Simenons Žoržs

Donadjē testaments

Žoržs Simenons

Donadjē testaments

Romāns

.

Profesoram Lisjensam Portrije patiesā sirsnībā Ž. S.

Domāju, ka 1936. gada jūlijā varbūt vēl nav par vēlu uzrakstīt stāstu par Donadjē ģimeni.

Žoržs Simenons

Pirmā daļa Svētdienas Larošelā

I

Šķērsojusi vestibilu un atvērusi stiklotās divviru durvis, biļešu kontroliere pastiepa roku, lai pārliecinātos, ka vairs nelīst, un, griezdamās atpakaļ, savilka uz krūtīm ciešāk kopā melno, pogājamo jaciņu. It kā pēc norunāta mājiena, pametusi patvērumu uz kāda sliekšņa, pie savas pārvietojamās, ietves malā nostādītās letes atgriezās ari konfekšu, zemesriekstu un mandelcepumu tirgotajā.

Palē ielas stūri stāvēja policists… Jo viss šeit notika parastajā kartībā, viss risinājās mierīgā secībā saskaņā ar drošības noteikumiem. Šī pilsēta bija Larošela, tāpēc pietika ar dzelteno uzrakstu „Programmas maiņa” pie kinoteātru afišām, lai uzzinātu, ka ir trešdiena, jo citur šīs maiņas notiek piektdienās, sestdienās vai pirmdienās.

Nupat nolijušā lietus dēl virs saldumu tirgotājas ratiņiem bija uzsliets lietussargs, bet skatītāji, atstādami zāli un iziedami laukā, pastiepa roku, tāpat kā bija darījusi kontroliere. Piecdesmit, varbūt pat vesels simts cilvēku vienā un tai pašā vietā uz ielas savām sievām un vīriem teica:

—    Paskat! Vairs nelīst!

Taču laiks bija dzestrs. Vasara, var teikt, nebija redzēta. Mails savu kazino bija slēdzis divas nedēļas agrāk nekā parasti, un šai septembra nogales naktī, kad pārāk skaidrajās debesīs gar blāvajām zvaigznēm ātri skrēja zemi mākoņi, radās iespaids, ka ir pats ziemas vidus.

Cik mašīnu īsti tur bija — desmit, piecpadsmit? Varēja dzirdēt, ka, griežot kloķus, tiek iedarbināti motori. Iedegās starmeši, visas mašīnas pagriezās vienā virzienā un, policista dēl

neiedrošinādamās taurēt, cita pēc citas pilnā gaitā izrāvās no pūļa.

Bija trešdiena, tāda pati kā citas trešdienas septembra nogalē. Vēl divas pazīmes liecināja, ka esam Larošelā un ne citur.

Nonākot ielas stūri, gājēji izslēja galvu un pievērsa acis Pulksteņtorņa galam, lai redzētu, kuru stundu pulkstenis rāda: bija bez piecām minūtēm pusnakts. Programmā ietilpstošā muzikhola dēļ „Alhambrā” seansi nekad nebeidzās pulksten vienpadsmitos kā citos kinoteātros.

Otra pazīme bija trokšņi, kurus pieraduma dēl neviens vairs nedzirdēja, — dobja šalkoņa viņpus namiem un zvejas liellaivu trīšu griezīgā čirkstoņa. Nemaz neejot skatīties, katram bija skaidrs, ka paisuma laikā ūdens līmenis dokos ceļas un apskalo krastmalu, kur pat kuģi šķiet izmesti uz bruģa.

Kā visos pasaules kinoteātros, ar! „Alhambras” direktors šai laikā iegāja kases stiklotajā kabīnē, un kasiere, paveca sieviete, jau paguvusi uzlikt galvā cepuri, atdeva viņam naudu, ieliktu dzeltenā aploksnē, uz kuras otrā pusē ar zīmuli bija rakstītas ieņēmumu aplēses. Viņi apmainījās dažiem vārdiem, kas ārpusē nebija sadzirdami. Viens no pēdējiem aizgāja bāra uzraugs.

Direktoram atlika tikai aizslēgt durvis, uzkāpt augšā šaurajā pažobelē, kas blakus projicēšanas kabīnei rezervēta viņam, un likties gulēt. Zāle bija tukša. Vienīgi naktssardze vēl atļāvās novērtēt zāles dimensijas un tajā valdošo aukstumu.

—   Arlabvakar, Mišā kundze!

—   Ar labvakar, Daržāna kungs!

Un kasiere Mišā kundze, būdama bailīga, skriešus devās prom, kā parasti naktīs, pēc katra sola atskatīdamās. Palē ielas stūrī viņa gandrīz uzdrāzās jaunam cilvēkam, kurš ietves malā, smēķēdams cigareti, kaut ko gaidīja.

—   Atvainojiet, Filipa kungs… Nemaz jūs nepazinu…

—   Vai skatītāji bija? — jaunais cilvēks painteresējās.

—    Ieņemti seši simti piecdesmit franku.

Šis jauneklis bija kinoteātra direktora dēls Filips Daržāns. Aizmetis cigareti, viņš aizsmēķēja jaunu, tad neapmierināts paskatījās uz Torņa pulksteni un lēnām iegriezās kādā šķērsieliņā, kas līkumodama veda uz pilsētas parku.

Nu jau uz katra stūra visos kvartālos varēja saklausīt mājās

nācēju solus, tie spēji apklusa, tad klaudzēja durvis, veroties vaļā un ciet, bija pat dzirdamas cilvēku balsis, jo nevienam neienāca prata, ka naktī tukšajā pilsētā skaņas atbalsojas tik tālu.

Drēgnā gaisa sāļais miklums, nākdams no paisuma apskalotās ostas, lipa klāt miesai, un Filips, uzslējis augstāk lietusmēteļa apkakli, palūkojās savā rokas pulkstenī, apgaismodams to ar cigareti.

Divi starmeši tālumā — no parka, kur vēl pilēja salijušie koki, izbrauca pēdējais auto — , un jaunais cilvēks, beidzot nogriezies pa labi, devās tālāk gar dārzu žogiem.

Šie dārzi piederēja Reomīra ielas namiem, kuru fasādes atradās otra puse. Lielākoties tie bija savrupnami, turīgu pilsoņu mājokli. Kad Filips tiem tuvojās, atvērās kādi vārtiņi, kuros parādījās, pareizāk sakot, bija jaušams, kāds stāvs, bet jaunais cilvēks, Ierāvies parka stūrī, samina zemē nomesto cigareti.

Kāpēc vakar neatnācāt? — kāda balss čukstēja. Filips tikai pataustīja plecus, ko runātājs nevarēja saredzēt, bet, lai tā viņu saprastu, viņš ieknieba tai rokā.

platānkoki un kastaņas parkā viesa melnu tumsu. Alejas jau bija piebirušas kritušām lapām. Nams dārza dziļumā atgādināja tintes plankumu, bet uz šīfera jumta vīdēja dīvains, it kā no debesim raidīts gaismas aplis.

-   Palieciet vel mirkli… — sievietes balss lūdzās.

—    Cst!… Es tūlīt…

—    Filip, uzklausiet mani…

—    Cst!…

—    Zvēriet man…

Klāt bija pats nepatīkamākais: vajadzēja šķērsot metrus divdesmit šajā dārzā, lai sasniegtu otrus zemus vārtiņus, kuri veda 11/. kaimiņu dārzu. Bija pagājusi nepilna minūte. Bet šī minūte, kad Šarlote, reizē lūdzoša un draudoša, kļāva viņam klāt savu kuslo augumu, šī minūte bija bīstama un mokoša kā iespējamas katastrofas atgādinājums.

—    Es tūlīt…

—   Jūs pirmdien teicāt to pašu un tomēr aizgājāt bez…

Filips, apskāvis Šarlotes plecus, šos kalsnos, zem rupja vilnas

auduma sataustāmos plecus, iedrošinājās uz labu laimi uzspiest viņai kaut kur pie acs kaktiņa skūpstu.

—   Cst!… Es tūlīt atgriezīšos, zvēru tev, mana mazā Šarlote…

Viņa šņaukājās. Filips skaidri zināja, ka šai pašā vietā aiz

vārtiņiem viņa, aukstumā trīcēdama, nemitēsies raudāt stundu, varbūt pat divas, visu laiku, kamēr vien viņš būs projām.

Jo ļaunāk! Beidzot palicis vienatnē un nonācis otrā dārzā, Filips par to vairs nedomāja, un viņa gaita kļuva vingrāka, solis raitāks.

Jo ļaunāk, protams! Tic bija vienīgie piemērotie vārdi. Viņam nebija iespēju izvelēties citus līdzekļus, bet par atgriešanos, par Šarlotes asarainajiem skāvieniem un nupat caur elsām izteiktajiem jautājumiem bija derīgāk nedomāt.

Vairīdamies no celiņa čirkstošās grants, Filips gāja pa mauriņa apmali, viegli pieskardamies dzelzs krēsliem un dārza galdiņam, un, nesasniedzis vēl četru metru attālumu no kāda loga, viņš manīja rūtīs pazibam gaismu.

Māja bija iegrimusi tumsā. Logs lēnām, it kā pats no sevis, vērās vaļā, tieši tāpat pirms brīža bija vērušies dārza vārtiņi. Nelikdamies zinis par balto stāvu, kas pavīdēja istabā aiz loga, Filips atvirzīja rožu krūma zaru, ko pazina tikpat labi kā savas istabas elektrības slēdzi, un, atbalstījis vienu kāju uz akmens apmales, otru — ar ceļgalu uz palodzes, iekāpa istabā.

Caur pusaizvērto logu istabā ieplūda dzestra gaisa strāva, tā saplivināja aizkarus un atdzesēja gultu, kurā vēl nupat kāds bija gulējis, bet Filips, sajuzdams zem savām lūpām otras, daudz ciešāk sakniebtas nekā parasti, kļuva nemierīgs.

Viņu pārsteidza art tas, ka Martina zem naktskrekla bija atstājusi dienas veļu un viņas saspringtais augums pretojās skāvieniem.

—    Kas tev noticis? — viņš izteica tik klusi, ka to sadzirdēt varēja tikai pieraduma dēļ.

Pieradums arī ļāva viņam tumsā atšķirt bālu seju un drudžaini mirdzošas acis, un Filips noprata — viņš bija pārliecināts! —, ka ir noticis kaut kas ārkārtējs.

Viņš gribēja kopā ar Martinu tuvoties gultai, taču viņas valdonīgā izturēšanās, viņas kustības, kuras liecināja par kaut kādām iedomām, spieda Filipu atgriezties pie loga, kur bija labāk saredzama viņa seja.

—    Ieskaties man acīs, — tad arī Martina ļoti klusām izteica, turēdama ciet viņa plaukstas, lai neļautu sevi apskaut.

Kas tev noticis, Martina?

Un kaut vai tāpēc, ka to bija pieprasījusi tieši viņa, Filips neiedrošinājās skatīties viņai acīs, it kā viņam botu kaut kas slēpjams.

Nenovērs savas acis, Filip!

Martinas izturēšanās pauda kaut ko traģisku, un šajā namā, kas bija pilns ar iemigušiem cilvēkiem, auga nemiers. Ja kaut kas nokrakšķētu, ja pat zilbi izteiktu skaļāk par citām, kāds varētu pamosties.

Kurš? Varbūt Martinas brālis, šis aizdomu pilnais, piecpadsmit Kādus vecais, stūrgalvīgais zēns, kurš mita blakus istabā? Bet vai būt viņas māte, kas gulēja pāris istabu tālāk?

§o namu no augšas līdz apakšai apdzīvoja Donadjē ģimene

vecie un jaunie, brāli, dēli, vedeklas —, bet viņš šeit, pie loga, ntnvcja ar jaunāko meitu Martinu, kurai nupat bija apritējuši septiņpadsmit gadi.

l ilips nenāca šurp pirmoreiz, taču pēkšņi nez kāpēc sajuta li.nl« -., iespējams, ka Martinas caururbjošā skatiena dēl, jo tajā v.iii ’* neuztvēra maigumu.

Ieskaties man acīs!

I) u viņa atkal no Filipa atrāvās, kaut gan parasti bija padevīgi ļāvusies…

—   Atbildi man godīgi, Filip…

Pretēji citām reizēm, viņa bija tā, kas, riskējot izraisīt katastrofu, pacēla balsi, un Filips nesaprata, kā viņu apklusināt.

—   Kur ir mans tēvs? Kas ar viņu noticis?

—   Tavs tēvs?

Filipam nekas nebija zināms. Viņa pirksti žņaudzās dūrēs. Iespējams, ka citā vietā viss liktos daudz vienkāršāk izskaidrojams: tas droši vien bija kāds pārpratums vai Martinas untums, jo nervi viņai bija pārāk jūtīgi.

—   Atbildi!

—   Es nezinu.

Kā lai šo „nezinu” izsaka pārliecinoši, kad jārunā čukstus? Un kā lai pierāda savu godīgumu, kad seju tik tikko apgaismo blāvs nakts atspulgs?

—   Tu saaukstēsies, — viņš iedrošinājās bilst, redzot, ka caurvējā plivinās viņas naktskrekls.

—    Es gribu zināt, Filip. Nenovērs seju! Saki man, ko esi izdarījis!

—    Zvēru tev, ka neko nesaprotu.

—   Tu melo!… Es zinu, ka tu esi spējīgs melot… Filip!

Tas bija gandrīz vai izmisuma sauciens. Filipa acu priekšā kā bālgans plankums vīdēja gulta, tumšās ēnas uz sienām un pavisam tuvu, pat pārlieku tuvu šīs uzstājīgās acis…

—    Filip!

—    Sestdien, kā jau tev ziņoju, es atgriezos no Bordo… Un neko nesaprotu…

Martinas saspringums joprojām nemazinājās. Viņa kļuva aizvien nepacietīgāka, viņa, šķiet, bija gatava raudāt vai iekaist dusmās.

—   Vai savu tēvu esi saticis?

—    Pirms piecām minūtēm, nupat kinoteātri.

—   Un viņš tev neko nestāstīja?

—    Nē taču! — Filips gandrīz vai izkliedza.

Šoreiz Martina nodūra acis, aizvien vēl tāla, neuzveikta.

—   Es vairs nezinu… — viņa neskaidri nočukstēja. — Ja tev ir taisnība… Un tomēr man bija tāda priekšnojauta, man likās, ka tas esi bijis tu…

Un, lūk, viņa histēriski sāka lauzīt rokas.

—    Martina…

—    Nē… Liec mani mierā… Ne tagad…

—   Kas īsti noticis?

Martina vēlreiz ar acīm ieurbās jaunā cilvēka bālajā sejā, mēģinādama izdibināt neizdibināmo, taču bezcerīgi atmeta ar roku.

—   Es vairs neko nesaprotu… Man šķita… Varbūt tu esi uz to spējīgs… Jā! Tu droši vien esi spējīgs uz visu…

—    Martina!

Tas bija briesmīgi, ka viņi ne mirkli nedrīkstēja aizmirst šo miegā grimušo māju!

Jaunā meitene pagurusi padevās, viņai trūka spēka cīnīties tālāk.

—   Kopš sestdienas ir nozudis mans tēvs.

Un viņa vēlreiz ar īpašu uzsvaru atkārtoja vārdu, kas abu nesakarīgās sarunas laikā bija jau izteikts:

Sestdien!

TA bija diena, kad Filips šeit bija ieradies pēdējoreiz. Pēc tam vinš bija aizbraucis uz Bordo… Bet viņa… Vai viņai bija licies, ka viņš neatnāks, ka nenāks šurp vairs nekad?

… sestdien… — Filips mulsi atkārtoja.

šķiet, ka Šarlote bija pirmā, kas it kā nejauši bija noģiduši kaut ko neparastu. Bet tā nebūt nebija nejaušība, jo Šarloti tagad varoja nobiedēt pat niecīgākā skrapstoņa, lai kur tā būtu sakltiuilta.

Svētdienas rītā, bez ceturkšņa desmitos, senlaicīgajā dižciltīgu klinšu namā ar trim spārniem, kurš atradās ne tik vecās Donadjē savrupmājas kaimiņos, Brcna kundze posās uz lielo rīta misi. Ap abām sievietēm šai namā kā vienmēr valdīja īsts muzeja miers un klusums, ap viņām bija gaismēnu rotaļas, ko veidoja sīkās logu rūtis, neskaitāmu sudraba, porcelāna, perlamutra un koraļļu greznumnlictiņu nekustīgā dzīve, sastingušie smaidi ar nespodriem apsūbējuma plankumiem klātajās gleznās pie sienām un litogrāfijas, kurām laiks bija uzspiedis milzum daudz sīku, zeltainu punktiņu.

Šarlote mēdza doties uz misi pulksten septiņos no rīta. Viņa jau bija paguvusi iet pie dievgalda un iepirkties tirgū. Tagad, pārģērbusics ikdienas drebes, Šarlote palīdzēja Brena kundzei uzvilkt mugurā melno zīda kleitu un piespraust plato muarē lenti, kas kundzes kaklu padarija tik taisnu un garu kā gulbjiem pilsētas parka.

Donadjē ģimene dodas uz misi bez paša Rēdera! — turēdama spraužamadatas zobos, Šarlote pēkšņi pavēstīja.

ļaunā vēsts bija tik pārsteidzoša, ka Brena kundze sarāvās kā dzelta. Oskaru Donadjē, kuru mēdza saukt par Rēderi, neredzēja ejam uz lielo misi ģimenes priekšgalā!

Vai esi par to pārliecināta?

-   Lai Kundze paskatās pati…

Šarlote dažreiz koķetērijas pēc uzrunāja Kundzi trešajā personā, jo kalpoja vairāk par laika kavētāju nekā istabeni.

Šī svētdiena bija saulaina, tiesa gan, pavēsa, kas liecināja, ka vasara ir beigusies. Klusajā Reomīra ielā nupat bija atvērušās Donadjē ģemenes mājas zaļās divviru durvis ar lielu vara zvanu vienā pusē.

Uz ietves veidojās kaut kas līdzīgs procesijai, kur trūka tikai paša labā Dieva.

Pirmā ar lūgšanu grāmatiņu rokā, ģērbusies viscaur baltā — šo kleitu viņa vasarā bija vilkusi ik svētdienu —, gāja Martina Donadjē kopā ar savu brāli, kuram bija piecpadsmit gadu un kurš tagad bija drīkstējis pirmoreiz mūžā uzvilkt garās bikses.

Nereti, kad abas sievietes ar šuvekli rokās sēdēja kaut kur sava muzeja stūrīti, Brena kundze Šarlotei stāstīja par Martinu un viņas septiņpadsmit gadiem.

—          Esmu pārliecināta, ka Martina šai ģimenē ir pati gudrākā,

—   Brena kundze mēdza teikt. — Viņa mantojusi sava tēva vērīgo skatienu…

Taču rūgto smīnu Šarlotes neglītajā, bālajā sejā Brena kundze nepamanīja.

—    Mantojuma sadales laikā zēnu gan neviens neaizstāvēja. Šķiet, ka viņš ir mazliet vientiesīgs.

Kā parasti svētdienās, arī šoreiz Martinai un Oskaram sekoja Donadjē mazdēli Žans un Moriss, abi vienādos jūrnieku uzvalciņos.

Pēc tam nāca lielie — Mišels Donadjē ar sievu Evu, abi, protams, ģērbušies daudz uzkrītošāk nekā pārējie. Aiz viņiem gāja Olsens ar sievu Martu, dzimušu Donadjē.

Gājienu noslēdza pati karaliene-māte, kā Šarlote mēdza viņu dēvēt, — impozantā, taču nevarīgā Donadjē kundze, kas ar savām uztūkušajām kājām spēja paiet, tikai balstīdamās uz spieķa.

—   Patiesi gan, Rēdera starp viņiem nav…

Taču pagaidām neko pārāk nopietnu tas nenozīmēja.

Tai pašā svētdienā, tūlīt pēc mises, laukā izbrauca lielais, desmit gadus nokalpojušais, gaišzilais limuzīns ar vara starmešiem, mīkstiem sēdekļiem desmit personām un kristāla puķu vāzītēm. Vecākais dēls Mišels Donadjē viens pats iekāpa mašīnā un kopā ar šoferi aizbrauca, bet pie senlaicīgā blakusnama loga Brena kundze un Šarlote tikmēr komentēja notiekošo:

—   Tur katrā ziņā kaut kas atgadījies!

Jo tik liela, negaidīta rosība Donadjē mājā vēl nebija pieredzēta. Viņu dienas kārtība vienmēr bija tik stingri noteikta un negrozāma, ka ikviens šai pilsētā varētu pēc tās noteikt laiku tikpat precīzi kā pēc lielā Torņa pulksteņa rādītājiem.

Oskars Donadjē bija Rēderis ar lielo burtu. Viņš bija rēderejas Saimnieks, ari ar lielo burtu, ģimenes galva, pareizāk sakot, sava klana pavēlnieks. To pierāda tas, ka pirms piecpadsmit gadiem, kad, badāms protestants, viņš bija pārgājis katoļticībā, piecas citas protestantu ģimenes — pieci citi rēderi! — bija rīkojušās pēc viņa parauga!

Viņš bija īsta kariatīde: metru un deviņdesmit centimetrus garš, stalts un nesatricināms kā akmens bluķis, un tikpat nesatricināms ari savā pārliecībā un morālē, tāpēc dažādu konfliktu gadījumos viņu mēdza aicināt par šķīrējtiesnesi.

Reomīra ielas savrupnams, kur dzīvoja Donadjē ģimene, nebija Rēdera citadele. Tā atradās Vallēna krastmalā, iepretī ostai. Šajā drūmajā četrstāvu namā katrs no trīsdesmit birojiem atgādināja sakristeju, kur bija pārāk maz saules gaismas, lai kaut ko labi saskatītu.

Iepretī redzēja akmeņogļu kaudzes — Donadjē akmeņogles. Tur izlādēja ogļu kuģus — tie bija Donadjē ogļu kuģi un viņa ostas strādnieki! Vagonu un saldētavu priekšā bija pietauvojušies zvejas kuģi — Donadjē zvejas kuģi, vagoni un saldētavas!

Ik rītu bez desmit minūtēm astoņos no Reomīra ielas savrupnama laukā iznāca trīs vīri: Rēderis, viņa dēls Mišels, savā trīsdesmit septiņu gadu vecumā sekodams tēvam kā bikls skolnieks, un Rēdera znots Olsens, kļuvis īsts Donadjē, precīzs un godbijīgs.

Katrs no viņiem Vallēna krastmalas namā pārzināja vienu stāvu, vienu nozari, un katram bija savs kabinets ar polsterētām durvīm.

Arī Reomīra ielas savrupnamā katram no viņiem piederēja viens stāvs: Rēderis ar sievu un abām jaunākajām atvasēm — Martinu un Oskaru — dzīvoja apakšstāvā. Vecākais dēls Mišels ar sievu un diviem bērniem — otrajā stāvā; Olsens ar sievu Martu, dzimušu Donadjē, un septiņus gadus veco dēlēnu — trešajā stāvā.

Brena kundze un Šarlote kaimiņmājas stingro kārtību bija izpētījušas stundu pēc stundas, minūti pēc minūtes. Bet, lūk, svētdienas vakarā Rēderis nebija pārnācis mājās, pirmdien viņa dēls un znots parastajā laikā uz darbu neaizgāja, bet ilgi apspriedās parkā.

—   Vai tici, ka viņš ir aizceļojis? — Brena kundze Šarlotei vaicāja.

Un Šarlote, it kā pēkšņi kaut ko apjautusi, strupi atbildēja:

—   Tad taču viņi nebūtu tik satriekti!

—   Kas tad, pēc tavām domām, noticis?

—    Kas to lai zina!

Tas bija viņas parastais izteiciens Savādniece bija šī Šarlote! Sīka pundurīte pavītušu seju, asiem vaibstiem. Līdz trīsdesmit sešu gadu vecumam viņa bija dienējusi klosterī, vēlāk, pēc kāda traģiska notikuma, par kuru nevienam nestāstīja, bija izcietusi vēdera operāciju, un tad viņu kā tādu bezdzimuma radījumu bija pieņēmusi Brena kundze, un Šarlote, viņai uzticīgi kalpodama, stundām ilgi sēdēja, kaut ko izšūdama, šai tukšajā namā, kuru kā divi ganu suņi apsargāja dārza mājiņā dzīvojošie dārznieks un viņa sieva.

Svētdienas pēcpusdiena.

—   Ātrāk nāciet šurp skatīties! — Šarlote sauca.

Būdama pārāk satraukta, viņa ir aizmirsusi uzrunāt Kundzi trešajā personā. Un ne bez pamata, patiesi! Mišels Donadjē atgriežas no pilsētas kopā ar Republikas prokuroru Žaneta kungu, un var jaust, ka apakšstāva salonā, kur jau sapulcējušās Donadjē meitas, vedekla, dēls un pati kundze, tūlīt notiks svarīga kara padomes apspriede.

—   Ja viņiem būtu atgadījusies nelaime, es nemaz nebrīnītos…

Vai tiešām Šarlotei piemita gaišreģa spējas? Pēc viena nelaimes

gadījuma par to vēl droši nevarēja spriest. Un tomēr Oskara Donadjē, šā Rēdera, šīs stiprās klints, vairs nebija, viņš bija nozudis pilnīgi nagaidot!

Sestdienas vakarā Oskars Donadjē, kā parasti, bija devies uz klubu Ieroču laukumā. Vienīgi sestdienās viņš atļāvās spēlēt bridžu par pussantīmu punktā, uzkavējoties klubā līdz pusnaktij, jo svētdienas viņam bija brīvas.

Taču svētdienas rītā viņš vēl nebija atgriezies mājās. Ģimene tomēr neiedrošinājās izlaist dievkalpojumu. Tūlīt pēc tam vecākais dēls Mišels bija aizbraucis uz Esnandi, kur viņiem piederēja neliela muiža, ar kuru viņi velti bija mēģinājuši sazināties pa tālruni.

—   Viņa tur nav, — Mišels atgriezies ziņoja.

Šī bija vienīgā nedēļas diena, kad visas trīs ģimenes „pēc

pavčlcs ” mēdza sanākt kopā mājas pirmajā stāvā. Viņi apsprieda radušos stāvokli. Vedekla ieteica ziņot policijai, taču, būdama tikai vedekla, šķiet, Rēderi visai labi nepazina, citādi par to nebūtu ieminējusies.

Galvenais — vajadzēja iztikt bez skandāla. Pavēlnieks šeit bija Oskars Donadjē. Vienīgi viņš būtu varējis izlemt, kā rīkoties. Taču viņa vairs nebija…

Pirmdien visos Donadjē nama stāvos Šarlote no saviem daudzajiem punktiem bija saskatījusi lielu rosību, kāda nedēļas pēdējās dienās nekad nebija manīta.

Beidzot ieradās prokurors.

—… būs slepena izmeklēšana… avīzēs par to ne vārda…

Bet šīs trešdienas pirmajā rīta stundā Martina Donadjē, naktskreklā izkāpusi no gultas, par mīlestību un atdziestošajiem palagiem aizmirsusi, iztaujāja Filipu, ar mokām klusinādama balsi.

—   Vai tiešām tēvs neko tev nav stāstījis?

—    Nudien neko.

—   Viņš pēdējais redzējis manu tēvu… Abi kopā aizgājuši no kluba…

Cik briesmīgas Donadjē ģimenes aizdomas šie vārdi nodeva! Pat Filipu pēkšņi pārņēma neveiklības izjūta. Viņš sarauca pieri.

—   Vai sākusies izmeklēšana? — Filips jautāja.

—   Slepena… Viņi redzēti aizejam kopā. Kopš…

Aizmirsuši, ka nams ir gulošu cilvēku pilns, abi paaugstināja

balsis.

—   Mans tēvs uz to nav spējīgs…

—   Filip, ieskaties vēlreiz man acīs…

Pārāk īsā laikā un pārāk strauji risinājušies tik daudzi notikumi. Te nu viņi stāvēja viens otram iepretī gandrīz kā naidnieki. Būtu nepieciešama gara izskaidrošanās, jūtu uzplūdi, iespēja brīvi un ērti visu pārrunāt, neslēpjot seju un acis.

—   Martina!…

Viņa tomēr sāka piekāpties. Viņa vairs nespēja tā nostāvēt basām kājām, saspringtiem nerviem, un Filips jauta, ka meitene beidzot kritīs viņa skāvienos.

—   Zvēru pie savas mātes, — viņš uzsāka.

Tad spēji aprāvās. Sastinga ari viņa, Martina. Zem kādām durvīm atspīdēja gaisma, šaura un gara gaismas strēle. Tā pagari

nājās un izveidoja leņķi, pēc tam divus asus leņķus, kas iezīmēja šo durvju pusi.

Martina neviļus pieķērās Filipam pie rokas, bet viņš nepaguva aptvert, ka jānoslepjas aiz aizkara.

—   Ko tas nozīme?

Šī rāmā, neparastā balss, kuru viņi dzirdēja it kā sapnī, un lielā zēna siluets, kas, pidžamā iznācis no savas apgaismotās istabas, tuvojās, mēģinādams māsas istabas tumsā kaut ko saskatīt, šķita kā halucinācija.

—   Martina! — viņš sauca.

—   CstL. Esmu šeit…

Mīlētāji neiedrošinājās pakustēties. Kikī samiegojies tuvojās basām kājām, viņš nāca, lai ieskatītos Filipam sejā.

—    Kikī!

Tā zēnu mājās saukāja, it kā tēva priekšvārds viņam botu par smagu.

—   Kikī!… Es tevi lūdzu…

Te pēkšņi zēns skali ieelsojās un aizlika mutei priekšā plaukstu, lai neviens to nesadzirdētu, bet māsa viņu apskāva.

—   Apklusti, Kikī! Uzmanies no mammas!…

Kikī žagojās. Izmisumā viņš noslīga uz grīdas, bet māsa, nogūlusies viņam blakus, čukstus uzsauca Filipam:

—    Ej projām… Par viņu es parūpēšos…

—   Bet…

—   Nē!… Vai tiešām tu neredzi…

Ieraugot šo ģimenei nepiederīgo cilvēku, zēnam acumirklī bija uznākusi krampju lēkme.

—   Ej projām…

Pārkāpis pāri palodzes malām, viņš nolēca uz valgās zemes, kas bija klāta mīkstām, kritušām lapām.

Filipam bija uznākušas nepārvaramas bailes, bet, ticis reiz laukā, viņš atguva paļāvību liktenim.

—   Lai viņa pati tiek galā!

No dārza viņš vēlreiz samanīja dīvaino gaismas veidojumu durvīs.

Filips soļoja ātri. Viņš atgrūda zemos vārtiņus, kuri aiz viņa aizvērās it kā paši no sevis, kaut gan viņš tiem nepieskārās.

Un jau atkal kāda balss viņu sauca:

—    Filip, vai tu tas esi?

—   Jā…

—   Nac šurp…

Sākumā viņam tas likās neiespējami, pat riebīgi. Šķita, ka viņš aiz sevis ir atstājis bumbu, kas ik mirkli var eksplodēt. Viņš cerēja, ka tolīt visos Donadjē nama stāvos iedegsies gaisma un augšup lejup sāks skraidīt neprāta satraukti cilvēki.

Taču velti! Filips atkal sajuta paisuma sabangotās jūras elpu, saklausīja liellaivu trīšu griezīgo šņirkstoņu, kas atgādināja kaiju ķērcienus.

Viņš pat vairs īsti neapjēdza, ko dara. Viņš gāja, nezinādams, kurp iet… Viņu māca bailes. Viņš bija īstenojis kādu jēdzienu, kas sevī ietvēra visu nupat pārdzīvoto, — jēdzienu „riebīgi”!

Riebīgi bija tas, ka vairākus mēnešus viņš bija spiests pirkt Šarlotes līdzdalību, lai piekļūtu Martinai! Un kādā veidā to pirkt! Nevis ar naudu! Bet ar liekuļotu maigumu. Pat ne ar to vien…

Apzināti, ar iepriekšēju nolūku, tātad negodīgā veidā, viņš bija atmodinājis šis kalpones jutekļus, nepieciešamību pēc jūtu izplūdumiem…

Šarlote, kā parasti, vilka viņu uz vīteņaugiem apaugušo lapeni parka vidū. Stīgotājrožu lapas un ziedi jau bija nobiruši, un lapene tagad atgādināja lietussargu bez seguma. Tajā lauzās iekšā piekrastes drēgnais vējš. Kārklu klūgu atzveltnes solu klāja plāna ūdens kārtiņa.

—   Uzklausi mani, Filip… — arī viņa teica tieši to pašu, ko tā otra. Kāpēc viņas abas vienmēr gribēja, lai viņš tās uzklausa?

—   Es jūtos loti nelaimīga… Es tā vairs nespēju… Filip!…

Šarlote atkārtoja parastos vārdus. Laime vēl, ka viņš tumsā

Šarloti neredzēja. Citās naktīs Filips bija iedrošinājies runāt ar viņu, tuvināt viņas lūpām savējās, piekļaut sev viņas kalsno augumu, stāstīt kaut ko pilnīgi neticamu.

—   Vai tiešām tu nesaproti, ka sava stāvokļa dēļ es…

Nē! Šoreiz viņš gaidīja eksploziju, taču blakusnama logi joprojām bija tumši. Pretēji cerētajam, tie cits pēc cita neiegaismojās…

Ko Martina, guļot brālim blakus uz grīdas, sacīja? Varbūt pazemīgi lūdzās, čukstēja kaut ko pazemojošu, bet Kikī nespēja atkauties no murgiem tāpat kā mēnessērdzības lēkmju laikā, kas

galu galā noveda pie tā, ka vecāki bija spiesti viņa istabas logam priekšā aizlikt režģus.

Bet karaliene-māte gulēja!

—   Filip, es skaidri zinu, ka jūs mani nemīlat… Jūs mani izmantojat…

—   Nē taču, — viņš negribot atbildēja.

—   Esmu spējīga, pati nezinu, uz ko… Ko viņa jums sacīja?… Ko jūs abi tur darījāt?…

—    Klusē!

—   Man likās, ka… Ja Donadjē kungs nav atgriezies… Filip!…

Uztvēris Šarlotes balsī aizdomas, tieši tāpat kā Martinas vārdos, Filips brīdi apstulbis sēdēja drēgnajā tumsā zem draudīgajiem mākoņiem, kuri gandrīz pilnīgi skaidrajās debesīs skrēja neparastā ātrumā.

—    Liec mani mierā…

—   Esmu daudz ko pārdomājusi…Gribēju jums pateikt…

Viņš satrūkās. Nē, Šarlotes pārdomām nedrīkst Jaut vaļu, un,

lai panāktu mieru, viņš, vēl aizvien velti gaidīdams iedegamies gaismu kaimiņu nama logos, pārdzīvoja vienu no apkaunojošākajām stundām savā mūžā.

II

Oskara Donadjē līki ceturtdien astoņos no rīta atrada kāds važonis. Kaut gan lija, debesis bija baltas, dienas gaisma pietiekami spilgta, lai dzeltu acīs un skaidri iezīmētu priekšmetu aprises. Baltas lielākoties bija arī Larošelas namu fasādes, bet ziemeļrietumu vēja sabangotās jūras pelēki baltais viļņojums sniedzās līdz pat torņu pakājēm.

Pilsēta torīt bija līdzīga tai Larošelai, kas redzama Brena kundzei piederošajās senlaicīgajās gravīrās. Bija bēguma laiks, un jūra no dokiem gandrīz pilnīgi atkāpusies. Zvejas liellaivas mazpamazām bija iestigušas dūņu slānī, kas acīmredzot bija biezs, sīkām straumītēm izvagots.

Kāda veikala vitrīnā pārdevēja ar melnu priekšautu kārtoja apavus. Kopš pulksten astoņiem no rīta Mišels Donadjē atradās

savā postenī, Vallēna krastmalas rēderejas otrajā stāvā. Divas trīs reizes viņš bija skatījies pulkstenī, gaidot īsto brīdi, lai piezvanītu prokuroram un pavaicātu jaunumus.

Tikai kopš dažām minūtēm viņš par to vairs nedomāja, jo ienāca kasieris Benuā ar čekiem, kas jāparaksta. Benuā, kurš strādāja šai namā jau trīsdesmit vai pat vairāk gadu, nelāgi oda. Vienmēr, kad Mišels Donadjē, tāpat kā šai rītā, sēdēja pie sava rakstāmgalda, kasieris noliecās pie viņa un citu pēc cita lika viņam priekšā parakstāmos čekus. Taču nekad neviens neiedomājās kasierim kaut ko aizrādīt, un tieši tas Mišelam Donadjē torīt pulksten deviņos ienāca prātā, kamēr viņa roka vilka uz čekiem lielas saīsināta paraksta zīmes.

Viņa svainis Olsens vadīja zvejniecības departamentu un nupat bija aizsaukts uz staciju, kur bija radušies sarežģījumi ar kādu saldētavas vagonu.

No nelielas ēstuves, kas atradās iepretī zivju tirgum, iznāca važonis Biguā. Ar pātagu pār plecu viņš soļoja savam zirgam pa priekšu, turoties mazliet pa labi, un, tādējādi ejot gar krastmalu, neviļus pieliecās, lai nospļautos.

Viņš ievēroja dūņās kaut ko dzeltenīgu. Tas bija rudens mētelis, un, vērīgāk ieskatījies, Biguā bija pārliecināts, ka redz tur art roku.

—    Skat! Slīkonis!… — viņš nesatricināmā mierā iesaucās.

Un, kaut gan baltvīns uz viņa ūsām vēl nebija pilnīgi nožuvis,

viņš tieši tāpat jaunumu pavēstīja policistam uz ielas stūra.

Vieta bija izraudzīta pēc iespējas nelāgāka. Tur varēja būt aptuveni metru biezs dūņu slānis. Policists apmulsis to vēroja, tad pievērsās diviem zvejniekiem, kuri bija apstājušies viņam blakus^

—    Šeit vajadzētu vieglu laiviņu ar plakanu dibenu, — viens no zvejniekiem ieminējās.

Policists nesaprata, par kādu laivu īsti ir runa, tomēr piekrita un pavaicāja, vai zvejniekiem nav tādas laiviņas.

—    Protams, ka ne.

—   Un kur tādu varētu dabūt?

Viņiem jau bija pievienojušies ap desmit cilvēku, kuri skatījās uz šo dzeltenīgo, šķietami ļengano masu, nezinādami, ko iesākt. Neviens nesāka enerģiski rīkoties, un nekas uz priekšu nevirzījās.

—    Ja neko nedarīsim, tad to aizraus paisums, — vel kāds zvejnieks noteica.

Tad policists nolēma iegriezties kādā kafejnīcā un piezvanīt no turienes uz komisariātu. Kad viņš atgriezās, plakanā laiviņa, būvēta tā, lai varētu slīdēt pa dūņu slāņa virsmu, bija jau sameklēta. To vadīja kāds večuks ar ūdensnecaurlaidīgu cepuri galvā un, sasniedzis slīkoni, mēģināja to izvilkt, bet viņam tas neizdevās, jo Oskars Donadjē bija iestrēdzis dūņās.

Šī nejēdzīgā nodarbošanās par spīti lietum vilkās gandrīz pilnu ceturtdaļstundu, un Rošforas autobusa vadītājs sodījās, ka jābrauc projām, neredzot nobeigumu. Komisārs paguva ierasties laikā un, tāpat kā pārējie, bija spiests stāvēt krastmalā, kamēr lejā, dūņās, zvejnieki slīkoņa ķermenim aplika tauvu, lai to izceltu.

Tobrīd visi beidzot pazina Oskaru Donadjē, un komisārs, apzinādamies savu atbildību, zaudēja savaldību, it īpaši tāpēc, ka, velkot tauvu gar krastmalas mūri, viņi slīkoni bija savainojuši.

Neatstājot līķi uz zemes, viņi to iecēla Biguā ratos un tā pārsegšanai atrada gabalu brezenta, kas oda pēc zivīm. Tad komisārs steidzās uz Vallēna krastmalas rēdereju, bet, tuvojoties tai, viņa soli kļuva lēnāki, izskats pašapzinīgāks un cienīgāks. Viņu pieņēma Mišels Donadjē, kurš vēl joprojām ar kasiera palīdzību parakstīja čekus un kādu brīdi notikušo nespēja aptvert.

—   Man ir loti nepatīkams pienākums jums pavēstīt…

Kabineta sienas klāja tapetes ar reljefiem rakstiem, imitējot

Kordujas ādu. Pie sienām karājās ierāmēti akvareli, kuros bija attēloti Donadjē kuģi. Mišels, kuram deniņi jau sāka atkailināties, bet pirkstu rotāja masīvs gredzens ar iegravētu ģerboni, piecēlās kājās, taču, nezinādams, kā šādos gadījumos pienāktos izturēties, jutās tikpat neveikli kā komisārs.

—          Piezvaniet uz staciju, lai notikušo pavēstī Žana kungam,

—   viņš kasierim teica.

Mišels domāja, ka būs labāk, ja arī svainis atradīsies blakus. Viņš jau grasījās zvanīt mātei, taču iedomājās, ka tas būs nekorekti.

—   Uz kurieni, jūsuprāt, vajadzētu viņu vest?

—    Kur viņš pašlaik atrodas?

—    Ratos! — komisārs, savas atbildes dēl samulsis, sacīja.

—    Kur tic atrodas?

Tur… — komisārs ar roku norādīja uz krastmalas viņu galu.

Viņi piegāja pie loga un tieši mājas priekšā ieraudzīja apstājušos Biguā ratus, jo važonis pa šo laiku bija nolēmis kādu ceļa gabalu jau nobraukt. Mišels Donadjē katram gadījumam pielika pie acīm kabatlakatiņu. Viņš labprāt botu raudājis. Citos apstākļos viņš noteikti botu to darījis, bet šeit bija pārāk nelabvēlīga atmosfēra, pārāk daudz vulgāru, situācijai nepiemērotu sīkumu.

—   Ja tas nebūtu bijis jūsu tēva kungs, es liktu to aizvest uz morgu, bet…

Nē! Tas nebija iespējams! No otras puses — varbūt viņiem nemaz nebija tiesību vest viņu tieši uz mājām?

—   Žana kungs tūlīt ieradīsies, — sazinājies pa tālruni ar stacijas priekšniecību, kasieris paziņoja.

—   Palūdziet pie aparāta prokuroru…

Šā nama visos stāvos ierēdņi bija pārtraukuši darbu. Kāda sieviete, atnākusi pasūtīt ogles, velti gaidīja, kad viņu uzklausīs. Ārpusē cilvēki turējās cienīgā attālumā no ratiem, un varēja redzēt arī tādus, kuri, stāvot zem saviem lietussargiem, uzskatīja par pienākumu atsegt galvu.

—   Hallo!… Jā… Acīmredzot… Ļoti iespējams… Tieši tā…

Mišels Donadjē pievērsās komisāram.

—    Prokurors sacīja, ka pagaidām, kamēr atnāks tiesu ārsts, mēs drīkstam viņu novietot šeit… Kad apstākli būs noskaidroti…

Un tā Oskaru Donadjē viņa kabinetā ienesa divi ierēdņi un par citiem veiklākais Biguā. Viņš gluži neapzināti grasījās mirušo nolikt uz sarkankoka rakstāmgalda, taču neiedrošinājās, redzot, ka līķis ir netīrs un slapjš, un nolika to uz grīdas. No stacijas pārnāca Žans Olsens un, ari noņēmis cepuri, jautāja:

—   Vai mātei jau ziņojāt?

—    Nē, vēl ne.

Tādi rīta cēlieni, par laimi, negadās bieži. Neviens tam nebija sagatavojies, neviens nezināja, ko iesākt, un joprojām nespēja raudāt. Pat ierēdņiem trūka vārdu, ar ko izteikt savu līdzjūtību. Durvju sargs ieteica izlikt pie rēderejas biroju durvīm sēru paziņojumu.

—   Tieši tā, nu, protams! — Mišels piekrita. — Mēs tos slēgsim, vai ne, Žan?

Bet ko darit ar ierēdņiem? Vai satīt mājās vai lai viņi turpina strādāt pie aizvērtiem slēģiem?

—   Man jāsagatavo atskaite par maiju, — kasieris paskaidroja.

—    Tādā gadījuma palieciet! Pārējie lai iet mājās! Tic, kuri šobrīd nav šeit nepieciešami… Labdien, Žaneta kungs…

Beidzot bija ieradies prokurors kopā ar otru cilvēku, kas droši vien bija tiesu ārsts, īsts milzenis ziedošiem vaigiem.

—   Ticiet man, es dalos ar jums…

Viņi dalījās galvenokārt rūpēs, ko bija sagādājuši neparedzēti apstākli.

—    Vai līki nevarētu nolikt uz galda? — ārsts, novilkdams mēteli, iedrošinājās vaicāt.

Bet važonis Biguā vēl aizvien stāvēja turpat, varbūt gaidīdams dzeramnaudu. Vai tādos gadījumos mēdz dot dzeramnaudu? Mišelam tas nebija skaidrs, un viņš nolēma nedot neko.

—   Labāk botu, ja jūs visi šo kabinetu atstātu…

Trīs vīri — Mišels, viņa svainis Žans Olsens un prokurors — atgriezās Mišela kabinetā, kur viņš katram piedāvāja cigaretes. Saruna sāka raisīties vieglāk.

—   Vai domājat, ka līķis atradies ūdenī kopš sestdienas?

—    Dīvaini, ka straume nav viņu aizrāvusi atklātā jūrā…

Nē! Tur nekā dīvaina nebija. Larošclas ostas kanāls starp

abiem tās torņiem ir ļoti šaurs, un veco Donadjē paisuma ūdeņi droši vien bija mētājuši starp divām straumēm no vienas kanāla malas uz otru, līdz beidzot bēguma laikā viņš nejauši bija iemests sēkla dūņās.

Mišels Donadjē bija drukns un slābans un loti rūpējās par savu veselību. Viņš nemitīgi slaucīja sviedrus no pieres, jo vājās sirdsdarbības dēl bieži svīda.

—   Man vajadzēs brīdināt māti…

Par to nedrīkstēja ne runāt un pat ne domāt, tomēr, visam par spīti, beidzot uzzinot, kas galu galā noticis ar Oskaru Donadjē, katru pārņēma gandrīz vai atvieglojuma izjūta.

Vēl dažas minūtes vajadzēja paciesties — kad tiesu ārsts būs ekspertīzi beidzis, varēs pilnīgi nomierināties.

Ārsts apakšstāvā kādu sauca, taču sauca vienīgi prokuroru un kopā ar viņu ieslēdzās kabinetā pie līķa. Olsens, kuram bija tikai trīsdesmit divi gadi, staigāja šurpu turpu. Mišels vaibstīja seju,

ļoti gribēdams beidzot izspiest asaras kaut vai savas sirdsapziņas nomierināšanai.

Kad milzeņa ārsta pavadībā atgriezās prokurors, viņa izskats bija īsti profesionāls.

—   Atvainojiet mani par šo sarunu zem četrām acīm, — viņš nomurmināja. — Stāvoklis ir kutelīgs. Ārsts uzskatīja, ka arī man jāapskata līķis. Lūdzu, neņemiet ļaunā manu vulgāro izteiksmes veidu…

—   Šai ziņā, lūdzu, ne…

—   Ir grūti līķa sadalīšanās laikā… Ceru, ka jūs man piedosiet… Ir grūti, es gribēju sacīt, kaut ko pareizi noteikt… Ir nepieciešama sekcija, un es neizpildītu savu pienākumu, ja to nepieprasītu… Katrā ziņā pēc pirmās apskates šķiet, ka noziegums nav izdarīts…

Nenoteiktības posms bija beidzies. Sākās oficiālā dala, kas bija vieglāka par iepriekšējām. Atbrauca slimnīcas furgons, lai līķi pievāktu. Tieši bez ceturkšņa vienpadsmitos Mišels Donadjē un OIscns atgriezās Reomīra ielas namā.

Parasti katrs no viņiem uzkāpa augšā savā apartamentā, taču šoreiz viņi abi palika pirmajā stāvā, kur sulainis Ogistēns salonā vaskoja grīdu.

—   Vai kundzes šeit nav?

—   Kundze atrodas savā istabā.,

—   Liec viņai sacīt, ka mēs vēlamies ar viņu runāt.

Taču vispirms ienāca Martina ar nošu burtnīcu rokā.

—   Ir atrasts tēva līķis, — Mišels mierīgi paziņoja.

Martina nepaguva viņu iztaujāt, kad ienāca arī Donadjē kundze, ģērbusies debeszilā peņuārā un ar mežģīņu aubīti galvā. Skatoties uz trim kopā sanākušajiem cilvēkiem, viņas elpa kļuva aizvien dziļāka, un viņa piespieda rokas pie krūtīm.

—    Nu, stāstiet drīzāk… Es šonakt redzēju sapni… Vai jūsu tēvs…

Beidzot viss tiešām sāka risināties kā īstā nāves gadījumā… Mišels metās mātes skavās. Māte paģība, Martina skrēja uz virtuvi pēc etiķa, Eva, Mišela sieva, ienākusi pavaicāt, kas noticis, arī sāka raudāt un kliedza:

—   Nelaidiet bērnus lejā!

Virtuvene raudāja. Neviens vairs nebija parastajās vietās. Stum

dami, grūstīdami cits citu, viņi beigu beigās sastājās salonā, kur vaskojamā parketa dēj paklājs bija saritināts.

—   Bet Kikl vēl neko nezina… — Donadjē kundze vaimanāja.

—    Patiešām, kur viņš atrodas?

Noskaidrojās, ka zēns no rīta bija izgājis, nevienam neko iepriekš nesacīdams, kā parasti nemēdza darīt.

Kad Kikl pārnāca, bāls, dubļos notraipītiem zābakiem, samirkušiem matiem, jo nebija uzlicis galvā cepuri, viņš visus atrada dziļā sēru noskaņojumā.

—   Apēdiet taču kaut ko… — virtuvene mēģināja viņiem ieteikt.

—   Jums taču vajadzēs turēties…

Neviens ēdienam nepieskārās, izņemot Mišelu, kurš vienmēr juta izsalkumu un ari šoreiz, tāpat vien kājās stāvēdams, uzkoda aukstās vēršgalas galertu bez maizes.

—   Kad viņu vedis šurp?

—   Līdzko būs beigusies tā… tā…

Nevienam nepietika drosmes izteikt vārdu „sekcija”. Mišcla Donadjē sieva Eva laiku pa laikam uzkāpa savā istabā pieskatīt divus gadus veco meitiņu. Viņas puišelis Žans un Olsena dēls Moriss galu galā bija ielavījušies starp pieaugušajiem un vispārējo sajukumu padarīja vēl lielāku.

Visaizkustinošāko iespaidu atstāja Martina un viņas brālis Kiki

—   tiem abiem bija drūma sejas izteiksme. Tad Martina nozuda, un tikai pēc kāda laika viņu atrada guļam gultā, ar zobiem cieši iekodušos spilvena stūrītī.

„Rošelas vēstnesī” bija rakstīts:

„… Oskars Donadjē, atstājot klubu Ieroču laukumā, bija paradis nevis doties tieši uz mājām Reomīra ielā, bet, ejot ar līkumu gar krastmalu, aiziet līdz savām noliktavām… Iespējams, ka viņš, tumsas maldināts,…”

Tiesa gan. Rēderim bija savi paradumi un pat dīvainības. Viens no šiem paradumiem, kas droši vien viņu uzmundrināja, bija pastaiga Vallēna krastmalā pirms gulētiešanas, lai pavērotu savas rēderejas iespaidīgo celtni, savu noliktavu jumtus un kuģu dūmeņus.

Klubā par notikušo sprieda maz. To mēdza apmeklēt tikai vīrieši, kuriem bija piecdesmit vai mazliet vairāk gadu un kuru

nolūks, ejot uz Ieroču laukumu, nebija vis tikšanās, bet vēlme atkal .itrast tur savu atzveltnes krēslu, savas avīzes un pilnīgi citu gaisotni nekā tā, kas valdīja viņu mājās.

Tas bija ievērojamas personas, un to varēja jaust pēc viņu mierīgās izturēšanās, pēc svinīguma un piesardzības, ar kādu viņi pieminēja pat nenozīmīgākos tematus.

Turklāt šie cilvēki cits citu pārāk labi pazina, lai nodotos tukšai pļāpāšanai. Daudzi no viņiem bija savstarpēji pazīstami kopš bērnu dienām un vairāk vai mazāk saradojušies laulību ceļā.

Oskars Donadjē bija šī kluba prezidents, tāpēc sanāksmē, kas notika ceturtdien pulksten piecos, komiteja nolēma sēru dēļ klubu uz nedēļu slēgt. Pēc tam visi tikpat vēsā mierā nobalsoja par piecsimt franku ziedojumu vainaga pirkšanai.

Bija ieradies arī Frederiks Daržāns un balsoja tāpat kā citi. Viss norisinājās loti vienkārši, un svešiniekam te nerastos ne mazākās aizdomas, ka noticis kaut kas neparasts, it īpaši tāpēc, ka pirms stundas Daržāns bija iznācis no prokurora kabineta.

Varbūt tikai dažas sīkas pazīmes norādīja uz kaut ko savādu. Nervoza steiga pie izejas, vairīšanās spiest Daržānam roku. Paslepšus uzmestie skatieni Daržāna pareizajiem sejas vaibstiem, iesirmajiem deniņiem un liektajai lapu līnijai, kas liecināja par atjautību.

—    Atvainojiet, ka esmu jūs izsaucis, taču, kā man ziņots, sestdien jūs no kluba aizgājāt kopā ar Oskaru Donadjē…

Ari prokurors ievēroja formalitātes. Protams, visa pilsēta, visi tie, kurus tā uzskatīja par nopietniem un krietniem cilvēkiem, nožēloja to, ka Daržāns uzņēmies kinoteātra vadību. Turklāt tāda kinoteātra, kur seansu starplaikā uzstājās dejotājas vai burvju mākslinieki.

Nožēlojams viņiem likās ari Daržāna bohēmiskais dzīves veids un tas, ka viņš atradis pajumti savā iestādē, nemaz nerūpēdamies par dēlu.

Nožēlojams likās ari daudz kas cits. Vai Daržāns uzkrītoši neuzvedās ielās un kafejnīcās kopā ar mūzikhola dziedātājām un dejotājām? Vai nevadāja viņas taksometrā uz kazino? Nerunājot par viņa pārspīlēti parīzisko ģērbšanās manieri, kas neatbilda Larošelas sabiedrības paradumiem!

Kaut arī Daržāns piederēja šai sabiedrībai, kaut ari viņa tēvs

jau pirms Donadjē bija kluba prezidents un viens no tā dibinātājiem. Kaut ari līdz iepriekšējam gadam Daržāna banka bija pati iecienītākā starp privātbankām un apgabala ievērojamākās ģimenes tieši tai uzticējās vairāk par Parīzes bankām.

Šī banka tomēr bija bankrotējusi. Bet tā bija nelaime. Eksperti bija spiesti atzīt Daržāna godīgumu, jo viņš pats bija pārdevis visus savus īpašumus — automašīnas, zirgus, Marsiljī pili un jaunajā kvartālā uzcelto moderno villu.

Vienīgais, ko viņam varēja pārmest, bija šī iedoma vadīt kinoteātri…

—   Prokurora kungs, klubu es tiešām atstāju reizē ar Donadjē. Mēs kopā aizgājām līdz Gargullo ielas stūrim. Tur viņš no manis atvadījās un nogriezās pa kreisi.

—   Vai jūs devāties uz mājām?

—   Jā, uz kinoteātri, protams…

Kāpēc pieminēt šo nepatīkamo sīkumu?

—   Vai arī jums nebija jāiet pa Gargullo ielu?

—    Tiešam gan. Bet jūs taču Oskaru Donadjē pazināt. Es nopratu, ka viņš vēlas pastaigāties vienatnē, un tāpēc apmetu līkumu, ejot pa Palē ielu.

—   Vai pēc jūsu bankrota Oskars Donadjē bija zaudējis daudz naudas?

—    Viņš atmaksāja astoņdesmit procentus, tāpat kā pārējie kreditori.

Daržānu pratināt nebija viegli, viņš bija pārāk viltīgs, līdzīgs savas dzimtas priekštečiem. Pret pašu gribu visus saistīja viņa šarms, ko droši vien radīja viņa iekšējais nemiers, tas viss ar viņu saistītais, kas šīs pilsētas dzīvei bija nepierasts. Pirms gadiem divdesmit viņa sieva, cēlusies no apkaimē pazīstamas, priekšzīmīgas ģimenes, Daržānu bija pametusi, lai sekotu kādam zobārstam, un tāda rīcība bija grūti izskaidrojama, jo Daržāna valdzinājumam kopš tā laika nebija spējīga pretoties gandrīz neviena sieviete.

—   Vēlreiz atvainojiet par uzdotajiem jautājumiem. Turpmāk centīšos vairīties no jebkādas sīkas nelabvēļu mēlnesības…

Aizgājis no kluba, Frederiks ar tikpat lielu pārdrošību devās uz Reomīra ielas namu, kur lika sevi pieteikt Donadjč ģimenei. Iespējams, ka tieši tas bija dienas smagākais brīdis. Nupat viņiem

bija zvanījis prokurors, lai paziņotu tiesu ārsta slēdzienu: nāves cēlonis bijis nelaimes gadījums, jo priekšnāves ievainojumi uz ķermeņa nav atrasti.

Tātad notikums beidzot ievirzījās dabiskās sliedēs, un tūlīt pat ģimenei uzbruka citas daudz dabiskākas rūpes.

Kad Daržāns iegāja plašajā vestibilā, salona durvis bija atvērtas un Mišels skalā, griezīgā balsī runāja pa tālruni:

—  Jā, gaidīsim jūs nekavējoties ar melna ševiota paraugiem… Nepieciešami… mirklīti uzgaidiet… divi, trīs… trīs uzvalki vīriešiem un divi bērniem… Rītvakaram… tieši tā…

Uz dīvāna izklāto melno kleitu pētīja Donadjē kundze kopā ar vedeklu.

—   Maman, ticiet man, — Eva sacīja, — es to vairs nevaru uzvilkt.

Daržāns vispirms sastapa Martinas skatienu, viņa acumirklī novērsās un aizgāja, lai ieslēgtos savā istabā.

—   Esmu atnācis… — ciemiņš ierunājās.

Visi vilcinājās, nesaprata, kā izturēties.

—    Manu nabaga Frederik!… — Donadjē kundze, jau sākusi zaudēt galvu, beidzot tomēr iesaucās.

Mišels pieprasīja jaunu tālruņa savienojumu, bet Olsens tikmēr šķirstīja abonentu grāmatu.

—   Esmu atnācis, lai būtu jūsu rīcībā… Tūlīt pat uzdodiet man, ko vien vēlaties…

Taču neviens par Daržānu vairs nelikās zinis vai arī izlikās viņu neievērojam. Pakavējies tur aptuveni ceturtdaļstundu, Frcderiks aizgāja, neizrādīdams ne mazāko apjukumu, bet tūlīt pēc tam iekšā tika ielaists bēru ceremonijas rīkotājs.

Kaimiņu mājā Brena kundze ieģērbās melnā, gatavodamās izteikt Donadjē ģimenei līdzjūtību.

Laukā vēl joprojām lija. Kāds sanitārs pavirši apkopa Oskara Donadjē mirstīgās atliekas, lai pēc tam tās nodotu ģimenes rīcībā.

Kantora logiem bija zaļa stikla rūtis, un tāpēc pārsteidzoši asi iezīmējās klātesošo sejas vaibsti. Katrs no viņiem šķita uz visiem laikiem iemūžināts Gusāra kunga kantora kadrā.

Vai Martina ar iekaisušajām acīm un uzkrītoši balto, trauslo kaklu, kas bija redzams virs melnā mēteļa, — vai šī jaunā,

nervozā meitene ar dorēs sažņaugtajiem pirkstiem kādreiz k)os citāda?

Un viņas brālis, kurš savā melnajā uzvalkā šķita vēl kalsnāks un kura deguns likās mazliet greizs, — vai viņš reiz klos tāds vīrietis kā citi?

Šie abi aizkustināja visvairāk. Varēja teikt, ka tieši uz viņiem gulstas viss Donadjē nāves smagums, ka viņi ir vienīgie bāreņi, vienīgie upuri.

Viņiem aizmugurē no Konjakas atbraukušais tēvocis Batijā, ko bija izvēlējušies par aizbildņa vietnieku, uzskatīja par savu pienākumu rādīt skumju seju.

Donadjē kundze izturējās visdabiskāk. Viņa nekautrīgi uzlūkoja notāru, kurš ar zināmu aprēķinu vilcinājās atvērt testamentu, bet Mišels Donadjē un Olsens, melnajos uzvalkos izskatīdamies daudz elegantāki, darīja visu, lai izliktos pēc iespējas vienaldzīgāki.

—   Nelaiķis šo testamentu man iesniedza pirms diviem gadiem, un jādomā, ka cita testamenta pēc tam viņam nav bijis…

Notārs mirkli nogaidīja, bet Donadjē kundze piekrītoši pamāja.

Testamenta nolasīšana notika pienācīgi vienmuļā tonī, vārdi sekoja vārdiem bez ievērojamas nozīmes līdz tam, kad…

—    Piedodiet! — Donadjē kundze pret savu gribu izsaucās.

—          Es atkārtoju: „..pilnīgi visu mantu novēlu saviem bērniem

—    Mišelam, Martai Olsena kundzei, Martinai un Oskaram..”

Mišels tik tikko spēja atturēties, lai nepievērstos mātei, kura, kā varēja nojaust, klausījās aizturētu elpu.

—   „.. Šo mantu, gan kustamo, gan nekustamo īpašumu, nedrīkst pārdot pa dalām, pirms visi bērni nebūs sasnieguši likumīgu pilngadību..”

Mišels sarauca pieri, it kā mēģinādams visu labāk izprast, bet Donadjē kundze vēl stingrāk atbalstījās uz spieķa.

—    „.. ja kādu nepārvaramu apstākļu dēl būs nepieciešama mantas daļēja likvidācija pirms pēdējā mantinieka pilngadības sasniegšanas, tad vajadzēs notikt šīs mantas izsolei, un tas attieksies tiklab uz komerciālajiem darījumiem, kā arī uz dažādiem nekustamiem un kustamiem īpašumiem, kuri..”

Te Martina pēkšņi noskārta kaut ko nenormālu un, palūkojusies uz māti, pūlējās izprast notāra vārdu jēgu.

—           manai sievai līdz mūža galam piederēs ceturtā dala lietošanas tiesību..”

Donadjē kundze lēnām pielika roku pierei un, aizsegusi acis, sastinga, bet notārs samulsis tikmēr beidza murmināt pēdējās rituāla formulas. Mišels, pirmais piecēlies kājās, neveikli nočukstēja:

—   Bet Mamanl…

Taču viņa nepacēla galvu un joprojām slēpa seju.

—   Varbūt viņai nepieciešams svaigs gaiss? — notārs ieminējās.

—   Ko tas īsti nozīmē? — Martina, pietrūkusies kājās, iesaucās.

Olsens pamāja, lai viņa apklust, bet Martina neatlaidās:

—   Tātad mamma ir izslēgta no mantošanas?

Beidzot Donadjē kundze atklāja seju, kurā asaru pēdas nebija manāmas, tajā izpaudās tikai neparasts miers.

—   Jā, — viņa vienkārši teica.

—   Mamati… — Mišels satraukts iesaucās. — Par to nav runas. Tev pienākas ceturtā dala lietošanas tiesību un…

Notārs piecēlies nezināja, ko iesākt. Olsens, būdams tikai znots, neiedrošinājās iebilst.

—   Nāc iesim projām, Mamanl Pārrunāsim to mājās…

—   Ko pārrunāsim?

—    Mēs visu nokārtosim… — Mišels turpināja.

Tēvocis bija pārsteigumā apstulbis, Kikī uz visiem skatījās ar aizdomām.

Bet kāpēc Donadjē kundze vēl bija spējīga smaidīt? Balstīdamās uz spieķa, viņa ar mokām piecēlās un nočukstēja:

—   Ceturtā daļa lietošanas tiesību!…

Par citiem viņa vairs nelikās zinis. Viņa devās uz durvīm un nekad vel nebija izskatījusies tik liela un iespaidīga.

Mantiņ! — Martina iesaucās, sākdama skali elsot.

Mamiņ!… — Kikī, kuru šis svinīgums bezgala kaitināja, piebalsoja māsai.

Male vilcinājās atskatīties, bet, ja beidzot to izdarīja, tad vienīgi, lai vēsi, gandrīz vai bargi uzlūkotu bērnus.

Kas jums noticis?

Māmiņ!…

Martina raudāja, bet tēvocis mēģināja viņu mierināt.

Mišelam zuda pacietība.

—    Paklau, Martina! Izbeidz bērnišķīgi ākstīties! Mājās visu pārrunāsim…

Blakus kantorī klabēja rakstāmmašīna. Viņi bija spiesti šķērsot šo kantori, kur strādāja četri rakstveži un mašīnrakstītāja.

Apstājusies atvērtajās durvīs, Donadjē kundze vēlreiz atskatījās uz meitu un teica:

—   Esiet tik laipna un izturieties cienīgāk!

Viņa savus bērnus reti uzrunāja ar „jūs”, vienīgi svarīgos gadījumos vai dusmās. Ielas malā viņus gaidīja mašīna, ko vadīja Ogistēns, kurš kalpoja viņiem gan par sulaini, gan par šoferi. Tas notika pulksten piecos pēcpusdienā. Tuvējā laukumā loti maziem bērniem ierīkotais koka zirdziņu karuselis griezās pilnīgi tukšā.

*\r rokām aizsegusi seju, lai slēptu asaras, Martina izskrēja cauri kantorim, bet mājās viņai pēkšņi uznāca nervu lēkme. Tas negadījās pirmoreiz. Martina viscaur trīcēja. Viņa zobus bija sakodusi tik cieši, ka tic draudēja nolūzt. Ķermenis sāka krampjaini raustīties, un viņa mēģināja recirst nagus sev miesā.

—   Lūdzu, izbeidziet šo komēdiju, — māte gluži mierīgi noteica.

Tad Martina kaukdama nokrita zemē un mēģināja pieķerties Donadjē kundzes kleitas malai.

—   Lūdzu, pasauc šurp savu sievu! — Mišels Olsenam sacīja.

Jo vienīgi Marta prata šādos brīžos ietekmēt māsu. Kikī, pagalam apstulbis, sēdēja kādā stūrītī.

—    Marta!… — Olsens, izskrējis kāpnēs, sauca. — Nāc ātrāk lejā!

Gaisā vēl vēsmoja vakardienas sveču un krizantēmu smarža. Bet citādi mājā viss atkal bija kārtībā. Donadjē kundze noņēma cepuri, novilka cimdus un uz visiem mierīgi noskatījās.

—   Es vēlos mazliet miera, — viņa svešādā balsī noteica.

Lielajā ellas gleznā pie sienas viņa bija attēlota blakus savam

vīram. Viņa turēja rokās rožu pušķi, un šo portretu viņiem bija dāvinājuši bērni divdesmit piecu gadu laulības jubilejā.

Kopš tās dienas bija pagājuši desmit gadi, bet Oskars Donadjē melnajā uzvalkā ar Goda leģiona ordcņlcntīti pie svārku atloka gleznā izskatījās tieši tāds kā savas nāves priekšvakarā — vēss un masīvs —, taču viņa skatienu, šķiet, neviens nekad nebija izpratis.

—   Es negribu!… Negribu!… — Martina, aizvien vel gulēdama uz grīdas, kliedza.

Bet viņas māsa Marta, rakstura ziņā līdzīga savam tēvam, no kura bija mantojusi lēnprātību, mēģināja viņu piecelt kājās.

—   Kas viņai noticis? — Marta nesaprata.

—   Nekas… Mēs tev paskaidrosim…

Lēkme ieilga. Donadjē kundze, kā parasti, ar spieķi rokā apsēdusies zem portreta, kļuva nepacietīga.

—   Vai es pagaidām vēl drīkstu justies kā savās mājās — jā vai nē?

To dzirdot, Martinas saspringums atslāba. Vispirms viņa uzmeta skatienu mātei, tad portretam un visai šai salona greznībai, kurā vienmēr bija dzīvojusi.

—    Māmiņ… — viņa elsodama uzsāka.

—    Lūdzu, lieciet mani mierā.

Pārāk daudz bija noticis tik īsā laika posmā. Visiem bija piemeties drudzis. Vaigu gali sārtojās. Neviens neko īsti vairs neapjēdza.

—   Nāc, iesim, — Olsens sievai piesardzīgi teica, vilkdams viņu uz vestibilu, pēc tam uz kāpnēm.

—   Kas ar viņu notiek?

—   Tūlīt paskaidrošu…

Mišcls jau bija nozudis. Tēvocis iegāja ēdamistabā, taču tur nebija, ko iesākt.

Martina vēlreiz pievērsa mātei acis, kurās trīcēja pēdējā cerība, kas tūlīt pat izdzisa, pēc tam viņa ieskrēja savā istabā, bet salonā palika tikai Donadjē kundze, sēžot zem portreta, un Kikl, kas zāles otrā galā, ierāvies atzveltnī, droši vien aiz bailēm trīcēja un plaši ieplestām acīm vēroja māti.

—   Tu arī… — viņa nepacietīgi uzsauca.

Un, kad Kikī nesaprata, māte aizsvilās:

—   Ej projām!… Pazūdi taču!…

Tovakar pie vakariņu galda neviens nesēdās, izņemot Olsenus, kuri trešajā stāvā bija nolikuši gulēt savu dēlēnu, lai varētu atklāti parunāties.

Bet otrajā stāvā Mišelam bija uznākušas sirdsklauves, kas gadījās reti, taču stipri viņu satrauca un izraisīja vaimanas.

Pirms vērās vaļā šaurie, starp „Alhambru” un blakus esošo konditoreju kīlvcidīgi iespiestie vārtiņi, Fredcriks Daržāns jau bija saklausījis solus, vispirms tālumā uz ielas, pēc tam aizvien tuvākus un tuvākus, līdz beidzot skaidri zināja, ka tie ir viņa dēla soli.

Fredcriks daudz ko varēja uzzināt tikai tāpēc, ka mocījās ar bezmiegu un, ilgi būdams nomodā, iemiga, kad citi jau cēlās. Nevienam par to nebija ne jausmas, jo mājās viņš mēdza pārnākt vienlaikus ar citiem. Nometies uz dīvāna, kas viņam derēja gultas vietā, Fredcriks sāka lasīt, taču viņa uzmanību neviļus saistīja pat niecīgākie pilsētas trokšņi.

Taču vēlāk, kad visas gaismas izdzisa un viņš apgūlies gaidīja miegu, viņa jutīgums sasniedza nedzirdēti augstu pakāpi. Miega zāles Fredcriks nemēdza lietot. Viņu nevarēja pieskaitīt tiem, kuri cīnās pret bezmiegu un sūdzas par to, no rīta celdamies augšā gurdām, iekaisušām acīm.

Fredcriks gluži vienkārši nespēja aizmigt. Nekustīgi guļot uz dīvāna, viņš bieži vien gaidīja miegu vaļējām acīm. Paisuma laikā viņš dzirdēja zvejnieku liellaivas izbraucam jūrā un prata atšķirt zvejas tvaikonīšu sirēnu dažādās balsis.

Līdzko no jauna atskanēja pirmie pilsētas trokšņi, Frcderiks beidzot iemiga, gluži kā sargkareivis, kas noņemts no posteņa. Viņš cēlās augšā ap pulksten desmitiem, un visi, ieskaitot dēlu, kuram nebija ne jausmas par tēva bezmiegu, uzskatīja, ka Frcderiks Daržāns nododas dzīves baudām.

Filips jau piekto dienu, pareizāk sakot, nakti, pārnāca mājās pirmajā rīta stundā. Viņš bija pasācis tā darīt vienu vai divas dienas pēc Oskara Donadjē bērēm, un Fredcriks, gulēdams tumsā, mēģināja rast tam izskaidrojumu.

Šoreiz dēla atgriešanās nebija tāda pati kā citkārt: ienācis iekšā, Filips aizmirsa aizlikt ārdurvīm priekšā drošības ķēdi un, it kā būdams lielā uzbudinājumā, ilgi nespēja atrast elektrības slēdzi.

Tēvs nepakustēdamies uzmanīgi ieklausījās katrā viņa solī. Šaurais gaitenis bija piekrauts ar kastēm un dekoratīvu rotājumu gabaliem, jo „Alhambras” pārbūve vecu dzīvojamo namu vietā vēl nebija nobeigta un tur glabājās veco ēku paliekas.

Atgriezies mājās, Filips parasti gāja uz pirkstgaliem, bet šoreiz, nemaz nepūlēdamies to darīt, uzgrūdās dēlu kaudzei, neuzmanīgi iegriezās kāpņu telpā, tad ar kāju atgrūda kādas durvis, kuras veda uz kinoteātra balkonu.

—   Viņš aizmirsa izslēgt gaismu, — Frcderiks neviļus nodomāja.

Filips šķērsoja dalu skatītāju zāles un, uzkāpis pa kāpnēm, nonāca sava veida aizkulisēs blakus projicēšanas kabīnei. Pēc tam viņam vajadzēja iziet cauri piebūvei, kurā gulēja tēvs, lai sasniegtu otru līdzīgu pažobeli, kur bija iekārtota viņa guļamistaba.

Filips bija pārliecināts, ka tēvs gul neaizvērtām acīm. Pagājis tēvam garām, viņš aizcirta aiz sevis durvis un, joprojām izturēdamies ne tā, kā citkārt, iekrita gultā ar visām drēbēm. Dažas sekundes pārdomājis, viņš izslējās sēdus un noāva kurpes, kuras ar troksni nokrita uz grīdas.

Frcderiks, uzmanīgi ieklausījies, pēkšņi izdzirdēja dēlu vienatnē runājām, izsakām vārdus, kas atgādināja draudus. Beidzot jaunekli:. skali, sēcoši ieelsojās, ko vismazāk no viņa varēja sagaidīt, tad spocīgi uzsita ar dūri pa spilvenu un sāka raudāt.

Šoreiz lomas bija mainītas. Tagad tēvs kā tramīgs zvērs, kas nakti saklausījis sava sugas brāļa gaudas, klusītiņām piecēlās un apsēdās gultas malā.

Frcderiks nekad nebija ne redzējis, ne dzirdējis dēlu raudam. Viņam pat nebija ienācis prātā, ka kaut kas tamlīdzīgs varētu notikt. Tas atstāja dīvainu iespaidu, taču Frederika satraukumam pievienojās art zināms gandarījums.

Filips, aizvien vēl elsodams, runāja, bet nebija saprotams, ko viņš saka. Istabā dega gaisma, to varēja manīt pa durvju spraugu, un Frcderiks, beidzot šo negaidīto ciešanu aizkustināts, neviļus piecēlās kājās.

Viņu jau atkal atturēja parastā nepārvaramā neveiklības izjūta. Viņš nekad ne ar vienu nemēdza runāt par sentimentāliem jautājumiem, tāpat kā nekad nebija sūdzējies par savu bezmiegu, un viņam bija pretīga katra scēna, kur asaras mijās ar nesakarīgiem vārdiem un pārspīlētu jūtu acumirklīgiem izvirdumiem.

jau uzlicis roku uz durvju kliņķa, viņš brīdi vēl vilcinājās, tad atvēra durvis un mulsi palūkojās uz dzelzs gultu, kurā ar visām drēbēm gulēja viņa dēls, šis Filips, kas ar miklu, saraudātu seju un atraisītu kaklasaiti jau slējās augšā, ļauni skatīdamies tēvā.

—   Ko tu velies? — jaunais cilvēks iekunkstējās.

Bet tčvs, lai slēptu samulsumu, aizsmēķēja cigareti. Tumsā celdamies augšā, viņš ne velti bija paguvis uzvilkt mājas tērpu virs vienkrāsainās zīda pidžamas, jo arī apģērbs daļēji varēja izraisīt viņā neveiklības izjūtu.

Šis cilvēks savā pārāk elegantajā tērpā, kas botu bijis īsti vietā guļamistabā uz teātra skatuves, bija pārsteidzošs pretstats abām netīrajām, ar filmu kasešu kaudzēm pieblīvētajām pažobelēm, kur veci kalendāri un dažādi nederīgi papīri mētājās pat uz grīdas.

—   Ko tu vēlies?

Pierādot, ka vēlas palikt šeit, Daržāns atbrīvoja kādu krēslu un apsēdies meklēja vārdus, ar ko sākt uzbrukumu dēlam, bet dēls sakostiem zobiem klusēja.

—   Tātad viņa tev neatvēra? — beidzot tēvs it kā nožēlojot ieminējās.

Jāteic, ka gadus divdesmit, kopš Daržānu bija pametusi sieva, viņš ne ar vienu nemēdza runāt par jotām. Ne tāpēc, ka tas viņu kaitinātu. Tieši otrādi! Viņa smaids, kaut mazliet ironisks, gluži kā „uzdzīvotājiem” kinofilmās, tomēr bija labvēlīgs un pauda pat zināmu maigumu, kas patika visiem — gan mazajām dejotājām noplukušajos bruncīšos, gan biļešu kontrolierēm un pat ubagiem uz ielas.

Šoreiz Daržāns, vērojot dēlu, pirmoreiz darīja to ar neviltotām bažām.

—   Tev viss ir zināms? — jauneklis, gatavs aizstāvēties, pietrūkās kājās. — Kas tev to sacīja? Ko viņi tev ir iestāstījuši?

—   Nav svarīgi.

—   Es gribu zināt, kas tev to sacīja?

—   Neviens, draudziņ!

—   Tātad tu mani esi izspiegojis?

—   Nē taču… Tā ir nejaušība…

—   Kas īsti tev zināms?

Tēvam bija grūti apspiest smaidu, jo pēdējie vārdi pilnīgi raksturoja Filipu. Pirms īsa brīža viņš bija raudājis. Varēja noticēt, ka viņu māc negants izmisums, bet, līdzko tēvs mēģināja par to ierunāties, dēls ieslēdzās sevī un uzdeva tiešu jautājumu, lai vispirms izpētītu pretinieka kārtis un pēc tam spēli turpinātu. Daržāna smaids kļuva mazliet skumjāks un pauda nelielu vilšanos.

—   Man zināms viss, draudziņ! Nomierinies. Jau piecas dienas logs netiek atvčrts, vai nav tiesa?

—   Tu esi tur bijis?

—   Ne, es tikai zinu…

Tčvam bija taisnība. Jau piecas dienas pčc kārtas Filips parastajā laikā ieradās Brena kundzes mājas dārzā, kur pacieta Šarlotes asaraino maigumu, jau piecas dienas viņš zagšus tuvojās Martinas logam, bet vienmēr atrada to aizvērtu. Ari šonakt viņš bija klauvējis pie rats, brīžam gatavs pat izraisīt skandālu.

Visbriesmīgāk bija no jauna sastapt Šarloti, kā arvien noslēpušos aiz vārtiņiem, un apzināties, ka viņa visu noprot, kaut gan mazā sirds plūst pāri cerībās.

Gaišā dienas laikā Filips stundām ilgi bija gaidījis uz ielas stūra, vai neparādīsies Martina, bet viņa nenāca laukā.

Šorīt viņš gandrīz bija iegājis viņas mājā kā parasts viesis. Taču pēkšņi atcerējās vārdus, kurus visas ģimenes klātbūtnē dusmās bija izteicis Oskars Donadjē:

„Ja tas dīkdienis vēl kādreiz spers kāju manās mājās, es viņu izmetīšu laukā pa logu!”

Tas bija noticis tāpēc, ka reiz, ciemodamies Donadjē mājā, Filips visai negodīgā ceļā bija no Oskara Donadjē aizņēmies naudu. Viņš bija izmantojis nepieļaujamu aizbildinājumu, stāstot par savu māti, kas esot viņam no ārzemēm atrakstījusi, ka nonākusi galīgā trūkumā. Tūlīt pčc tam Filips bija uzkāpis stāvu augstāk un līdzīgā kārtā aizņēmies naudu arī no Mišcla Donadjē…

Filipa tēvam, par laimi, nekas par to nebija zināms. Oskars Donadjē viņam bija pateicis tikai vienu:

—   Ja tu neuzraudzīsi savu dēlu, tas beigsies ļauni.

Tagad jauneklis spulgām acīm, tumši pietvīkušu seju un izspūrušiem matiem sēdēja gultas malā, bet tēvs, samulsis vēl vairāk par dēlu, nespēja rast vārdus.

—   Vai esat sastrīdējušies? — Daržāns uzsāka, izvēlēdamies pēc iespējas neskaidrākus, neromantiskākus izteicienus.

—   Nē!

—   Kas tad starp jums atgadījies?

Lai atgūtu nedaudz pašcieņas, Filips juta epiecicšamību mazliet kāpināt toni.

—    Iespējams, ka viss ir noticis tieši tevis dēl! — viņš nikni iesaucās.

Šos vārdus acumirkli neizpratis, Frederiks sarauca pieri.

—   Ja vēlies zināt, policijā visiem šķiet dīvaini, ka tieši tu esi bijis pēdējais, kurš Oskaru Donadjē redzējis dzīvu. Vai tas biji tu? Tavs naudas trūkums nevienam nav noslēpums. Vai tad Rcomlra ielas namā tevi uzņēma labāk nekā mani, izņemot veco Donadjē kundzi un viņas vedeklu, kuru tu aplido?

—    Filip! — tēvs neko nepārmezdams, teica.

—   Varbūt cs pie visa esmu vainīgs? Martina vairs nezina, ko īsti domāt… Viņa gandrīz man pavaicāja, vai cs neesmu tas, kurš…

Te pēkšņi atsākās lēkme. Filips sodījās, raudāja, sita dūres pret sienu.

—   Cūcība, augstākā mērā cūcība! — viņš auroja.

Tas tomēr viņu nekavēja paslepšus uzmest acis tēvam. Taču tēvs, kas atnākot bija tik satraukts, kādu Filips nekad viņu vēl nebija redzējis, aizvien vairāk nomierinājās, aizvien vairāk atsala. Viņa skatiens pauda drīzāk ziņkāri nekā žēlumu, kaut gan no nesavaldīgā jaunekļa nenovērsās.

—   Man šķita, ka tu viņu mīli, — aizkūpinādams jaunu cigareti, tēvs negaidot ieminējās.

Filips atkal satrūkās.

—   Vai esmu tev teicis pretējo?

Ko tur vairs runāt! Frederiks nopūties piecēlās, izsliedams šīs istabas nekārtībā tik neiederīgo augumu elegantajā mājas tērpā un zīda pidžamā, kādu nevienam citam Larošclā nebija un par ko pilsētas dāmiņas varētu tikai pasapņot.

—   Tu esi satracināts un plosies, taču nemīli viņu.

Ak, kā Frederiks tagad nožēloja to, ka, dēla asaru iežēlināts, bija šurp nācis un īsu brīdi noticējis viņa sāpēm! Viņš vairs negribēja Filipa vārdos klausīties. Nupat saņemtais trieciens bija jo sāpīgāks tāpēc, ka, guļot savas istabas tumsā, viņā patiesi bija modušās aplamas cerības.

—   Paklau! — pēc īsas atelpas jauneklis iesaucās un piecēlies aizšķērsoja tēvam ceļu.

Frederiks, ne vārda neteikdams, apstājās un nogaidīja.

—   Esmu pieaudzis. Drīkstu darīt, ko pats vēlos… Zvēri man, ka nevienam neko nestāstīsi… ka nemēģināsi…

Tēvs neviļus īsi iesmējās un, lai notiktu, kas notikdams, ar asarām acīs nočukstēja:

—   Mulkis!

Taču dēls nelikās mierā, viņš neatlaidīgi prasīja:

—   Zvēri man!… Es zinu, es zinu, ka tu labi saproties ar veco Donadjē… Ja tu kaut ko bildīsi…

Ar to pietika, tas nu bija par daudz! Daržāns ar strauju, spēcīgu kustību atgrūda dēlu, negaidot pierādīdams savu muskuļu spēku, kas slēpās viņa trauslajā augumā. Atgriezies savā istabā, tēvs rūpīgi aizvēra durvis, pirmoreiz pat aizslēgdams tās.

Lūk, pie kā viņi abi bija nonākuši, iespējams, ka viņa paša vainas dēļ, dīvainās neveiklības izjūtas dēl, kas vienmēr viņu bija kavējusi pievērst dēlam vairāk uzmanības. Viņa attieksmes pamatā bija neizprotams cēlonis. Vērojot Filipu, kad tas pieauga, viņš bija pārliecināts, ka jauš dēlā lielāku spēku par savējo, un vairījās ar neveiksmīgu iejaukšanos notrulināt šīs patvaļīgās, neuzticības pilnās būtnes raksturu vai noskaņot to pret sevi.

—   Zvēri man…

' Zvērēt dēlam, ka neko nevienam nestāstīs?

Daržāns iededza gaismu un apsēdās uz rakstāmgalda, uz parasta, visur sastopama, sērijveidā ražota gaiša koka rakstāmgalda, kam blakus stāvēja rēķiniem un tiesu izpildītāja aktiem apkrauts rakstāmmašīnas galdiņš.

Daržāns vēl joprojām nebija ticis galā ar finansiālajām grūtībām. Daļēji maksādams kreditoriem, kaldinādams sarežģītus plānus, lai nezaudētu dažādas piegādes, un izmantodams viltīgus paņēmienus, lai iegādotos filmas, viņš atgādināja dejotāju uz stingri novilktas virves.

—   Piesargietics! Viņš nav godīgs cilvēks! — brīdināja tie, kuri Daržānu pazina. Bet citi par viņu mēdza teikt:

—   Viņš izturas tik lielīgi, it kā viņam vēl piederētu pils, zirgi un automašīnas…

Velns lai parauj! Kas tad īstenībā bija mainījies? Vai tad viņš vēl aizvien nebija pilsētas modes noteicējs, elegantākais vīrietis, visvairāk godinātais cilvēks, kuram bija piederējušas vislielākās bagātības?… Viņš bija pratis dzīvot un prata vēl joprojām, nemaz nebēdājot par to, ka vajadzēja gulēt šajā laika zoba sagrauztajā

pažobelē un turpat pieņemt ari tiesu izpildītājus. Vai tieši viņi nebija tie, kas mēdza izplūst atvainošanās vārdos?

Bet Filips… Šis saniknotais Filips, viņš šobrīd, sacēlies pret visiem, nemitējās aiz savas istabas durvīm staigāt šurpu turpu, vienatnē kaut ko murminādams…

Nākamajā dienā pēc pulksten četriem Frederiks Daržāns piezvanīja pie Reomīra ielas nama masīvajiem vārtiem. Sulainis Ogistēns mājas iekšpusē iedarbināja kādu mehānismu, un Daržāns, šķērsojis pagalmu, kur nupat bija mazgāta automašīna, un uzkāpis pa galvenās ieejas kāpnēm, iegāja priekštelpā.

—   Kundzes nav mājās, — sulainis pavēstīja.

—   Zinu. Uziešu augšā.

Bet Ogistēna nīgri saviebtā seja norādīja, ka viņš atsakās no jebkuras atbildības. Nelga Ogistēns! Vai tieši tādi godprāši nav savā ziņā tie, kuri to vien kāro, kā uzķert uz makšķeres katru traģiskāko notikumu?

Oskara Donadjē dzīves laikā Frederiks, Donadjē kundzes bērnības draugs, mēdza pēcpusdienās pie viņas ciemoties. Viņa pati to bija lūgusi. Paklausot vīra gribai, Donadjē kundze dzīvoja šajā lielajā namā gluži kā ieslodzījumā un tāpēc labprāt uzklausīja Daržānu, kurš viņai atstāstīja pilsētas jaunākās tenkas un bija vienīgais, kam viņa varēja izkratīt sirdi.

Visai nožēlojams uzticēšanās veids, bet nekas cits šai dzīvotgribas pilnajai sievietei neatlika, kaut gan viņa labprāt būtu rīkojusi pieņemšanas, ceļojusi, bieži braukusi uz Parizi, taču, kā pati sūdzējās, bija nosodīta ar sīkajām mājas rūpēm.

—   Bērni mani nesaprot, — viņa mēdza teikt. — Viņi ir līdzīgi tēvam. Mišels it īpaši. Piecpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar draugiem bija pasācis tirgoties ar pastmarkām. Vēlāk viņam radās jauna kaislība — kuģīši pudelēs…

Nu jau Mišelam bija ceturtā aizraušanās. Juzdams nepieciešamību radīt sev mierīgām baudām veltītu slepenu pasauli, Mišels pēc kuģīšiem pudelēs bija aizrautīgi nodevies ģeneoloģijas studijām. Viņa salonā sienas bija kā iztapsētas ar dažādiem ģerboņiem, kurus viņš pētīja kā īsts heraldikas zinātnes māceklis un pazina visus apgabala ievērojamo ģimeņu priekštečus.

Jau trīs mēnešus Mišela jaunākā kaislība bija bilbokets. Izlasījis, ka ar šo spēli aizrāvies Velsas princis, Mišels Parīzē bija pasūtījis bilboketa kolekciju, un vakaros, kad abi bērni bija nolikti gulēt, viņš stundām ilgi ar to noņēmās.

Ap pulksten pieciem Donadjē kundze nopūtusies Frederikam sacīja: •

—   Ejiet novēlēt labu nakti Evai, viņa droši vien jūs gaida.

Lūk, kāpēc Ogistēnam bija tik nosodoši saviebta seja! Daržāns

draudzējās ar divām sievietēm — ar kundzi un viņas vedeklu! Šie apciemojumi bieži vien notika, kamēr abi vīri bija aizņemti darbā. Vienīgi Daržāns bija atbrīvojies jau ap pieciem un, pirmajā stāvā iemalkojis tēju, uzkāpa otrajā, kur viņu jau gaidīja sagatavotais viskijs.

Ja Olsena sievai Martai, Donadjē vecākajai meitai, šai laikā pie mātes bija kas darāms, viņa vispirms pajautāja Ogistēnam:

—   Vai „viņa” tur vairs nav?

Ja „viņš” tur vēl bija, tad Marta uzskatīja par vajadzīgu labāk • nogaidīt, lai tikai „viņu” nesatiktu.

Taču šopēcpusdien, skaidri zinādams, ka Donadjē kundze jau trešo dienu aizstāj vīru Vallēna krastmalas rēderejā, Daržāns apakšstāvā neuzkavējās. Pieklauvējis pie kādām durvīm otrajā stāvā, viņš atrada Evu parastajā vietā — viņas buduārā. Tikai ar grūtībām Evai bija izdevies panākt, lai šo buduāru iekārto vienīgi viņai.

—   Nāciet iekšā, Frederik! Sēdieties šeit! Esmu pārāk nogurusi, lai ietu jums pretī. Kādas jaunas vēstis atnesāt, draugs?

Eva bija nevis Donadjē, bet Gracielli ģimenes atvase, kalsna un lunkana, pilnīgs pretstats masīvajiem Donadjē ģimenes cilvēkiem, un par viņu varēja sacīt: vārga, loti slimīga sieviete, kaut gan pārlieku ēdelīga. Ar saviem tumšbrūnajiem matiem Eva atgādināja kreolieti un, paklausot Frederika ieteikumam, savu buduāru bija iekārtojusi ar koķetas venēcietes manierīgumu.

Frederiks apsēdās uz spilvena viņai pie kājām un, noskūpstījis viņas roku, jautāja:

—   Kā jūtas Kikī?

—   Rit vai parīt celsies augšā.

Atgriežoties no bērēm, kur visus bija pārsteigusi pamatīga lietusgāze, zēnam bija sācies drudzis un vajadzēja likties gultā.

Ari Kikī nepiederēja pie spēcīgajiem. Nācis pasaulē kā savas dzimtas pēdējais, kad mātei jau bija pāri četrdesmit gadiem, bet tēvam ap sešdesmit, Kikī bija savādnieks un, kā apgalvoja Mišels, ne visai attīstīts. Olsens uzskatīja viņu par neuzticīgu un noslēgtu, bet māte gluži vienkārši teica, ka pie visa ir vainīgs pārejas vecums.

Kikī vēl joprojām necēlās no gultas, jo viņam bija sācies plaušu karsonis, un viņu uzraudzīja Martina.

—   Vai manu vīramāti nesatikāt?

—   Nē, man stāstīja, ka viņa tagad katru dienu strādājot rēdcrejā.

—   Jā gan. Jau trīs dienas. Nesaprotu, ar ko tas beigsies. Mišels apgalvo, ka tā būšot katastrofa, jo viņa gribot būt galvenā noteicēja un pieprasot, lai pat niecīgākais sīkums iet caur viņas rokām. Viņa pati kārtojot darījumus pa tālruni. Viņa apgalvo, ka, būdama Martinas un Kikī aizbildne, veic tikai savu pienākumu. Vai zināt, Frederik, mūsu mājās gaiss kjūst ar katru dienu smagāks.

Un par tādu sarunu vecais nelga Ogistēns bija sašutis! Evas » un Daržāna attiecībās nebija pat flirta. Eva, protams, bija skaista, taču Frederika gaumei par trauslu, maigu un romantisku. Kad Mišels ieslēdzās savu izpriecu šaurajā lokā — pastmarku vai bilboketa kolekcionāru sabiedrībā — , Evas vienīgā izklaidēšanās bija šī stunda buduāra apslāpētajā gaismā, cigaretes, kuras viņa negausīgi smēķēja un kas viņai izraisīja klepu, viskijs, ar ko viņa cienāja Daržānu, un šis godbijīgi viņai pie kājām nometies vīrietis, īsts, īpaši sievietēm radīts vīrietis.

—    Man nav ne jausmas, kas notiek rēderejā. Vai jums ir zināms, ka ieeja tajā man aizliegta? Jauns Mišcla izgudrojums! Viņš ir pilnīgs tēva portrets, tikai daudz gļēvāks. Vakar es viņam paziņoju, ka man ir nepieciešama pašai sava automašīna, un vai tas nebūtu gluži dabiski? Taču viņš atbildēja, ka šobrīd mēs nedrīkstam nodarboties ar blēņām, tieši otrādi, mums vajagot ierobežot savas iegribas…

Pilsētas trokšņi Evas buduāru neaizsniedza, vienīgais logs bija aizklāts melniem, smagiem aizkariem, tikpat melni bija arī dīvāni un mīkstie, apaļie sēdekli.

—    Draugs, pasniedziet man cigareti, man šķiet, ka netrūkst vēl citu daudz nopietnāku problēmu. Nelaimes gadījuma iespēju

visi apšauba. Jūs mani sapratāt?… Vīratēvam krastmalā katrs akmentiņš bija pārāk labi pazīstams, lai viņš pakluptu vai aizķertos aiz kādas tauvas vai enkura gredzena, turklāt viņš nepiederēja pie tiem, kuri var krist par upuri skurbulim.

Vīramāte runā par to bez aplinkiem…

—   Tā?…

—    Pirms četrām dienām radusies vēl viena nopietna problēma…

Daržāna izturēšanās bija tikpat mierīga kā naktīs, pacietīgi gaidot miegu.

—   Kikī atkal kļuvis mēnessērdzīgs. Šķiet, ka viņš naktīs pieceļas un ieiet māsas istabā Māte dzirdējusi viņu jautājam: „Kur viņš ir?”

Cigarete Frederika lūpās sastinga.

—   Mēģinājām zēnu iztaujāt. Viņš nevēlas neko atbildēt. Pāris reižu iegājām viņa istabā, kad viņš bija divatā ar Martinu. Abas reizes viņš rūgti raudāja, taču atteicās kaut ko paskaidrot. Ko jūs par to sakāt, Frederik?

—    Es? — viņš tik jocīgi iesaucās, ka Eva nespēja apspiest smieklus.

—    Jā, tieši jūs? Kas jums notika? Jūs mani neklausāties? Atzīstieties! Atkārtojiet, ko es teicu!

—   Viņš raudāja…

—   Un tālāk?

—   Neko… Pieņemu, ka cēlonis bija drudzis.

—   Tas vēl nav viss, — jaunā sieviete nopūtusies pazemināja balsi. — Vai es jūs negarlaikoju ar saviem stāstiem? Jūs taču zināt, ka esat vienīgais, ar kuru uzdrīkstos runāt par kaut ko tamlīdzīgu… Tūlīt pastāstīšu, ko man uzticēja auklīte…

Evai Donadjē bija divi bērni: Žanam pieci, Evetai, par kuru rūpējās no Lisonas apkaimes ataicināta auklīte, tikai divi gadi. Tieši tas bija iemesls jauniem strīdiem, jo Donadjē kundze, zīdītājas neatzīdama, nekad tās saviem bērniem nebija ņēmusi un tāpēc nespēja piedot vedeklai, ka tā nav pietiekami veselīga, lai pati spētu zīdīt savus bērnus.

—   Tas notika aizvakar, vejas mazgāšanas dienā… Veļu mūsu trim ģimenēm mazgā telpā aiz garāžas… Šeit ierodas divas veļas mazgātājas, un katra ģimene maksā viņām savu dalu… Neņemiet

ļaunā, ka runāju par tādiem sīkumiem… Frederik, jums droši vien šķiet, ka esmu loti saimnieciska…

Viņš noliedzoši papurināja galvu, vērodams kailo kāju atlasa kurpītē, ko apspīdēja cauri melnajiem aizkariem izlauzies saules stars.

—   Esmu redzējusi šīs meičas tikai pa gabalu… Vīramāte nereti sūdzas, ka atrast labas, kārtīgas strādnieces kļūstot aizvien grūtāk… Manas meitiņas drēbītes auklīte, nokāpusi lejā, izmazgā pati, jo es nevēlos, ka bērna veļa tiek mazgāta kopā ar pārējo…

Uztverot sarunu biedra ironisko smīnu, viņa apklusa.

—   Viss ir daudz nopietnāk, nekā domājat, tūlīt pats redzēsiet… Vārdu sakot, auklīte augu dienu bija pavadījusi lejā, veļas mazgātavā. Pēkšņi vīramāte, uz brīdi tur ieradusies, sacēla milzu traci ziepju dēļ. Kas īsti tur norisinājies, man nav zināms. Bet, kā varu noprast, strādnieces iedoto ziepju vietā bija lietojušas citas sliktas kvalitātes ziepes… Tad vīramāte saniknota nosaukusi abas meičas par zaglēm, bet viena no viņām caur zobiem, tomēr pietiekami skali, lai visi to dzirdētu, norūkusi:

„Katrā ziņā mūsu ģimene slepkavu nav!”

Varat iedomāties, kādās nevaldāmās dusmās plosījās mūsu Mamanl Šķiet, ka viņa bija izmetusi spieķi no rokām un, no visa spēka purinādama šo meiču, pieprasījusi paskaidrojumus…

Frederiks aizkūpināja cigareti un iedzēra malku viskija, iespējams, ka tikai pieklājības pēc.

—   Vai es jūs negarlaikoju?

—   Turpiniet vien.

—   Tas ir gandrīz viss. Esmu dzirdējusi, ka šī veļas mazgātāja ir kādas dārzeņu tirgotājas meita. Viņa vienā laidā kliegusi: „Ja iztaujātu dažus kaimiņus un kaimiņienes, varbūt tad Donadjē kunga nāve vairs neliktos tik dabiska…"

Pēc tam viņa aizgājusi ar koka tupelēm kājās, nepaņēmusi ne samaksu, ne savas kurpes, kuras vēlāk viņai aiznesusi biedrene.

Ko Eva ar šo stāstu gribēja teikt?

Frederiks, nervozi smēķēdams, nenoteikti pakratīja galvu.

—    Auklīte gandrīz neiedrošinājās man to stāstīt. Biju pārliecināta, ka vīramāte ar mums par šo notikumu runās, vismaz ar Mišelu. Iespējams, ka viņa to ir darījusi, bet Mišels neko man nav teicis. Kā jūs domājat, Frederik, vai tiešām vīratēvs ir nonāvēts?

—    Bet…

—   Es saprotu, jūsu stāvoklis ir sarežģīts, jūs taču draudzējaties ar manu vīramāti. Var teikt, ka es šai mājā nenozīmēju gandrīz neko. Neviens man nestāsta, kas notiek. Un tomēr pirms dažām dienām kaut kas ir mainījies. Marta ar mani tikpat kā nerunā. Agrāk, ejot viens otram garām, mēs vismaz sasveicinājāmies, un reta bija diena, kad vīratēvs kaut reizi neienāktu noskūpstīt mazbērnus. Bet tagad mūsu māja atgādina parastu dzīvojamo namu, kur iemītnieki cits citu nepazīst…

Stāstu nobeidzot, viņa ievaimanājās:

—    Ak vai, Frederik, kā es garlaikojos! Domāju, cik laimīga tagad jūtas mana māte, kas dzīvo Kolombo ar savu jauno viru, kuram ir trīsdesmit pieci gadi!

Gracielli kundze, Evas māte, nesen bija otrreiz apprecējusies un devusies kāzu ceļojumā, no kurienes sūtīja meitai pastkartes.

—   Ja viņš atkal ieradīsies, es visu pateikšu! Pateikšu, ka viņš ir nogalinājis mūsu tēvu…

—    Nav tiesa, Kikl!

Zēns neatbildēja. Viņam bija drudzis. Vai viņš patiesi ticēja tam, ko runāja?

Varbūt viņš, spītējot māsai, padevās kādai dīvainai šantāžai?

Martinai neizdevās to izdibināt. Viņa augām dienām sēdēja pārkurinātajā istabā, gatavodama pretīgas kompreses un uzmanīgi pilinādama zāles. Kikī stundām snauda, bet, atverot acis, lūkojās griestos tikpat drūmā izskatā kā bērnībā, pareizāk sakot, tai laikā, kad viņš ieģipsēts cauru gadu gulēja mugurkaula slimības dēļ.

—    Viņš ir atpalicis, — sākumā par viņu mēdza spriest. — Gan jau panāks nokavēto…

Bet atpalicis Kikī bija tikai dažā ziņā. Viņš stiepās garumā, un piecpadsmit gadu vecumā viņam uz virslūpas jau dīga pirmās pūciņas. Skolā viņu saudzēja vārgo kaulu dēļ un, tikai izdabājot Oskaram Donadjē, pārcēla no klases uz klasi.

Toties zēns lasīja visu, kas gadījās pa rokai, beigu beigās tā pārpūlēdams redzi, ka vakaros bija spiests valkāt acenes.

—    Uzklausi mani, Kikī… Kāpēc tu nevēlies saprast… Zvēru tev, ka nekā ļauna nav, Filips neko nav nodarījis…

Neizprotamākais bija tas, ka zēns klusēja, un tādos brīžos

patiesi varēja likties, ka viņš ir aprobežots, kā daži apgalvoja.

—   Tu taču mani mīli, Kikī, vai ne? Nu tad ņem vērā — ja tu vēl kaut ko tādu runāsi, es nekavējoties nonāvēšos…

Šoreiz Kikī atbilde patiesi bija bērnišķīga.

—   Tev nav pistoles, — viņš mierīgi noteica.

Bet Martina, kurai bija tikai septiņpadsmit gadu, apķērīgi atcirta;

—    Es uzkāpšu uz jumta. Es izlīdīšu caur bēniņu lūku. Es nolēkšu no jumta pagalmā… Kāpēc tu esi tik Jauns pret mani, Kikī?

—   Es negribu, ka viņš nāk šurp!

—   Viņš taču vairs nenāk.

—   Bet nāca, un tētis ir pagalam.

Ko lai tur atbild? Kā lai uzmin zēna slepeno domu gājienus? Kā tos ievirzīt pareizā gultnē, lai viņš atbrīvotos no tādiem murgiem?

—   Viņš nāca katru vakaru, cs zinu.

—   Nav tiesa… Tikai reizi vai divas nedēļā…

—   Redzi nu!

—    Ko tad?

—   Tātad ari sestdien viņš bija šeit?

—   Nē, nebija, zvēru tev, Kikī… — viņa meloja.

Viņiem bija jārunā čukstus, jo nedrīkstēja pieļaut, ka viņus kāds sadzird. Līdzko tuvojās kādi soli un zeltītais rokturis pagriezās, abi spēji pārtrauca sarunu. Tad Martina lūdzoši pielika pirkstu pie lūpām, bet Kikī neiedrošinājās pat piemiegt aci par atbildi.

Reizēm skala un neuzticības pilna ieradās māte, visu ap sevi apgriezdama otrādi, vai pienākuma pēc ienāca Mišels, kurš runāja vienīgi par pneimokokiem un termometriem, nāca art Olsens, kurš, būdams īsts norvēģis, bija pats savaldīgākais un vienaldzīgākais starp viņiem, līdzīgs savam vectēvam, kas divdesmit gadu vecumā bija pametis Bergenu.

—   Kā klājas, mazais?

Olsens, kā nācis, tā aizgāja raižpilnu galvu, domājot vienīgi par akmeņogļu tonnām, par saldētām zivīm, kontraktiem un vienlīdzīgām komisijas maksām.

—    Es tevi lūdzu, Kikī… Esmu tava māsa… Mēs abi šeit esam vientuli…

Viņa to apzinājās. Šai lielajā namā, kur bija apdzīvoti visi stāvi, viņi abi jutās vientuli. Taču Kikī to neaptvēra vai ari izprata savdabīgi.

—   Nē, ir vēl trešais… — Kikī māsu izlaboja. — Ja viņš vēlreiz ieradīsies, es visu pateikšu… Pateikšu!… Jā, pateikšu!…

Bet, iekaistot dusmās, zēnu atkal sāka kratīt drudzis, un sviedriem klātu seju viņš atslīga uz spilvena, tomēr stūrgalvīgi turpināja:

—    Es pateikšu, ka tēti viņš…

—   Apklusti!… Kāds nāk!…

Uz labu laimi paķērusi kādu kompresi, Martina apklāja ar to brāļa acis un seju.

IV

Ar katru dienu agrāk iedegās spuldzes, un pilsētā sākās cita dzīve, tā dzīve, kad krietno lauku sieviešu un pilsētnieču melnie silueti kā naktstauriņi atduras pret apgaismotajām vitrīnām, kad klusajos birojos no ielas kļūst redzami ierēdņi, salīkuši zem lampu zaļajiem kupoliem, — bija sākusies ziemas dzīve, daudz rosīgāka tirdzniecības centros, daudz noslēpumaināka šaurajās ieliņās, kur gāzes lukturus izmanto kā tikšanās vietas un zem lievenēm apskaujas pārīši. Ostā ūdens smakoja aizvien spēcīgāk, kuģi, ļaudamies paisuma un bēguma mainīgajiem ritmiem, šūpojās stiprāk, trīši čikstēja griezīgāk, un mazās dzertuves visā apkaimē bija karsta ruma smaržas un miklas vilnas dvakas piesātinātas.

Vallēna krastmalas nama visos četros stāvos logi bija apgaismoti, ieskaitot apakšstāva režģotos. No ostā stāvošā divmastu burinieka rājas varētu atšķirt kustīgus siluetus Oskara Donadjē kabinetā, ko tagad bija ieņēmusi viņa sieva.

Donadjē kundze ar milzīgu zīmuli rokā, atbalstījusi elkoni uz galda, vadīja apspriedi, Mišels sēdēja viņai blakus, Olsens stāvēja kājās, bet trim iepretī sēdošajiem kungiem priekšā bija noliktas dokumentu mapes.

Tiem, kuri bija lūguši tikšanos ar kādu no Donadjē piederīgajiem, biroja kurjers kā loti svarīgu noslēpumu pavēstīja:

—   Kungi atrodas konferencē.

—   Cik ilgi tā vilksies?

Nenoteikts mājiens acīmredzot nozīmēja, ka konferences ilgums ir kaut kas vēl nenoteiktāks. Un tāpēc, sēžot uz polsterētajiem soliņiem uzgaidāmajā zālē, kur gar sienām bija rūpīgi sarindoti pelnutrauki un dega skopa gaisma, apmeklētāji pa brīžam nepacietīgi mainīja sakrustotās kājas un bijīgi vēroja cilvēku, kurš, gaidot to pašu, ko viņi, beidzot bija uzdrīkstējies piecelties, lai, šurpu turpu staigājot, aplūkotu tuvāk kuģu attēlus, kas greznoja sienas.

Atvērās polsterētās durvis, tad vēl otras — ozolkoka. Aiz tām bija redzami cilvēki, kas atvadījās, un līksma sievietes balss teica:

—   Tātad norunāts! Rīt no rita es jūs visus gaidīšu savās mājās. Šo sarunu nobeigsim pie brokastu galda…

Kungi, kuri nepiederēja Donadjē ģimenei, kāpnēs atvadījās vēlreiz un izgāja uz ielas.

—   Vai nevēlaties kāpt manā mašīnā?

—   Nē, pateicos… Man vēl jāiegriežas birojā…

—   Vai Mortjē kundze jūtas jau labāk?

—   Un jūsu znots?

Viņi uzslēja apkakles, jo smidzināja lietus. Šie trīs vīri, nedomājot par to, ko runāja, meta zīmīgus skatienus uz rēderejas pirmā stāva logiem.

—   Arlabunaktf… Gan redzēsim, ko tas mums dos…— Kambulīvs klusām noteica.

Mišels Donadjē aizvēra kabineta durvis, un apmeklētājiem, kuri bija cerējuši, ka viņus tūlīt pēc konferences pieņems, atlika vienīgi no jauna apsēsties uzgaidāmajā zālē. Mišels, piegājis pie kamīna, ko greznoja melna marmora pulkstenis, stāvēja mazliet ieplestām kājām, elkoni atbalstījis pret kamīna malu. Olsens, būdams tikai Donadjē znots, sakrustojis rokas, palika savā iepriekšējā vietā.

—   Kas jums abiem noticis? — Donadjē kundze, atkal apsēzdamās pie rakstāmgalda, izlikās pārsteigta.

—   Es gluži vienkārši nesaprotu, ko viņi tagad domās! — Mišels sacīja. — Nekas tamlīdzīgs Larošelā vēl nav pieredzēts. Jau tas vien, ka sieviete vada konferenci…

Bija notikusi galveno rēderu un akmeņogļu importētāju ikmēneša konference ar Kambullvu, Varēnu un Donadjč tiešākā konkurenta Mortjē piedalīšanos. Viņi bija vienojušies dažos jautājumos, it īpaši tajos, kas attiecas uz valsts pilnvarām, limitiem un dzelzceļa apvienībām.

—   Mēs šeit neesam paraduši rīkot oficiālus banketus.

—    Būs jāpierod! — Donadjē kundze atcirta.

—   Tas nedos nekādu labumu.

—   Gan redzēsim.

—   Bet kas segs izdevumus par mielastu? — Mišels izteica vēl vienu argumentu.

—   Es pati!

Mišels grasījās iebilst, ka māte ar savu mantojuma lietošanas tiesību ceturto dalu lai nemaz nedomā nodoties tik fantastiskām iecerēm, bet, tā kā labot kaut ko jau bija par vēlu, viņš kurnēdams nolēma tūlīt pat doties prom un, pamājis Olsenam, lai tas viņam seko, aizgāja.

Par apvērsumu Larošelas paradumos vien vai par darījumu slēgšanas pilnīgu pārveidojumu to nevarēja nosaukt. Tas nozīmēja apvērsumu art Reomīra ielas namā, kur tādi cilvēki kā Kambulīvi un Varēni nekad vēl nebija spēruši kāju.

Donadjē kundze nemitējās rīkoties tālāk: viņa piezvanīja Ogistēnam, likdama nekavējoties atbraukt, un, pirms pulkstenis nosita seši, iekāpa mašīnā. Slaidais, gaišzilais limuzīns drīz vien piestāja pie kulinārijas veikala, un Donadjē kundze, pati palikdama mašīnā, jo iešana viņu apgrūtināja, lūdza izsaukt veikala saimnieku, kurš, savā baltajā žaketē iznācis laukā, neņemot vērā to, ka līņāja, godbijīgi apstājās uz ietves.

—    Vai jūs varētu mums pagatavot zivju sacepumu… acumirkli… divpadsmit personām…

Viņi apspriedās par ēdienkarti, bet, atgriezusies mājās, kundze to vēlreiz apsprieda ar istabeni, kaut gan visu ceļu, kliegdama akustiskajā caurulītē, bija runājusi par to arī ar Ogistēnu, kurš vadīja mašīnu:

—   Iegaumējiet, ka rīt agri jums jābrauc uz tirgu pēc puķēm! Maksu par pakalpojumiem lieciet pieskaitīt mūsu rēķinam…

Mišels, pārnācis mājās un atradis sievas buduārā Frcdcriku

Daržānu — pareizāk sakot, ieraudzījis priekšnamā Frederika cepuri —, vispirms nogaidīja, kad ciemiņš būs aizgājis.

Pret Daržāna ciemošanos viņam nebija iebildumu. Viņš nejuta greizsirdību. Viņam tikai nepatika cilvēku sabiedrība, viņš labāk palasīja avīzi kādā nostūrī un pat neiegāja spēju zālē noskūpstīt savu dēlēnu. Citudien Mišels būtu stundām ilgi pacietīgi gaidījis. Iespējams, ka šai laikā viņš izmēģinātu savu jauno bilboketu ar sešiem numurētiem caurumiņiem. Taču šoreiz Mišels izrādīja nepacietības pazīmes, jo gribēja drīzāk pavēstīt sievai jaunumus, un tāpēc, izdzirdējis divas reizes noklaudzam ārdurvis, viņš, atviegloti uzelpojis, piecēlās kājās.

—   Vai varat uzminēt, ko izdarījusi mana māte?

Ievērodams smalko toni, Mišels sievu nemēdza uzrunāt ar „tu”.

Eva, nupat iedzērusi pāris glāzes portvīna, bija viegli apskurbusi.

—   Saprotiet, konferences laikā māte visus dalībniekus ielūdza rīt no rīta pie mums brokastīs.

—   Pie mums?

—    Nē, lejā pie viņas… Šie kungi droši vien nespēj saprast, kas ar mums notiek. Es mātei aizrādīju, ka tādus izdevumus segt nav mūsu spēkos…

Mišels nespēja aptvert, kāpēc Eva pret tik nopietnu jautājumu izturas tik vienaldzīgi. Trešajā stāvā jaunumu savai sievai pavēstīja arī Olsens.

—   Mēs kļūstam smieklīgi, — viņš sacīja. — Oficiālas brokastis! Lai apspriestu jautājumu par akmeņoglēm!

—   Vai tā ir manas mātes iedoma? Mēs ari esam ielūgti?

—    Nezinu.

Marta negāja lejā to noskaidrot. Viņa mazliet nobāla, taču cerēja, ka māte pati uzskatīs par vajadzīgu pavēstīt, vai arī viņi ir ielūgti. Taču vakars pagāja bez īpašām pārmaiņām mātes attieksmē pret šai mājā dzīvojošajiem.

Kikī, gurds un bikls, sēdēja, kājas uzlicis uz radiatora, un lasīja grāmatu. Martina centās nobeigt jau sen pirms tēva nāves uzsākto galda celiņa izšuvumu, bet Donadjē kundze kopā ar Ogistēnu un virtuveni vēl joprojām sprieda par mielasta gatavošanu.

—   Runājot par vīnu…

Trešajā stāvā Marta šķirstīja modes lapas, taču, aizrautīgi sekodama modei, viņa bija smalkas, atturīgas elegances cienītāja.

Otrajā stāvā Mišels, izmeties kreklā, beidzot izmēģināja bilboketu ar sešiem caurumiņiem, bet auklīte šai laikā mazgātavā gludināja veļu.

Varēja dzirdēt ritmiskas, metāliskas skaņas ar vienmērīgiem pārtraukumiem — bum… bum… — un Mišela balsi, kas skaitīja:

—    … septiņi… astoņi… deviņi… Velna milti!

„Velna milti” bija viņa parastais lamu vārds, jo viņš bija pārāk labi audzināts, lai sodītos rupjiem vārdiem, kaut gan reizēm juta nepieciešamību izgāzt savu neapmierinātību vai dusmas.

—   Četrpadsmit… piecpadsmit… Velna milti!

Eva uz patafona atskaņoja kādu tango, bet Olsens, Larošclas veiksmīgākais bridžists, tobrīd jau spēlēja kādā klubā, uz kurieni sievu līdzi nekad neņēma.

Cita pēc citas mierīgi ritēja stundas. Brīžam ostas pusē iekaucās sirēna: nakts tumsā, sabangotajā jūrā un lietū izbrauca kāds kuģis.

„Alhambrā” rādīja filmu, bet vacajā kaimiņu namā Brena kundze, beigusi rakstīt vēstuli meitai, pēkšņi iesaucās:

—   Šarlot, vai nepagatavosim punšu?

Šī vecā Brena kundze bija neganta kārumniece. Viņa kāroja pēc daudz kā. Kaut vai rakstot vēstuli savai vienīgajai meitai, kura, apprecējusies ar kādu hercogu, māti apmeklēja ne biežāk kā reizi gadā. Tātad Brena kundze katrā ziņā gribēja, sēžot pie skaista sekretāra, rakstīt uz labas kvalitātes un pienācīga formāta vēstulpapīra. Viņas pirkstiem tobrīd vajadzēja būt gredzenotiem, salona gaismai aizmugurē apslāpētai un kādā stūrī noteikti bija jāsēž Šarlotei ar šuvekli rokās.

„Mana karsti mīļotā meitiņ!

Es zinu, ka tas, ko tūlīt rakstīšu, Jūs nemaz neinteresē, taču Jūsu vecā māte, kas izvairās no mūsdienu drūzmas, reizēm jūt nepieciešamību…”

Četras vai pat sešas pierakstītās vēstules lapas viņa būtu varējusi arī nenosūtīt, jo meita droši vien tās nemaz nelasītu.

„Šarlote šovakar man pavēstīja, ka mūsu kaimiņiene karalienemāte rīt rīkošot lepnas oficiālas brokastis, kuras satrauks visu mūsu pilsētu…”

Vārdu sakot, viņas abas devās gatavot sev punšu gluži kā vecas pensionāres.

—   Šarlot, vai neuzcepsim pankūkas? — dažreiz Brena kundze iesaucās.

Viņai ārkārtīgi garšoja brūni apceptas pankūkas, un viņa labprāt tās gatavoja pati, ģērbusies zīda kleitā ar lenti ap kaklu un izgreznojusies ar visām savām rotas lietām.

—   Tās viņu oficiālās brokastis mani ārkārtīgi uzjautrina…

Brokastis, kuras kāda starpgadījuma dēl iezīmēja pavērsienu

vairāku cilvēku dzīvē…

Kas zina, vai tas bija tīši vai netīši darīts? Savu vedeklu Donadjē kundze, protams, nemīlēja. Bet pret Martu, kuras dzīves veids tomēr bija pasaulīgāks nekā mātei, viņas sirdī droši vien glabājās zināma skaudība.

Ne vienai, ne otrai Donadjē kundze nebija izteikusi aizliegumu nākt lejā un piedalīties brokastīs. Par šo jautājumu viņa ar tām vispār nebija runājusi, taču būtībā viņas klusēšana tieši to nozīmēja.

Nespēdama vien izšķirties, ko darīt ar abiem jaunākajiem bērniem, Donadjē kundze sākumā gribēja likt tiem brokastot savās istabās, taču beidzot tomēr nolēma, ka tie abi piedalīsies mielastā.

Darbu rēderejā viņa šis dienas labā neupurēja, kaut gan to varēja sagaidīt, bet jau pulksten astoņos, kā parasti, devās turp un pāris reižu zvanīja uz mājām, lai pārliecinātos, vai viss jau sagatavots, vai Martinas kleita ir kārtībā un vai kaviārs atvests.

Kambulīvs bija dienvidnieks ar rupjiem sejas vaibstiem un skalu balsi, īsts kauna traips visai Larošelai, kur varēja saskaitīt jau divas rēderu paaudzes. Viņš vienīgais no rēderiem apmeklēja kafejnīcu un spēlēja kārtis gan ar saviem kapteiņiem, gan ar kuru katru, kas pagadījās, un mājās atgriezās, līdz nesamaņai piedzēries.

Mortjē, būdams mazāka auguma un kalsnāks, atgādināja Oskaru Donadjē, bet tādu, kurš nebūtu atteicies no protestantisma, bet stingrības ziņā pārspētu kalvinistus.

Viņi visi ieradās, būdami ziņkārīgi un nedroši, turklāt tik nedroši, ka, nevēlēdamies izrādīt savu satraukumu, bija norunājuši nākt reizē.

—   Neņemiet ļaunā, ka šeit nav visai jautri, taču atraitnes mājā lielu jautrību nevar gaidīt…

Toties viņa pati bija ļoti jautrā omā. Vai gadus trīsdesmit viņa nebija sapņojusi reiz kļūt par pavčlnieci savās mājās?

—   Lūdzu, iepazīstieties — šī ir mana jaunākā meita. Esi tik laipna, Martina, un ielej mums portvīnu…

Kikī bija ģērbies melnajā uzvalkā, kas, nelietots kopš bēru dienas, bija kļuvis viņam par platu. Rēderi spieda zēnam roku gluži kā pieaugušam, bet, pateikuši viņam dažus vārdus, bezcerīgi atmeta ar roku, jo Kikī spītīgi klusēja.

Mišels, juzdamies neveikli, izlikās, ka viņš, tāpat kā pārējie, šeit ir tikai lūgts viesis, bet Olsens nopietni risināja garu, lietišķu sarunu ar Varēnu, jo sen jau bija iecerējis atpirkt no viņa kādu kuģi.

—   Kungi, ja nav iebildumu, nopietnās sarunas turpināsim pie kafijas tases… Mortjē kungs, sēdieties man pa labi…

Starpgadījuma izraisītājs bija Kambulīvs, kurš nespēja izturēt ilgstošu klusumu. Brīdī, kad bija dzirdama vienīgi dakšiņu šķinda, viņš mēģināja sākt sarunu ar blakussēdošo Kikī, pārliecināts, ka to prasa labais tonis.

—    Jūs mācāties licejā? — bez īpašas intereses Kambulīvs zēnam jautāja.

—   Nē, — Kikī nikni atbildēja.

—   Viņš mācās neklātienē, — māte centās dēla netaktiskumu nolīdzināt. — Mācības licejā viņam vajadzēja atsākt maijā, bet viņš saslima un nav vēl īsti atguvis veselību…

—   Vai esat trešajā klasē? — Kambulīvs neveikli turpināja.

Bet tieši te viņš kļūdījās, jo Kikī, savos piecpadsmit gados,

bija tikai piektajā klasē.

—   Zēns attīstības ziņā ir atpalicis par trim gadiem, — skolas direktors vecākiem bija teicis. — Es saprotu, ka viņš jūtas neērti vienā klasē ar skolēniem, kuriem ir tikai divpadsmit gadu, taču neko tur nevar līdzēt…

Neveikli jutās arī skolotāji, redzot šo pusaudzi ar pūkaino virslūpu starp skaļajiem bērniem, kuriem viņš mācībās nespēja sekot. Drīzāk aiz cieņas pret zēna ģimeni nekā viņa gadu skaita dēļ daudzi viņu jau sauca par Donadjē kungu…

Un visi cerēja, ka ģimene galu galā pieņems zēnam mājskolotāju.

Taču šobrīd Donadjē kundze veikli stāstīja saviem viesiem:

—   Manam dēlam nelaimējas. Pārejas vecumā viņš smagi saslima, un tas viņam maksāja zināmu aizkavēšanos mācībās, bet gan viņš visu apgūs un drīzumā panāks pārējos. Nākamnedēļ viņš atgriezīsies licejā, un tad…

Lai vai ko, bet neviens gan nespēja paredzēt to, ka Kikī, kurš joprojām sēdēja nerunīgs un sevī noslēdzies, pēkšņi iesauksies:

—   Nekādā gadījumā!

—   Ko jūs teicāt, Oskar?

—   Es teicu, ka licejā neatgriezīšos.

Tas skanēja smieklīgi. Ja saruna būtu notikusi citā vietā un laikā, tad nopietnākās sekas droši vien būtu bijusi pļauka.

Ak vai! Kambulīvs, gribēdams labot savu kļūmi, aizvien vēl neveikli turpināja:

—   Ja mācīties nevēlaties, tad sakiet, ko īsti domājat iesākt?

Šķita, ka zēns ar ļaunu prieku bija gaidījis šo brīdi. Māsa,

sēžot galda otrā galā, raidīja viņam lūdzošus skatienus. Bet viņš, it kā tieši šīs sanāksmes vidū smeldamies spēku un apzinādamies, ka beidzot ir izlauzies no ģimenej šaurā loka, kategoriski pavēstīja:

—   Es gribu tikt uz kāda kuģa.

—    Neklausieties, ko viņš stāsta! — māte, izlikdamās jautra, dēlu pārtrauca. — Viņš ir noguris…

—    Es gribu braukt projām! — Kikī neatlaidās.

Bet Kambulīvs muļķīgi turpināja:

—   Par ko jūs uz tā kuģa varēsiet strādāt?

—   Nav svarīgi, ja vajadzēs, kaut vai par kuģa puiku.

—    Maman\ — Mišels deva mājienu mātei, lai viņa izraida zēnu laukā.

Un māte jau grasījās to darīt. Taču Kikī nesēdēja viņas tuvumā. Viesi, noliekušies pār šķīvjiem, tiesāja fazāna ccpcti.

—   Vai tev šķiet, ka esi pietiekami spēcīgs un varēsi strādāt par kuģa puiku? — Mortjē pievērsās zēnam.

—    Lieciet viņu mierā! — Donadjē kundze iesaucās. — Viņš pats nezina, ko runā.

Šo zēnu ar atkarenajām ausīm mātes iznīcinošais skatiens satrieca, viņš nobāla, un lūpas viņam satraukumā trīcēja.

—   Es braukšu! — viņš atkārtoja.

—   Oskar! — māte viņu apsauca.

Šoreiz pret Kikī viesu klātbūtnē bija izturējušies nesaudzīgi kā pret nepaklausīgu bērnu. Kambullvs nepatīkamajā starpgadījumā vairs nevēlējās iejaukties.

—   Ja runājam par zivju ikriem… — Olsens uzsāka.

—   Sēdies! — redzot Kikī pieceļamies, māte viņam uzkliedza.

—   Nē!

Viņš grasījās skriet ārā no ēdamistabas, lai kādā stūrītī no sirds izraudātos, bet viņu atturēja, viņam pāvēlēja:

—   Sēdies!… Un ēd!…

Un izmisumā, varbūt kādas iekšējas balss mudināts, zēns, jaušot, ka tāda izdevība izteikt savas domas nez vai kādreiz vēl radīsies, pārvērstā balsī iesaucās:

—   Jā, jā, es braukšu projām ar kuģi!

Tas bija satriecoši. Martina izbijusies domāja, ko brālis dusmu lēkmē vēl tūlīt atļausies un ko atkal sacīs.

—   Ej tūlīt projām un liecies gulēt! — māte viņam pavēlēja.

—    Labprāt, bet es tomēr braukšu! Un neviens mani nespēs atturēt!

Kikī bija piecēlies kājās. Un, iedams uz durvīm, aizsmakušā balsī, tomēr pietiekami skaidri, lai katrs varētu saprast pat niecīgāko zilbi, izmeta:

—   Pirmkārt, šie kuģi pieder vairāk man nekā tev!

Šķindēja dakšiņas. Visi klusēja.

Viesu apkalpotājs nejauši uzšļāca mērci Mortjē kungam uz pleca.

—    Ogistēn, vai jums prāts! — Donadjē kundze aizsvilās. — Jūs nemaz vairs neprotat apkalpot pie galda…

Filips tēvam vairs neminēja ne vārda par Martinu. Mājās viņš vienmēr nāca pirmajā rīta stundā, tā apliecinādams, ka nav atteicies ik nakti pārbaudīt, vai Martinas logs nav atvērts.

Filips bija novārdzis, un viņa elpa nereti oda pēc alkohola. Viņš strādāja par direktora palīgu garāžā pie Larošelas vārtiem, bet arī tur jau bija ievērojuši kaut ko savādu.

—    Pašlaik neko viņam nevar pārmest, — direktors nopūzdamies sacīja, jo labāk pacieta to, ka Filips dienas lielāko daļu bija kaut kur nozudis, nekā viņa drudžaino skatienu, asos izteicienus un ironisko vīpsnāšanu.

Bet Filips stundām ilgi klejoja Reomīra ielas apkaimē gan pelēcīgo oktobra dienu lietavās, gan novembra pirmo dienu vējos, kas kļuva aizvien bargāki.

Viņš bija pat lūdzis Šarloti nodot kaimiņmājas jaunkundzei viņa vēstuli, un Šarlote to bija apņēmusies izdarīt, taču nekādi nevarēja jaunkundzi satikt.

—   Viņa gandrīz nemaz nenāk ārā… — Šarlote apgalvoja. — Un pastaigās dodas tikai kopā ar brāli.

Pāris reižu Filips bija viņus sastapis. Martina novērsās, bet Kikī izaicinoši izturēja Filipa skatienu. Visam par spīti Filips ik nakti pa mazajiem vārtiņiem iezagās dārzā, kur vienmēr sastapa Šarloti, kas žēli lūdzās mazliet maiguma.

—    Es skaidri zinu, ka jūs viņu mīlat, — Šarlote šņukstēja. — Ja jums izdotos panākt to, ko vēlaties, tad par mani vairs neliktos ne zinis…

—    Nē taču, — viņš vienaldzīgi sacīja. — Es mīlu arī jūs, Šarlote…

—   Beidziet…

Viņa redzēja Filipu atgriežamies izmisušu un saniknotu pēc katras neveiksmīgas ielaušanās kaimiņu dārzā. Reiz, kad Šarlote, dziļi sarūgtināta, raudāja, Filips caur sakostiem zobiem izgrūda:

—   Vai tiešām tu, stulbene, neko nesaproti? Vai neapjēdz, ka es šeit lieku uz spēli savu nākotni?

—    Nav tiesa!

—   Viņi mūs ir pietiekami pazemojuši, kā mani, tā manu tēvu, lai es to neatriebtu. Vai par testamentu tev kaut kas ir zināms?

—    Kundze par to stāstīja.

—   Tātad es kādudien kļūšu par šīs mājas saimnieku, vai saproti? Un tad es varēšu izmest dažus tās iemītniekus laukā pa logu…

Filips tovakar bija dzēris, kas gadījās aizvien biežāk, un bija tik stipri piedzēries, ka Šarlote satrūkās, jo tādās reizēs viņš mēdza pacelt balsi un būtu varējis uzmodināt Brena kundzi, kurai, kā jau vecākai sievietei, miegs bija trausls.

—   Viņi brauks projām… — Šarlote beidzot iedrošinājās pavēstīt.

—    Kuri?

—    Nezinu… Tur augu dienu kravāja ceļasomas.

Tādas sekas bija Kikl izlēcienam. Varēja gaidīt, ka Donadjē kundze cels traci, bet gluži otrādi — viņa neko nepārmeta, ar pārējiem vairījās par to runāt, vienīgi pāris dienu nelikās zinis par saviem dēliem.

Viņi visi ēda pie kopīga galda, bet Kikl neēda gandrīz nemaz, un brokastis pagāja klusējot, taču vakarā, pavērojusi Martinu, Donadjē kundze teica:

—   Manuprāt, tu izskaties pārāk bāla.

Patiesi gan. Martina, kas nekad nebija izskatījusies veselīga un ziedoša, šķita daudz bālāka nekā parasti, pat lūpas bija zaudējušas sārtumu. Galdā pasniegtos ēdienus ar baudu tiesāja vienīgi Donadjē kundze pati, kas, rīta agrumā piecēlusies, gatavojās braukt uz rēdereju, kā vienmēr saceldama troksni ar saviem rīkojumiem un ieteikumiem, izraisīdama lielu kņadu starp kalpotājiem, taču par spīti slimajām kājām un spieķim, ko lietoja, viņa nepārprotami atstāja atgriezušās jaunības iespaidu.

—   Domāju, ka lauku gaiss nāks tev par labu.

Tovakar viņa vairāk neko nesacīja. Bet no rīta pie brokastu galda gluži vienkārši pavēstīja:

—   Es piezvanīju Batistam. Viņš iekurinās kaloriferus, un rītdien pils būs kārtībā.

Ne Martinai, ne viņas brālim nebija skaidrs, kas viņus sagaida. Arī Mišels, kurš gatavojās braukt medībās uz Esnandes pili, neko vairāk nezināja, kaut gan mātes tālruņa sarunu bija dzirdējis.

Kad brokastis tuvojās beigām, viss noskaidrojās.

—         Tas nāks par labu jums abiem, — Donadjē kundze sacīja.

—   Rīt no rīta Ogistēns jūs turp aizvedis…

Un, izdzērusi tasi kafijas, viņa paņēma līdzi pudeli viskija un aizbrauca uz rēdereju sagaidīt jūras tirdzniecības ministrijas delegāciju. Nc Vallēna krastmalā, ne kādā citā Larošelas rēderejā kaut kas tamlīdzīgs nebija pieredzēts!

Aizbraukšanai vajadzēja notikt bez ceturkšņa astoņos, lai Donadjē kundze pati varētu būt klāt. Pagalma gaidīja limuzīns, mantas jau bija saliktas uz mašīnas jumta. Apmākušās debesis šķita traģiski drūmas, bet lietus bija pārstājis un varēja dzirdēt tālumā šalcam jūru.

Eva bija piecēlusies, bet trešajā stāvā Marta rītakleitā skatījās

pa logu, nevērdama to vaļā, jo šai laikā viņas dēlēns mēdza iet vannā.

—   Iespējams, ka rīt mēs visi brauksim turp kopā ar Mišelu… Esiet ļoti uzmanīgi, nesaaukstējieties…

ICikī bija uzvilcis melnās golfa bikses, bet, tā kā melnu zeķu viņam tobrīd nebija, liņš bija uzāvis pelēkās, kas mazināja lielo sēru iespaidu.

—   Martina, pieraugi brāli!

Uz ielas stūra kādā mašīnā, kuru garāžas uzdevumā pienācās pārbaudīt, sēdēja Filips. Brena kundze aizbraukšanu komentēja, stāvot pie loga savā vannas istabā, kur ik rītu, gluži kā ievērojama koķete, mēdza pavadīt pāris stundu.

—   Neizskatās vis, ka vieni vai otri priecātos…

—   Kāpēc lai viņi priecātos? Neko tādu, kas sagādā prieku, nav taču izdarījuši… — Šarlote piebilda.

Reizēm viņa atļāvās tādu greznību kā progresīvas, gandrīz vai anarhistiskas domas, kas Brena kundzi uzjautrināja. Šarloti tas netraucēja augām dienām izpildīt rīkojumus, reizēm, protams, dedzīgi iebilstot, bet beigu beigās tomēr pakļaujoties kundzes iegribām.

Pēc tam, kad Brena kundzes vīrs bija ievietots psihiatriskajā slimnīcā, — viņa ilgi nebija varējusi izlemt, ko ar viņu iesākt, kaut gan viņš patiesi bija slims, — un kad meita bija apprecējusies, Brena kundze pasāka apciemot savas vecās draudzenes.

—   Tās ir pārāk lielas muļķes! — galu galā viņa vīlusies pavēstīja Šarlotei. — Tarkšķ kā vecas papagaiļu mātītes…

Īstenībā Brena kundze bija Marsānu dzimtas atvase un tātad piederēja vienai no apkaimes vecākajām dzimtām — kāds viņas sencis bijis Konetabls —, un varbūt tieši tāpēc viņa nespēja paciest nekādas ierunas.

Viņa tās piedeva vienīgi Šarlotei, kurai tāds netikums patiesi piemita un kura uzdrīkstējās atļauties visu.

—  Ja notiktu revolūcija… — vērojot blakus namu, Šarlote reiz teica.

—   Un kas tad būtu?

—   Tad es stātos pirmajās rindās. Jo šiem cilvēkiem derētu krietna mācība…

Iespējams, ka Brena kundze Šarlotei piekrita. Viņa pati arī

bija apprecējusies ar vienu no ievērojamākajiem spirta dedzinātājiem apgabalā, ar cilvēku, līdzīgu šiem Donadjē, un divdesmit laulības gados vīrs viņai bija uzspiedis tādu pašu dzīves veidu, kāds valdīja kaimiņu mājā.

Bet šis cilvēks, kas bija sajucis prātā tik muļķīgi — protams, ka muļķīgi, jo tagad uzskatīja sevi par ganu suni! — , sievai bija atstājis ievērojamu bagātību.

—    Skatieties! — Šarlote iesāka. — Šis zēns manī modina žēlumu. Mēs vācām naudu, lai trūkumcietēju bērnus sūtītu uz jūru. Bet šis, visu gadu dzīvodams pie jūras, nav pat ne reizi nopeldējies! Virtuvene stāstīja, ka viņš raudādams lūdzies, lai nopērk viņam divriteni. Bet vai zināt, ko zēnam atbildējuši? Neviens viņu aprindās ar divriteni nebraukājot, to darot tikai strādnieki vai zemnieki. Ticiet man, ar saldumiem šo zēnu tur vis nebaro!

Toties viņām abām saldumu netrūka — ne tik daudz konfekšu, cik saldēdienu gan ar rumu, gan ķiršu vai aveņu liķieri, jo abas juta nelielu tieksmi pēc alkohola.

—   Šarlot, vai ncuzcepsim pankūkas „Suzette”?

Pa līdzenumu, kas stiepjas uz ziemeļiem no Larošelas, viena aiz otras brauca divas automašīnas, šķērsojot Njelcs un Marsilī baltos ciematus ar zemajām mājelēm, kuru logos atspulgojās blāva, zalganpelēka debesu gaisma.

—   Tu kļūdījies, Kikī.

Martina viņiem abiem uz kājām bija uzklājusi segu, jo mašīnas logus blīvi aizdarīt nebija iespējams. Viņu parastās vietas bija uz atlokāmajiem soliņiem, jo sēdekļus ieņēma pieaugušie, taču šoreiz viņi drīkstēja uz tiem sēdēt.

—   Kļūdījos? Kādā ziņā?

—   Visādā.

—   Bet ja nu es patiesi gribu braukt jūrā?

—   To nevajadzēja sacīt.

Sievietes diplomātija viņam vēl bija sveša. Viņš sašuta.

—   Vai zini, es nemaz nevēlos tevī klausīties.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka tā.

Gar ceļa abām malām stiepās purvi, bet rietumu pusē, šķiet,

atradās jūra, kuras elpu varēja jaust, kaut gan pati tā nebija redzama.

Bridi viņi klusēja, tad pēkšņi Kikl uzdeva māsai tādu jautājumu, ka Martina pārsteigumā apstulba.

—   Ko viņš darīja tavā istabā?

—   Kurš? — lai iegūtu laiku, Martina vilcinājās ar atbildi.

—   Pati zini. Ko viņš tur darīja?

Martinai trūka vārdu. Vai tiešām bijusi taisnība skolotājiem, kuri apgalvoja, ka šai piecpadsmit gadu vecajā zēnā mīt divpadsmit gadus veca bērna dvēsele?

—   Tu nevēlies atbildēt?

—  Viņš ir mans saderinātais, — Martina biedzot sacīja, skatīdamās laukā pa logu. — Kikī, tu to nevari saprast.

—   Kāpēc viņš nogalināja mūsu tēvu?

—   Nav tiesa! Zvēru tev, ka tā nav taisnība. Kas tev iedzinis galvā tik briesmīgas domas?

Esnandcs muiža jau bija saskatāma. Pa labi, virs purva, dažu kailu koku ielokā iznira četrstūrains tornis, kas piederēja pilij.

Priekšplānā skatu aizklāja Ogistēna mugura. Bet Kikī neatlaidās:

—   Kāpēc tu zvēri, ja neko nezini?

—   Bet vai tu ko zini? — viņa nepacietīgi iesaucās, jo vairs nezināja, ko sacīt.

V

Kamēr brālis savā istabā izkravāja ceļasomas, Martina, uzvilkusi lietusmēteli, apāvusi gumijas zābakus un uzlikusi galvā filca cepuri, izsteidzās laukā. Braucot šurp no Larošelas, meitene bija ievērojusi, ka viņiem seko jauna tās markas mašīna, kuras firmu pārstāvēja Filips, taču nebija iedrošinājusies atskatīties, lai pārliecinātos, vai pie stūres tiešām sēž viņš.

Martinas rokas bija sabāztas kabatās, miklās matu cirtas līda laukā no cepures, viņa soļoja pa kritušajām lapām, cenzdamās iet piesardzīgi, tomēr nespēja novērst acis no apkārtējās ainavas.

Donadjē muižu tās nozīmīguma dēļ mēdza dēvēt par pili, kaut

gan godīgi īpašnieki šādas muižas senāk sauca par savām lauku mājām.

Cik tālu vien acis sniedza, visapkārt pletās klajš līdzenums, kur nemanīja neviena koka, tikai šur tur izkaisītus torņus, turpretī šo pelēkā akmens celtni un torni ar šīfera jumtu ieskāva kastaņkoku aleja un neliels parks, bet tālāk kā ķīlis starp vecajiem mūriem bija iespiedies miniatūrs mežs pāris hektāru platībā, blīvs un mikls meža biezoknis, kur cieši kopā auga ozoli un liepas, bet it īpaši efejas un dažādi citi meža augi — īsts zirnekļu un čūsku perēklis.

Pils pagalmā atradās ferma ar vistām, govīm, cūkām, zosīm un pčrlu vistiņām, ar kūtsmēslu kaudzēm un divričiem, kuri gaisā izslietām ilksīm stāvēja dīkā. Jau pa gabalu Martina pazina vienīgo kalpu, kas dzīvoja pie fermas saimniekiem Maklū, kuri sargāja pili. Martina ātri pagāja garām, nevelēdamās ne ar vienu ielaisties sarunās, lai nenonāktu par vēlu pie mērķa.

Beidzot sasniegusi ceļu, kas pievienojās lielceļam, viņa atskatījās un pielika soli kā cilvēks, kurš bīstas tikt pieķerts nozieguma vietā.

No nelielas mājeles kāds viņu sveicināja, bet Martina, nepievērzdama tam uzmanību, ātri pagāja garām. Nesastopot ceļā nevienu mašīnu, viņa samulsusi iedomājās, ka nojauta viņu vīlusi, tomēr soļoja tālāk uz ciemata pusi.

Katrs pretimnācējs Martinu sveicināja. Tenku vāceles atzina, ka viņa izskatās pārāk bāla. Citas savukārt sprieda, ka meitene izveidojusies par īstu jaunavu, bet viņa, novārgušu seju, rokas sabāzusi kabatās, gāja tik tālāk par spīti miklajam vējam, kas pūta no jūras.

Ceļa labajā pusē stāvēja mašīna. Piesteigusies klāt, Martina redzēja, ka tā piekrauta nelielām somām, kādas ceļojot mēdz lietot tirgotāji.

Sasniegusi iebraucamās vietas pirmo no priežu dēliem celto ēku, viņa jau sāka zaudēt savaldību un daudz nepacietīgāk skatījās apkārt, līdz beidzot pa kreisi, ceļā, kas veda uz jūru, pamanīja iepretī vienīgajam apkaimes restorānam apstājušos jaunu limuzīnu.

Martina nekavējoties iegāja restorāna krēslainajā zālē, kur

zemnieki spēlēja krievu biljardu, un, izlikdamās droša, tuvojās letei.

—   Lūdzu, man glāzi groka.

—   Fernān! — restorāna saimniece sauca. — Atri uzkarsē Martinas jaunkundzei groku.

Pie loga stāvēja Filips, tikpat bāls un saspringts kā jaunā meitene, kas bija spiesta noklausīties saimnieces pļāpāšanā.

—   Ak tad atkal atbraucāt kādu laiku padzīvot? Kad iedomājos, cik liela nelaime jūs piemeklējusi…

Starp bieza stikla glāzēm viņa centās sameklēt kādu smalkāku, kurā Martinas jaunkundzei pasniegt groku. Bet Martinai tāda laipnība bija vienaldzīga. Viņa lāva nokrist zemē kabatlakatiņam reizē ar mazu, salocītu zīmīti.

Vai tiešām Filips neko nesaprata? Viņš droši vien bija iegrimis domās par kaut ko citu, ja nesteidzās klāt, un Martina abus zemē nomestos pacēla pati, tad izdzēra dedzinošo groku un meklēja kabatās naudu.

—   Es atnākšu samaksāt citreiz…

—   Bet, protams, jaunkundz. Nekādas steigas taču nav.

Aizejot Martinai aiz dusmām sariesās asaras acis, un viņa ar

nervozu kustību meta zīmīti uz Filipa pusi, skaidri nezinādama, kur tā nokritis — uz galda vai kāda soliņa — , pēc tam šķērsoja atkal ciematu, nelikdamās zinis par krietnajām lauku sievietēm un tā radīdama iespaidu, ka meita ir vēl iedomīgāka nekā māte.

Zīmītē bija rakstīts: „Šovakar pulksten astoņos pie vecajiem vārtiem.”

Meža dziļumā bija veci, sarūsējuši režģu vārti, kurus sen neviens vairs neslēdza ciet.

Pilī kalpotāju nebija. Maldū māte kopā ar savu sešpadsmit gadus veco, klibo meitu virtuvē gatavoja un pasniedza galdā ēdienu, bet pats Batists Maklū rūpējās par apkuri.

Telpas bija plašas, koku aizēnotas. Tā kā vasarās tur mēdza dzīvot visa ģimene, istabas bija nodalītas ar starpsienām. Tagad tās stāvēja tukšas, bet mēbeles izskatījās daudz nobružātākas nekā citkārt, un, pārvietojot dažas no tām, uz tapetēm bija atklājušies gan saules izbalināti, gan mikluma plankumi.

Augu pēcpusdienu Oskars lasīja. Pulksten sešos, pēc lauci

nieku paraduma, viņi paēda vakariņas. Bet jau bez ceturkšņa astoņos Martina kļuva nemierīga un dzina projām Makla māti, kura stūrgalvīgi turējās pretī, grasīdamās nomazgāt traukus.

—   Gan pagūsiet to rīt… Lai tagad paliek.

—   Bet, jaunkundz…

Martina jutās neveikli, niecīgākā traucēkļa dēl bija gatava iekaist dusmās.

—   Ko es jums teicu, Sofij?

Nu labi, lai paliek… Arlabunakti, jaunkundz… Vai no rīta jūs modināt?

—   Nē, nevajag… Arlabunakti…

Martina zināja, ka brālis vēl negul, ka viņš tā rīkojas tīšām, jo ir kaut ko nojautis. Kamēr Martina vestibilā vēlreiz vilka mugura lietusmēteli, viņa ieraudzīja brāli un gaidīja, ka tūlīt notiks kaut kas satriecošs.

—   Tu iesi tikties ar viņu? Vai nav tiesa?

—   Uzklausi mani, Kikī…

—   Atbildi! Es zinu, ka viņš ir šeit.

—   Kikī esi prātīgs. Man ar viņu jārunā, jā gan. Un es to darīšu, kaut arī tu saceltu kājās visu māju. Paklau, Kikī, ja vēlies, ņemšu tevi līdzi, tu varēsi pavaicāt viņam pats…

—   Es nevēlos viņu redzēt!

—   Apsoli man, Kikī, ka nevienam neko nestāstīsi.

—   Nezinu… Liec mani mierā!

Un, pat nenovēlējis māsai labu vakaru, zēns uzkāpa savā istabā. Martina sajuta atvieglojumu. Kikī bija sācis atmaigt. Viņa atvēra durvis un ātriem soliem devās uz priekšu, bet, jo tālāk gāja, jo vairāk aizmirsās bažas, viņa aizmirsa pat par tām domāt: viņa taču gāja pretī viņam! Viņš kaut kur tumsā viņu gaida! Filipu saskatīt nebūs vajadzības. Viņa to sajutīs. Sakustējās kāds stāvs. Martinai šķita, ka viņa nočukst: „Filip!”

īstenībā viņa neteica ne vārda, bet metās klāt Filipam un apreibusi nekustīgi stāvēja. Vispirms kāda mute pārslīdēja viņas matiem, vaigiem, garāmejot pieskārās plakstiem, līdz beidzot sasniedza viņas cieši sakniebtās, karstās un sausās lūpas.

īsu brīdi Filipam šķita, ka Martina ir paģībusi. Lietusmēteļa dēl skūpstam bija gumijas piegarša, un Filipa rokas nespēja sajust meitenes miesas siltumu.

—   Martina…

Ma tinas augums nebija saskatāms. Viņš savā tuvumā redzēja vienīgi meitenes bālo seju aizvērtām acīm. Kaut kur ierējās suns, bet tas viņus netraucēja. Sakustējās kāds zars.

Filips nespēja noteikt, cik ilgi viņa tā stāvēja sastingusi, it kā bez dzīvības. Tad pēkšņi Martina sakustējās, šķita, ka dzīvība viņā atgriežas, un, nobālusi vairāk nekā jebkad, viņa mazliet atstūma Filipu, lai varētu runāt.

—   Nāc… — viņa teica, ielikdama veso plaukstu Filipa rokā.

Martina bija izvēlējusies īsto bridi, lai vestu Filipu uz pili, kur

starp kokiem augšstāvā bija redzams apgaismots logs.

—   Tavs brālis… — Filips grasījās iebilst.

—   Nāc…

Martina mēģināja viņam uzsmaidīt, — tā smaida cilvēks, kas atgriezies no tāla, nogurdinoša ceļa vai pēc ilgas, smagas slimības. Ja, ejot pa ceļu, viņi kaut ko runāja, tad tikai par muļķīgiem, ikdienišķiem sīkumiem.

—   Vai mašīna palika ciematā?

Uzvedusi Filipu pa lieveņa kāpnēm un pati atslēgusi durvis, Martina viņam pačukstēja:

—   Uzgaidi…

Tad, šķērsojusi tumšo priekštelpu, Martina sataustīja kādas durvis un, atgrūdusi tās, ieslēdza salonā gaismu, pēc tam, it kā nekas īpašs nebūtu noticis, gluži vienkārši aicināja Filipu iekšā:

—   Nāc šurp…

Šoreiz Martinas vienkāršība un vieglums Filipu nepārsteidza. Šķita, ka Martina ne no kā vairs nebīstas, ka viņa vairs nedomā ne par brāli, kurš augšā savā istabā vēl aizvien bija nomodā, ne par Maklū ģimeni, kas no fermas varbūt bija manījusi aiz žalūzijām iedegto gaismu.

—   Ļauj man uz tevi palūkoties, — Martina čukstēja. — Jā gan, arī tu izskaties novārdzis… Apsēdies…

Paraduši tikties miegā grimstošā Donadjē savrupnama noslēpumainajā gaisotne, viņi ari šiet izturējās piesardzīgi un runāja pusbalsī.

—   Es to vairs nespēju izturēt, — Martina, ieslīgdama atzveltni, galu galā atzinās.

laiku pa laikam tieši virs viņu galvām atskanēja Kikī soli, un Filips katrreiz satrūkās, taču meitene izturējās mierīgi.

Viņš grasījās apsēsties atzveltnī Martinai blakus, lai skautu vinu savās rokās. Viņš atpogāja lietusmēteli, lai sajustu meitenes krusu siltumu, bet Martina viņu vienkārši atstūma.

—   Nē… Ne tagad… Apsēdies… Man labāk patīk uz tevi skatīties…

Bet viņas skatiens bija sāpīgs, tas pauda Filipam svešas domas. Šķita, ka meitene kaut ko pārdomā, cenšas izprast, iespējams, l< i Filipu, un viņai vēlreiz neviļus paspruka:

Tu izskaties novārdzis…

Vairāk nekā mēnesi esmu gaidījis tevi uz katra ielas stūra,

viņš nervozi sacīja. — Es nācu katru nakti, bet…

—   Zinu.

1 ilipam uzmācās bailes. Martina viņam pēkšņi likās loti tāla. Visvairāk viņu biedēja meitenes pārāk rāmais skatiens, kas nemilzi urbās viņā, viņas ldusēšana un negaidot ar draudīgu uzsvaru ielauzusies vārdi.

Kāpēc tu neatvēri logu?

—   Fs negribēju tevi vairs satikt. Šķiet, ka es tevi pat neierecl/.Cju Ne! Nenāc man tuvāk… Mums šovakar jāizrunājas. Esmu daudz ko pārdomājusi. Saki, Filip, saki man pilnīgi atklāti, ko īsti tu domāji, pirmoreiz mani iegūdams?

Šķita, ka tas noticis vēl nupat, kaut gan patiesībā bija jau piisi ii Ko Filips tai reizē varēja domāt? Pirms tam viņš Martinu b11.i ļ>. /.mis tikai ka mazu meiteni, sava tēva drauga meitu, kura piedi rj.i pie hdzigām aprindām, taču nepievērsa viņai uzmanību.

Šai pavasarī Larošelas jauniešu apvienības komiteja bija gatavojusi Sarkanā Krusta dienai veltītu lielu sarīkojumu.

Komitejas jaunos puišus un meitas, viņu manieres, runas veidu, izpriecas un asprātības Filips nicināja. Šai sabiedrībā viņš jutās gandrīz kā mājkustoņu barā iemests meža dzīvnieks, un viņa izturēšanās pret draudzenēm mēdza būt gan laipna, gan reize nežēlīga.

Martina nebija pati skaistākā no meitenēm. Kalsna un bāla, tikko kā sākusi veidoties, viņa, būdama bikla un neveikla, svētku rīcības komitejas sanāksmēs Filipa uzmanību nesaistīja.

Būtībā viņa pati visu bija izraisījusi. Filips atcerējās kādu

sīkumu. Vakarā, kad pilsētas Domes namā notika pēdējā komitejas apspriede, viņš tumšajās kāpnčs bija apskāvis apaļīgo Verēna jaunkundzi’, kura savus pielūdzējus mēdza mainīt citu pēc cita.

Martina abus bija pārsteigusi. Filips tam nekādu nozīmi nebija piešķīris, bet, kad nākamajā dienā pirms ziedu pārdošanas ielās viņš Martinu draudzīgi paņēma zem rokas, viņa uzsauca:

—   Neķerieties man klāt!… Jūs man riebjaties!…

Tas notika tik negaidīti, ka Filipam augu dienu bija par to jādomā, bet galu galā viņš iekārtojās tā, ka sarīkojuma dienā viņi abi nemitīgi atradās blakus, bet vakarā svētku noslēguma ballē Filips beidzot atskārta, ka Martina ir iemīlējusies.

Balle notika pilsētas Domes zālēs. Šā municipālā nama nomaļos stūrīšus Filips labi pazina. Izdevīgā brīdī viņš piegāja Martinai klāt.

—   Nāciet man līdzi. Gribu kaut ko svarīgu pasacīt…

Martina bija ģērbusies gaišzilā tērpā, kā pieklājas jaunai, godīgai meitenei, kāda viņa patiesi bija, turklāt tērps bija darināts no tafta. Viņa vilcinājās. Bet Filips, skatīdamies meitenei acīs, ar varu vilka viņu aiz elkoņa sev līdzi.

—   Kurp jūs mani vedat?

Viņi šķērsoja apgaismoto kāpņu laukumu. Atvēris kādas durvis, Filips iegāja pa tām kopā ar meiteni un aizvēra tās aiz sevis. Viņi atradās tumšā telpā, kur valdīja tintes un dzēšlapu dvaka. Martina nepaguva ne atjēgties, kad pavadonis, sagrābis viņu cieši savās skavās, uzspieda viņas lūpām savējās, neatlaizdamies, kamēr gandrīz aptrūka elpas.

—   Tā, lūk, — viņš tikai noteica. — Un tagad drīkstat kliegt un darīt, ko vien vēlaties. Es jūs mīlu!

Uzskatīdama par labāku bēgt, Martina balli bija pametusi agrāk par citiem. Visu nākamo nedēļu Filips Martinu nesatika, kaut gan nemitīgi bija meklējis pilsētas ielās.

Kādu nakti, manīdama, ka paveras viņas istabas logs, Martina tikko neiekliedzās. Klusa balss sauca viņas vārdu, un kāds vīrietis, pārrāpies pāri palodzei un iekāpis istabā, tuvojās viņai.

Savu krēslu Filips tomēr bija piestūmis tuvāk Martinas atzveltnim un, juzdams nepieciešamību pēc saskares, uzlika roku viņas plaukstai. Taču Martina joprojām izturējās vēsi. Viņa Filipu uzklausīja. Centās viņu saprast.

Uzsākot sarunu šajā pārāk plašajā, spilgti apgaismotajā telpā, nebija viegli rast pirmos vārdus, it īpaši tāpēc, ka, vienmēr tikdamies tumsā, viņi bija paraduši bailīgi runāt čukstus.

—   … Man šķita, ka tās sabiedrības vido, kuru es nicinu, pēkšņi esmu atradis ko citu, atšķirīgu…

Martina purināja galvu. Viņa nespēja šiem vārdiem noticēt, un Filipam pašam ari tie nelikās visai pārliecinoši. Viņš Martinu bija iekārojis tikai tāpēc, lai palepotos ar to, ka meitene viņam tik viegli padevusies, jo vairāk tāpēc, ka šī jaunā būtne bija Donadjē ģimenes atvase un piederēja pie šo lepno, iedomīgo cilvēku mājas, kur Filipu pieņēma tikai retumis, it kā izrādot ar to viņam lielu pretimnākšanu.

Bet vēlāk?

Tas Filipam pašam nebija skaidrs, taču ļaunākais, ka viņš nezināja, ko īsti Martinai atbildēt.

Martina, jūs mani nespēsiet saprast…

Filips samulsa. Gaismas dēl viņš Martinu nupat bija uzrunājis ar „jūs”, un, mēģinādams labot šo kļūdu, vēl vairāk viņai pietuvojas, lai noliektos un viņu noskūpstītu.

Nē… Tagad nevajag… Es vēlos visu noskaidrot, jo mums kaut kas ir jāizlemj. Es citādi vairs nespēju… Es slāpstu nost…

—   Redzi nu…

—   Ko tad?

Viņš nepalaida garām izdevību. Beidzot viņā bija atgriezusies daiļrunība.

, — Viens tavs vārds man nupat visu noskaidroja… Tu slāpsti

nost… Tas notiek tāpēc, ka tu dzīvo sabiedrībā, kura neprot dzīvot un griežas riņķi starp akmens sienām, pat nesaredzot logus… Un, ja kāds saulstariņš arī ielaužas caur šiem logiem, tad priekšā tiek steidzīgi aizvilkti aizkari, lai nepadotos kārdinājumam begt… Uzklausi mani, Martina! Vārdi izposta visu, bet tu prasi, lai es tev tos pasaku …

Pasaulē ir kaut kas, ko es neieredzu, — zināms dzīves veids, zināmas mājas, zināmi cilvēki, kuri tur dzīvo ieslēgušies, — bet zvēru tev, ka bagātība manī skaudību neizraisa…

Es ienīstu Donadjē māju, tāpat kā Mortjē vai Varēna mājas, tāpat kā ienīstu viņu klubu, kur ducis padzīvojušu kungu god-

bijīgi gaida, kad tos guldīs ģimenes kapenēs, kaut gan viņu stāvoklī tas neko daudz nemainīs…

Es neieredzu tavu māsu un viņas vīru… Es ienīstu Mišelu…. Es ienīstu… Es viņus visus ienīstu tāpēc, ka tie sabojā skaistas iespējas un galu galā liks man noticēt, ka pasaule ir riebīga…

Tu ar savu acu drudžaino mirdzumu, ar savu vārgumu un dzīvotgribu šai vidē biji pilnīgi viena…

Martina pakratīja galvu. Filipa runā viņa vēl joprojām jauta kaut ko patiesībai neatbilstošu.

—   Bet vai tu mani neiemīlēji tāpēc, ka noģidi manī citas sugas cilvēku, ar kuru kopā nejutīsies vientuļa un tavā dzīvē vairs nebūs aizdarītu logu un slēģu…

Es nerunāju ar tevi par precēšanos, jo neesmu gribējis ielauzties jūsu akmens cietoksnī, kur riskētu kļūt tāds pats kā citi…

Man nepieder nekādas bagātības. Bet, ja vien gribēšu, es tās iegūšu. Nudien, es zinu un vienmēr esmu to apjautis, ka savu dzīvi veidošu tā, kā pats vēlēšos.

Ja vari man ticēt un ja neesmu tevi maldījies, tad teikšu vienkārši — brauksim projām… Kad vien tev labpatiks… Un kurp vien tu vēlēsies…

Viņai patiktu labāk, ja viss norisinātos vienkāršāk. Filips to noprata pēc drūmā skatiena, ko Martina viņam veltīja un kas nepārprotami pauda:

—   Varbūt viņš melo? Varbūt tikai izliekas?

Reomlra ielas nama tukšajā istabā Martinai vismaz nebija laika nodoties tādām pārdomām. Jau mēnešiem ilgi viņa tās vienmēr bija atlikusi uz nākamo dienu. Taču šīs nākamās dienas nereti bija rūgta sašutuma pilnas. Līdz tam, kad par spīti apņēmībai viņa savu logu bija atstājusi pusvirus.

Martina nebija jutekliska, viņas jutekli nebija pamodināti. Bet tieši tas bija nepieciešams…

—   Kāpēc tu mani negribi apprecēt? — Martina lēnām izteica.

—  Tādā gadījumā visi man pārmestu, ka esmu tevi apprecējis naudas dēl. Jo tu taču esi Donadjē dzimtas atvase, viena no viņa mantiniecēm, un mana ienākšana tavā ģimenē radītu tur galīgu apvērsumu!

Filips bija skaists. Martina atzina, ka viņš ir skaists. Gandrīz

tikpat skaists kā viņa tēvs: spožām acīm, trīcošām nāsīm, mazliet iekritušiem deniņiem zem kuplajām, brūnajām cirtām.

—   Vai atceries, ko mūsu pēdējā tikšanās reizē tu man jautāji?…

Martina novērsās. Kaut labak viņš nebutu pieminejis šo jautājumu! Vai viņa bija vainīga, ka pēc tēva nozušanas mājā bija valdījis tāds noskaņojums, ka viņa bija apjukusi? Jo, zināmā mērā juzdamās pati notikumā vainīga, viņa mirkli bija iedomājusies…

—   Es nožēloju, ka neaizbraucu, — Filips turpināja, — man nevajadzēja tevi vairs satikt… Dažbrīd tevī pret pašas gribu pavīd kaut kas no Donadjē rakstura… Saproti, Martina? Toreiz, iemeties gultā, es raudāju tā, ka pat mans tēvs bija bezgala satraukts… Biju nolēmis aizbraukt…

—   Kāpēc tad tu paliki?

Viņš varēja derēt, ka Martina ir pilnīgi nesatraucama.

I.lik, tieši tas Filipu mulsināja — šis vēsais, veselais saprāts, It.is Martinā mijās ar padevību un eksaltāciju. Augšā šurpu turpu staigāja Kikī. Un Martina Filipu nebija pieņēmusi savā istabā, bet salonā, tā šo atkalredzēšanos padarot neciešami svinīgu.

Filipam lieku reizi nācās gudrot jaunu pasaciņu, jo viena tāda jau bija, kaut gan iepriekš nesadomāta.

—   Es neaizbraucu tāpēc, ka…

—   Nu, saki beidzot, kāpēc…

—   Nē, nevaicā man to.

Martina iekrita slazdā, tas bija liktenīgi! Izslējusies savā atzveltni, viņa, uzsverot katru vārdu, teica:

' — Es pieprasu, lai tu man to paskaidro.

—   Tu dusmojies… Bet galu galā… Tas notika pēc tam, kad uzzināju testamenta saturu… Par to runāja visā pilsētā…

—   Nesaprotu.

—    Atceries, ko toreiz man jautāji…Tu vaicāji, vai neesmu slepkava… Vai man nav tiesību uzdot tev līdzīgu jautājumu? Kaut vai tāpēc, lai no sevis novērstu aizdomas… Atceros kādu sīkumu..

—   Kādu?

Viņa satraukta nodūra galvu.

—   Martina! — Filips lūdzoši teica.

—   Runā!

— Mūsu priekšpēdējā tikšanās reizē, sestdien…

—   Nu, kas tad? … — viņa kļuva nepacietīga.

—   Vai tu neko neatceries?

Martina mēģināja atcerēties, taču atmiņā atausušo ainu dēl sarkt viņai nevajadzēja.

—   Nesaprotu, uz ko tu tēmē?

—   Uz kādu noteiktu mirkli… Atceries… Mēs abi to dzirdējām.

Martina pavērtām lapām sastinga. Patiesi gan! Viņi abi bija

gulējuši, kad Reomīra ielas pusē ārdurvis noskrapstēja atslēga… Pēc tam kuluārā atskanēja soli.

—   Es nezināju, ka kāds ir izgājis ārā, — Martina bija nočukstējusi.

Nekustīgi guļot, viņi bija ieklausījušies solos, kuri kāpa augšup pa kāpnēm. Viņi mēģināja izsekot, kur soli apstāsies — otrajā vai trešajā stāvā —, bet preču vilciena dārdoņa traucēja to saklausīt.

—   Vai tagad saprati? — Filips nodurtām acīm vaicāja..

—   Neiespējami…

Viņas brālis vai svainis?

—   Kāpēc tu man to stāstīji?

—  Tu pati tā vēlējies, pieprasīji… Lūdzu, piedod man, Martina, bet esmu spiests aizstāvēties gan tevis, gan mūsu abu dēj…

—   Es to vairs nespēju izturēt! — viņa atkal iesaucās.

Tad Martina nepacietīgi palūkojās uz griestiem, jo Kikī, aizvien vēl savā istabā staigāja šurpu turpu, nelikdamies gultā un nelasīdams.

—   Vai viņš zina, ka esmu šeit?

Martina apstiprinoši pamāja. Viņas spēki patiesi bija galā… Viņa nezināja, ko iesākt, ko domāt.

—   Ko teica tavs tēvs? — viņa neuzticīgi vaicāja.

—   Kad?

—   Redzot tevi raudam.

—  Tēvs nesaprata, kāpēc es to daru, — Filips bija pārliecināts, ka veikli prot melot.

Bet, ievērojis Martinas uzmesto lūpu, atskārta, ka ir kļūdījies. Martina nebūt nekaunējās par viņas izturēšanos. Savā apjukumā viņa bija gatava piedalīties jebkurā sazvērestībā, pieņemt pirmās pagadījušās uzticības personas palīdzību.

—   Ko mēs tagad iesāksim? — viņa atkal it kā pa sapņiem

jautāja. Tad pēkšņi nikni iesaucās: — Es vairs nevēlos atgriezties mājās. Tas būtu briesmīgi!… Filip, mums kaut kas jādara…

Martinai pietika skaidrā saprāta, lai noģistu, ka Filips vilcinās. Viņa pirmoreiz ap Filipa muti ievēroja dīvainu vaibstu, kas sejai brīžam piešķīra tādu kā nežēlības izteiksmi.

īstais brīdis bija klāt! Bet kāpēc? Kam tas bija vajadzīgs? Filipa acis ieurbās puķainajā grīdsegā, viņš pamanīja šķībi sagriezušos galda kāju. Kūtī māva govs.

—   Brauksim! — pēc klusuma brīža viņš iesaucās un, spēji piecēlies kājās, pirmoreiz ieskatījās Martinai acīs.

Bet kāpēc viņš to bija izteicis kā draudu? Martina gandrīz vai nobijās. Neceldamās kājās, arī viņa vilcinājās:

—   Tu taču esi gatava uz visu, vai nav tiesa? — Filips atsāka.

—   Uz ko?

—  Tevi uzskatīs par kritušu meiču. Iespējams, ka zināmu laiku tev būs jāpacieš trūkums.

—   Tu bīsties mani ņemt līdzi?

Dzirdot atbildi, Filips pietvīka. Jo tā patiesi gandrīz bija. īstajā brīdī Filipu bija pārņēmušas šaubas.

—   Bīstos tevis dēl…

Viņu joprojām kaitināja pārāk spilgtā gaisma un visas šīs banālas lietas ap viņiem: dziļais atzveltnes krēsls, kas bija noklāts ar Donadjč kundzes izšuvumiem, kādā kaktā viņas aizmirstais spieķis, ampīra pulkstenis uz kamīna, mitrumā apsūbējušais spogulis…

—   Vai mašīnu atstāji ciematā?

Martina bija aizmirsusi, ka reiz jau bija to jautājusi un Filips viņai bija atbildējis.

—   Filip!

—   Mīļotā…

Šis vārds bija viņa otrā kļūda. Viņš neprata to izrunāt ticami.

—   Tūlīt es to pavēstīšu brālim.

—   Kāpēc? Viņš neļaus tev aizbraukt, pamodinās fermerus.

—   Nē! Esmu pārliecināta, ka ne! Kikī ir tieši tāds kā mēs…

Ko īsti šie vārdi nozīmēja? Filipam neatlika laika tos pārdomāt. Martina jau bija atvērusi durvis un izgājusi kāpņu telpā.

—   Kikī! — viņa sauca.

Augšstāvā kaut kas nočīkstēja. Bridi vilcinājies, zēns beidzot pavēra durvis.

—   Ko tu vēlies? — viņš jautāja.

—   Nonāc lejā!

—   Vai esi viena?

—   Nav svarīgi, nāc!

Kikl sāka kāpt lejā, taču pčc katra sola, kad iečīkstējās pakāpiens, varēja jaust viņa apjukumu. Martina drudžainām acīm izklaidīgi skatījās apkārt. Viņa devās brālim pretī un satvēra viņu aiz rokas.

—   Kikī, neļaunojies… Es mājās vairs nespēju dzīvot… Tev mani jāsaprot… Braukšu prom kopā ar Filipu… Gan kādudien viss nokārtosies un arī tu viņu iemīlēsi…

Brāļa seja Martinai bija redzama nevis tieši, bet spogulī, kur viņa deguns šķita vēl greizāks. Martina spēji novērsās.

—   Paskaidro viņam, Filip…

—   Nepūlieties velti, — zēns izdvesa, un viņa ādamābols noraustījās.

—   Bet es? — pēc mirkļa viņš žēlabaini iekunkstējās.

—   Tu paliksi šeit… Pasaki rīt Sofijai, ka esmu aizbraukusi. Nevienam nav jāzina, ka esi mūs redzējis.

Kikī, apstājies uz sliekšņa, deva māsai zīmīgus mājienus, aicinādams sev klāt. Un, kad Martina tos bija sapratusi, viņš nočukstēja:

—   Vai esi pārliecināta?

Ar to zēns gribēja teikt: „Vai zini droši, ka viņš nav mūsu tēva slepkava?”

Bet Martina neatbildējusi brāli noskūpstīja un notrauca dažas asaras. Viņa apjukumā neaptvēra, ar ko sākt. Rīkoties vajadzēja ātri. Viņas nervi bija pārlieku saspringti.

—   Filip, vai kaut ko nevajadzētu ņemt līdzi?

Lai visu to drīzāk izbeigtu, Filips atteica, ka līdzi nav jāņem nekas.

—   Bet medaljons?… — Kikī pēkšņi ieminējās.

—   Kur tas atrodas?

Tas bija vienkāršs, zeltīts Svētās Jaunavas medaljons, kuru Sofija Maklū bija dāvinājusi katram saimnieka bērnam iesvētību dienā, un ģimene to uzskatīja par laimes nesēju.

Kikī lieliem soliem skrēja augšup pa kāpnēm, varbūt vairīdamies no scēnas.

—   Vai tu neko nenožēlo? — Martina Filipam vaicāja.

Atbildes vietā viņš uzskatīja par labāku meiteni noskūpstīt.

Martina nekad neprata skūpstīties. Viņa mazliet pavēra lūpas, bet allaž tās bija stingas. Viņa grasījās raudāt, taču savaldījās.

—   Še, ņem… — bija atgriezies Kikī ar medaljonu, un Martina uzkāra to kaklā. Viņa apskāva brāli.

—   Tu taču atbrauksi man pakal, vai ne? — Kikī čukstēja.

Nobrakšķēja kāds zars, un Filips sacīja:

—   Mums vajadzētu pasteigties…

—   Jā… Esmu gatava…

Vai viņa klusībā nevēlējās, lai šo prombraukšanu aizkavē kāds notikums? Uz Kikī viņa neiedrošinājās skatīties, it īpaši spogulī, kas atklāja zēna sejas asimetriju.

—   Neaizmirsti savu cepuri, — Kikī māsai atgādināja.

Atverot durvis, viņus apņēma svaigs, dzestrs gaiss. Stiprs vējš

ātri dzina mākoņus gandrīz pilna mēness priekšā.

Rokās saķērušies, viņi skrēja uz vecajiem vārtiem. Kāds suns viņiem sekoja — tas bija fermas suns, kas Martinu pazina.

Visas gaismas ap viņiem izdzisa.

—   Vai tu neteici, ka mašīna… — meitene aizelsusies dvesa.

—   Nāc šurp, te tā stāv… ceļmalā…

—   Kaut tikai…

Viņi nedzirdēja žēlo balsi, kas sauca:

—   Martina!… Martina!…

Bet Sofija Maklū, to sadzirdējusi, pagriezās uz sava augstā, mīkstā pēla un čukstēja vīram, kurš, saldā miegā gulēdams, neko nesaprata:

—   Viņš vēl aizvien ir mēnessērdzīgs!

Lai motoru iedarbinātu, nācās vairākkārt pagriezt kloķi. No abiem starmešiem izšāvās blāvas gaismas kūli. Pirmais mašīnas atrāviens Martinu nobiedēja, taču viņas balss skanēja gandrīz mierīgi vaicājot:

—   Kurp mēs braucam?

VI

Kaut kur tuvumā kāds mēģināja iedarbināt mašīnu, to viņa saprata, pirms bija atvērusi acis. Martina saprata arī to, ka spīd saule un ka — īsti nezinot, kāpēc — viņa atrodas laukos.

Un tikai pēc tam, spēji uztrūkusies no miega, viņa paskatījās blakus gultā, Filipa tur vairs nebija. Viņa pielika rokas pie krūtīm un manīja, ka ir kaila. Joprojām palikdama zem segas, viņa noliecās, lai paņemtu savu uz lēta grīdas paklājiņa nolikto veļu.

Laukā nemitējās rūkt mašīna, kuru kāds pūlējās iedarbināt, un nebija vajadzības iet skatīties, lai iztēlotos vecmodīgu automobili ar augstu šasiju, ko pamatīgi sadrebinātu pat mazākais trieciens.

Saklausījusi klusus tikšķus, Martina uz marmora naktsgaldiņa atrada Filipa pulksteni. Tas rādija desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Nez kāpēc, skatoties pulkstenī, viņai radās iespaids, pat droša pārliecība, ka ir svētdiena, un bija jādomā par lielo misi, kas tūlīt sāksies.

Martina bija nogurusi kā miesīgi, tā garīgi. Fiziski viņa jutās it kā pamatīgi piekauta. Morāliski viņu nomāca kas cits — drīzāk tā bija tukšuma izjūta, jā gan, dīvaina vienaldzība, totāls emociju un pat ziņkāres trūkums.

To, piemēram, pauda viņas pilnīgi apskaidrotais skatiens, kad, apsēdusies gultā un beidzot ar kreklu aizsegusi krūtis — pat būdama vienatnē, Martina tās nemēdza atstāt kailas —, viņa ar šo skaidro skatienu vēroja telpu ap sevi.

Tā tik bija istaba! Neko tamlīdzīgu Martina nekad nebija redzējusi. No pārāk gaiša koka darinātās, sērijveidā ražotās mēbeles bija nesamērīgi šauras, nelīdzsvarotas. Ar vieniem sāniem pret kamīnu atbalstītais spogulskapis rādija viņas attēlu. Visvairāk pārsteidza mēbeļu un telpas dimensiju nesaderīgās proporcijas, jo istaba ar diviem augstiem logiem nebija plaša un gaiša, bet griestus klāja masīvi cilņveida rotājumi.

Viņa atradās pilī, kas likās lielāka par Esnandes pili. Šī bija pirmā stāva istaba. Parkā spīdēja saule, un kāds neatlaidīgi pūlējās iedarbināt veco mašīnu. Tur droši vien bija ari suns, jo brīžam varēja dzirdēt, ka nočirkst grants it kā zem kāda dzīvnieka soliem.

Blakus krāmu tirgū pirktām mēbelēm varēja redzēt arī izsolu zālē iegādātas mantas: milzīgu, ar zaļu samtu tapsētu dīvānu, ampīra stila tualetes galdiņu, ģipša Veneru uz kamīna, pie sienām krāsainas litogrāfijas, kurās bija attēloti akti vai salkanas mīlestības ainiņas. Neizskaidrojami vulgāra un aizdomīga Martinai

likās arī šeit valdošā smaka, kas droši vien nāca no tiem, kuri dzīvoja aiz šīm durvīm un kurus viņa brīžam dzirdēja staigājam.

—   Kurp mēs braucam, Filip?

Tā viņa vakar, braucot mašīnā, kad nekas viņu vairs nespēja ietekmēt, Filipam bija vaicājusi. Savu likteni viņa bija izlēmusi. Un tomēr viņu brīžam vēl pārņēma fiziskas trīsas, taču pie tā bija vainīgi tumsa, dīvainie mākoņi un brāzmainais vējš, kas, nākdams no jūras, sašūpoja mašīnu.

Vispirms Filips bija braucis atpakaļ uz Larošelu un apturējis mašīnu netālu no tēva kinoteātra.

—   Gaidi mani šeit!

Viņa gaidīja, it kā viņas liktenis nebūtu atkarīgs no katra šīs nakts nenozīmīgākā sīkuma. Tās droši vien bija noguruma sekas. Viņa gaidīja tā, kā būtu gaidījusi kādu, kurš tūlīt dosies kaut ko nopirkt, piemēram, kūkas konditorejā. Un brīdi vēlāk, kad Filips atgriezās, viņa nevaicāja, ne ko viņš darījis, ne kāpēc izskatās tik sadrūmis.

Filips bija uzgājis tēva kabinetā, cerēdams viņu satikt. Frederika Daržāna tur nebija, un Filips velti atvilktnēs meklēja naudu.

Pirms dažām dienām Daržānam bija gadījusies jauna draudzene, trūcīga dejotāja, ieradusies uzstāties ar saviem priekšnesumiem, un viņš to bija pieņēmis, vairāk gan aiz līdzjūtības nekā viņas amizantās sejas dēl. Ja Filips būtu braucis gar ostmalu, viņš ievērotu gaismu „Parīzes kafejnīcā”, tās tukšo zāli, kur krēsli jau bija sakrauti uz galdiņiem, un zāles dziļumā pie letes tēvu, kurš gaidīja, kad dejotāja būs notiesājusi sendviču.

Viņi brauca tālāk, bet. Filipu, kas noraizējies sēdēja pie stūres, pārņēma aizvien lielākas bažas. Viņam kabatā nebija pat pilnu simt franku. Dzelzceļa stacija bija slēgta, pirmo vilcienu varēja gaidīt tikai pulksten piecos un septiņās minūtēs no rīta. Turklāt ar to braukt nebija droši, jo Martinu Donadjē katrs pazītu un viņas pēdas tūlīt tiktu sadzītas.

Bet automašīna? Tā taču piederēja nevis Filipam, bet garāžas īpašniekam. Viņu meklētu kā zagli…

Ieraudzījis, ka Martina, kas bija atbalstījusi galvu viņam uz pleca, ir aizmigusi, Filips pārsteigts apjuka. Divas trīs reizes šķērsojis pilsētu, viņš austrumu pusē izbrauca no tās laukā un devās tālāk gar lieliem kokiem apaugušu kanāla malu. Pāris

kilometru attālumā viņam bija zināms krodziņš „Mabille”, kas piederēja sirmgalvim nēģerim. Tur varēja noīrēt istabu. Vajadzības gadījumā uz šo vietu Filips bija vedis savas draudzenes.

Apturējis mašīnu, viņš piezvanīja pie krodziņa durvīm. Bet nēģeris laikam to nedzirdēja vai neatradās mājās, iespējams ari, ka nakts laikā viņš neiedrošinājās vērt vaļā durvis.

Laiks ritēja. Kad Filipa mašīna atkal šķērsoja Larošelu, šoreiz braucot gar ostmalu, „Parīzes kafejnīca” jau bija slēgta un pilsētas domes pusē atbalsojās pēdējo gājēju soli.

Martina iekunkstējās, jo sēdēja visai neērtā pozā, un tad Filips beidzot izšķīrās par Rivdu pili desmit kilometru attālumā no pilsētas.

Vai meitene bija aizmigusi? Vai viņa apjauta notiekošo? Pils vārti bija atvērti. Filips iebrauca parka alejās, it kā sen tās jau pazīdams, tad, apbraucis apkārt milzīgai celtnei, apturēja mašīnu un vairākkārt īsi signalizēja ar autotauri. Kad Filips izkāpa no mašīnas, viņam sekoja liels, dzeltenīgs suns, neriedams, tikai visai draudīgā izskatā viņu apošņādams.

Filips pieklauvēja pie durvīm, tad, bezcerības mākts, iemeta akmentiņu vienā no otrā stāva logiem, un beidzot tam blakus atvērās cits logs. Tajā bija saskatāms cilvēka siluets.

—   Kas nāk? — kāda balss vaicāja.

—   Tas esmu es, Filips… Filips Daržāns…Ielaidiet…

Gaisma netika iedegta. Durvis atvērās, un Filips, aizvien vēl

stāvot tumsā, brīdi sarunājās ar kādu sievieti.

Martina atcerējās, ka, drauga atbalstīta, bija izkāpusi no mašīnas un izgājusi cauri tumšam, plašam kuluāram.

—   Spogulskapī atradīsiet dvieļus un visu nepieciešamo, — sieviete beigās bija nočukstējusi.

Pēc tam Martina bija iegrimusi dziļā bezsapņu miegā.

Vai tā bija kāda mēbele, kas nočīkstēja? Šajā nesaderīgo mantu juceklī, kas veidoja savrupu pasauli, Martina pat nemēģināja iedziļināties.

Viņa, bez šaubām, atradās kādā vecā pilī. Atstājusi savu istabu, Martina nonāca plašā kuluārā ar pelēkām grīdas plāksnēm un logiem goda pagalma pusē.

Bet ari šim varbūt novārtā pamestajam goda pagalmam jau

bija uzspiests nesaderlguma zīmogs. Patiesi, blakus zālājam, kur slējās skulpturāla nimfu grupa, saules apspīdētā atzveltni sēdēja veca sieviņa.

Bet šī vecā sieviņa nebija gluži tāda kā citas vecas sievietes, un ari atzveltnis nebija tāds, kādi parasti atrodami piļu goda pagalmos.

Tas bija nodeldēts Voltēra laika atzveltnis, kas pamazām zaudēja savus astrus. Vecajai sievietei ar sirmiem, nesukātiem matiem un sakumpušiem pleciem bija vulgāra seja, mugurā mājas kleita ar sarkanu puķu rakstu — pretīga kokvilnas plīša kleita, zem kuras viņa mēģināja slēpt savas kājas.

Bet ko sacīt par halli, kuru Martina redzēja kuluāra galā? Tur viņa ieraudzīja mehāniskās klavieres zem griestiem ar koka sijām.

Līdzās ieejas durvīm — pa tām viņa, šķiet, vakar bija ienākusi

—   atradās neliela lete ar degvīna un aperitīva pudelēm, daži krodziņa galdi un krēsli, bet uz grīdas ar lupatām rotaļājās kāds mazulis, kuram droši vien bija ne vairāk kā divi gadi.

—   Vai brokastis jums pasniegt šeit?

Martina atskatījusies ieraudzīja kādu sievieti ar slotu rokā, pēc izskata jaunāku par dārzā sēdošo, taču nevīžīgāku, basām kājām vecās, nošķiebtās tupelēs, peņuārā ar apaļu izgriezumu uz iekritušajām krūtīm.

—   Varbūt dzersiet kafiju ar pienu?

—   Nē… Pašlaik ne…

Martinai labāk gribējās iziet laukā, kur viņa aci pret aci sadūrās ar to, kurš darbojās ap veco mašīnu, — gaišmatainu vīrieti ar šaudīgu skatienu un mājas čībām kājās, nenosakāma vecuma cilvēku, kuram varēja būt tiklab trīsdesmit, kā piecdesmit gadu.

Labajā rokā turēdams motora iedarbinātāja kloķi, ar otru viņš slaucīja sviedraino pieri un, norādot uz mašīnu ar uzslieto jumtu, nopūties teica:

—   Nesaprotu, kas tai par vainu… Kad atgriezīsies Filips, tad mēs to…

—   Vai viņš jau sen aizbrauca?

—   Kādas minūtes pēc astoņiem… Viņš lūdza pasacīt, lai jūs neuztraucaties…

Parks bija nekopts, taču ļoti liels. Atvērtajiem vārtiem blakus

—   divi milzīgi akmens lauvas. Aiz tiem pletās lauki, bet tālumā vidēja kāda ciemata baznīcas tornis.

—   Vai jūs jau brokastojāt?

—   Vēl ne.

—   Neliecieties zinis par šeit redzamo nekārtību. Pēc mēneša vai diviem viss būs kārtībā…

Viss? Par kādu kārtību viņš runāja? Vai tas attiecās uz veco sievieti kokvilnas plīša kieitā vai uz to otru ar slotu rokā? Kā Martinai to zināt? Vioa nekad agrāk nebija dzirdējusi par Paplē kungu. Līdz šim viņa vispār gandrīz neko nezināja par to, ka pilsētas nomalē ir iela, pa kuru godīgi cilvēki nestaigā, un mājas, kuru slēģi vienmēr ir aizdarīti, bet durvis atstātas pusvirus.

Divas no iespaidīgākajām mājām šai ielā piederēja Paplē kungam, patiesību sakot, īstā īpašniece bija viņa māte — vecā sieviete puķainajā kokvilnas plīša kleitā.

Pagājušajā vasarā bija izsludināta Rivdu pils izsole, taču neviens nebija pieteicies, jo visus atbaidīja pārāk dārgā kapitālremonta nepieciešamība.

Paplē kungs šo veco pili, tāpat kā automašīnu, bija nopircis sava prieka pēc, lai noņemtos ar labošanu. Jo tā bija viņa vienīgā izprieca.

Halles sienas viņš pats bija nokrāsojis zaļganas — turklāt ar eļļas krāsu! — un, ņemot palīgā trafaretu ar tulpju rakstu, izveidojis apmali. Šai hallē bija novietotas mehāniskās klavieres, tāpēc ka Larošelā, kur viņi bija nopirkuši skaņuplašu atskaņotāju, tās viņiem bija kļuvušas liekas.

Kādu vakaru pili bija ieradies bars viesu kopā ar sievietēm, un Paplē kungs viņus bija cienājis ar vīnu.

Tā pamazām viņš bija nācis pie slēdziena, ka vienu vai divas istabas der vienmēr paturēt brīvas pārīšiem, kuri, ieradušies no Larošelas, grib palikt nepazīti.

Bet tādi gadījās tikai nejaušības pēc un lielākoties, lai paši neko nezaudētu.

—   Vai pili mana sieva jums izrādīja? — Paplē kungs Martinai jautāja.

Tātad sieviete ar slotu bija viņa sieva? Un mazulis uz grīdas

—   viņa dēls!

Tas patiesi bija svētdienas rīts, un Filips, šķērsojis tukšās ielas, kur varēja sastapt vienīgi klusās mises apmeklētājus, sasniedza „Alhambru” un pats ar savu atslēgu atslēdza durvis.

Filipa straujās kustības nodeva viņa iekšējo nemieru, kad, nepiesardzīgi izgājis cauri pirmajam kuluāram, viņš ar troksni atvēra tēva istabas durvis.

Viņš nelikās manām, ka virs palagiem rēgojas sievietes mati.

—  Man ar tevi jārunā, — neskatīdamies tēvā, kurš gultā pietrūkās sēdus, Filips sacīja.

—   A! Tas esi tu…

Fredcriks palūkojās pulkstenī un, izkāpis no gultas, apsedza savu draudzeni, kura uz mirkli bija pavērusi vienu aci, bet nomierinājusies atkal to aizvēra.

—   Ieiesim pie tevis.

Viņi iegāja blakusistabā, kur tēvs acumirklī ievēroja, ka Filipa gulta nav bijusi uzklāta.

—   Runā ātri. Man vēl nāk miegs. Ja gribi prasīt naudu, tad brīdinu, ka tās man…

—   Runa būs daudz nopietnāka.

Frederiks bija uzvilcis mājas tērpu un, apsēdies uz galda malas, aizkūpināja cigareti.

—   Esmu nolaupījis Martinu.

Filips bija pārliecināts, ka tēvs acumirklī pietrūksies kājās, sāksies iebildumi, skala scēna. Taču Fredcriks tikai mierīgi nomurmināja:

—   Tā, manu vecīt!…

Un ziņkāri noskatījās dēlā, it kā no viņa tādu pārdrošību nebūtu gaidījis.

—    Nav svarīgi, kādā veidā tas notika. Bet fakts ir tāds, ka Martina patiešām ir pametusi savus radiniekus un turpmāk par viņu atbildēšu es.

—   Ko tu neteiksi! Bet vai maz zini, ar ko tu riskē?

—   Zinu, viņa nav pilngadīga.

—   Tātad?

—   Es nācu tev palūgt naudu, lai varam bēgt uz Parīzi. Pēc tam — gan redzēsim. Gan es izķepurošos…

Frederiks Daržāns atstāja istabu, un Filips pēkšņi neaptvēra,

kā to saprast. Pēc brīža atgriezies, tēvs nometa uz galda savu kabatas portfeli.

—   Ņem to!

Kabatas portfelī bija piecsimt franku.

—   Tas ir viss? Bet vakardienas ienākumi?

—    Tiesu izpildītājs ik vakaru, bez izņēmuma, pamet savu darba vietu, lai noteiktā laikā botu šeit klāt un ienākumus pievāktu.

—   Ko lai mēs iesākam?

Nelaikā pamodināts, Frederiks tikai pamazām atguva skaidru apziņu un meta īsus skatienus uz Filipu, kura seja pauda nogurumu.

—   Vai tu nevarētu līdz pulksten divpadsmitiem pagādāt man naudu? Ja tu palūgtu sava kluba biedriem…

Frederiks par atbildi tikai paraustīja plecus.

—   Bet kā tev šķiet, ko lai es tagad iesāku? — padevies panikai, Filips pēkšņi iekliedzās.

—   Kā lai es zinu? Un vispār, vai tu viņu mīli?

—  Tā ir mana darīšana. Pats svarīgākais — nekavējoties braukt projām. Viņa šobrīd atrodas pie…

—   Klusē! Es nevēlos zināt, kur viņa atrodas. Starp citu, labāk būs, ja skaidri tev pateikšu, ka, līdzko tu aiziesi, es nekavējoties došos uz Reomīra ielu un notikušo pastāstīšu savai vecajai draudzenei Donadjē kundzei…

Dejotāja blakusistabā jau bija pilnīgi pamodusies un, pavērusi durvis, zemā, aizsmakušā balsi jautāja:

—   Kas noticis?

—   Nekas, mazulīt…

—   Ko Filips atkal izdarījis?

—   Muļķības, kā arvien… Pareizāk sakot, nelielu cūcību…

—    Tēt! — Filips iesaucās, kad tēvs grasījās doties uz savu istabu.

—   Ko teiksi?

Daržāna balsi ieskanējās šaubas. Viņš manīja, ka puisis ir saspringts, izmisis, gatavs uz visu.

—   Tu gribi dzirdēt manu padomu?

—   Nē!

—   Ko tad?

—   Neko…

Paņēmis cepuri, Filips steidzīgi izgāja cauri kabinetam un skatītāju zālei, no kuras uz ielu veda šauras kalpotāju durvis. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš iebrauca automašīnu garāžā.

—   Vai Denī jau atnācis? — Filips jautāja degvielas uzraugam.

—   Viņam vajadzētu būt savā kabinetā.

Denī, garāžas īpašnieks, pajauns vīrietis, bija pārsteigts par sava vietnieka drudžaino satraukumu.

—   Man ar jums jārunā… Ļoti nopietnā lietā… Tas ir pat dzīvības vai nāves jautājums.

Denī bija ģērbies medību uzvalkā, jo mazliet vēlāk bija paredzējis izbraukt uz laukiem.

—   Esmu nolaupījis jaunu meiteni… Tieši tā, Donadjē jaunkundzi… Man nekavējoties nepieciešama nauda. Zvēru, ka vēlāk to jums atdošu…

—   Ko tu stāsti?

—   Tīru patiesību…

—   Bet, vecais, man taču naudas nav!

Tā runājot, Denī neviļus atvēra kases atvilktni un izņēma no tās trīssimt piecdesmit franku.

—   Redzi, tas ir viss, ko varu tev…

—    Paklau… Es paņemšu jūsu mašīnu. Pēc nedēļas jums to atvedīšu…

Viss risinājās tādā steigā, ka garāžas īpašnieks neko īsti neaptvēra.

—   Filip!… Ei, Filip! — viņš sauca.

Bet Filips jau, sēžot pie stūres, šķērsoja parku un brauca uz lauku pusi.

Piecēlies sešos no rīta un uzsildījis iepriekšējā vakara kafiju, Mišels Donadjē devās modināt svaini Olsenu, pēc tam, paņēmuši bises un patronsomas, viņi, nemodinot pārējos, iekāpa gaišzilajā limuzīnā, kā mēdza darīt katru ziemas svētdienu. Pie Esnandcs pils vārtiem viņi sastapa veco Batistu, kurš, kūpinādams pirmo rīta pīpi, viņus jau gaidīja ar šauteni pār plecu un ar suņiem, kuri turpat skraidīja.

—   Nu tad ejam?

—   Ejam!

Tālumā jau skanēja šāvieni. Saule pamazām kāpa augstāk, un Maklīl mājas skursteņi kūpēja.

—   Vai mana māsa jau iekārtojusies?

—   Protams, varat man ticēt. Vakar vakarā atbrauca kopā ar Oskara kungu.. Tik agrā rīta stundā viņi droši vien vēl nav cēlušies… Pag, nāciet šurp, rugājos noteikti jābūt trim zaķiem…

Viņi nostājās zināmā attālumā cits no cita, bet suņi skraidīja apkārt, ošņādami zemi. Mišels izšāva pirmais, un zaķis, kuru suns bija neatlaidīgi vajājis, apvēlās kūleniski, tad Batists mierīgi devās turp, lai zaķi nobeigtu un iztukšotu tam pūsli.

Laukmaiā viņi redzēja citus medniekus un suņus, taču sasveicinājās tikai pa gabalu, un pulkstenis vēl nebija deviņi, kad otru zaķi savukārt nošāva Olsens.

Klajumā, kas pletās jūdzēm tālu un bija kā nosēts ar torņiem, visur — gan laukos, gan purvos — manīja ar šautenēm bruņotu vīru pulciņus.

Reizēm abi Donadjē ģimenes vīrieši kopā ar pavadoņiem nonāca pils tuvumā, bet tur valdīja klusums un visi logi un slēģi vēl bija aizdarīti.

Ap šo laiku Brena kundze savā Reomīra ielas namā, kā parasti, gatavojās lielajai misei. Bet Šarlotei acis bija gurdas, it kā viņa nemaz nebūtu gulējusi.

Pie blakus nama piezvanīja Frederiks Daržāns.

—   Piesaki mani Donadjē kundzei, — viņš Ogistēnam sacīja.

Daržāns neaicināts iegāja salonā, kur izdzirdēja kādu balsi:

—   Ogistēn, palūdz, lai mirkli uzgaida… Es tūlīt nākšu…

Minūtes piecpadsmit gaidīdams, Daržāns saklausīja augšstāvā

bērnu balsis, varēja dzirdēt arī, ka visos stāvos pošas piecēlušies cilvēki.

Ienākot Donadjē kundze Frederiku uzreiz nepamanīja un bija pārsteigta, redzot, ka viņš izklaidīgā izskatā apsēdies nomaļā stūrīti.

—   Fredcrik…Atvaino mani… Nebiju vēl saposusies…

Frederiks acumirklī neaptvēra, ar ko sākt.

—   Vai no Esnandes pils nekādu ziņu nav? — viņš nomurmināja.

—   Bet…

—   Uzklausi mani… Apsēdies… Galvenais — mēģini saglabāt

mieru!… Nesāc kliegt, citādi aiziešu… Mans dēls izdarījis nelielu palaidnību… Viņš šonakt nolaupījis tavu meitu…

—   Martinu?

—   Jā! Kas zina, cik ilgi viņi jau gul kopā. Lūk, kā! Vai vari aptvert, ar kādu nepatīkamu sajūtu es nācu šurp, lai tev to pavēstītu?…

—   Nav tiesa! — viņa sākumā iebilda. Tad iesaucās: — Neiespējami!… Martina?

Un Martinas vārdu viņa izrunāja ar tādu smaidu, kas apliecināja viņas pilnīgo uzticēšanos meitai.

—   Kas tev to tieca? — beidzot viņa iesaucās. — Nu, runā taču! Saki kaut ko! Paskaidro man!…

Frederiks nepaguva atbildēt, kad Donadjē kundze, pieskrējusi pie tālruņa, sauca:

—    Hallo! Savienojiet mani ar Esnandes pirmo numuru. Jā, jaunkundz, svētdien tas atkal pievienots… Ļoti ātri, vai ne?

Donadjē kundze nemierīgi staigāja. Viņa pagāja uz priekšu, tad griezās atpakaļ, viņas kustības bija apstākļiem neatbilstošas.

—   Kur viņi atrodas?

—   Nezinu. Šorīt Filips ieradās pie manis pēc naudas.

—   Un tu to iedevi?

—   Visu, kas man bija — piecsimt franku.

—    Bet, ko viņi nodomājuši iesākt?… Hallo! Jā… Hallo!… Neatbild?… Nē, jaunkundz, tur taču kādam jābūt… Zvaniet vēlreiz. Zvaniet… Kad es jums saku — tur kādam ir jābūt!…

Un negaidot viņa klusāk atkārtoja:

—   Hallo!… Lūdzu, vēl ncatvienojiet!… Neatvienojiet… Nu tad beidzot!

—   Kas pie aparāta?… Hallo! Tā esat jūs, Sofij?… Nekliedziet tik skali… Turieties tālāk no aparāta…

Vecā Maklū nekad nebija pratusi runāt pa tālruni.

—   Sofij, jūs klausāties?… Te runā kundze… Vai jaunkundze jau piecēlusies?… Ko jūs sakāt? Nav ne jaunkundzes, ne Oskara kunga?… Nē, vēl neatvienojiet!… Sofij!… Meklējiet abus rokā… Paskatieties parkā… Neticu, ka Oskara kungs tur neatrodas…

Viņa domās redzēja veco zemnieci pils gaitenī blakus virtuvei, kur pie sienas bija tālruņa aparāts.

—   Hallo!…

Pēc tam viņa pievērsās Frederikam.

—   Vai atbrauci ar mašīnu?

—   Mašīnas man vairs nav.

Viņa paskatījās pa logu uz garāžas pusi.

—    Viņi ar to ir aizbraukuši… Trakākais, ka, medījot pils apkaimē, viņi neko nenojauš… Ej žigli un sameklē kādu mašīnu…

Viņa neraudāja un, atklāti sakot, nebija pat zaudējusi savaldību. Kamēr Daržāns turpat zvanīja uz tuvējo garāžu, Donadjē kundze, norādot uz griestiem, vaicāja:

—   Vai viņus brīdināt?

Nē! Viņa nolēma labāk to nedarīt. Martina vēl piederēja viņai un Kikī tāpat, un notikušais ne uz vienu citu neattiecās.

Pie durvīm jau apstājās kāds taksometrs. Donadjē kundze un Frederiks iekāpa tajā.

—    Uz Esnandes pili… Ar vislielāko ātrumu… Nē, ne pārāk ātri…

Viņai vienmēr bija bail no braucieniem mašīnā.

—   Kā gan tas varēja notikt?

—   Tāpat, kā tas vispār mēdz notikt, — Frederiks vienkārši atbildēja.

—   Bet galu galā… Ko īsti mēs iesāksim?

—   Vai es zinu?

—   Ceru, ka vismaz zēnu viņi nebūs ņēmuši līdzi.

Pabraukuši garām gājējiem, kuri devās uz misi, un tikuši laukā

no pilsētas, viņi gandrīz aiz katra krūmāja manīja slēpni nostājušos medniekus.

Pēc desmit minūtēm starp kokiem iznira Esnandes pils siluets. Tobrīd ceļu šķērsoja trīs mednieki, un Donadjē kundze tiem uzsauca:

—    Mišcl!… Žan!… Vai jums nekas nav zināms?… Martina aizbēgusi… Kopā ar Filipu… Bet I<ikī…

Pa gabalu viņi redzēja skrienam šurp Maklū māti, kas, piecpadsmit minūtes veltīgi saukdama šos trīs vīrus, bija pārpūlējusi balsi.

—    Es viņu nošaušu! — Mišels, vīkstīdams dūres un ļauni noskatīdamies uz Frederiku, iesaucās.

—    Nerunā niekus! — Donadjē kundze izdvesa. — Nevienu tu nenošausi…

Viņa atkal bija atguvusi skaidru prātu un uz notikušo raudzījās vismierīgāk. It īpaši, runājot par Martinu. Par Kikī viņa likās daudz vairāk noraizējusies un pati zvanīja uz visām rajona žandarmērijām.

—         Vajadzētu aprakstīt arī Martinas un Filipa ārējās pazīmes,

—   Mišels uzstāja.

—   Liecies mierā! — Donadjē kundze iebilda.

Un tieši Frederiku, uz kuru pārējie skatījās ar neuzticību, ja ne ar naidu, viņa ņēma par liecinieku.

—Mazais droši vien ir ļoti uztraucies… Es viņu pazīstu, varu iedomāties, kā viņš kaut kur klaiņo vai, ierāvies kaktiņā, raud.. Viņš pat savu labāko uzvalku nav paņēmis līdzi.

Sofija Maklū bija paguvusi uzvārīt kafiju, bet Mišels, nekad neatteikdamies no ēdiena, traģiskā izskatā tiesāja sendvičus.

—   Vajadzētu piezvanīt uz mājām, — viņš lika priekšā.

—   Kam tas vajadzīgs? Vai ar mums šeit nepietiek?

Un Donadjē kundze nikni paraustīja plecus, iztēlojoties meitu, vedeklu un mazbērnus, kopīgi skalā balsi raudot vai izkliedzot draudus.

—   Ko īsti viņš darīja, lai Martinu satiktu? — viņa pusbalsī Frcderikam jautāja.

—   Šķiet, ka abi satikās viņas istabā.

Donadjē kundze bija gandrīz vai sajūsmināta.

—    Bet mēs nekad neko nedzirdējām! — viņa brīnījās. — Vispār mēs būsim spiesti viņus apprecināt…

—   Atdot Martinu Filipam, tam palaidnim? — Mišels, to sadzirdējis, sašuta.

Viņa zīmīgi pievērsa acis debesīm, šķiet, tāpēc, lai Frederiks saprastu, ka viņas vecākā dēla dusmošanās nav vērā ņemama.

Tikai ap pulksten vienpadsmitiem, kad noskaidrojās, ka zēns patiesi nozudis, un žandarmērijas cita pēc citas atbildēja, ka nekas nav atrasts, māte pa īstam nobijās.

—    Bet ko jūs, pārējie, vēl gaidāt? Kāpēc nedodaties viņu meklēt? — viņa iesaucās, kad Mišels, apsēdies pie galda, grasījās atsākt ēšanu. — Ņemiet mašīnu… Brauciet… Pārmeklējiet ceļus… Vaicājiet ciematos, stacijās… Nē, nē! Tu paliec! — redzot, ka Frederiks ceļas kājās, viņa to aizturēja.

Kad abi bija palikuši divatā, Donadjē kundze nopūtās un teica:

—   Ja kāds to būtu pareģojis, kad man bija sešpadsmit gadu…

Viņa neturpināja, neko skaidri nepateica, taču Frederiks kļuva

sapņains, atcerodamies viņu šajā vecumā — jaunu, apaļīgu meiteni, kas vienmčr smaidīga organizēja spēles un pret jauniem vīriešiem izturējās nicīgi…

Iezvanījās tālrunis. Zvanītāja bija Eva.

—   Tā esat jūs, Maman? Sakiet, vai Mišels uz brokastlaiku atgriezīsies? Nupat kāds zvanīja un vaicāja pēc Frederika, bet tūlīt pat nolika klausuli…

—   Labi… Pateicos…

Zvanītājs droši vien bija Filips. Donadjē kundze jutās pagurusi. Šis pagurums vienlaikus ar negaidītajiem notikumiem nomāca jūtas.

—  Nesaprotu, kā īsti tagad rīkoties, — viņa nopūtās. — Tāpat jau viss bija loti sarežģījies. Neiedrošinos domāt, kas notiktu, ja Oskars tagad vēl būtu dzīvs…

Sofija klāja galdu, it kā nekas īpašs nebūtu noticis. Viņa bija pagatavojusi cepeti no trim šorīt nošautajām irbēm, taču ēdamistabā joprojām neviena vēl nebija.

—   Saki man, kādas ir tavas domas par Kikī, tu taču vari spriest par viņu, skatoties no malas, kā svešs cilvēks. Mājinieki apgalvo, ka viņš nav tāds kā citi…

—   Manuprāt, zēns ir pārmērīgi jūtīgs…

Viņi nespēja vien sagaidīt tālruņa zvanus. Laiku pa laikam laukos noskanēja šāvieni, taču tie kļuva aizvien retāki, jo mednieki bija sākuši ieturēt maltīti.

—  Kikī piedzima daudz vēlāk par pārējiem, — Donadjē kundze nočukstēja. — Mišels varētu būt viņa tēvs.

Ap pulksten trijiem Donadjē kundze savā atzveltni neviļus iesnaudās, bet viņas lūpas miegā brīžam sakustējās.

Pulkstenis bija pieci un dienas gaisma jau dzisa, kad beidzot atskanēja tālruņa zvans. Uzklausot Lisonas žandarmērijas vēstījumu, Frederika piere saraucās.

Kikī tomēr bija atrasts guļot ceļmalā, četrdesmit kilometru attālumā no Esnandes pils, netālu no pilsētas. Viņa spēki bija

i/sikuši. Viņš bija gribējis bēgt. Ilgi taujāts, Kikl beidzot bija .u/.inics, ka gribējis nokļūt līdz pirmajai ostai, kas gadīsies pa ceļam, varbūt līdz Lesabledolonai, lai mēģinātu tikt uz kāda kuģa.

Donadjē kundze apstulbusi klausījās Frederika ziņojumā, jo viņš šo vēsti bija pieņēmis pa tālruni.

—   Kā viņš varējis noiet tos četrdesmit kilometrus?

Un, dzirdot šo skaitli, māte izplūda asarās.

—   Ātrāk brauksim turp! Ja vien dabūsim kādu mašīnu. Donadjē limuzīns vēl nebija atgriezies. Mišels kopā ar svaini

turpināja pārmeklēt laukus.

Taču atlika vēl taksometrs, ar kuru viņi šorīt bija atbraukuši un kura vadītājs Makiū virtuvē lasīja avīzi.

—  Kikl ir atrasts! — Donadjē kundze triumfēja. — Sofij! Kad Mišels atgriezīsies, pasaki viņam, lai brauc atpakaļ uz Larošelu. Mēs dodamies uz Lisonu…

Iekāpjot taksometrā, viņa pēkšņi atskārta, ka visu šo dienu nebija ņēmusi rokā spieķi.

VII

Tas bija vienkārši un negaidīti. Kā brīnumu pasakā. Filips brauca uz pili, saskatīdams vēl tikai tās tornīšus kuplo lapotņu ietvarā. Nupat viņš bija nogriezies no galvenā ceļa. Kaut arī bija jau pavēla rīta stunda, ceļmalas uzbēruma zālē vēl mirgoja rasa un sauli aizplīvuroja zemes miklā elpa.

Kad ceļš nogriezās pa kreisi, to noslēpa milzīgs kazenāju biezoknis. Bet, līdzko mašīna padrāzās tam garām, Filipa acīm atklājās ieeja pils parkā — atvērtie vārti un abi akmens lauvas. Tas bija tikai fons, bet priekšplānā viņš redzēja tuvojamies Martinu, ģērbušos melnā, atraisītiem matiem. Viņa nāca mierīgi, it kā atrastos savās mājās, it kā dotos viņam pretī, un viņai pa pēdām sekoja lielais, iedzeltenais suns, kas vakar Martinu vēl nebija pazinis.

Ieraudzījusi mašīnu, Martina pielika plaukstu pierei, tad, pazinusi draugu, māja viņam ar gaisā izslieto roku.

Neko īpašu tas nenozīmēja: tā bija tikai poza, acumirklīgs

iespaids, taču šai brīdi pat nenozīmīgākais mājiens varēja k)ot

izšķirīgs,

Mašīnas logs labajā puse nebija aizvērts. Kad mašīna nonāca meitenei blakus, viņa uzlēca uz kāpšļa un, palikusi tur stāvot, deva mājienu braukt tālāk.

—   Vai atradi? — viņa jautāja.

Viņš apstiprinoši palocīja galvu.

—   Mēs brauksim?

Baiļu viņai nebija, ne! Viņa bija rīkojusies drosmīgi. Viena pati pamostoties šai nejēdzīgajā pili, viņa nebija nobijusies, bet gan smējusies, saukusi vārdā dzeltenīgo suni Kastoru un tagad atgriežoties meklēja ar acīm veco sievieti kleitā ar sarkano puku rakstu.

Kāds sīkums veicināja Martinas labo noskaņojumu, pareizāk sakot, izraisīja viņā vieglprātīgu pārliecību, ka viņi dzīvo mistiskā feju valstībā, — mašīnā viņa bija ievērojusi ceļasomu, Filipa ceļasomu, kas vakardien tur neatradās.

—   Vai mēs tūlīt pat dosimies ceļā?

Steiga bija tik liela, ka viņš pat neizslēdza motoru. Martina redzēja Filipu pieejam klāt Paplē kungam un šķita skaidri sadzirdējusi, ka šis vīrs viņam familiāri jautā:

—   Vai izdevās?

Pec tam saruna risinājās klusāk. Martinai likās, ka Filips dara kaut ko loti nopietnu, Katrā gadījumā abi vīrieši iegāja hallē, kur atradās mehāniskās klavieres, un diezgan ilgi tur uzkavējās.

—   Braucam! — Filips atgriežoties iesaucās.

—  Jaunkundz, jūs nepareizi darījāt, ka neko neuzēdāt, — Paplē noteica. — Ja vēlaties, atnesīšu jums glāzi portvīna…

—   Pateicos, nevajag.

Martina pasmaidīja, iedomājoties sevi dzeram vīnu šai ērmotajā mājā. Viņai iespiedās prātā Paplē sauciens:

—   Uz redzēšanos, Filip!

Viņi šķērsoja parku, izbrauca caur vārtiem un, tā kā ceļš veda pret sauli, bija spiesti pievērt plakstus.

—   Ar ko viņi šai pili nodarbojas? — Martina klusām pavaicāja, pieliekdama galvu draugam pie pleca.

Viņš atbildes vietā nopūtās.

—   Šis tips ir lāga vīrs… Ļoti bagāts…

Martina uz Filipu mazliet noskaitās. Bez šaubām, viņai trūka pietiekamas informācijas, lai uzminētu Paplē īsto nodarbošanos un to, kādiem nolūkiem pils tiek izmantota. Bet nojausma, ka šis lāga vīrs ir aizdomīgs tips un ka viņa mājai ir slikta slava, Martinu nepameta.

Ak vai! Kāpēc gan dusmoties uz Filipu, kas viņu tur bija aizvedis? Tieši otrādi, tas taču pilnīgi atbilda Filipa raksturam. Un varbūt tieši tāpēc viņa Filipu mīlēja? Viņš nemēdza sevi apgrūtināt ar liekiem apsvērumiem. Viņš gāja tieši uz mērķi, tāpat kā tagad, traukdamies pa autostrādi vislielākajā ātrumā, kādu pieļāva šī sērijveidā ražotā mašīna.

—   Kurp mēs braucam? — viņa jautāja.

Viņš, mazliet pagriezis galvu, Martinai uzsmaidīja tieši tāpat, kā ieraugot viņu nākam pa ceļu. Viņa neraudāja. Viņa pat nebija tik bāla kā citkārt. Viņai nemaz nebija bail!

Un viņa atkal laipni jautāja:

—   Kurp mēs braucam?

It kā runa būtu par svētdienas pastaigu. Droši vien viņa bija sapratusi Filipa smaidu, Katrā ziņā ari viņa pasmaidīja.

—   Uz Parīzi, — viņš atbildēja.

—   Man slāpst.

—   Mēs pieturēsim, kad būsim izbraukuši no šī rajona.

Nekad vēl Martina nebija varējusi tik ērti un brīvi Filipu

novērot. Viņa Filipu redzēja profilā un, pati to neapzinoties, mazpamazām sīki un smalki viņu izpētīja. To jauzdams, Filips sēdēja mierīgi. Martina mēģināja noskaidrot, kādā ziņā Filips ir līdzīgs savam tēvam un kādā — atšķirīgs. Piemēram, viņai brīžam likās, ka Filips ir izsmalcinātāks nekā Frederiks, varbūt tāpēc, ka viņa seja bija iegarenāka un deguns kokumaināks. Bet uzacis bija kuplākas, piere, uzmanīgi ieskatoties, slīpāka.

—   Par ko tu domā?

Viņa klusēja.

—   Tu neko nenožēlo?

—   Bet tu?

Nē! Kopš šā brīža Filips bija samierinājies ar likteni, gandrīz pie tā jau pieradis.

—   Vispirms biju nolēmis braukt pa citu ceļu, — viņš skaidroja,

—    jo varētu gadīties, ka mums sekos. Bet tagad pārdomāju. Neticu, ka tava ģimene gribās izraisīt skandālu.

Martina pēkšņi atcerējās savu ģimeni Reomlra ielas mājā, bet pēc īsa briža to jau aizmirsa. Nupat ceļa malā viņa bija ievērojusi lauku krodziņu ar zaļi krāsotu soliņu baltās fasādes priekšā un vistu uz sliekšņa.

—   Pieturi, Filip!

Viņš neviļus atskatījās uz mašīnas aizmuguri, taču ši nenozīmīgā kustība Martinai nepagāja secen. Viņi iegāja krodziņā, kur valdīja tīkama priežu čiekuru un sīpolu smarža. No virtuves, rokas slaucīdama, iznāca krodziņa saimniece.

—   Ko tu vēlies dzert? — Filips meitenei jautāja.

—   Baltvīnu.

Un šo dienu, šo savas dzīves īso brīdi, viņa nekad vairs nespēja aizmirst. Krodziņā vienlaikus bija arī pārtikas veikals.

—   Nopērc man sausos cepumus.

Visam par spīti Martina joprojām saglabāja pietiekami daudz skaidra prāta, lai novērotu Filipu. Piemēram, kad Filips atvēra savu kabatas portfeli, viņa paguva tajā saskatīt vairākas simtfranku banknotes.

Krodziņš ar baltvīnu nebija viņu vienīgais pieturas punkts, vienīgais piemiņas cienīgais brīdis. Viņa droši vien paturēja atmiņā arī kādu visai stāvu nogāzi otrpus Niortas — Niortas lielajā laukumā bija iekārtota šautuve ar karabīni! Nobraucis pa šo nogāzi pusceļu, Filips signalizēja, lai tiktu garām mazai mašīnai, kura nemitīgi turējās ceļa vidū. Tā tomēr nepavirzījās sāņus. Tad Filips taurēja vēl neatlaidīgāk, bet Martina caur mazās mašīnas aizmugurējo stiklu vēroja tajā sēdošo pārīti — jaunu vīrieti pie stores un meiču, kas cieši kļāvās viņam klāt.

]o nepacietīgāks kļuva Filips, jo spītīgāk mazā mašīna aizšķērsoja ceļu, līdz pēkšņi jaunā, izspūrusi meitene kaut ko savam pavadonim pateica un beidzot viņš spēji pavirzīja mašīnu sāņus.

Braucot tiem garām, Martina pieliecās, lai saskatītu abu sejas. Jauneklis, varbūt kāds zemnieks bieziem, kupliem matiem, Martinai šķelmīgi uzsmaidīja, bet viņa ceļabiedrene, kārtodama matus, plati smaidīja, rādot zobus.

Gadījās vēl kaut kas…Bet tas notika vēlāk, iespējams, ka aiz Puatjē. Viņi brauca gar kādu nebeidzami garu mūra žogu, kas

acīmredzot stiepās piecu kilometru garumā, un, kā varēja noprast, aiz tā slēpās milzīgs parks. Martina uzmanīgi skatījās, vai neieraudzīs vārtus, viņai loti gribējās redzēt šīs muižas pili, ko ieskāva tik milzīgs parks.

—   Mēs būsim vēl bagātāki nekā viņi! — Filips negaidot sacīja, it kā uzminējis Martinas domas. — Varu derēt, ka šī pils ir tikpat drūma un panīkusi kā taviem vecākiem piederošā.

Un tomēr! Viņa pagriezās, lai vēlreiz atskatītos uz garo žogu, taču māju, kas droši vien slēpās parka dziļumā, tomēr neredzēja.

Brokastot Martina atteicās. Viņa nejutās izsalkusi. Viņai gribējās pēc iespējas ātrāk tikt galā. Līdz ar tumsas iestāšanos kļuva vēsi, un vairāk nekā stundu ilga neliels cīniņš starp starmešiem un satiksmes noteikumiem.

—   Vajadzēs papildināt degvielu, — Filips noteica.

Viņš devās to meklēt, jo bija pieturējies pie kādas komfortablas, ļoti vilinošas pasta stacijas, kur nolēma pacienāt Martinu ar kaut ko dzeramu. Krodziņš ar baltvīnu tas vairs nebija, bet tomēr arī kaut kas piemiņas cienīgs: augsts amerikānisks bārs, dziļi atzveltnes krēsli, taburetes, bārmenis baltā žaketē un kokteiļi

—   īsti operetisks kadrs…

—   Vai mums vēl tālu jābrauc? — Martina jautāja, kad kokteilis viņu bija padarījis gurdu un viņa kāroja iedzert vēl otru.

—   Pēc stundas sasniegsim Orleānas vārtus.

—   Kur mēs gulēsim?

Viņš iesmējās un brauca tālāk.

Cik dīvains bija šis Filipa skatiens!… Turpmāk viņai būs grūti uztvert to citādi. Šī bija… nu jau… trešā, patiesi gan, jau trešā diena, un viņa atkal naktskrekla trūkuma dēļ bija gulējusi kaila. Tiesa, istaba bija nevainojami tīra un jauka, gluži kā rotaļlietiņa.

Viņi bija apmetušies Monparnasā, Raspaija bulvāra galā, kādā jaunā, baltā augstceltnē, ļoti modernā, kur droši vien dzīvoja neskaitāmi viņiem līdzīgi jauni pārīši. Trīs vai četrus no tiem Martina jau bija ievērojusi, braucot liftā vai atgriežoties no veikaliem.

Tā patiesi bija viesnīca jauniem pārīšiem. Kad gultas bija saklātas, istabas atgādināja salonus, turklāt katrai istabai bija savs

balkons, vannas istaba, diezgan maza, taču praktiska, un sava veida virtuve, kur netrūka elektriskās plītiņas.

Tieši tas, kas bija vajadzīgs mazām, intīmām vakariņām. Sienām krāsas bija spilgtas, mēbeles ultramodernas, apgaismojums netiešs.

Pirmā stāva vestibils ar šveicaru mundierī un klusi slīdošu liftu bija iespaidīgs. Un katras gultas galvgalī atradās tālrunis.

īpaši vērtīgs bija balkons. Jau pirmajā dienā Filips pilsētā bija nopircis frotē auduma peldmēteli, un Martina, izkāpusi no vannas, pagaidām to lietoja mājas tērpa vietā.

Rīti vienmēr bija saulaini. Tas likās gandrīz neticami — ļoti līksma, spoža saule, kuras gaismā dzirkstīja rītausmas zilganā dūmaka.

Lejā, ļoti zemu, zem sestā stāva balkona, ielu pārpludināja autobusi, vieglās mašīnas, tramvaji.

Bet uz balkona bija vēsi. Martinai vajadzēja ietīties peldmēteli. Griežoties atpakaļ, viņa vannas istabas pavērtajās durvīs redzēja Filipu skujamies.

Blakus dzīvokļos kaimiņi, arī jau piecēlušies, iznāca uz saviem balkoniem ieelpot svaigo rīta gaisu. Uz blakus balkona kāds jauneklis ik rītu piecpadsmit minūtes visā nopietnībā, ar lielu gandarījumu vingroja.

Bet nu par minēto skatienu… Tātad trešās dienas rītā Filips, tāpat kā citās dienās, bija aizbraucis ar savu mašīnu, kuru turēja kvartāla garāžā. Martina nesteidzoties sakārtoja istabu un noņēmās ar savu tualeti. Viņa jau grasījās iet laukā pēc pirkumiem, kad no balkona pamanīja pie mājas apstājamies kādu mašīnu un no tās izkāpjam Filipu. Martina mašīnai nepievērsa uzmanību. Viņa devās draugu sagaidīt pie lifta durvīm.

—   Nāc šurp, — Filips viņai teica.

Viņš bija aizelsies. Ievedis Martinu istabā, viņš ievilka to kādā saules apspīdētā laukumiņā un izņēma savu kabatas portfellti.

—   Pēcpusdienā aizej un nopērc sev veļu un visu citu, kas tev nepieciešams, ieskaitot ari kādu gaišu kleitu, jo šeit nav jēgas valkāt sēras…

Izņēmis no kabatas portfelīša lielas tūkstoš franku banknotes

—   viņa tās nesaskaitīja —, viņš vienu no tām iedeva Martinai, vienaldzīgi noprasīdams:

—   Vai tev pietiks?

Martina nesaprata. Vina bija aizkustināta un reizē nobažījusies. Vina ievēroja šo izdaudzināto, lepnuma pilno Filipa skatienu, kas it kā gribēja kādam par kaut ko atriebties.

—   Ko tu esi izdarījis, Filip?

Viņš pieveda Martinu pie balkona malas un norādīja uz mašīnu.

—   To tu nepazīsti, vai ne? Tā patiesi nav manējā! Es savējo iemainīju pret šo veco, ar kuru mums pilnīgi pietiks. Tā esmu nopelnījis astoņi tūkstoši franku starpību.

—   Bet… — viņa neviļus pasmīnēja. — Bet auto taču nepiederēja tev!

—   Kas par to? Ja gribēšu, atmaksāšu viņam simtkārtīgi.

Filips mazliet noskaitās par nevajadzīgo pārmetumu, bet Martina nepatīkamo iespaidu centās dzēst.

—   Kopš tev ir radusies tāda pārliecība…

—   Es nopelnīšu tik daudz naudas, cik vien vēlēšos, — viņš, paraustīdams plecus, piemetināja.

—   Bet, protams, Filip!

—   Tagad mūsu rīcībā atlikušas dažas nedēļas, pirms atgriežamies…

—   Bet, protams!

Vai bija jēga uz viņu ļaunoties? Tāds nu Filips reiz bija, un tādu viņu arī vajadzēja pieņemt. Viņš pats to droši vien nesaprata. Līdzīgā veidā Filips bija Martinu aizvedis uz Rivdu pili, un viņai nebija pieticis drosmes viņam to bargi pārmest.

Varbūt tieši tas bija Filipa pievilcības spēks?

Viņiem vajadzēja doties uz Bordo. Ģimenes ārsts nebija drošs par savu diagnozi un, atteicies uzņemties atbildību, iedeva viņiem kāda kolēģa adresi, iepriekš sīki un gari visu tam aprakstījis.

Donadjē kundzei, gluži dabiski, būtu vajadzējis braukt vienai kopā ar dēlu, taču iepriekšējā vakarā Olscns bija nonācis lejā un paziņojis:

—   Marta lūdza pasacīt, ka arī viņa brauks kopā ar jums. Viņai šis tas jānopērk Bordo veikalos.

Tie bija meli. Bet Marta pēc nopietnas sarunas ar viru bija nokāpusi lejā pie Mišela.

—   Vai drīkstu minūtes piecas ar tevi parunāt?

—   Es tevī klausos.

Kad Marta daudznozīmīgi paskatījās uz Evu un auklīti, Mišcls nolēma māsu ievest savā kabinetā.

—   Vai ļausim mātei vienai pašai doties ar Kikī uz Bordo?

Mišels gluži neviļus bija paņēmis rokā bilboketu.

—   Ko es tur varu darīt?

Māsa nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Vai domā, ka viņa mums stāstīs patiesību? Un ja nu būs nepieciešami drošības pasākumi?…

Mišcls paskatījās uz māsu vispirms ar izbrīnu, tad ar šausmām.

—   Vakar medicīnas grāmatā izlasīju visu, kas rakstīts par līdzīgiem gadījumiem…

—   Vai tiešām tu domā, ka…

—   Nezinu. Uzskatu, ka tomēr kādam no mums vajadzētu būt klāt, kad profesors noteiks diagnozi.

—   Bet kurš brauks līdzi? Mamma visu var nojaust…

—   Braukšu es pati! — viņa izlēma.

Un, atviegloti nopūtusies, Marta izmisīgu skatu nolūkojās apkārt, it kā viss ģimenes posta smagums turpmāk būs uzkrauts uz pleciem viņai vienai…

Viņi nebrauca automašīnā, bet ar vilcienu. Kopš žandarmērija Kikī bija atvedusi atpakaļ mājās, zēns dzīvoja tik noslēgti, ka patiesi atstāja slima cilvēka iespaidu. Turklāt tuvinieki viņu apgrūtināja ar pārspīlētām rūpēm.

—   Vai tev nesalst, Kikī?… Vai tev nav par karstu?… Neēd tik daudz… Saņem spēkus…

Viņi nebija aizmirsuši paņemt līdzi pledu, ar ko vagonā zēnu apsegt, kaut gan tur valdīja smacējošs karstums.

Marta nebija aizmirsusi arī kādu grāmatu, ko visu brauciena laiku lasīja.

—   Mēs pagūsim ierasties uz pieņemšanu tieši laikā, — beidzot viņa pavēstīja.

—  Tu nāksi mums līdzi? Man likās, ka tu gribēji iet uz veikaliem?

—   To darīšu pēc tam.

Donadjē kundze nebilda ne vārda, kaut arī visu saprata. Kopš Martinas aizbraukšanas attieksme pret māti bija krasi mainījusies.

Šķita, ka atbildība par notikušo ir uzvelta vienīgi viņai. Bet Marta mātei bija kļuvusi vēl tālāka nekā pārējie.

Kad Martas dēlēnam bija pilni septiņi gadi, Donadjē kundze meitai bija teikusi:

—  Tev vajadzētu ļaut dēlam šad tad nokāpt lejā un padzīvodes ar Kikl.

Brīdi padomājusi, Marta bija nomurminājusi:

—   Manuprāt, labāk to nedarīt.

—   Kāpēc tā?

—  Es domāju, ka labāk to nedarīt, Maman, un esi tik laipna, neuzstāj vairs.

—  Jūs vēlaties būt klāt pie izmeklēšanas? — profesors vaicāja.

Un Kikl minūtes piecpadsmit padevīgi Jāva ārstam taustīt savas

vārgās, kailās krūtis.

—   Vai es tev nedaru sāpes?

—   Nē.

—   Vai tev šeit nekad nav sāpējis?

—   Nē.

—   Elpo…

Kikl paklausīja.

—   Vai ēstgriba ir laba?

-Jā.

—   Kāpēc tu tonakt aizbēgi?

Ieskatījies Donadjē kundzes un viņas meitas sejās, profesors nopūties piecēlās kājās.

—   Ja vēlaties, lai izmeklēšana būtu sekmīga, tad esiet tik laipnas un atstājiet mūs divatā ar zēnu, jo jūsu klātbūtne zēnu mulsina.

Kad viņas bija izgājušas blakuszālē, ārsts, mainījis toni, smaidot teica:

—   Velc nu mugurā kreklu, dēls!

Pēc tam negaidot noprasīja:

—   Saki, vai tava māsa tev neliekas dīvaina?

Taču Kikī skatiens joprojām bija aizdomu pilns.

—   Pastāsti man, ko tu spēlē, kad neko citu nedari?

—   Es neko nespēlēju.

—   Ar ko tu labprāt sarunājies?

—   Es nesarunājos.

—   Tad nu gan tev ir jautra dzīve! Bet ko īsti tu dari?

—     Lasu.

—     Vai peldēt proti?

—     Nē.

—     Kā tad tā! Tu dzīvo jūras malā, esi rēdera dēls un neproti peldēt? Bet jāt ar zirgu proti?

—     Nē.

—   Jums zirgu nav?

—   Bija, manam brālim un svainim, bet pagājušajā gadā, kad par desmit procentiem bija jāsamazina personāls, tos pārdeva, lai rādītu piemēru, kā vajag ierobežoties.

—    Kāpēc tu biji izvēlējies tieši Lcsablcdolonu? Vai esi tur kādreiz bijis?

—    Nē. Redzēju uz kartes, ka tā ir vistuvākā osta, ja neņem vērā Rošforu, kur mūs labi pazīst.

—   Vai Parīzē esi bijis?

—   Nē.

—   Kur tad tu esi bijis?

—   Sešus mēnešus Berkas klīnikā.

—   Kura no tavām māsām tev patīk vislabāk?

—   Martina.

—   Cik viņai gadu?

—   Septiņpadsmit.

—   Kāpēc viņa neatbrauca kopā ar jums?

—   Tāpēc, ka ir aizbraukusi.

Kikl brīdi apdomājās.

—   Tikai nestāstiet to mammai. Māsa aizbrauca kopā ar Filipu. Tagad es pilnīgi ticu, ka viņš nav vainīgs mūsu tēva nāvē.

—   Ko tu te stāsti?

—   Neko…Lieciet mani mierā… Vai tiesa, ka esmu vesels?… Vai varēšu doties jūrā?…

—   Protams, bet ne tūlīt. Tas būs atkarīgs…

—   No kā?

—   No tava dzīves veida. Tev jāattlsta muskuli, jāklūst plecīgākam, jāiemācās pareizi elpot, izmantot savus locekļus…

Zēns ārstu neizlaida no acīm. Viņš bija nopietns, koncentrējies.

—   Vai tas ir viss?

Kad būsi sešus kilogramus pieņemies svarā, tad varēsi justies gandrīz kā īsts virs.

-  Sešus kilogramus! — zēns atkārtoja.

Runājot ar Donadje kundzi un Martu atsevišķi, profesora atzinumi nebija daudz savādāki.

—   Es sava Larošelas kolēģa uzskatam par šā bērna tieksmi bēgt no mājām nevaru pilnīgi piekrist. Nemaz nebrīnīšos, ja zēns to vairs nemēģinās atkārtot. Viņam nepieciešams veselīgs dzīves veids, kustības, jautrība, pēc iespējas mazāk jālasa…

—   Ārsta kungs, vai, jūsuprāt… — tā bija Marta, kas viņu pārtrauca, un viņas balss nevēstīja neko labu. — Vai, jūsuprāt, nebūtu jāņem vērā tas, ka māte zēnu dzemdējusi vairāk nekā četrdesmit gadu vecumā, kad tēvam bija piecdesmit septiņi?

—   Tas nav nepieciešams, — ārsts atteica, uzmezdams īsu skatienu Donadjē kundzei.

—   Es jums to vaicāju tāpēc, ka mana māsa, būdama par šo zCnu tikai divus gadus vecāka, dažā ziņā viņam līdzinās. Ir daudz kas tāds, par ko runāt man, protams, nav tiesību. Es tikai gribētu noskaidrot, vai šie abi bērni ir pilnīgi normāli.

—  Ko jūs saprotat ar vārdu „normāli”? — ārsta nevainīgā balsī izteikta atbilde Martu iedzina strupceļā.

—   Piemēram, vai viņi spēj būt pilnīgi atbildīgi par savu rīcību?

Un ārsts, beidzot daudz ko sapratis, atcirta:

—   Vai pazīstat daudz tādu cilvēku, kuri, kā jūs teicāt, spēj but pilnīgi atbildīgi?

—  Profesor, jūs nevēlaties mani saprast, — dusmās nobālusi, Marta sacīja.

—  Kā nu ne! Kā nu ne! Es jūs ļoti labi saprotu. Bet nu esiet tik laipna un atvainojiet, man jāsastāda nevis recepte, bet padomu saraksts… Domāju, ka varam ļaut šim bērnam mierīgi atgriezties mājās…

—   Viņš pat nepārbaudīja, vai zēnam nav kādu defektu… — vakarā Marta vīram stāstīja. Un klusāk piebilda: — Pēc mūsu piedzimšanas tēvam taču varēja būt kāda slimība. Manā grāmatā ar to izskaidro vairāk nekā pusi gadījumu…

—   Kādu gadījumu?

—  Bēgšanas gadījumu… Neaizmirsti, ka zēnam bija kaut kāda kaulu slimība. Kad ārstam to stāstīju, viņš mani pat neklausījās.

—   Vai zināt, kā sauc to viņas aizbildni? — Šarlote vaicāja.

Viņas skatiens bija tik dzedrs, balss tik izaicinoša, ka Brena

kundze skali iesmējās.

—   Smejieties vien! Nav šaubu, ka viņa aizbēgusi ar Filipu.

—   Neticu!

—   Varu apzvērēt. Ja neticat, painteresējieties. Donadjē visiem melo, ka Martina aizbraukusi pie aizbildņa uz Konjaku. Bet mājkalpotāji piena pārdevējai stāstījuši patiesību. Martina likusi sevi nolaupīt, lok, kā!

Šarlotei par lielu sašutumu šī vēsts Brena kundzi atkal uzjautrināja.

—   Vai tu runā par Daržāna dēlu?

—   Par ko gan citu?

Kad Šarlote saniknojās, viņa tiešām bija gatava kost.

—   Sakiet man, uz kurieni viņi varēja aizbēgt?

—   Kāda tam nozīme? Lai vai kur šī meitene atrastos, viņai visur klāsies labāk nekā mājās.

—   Jūs tā domājat?

—   Nudien.

Jo ļaunāk viņai pašai! Šarlote gribēja paturēt pēdējo vārdu, jo viņai patiesi tas bija vajadzīgs.

Un tieši tāpat kā nelaimīgajās dienās, kad Šarloti mocīja viņas iekšķīgā slimība, viņa aizgāja, aizcirzdama aiz sevis durvis, un ieslēdzās veļas mazgātavā, kur viena pati kaut ko murmināja.

Vai Martas jūtas pret māti nebija zināmā mērā līdzīgas?

Jaunībā Marta bija priekšzīmīga meitene. Tēvs, starp citu, darīja visu, lai viņa tāda paliktu. Martu viņš nekad nebūtu laidis vienu pašu uz balli, kā bija gājusi Martina, kaut ari tas būtu bijis tikai kāds labdarības sarīkojums, un uz liceju viņu vienmēr bija pavadījusi virtuvene.

Kā lai izprot tagadējos dzīves uzskatus? Martina bija aizbēgusi ar vīrieti. Visa ģimene jutās apkaunota, un šķita, ka Donadjē kundze par šo tematu izvairās runāt nevis tāpēc, ka tas viņu sāpinātu, bet tāpēc, ka pārējie tiecās to visu nomelnot.

Reiz, pagurusi no viņu runām, Donadjē kundze klusām bija sacījusi:

—   Un tomēr Filips droši vien ir lāga zēns. Frederiks apgalvo, ka viņa dēls ir gudrs…

Bet vai tad vioa nesaprot, ka pirms pāris mēnešiem, kad oskars Donadjē vēl bija dzīvs, šī māja nodrebētu visos pamatos, ja kads iedrošinātos aizstāvēt tik zemu kritušu meiteni, kāda ir Martina!

Un gadījums ar Kikī… Marta labi pazina tēvu, neviens to nevarēja apšaubīt. Vioa bija tēva mīlule, kaut arī tēvs viņai daudz neko neuzticēja, bet ne jau viņai vien…

Un tātad viņa varēja apzvērēt, ka pēc Kikī bēgšanas tēvam ne prātā nenāktu griezties pēc padoma pie ārsta, viņš zēnu gluži vienkārši būtu aizsūtījis uz kādu stingra režīma pansionātu, droši vien uz ārzemēm.

Tūlīt pēc tēva nāves viss bija mainījies, visiem likās gandrīz vai normāli tas, ka oficiālo brokastu laikā zēns bija izraisījis skandālu, pēc tam kājām bēdzis prom no mājām, tai paša laikā, kad māsa…

—         Pie visa vainīga ir tikai mūsu māte, — Marta vīram teica.

—   Ir neērti par to runāt, bet mātei viņas vecumā pēkšņi radušās tādas kā neprāta pazīmes. Viņa jau sapņo par to, ka šoziem kopā ar Kikī vienu mēnesi pavadīs Rivjērā…

Neiespējami! — virs Martu pārtrauca.

—   Viņa to iecerējusi visā nopietnībā.

—   Bet kur viņa ņems naudu? Nepaies ne mēnesis, un mums būs jāzaudē vismaz pieci mūsu kuģi.

—   Jus viņai to teicāt?

Šie „jus” bija Mišcls un viņa svainis Olscns.

—   Vel ne… Bet mēs to darīsim…

—   Vai kalpotāji nojauš patiesību?

—   Kādu patiesību?

—   Par Martinu.

—   Grūti pateikt.

—   Vakar pie frizētavas biju reizē ar Brena kundzi. Esmu pārliecināta, ka šī sieviete uz mani skatījās, ironiski smīnot. Lūk, viena, kurai nenobira ne asara, kad vīrs sajuka prātā un viņu vajadzēja ievietot slimnīcā. Galu galā cilvēki šo sievieti bija sākuši saukt par Jautro Atraitni… Vai esi dzirdējis?

—   Ko tad?

—   Tur kāds nāk… Paskaties!

Olsens pavēra durvis un, noliecies pār margām, kāpņu apakšējā laukumiņā ieraudzīja Frederiku.

Frederiks bija ieradies uz tikšanos ar Evu. Tūlīt viņi sačukstēsies buduārā ar melnajiem samta drapējumiem, iedzers liķieri un smēķēs cigaretes.

—   Viņam derētu uzmanīties.

—   Kuram?

—   Manam brālim. Agri vai vēlu var notikt nelaime. Eva pat atsakās valkāt sēru plīvuru, jo no tā viņai asarojot acis.

Marta bija slaida auguma, skulpturāli masīva un melnajā kleitā šķita vēl nepieejamāka. Žans Olsens, gadus trīs jaunāks par sievu, bija mazāka auguma un kalsnāks, viņš vairākkārt grasījās atsākt lasīšanu, taču kārtējo reizi tika iztraucēts.

—   Vai jūrnieki ar streiku vairs nedraud? — sieva taujāja, no viena temata pārlecot uz citu.

—    Par to runā gan. Daži apgalvo, ka šis trieciens vērsīsies pret mums.

—   Kāds trieciens?

—   No Kambulīva puses, viņš piedalīsies vēlēšanās. Kambulīvs visiem, kas vien vēlas viņu uzklausīt, atkārto, ka viņa tēvs bijis vienkāršs zvejnieks un viņš pats arī sākumā bijis tikai palīgstrādnieks uz kāda kuģa.

—   Kāpēc Mišels pret viņu neuzstājas?

Lampas blīvais kupols izkliedēja gaismu un padarīja to siltāku. Olsens labprāt būtu atsācis lasīt, bet sieva atkal viņu traucēja.

—   Un ko par to saka mana māte?

—   Viņa Kambulīvu atkal ielūgusi brokastis.

—   Un jūs abi to, protams, pieļāvāt! — Marta rājās. — Ja tādā garā viss turpināsies, tad arī es būšu spiesta sākt strādāt Vallēna krastmalā. Citādi nekas te vairs nav saprotams.

Viņu salonā, tāpat kā apakšstāvā, pie sienas goda vietā karājās Oskara Donadjē portrets, kaut gan tas bija tikai palielināts fotoattēls.

Martina un Filips šo vakaru pavadīja kinoteātrī, it kā Reomīra ielas nama pasaulē nemaz nebūtu un neviens tajā no pirmā līdz augšējam stāvam par viņiem vairs neliktos zinis. Mišels taču bija solījies braukt uz Parīzi un — starp četriem miljoniem iedzīvotāju!

—   sameklēt viņus, Olsens bija ieteicis iesniegt sūdzību tiesā, un

Marta nemitīgi žēlojās par mātes iecietību, jo Donadjē kundze paļāvīgi ticēja, ka visu izšķirs laiks, bet galu galā viņus visus tomēr vienoja vienas un tās pašas jotas — bailes no skandāla —, un šo kopīgo jotu dēļ viņi, nekādu noteiktu lēmumu nepieņemdami, lava, lai dienas mierīgi rit tālāk cita pēc citas.

Kaut sajūsmas un cerību laiks bija garām, Martinas sirds bija prieka pilna, tāpat kā toreiz mazajā krodziņā ar baltvīnu, tāpat kā pēc tam pie nebeidzami garā mora žoga un vēlāk kādu ritu uz balkona, kad bija karsti vēlējusies, lai tādi pilnīgas saskaņas brīži atkārtotos pēc iespējas biežāk.

Martinas roka neviļus sažņaudza Filipa elkoni, bet kāds viņu priekšā nošņauca degunu.

VIII

„…ka esmu loti laimīga, un sūtu Tev vissirsnīgākos laimes vēlējumus jaunajā gadā…”

Visu decembri ar īsiem starplaikiem nemitējās lietus un plosījās viesuļvētras, un liellaiva „Mari—Fransuāza”, kas bija pieredzējusi ne mazums vētru Ņofaundlendā, cieta avāriju atklātā jūrā pie Oleronas, zaudējot cilvēkus un mantu.

Laika apstākli neuzlabojās arī Jaungada dienā. Lietus bija mitējies, bet ielās nebeidza plosīties salts vējš, lauzdamies mājās pa durvju apakšu un logu rāmju spraugām.

—   Nezinu, vai ari tu jūties tikpat nelāgi, — Donadjē kundze teica. — Esmu nosalusi…

Un, lai varētu palikt salonā, viņa apmeta pleciem mēteli. Centrālapkure patiesi darbojās slikti. Kikī savā istabā sēdēja, piekjāvis muguru radiatoram. Ielās redzamie gājēji bija uzslējuši mēteļu apkakles. Bet Olsens mocījās ar iesnām tā, ka viņa seja, ko tagad rotāja sarkans deguns, bija kļuvusi gandrīz vai nepazīstama.

Tiesa gan. Šis istabas, logi un gaiteņi bija pārāk lieli. Turklāt ledainu elpu izplatīja arī dārzs, kur zem kritušo lapu kaudzēm ziemā saglabājās mitrums.

Pirmā janvāra ceremoniālu vajadzēja improvizēt, jo daudz kas mainījās tāpēc, ka Oskara Donadjē vairs nebija.

Šai mājā viss mainījās aizvien vairāk un vairāk. Gandrīz gribējās vaicāt, kā portrets salonā vel varējis saglabāt savu izteiksmi.

Aizbildinādamās ar pārāk auksto laiku un to, ka šie nav obligāti ticības svētki, Donadje kundze uz dievkalpojumu neaizgāja, kaut gan ģimene bija paradusi jauno gadu sākt ar kopīgu gājienu uz misi.

Pulksten septiņos no rīta uz kluso misi aizgāja mājas kalpotāji. Donadje kundze, ģērbusies ikdienas kleitā, atstāja savu istabu tikai pulksten astoņos. Ejot garām salonam, viņa saklausīja vieglu troksni un, pavērusi durvis, ieraudzīja Kikī kopā ar Edmondu.

Kikī bija saposies svētku drēbēs. Edmonds tāpat. Viņi patiesi izskatījās loti svinīgi, trūka vēl tikai cimdu rokās.

Donadjē kundze jau grasījās doties tālāk. Sastopot jauno mājskolotāju vai redzot kādu viņa labās gribas izpausmi, viņa allaž smagi nopūtās.

To taču bija izgudrojis Mišels! Viņš bija ielicis sludinājumu kādā studentu avīzē, un Edmonds ieradās tik bikls, ka, atmuguriski atpakaļ kāpjoties, uzgrūdās durvju stenderei un, lielā godbijībā sveicinādams visus Donadjē, bija gatavs klanīties pat portretiem salonā.

Šis jaunais cilvēks gatavojās filozofijas licenciāta grāda iegūšanai, un viņam bija atvēlēta istabiņa pašā augšā blakus mājkalpotāju istabām.

Acīmredzot tik svētdienīgi saposties zēnam bija ieteicis jaunais mājskolotājs, kurš tagad bikstīja viņu ar elkoni.

—   Izmantojot šo dienu, māmiņ, veļos tev solīties…

Vai turpinājumu skolotājs jau negrasījās pačukstēt priekšā?

—   …ka šogad darīšu visu, kas manos spēkos, lai tu ar mani būtu apmierināta, cik vien māte vispār… var būt…

—  Bet, protams, protams! — dēlu noskūpstīdama, Donadjē kundze teica. — Es savukārt vēlu tev laimi jaunajā gadā, mans mazais Kikī, un it īpaši labu veselību! Laimīgu jauno gadu, Edmond!

—    Pieņemiet manus sirsnīgākos laimes vēlējumus, kundze, un…

Tā, lūk, sākās šī diena. Pēc tam, pasniedzot galdā brokastis, laimes novēlēja Ogistēns, tad virtuvene, nostājusies durvīs, apsveica kundzi.

—   Laimīgu jauno gadu, mani bērni, laimīgu jauno gadu!

Augšstāvos varēja saklausīt lielu rosību, tur ģērbjoties staigāja

cilvēki, un, kad pulkstenis nosita deviņi, ieradās Olsenu ģimene, saposusies tā, ka uz viņu drēbēm nemanīja ne puteklīša, ne mazākās krociņas. Marta stūma uz priekšu savu gadus septiņus veco dēlēnu Morisu, un zēns ar zīmīti rokā nostājās Donadjē kundzei pretī un noskaitīja savu apsveikuma pantiņu, pa brīdim pašķielēdams uz māti. Lai vai kā, bet šī runa beidzās ar vārdiem: „…mana mazā sirsniņa, kas jūs karsti mīl!”

—   Laimīgu jauno gadu, Maman\ — Marta sacīja.

—   Es gan jūs neskūpstīšu, — Olsens nopūties teica. — Bīstos pielipināt jums iesnas.

Viņi drīz vien aizbrauca, jo Olsenam vajadzēja izpildīt pienākumu pret Larošelā dzīvojošo tēvoci, Norvēģijas konsulu.

Atlika sagaidīt apsveicējus no otrā stāva — Mišelu un viņa sievu, kuri kavējās. Personālu — ierēdņus, jūrniekus un ostas strādniekus — viņi bija apsveikuši jau iepriekšējā vakarā, piedāvājot katram glāzi portvīna, kas patiesībā bija kāds lētāks vīns, un vienu cigāru.

Atskanēja zvans. Ogistēns devās atvērt durvis, un salonā bez pieteikuma ienāca Frederiks, kurš Donadjē kundzi vienkārši noskūpstīja uz abiem vaigiem.

—   Manu labo vecenīt, — viņš pajokoja.

Frederiks jutās aizkustināts. Viņš bija ievērojis nejaušiem ciemiņiem sagatavoto paplāti ar portvīnu, biskvītiem un cigāriem. Ogistēns, īpašu pavēli negaidījis, bija rīkojies tāpat kā citus gadus Oskara Donadjē dzīves laikā.

—   Šķiet, ka viss notiek gandrīz tā, kā tu vēlies?

—         Vienu ģimeni esmu jau pieņēmusi. Gaidu ierodamies otru,

—   viņa ar mazliet dzēlīgu pieskaņu teica. — Kikī man teica īstu apsveikuma runu…

—   Es arī esmu kaut ko tev atnesis…

Viņš izvilka no kabatas aploksni, kurai bija noplēstas pastmarkas, kā to mēdz darīt kolekcionāri. Donadjē kundze šo sīkumu acumirklī ievēroja. Izņēmis no aploksnes divas vēstules, Frederiks vienu no tām iedeva savai draudzenei.

„Māmiņ,

gribu Tev pavēstīt, ka esmu loti laimīga un sūtu Tev

vissirsnīgākos laimes vēlējumus jaunajā gadā! Ar skūpstu

Martina.”

Tas bija viss. Donadjē kundze pārsteigta un aizkustināta paskatījās uz Frederiku, it kā vaicājot, ko tas nozīmē, pēc tam pievērsās otrai vēstulei ar ciešās rindās sarakstītu tekstu.

—   Tā ir no Filipa. Manuprāt, ari tev to vajadzētu izlasīt.

„Tēt!

Vispirms pieņem manus un Martinas vislabākā vēlējumus jaunajā gadā. Savā pēdējā vēstulē…"

Donadjē kundze atkal uzmeta skatienu draugam, kurš, to uztvēris, pasteidzās piebilst:

—   Viņš man jau atrakstījis divas reizes… Neko daudz gan nestāstīja. Esot vesels… Gan jau kaut kā izkulšoties…

Un Frcderiks piecēlās, lai ielietu sev glāzi vīna un aizkūpinātu cigareti.

„Savā pēdējā vēstulē lūdzu Tevi man pavēstīt, kas jauns noticis viņu mājā, un atklāti rakstīt, ko viņi par mums domā…”

Donadjē kundze mitējās lasīt. Kāpnēs skanēja soli. Ienāca Mišels, pie rokas vezdams piecus gadus veco dēlēnu, bet mazo meitiņu nesa pati Eva, kas to reti darīja.

Trīs bučas katram — vispirms uz kreisā, tad uz labā vaiga un vēlreiz uz kreisā. Tāda bija tradīcija. Puišelis, būdams jaunāks par Martas dēlēnu, nekādu apsveikuma runu neteica.

—  Šeit ir loti vēsi, — Mišels aizrādīja.

Un, acumirklī ievērojis portvīnu, ielēja to sev, pirms tam pamājis nenoteiktu sveicienu Frederikam, bet Mišela sieva Frederiku noskūpstīja.

—   Pieņemiet manus sirsnīgākos laimes vēlējumus…

—  Vēlu ari jums veselību un laimi…

Mišels nebija labā omā. Kopš dažām dienām viņa skatiens bija kļuvis izklaidīgs, sejas krāsa pelēcīga, un viņš biežāk nekā parasti devās prom no mājām.

—   Jau atkal tā komiteja, — viņš katrreiz uzskatīja par vajadzīgu pasacīt sievai, kaut gan viņa neko nebija jautājusi.

Nesen nodibinātā komiteja, kas rūpējās par Žerāra Dampjēra pieminekļa celšanu iepretī vecajam Pulksteņtomim, bija piedāvājusi Mišelam priekšsēdētāja vietu.

Viņš dzēra portvīnu, piekožot klāt divus trīs cepumus. Ieraugot

I..ml Ko ēdamu, Mišclu arvien pārņēma neapspiežama izsalkuma mijutu.

Kāpēc jūs neiekārāt kamīnu? — Eva vaicāja. — Pie mums gan nemaz nav auksti…

—   Tu taču labi zini, ka šī kamīna krāsns nekad nav vilkusi!

—   Vai Marta bija nonākusi lejā?

—   Viņa jau aizgāja kopā ar vīru un Morisu.

—   Nu skaidrs, viņai taču tikai viens bems saģērbjams!

Nu, lai iet vien! Kaut vismaz ātrāk tas beigtos! Donadjē kundzei rokās vēl bija abas vēstules, bet Eva, bez šaubām, izdarīja muļķīgu kļūdu.

—   Vai tas nav Martinas rokraksts?

—   Tā ir kāda veca vēstule, kuru es atradu.

—   Ak tā!.. Bet man šķita, ka viņa ir atrakstījusi…

—   Tā tik vēl trūka! — Mišcls, pilnu muti ēdot, noņurdēja.

—   Piedodiet, ka es tūlīt atkal iešu augšā, bet mana maziņā…

—   Saprotams, saprotams!

—   Frederik, vai jūs neienāksiet mani apsveikt?

Mišels aizbrauca uz pilsētu, un salonā palika tikai portvīna, saldo cepumu un cigarešu aromāts, īpašās pirmā janvāra smaržas, kas gadu no gada Jaungada dienā pildīja šo telpu.

—   Vai tev nešķiet, ka Mišels ir loti pārvērties? — beidzot palikusi divatā ar Frederiku, Donadjē kundze vaicāja. — Sāk likties, ka viņam ir aknu kaite…

Fredcriks smīnēdams novērsās. Viņam bija skaidri zināms Mišela pārvērtības cēlonis. Viņa kabatā atradās pat avīze, kas Donadjē vecāko dēlu bija novedusi šādā stāvoklī.

Tā bija neliela lapele „Veļas mazgātāja”, kuras pirmais numurs bija iznācis aizvakar, iespiests lieliem burtiem uz spoža papīra.

Zem tās nosaukuma bija lasāms atgādinājums: „Šī avīze domāta godīgiem cilvēkiem, kuriem tas viss jau sen apnicis.”

Pavasarī bija paredzētas vēlēšanas. Viss saistījās kopā. Pirmā sadursme izraisījās Dampjēra pieminekļa dēļ, jo rīcības komitejā, aizbildinoties ar ievērojamā Larošelas pilsoņa piemiņas godināšanu, bija sagrupējušies paši reakcionārākie elementi, kuri Mišclu Donadjē izvirzīja par deputāta kandidātu.

Nedēļu vēlāk parādījās aizvainojošs raksts avīzē „Veļas mazgā

tajā”, kas bija atrodama visas pastkastītes un dažviet pat izlīmēta publiskajās vīriešu tualetēs.

„DAŽI JAUTĀJUMI DONADJĒ DĒLA KUNGAM

Mēs nevēlamies, sākot ar pirmo avīzes numuru, galīgi iznīcināt personu, kas nule publiski pavēstījusi savu lēmumu kļūt par Larošelas pilsoņu pārstāvi Parlamentā.

Vārdu sakot, lai Donadjē dēla kungs nomierinās un pacietīgi gaida, kamēr mēs ik nedēļu atļausimies apgaismot dažus noslēpumus, kurus daudzi nojauš, bet tikai nedaudzi no mūsu līdzpilsoņiem iedrošinās par tiem runāt skaļi.

Lok, kādus jautājumus mēs īsti pantagriēliska mielasta uzkodu vietā šeit piedāvāsim:

Vai tiesa, ka divdesmit trešajā decembrī vilcienā, kas iet uz Bordo, iekāpusi divdesmit trīs gadus vecā Odete B. jaunkundze, Donadjē rēderejas, šā Vallēna krastmalas cietokšņa, stenogrāfiste mašīnrakstītāja, kopā ar melnā ģērbtu dāmu, kas dzīvo dažu kilometru attālumā no mūsu pilsētas un kuras diskrēto māju, lai neteiktu vairāk, apmeklē lielākoties jaunas meitenes, kuras bijušas, tā sakot, nepiesardzīgas?

Vai tiesa, ka pirms šo dāmu aizbraukšanas Odete B. jaunkundze ieradusies kabinetā pie Mišela Donadjē, kuru mums labpatīk saukt par Donadjē dēla kungu, un tur viņai uznākusi ilga asaru lēkme, kas beigusies ar ģīboni?

Vai tiesa, ka tobrīd pie kabineta klauvējis kāds ierēdnis un aiz slēgtajām durvīm saklausījis atbildi, ka šefs nevienu vairs nepieņems?

Vai tiesa, ka nesen Larošelas apkaimē kāds sevišķi aizdomīgs tips nopircis pili (droši vien, lai pārveidotu to par savu „namu” filiāli) un ka viņš varētu sniegt mums paskaidrojumus par tām Donadjē dēla kunga un jaunās sekretāres tikšanās reizēm, kuras notikušas pirms nule minētās, turklāt daudz jautrākā noskaņojumā?

… un ka šīm tikšanās reizēm bijušas sekas…

… un ka vajadzējis meklēt melnās dāmas labi zināmo palīdzību…

… un ka ar to nav pieticis..?

Vai tiesa, ka abu sieviešu pēkšņā aizbraukšana uz Bordo

izskaidrojama ar speciālista un neatliekamas operācijas nepieciešamību?

Ka Donadjē dēla kungs tā nobijies, ka aizmirsis iedzimto skopulību, savā augstsirdībā sasniegdams fantastisku skaitli — divus tūkstošus franku?

Ka viņš kopš tā brīža trīcēdams gaida jaunas vēstis no klīnikas, bet pats neiedrošinās uz turieni zvanīt?

Uz šiem jautājumiem mēs labprāt saņemtu atbildi, kaut gan tā var būt tikai viena, bet jādomā, ka visi dos priekšroku klusēšanai, tāpēc nākamreiz mēs jautāsim ko citu.

īsi sakot, kopš tās dienas, kad tika apbedīts Oskars Donadjē, sava lielā klana pavēlnieks, nav vēl pagājis tik ilgs laiks, lai nebūtu iespējama sekcija.

Parakstījies: Spartaks.”

Mišelam bija izdevies panākt, lai neviena no ģimenes sievietēm nedabūtu redzēt šo avīzi. Kādu rītu Mišela kabinetā ar „Veļas mazgātāju” rokās ienāca Olsens.

—   Vai šis stāsts ir patiess?

Nebija vajadzības uzstāt. Tā, protams, bija patiesība. To varēja noprast pēc Mišela bālās, novārgušās sejas, kad viņš mēģināja taisnoties,

—  Viņa slimoja, tas tiesa. Bet tā nav mana vaina… Un, pirmkārt, varu apzvērēt, ka viņa vairs nebija jaunava… Tātad!..

—   Ko tu tagad iesāksi?

To viņš nezināja.

—   Ja es pazītu tipu, kurš to sarakstījis… — Mišcls draudīgi noņurdēja.

Frederikam gan šis tips bija pazīstams. Larošclu viņš pazina labāk nekā jebkurš cits, un nekas no pilsētā notiekošā viņam nepagāja secen.

Šis Spartaks bija doktors Lembs, kurš negaidot atklāja savu personību.

īsi sakot, bija atgadījies kaut kas neparasts. Pirms pieciem gadiem apmeties šai pilsētā, Lembs nekad nebija devis iemeslu laužu valodām. Viņš nebija bagāts. Šim kalsnajam, slimīgajam vidēja vecuma vīram nebija pat kalpones, vienīgi saimniecības vadītāja, un pēc pulksten sešiem vakarā viņš pats laida iekšā klientus.

Lembs dzīvoja nelielā mājelē netālu no slavenās ielas kazarmju tuvumā, un viņa galvenie klienti bija apkaimes zemnieki, jo par vizītēm viņš dārgu maksu neprasīja.

Pirms pāris nedēļām neviens vēl Lembam nebūtu pievērsis īpašu uzmanību. Kluba biedrs viņš nebija, pilsētas ievērojamāko personu namos neciemojās, kafejnīcas neapmeklēja.

Bet te pēkšņi Lembs sāka izdot avīzi, kurā no sava viedokļa skaidroja politiskos mērķus. Varbūt viņš cerēja uz savu klientu, fermeru, atbalstu?

Neviens neko skaidri nezināja. Visi kaut ko gaidīja.

Daži apgalvoja, ka Donadjē sūdzēšoties tiesā un gūšot virsroku, citi domāja, ka „Veļas mazgātāja” vairs neiznāks, jo rēderis gan pratīšot to apklusināt ar „skanošās” palīdzību.

Frederikam kabatā, protams, atradās viens šīs avīzes eksemplārs, bet viņš tomēr uzskatīja par labāku piestumt savu atzveltni tuvāk dīvānam, kur sēdēja Donadjē kundze.

—   Ar ko viņš nodarbojas?

Runa tagad bija par citiem cilvēkiem un citu drāmu — par Martinu un Filipu.

—   Nezinu. Viņš raksta, ka ir izķepurojies, neko vairāk.

—   Es drīkstu izlasīt?

„Pēdējā vēstulē lūdzu Tevi sūtīt man vēstules uz Neijī pasta nodalu pēc pieprasījuma. Un īpaši sīki lūdzu aprakstīt visu, kas tajā mājā tiek runāts, bet Tu man gluži vienkārši atbildēji, ka nekas ārkārtējs nenotiek.”

Donadjē kundze uzmeta skatienu draugam, kura lūpās vīdēja neizteiksmīgs smaids.

„Tāda attieksme no tavas puses nav galanta, jo esmu pret Tevi vienmēr izturējies kā pret labu draugu, cerēdams, ka Tu rīkosies līdzīgi. Starp citu, ja cenšos to visu izdibināt, tad vairāk gan Martinas nekā sevis dēl.

Vai ar Donadjē ģimeni Tu satiecies? Ja vēl joprojām to dari, tad, lūdzu, paskaidro viņiem, kas noticis.

Neesmu aizmirsis gadījumu, kad viņu namā pret mani izturējās kā pret sīku zaglēnu un Oskars Donadjē solījās mani izmest laukā pa logu.

Es aizgāju gan, taču nevis pa logu, bet pa durvīm. Un, ja Martina man ir sekojusi, tad, zvēru Tev, viņa to darīja lab

prātīgi. Jau ilgāku laiku mēs mīlam viens otru. Ja Martinas lāvs man nebūtu draudējis, es godīgi ielu pie viņa, un mēs ar Martinu saderinātos tā, kā visi to parasti dara.

Tieši tāpat es būtu rīkojies arī pēc viņas tēva nāves, ja mājās valdošais noskaņojums Martinu nebūtu nomācis un viņa mani nelūgtu vest viņu projām.

Lūk, to es gribēju darīt Tev zināmu, jo, pēc tam Tevi saticis, es skaidri sapratu, ka Tu manu rīcību neatbalsti.”

Jau zinādams no galvas šo vēstuli, Frcderiks to lasīja no ačgārnās puses. Draudzene laiku pa laikam uzmeta viņam acis. Bet viņš tikai paraustīja plecus.

—   Vai tam var ticēt?

—   Protams.

„Padomā pats… Man ir divdesmit pieci gadi. Esmu, kā mēdz teikt, jauns cilvēks bez stāvokļa, tāpēc ka neesmu saņēmis pilnīgi gatavu mantojumu un ērtu vietu Vallēna krastmalas rē der ejā…

Es Tev neko nepārmetu, tikai vēlos atgādināt šīs patiesības.

Par spīli visam esmu izķepurojies un ķepurošos tālāk, katrā ziņā veiklāk par tiem, kuri savu karjeru sākuši bez liekām pūlēm.

Ja es lūgtu viņiem Martinas roku, viņi mani apvainotu, ka esmu iekārojis Martinas pūru, un izdzītu laukā.

Šodien es nenokārtu galvu varu Tev pavēstīt:

Martina un es, mēs viens otru mīlam. Nekas mūs nespēs šķirt Neviens cits mums nav vajadzīgs. Mēs dzīvojam godīgi un vienkārši, iztiekot ar to, ko es saņemu par savu darbu.

Vari pastāstīt to Donadjē kundzei, domāju, ka viņa ir spējīga mūs saprast. Bet, ja to stāstīsi Mišelam vai Olsenam, tad redzēsi, ka viņi kļūs zaļi aiz dusmām.

Martina jūtas loti laimīga. Kādu laiku biju nobažījies par viņas veselību. Viņa gan apzvērēja, ka tāda tā bijusi vienmēr un neviens par to neesot raizējies,

Mēs konsultējāmies pie speciālista. Viņš sīki mūs iztaujāja par Martinas ģimeni. Bija vairākas rentgena caurskates. Ārstu īpaši interesēja Kikī kaulu slimība, un viņš ieteica Martinai ievērot stingru režīmu.

Tagad viņai jāēd divas reizes vairāk nekā līdz šim un vis

maz trīs stundas dienā jāuzturas svaigā gaisā. Viņa gul pie plaši atvērta loga, bet pavasarī mēs brauksim uz jūrmalu, kā to ieteicis ārsts.

Taču ne jau uz tādu jūrmalu, kādu to pazīst Larošelas bagātnieki, kuri no jūrmalas neredz vairāk par Vallēna krastmalu! Tu mani saproti?..

Tagad vari rīkoties, kā Tev labpatīk. Par savu veselību es nesūdzos, bet, ja Martinai ieminētos par atgriešanos Larošelā, zinu, ka viņa tam nekādā gadījumā nepiekristu.

Ja es Tev to visu rakstu — bet, lūdzu, nemeklē manos vārdos kādu citu jēgu —, tad rakstu to vienīgi tāpēc, ka domāju par kādu iespējamu nejaušību… Bez aizbildņu piekrišanas mēs apprecēties nevarētu. Un tāpēc kaut kas var atgadīties…

Vēlreiz atkārtoju — mēs esam loti laimīgi, bet Martina nezina, ka es Tev to rakstu. Kaut gan — ak vai, ko es saku! Nupat taču neatlaidīgi viņu lūdzu uzrakstīt dažus vārdus mātei Jaungadā, citādi viņa pati to neiedomātos darīt.

Arī ar naudu viss nokārtojas. Esmu sameties kopā ar draugu, mēs slēdzam izdevīgus darījumus, kuri kādudien var kļūt pat ievērojami. Pagaidām sacīšu Tev tikai vienu: mums radusies iespēja piedalīties lielas Ziemelāfrikas ostas paplašināšanas darbos. Iespējams, ka pēc dažām nedēļām mani uz turieni izsauks un mēs būsim spiesti tur kādu laiku nodzīvot.

Tu vari man atbildēt vai neatbildēt, to ļauju Tev pašam izlemt. Zinu, ka starp divām paaudzēm vienmēr ir pastāvējis bezdibenis, un arī Tu, būdams inteliģents cilvēks, nekad mani īsti neesi sapratis. Skūpstu Tevi.

Filips”

—   Ko viņš ar to gribējis teikt? — Donadjē kundze nesaprata.

Jā, patiesi, ko gan Filips bija gribējis teikt? Savā vēstulē viņš bija pateicis daudz. Tur netraka pat postskripta, kas savukārt daudz ko atklāja.

„Ja Tu šo vēstuli kādam rādīsi, tad, lūdzu, pirms tam saplēs aploksni tās zīmoga dēĻ Ņem vērā, ka tas nepieciešams piesardzības labā. Turklāt Neijī mēs nemaz nedzīvojam. Es gan neticu, ka viņi liks mūs meklēt policijai. Tomēr no tāda dīvai

ņa, kāds ir Mišels, nekad neko nevar zināt, bet divi piesardzības labā sperti soli ir vairāk vērti nekā viens.”

—   Ko tu domā par savu dēlu, Frcdcrik?

Viņš pasmaidījis piecēlās un, vispirms iedzēris malku vīna, atbildēja:

—   Kad es biju viņa vecumā, mans tēvs paredzēja, ka nokļūšu cietumā, jo biju nopircis jājamzirgu pa pusei par skaidru naudu, pa pusei uz kredīta. Vēlāk parakstīju vekseli, kuru pēc termiņa izbeigšanās godīgi nomaksāju, taču mans tēvs, nekad savā mūžā pat vissvarīgāko darījumu dēl neparakstīdams vekseļus, uzskatīja, ka esmu apkaunojis viņa ģimeni.

Visu saprazdama, Donadjē kundze tomēr neko īsti nebija noskaidrojusi. Viņai būtu labāk patikusi tiešāka, noteiktāka atbilde.

—   Nu, bet Filips?

—   To derētu jautāt kādam no viņa paaudzes.

No sīkākiem paskaidrojumiem Fredcriks atturējās. Dēla rīcība un izturēšanās viņu reizēm šokēja vai pat izraisīja sašutumu. Bet kurai no divām paaudzēm bija taisnība?

Vēstule bija vēsa. Starp tēvu un dēlu sirsnīgu jūtu izplūdumu nemēdza būt. Bet vai pie tā nebija vainojams tēvs, kurš kautrēšanos par savām jūtām bija novedis līdz galējībai?

Runājot par naudu, Filips nebija visai taktisks. Fredcriks taču zināja, ka dēls limuzīnu nav atvedis atpakaļ un neko savam bijušajam šefam nav samaksājis. Bet vai Filips nebija iepazinis finansiālas nesakārtotības apstākļus, vai viņš nebija bankrota aculiecinieks? Vai, pārnākot mājās pie tēva, ikreiz nebija sastapies ar tiesu izpildītājiem vai kreditoriem?

Filipam nebija cieņas ne pret jaunām meitenēm, ne pret sievietēm. Bet vai viņa pēdējā saruna ar tēvu nebija risinājusies pie gultas, kurā staipījās mazā dejotāja?

Fredcriks atteicās dēlu nosodīt. Pēc viņa domām, šķietamais bezdibenis varbūt nozīmēja sīkas uzskatu atšķirības.

Šī vēstule…

Donadjē kundzi tā samulsināja tāpat kā Frederiku. Runājot pilnīgi atklāti, viņš šo vēstuli būtu nosaucis par nelielu cūcību. Viņaprāt, vairāki sīkumi tajā bija izteikti pārāk asi, nepatiesi. Viņam šķita, ka vēstulē atklājas viltīgi nolūki, izlikšanās, tīša

noklusēšana, vārdu sakot, kaut kas līdzīgs negodīgai šantāžai.

To pauda veids, kādā Filips stāstīja par Martinu, par viņas veselību, par konsultācijām pie ārsta speciālista, pēc tam par iespējamo nejaušību… Tātad par bērnu!

Un neatlaidīgie apgalvojumi, ka viņi abi jūtas loti laimīgi, ka viņš labi nopelna un ka viņiem nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties mājās pie ģimenes…

Būtībā Fredcriks neuzdrīkstējās neko sacīt, tāpēc ka jutās mazliet neērti un klusībā domāja, vai, lasot Filipa vēstuli, draudzenei nav radušās līdzīgas izjūtas.

Donadjē kundze, aizvien vēl turēdama rokā vēstules, kaut ko pārdomāja.

—   Beigu beigās… — viņa nomurmināja.

Šie vārdi neko neizteica. Vēl brīdi padomājusi, viņa atkal ieskatījās vēstulē.

—   Vai zini, Frederik, viņam droši vien ir taisnība.

Frederiks jautājoši viņā paskatījās.

—   Es Martinu slikti pazinu. Bet tagad, kad esmu pavērojusi viņas brāli, domāju, ka Filips nemelo. Martina bija spējīga aizbraukt, lai tas maksātu, ko maksādams.

—   Iespējams, — Fredcriks piekāpās.

—   Tādā gadījumā jāteic, ka Filips rīkojies visai drosmīgi. Jo tādos apstākļos uzņemties atbildību par jaunu meiteni, tas galu galā…

—   Uzmanies! — Frederikam gribējās uzsaukt. — Nu gan tu viņu pārmērīgi idealizē…

Tomēr pret paša gribu viņš šo samierināšanos pieņēma.

—  Filipam taču vispār nekā nebija, lai spētu palīdzēt Martinai iekārtot dzīvi…

Frederiks novērsās. Viņam iešāvās prātā pretīga doma. Iespējams pat, ka to nevarēja saukt par domu. Tas bija salīdzinājums. Skatoties nupat uz Donadjē kundzi, viņš bija manījis tās uzbudinājumu. Viņš bija atsaucis atmiņā Filipu ar viņa divdesmit pieciem gadiem, nervozu, neiecietīgu…

Kāpēc gan šī sieviete savā pārejas vecumā nevarētu būt iecietības pilna pret?

Jā, arī pret Martinu, kuras straujo raksturu viņai vajadzēja pazīt.

Trīsdesmit astoņus gadys šai sievietei bija laupīti visi dzīves prieki, izņemot svarīgos ģimenes priekus. Un tagad vina nespēja atrauties no šīs vēstules, kas viņā droši vien bija atmodinājusi atbalsis, kuras Frederiks nespēja uztvert.

—   Es skaidri zinu, ka Mišels nepiekāpsies, — Donadjē kundze teica. — Viņš ir pārliecināts, ka viņam kā ģimenes galvai ir automātiski jāpārmanto sava tēva stingrība. Viņš to pat pārspīlē. Un mans znots viņam piebalso, it kā ģimenes gods atrastos tikai viņu abu rokās! Vai zini, ko Marta man teica?

—   Nē, nezinu.

—   Tas attiecas uz Edmondu. Es pati taču viņu neizvēlējos… Mišels rakstīja sludinājumu un saņēma atbildes. Gadās, ka vakaros Edmonds diezgan ilgi aizkavējas salonā. Vienu vai divas reizes, kad Kikl jau bija aizgājis gulēt, mēs abi vēl spēlējām dambreti… Nu un kas par to? Taču mana meita uzskata, ka tas nepieklājoties, tas izraisīšot tenkas… Šis zēns, kurš varētu būt mans dēls un, partiju vinnējis, nezina vien kā atvainoties? Ēdienreizēs viņš, protams, sēž ar mums pie viena galda… Bet Martai arī tā šķiet pārlieka laipnība, viņa gribētu, lai mājskolotājs ēd atsevišķi… Ej un paskaties, ko viņi dara…

—   Kuri? — Frederiks nesaprata.

—   Kikī un Edmonds.

Viņš paklausījis pieklauvēja pie jaunā cilvēka istabas durvīm.

—   Ienāciet!

Frederiks pēkšņi manīja kādu kustību: Kikī veicīgi noslēpa aiz muguras cigareti. Piekļāvis muguru radiatoram, kājas uzlicis uz krēsla, zēns lasīja. Diena bija tumša un parka koku aizēnotā istaba it īpaši. Edmonds, atbalstījis elkoņus uz galda, vaigu iespiedis rokā, viens pats spēlēja šahu. Viņš spēji pietrūkās kājās.

—   Neliecieties traucēties!

—   Lūdzu, piedodiet… Es gribēju izmēģināt bērnu matu… Mācos spēlēt šahu tikai otro mēnesi…

Gaiss bija piekūpināts, kaut gan skolotājs nesmēķēja. Varēja jaust, ka šeit, šajā nekārtīgajā studenta istabiņā, viņi abi jūtas visai mājīgi.

—   Laimīgu jauno gadu, mazais Kikī!

—   Laimīgu jauno gadu! — zēns vienaldzīgi atteica.

Frederiku viņš vienmēr bija uzsūtījis par mātes un pārējo ģimenes locekļu sabiedroto.

—  Vai cigareti nevēlies? — Daržāns piedāvāja, sniegdams savu etviju.

—   Pateicos, nē.

—   Kāpēc tā? Tavā vecumā jāmācās smēķēt. Ko tu lasi? „Bražclonas vikontu”? Atcerējos, ka man mājās ir nevienam nevajadzīgs Aleksandra Dimā rakstu krājums. Es tev to dāvinu jaungadā. Edmonda kungs, vai jūs šopēcpusdicn neatnāksiet tam pakal?

—   Bet… labprāt…

Neviens sīkums šai istabā Frederikam nepagāja secen, viņš noprata, ka zēnu pie jaunā skolotāja jau saista uzticīga pieķeršanās. Šī telpa vairs nelikās tik drūma kā senāk. Tagad tā bija atdzīvojusies. Tajā bija daudz siltāk, gaiss bija vieglāks.

—  Šķiet, ka nupat jūs teicāt, ka gudrojat, kā pieteikt bērnu matu?

—   Jā gan.

—  Jūs esat gājis ar nepareizu bandinieku… Skatieties… Ja tagad neatbrīvosiet dāmu…

Un Fredcriks piecos gājienos pieteica šahu un matu, pēc tam, īsi pamājis sveicienu ar roku, devās prom.

—    Neaizmirstiet atnākt pēc Dimā rakstiem, — viņš aizejot piekodināja.

Atgriezies salonā, Frederiks tur sastapa Brena kundzi, kā vienmēr ģērbušos čaukstošā zīdā. Noskūpstījis Brena kundzei roku, viņš novēlēja tai laimes.

—   Kas jauns jums zināms, galminieka kungs? — Brena kundze pajokoja.

Un, kad Frederiks viņai uzmeta izbrīnītu skatienu, viņs turpināja:

—   Kā gan ne? Vai tad jūs neesat mūsu pēdējais galminieks, Īsts seno laiku abats? Vai tad jūs bieži vien nccicmojaties pie mūsu draudzenes Donadjē kundzes, turklāt nereti esat sastopams, ari dzerot tēju pie šarmantās Evas…

—   Ja tas notiek, tad vienīgi tāpēc, ka man trūkst drosmes piezvanīt pie jūsu durvīm, — Frederiks atcirta.

Brena kundze iesmējās un turpināja pirms tam sākto sarunu.

—   Tātad, dārgā draudzene, jūs sakāt, ka mūsu mazā Martina…

—    … atrodas Parīze pie mūsu brālēna. Mājās viņai bija pārāk skumji. Tāds nu reiz ir ģimenes pastarīšu liktenis. Vecākie brāli un māsas jau apprecējušies un audzina savus bērnus, bet jaunākie tikai nupat sāk dzīvot. Un tad, lūk, viņi jūtas kā ieslodzīti klosterī kopā ar vecākiem, kuri viņus vairs nesaprot. Frederiks nupat man apgalvoja tieši to pašu…

Jaušot, ka sarunas smagums tūlīt tiks uzkrauts viņam, Frederiks saīdzis paraustīja plecus un uzskatīja par labāku ieliet sev portvīnu.

—              Ielejiet arī man glāzīti portvīna, — Brcna kundze sacīja.

—     Un pasniedziet vienu medus rausīti. Kaut jūs zinātu, kā es dievinu medu!

Šī dāma visu dievināja. Viņa neko nemīlēja. Viņa dievināja! Un patiesi Brena kundze vienu sausu cepumiņu vērtēja gluži kā visdārgāko dāvanu.

—    Pateicos, don Huan…

—    Tāds dons Huans, kurš vēl joprojām nav jūs iekarojis, ir nožēlojams, — ar mokām apspiezdams nepatiku, Frederiks atbildēja.

Tieši tā pret šo sievieti vajadzēja izturēties. Līdz ar Brena kundzes ierašanos noskaņojums bija mainījies un Jaungada smaržām pievienojās viņas parfīms.

—    Vai jūsu dēla Mišela nav mājās?

„Ak, manu vecenīt,” Frcdrcriks nodomāja, „tavā somiņā vai aiz korsāžas ir noslēpta avīze „Veļas mazgātāja”!”

—    Ir taču briesmīgi viņa gados uzņemties atbildību par kaut ko tik nopietnu!

Idiotiski! Kāpēc „viņa gados”, ja Mišelam ir tikai pilni trīsdesmit astoņi? Un par kādu „atbildību” viņa runā?..

Bet Brcna kundze bija nākusi šurp ar noļuku šo to pastāstīt, ko viņa mēģināja tagad darīt.

—    Par laimi, viņam ir sieva, kas vīru atbalsta un saprot. Es, būdama jūsu kaimiņiene, skaidri redzu katru, kas šeit nāk un iet, un tāpēc zinu, ka jūsu ģimenes dzīve…

—    Vai nevēlaties vēl vienu rausīti? — Frederiks piedāvāja.

—    Pateicos. Jā, bet kas īsti noticis ar to nelieti, jūsu dēlu?

Brena kundze Šarlotei bija svēti solījusi to uzzināt un turēja vārdu. Viņa bija pat zvērējusi sacīt tieši tā:

—     „… līdzīgā garā turpinot, viņš Larošelas demogrāfijā radīs lielas pārmaiņas… Par cik lielu skaitu jaunu pilsoņu mēs viņam varam jau pateikties?”

Un tieši tā viņa arī pateica. Tad, lai notiktu, kas notikdams, ātri piecēlās, aizbildinājās ar neatliekamu vizīti pie pilsētas mēra un steidzīgi aizgāja.

IX

Uz visiem rakstāmgaldiem atradās lampiņas ar zaļu reflektoru, lai katrs šai tumšajā pasaulē ieslēgtais cilvēks varētu noliekties pār savu gaismas apli. Daži gados vecākie, kuri bija strādājuši arī pie gāzes un petrolejas lampām, savu lampu kupoliem vēl mēdza aplikt biezu papīru.

Melnajās rūtīs mirgoja lietus lāses, atstarodamas kāda krastmalas luktura gaismu.

„Ģenerāldirekcija. Zvejas vietas.” Donadjē kundze, kas tagad pārzināja šo nozari, arī ieslēgta sava rakstāmgalda gaismas šaurajā lokā, apspriedās ar dziji atzveltnī ieslīgušo, tumsā tik tikko saskatāmo advokātu. Vajadzēja izšķirt jautājumu par zvejas vietu sadali ar Holandi. Runa bija galvenokārt par butēm un mencām.

„Saldētavas. Pārdošana”. īstenībā Žans Olsens tobrīd savas lampas gaismā nedarīja neko. Pareizāk sakot, viņš lasīja kāda žurnāla ilustrēto rakstu par golfu, zīmēdams uz malām vīriņus. Viņu šorīt bija smagi satriecis paisums. Jau trešo dienu zvejas kuģi slikto laika apstākļu dēl neizgāja jūrā.

„Antracīti. Akmeņogļu briketes.” Šī nodala otrajā stāvā bija visrosīgākā, tur darbojās Mišels Donadjē, kurš reizēm, kad radās domstarpības ar svaini, norūca:

—    Ja nebūtu bijis manu brikešu…

Patiesi. No presētiem ogļu smalkumiem izgatavotās, vafelēm līdzīgās briketes ienesa daudz vairāk nekā zveja. Katrā lauku ciematā, gan šajā departamentā, gan citos, bija redzami sienas kalendāri ar skaistu briketes attēlu, kur tā ar saviem sīkajiem,

dekoratīvam rakstam līdzīgajiem dobumiņiem atgādināja īstu mākslas darbu.

„LIETOJIET DONADJĒ BRIKETES!”

Mišels savā kabinetā sarunājās ar kādu deponentu, viru lielos zābakos, kuri uz sarkanā paklāja bija atstājuši pēdas. Kurjers Žozefs, jau otrreiz ienācis kabinetā, pieliecās Mišelam Donadjē pie auss.

—    Vai jūs viņam sacījāt, ka neesmu vēl atnācis?

—    Jā, to es sacīju.

—    Un ko viņš?

—    Viņš apgalvo, ka esot dzirdējis jūsu balsi.

—    Vai viņš izskatās uzbudināts?

—    Nezinu.

Mišels noskaitās, jo šā kurjera vienaldzīgā attieksme bija labi pazīstama jau četrdesmit gadus.

—   Bet sakiet taču vismaz, kā viņš izturas?

—    Viņš sēž.

—    Un tas ir viss? Varbūt jūs varat man pateikt, vai viņš sēž mierīgi?

—     Reizes trīs jau cēlās kājās un nāca ieskatīties pulkstenī, kas stāv uz mana rakstāmgalda.

—    Pasakiet viņam, ka esmu konferencē un atbrīvošos ne ātrāk kā pēc stundas vai divām…

Un Mišels atkal pievērsās savam deponentam.

—   Jūs mani atvainojiet… Tātad mēs esam norunājuši… Nākamnedēļ es pats pie jums aiziešu. Nē, nē! Arā jums būs jāiet caur šejieni…

Un Mišels apmeklētāju izveda cauri blakus kabinetam, lai nevajadzētu iet caur uzgaidāmo zāli. Palicis vienatnē, viņš bridi, iegrimis domās, stāvēja, un viņa galva sniedzās ārpus gaismas loka. Tad, pēkšņi kaut ko izlēmis, viņš nospieda elektrisko zvanu un pagriezās pret polsterētajām durvim, kuras jau vērās vaļā.

—    Vai viņš vēl aizvien gaida?

—    Gaida, taču brīdināja, ka atlikušas vēl tikai divdesmit minūtes līdz bridim, kad jāvada deviņsimt divpadsmitais.

—    Deviņsimt divpadsmitais? Kas tas tāds?

—   Šķiet, ka vilciens. Viņam galvā ir dzelzceļnieka cepure.

—    Galvā cepure?

Iedomājoties uzgaidāmajā zālē apmeklētāju ar cepuri galvā, Mišelam neviļus noraustījās sejas muskuļi.

—    Gribēju sacīt, ka viņam bija cepure galvā, šeit ienākot, pēc tam viņš to noņēma.

—    Ejiet un palūdziet Olsena kungu uz bridi ienākt pie manis.

Mišels, piegājis pie loga, tumšajā ostmalā saskatīja vienīgi kāda

garāmgājēja lietussargu un platus gaismas atspulgus doku ūdeņos, kas apskaloja ietvi. Dzirdot atveramies durvis, Mišels sarāvās.

—   A, tas esi tu!.. — viņš nomurmināja.

Tas tiešām bija Olsens, ģērbies pelēkā uzvalkā, gandrīz vai smaidīgs, katrā ziņā spirgts un možs, it kā nekas sevišķs nebūtu atgadījies.

—    Aizver durvis… Vai tu kaut ko ievēroji?

—     Kur?

—     Uzgaidāmajā…

—     Piecas vai sešas personas…

—    Vienu it īpaši… Saproti… Ir atnācis Baijē…

—    Ak vai! Un tu viņu pieņemsi?

—    Ko citu, pēc tavām domām, es varētu darīt?

—    Vajadzēja sacīt, ka tevis šeit nav…

—    To viņam jau sacīja.

—    Vai — ka atrodies konferencē…

—    Viņš tomēr gaida!

—     Kā viņš izturas?

—     Es jau Žozefam to vaicāju. Esot trīsreiz cēlies kājās, lai ieskatītos pulkstenī…

Mišels runājot bija atvēris atvilktni rakstāmgalda kreisajā pusē un izņēmis revolveri, kaut gan tam skārās klāt visai neuzticīgi.

—    Paklau, tev tomēr vajadzētu pieņemt viņu. Viņš neko ļaunu nevar padarīt, jo tu taču nevienam pāri neesi nodarījis. Paskaidro viņam…

—     Nē, nē! Tas būtu idiotiski!

—     Kāpēc?

Idiotiski — lūk, viss! Olsenu, kas notikušo neņēma nopietni, ne svaiņa bailes, ne uz galda noliktais revolveris nespēja ietekmēt.

—    Vai māte atrodas lejā?

-Jā.

Tieši zem Mišcla kabineta! Tur katru soli un skaļās balsis

varčja sadzirdēt tik skaidri, ka Oskara Donadjē dzīves laikā Mišelam vajadzēja staigāt uz pirkstu galiem, ierodoties minūtes piecas vēlāk par noteikto laiku.

—    Viņš var izraisīt skandālu, saproti?

—     Labāk tomēr pieņem viņu.

—    Tu paliksi šeit?

—    Ja uzskati par vajadzīgu. Kaut gan tas var atstāt muļķīgu iespaidu.

—    Bet ja nu viņam klāt ir ierocis?

Žozefs pieklauvējis ienāca pavēstīt, ka minētais kungs kļuvis pārāk nepacietīgs deviņsimt divpadsmitā vilciena dēļ.

—     Ielaidiet viņu!

Mišelam sažņaudzās sirds, tomēr revolveri viņš atlika vietā, atstādams atvilktni pusaizvērtu. Olscns apsēdās pustumšā stūrītī. Aizritēja dažas sekundes, tad durvis atvērās un ienāca kāds cilvēks. Viņš Mišelam sniedzās tikai līdz pleciem, un viņa neizskatīgā galviņa salīdzinājumā ar nesamērīgi veidoto ķermeni likās pārāk niecīga.

—    Jūs esat Baijē kungs?

—    Tas pats! — atnācējs, apstājies ar cepuri rokās, atbildēja.

—     Esiet tik laipns, sēdieties. Piedodiet, ka liku jums tik ilgi gaidīt, bet esmu ārkārtīgi aizņemts. Man vēl stāv priekšā tikšanās ar Jūras tirdzniecības ministra vietnieku un…

—     Es ilgi jūs neaizkavēšu… Pēc minūtēm piecpadsmit man jāvada deviņsimt divpadsmitais.

—    Vai esat dzelzceļa mehāniķis?

—    Jau trīsdesmit gadu. Vai Odete nekad to nav teikusi?

Baijē, kaut ko meklēdams kabatā, skatījās apkārt pustumšajā

kabinetā, kur varēja samanīt vienīgi Olsenu, kas klusējot smēķēja. Dzelzceļniekam tas nepatika. Šķita, ka viņš jauš slazdu un tāpēc neiedrošinās apsēsties ierādītajā atzveltnī.

Šis cilvēks piederēja nožēlojamai šķirai, viņa satraukumu nodeva dziļās rievas pierē. Trīcēdams pie niecīgākās kustības, viņš bīdīja uz priekšu pa rakstāmgaldu no kabatas izvilkto avīzi.

—     Ceru, ka esat to lasījis…

Tas, bez šaubām, bija „Veļas mazgātājas” eksemplārs.

—    Viss paliks starp mums, vīriešiem, vai nav tiesa? Pieņemu, ka esat īsts godavīrs. Jūsu tēvs katrā ziņā tāds bija.

Un Mišels savā gaismas oreolā, pārsteigts par sarunas mierīgo ritumu, piekrītoši palocīja galvu.

—    Fransuā, tev pašam jādodas pie Donadjē kunga, es nodomāju, Ja viņš ir īsts vīrs, tad zem četrām acīm pateiks tev visu taisnību.

Baijē, kas sākumā bija runājis zemu nodurtu galvu, tagad izslējies pavēstīja:

—    Un nu, kā redzat, esmu klāt.

—    Tā ir neķītri apmelojoša lapele, — Mišels noklepojies uzsāka.

—    Es to atradu savā pastkastītē. Ne mirkli nešaubījos, ka runa ir par manu meitu.

Īstenībā viņi abi bija vienlīdz apmulsuši, un dzelzceļnieks, pieklājības pēc izvilcis no kabatas lielu, vecmodīgu pulksteni, ieskatījās tajā.

—    Vai tiesa, ka Odeje atrodas slimnīcā?

Mišelam gribējās uzmest skatienu svainim, bet tas sēdēja apmeklētājam tieši aizmugurē.

—    Tie ir salti meli.

—    Vai viss, ko stāsta šī avīze, arī ir meli? Odete nav apmeklējusi abortnieci? Es neko neesmu ievērojis, kaut gan mēs dzīvojam kopā. Bet, dzīvojot kopā, mēs tomēr esam šķirti, ņemot vērā, ka mans laiks lielākoties paiet nakts vilcienos. Turklāt Odete ir līdzīga savai mātei, kas nemēdza runāt vairāk par nepieciešamo.

—    Odete ir lieliska ierēdne…

—    Gribu tam ticēt. Pižjē skolas direktors vienmēr apgalvoja, ka mana meita mācību gadā ir pati spējīgākā skolniece.

Šķita, ka briesmīgākais jau ir pāri un viņu saruna, kurā netraka banālu izteicienu un komplimentu, tādā pašā garā turpināsies līdz galam. Bet pēkšņi, kad Mišels cerēja, ka tūlīt laimīgi tiks vaļā no Baijē, tas, uzmetis viņam aizdomu pilnu skatienu, tikpat mierīgi kā iepriekš atkārtoja:

—    Tātad jūs apgalvojat, ka viss, kas avīzē rakstīts, ir meli? Vai droši zināt, ka mana meita neatrodas klīnikā? Bet kur tad nņa šobrīd varētu būt?

—    Vai tad jūsu meita neko jums nav pateikusi?

—    Viņa stāstīja tikai to, ka jūs viņai par kādu darbu, kas būšot

jāveic Bordo, esot piešķīris papildu izmaksu tūkstoš franku apmērā.

—    Tieši tā.

—     Es acumirklī to neiedomājos. Esmu nupat atgriezies no brauciena ar četrsimt trisdesmit ceturto, bet tur gandrīz visas līnijas garumā bija stiprs sals. Un kāpēc jūs tieši Odeti sūtījāt uz Bordo?

—    Tāpēc, ka tādai ierēdnei kā viņa var uzticēties.

—    Vai Odete strādā šajā kabinetā?

Un Baijē atkal paskatījās apkārt.

—    Nē! Blakus… — Mišels norādīja uz kādām durvīm.

—    Viena pati?

-Jā.

Likās, ka tēvs mēģina izprast un iztēloties Odetcs un Mišcla savstarpējās attiecības.

—   Ja tādas tās lietas, — viņš pēkšņi sacīja, — tad būs jābrauc apciemot.

—    Ko apciemot?

—    Meitu, ko gan citu.

—    Jūs brauksiet uz Bordo?

—    Ne jau tūlīt. Vispirms deviņsimt divpadsmitais jāaizved uz Parīzi. Pēc tam četrdesmit astoņas stundas varēšu atpūsties. Tad arī došos uz Bordo. Bet sakiet, vai jums nav zināms, kur Odete apmetusies? Viņa man pat adresi nav atstājusi.

—   Viņa… Viņa dzīvo Pasta viesnīcā… — Mišels aši atbildēja, neskaidri atcerējies kādu viesnīcu, kur obligātā karadienesta laikā reiz bija apmeties.

—     Labi!.. Tad jau manīsim, vai esat godavīrs vai arī gribat mani apvest ap stūri. Pēc tam painteresēšos pie ārsta.

Tad, paņēmis no galda savu cepuri, viņš rūpīgi to salocīja un iebāza kabatā.

—    Jūs mani sapratāt? Es negribu izlikties labāks par citiem. Kāpēc gan jaunai meitenei nevarētu būt mīļākais, taču var gadīties arī nelaime. Vienīgi mēdz būt kaut kas tāds…

Vienā rokā turēdams cepuri, Baijē mirkli vilcinājās, tad pastiepa roku, kuru Mišels, juzdamies vēl neveiklāk, paspieda.

—    Es atnākšu pavēstīt jums jaunumus…

Baijē atvēra durvis, un tās aiz viņa aizcirtās. Mišcls brīdi kā sastindzis nogaidīja, tad piezvanīja Žozcfam.

—    Vai viņš ir jau prom?

—    Jā, kungs.

—    Vai droši zināt, ka viņš šo namu atstājis?

—    Redzēju, ka viņš nokāpj lejā.

—     Kāds viņš jums likās?

—    Tāds kā visi aizejošie.

—    Tagad jūs varat iet. Vairāk nevienu es nepieņemšu.

—    No gāzes rūpnīcas ieradies inspektors, kuram esot norunāta tikšanās ar jums.

—     Sakiet viņam, ka es lūdzu mani atvainot, bet nejūtos labi un lai viņš atnāk rītdien šai pašā laikā…

Beidzot Mišels varēja pievērsties Olscnam.

—     Ko tu par to domā? Vai tas nebija plānprātiņš?..

—    Tieši tā.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    To pašu, ko tu: vai nu viņš ir plānprātiņš, vai arī lieliski prata izlikties.

—    Kā tev šķiet — vai viņš man noticēja?

—    Viņš uzskata par labāku doties uz Bordo.

—   A! Protams!.. Runājot par to… Paklau, Žan!.. Ja es pats turp dotos, tas varētu likties aizdomīgi… Tāpēc tev šonakt ir jābrauc uz Bordo. Odctc droši vien jau būs tikusi uz kājām… Tu viņu varēsi aizvest uz Pasta viesnīcu un nokārtot tur visu nepieciešamo… Vai saprati? Odetci atliks vienīgi iestāstīt tēvam, ka viņa manā uzdevumā strādā Jūrniecības statistikas birojā…

Olsens neizrādīja ne mazāko sajūsmu.

—    Bet ja nu ārsts neļaus Odeti pārvadāt?

—    Uz dažām stundām vienmēr ir iespējams dabūt atļauju. Tūlīt pēc tikšanās ar tēvu vajadzēs tikai viņu…

Mišels, šurpu turpu staigājot, bija aizmirsis, ka lejā, tieši zem viņa, atrodas mātes kabinets. Viņš neviļus pagrieza blakus istabas, tātad Odetcs darba kabineta, komutatoru, un viņam likās, ka tur ir daudz vēsāks nekā viņa kabinetā.

Tā nebija istaba vārda tiešajā nozīmē, bet pažobele, kuras topogrāfija varēja arī būt vainīga pie visas nelaimes. Jo tur bija tikai vienas durvis, kuras veda uz Mišela kabinetu. Tām iepretī

atradās logs, drīzāk gan tikai vēdlodziņš, ar matstikla rūti, kas bija ielikta jau pašā sākumā, lai strādājošo uzmanību ncizkliedētu otrpus ielas redzamie nami.

Pirms trīsdesmit gadiem par to bija parūpējies Oskars Donadjē, neparedzēdams neko ļaunu.

Nelicis galdiņš rakstāmmašīnai, viens krēsls, sekcija dokumentiem un daži ar zaļiem aizkariem aizsegti plaukti — lūk, tāda bija šis telpas iekārta. Rakstāmmašīnai līdzās nolikts piezīmju bloks, kuru Odete bija lietojusi pēdējā dienā.

Viņa nebija skaista, pat ne glīta. Pretstatā tēvam, kura sīkais augums Mišelu bija samulsinājis, Odete bija pārāk slaida, īsts stingra rakstura tips, kādam pieskaitāmas vienīgi godīgas sievietes.

Divdesmit divu gadu vecumā jau mazliet pavītusi, gluži kā sieviete trīsdesmit gados, Odete bija zaudējusi sārto sejas krāsu varbūt tieši šis matstikla rūts dēj.

Un tomēr tas bija noticis… Un bija pagājuši mēneši pārliecībā, ka šāda nobeiguma nebūs… Bet, kad vienā un tajā pašā laikā pulksten piecos iedegās spuldzes un visas Vallēna krastmalā strādājošās būtnes patvērās savos gaismas lokos…

—    Odetes jaunkundzi — Mišcls viņu bija aicinājis.

Viņš diktēja korespondenci. Viņa stenografēja, kājās stāvot, jo sēdēt kabinetā vienmēr atteicās. Vēl viens netiešs iemesls!

—    „… ka tuvākajā nākotnē mēs sāksim ražot un pārdot šo… šo…” Acumirkli!.. Lūdzu, pārlasiet!..

Mišels Donadjē piecēlies staigāja, viņš nostājās Odetci aizmugurē, it kā pārlasīdams viņas blokā atzīmēto, kaut gan stenografēto nemaz nesaprata. Bet tādā veidā viņš viegli varēja pieskarties sekretāres gūžām. Katrs posms vilkās nedēļām. Otrajā posmā Mišels kājās vairs necēlās, bet, pietuvinājis sekretārei savu atzveltni, glāstīja viņas gurnu, kamēr viņa, it kā neko nejuzdama, turpināja strādāt.

—    Nevajag!.. Es jūs lūdzu… — reiz, kad šefa roka no ceļgala bija pārslīdējusi uz sekretāres kailajām ciskām, viņa stomīdamās teica.

Dienā, nejuzdams nekādu iekāri, Mišels par Odeti nemaz nedomāja. Bet pienāca stunda, kad pēkšņi viņš sajuta vēlmi pēc viņas.

—     Odetes jaunkundzi Esiet tik laipna, ienāciet pie manis kabinetā.

Reiz Žozefs abus gandrīz bija pārsteidzis, taču Mišels laikā paguva atstumt vietā savu atzveltni.

Kādu vakaru, kad sekretāre blakus istabā pārrakstīja ar mašīnu šefa korespondenci, Mišels, ar izdomātu ieganstu ieradies Odetes kabinetā, atļāvās lielu pārdrošību.

—    Acumirkli! Atjaujiet pārlasīt trešo teikumu…

Bet, tā kā viņa sēdēja pie rakstāmmašīnas, Mišelam, kas bija nostājies aizmugurē, atlika vienīgi noliekties, lai ieskautu sekretāri savās rokās.

—    Uzmanieties!

—    No kā?

Viņa norādīja uz matstikla rūti, kur droši vien skaidri kā uz ekrāna bija iezīmējušies abu silueti. Tātad viņa piekrita! Tātad…

Nākamajā dienā viņš lampu pārvietoja otrā pusē, starp viņiem un logu, lai uz rūts vairs nekristu viņu ēnas.

—    Cst! Nepretojieties…

—    Nē, tas ir nekrietni…

—    Kāpēc?

—    Jasu sieva…

Lūk, tā! Un ar to viss beidzās. Pēc tam viņš atgriezās savā kabinetā un brīdi pastāvēja pie loga, lai nomierinātos un ar kabatas ķemmīti saglaustu matus. Līdz pat nākamajam vakaram Mišels pret šo sievieti izturējās nicīgi, vairījās no viņas, atbildēja ar neapzinātu skarbumu.

Parastais rituāls bija mainījies vienu vienīgu reizi. Pēc kāda bankrota Niorā bija izsludināta džutas izsole. Donadjē nams džutu iepirka lielos daudzumos, lai izmantotu ogļu maisiem. Mišelam ienāca prātā ņemt mašīnā līdzi Odeti ar ieganstu, ka viņam nepieciešama palīdze.

Ar vienu roku vadīdams mašīnu, ar otru viņš glāstīja Odeti, bet pēkšņi, apmetis likumu, aizbrauca līdz Paplē pilij. Viņu bija pārņēmusi iekāre, viņš gribēja jauno meitoni kailu sajust savās rokās. Odcte bija satraukta. Gandrīz raudāja. Viņš pasūtīja portvīnu, un, pāris glāzītes iedzērusi, Odete stipri apreiba.

Varbūt tieši toreiz tas nejauši bija gadījies?

—    Ko lai es saku sievai?

—    Izdomā kaut ko. Es nezinu, es…

—   Bet ja nu Odete atsakās man sekot?

—    Viņa zina, kas tu esi. Viņa tev sekos…

—    Vai man jāiedod viņai nauda?

—    Būtu loti vēlams. Bet ne pārāk daudz… Citādi tas izskatīsies pēc vainas atzīšanas…

—    Cik daudz?

—    Iedod viņai divus tūkstošus…

—   Vai paņemt tos no kases? Tu liec man tēlot labdari, bet ar ko es… Klusu! Nāk tava māte.

Iepriekš pieteikdama savu ierašanos ar spieķa klaudzināšanu, viņa vismaz nevienu nevarēja negaidīti pārsteigt.

—    Ko jūs šeit darāt ar tik lielu troksni?

—    Neko. Mēs diskutējām par darījumiem…

Vai tā bija intuīcija? Droši vien. Donadjč kundze noskatījās viņos abos ar neuzticību, šķita, ka viņa grib izokšķerēt visus kaktus.

—    Mišcl, man ar tevi jārunā.

—    Tikai ne šodien…

—    Zinu, zinu! Vienmēr, kad vēlos ar tevi parunāt, tev darba ir pāri galvai. Nupat bija atnācis Fredcriks.

—   Šeit?

—    Kāpēc gan ne? Viņš atkal saņēmis vēstuli no dēla. Filips Parīzē lieliski iekārtojies un atsūtījis tēvam pat tūkstoti franku, kas jānodod Filipa bijušajam šefam par automašīnu. Uzskatu, ka viņa rīcība ir priekšzīmīga.

—    Manuprāt, tā būtu vēl priekšzīmīgāka, ja viņš mašīnu nebūtu ņēmis.

—    Tu neko nesaproti.

—              Tātad tev jāstcidzas? — Mišels atkal pievērsās Olsenam.

—    Vai drīkstu uz tevi paļauties?

—    Ja tas ir nepieciešams — protams!

Mišels garlaikotā izskatā atgriezās savā vietā iepretī mātei.

—     Mums agri vai vēlu būs jāpieņem lēmums, — Donadjē kundze uzsāka. — Pats par sevi saprotams, ka cilvēki, nekur vairs nesastopot Martinu, sākuši brīnīties. Mēs velti pūlamies iestāstīt, ka viņa Parīze studē mākslas vēsturi. Hm! Vai tāda nodarbošanās ir Donadjē ģimenei piemērota?

Pēdējos vārdus viņa izrunāja tā, it kā pati nebūtu šai ģimenei piederīga. Bet bija vēl citas nianses. Par Donadjč ģimeni viņa uzskatīja Mišelu — viņu it īpaši — un viņa māsu Martu, vēl līdzīgāku vecajam Donadjč, kā arī Olsenu, kurš, kaut gan ārzemnieks, bija izpelnījies neapšaubāmas īsta Donadjē tiesības.

Eva — nē, viņa gan ne! Viņa bija izņēmums. Donadjē kundzei vedekla, šķiet, nepatika, un tomēr viņa to pieskaitīja citai šķirai. Eva bija liktenīga nejaušība, iekšēji tuva savam ķīniskajam buduāram ar melna samta tapsējumiem…

Un Kikī? Jā, protams! Kaut gan pagaidām vēl pilnīgi droši to apgalvot nevarēja. Zēna attīstībā bija mainīgi periodi, kuros izpaudās gan Donadjč rakstura iezīmes, gan kaut kas cits, un mainīga bija arī viņa acu izteiksme, kas, reizēm atgādinot Donadjē skatienu, māti mulsināja.

—    Es noteikti pieprasu, lai šis jautājums galu galā tiek atrisināts, — Donadjē kundze beigās teica. — Ja vajadzēs, ataicināšu viņas aizbildni, un visi kopā noturēsim ģimenes apspriedi.

—    Ar to nav jāsteidzas.

—   Tieši otrādi! Es neesmu vēl paskaidrojusi visu. Viņu stāvoklis man zināms labāk nekā jebkuram, jo Filips tēvam raksta divas trīs reizes nedēļā un Frederiks godīgi Jauj man viņa vēstules izlasīt…

—     Kas rakstītas ar īpašu nolūku! — Mišels smīnēdams piebilda.

—     Nav svarīgi. Un es tam neticu. Filipu neviens no jums īsti nepazīst. Viņš aizbrauca uz Parīzi bez lieka sū kabatā, turklāt bija uzņēmies atbildību par jaunu meiteni un tomēr ir ticis galā ar visām grūtībām pats saviem spēkiem. Mēs viņam neesam vajadzīgi.

—    Bet mums?

Odeti un Olsenam uzticēto misiju Mišels jau bija piemirsis. Tikai, kad atskanēja aizbraucošās mašīnas rūkoņa, viņš pietrūkās kājās, gribēdams to aizturēt, jo, viņaprāt, Olsenam labāk vajadzēja braukt ar vilcienu.

—     Kas tev notika?

—     Nekas.

—    Uz kurieni Žans aizbrauca?

—    Uz Bordo. Viņam tur jāsatiek kāds itāliešu importa komisijas pārstāvis…

Māte paraustīja plecus, tad turpināja:

—    Gribēju tev sacīt, ka nav iespējams Martinu pilnīgi izslēgt no masu ģimenes. Un, jo ilgāk mēs gaidīsim, jo lielākas kļūs izredzes uz skandālu. Filips savā pēdējā vēstulē nepārprotami vēstī, ka, spriežot pēc agrīnām pazīmēm, Martina ir grūtniecības stāvoklī.

Mišels pielika roku pierei. Izskatījās, ka šie vārdi viņu pagalam satriekuši. Viņš jutās noguris, viņš vairs nespēja ne domāt, ne mātei atbildēt. Viņš vēlējās, kaut Olscns botu jau atgriezies ar atbildi.

—   Paklau, Maman…

—   Ļoti vienkārši, — viņa pieceldamās sacīja, — rīt es rakstīšu viņas aizbildnim. Tad redzēsim, ko viņš mums ieteiks.

—    Rīt, jā, protams.

Mišels aizvēra durvis aiz viņas, bet tās tūlīt pat atvērās. Ienāca Žozefs.

—    Jūs gaida vēl trīs apmeklētāji.

—    Ko tic vēlas?

—     Divi no tiem vēlas brikešu tirdzniecības pārstāvju vietu. Trešais…

—    Nu, runājiet taču ātrāk!

—    Trešais ir apdrošināšanas aģents, kurš…

—    Sakiet, ka esmu jau aizgājis.

—    Bet viņi nupat jūs redzēja.

—    Tad sakiet, ka esmu aizgājis pa otrām durvīm.

Viņa apjukums dažbrīd kļuva tik neciešams, ka viņš labprāt būtu raudājis. Taču asaras acīs neriesās. Viņš jutās noguris, noguris, noguris!

Nogaidījis, kad uzgaidāmajā zālē neviena vairs nebija, Mišels izgāja laukā un, atgriezdamies mājās, aiz pirmā stāva ēdamistabas logiem saskatīja Kikī un mājskolotāju, kuri, piestiprinājuši galdam tīkliņu, spēlēja galda tenisu.

Kāpnēs bija tumsa. Kaut kur brēca bērns — Mišela meitiņa Eveta. Atvēris kādas durvis, viņš saoda cigarešu dūmu smaku un nelāga omā grasījās neapstādamies paiet garām atvērtajām durvīm — savas sievas buduāra durvīm.

Uz drēbju pakaramā viņš bija ievērojis Frederika cepuri un kažoku.

—     Mišel!

—     Ko včlies?

—     Ienāc uz bridi.

Iegājis viņš redzēja tos abus sēžam, kā parasti, zemē uz spilveniem.

—     Labvakar!

—   Apsēdies! Es zvanīju Frederikam un lūdzu viņu atnākt, lai pavaicātu, kā viņš rikotos tavā vietā.

Mišclam, tāpat kā viņa mātei, netrūka intuīcijas, tāpēc, vēl iekšā neiegājis, viņš jau noprata, ka šeit viņu sagaida kaut kas nepatīkams.

—     Kāpēc manā vietā?

—    Tev pašam tas labi zināms, — viņa atteica, bīdīdama ar kāju četrās dalās salocītu avīzi.

Evas kailās kājas bija ieautas sandalēs, nagi — nokrāsoti karmīnsarkani. Viņa, kā vienmēr, smēķēja. Blīvs dūmu mākonis aizklāja griestus virs viņu galvām, un kaut ko skaidri saskatīt bija vēl grūtāk nekā Vallēna krastmalā. Kādā stūrī rēgojās pretīgs vara tēls — Buda, kura priekšā Eva joka pēc mēdza likt ziedojumus.

—    Nerādi tik bozīgu seju! Es nedomāju tev kaut ko pārmest, taču šis notikums var izraisīt tālejošas sekas. Ko esi nolēmis darīt?

Bez šaubām, neko! Un viņš nikni palūkojās uz Frederiku, kuru šeit nez kāpēc vienmēr uzskatīja par nepieciešamu iesaistīt mājas darīšanās!

—    Vai manai māsai tas zināms?

—    Kurai? Martai? Viņa pati šo avīzi man atnesa. Marta nevēlas, ka māte to lasītu. Marta lūdza, lai viņu pasaucu, kad tu būsi pārnācis.

—     Kas viņai vajadzīgs?

—   Vai nevajadzētu tomēr vienoties par kādu summu… Ko jūs par to domājat, Frederik?

—     Domāju, ka īpaši svarīgi būtu, lai mazā no tā neciestu.

Mišclam pārskrēja auksti šermuli līdz pat kaulu smadzenēm.

Tieši šos vārdus viņš bija baidījies dzirdēt. Viņš bija gatavs izplūst asarās, taču pēdējā mirklī, kā arvien, kaut kas viņā noslēdzās.

—    Tas nebūt nav svarīgākais, — Mišels iebilda.

—   Tūlīt es atsaukšu Martu, — sieva viņam teica. — Viņa droši vien ir dzirdējusi tavu pārnākšanu.

Martas atsaukšana notika īpatnējā veidā. Atlika piedauzīt ar kādu priekšmetu pie radiatora caurules, kas pievienojās augšstavain. Signālu sadzirdējusi, Marta nokāpa lejā un apstājās uz sliekšna.

Ka iespējams elpot tādā gaisā? — viņa sašuta. — Vai neuziesim labāk pie manis?

Pic viņas — tur viss bija gaišs un tīrs!

Nc taču! Nāc vien iekšā… — Eva iebilda, jo pulksten sešos vakarā viņas puskailo augumu sedza vienīgi kimono.

Marta negribot ienāca, bet tūlīt pat devās uz ēdamistabu sameklēt sev krCslu — īstu krēslu.

Ko esi nolēmis, Mišel?

Marta izlikās Frcdcriku neredzam, jo viņa to necieta. Pret sveša cilvcka klātbūtni tādā bridi Martā sacēlās viss, kas vien viņa bija mantots no Donadje teva.

Kur ir Žans?

Viņš aizbauca uz. Bordo. Tas ir pārāk garš stāsts, lai tagad lo i 'klāstītu. I’ic manis birojā bija ieradies Odetes tevs…

-   Tu viņu pieņCmi?

jā Rit viņš došoties pie meitas uz Bordo. Es viņam iestāstīju, ka meita apmetusies Pasta viesnīcā un strādā tur manā uzdevumā…

Viņš ir bretonis! — Frederiks iestarpināja.

Un ko tas izsaka?

Neko. Es viņu pazīstu. Viņš ir īsts bretonis, vairāk neko nezinu.

Marta neizpratne parausūja plecus. Taču Mišels meklēja dziļāku jogu Frcdcrika starpsaucienā.

—    Viņš vada nakts vilcienus. Doktors Lembs viņam aizdevis dusmas…

—               Gan Lembs pierādīs, ka nav iemesla uz viņu dusmoties,

—    vēlreiz atskanēja Daržāna disonējošais starpsauciens.

—    Jūs tur, klusējiet beidzot! — Marta neiecietīgi viņu apsauca.

—   Es apklusīšu tad, kad būšu pateicis to, ka viens starp mums ir par matu no zvērināto tiesas.

Tad Marta, vairs neizturējusi, iesaucās:

—    Bet vel kāds starp mums jau ilgāku laiku ir par matu no cietuma!

—     Pateicos viņa vietā! — Fredcriks sveicinot dzēlīgi atcirta.

Viņš piecēlās.

—     Neejiet vēl projām! — Eva lūdzās. Un, pievērsusies pārējiem, sacīja:

—    Vai tiešām jūs nesaprotat, ka vienīgi viņš spēj mums dot padomu? Tā Marta ar savām manierēm…

—    Varbūt tādā gadījumā aiziet vajadzētu man? — Marta aizvainota jautāja.

Bet Mišels, ierauts šajā virpuli, bezcerīgi meklēja glābšanas riņķi.

—   Ļaujiet man runāt. Šķiet, ka esmu darījis visu iespējamo. Šopēcpusdien pieminekla komitejai pavēstīju savu demisiju. Vai Lembs nevēlējās panākt tieši to? Vēlēšanās cs nepiedalīšos, kaut ari man bija lieliskas izredzes. Bet attiecībā uz šo meiču…

Eva nejuta ne mazāko greizsirdību. Tieši otrādi! Viņa ziņkāri vēroja vīru, kurš, kā izrādījās, bija spējīgs vismaz uz dēku.

—     Par summu es pats ar viņu vienošos…

—    Ja viņa nenomirs, — Frederiks asi piemetināja.

—    Un tad?

—    Tad sāksies izmeklēšana.

—    Bet ko es tur varu darīt? Un, pirmkārt, viņa pati to gribēja…

—    Kurš ko gribēja? — Marta ievaicājās.

—    Tikt vajā no „tā”… Viņa apzvērēja, ka par visu pati parūpēsies, ka zina, pie kā iet…

Pirms neilga brīža viņi bija dzirdējuši divas reizes noklaudzam durvis. Un nu jau kāpnēs klaudzēja Donadjc kundzes spieķis, bet drīz vien atskanēja balss, kuru viņas vīrs allaž bija uzskatījis par kliedzošu.

—   Beidzot! Acīmredzot jūs kļūstat prātīgāki. Ko esat izlēmuši? Frederik, atnesiet manu atzveltnes krēslu…

Iestājās klusums. Viņa aizelsusies ieslīga atzveltni.

—    Es uzskatu, ka, jo ātrāk mēs viņus apprecināsim, jo mazāk nepatikšanu radīsies. Ņemiet vērā, ka šai ziņā Frederiks nav mani ne mazākā mērā ietekmējis. Gluži otrādi. Vai nav tiesa, Eva?

—    Tiesa gan, — iegrimusi domās par ko citu, Eva atbildēja.

—   Tātad?

Un, pētīdama viņus visus, Donadjē kundze brīnījās, kāpēc tiem ir tik sadrūmušas sejas.

ja tā jūs to uztverat, tad teikšu jums ko labu. Noejiet lejā un sameklējiet manu laulību grāmatiņu. Ieskatieties Mišela dzimšanas apliecībā…

Apklusti, Maman\ — Mišels pieceldamies māti asi pārt rauca.

—    Tātad, ko jūs…

Apklusti! — viņš atkārtoja. — Vai vismaz nogaidi, kad būsim tikai starp savējiem.

Vai domā, ka Frederikam nekas nav zināms?

Apklusti! — Mišels vēlreiz viņai uzsauca, piesperdams kāju pie zemes.

Viņš bija par matu no nervu sabrukuma.

X

Kurs varētu lielīties, ka zina, kā tas noticis? Lielāka vai mazāKa daļa patiesības bija katram. Bet daži to slēpa, citi dedzīgi noliedzu; utradās arī tādi, kuri ne vienus, ne otrus nepazina.

Pat laika apstākļus visi nebija ievērojuši līdzīgi, un tāpēc izvaicājot vieni botu atbildējuši; „Straumēm gāza lietus!” bet citi sacītu: „Bija mēnesnīca un sals…”

Tai pašā piektdienā, kad Baijē ieradās Vallēna krastmalā, sīkais lietutiņš, kas bija smidzinājis kopš agra rīta, ap pulksten septiņiem vakarā parvērtas stiprā lietusgāzē; lietus lāses sprakstēdamas krita uz ietvēm, un ielās aizkavējušies gājēji skrēja uz visām pusēm.

Taču dzelzceļnieku Baijē lietus tobrīd vairs neskāra. Kad vilciens bija pabraucis garām Niorai, debesīs iznira milzīgs mēness disks un logu rūtīs iezīmējās leduspuķes.

Ieņēmis savu vietu aiz lokomotīves, mašīnists atbalstīja elkoni uz apmales kreisajā pusē un pa šauro lodziņu mēģināja saskatīt signālugunis, bet kurinātājs ar parasto troksni meta akmeņogles. Dzelzceļa sliedes stiepās kilometriem tālu gar gaišām pļavu jūrām, gar tumšiem mežu masīviem, rībēja sijas, šķērsojot Luāras tiltu, mazo staciju priekšnieki, auļojot gar vagoniem, pūlējās parādīt savu centību.

Tikai pulksten desmitos vakarā Žans Olsens ieradās klīnikā, kas atradās Bordo pilsētā, un, ja nebūtu ievērojis tajā gaismu,

tad droši vien apmeklējumu atliktu uz nākamo ritu. Viņš nebija gribējis ņemt līdzi šoferi. Olsens bija braucis ar lielo, gaišzilo limuzīnu un ceļojuma laikā sēdējis vadītāja sēdeklī, ko ādas nojume mazliet aizsargāja no lietus. Un tomēr Olsena labā roka un plecs bija samirkuši.

Seit lija vēl stiprāk nekā Larošclā. Rēja kāds suns. No Olsena to šķīra vienkāršs režģu žogs. Vēl aizvien nespēdams nomierināties, viņš bija spiests vairākas minūtes gaidīt.

Tā nebija īsta klīnika ar palātās sarindotām gultām un ar eļļas krāsu nokrāsotām sienām, ar slimokopējām formas tērpos un ratiņiem slimnieku vešanai uz operāciju zāli. To drīzāk varēja nosaukt par atpūtas namu, kā radītu tāda veida atpūtai, kāda bija nepieciešama Odetci.

Bārdains kungs, atvēris durvis, ielaida Olsenu gaitenī, no kurienes viņš putekļainā salonā saskatīja trīs sievietes pie bridža galdiņa. Divas no viņām bija jaunas, un Olsenam iešāvās prātā, vai kāda no tām nav Odete.

—    Esiet tik laipns, ienāciet šeit.

Bārdainais vīrs bija ārsts. Viņš Olsenu ieveda savā kabinetā, un Olsens ievēroja, ka, ejot cauri dārzam, ārsta bārdā aizķērušās lietus lāses.

Viņi klusām sarunājās. Trīs salonā sēdošās sievietes ceturtā spēles dalībnieka trūkuma dēļ bija spiestas partiju pārtraukt.

—     Jūs sapratāt? Rīt Bordo ieradīsies viņas tēvs, un tāpēc vajadzētu…

Lai piešķirtu sev iespaidīgāku izskatu, ārsts neko noteiktu neatbildēja, izlikdamies, ka pārdomā, ka nespēj izšķirties. Paplūkājis sirmo bārdiņu, viņš beidzot piecēlās un teica:

—    Ceru, ka jums nebūs iebildumu, ja es pats ar viņu parunāšu.

—    Tā gandrīz būtu labāk, ņemot vērā, ka pie tādām sarunām esat pieradis.

Ārsts aizgāja, taču, driz vien atgriezies, izskatījās vēl nopietnāks.

—    Mēs neiedomājāmies vienu. Ja nu viņa šāda vai tāda iemesla dēļ šurp vairs neatgriezīsies?

Olsens nesaprata.

—     Manuprāt, labāk vajadzētu visu nokārtot starp mums. Es izrakstīšu rēķinu…

Un turpat savā kabinetā ārsts sāka to lēnām darīt, it kā apdo

mājot, cik īsti pienāktos prasīt par to un cik par ko citu, bet Naiona viņu gaidīja trīs sievietes, un Cflsenam tikmēr ienāca prātā, luī 11u jau Odete būs likusies gulēt.

Domāju, ka kvītis apzīmogot nav vērts.

Par laimi, Olsenam bija līdzi pietiekami daudz skaidras naudas, jo viņam nepatiktu dot čeku šim dīvainajam ārstam, kurš, beidzot viņu atstājis, devās sameklēt Odeti.

Ārsts nerādījās vairāk nekā piecpadsmit minūtes. Viņš patiesi rīkojās neizturami lēni un, šķiet, bija spējīgs šai laikā pat garāmejot uzspēlēt bridžu. Galu galā durvis atvērās. Gaitenis bija vāji apgaismots.

—   Te, lok, ir šī jaunkundze, gatava doties jums līdzi, — ārsts, rokas berzēdams, sacīja.

Un pustumsā varēja saskatīt slaidu meiču melnā mēteli, bālu seju un mierīgām acīm. Odete mulsi sveicināja.

—    Atvainojiet, jaunkundz, bet…

—    Viņai viss jau ir paskaidrots, — ārsts, Olsenu spēji pārtraucis, atvēra durvis, jo viņu gaidīja iesāktā bridža partija.

—    Jūs sēdēsiet iekšpusē vai man blakus? — izejot laukā. Olsens Odetei vaicāja.

Viņa apsēdās blakus.

—   Vai jau ilgi tā līst? — viņa ierunājās, lai tikai kaut ko sacītu.

—     Kopš izbraucu no Larošelas, — viņš atbildēja, it kā tam botu bijusi liela nozīme. — Jūs laikam jau gulējāt?

—    Aizmigusi vēl nebiju.

—    Jūs bridžu spēlējat?

—    Nē.

Beidzot bija klāt Bordo! Olsens šo pilsētu pazina, taču vienmēr, iebraucot tajā, apmaldījās, tomēr drīz vien tika uz īstā ceļa. Pasta viesnīca atradās nevis pasta, bet gan teātra tuvumā, ielā, kur pusnaktī bāros redzamas sārtas ugunis un dejotāju fotoattēli pie logu rūtīm.

—    Mišcls sacījis jūsu tēvam, — jā, viņas klātbūtnē Olsens droši varēja Mišelu saukt vārdā, nevis par Donadjē kungu, — ka jūs šeit esat atsūtīta, lai veiktu pētījumus statistikas birojā.

—   To nebūs grūti izdarīt. Jo mans tēvs nesaprot, ko tas nozīmē.

—    Jūs droši vien jūtaties stipri nogurusi?

Olsens nemitīgi baiļojās, ka Odete pēkšņi var paģībt.

—    Nē! Es jūtos jau labāk. Vni man il°i būs šeit jāpalick?

—    Kamēr saņemsiet ziņu.

—     Bet ja nu tēvs viesnīcā painteresēsies, kopš kura laika es tur jau dzīvoju?

Olsens paraustīja plecus. Jo ļaunāk! Viņš bija darījis visu, kas viņa spēkos. Pie durvīm vajadzēja zvanīt, jo tā nebija tāda viesnīca, kurā kanceleja darbojas visu nakti. Odete parunāja ar samiegojušos šveicaru, un šķita, ka viss nokārtojies, jo durvis aiz viņas aizvērās.

Uzsākt divsimt kilometru garo mājupbraucicnu Olsenam pietrūka dūšas. Viņš jutās izsalcis. Vispirms viņš iegriezās kādā alus bārā, pēc tam, sameklējis sev viesnīcu, likās gulēt.

Pusnaktī iebraucis Parīzē, Baijē ar savu dzelzceļnieka cepuri galvā izklejojās stacijas lukturu blāvajā gaismā, līdz beidzot atrada kādu ātro preču vilcienu, kas gāja uz Bordo. Vilciena pavadonis piedāvāja viņam cigareti un palīdzēja iekāpt zivju transporta vagonā.

Tas notika Monparnasā. Un turpat, kādā pustukšā naktslokālā iepretī jaunam, gaišmatainam vīrietim sēdēja Martina, bet Filips viņai blakus sarunājās ar jaunu, bālu sievieti.

Viņi dzēra šampanieti. Martina divas reizes bija dejojusi ar viņu abu draugu Grendorža kungu, kuru Filips jau familiāri sauca par Albēru. Filips savukārt bija dejojis ar Grendorža kundzi, kas vakaros parasti nekur negāja un bija ģērbusies dīvainā, sudrabotiem pavedieniem cauraustā kleitā.

Viss nupat minētais bija sava veida sasniegums, un botu grūti pateikt, kā pie tā nonākts.

Martina būtu varējusi pastāstīt par pirmajām šeit pavadītajām dienām, par šai kvartālā atrastajiem veikaliem, it īpaši par vienu no tiem, kur varēja pirkt jau pilnīgi sagatavotus ēdienus, kas viņu sajūsmināja. Taču biežāk gadījās tā, ka pēdējā mirklī, kad viņa jau bija sagatavojusi savā istabā mazas, intīmas vakariņas, pēkšņi iezvanījās tālrunis.

—    Vai tā esi tu? Ncm taksi un brauc pie manis uz „Zvaigzni”…

Dažreiz Filipa vietā zvanīja kāds cits.

—     Hallo! Daržāna kungs lūdz jūs nekavējoties ierasties pie viņa Monmartra ielas alus bārā…

Un Martina devās turp, kur atrada Filipu kopā ar cilvēkiem, lurt viņai bija sveši.

Mana sieva… — viņš tos iepazīstināja.

Un viņi sēdās pie galda. Vīrieši runāja par dažādiem, vienmēr atšķirīgiem darījumiem. Pēcpusdienās Filips mēdza sūtīt Martinu uz kinoteātri, pēc tam gāja viņai pretim. Martinai vajadzēja kasierei pasacīt, kurā zāles stūri viņa sēdēs.

Pēc tam abi zem rokas devās mājup gar apgaismotajām vitrīnām. Viņi centās pārnākt mājās pēc iespējas vēlāk, jo Filipam nepatika tur dzīvot, un viņš vienmēr atrada ieganstu, lai ilgāk uzkavētos ārpus mājas, — vai nu viņam slāpa, vai viņš jutās izsalcis, vai arī cerēja kādā no kafejnīcām sastapt personu, kura viņam varēja būt noderīga…

Martina bija apmierināta. Tāds dzīves veids likās interesants. Bija tā, it kā viņi šo dzīvi spēlētu. Viņu darbi un izturēšanās nelikās svarīgi, un Martinai pat nebija zināms, ka par pēdējo viesnīcā nodzīvoto mēnesi nebija samaksāts.

Kādudien Filips Martinai sacīja:

—   Nopērc sev loti skaistu kleitu. Viens no maniem draugiem, kurš strādā gatavu apģērbu veikalā, aizdos tev kažokādas apmetni. Rit mums jāpicdalās svarīgās brokastīs.

Tā bija pirmā reize, kad viņi brokastoja kopā ar Grcndoržu pāri. Martina jutās neveikli viņai nepiederošajā vāverādiņu apmetnī, kas Grendorža kundzē modināja skaudību.

Tas bija dīvains, mazliet lempīgs pāris. Vīrs bija gatavs atplestu muti uzklausīt visu, ko teica Filips, un bez ierunām viņam sekot. Sieva nešaubīgi apbrīnoja visu, ko Martina valkāja un darīja.

Bet Grendorža tēvs bija vecs Parīzes rūpnieks, kas, uzkrājis vairākus desmitus miljonu, bija pametis darījumu pasauli.

Filips, kā par brīnumu, bija uzradies brīdī, kad Albērs Grendoržs bija tikko saņēmis mātes atstāto mantojumu. Divdesmit četru stundu laikā tika nodibināts uzņēmums, kurā jaunais Grendoržs ieguldīja pirmos simt tūkstošus franku. Janvāra sākumā viņiem jau bija darbnīcas, četri vai pieci ierēdņi, mašīnrakstītājas un, galvenais, gatavās produkcijas saiņotājas — sievietes baltos priekšautos.

Uzņēmuma nosaukums bija P.E.M.

—    Ko šie burti nozīmē? — Martina reiz Filipam bija jautājusi.

—    Neko. Tiem nekas nav jāizsaka.

Firma P.E.M. Čehoslovakijā iepirka skaņu plašu atskaņotāju

motorus. Mākslīga sarkankoka kastes viņi lika izgatavot Sentantuānas ielā.

Firma bija nodrošinājusies ar jauna krieva, saukta par Ivana kungu vai vienkārši par inženieri, pakalpojumiem, un viņa vadībā baltajos priekšautos tērptās meičas piecās sekundes samontēja aparātus, kuri, nonākot darbgalda galā, tika iesaiņoti piegādei.

Un firma tos piegādāja.

„Lielisks, precīzs jaunas markas atskaņotājs, kas reklāmas nolokos ieviešanas periodā tiks pārdots ar atlaidi par neticami zemu maksu — divsimt divdesmit pieciem frankiem…”

Katrs aparāts uzņēmumam ienesa aptuveni astoņdesmit divus frankus. Albērs Grendoržs, kas līdz šim savu naudu bija ieguldījis tikai deficīta darījumos, katai rītu pats ieradās kancelejā, kur sajūsminājās par pastnieka atnestajām naudas pārvedumu kaudzēm.

—     Vai esat pārliecināts, ka šie aparāti darbosies? — viņš Filipam reiz jautāja.

—    Pēc mēneša tic sabojāsies. Bet tas nav svarīgi. Kad desmit tūkstošus aparātu būsim pārdevuši, izmēģināsim ko citu.

Un abi pāri devās izklaidēties. Grendoržs Martinai izrādīja nelielu uzmanību, taču atturīgi, jo bija kautrīgs. Kopā dejojot, viņš tvīkstošiem vaigiem viņai jautāja:

—    Vai neesat nogorusi?

—     Nē. Kāpēc?

—    Tāpēc, ka… Jūs mani sapratāt, vai ne?.. Josu stāvoklī…

Filips jau visiem to bija izstāstījis, kaut gan neko vēl skaidri

nevarēja zināt. Vienīgi kāda niecīga pazīme…

—    Mana sieva pirmajā reizē smagi slimoja…

Grendoržiem bija divi bērni, kuri dzīvoja Neiji, lieliskā apartamentā.

No pirmās nopelnītās naudas Filips simt franku bija aizsūtījis savam bijušajam šefam kā daļēju samaksu par mašīnu. Viņš to bija rakstījis tēvam. Bet savu adresi vēl nedeva pat viņam.

„Ja tadīsies neatliekama vajadzība ar mani sazināties, tad ieliec avīzē „Petit Parisien” sludinājumu. Pietiks ar vārdiem „Frederiks gaida Filipu”. Es sapratīšu. Pašlaik esmu uzsācis kādu darījumu, kam veltīju piecpadsmit stundas dienā, jo nevaru atrast nevienu palīgu…”

Mašīnists Baijē gulēja vagonā, kur oda pēc zivīm. Caurvējš

puta viņam tieši pakausi, un brīžam viņš miegā kustējās, it kā atgaiņājot uzmetušos mušu. Braucot garām stacijām, viņš tās pazina pēc trokšņa un, tikai pa pusei pamodies, atkal ieslīga smagā miegā.

Sestdienās viņi vienmēr modās katrs savā laikā. Filips, kaut vēlu pārnācis mājās, jau astoņos no rīta brauca uz darbnīcu, bet Martina, mirkli pavērusi acis, tūlīt atkal iemiga. Laiks bija sauss un vēss. Spīdēja saule. Garāžā mašīna bija grūti iedarbināma, un, kā parasti rītos, ieskatīdamies avīzē „Petit Parisien”, Filips nekādu ziņojumu tur neatrada.

Larošelā vēl joprojām lija, un debesis bija tik zalganpelēkas, ka Mišels, skatoties pie loga bultas piekārtajā spogulītī, ar mokām varēja noskūties, un tas viņam lieku reizi atgādināja, ka beidzot ir jāiegādājas spogulis ar elektrisko lampu, kādu viņš bija redzējis, bet nekad nebija atļāvies nopirkt.

Brīdī, kad Mišels uzsēja kravati, atskanēja tālruņa zvans. No Bordo zvanīja Olsens, vēstīdams, ka viss ir nokārtots un viņš tūlīt brauks mājās.

Mišels vēl nebija beidzis runāt pa tālruni, kad ienāca Eva un bez mazākās ziņkāres jautāja:

—    Kas zvanīja?

—    Olsens… Viss kārtībā…

Un Eva, vēl aizvien miegaina, spīdīgu pieri, gurdenām kājām, nopūtās, kārtodama savus brūnos matus.

—    Jūs esat riebekli.

Mišels atbildi palika parādā, jo sievai bija taisnība. Tas tomēr nekavēja viņu apēst divas olas un apelsīnu ievārījumu, jo viņš bija studējis Anglijā un izlikās, ka ciena angļu paražas. Varēja dzirdēt, ka bērnistabā brēc Eveta. Bet zēns viens pats mazgājās vannā.

Uzvilcis mugurā lietusmēteli, izvēlējies kādu no savām vecajām cepurēm, Mišels, rokas sabāzis kabatās, soļoja uz VallSna krastmalu un, kā parasti, iegāja pirmajā kabinetā pa kreisi, kur tobrīd tika šķirots pasts.

Donadjē kundze birojā ieradās ar nelielu nosebošanos, jo bija rājusi Kikī un mājskolotāju. Viņa abus atkal bija pārsteigusi salonā, izdarot neiedomājamus vingrojumus.

—    Es nevēlos redzēt savā mājā tamlīdzīgu akrobātiku! — viņa

bija asi uzsaukusi. — Vai dzirdat? Esmu salīgusi mājskolotāju, nevis klaunu…

Nabaga Edmonds! Kā viņš bija lepojies, rādīdams „dzelzs rokas” un dažus citus vingrinājumus! Jo vairāk tāpēc, ka pats nebija no stipriniekiem un drīzāk atgādināja diloņnieku, kā viņam bija aizrādīts jau mazotnē.

—    Skatieties… — viņš savam audzēknim mēdza teikt.

Un tiešām veica visai neparastus vingrojumus.

—    Tagad iztēlojieties, ka uzbrucējs varbūt ir lielāks un spēcīgāks nekā jūs pats… Ievērojiet šo manu pozīciju… Tas būs džiudžitsa sitiens…

Un kopš tā brīža Kikī sapņoja vienīgi par džiudžitsu, par krūšu apkārtmēra centimetriem un stingrām kuģa stūres svirām karstā saulē. Viņš metās peldēt, kļuva bāls no piepūles, sakoda zobus, spītīgi cenzdamies gūt panākumus, lai tas maksātu, ko maksādams.

—    Vai mēs nevarētu šai sienā iemūrēt dzelzs stieni?

Viņi abi kaldināja plānus, kā iekārtot īstu vingrotavu, un Donadjē kundzes rāšanās panāca vienīgi to, ka viņi savu vingrošanu pārcēla no vecā, vairs neizmantotā salona uz miklo dārzu.

Četri tūkstoši mencu! Un tieši tobrīd, kad trūka Olsena, kura darba lauks tas bija! Ostmalā viri ar gumijas zābakiem kājās bradāja pa sālījumu un zivīm, piekraujot kasti pec kastes, no kurām pilēja kūstoša ledus ūdens.

Jūra neizskatījās ne laba, ne ļauna. Pelēka, ar baltām putu krēpēm zem smagiem mākoņu vāliem debesīs.

Preču vilciens Puatjē stacijā stāvēja aptuveni stundu, un Baijē pamodies paguva iekāpt Bordo ātrvilcienā, kur, samircis un pēc zivīm smirdošs, ielavījās pirmās klases kupejā.

Bordo viesnīcā Odete veica savu ikdienas ārstniecisko aprūpi, kas viesnīcā nebija tik viegli izdarāma, īpaši nepiesaistot sev citu uzmanību. Ap pulksten deviņiem viņa nokāpa lejā un, staigājot vestibilā, gaidīja, kad priekšniece kancelejā būs palikusi viena.

—    Kundze, ja gadījumā ierastos mans tēvs un pieprasītu jums ziņas par mani, tad, lūdzu, sakiet viņam, ka esmu apmetusies šeit jau vairākas dienas…

Odete izskatījās tik bēdīga, ka augstajā korsāžā iežņaugtā priekšniece neiedrošinājās atteikt.

—    Vai jūs ilgi pie mums paliksiet?

Iespējams. Jūsu viesnīca ir tik tīra, tik lieliski uzturēta…

Atradusi viesnīcas tuvumā kādu rakstāmlietu tirgotavu, Odete nopirka zīmuli, blokus un vienkāršus aktu vākus. Aizvien vēl lonlga un skumja, viņa iekārtoja savu istabu tā, it kā būtu tur strādājusi, un jau grasījās sēsties pie brokastu galda, kad ieradās tēvs.

Par ko lai viņi runātu? Abi pārāk maz viens otru pazina. Vienīgais, kas viņus vēl saistīja, bija tas, ka abi dzīvoja zem viena jumta mājelē, kura atradās Lumo ceļa malā un ap kuru bija neliels dārziņš ar kuplu margrietiņu dobēm kliņģerīšu ietvarā un zaļu režģu žogu.

Pirms piecpadsmit gadiem no plaušu karsoņa pēkšņi bija mirusi Baijē kundze, muļķīgi saaukstējusies kāda kaimiņa bērēs.

Baijē parasti brauca, kamēr citi gulēja, un gulēja, kad citi modās, lai sāktu dzīvot, tāpēc tikšanās brīži ar meitu bija reti, gandrīz kā brīnums. Viņš redzēja tikai to, ka Odete saģērbjas un aiziet uz darbu vai atgriezusies kaut ko pārraksta ar mašīnu kādam advokātam, kurš rakstīja Larošelas vēsturi.

Viņa tēvam nelikās iespaidīga. Nē! Tas nebija īstais vārds. Taču viņa bija tīrīga, vienmēr pieklājīgi ģērbusies. Viņa stenografēja. Viņa dzīvoja citā sabiedrības lokā un reiz bija tēvam atzinusies, ka ir jau sakrājusi septiņus tūkstošus franku.

Neparastākais bija tas, ka mājsaimnieces viņiem nebija un tomēr Baijē māja bija pati spodrākā visā kvartālā. Kā gan lai Baijē nebūtu satraukts? Viņš nezināja, cikos meita ceļas augšā, taču visas lietas arvien redzēja sakārtotas, parketu ēdamistabā novaskotu, logus ik nedēļu nomazgātus, plīti tīru un spožu.

Odete visu darīja bez steigas, neviens viņu nevarētu ieraudzīt nosvīdušu, izspūrušiem matiem.

Bet sarunas… Viņi bija atsvešinājušies. Piemēram, kad Baijē savā saņurcītajā uzvalkā, ar mazu darba piederumu koferīti rokā ienāca viesnīcā, viņš pat īsti nezināja, ko meitai sacīt.

Tēvs atrada meitu vienu ēdamistabā, kur bija tikai nelieli galdiņi. Šajā sešstāvu namu ielā lietainā laikā gaismas bija tik maz, ka tēvs nespēja noteikt, vai meita patiesi kļuvusi bālāka nekā parasti.

—    Braucot caur Bordo… atnācu mazliet tevi apraudzīt…

—    Nāc brokastot kopā ar mani, — Odete sacīja.

Viesmīlis blociņā atzīmēja pasūtīto. Baijē jutās neērti. Odete bija pasūtījusi viņa iecienītākos ēdienus.

—    Tātad tu esi apmierināta?

—    Es strādāju, — viņa, nodūrusi acis, atbildēja.

Larošelā dzirdētais vārds „statistika” tēvam bija aizmirsies, un viņš bija meitai pateicīgs, ka viņa pati to izteica.

—    Man šeit jāveic pētījumi statistikas birojā.

—    Vai tas atrodas tālu no šejienes?

—    Šartronu krastmalā.

Šo jautāj miu Baijē bija izteicis, neiedrošinādamies vaicāt, ko nozīmē „statistika”. Kādam no draugiem viņš uzreiz būtu pavaicājis, taču meitai savu neziņu nevēlējās parādīt.

—    Vai esi vesela?

—    Kā vienmēr… Tu pats zini, ka mana sejas krāsa nekad nav bijusi koša… Tāpat kā mammai…

Tas ilga stundu. Tēvs iedrošinājās meitai vaicāt sarežģītus jautājumus. Novērsis no viņas skatienu, viņš pat ieminējās:

—   Vislielākās rūpes tavā prombūtnē man sagādā veļas mazgāšana…

Veļas mazgāšana! Vai viņa to saprata?

—     Bet vai Burē kundze nenāk tev palīgā? —Odete mierīgi vaicāja.

Baijē, pats to neapzinādamies, bija pārāk daudz ēdis un dzēris.

—     Nu gan man jāiet…

Vai tēvam tagad viss bija skaidrs? Bez šaubām, ka ne. Iespējams, ka viņā bija uzdīdzis tikai niecīgs aizdomu asniņš.

Olsens bija atgriezies Larošelā. Mišels viņu ielūdza brokastīs, lai parunātos. Eva izlikās, ka viņu šī saruna neinteresē, un tūlīt pēc tam, kad galdā bija pasniegts cepetis, viņa piecēlās un aizgāja.

—    Ko Odete tev sacīja?

—     Neko… Viņa nesaka neko… Lauj paklausīgi sevi vadīt…

—    Vai viņa neko nepārmet?

—    Nē! Šķiet, ka viņa ir ļoti nogurusi. Un ko tava sieva?

Mišels paraustīja plecus. Nekas īpašs nebija mainījies. Lūzums

viņa attiecībās ar sievu bija noticis pirms diviem gadiem, nedēļu pēc Evetas dzimšanas.

Toreiz viņi bija pieņēmuši jaunu sievieti gan kā slimnieku kopēju, gan kā zīdītāju. Kādudien Eva savu vīru bija pārsteigusi kopā ar šo sievieti tumšā priekštelpas nostūrī.

—    Žans taču varēja jūs pārsteigt! — tas bija vienīgais, ko Eva izteica.

Bet jau tovakar viņa gulēja citā istabā. Un kopš tā laika starp viņiem viss bija beidzies.

Tieši tāpēc, atrodot sievas buduārā Frederiku, Mišels mēdza saraukt pieri. Bet ko viņš varēja sacīt? Bija izdevīgāk izlikties, ka viņš nebūt nav greizsirdīgs. Un vai tiešām viņš tāds bija?

—    Starp citu, tev vajadzētu parūpēties par mencu sadali. Šorīt galdu dēl izcēlās liels tracis. Kambullvs apgalvo, ka ir norunājis ar tevi…

Birojā, kā parasti, katram bija jābūt savā vietā pulksten divos

—     kā Donadjē kundzei, tā Mišclam un Olsenam. Kikī šai laikā mācījās ģeogrāfiju un, kamēr viņš kopēja kādu Francijas karti, mājskolotājs gatavoja sava diplomdarba tēzes.

Brena kundze kaimiņu namā rakstīja gara vēstuli meitai, kas Tirolē nodarbojās ar ziemas sportu.

„…Runājot par Šarloti, es sāku nojaust, ka viņa ir spējīga kaut ko man noslēpt. Tūlīt tev pavēstīšu kaut ko briesmīgu. Mūsu priekštece de Seviņjl kundze šai sakarā būtu teikusi: saderu par simtu, saderu par tūkstoti! Nē, Tu nespēsi tam ticēt! Esmu pārliecināta, vai dzirdi, esmu pārliecināta, ka mūsu Šarlote ir iemīlējusies.

Kurā? Tieši to es cenšos izzināt. Taču Šarlote, šī nekauņa, ir viltīga. Neskaitāmas reizes esmu pārsteigusi viņu raudam, bet viņai nekad nav pietrūcis apķērības rast šīm asarām izskaidrojumu…”

—    Uzklausiet mani, Žozef, — Mišels savam kurjeram skumji teica. — Ja tas cilvēks, tas Baijē, vēlreiz šeit ieradīsies, sakiet viņam, ka es nekādā ziņā nevaru viņu pieņemt…

Mišels klusībā sprieda, vai šajos grūtajos laikos nevajadzētu piesardzības dēl kurjeru apbruņot, taču nebilda par to ne vārda.

—    Gan jau redzēsim, — viņš nodomāja.

Un piezvanīja galvenajam grāmatvedim, ar kuru kopā bija jāveic svarīgs darbs.

Baijē divas reizes mainīja vilcienus. Kad viņš ieradās Larošelā, bija jau satumsis, bet līdz nākamajam braucienam viņam vēl atlika sešas stundas brīva laika. Viņš, kājām šķērsojis pilsētu, sasniedza savu mājiņu Lumo ceļa malā, tad paņēma puķu podā noslēpto

atslēgu un, atvēris durvis, ieraudzīja uz grīdas vismaz desmit avīzes lapu, kas bija iebāztas pa spraugu durvju apakšā.

Tie bija „Veļas mazgātājas” eksemplāri, visi vieni un tie paši. Ari vēstuļu kastīte bija ar tiem piebāzta tik pilna, ka neko citu tajā vairs nevarētu ielikt.

Baijē atgriešanos neviens nebija ievērojis. Kaimiņi ap šo laiku mēdza ieturēt vakariņas. Kāds pabrauca garām ar divriteni, taču neko neparastu nemanīja.

Ieroču laukuma „Miera kafejnīcā” kāds krāsainu papīru pārdevējs, izdzēris jau trīs aperitīvus un iesaistījies nebeidzamās kāršu partijās, nopūties teica:

—     Nu gan sieva man pamatīgi sados!

Viesmīlis, kurš ar dvieli uz rokas vēroja kāršu partiju, tik tikko valdījās, lai partneriem nenorādītu spēlē pieļautās kļūdas.

Divi zvejnieki — viens no Donadjē, otrs no Varēna zvejas kuģa —, kopīgi atstājuši ostu, nebeidza strīdēties par sirēnas kaucieniem un nespēja vien savā starpā sadalīt kanāla vidusdaļu.

Martina savā Parīzes istabā vienatnē klausījās skaņu plates, viņa kā firmas P.E.M. pārstāve pirka tās ar trīsdesmit procentu atlaidi. Martina gaidīja Filipu, kuram drīzumā vajadzēja pārnākt.

Ap pulksten pusastoņiem vakarā ārstiem no jauna vajadzēja pievērsties briesmīgajam notikumam, jo līdz šim bija noskaidrots vienīgi tas, ka Lemba kuņģis bijis galīgi tukšs.

Vai tiešām viņš neko nebija ēdis? Kas to lai zina! Vakaros, pēc saimniecības vadītājas aiziešanas, Lembs bija viens pats savā vienstāva namiņā, un kaimiņi par viņu neinteresējās.

Tagad nu visi mēģināja izzināt, vai kāds nav dzirdējis zvanu. Veca sieviņa apgalvoja, ka ir to dzirdējusi, bet tas noticis pulksten piecos un tātad uz šo gadījumu neattiecās.

Droši bija zināms vienīgi tas, ka viss norisinājies brīdī, kad Larošelas pilsoņi, kā parasti, bija sēdušies pie vakariņu galda un lietus beidzot bija mitējies. Šai laikā Lemba priekšnamā bija notikusi mežonīga traģēdija.

Un nevis kabinetā, bet priekšnamā! Atnācējs nebija gaidījis, kad viņu ievedīs dziļāk. Aizvēris ieejas durvis, viņš droši vien bija sitis ar smagu veseri no aizmugures. Varēja saskaitīt trīsdesmit viena sitiena pēdas, bet iespējams, ka bijis vēl vairāk.

Pulksten septiņos no rīta bija ieradusies saimniecības vadītāja

un ieraudzījusi pie sienas pielipušās smadzenes. Briesmīgā traģēdija izraisīja nepatīkamas izjūtas. Bija svētdiena, kad cilvēki mēdza ilgāk pagulēt vai doties uz kluso misi. Daži, nevērojot sliktos laika apstākļus, bija aizbraukuši medībās, tostarp arī Donadjē ģimenes vīrieši — Mišels un Olsens.

Lemba nevienam nebija žēl, jo viņš visiem bija iedvesis bailes. Taču skats ar visapkārt izšļakstītajām asinīm un uz grīdas pamesto veseri bija drausmīgs.

Mišels un Olsens šo ziņu saņēma tikai ap dienas vidu, kad atgriezās Esnandes pilī kopā ar Batistu, kurš dusmojās, jo Mišels bija palaidis garām divus fazānus, kaut gan tie viņam, jāsaka, bija pa šāvienam.

—   Trīs truši un vairāk nekā! — Batists nīgri pavēstīja sievai, kas rīkojās virtuvē.

Bija zvanījusi Donadjē kundze.

—    Jums steidzīgi jābrauc mājās…

Mišels sākumā domāja, ka ziņotāja bijusi māte. Un tas viņu satrauca. Taču nē! Iztaujājot Maklū kundzi, noskaidrojās, ka zvanījusi Mišela sieva.

Un gaišzilais limuzīns drāzās atkal. Un atkal pie stores bija Olsens. Viņi pabrauca garām tukšajai Baijē mājelei, paši to nezinot.

Baijē tovakar nebija ieradies darbā. Vajadzēja sameklēt viņa aizvietotāju. Galu galā vilciens tomēr bija devies ceļā, bet stacijas priekšnieks notikušo ziņoja policijai.

Pirmā stāva salonā Donadjē kundze, neko vēl nezinādama, spēlēja šahu ar Frederiku, kurš, šķiet, darīja to ar nolūku.

—     Droši vien medībās viņiem atkal nebūs veicies, — viņa ieminējās. — Mums tiek nolaupīti visi medījumi…

Pulksten trijos lejā nokāpa Eva.

—     Frederik, vai jūs uz brīdi neienāktu pie manis?

—     Kas noticis? — Donadjē kundze satrūkās.

—     Nekas… Mišels vēlas parunāt ar Frederiku.

—    Un jūs sakāt, ka nekas nav noticis… Vai viņi ir kaut ko nomedījuši?

Augšstāvā divi vīrieši un Marta gaidīja Daržānu.

—     Ko jūs par to domājat? Vai jums kaut kas nav zināms?

—     Par doktoru Lembu? Nu, protams! Tiek meklēts dzelzceļnieks Baijē, kurš nozudis kopš vakardienas.

—    Tātad tas ir slepkava! — Marta dedzīgi iesaucās.

—     Iespējams. Galvenais komisārs, kuru nupat satiku, par to ir pārliecināts.

—    Vai mūs viņš nepieminēja? Manu brāli, es gribēju teikt?

—   Pagaidām ne.

—    Ko jūs mūsu vietā darītu?

—    Es? Neko.

Eva bija paklausīga. Viņa bija palikusi lejā pie Donadjē kundzes, lai nekas nesaistītu tās uzmanību.

Visbažīgākā bija Marta.

—    Cilvēki sākuši mēļot par Martinas nozušanu… — viņa sacīja.

Kopš šā brīža sākās nemitīga staigāšana no stāva uz stāvu.

Tika noturētas slepenas apspriedes gan divatā, gan trijatā, gan pilnā ģimenes sastāvā, norisinājās arī intīmas sarunas.

Kikī un mājskolotājs bija devušies uz futbola maču. Pēcpusdienā kinoteātris mača dēl bija pustukšs.

Marta raudāja. Mišels gandrīz stundu palika ieslēdzies savā kabinetā, draudēdams sarīkot skandālu, ja viņu kāds traucēs.

—     Es to pieprasu… — tā bija Marta, kas atkal ierunājās. — Mēs nedrīkstam dot iemeslu ne mazākajām aizdomām… Martinai ir laiks atgriezties…

Šķita, ka Frederiks ir pats neizlēmīgākais.

—     Bet kas jums iebilstams pret šādu lēmumu? Varbūt domājat, ka Filipam tā nebūtu pietiekami laba partija?

Kad ap pulksten astoņiem galdā pasniedza sendvičus ar aukstu vērša galu, Frederiks beidzot padevās liktenim.

—   Vai viņa adrese jums zināma? Nu, protams, jūs taču sarakstāties!

—    Viņa adresi es nezinu. Tomēr visu viņam pavēstīšu.

Un Frederiks no Donadjē mājas piezvanīja uz „Petit Parisien” redakciju:

„Frederiks Filipam”.

Tikmēr restorānā kopā ar Grendoržiem pusdienoja Daržāni, kā draugi viņus mēdza saukt, proti, Filips un Martina.

Bet visa Šarantas departamentam pakļautā žandarmērija bija sacelta kājās.

Otra daļa Svētdienas Senrafaelā

Tas vienmēr atsākās ap pulksten desmitiem un tikpat nemainīgi kā dažu maniaku rīcība, kad, reiz iepazinuši īpašas baudas, tie pēc noteikta laika posma — it kā pieminot šo pirmo reizi — atkal dodas uz vienu un to pašu ilūziju namu, lai pieprasītu katras kustības, katra vārda vai pat kādreizējā inscenējuma precīzu atkārtojumu.

Pulksten desmitos bridža partija, kas „Vispasaules alus bārā” bija sākusies tūlīt pēc pusdienām, jau gāja uz beigām. Mišels Donadjē stāvēja divu spēles dalībnieku krēslu aizmugurē. Šos spēlētājus viņš vēl nepazina, taču starp tiem un viņu jau bija nodibinājies daudz smalkāks sakars nekā starp pazīstamiem.

Viņus droši vien intriģēja, piemēram, Mišela triks ar zāļu pulvera kārbiņu, un viņš, to zinot, uzjautrinājās. Jāpiebilst, ka tas intriģēja visus.

Starp viņiem atradās ievērojamas Senrafaclas personas — trīs veci vīri un viens jaunāks cilvēks, galvenās nomas aģentūras priekšnieks —, kas ar spēli bija tik nopietni aizrāvušies, ka ap pulksten astoņiem tiem gandrīz neatlika laika spiest kādam roku.

—    Mūsu kārtis, Ernest! — jaunākais no viņiem uzsauca viesmīlim.

Mišels bija ieradies, kad spēle jau ritēja pilnā sparā, un, nekavējoties ieņēmis savu vietu, acumirklī kā lietpratējs novērtēja spēles gaitu. Pēc katra veiksmīga gājiena viņš, viegli pamādams ar galvu, apliecināja savu atzinību, ko pārējie jau neviļus bija paraduši meklēt.

Bet viņi nesarunājās. Mišels vienmēr bija ģērbies angļu auduma sporta uzvalkā ar golfa biksēm un skotu zeķēm kājās. Viņa apavi,

kurus viņš vicnmčr spodrināja pats, bija nevainojami tīri jebkurā dienas laikā. i

Sagaidījis devīto stundu, Mišels izņēma no kabatas zāļu kārbiņu. Viņš pameta skatienu uz savu attēlu spogulī, kas atradās iepretī, jo šī bija īsti tradicionālā garā iekārtota kafejnīca ar marmoretiem galdiņiem, moleskīna soliņiem un spoguļiem visapkārt.

Dzeltenīgajā pulverī, kas piepildīja kārbiņu, Mišels izvelējās sīku graudiņu, uzlika to uz mēles un līdz ar malku ūdens norija.

Bez šaubām, tas dienas laikā nebija vienīgais. Bet sākumā viņš līdzīgā veidā bija rijis dižitallnu, proti, medikamentu, kuru ārsti neparaksta kuram katram, ja slimība nav nopietna.

Mišels slimoja. Četru mēnešu laikā apvēlies ar mīkstiem taukiem, viņš bija pieņēmies svarā vairāk nekā piecus kilogramus, un viņa sejas vaibsti, jau pirms tam visai nenoteikti, tagad bija galīgi izplūduši.

Vēlāk dižitallnu bija nomainījusi šo zāļu kārbiņa. Cits būtu pie aptiekāra pirkto kartona kārbiņu mierīgi paturējis kabatā. Taču Mišelam uz brīdi pat bija ienākusi prātā doma nopirkt senlaicīgu sudraba konfekškārbiņu, kādu bija redzējis greznumlietu antikvāra vitrīnā. Zāļu pulvera kārbiņa tomēr atstāja rafinētāku, pārsteidzošāku iespaidu.

Krembaltais pulkstenis rādīja desmito stundu. Mišels pamāja viesmīlim. Izņēmis naudu no cūkādas maciņa, viņš samaksāja. Tobrīd jau varēja noprast, kurš no spēles dalībniekiem būs laimētājs.

Laukā viņu sagaidīja vienīgi tukšais dambis, jūras viļņu šļaksti un koku lapotņu šalkas. Senrafaela likās izmirusi. Visi logu aizvirtņi aizdarīti. Kaut bija tikai aprīlis, tomēr pietiekami silts, lai iztiktu bez mēteļa.

Mišels zināja, ka viņa galda biedri kafejnīcā tagad domā: „Uz kurieni viņš var iet tik vēlā stundā?”

Un šī doma viņam iepatikās. Viņš iegriezās otrajā ielā pa labi, pēc tam vēlreiz pa labi kādā citā ielā, kura līdztekus promenādei veda uz nelielu krodziņu „Provansas bārs”, kas vēl nebija slēgts. Tajā atradās tikai lete un pāris galdu. Vecs krodzinieks. Veca krodziniece. Likās neticami, ka šo pustumšo pažobeli kāds vispār vēl apmeklē.

Un tomēr divus trīs apmeklētājus, kuri bija atbalstījuši elkoņus uz letes, — dzelzceļa strādniekus vai viesnīcas kalpotājus — tur varēja sastapt vienmēr.

Mišels iegāja krodziņā. Ar savām izslavētajām skotu zeķēm kājās.

—    Man ceturtdaļu Višī! — viņš pasūtīja.

Tad kādam paskaidroja, ka īstā Višī šai krodziņā nemaz neesot un tā vietā šeit varot dabūt tikai Višī baseina ūdeni.

—     Ļoti iespējams, — šis cilvēks noteica. — ]o šeit, vai jūs zināt…

Mišela ierašanās apmeklētājus bija apklusinājusi, un visi paslepšus viņu vēroja. Reizēm gadījās, ka, izvilcis no kabatas pulvera kārbiņu, viņš izņēma no tās zāļu graudiņu, taču nopūties tūlīt pat ielika to atkal kārbiņā.

—    Nē, šovakar vairs ne…

Mišels zināja, ka, līdzko būs aizgājis, visi šeit taujās:

—    Kas šis tāds bija?

Patiesi, kas īsti viņš bija šo cilvēku acīs? Bagāts, elegants kungs, kurš ik vakaru nāca kādu sagaidīt pie viesnīcas „Continental” durvīm.

Jo tas tiešām tā bija. Simt metru attālumā no krodziņa Mišels gaidīja. Nereti viņš nebija vienīgais gaidītājs; citu starpā tur bija kāda virtuves strādnieka tuva draudzene, kas, šurpu turpu staigājot, ar augstajiem papēžiem klaudzināja ietvi.

Pēc tam atskrēja Ņina, tumsā viņam uzgrūzdamās. Viņš mirkli, it kā aizsargājot, pieklāva Ņinu sev klāt.

—    Vai neesi pārāk nogurusi?

—    Nē taču! Viesnīcā nav gandrīz neviena klienta.

Rokās saķērušies, abi soļoja pa tukšajām ielām. Viņi nāca aizvien tuvāk kādām durvīm, virs kura spuldzes veidoja uzrakstu: „A la Boule Rouge” *. Nokāpjot dažus pakāpienus uz leju, viņi nonāca apdullinošas mūzikas gaisotnē. Līdzko Mišels pašķīra samta portjeru, viņu sveikt steidzās restorāna saimnieks vai zāles administrators, bet reizēm abi kopā.

—     Labvakar, Emīla kungs!

Mišels smaidīja. Viņus aizveda uz parasto vietu.

*„Pie sarkanūs bumbas” (fr.)

—    Ar jūsu atļauju! — Ņina Mišelam pačukstēja. Viņa aizsteidzās uz tualetes istabu saposties.

Kaut ikdienišks, tas tomCr bija īpašs notikums, jo šo mazo, neievērojamo naktslokālu, kura darījumi nebija sevišķi veiksmīgi, apmeklēja vienīgi daži pilsētas jaunekli, kāda apšaubāma spāņu dejotāja un pāris sieviešu, kuras vienmēr bija vienas un tās pašas un padevīgi tur uzkavējās līdz otrajai rīta stundai.

Viss minētais, sākot ar bridžu „Vispasaules alus bārā” līdz tam brīdim, kad Mišels atgriezās savā villā, viņam tagad bija aizstājis bilboketu.

Atgriezās Ņina, iespīlējusi augumu šaurā melna zīda kleitiņā, kuru Mišels viņai bija nopircis un, vēl smaržodama pēc rīsu pūdera un tualetes ziepēm, apsēdās viņam blakus.

Viņu vietas atradās zāles dziļumā, kādā ložā, ko blāvi apgaismoja sārta spuldze. Visi jau zināja, kas ieradies. Orķestranti gaidīja zīmi, lai sāktu spēlēt rumbu. Restorāna saimnieks pamāja abām sievietēm. Jaunekli bija spiesti uzupurēties citu labā, lai zālē rastos dzīvība, un Mišels piecelies dejoja ar savu mazo draudzenlti, kas mācīja viņam dejas solus.

—    Vai jau veicas labāk?

—    Jūs strauji progresējat. Es jūtu, ka esat lokans.

Viņš nebija lokans, bet ļengans. Mišels paslepšus uzmeta sev skatienu spoguli virs bāra letes.

Pēc tam, aplicis roku Ņinas viduklim, viņš veda meiteni atpakaļ vietā. Abi sačukstējās.

—    Mani, protams, nesauc par Emīla kungu, — viņš Ņinu reiz jau bija brīdinājis. — Nevajag ņemt ļaunā, ka nesaku tev savu īsto vārdu…

—    Jūs man neuzticaties?

—    Nē taču! Tikai esmu pārāk labi pazīstams.

—             Ar ko jūs nodarbojaties? — viņa tēloja, ka mēģina uzminēt.

—    Varu derēt, ka esat mākslinieks. Varbūt žurnālists?

Mišels pasmaidījis izvairīgi atmeta ar roku.

—    Ak, kaut es varētu tev izstāstīt savu dzīvi, mana nabaga mazā Ņina…

Viņa patiesi bija nabaga, šī mazā Ņina Pačelli, kuras tēvs strādāja akmeņlauztuvēs. Viņa nekad agrāk nebija spērusi kāju tik elegantā vietā. Viņa ilgi bija šaubījusies.

—     Es neesmu tā ģērbusios, lai kaut kur ietu…

—    Kopā ar mani tu vari iet visur!

Viņa Mišelu včl īsti nebija izpratusi, taču savu nākamo lomu gandrīz jau apjauta. Mišels bija uzzinājis, ka Ņinai ir seši brāļi un māsas.

—    Cik jūsu ģimenes cilvēku guļ katrā istabā? — viņš vaicāja.

—    Mūsu mājā ir tikai divas istabas. Abi mazākie guļ kopā ar vecākiem, mēs, pārējie, guļam otrā istabā.

Mišels bija apmierināts. Tieši tas bija vēlams!

—    Vai šī jums ir īsta pērle? — Ņina vaicāja, norādīdama uz viņa kravates spraudīti.

—     Bet, protams!

—    Tā droši vien maksāja loti dārgi.

—    Četrus vai piecus tūkstošus.

Naktslokāla sārtajā gaismā kļuva pārāk karsti. Likās, ka pārējie tur vēl kavējas tikai viņu abu dēl, un tā tas tiešām bija, bet, ja kāds klients, garām ejot, nejauši pavēra portjeru, Mišels neslēpa īgnumu.

Kurš gan nezināja, ka šis „kungs” atbalsta mazo viesnīcas istabeni un dara visu, lai viņa justos laimīga!

—    Atbildi godīgi, Ņina!

—     Ko tad?

—    Atbildi uz jautājumu, ko vaicāju tev vakar un aizvakar.

Viņš pietvīka včl vairāk, viņa pirksti trīcēja. Jau divas reizes

viņš Ņinai bija prasījis:

—    Vai esi nevainīga?

Bet viņa par atbildi bija īsi iesmējusies.

—     Kāpēc nevēlies atzīties?

—     Ko tas jums dos?

Ņinai bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa bija trausla un lunkana, taču viņas krūtis bija jau piebriedušas un jo vairāk izcēlās tāpēc, ka auguma pārējās daļas vēl bija bērnišķīgas.

—    Vai tavs saderinātais nekad tevi nav?

Ņina Mišelam bija atzinusies, ka viņai ir līgavainis, kurš dien Brestas Arsenālā.

—    Klusāk! Mūsos noklausās…

Viņš kļuva nemierīgs. Viņa roka ņurcīja Ņinas kleitu. Ikreiz, kad tā nonāca līdz noteiktai vietai, Ņina to atgrūda.

—    Izturieties pieklājīgi!

—   Tu pati esi nepieklājīga, Ņina! Kaut tu zinātu, cik nelaimīgs es biju, pirms iepazinos ar tevi…

Mišelu uzjautrināja šī bīstamā pusatklātības rotaļa.

—     Kādas sievietes dēj es gandrīz nonācu zvērināto tiesas priekšā…

—    Ko viņa bija izdarījusi?

—    Kādā Francijas pilsētā mans vārds vēl joprojām tiek minēts vai katru dienu. Izturies laipnāk pret mani, mazā Ņina. Es neesmu vesels. Vai tu vispār saproti, ko nozīmē tahikardija? Šķiet, ka nesaproti. Sirds pēkšņi sāk strauji, strauji pukstēt. Reiz es tā gandrīz nomiru, mans pulss kļuva tik lēns, ka nesasniedza pat piecdesmit sitienu… Patausti to… Nē, ne tur! Šeit!..

Ņina paklausīgi saņēma rokā Mišela plaukstu pie locītavas.

—    Nu, vai kaut ko sajūti?

—     Nē.

Viņa nesaprata, ko pienāktos sacīt — „jā” vai „nē”.

—     Manu pulsu tu nevarēsi sajust… Jo tas ir tikpat lēns kā Napoleonam… Arī Napoleons slimoja ar pulsa palēninājumu… Ņina!

—    Es klausos.

—    Kāpēc tu negribi atbildēt uz manu jautājumu?

—    Uz kuru?

—    Tu pati zini.

—    Jūs esat liels neprātis. Ja nejūtaties vesels, tad kāpēc sevi tā uzbudināt?

Dažreiz viņai uzmācās bailes. It īpaši šai sārtajā gaismā, kad Mišela seja šķita vēl bālāka, vaibsti vēl neskaidrāki. Viņš trīcošiem pirkstiem pieskārās meitenes kleitai, bet viņai gribējās piecelties un skriet projām.

—     Ņina, saki man, vai tu mani mazliet mīli?

—     Bet, protams!

—     Noskūpsti mani!

Viņa palūkojās apkārt, tad paslepšus noskūpstīja Mišelu.

—    Tu domā par ko citu?

—    Nē taču… Ir jau vēls…

Šai laikā visi to vien gaidīja, kad viņi beidzot ies prom, lai

naktslokālu varētu slēgt, un bārmenis, skandinot glāzes, jau izrādīja savu nepacietību:

—    Arlabunakti, Emīla kungs!

—    Arlabunakti, Emīla kungs! — garderobiste atvadoties teica.

—   Arlabunakti, Emīla kungs, — arī zāles administrators piebalsoja.

Mišels un Ņina izgāja dzestrajā, tukšajā ielā.

—     Varu derēt, ka tie tur tagad domā, ka mēs tūlīt iesim… hmL

—    Izbeidziet!

Mišels Ņinu pavadīja līdz dzelzceļa tiltam. Šķiet, ka viņa dzīvoja ap simt metru attālumā no tilta, jo Mišelam nebija ilgi jāklausās viņas aizskrejošajos solos, viņš drīz vien sadzirdēja, kā atveroties un aizveroties noklaudz durvis. Ņina nekad neļāva Mišelam viou pavadīt tālāk, jo, kā viņam šķita, droši vien kautrējās mājā valdošās nekārtības dēj.

—    Arlabunakti, Ņina! Zvēri, ka rīt tu man atbildēsi…

—     Nezinu…

—    Zvēri!

—     Iespējams…

Mišelam vēl atlika nepatīkamais gājiens cauri visai pilsētai līdz avēnijas galam jūras krastmalā, kur atradās Tamarisku villa. Izdzirdot naktī solus, Mišels atskatījās, viņš soļoja ātri, vairīdamies no ēnu plankumiem un veicīgi tos apiedams. Beidzot, atvēris vārtus, viņš šķērsoja dārzu un ar savu atslēgu atslēdza durvis.

Tovakar, ejot pa ielu, viņš jau bija manījis gaismu kādreizējā oranžērijā, kur no tās eksotiskajiem augiem nekas vairs nebija palicis pāri, un tā bija kļuvusi līdzīga citām telpām, atšķirdamās tikai ar savām stiklotajām sienām.

Šo villu Oskara Donadjē dzīves laikā, kad Mišelam bija desmit vai vienpadsmit gadu, ģimene bija īrējusi trīs gadus pēc kārtas.

Villa ar savām stila mēbelēm, neskaitāmajiem paklājiem un portjerām nebija mainījusies. Nozuduši bija vienīgi oranžērijas eksotiskie augi, un lielā, tukšā telpa tagad atgādināja akvāriju.

Kad Mišelam pēc sirdslēkmes ārsts bija ieteicis pilnīgu mieru, šo Tamarisku villu bija atcerējusies Marta. Kopš tās dienas bija aizritējuši trīs mēneši, tāpat kā pēc doktora Lcmba nāves. Lēkme

Mišelu bija pārsteigusi darba laikā Vallēna krastmalas kabinetā. Viņš pusdzīvs bija pārvests mājās, kur ārsts pāris stundu atturējās skaidri noteikt viņa stāvokli.

Iepriekšējā vakarā bija atbraukusi Martina, arī Filips bija ieradies, gan ne kā vīrs, bet saderinātais, jo, lai noteiktu viņa statusu šai mājā, bija nepieciešams vēl kāds apstiprinājums.

Dīvaini, ka Marta, kas Filipu nebija ieredzējusi, nekavējoties atrada viņā sabiedroto.

—    Mišelu vajadzētu nosūtīt pēc iespējas tālāk no šejienes, — Filips bija ieteicis.

Viņi sprieda par kādu klīniku, bet Mišels nikni turējās pretī… Viņš labāk bija ar mieru slimot. Slimība viņam sagādāja zināmu atvieglojumu. Bet klīnika biedēja, jo nevarēja droši zināt, vai viņš no tās vēl atgriezīsies dzīvs.

—             Varbūt nosūtīsim viņu uz priežu mežiem Arkašonas pusē?

—     Donadjč kundze ieminējās.

—    Nekādā gadījumā! Priežu meži viņu var nogurdināt, — ārsts stingri noliedza, piebilzdams: — Tad jau drīzāk uz dienvidiem…

Un tieši tad Martai bija ataususi atmiņā Senrafaela un tās villa. Piecas dienas pēc kārtas mājā viss bija sagriezies otrādi…

Baijē tēvs lāva sevi apcietināt nepretodamies, izsakoties tiešāk, viņš trešajā dienā tika atrasts mājās, dziļā miegā guļot savā gultā.

—     Es nekādā ziņā nepalikšu šeit, — Eva bija izlēmusi. — Žanam jau ir pieci gadi, un viņš man prasa sarežģītus jautājumus. Es braukšu uz kalniem kopā ar auklīti un bērniem…

Un viņa patiesi aizbrauca, no vīra pat neatvadījusies. Marta neiedrošinājās iziet no mājām. Viņai šķita, ka gājēji ielās uz viņu atskatīsies.

Piecas murgainas, nesakarīgas skraidīšanas un rosīšanās pilnas dienas. Olsens bažījās, ka var atklāties viņa brauciens uz klīniku un uz Bordo.

—    Kur viņa pašlaik atrodas? — Filips viņam vaicāja.

—    Bordo, Pasta viesnīcā.

—    Vai viņa ir loti slima?

—    To es nezinu.

—   Viņai katrā ziņā jāatgriežas Larošelā un jāsāk strādāt birojā.

—     Bet…

—    Es braukšu pie viņas.

Filips bija ieradies Donadjē mājās tieši tādā brīdī, kad viņa klātbūtne visiem likās gluži dabiska. Un reiz, kad viņi līdz včlai naktij bija sprieduši, viņš pat bija pārgulējis salonā uz kāda dīvāna.

Šo gadījumu izmantojot, Kikī atkal grasījās uzsākt savu parasto lčkmi.

—     Neko darīt, Mišelam vajadzēs brāli ņemt līdzi, — Marta noteica.

Un kāpēc gan ne? Kaujas laukā bija nepieciešams mazliet paretināt cīnītāju rindas, aizvācot prom ievainotos un vārguļus. Mišels aizvien vēl skuma un, bīdamies no paredzamās dzīves vientulībā, neiebilda pret brāļa un viņa mājskolotāja sabiedrību. Tamarisku villa bija tukša, tāpat kā gandrīz visas citas villas Senrafaelā.

Janvāra vidū Kikī mātei rakstīja: „Es peldējos jūrā!”

Bet Filips kādudien atveda Odeti, kura jau nākamajā rītā atsāka strādāt birojā.

„Kā uzzinājām,” avīzes rakstīja, „Martina Donadjē jaunkundze ir saderinājusies ar Filipu Daržāna kungu. Sēru dēļ laulības notiks ļoti šaurā ģimenes lokā.”

Marta, uzmetusi māsas viduklim viszinīgu skatienu, nolēma nesacīt ne vārda. Donadjē kundze pārāk daudz raudāja, taču varēja noprast, ka tās ir aizkustinājuma asaras. Frederiks vairījās rādīties šai mājā, un klīda baumas, ka „Alhambra” tuvākajā laikā tiks slēgta.

Nedēļu pirms laulībām, kas bija paredzētas februārī, no Evas Donadjē, kura ar bērniem dzīvoja Šveicē, pienāca telegramma, kas deva iemeslu nopietnām pārrunām. Eva pieprasīja telegrāfisku naudas pārvedumu, jo, braucot projām, kad mājās valdīja liels juceklis, viņa bija paņēmusi līdzi tikai divus vai trīs tūkstošus franku.

Olsens, uzņēmies iniciatīvu, sapulcināja savā kabinetā Donadjē kundzi, Mišela vietnieci Martu un Filipu.

—    Lūk, kāds ir mūsu stāvoklis, — cerēdams, ka neviens neiebildīs, Olsens uzsāka. — Katrs Donadjē mantinieks ir tiesīgs vadīt kādu uzņēmuma nozari, par to saņemot piecdesmit tūkstošus franku gadā.

Kamēr Kikī Senrafaelā sauļojās un peldējās jūrā, Vallena krastmalā aiz rēderejas logiem lietus gāza spēcīgāk nekā jebkad.

—    Pēc laulībām arī Filips iegūs šis tiesības un līdz turpmākajam rīkojumam varēs kļūt par Mišela resora vadītāju ar atbilstošu atalgojumu…

Filips mierīgi klausījās. Marta, citiem nemanot, viņu vēroja, atzīdama, ka viņš ir daudz nosvērtāks, nekā bija domājusi.

—     Attiecībā uz pārējiem… Budžeta gada noslēgums skaidri rāda, ka pelņa ir sadalīta starp akcionāriem, tātad ģimenes starpā. Tomēr, manuprāt, labāk būs, ja laikus jūs brīdināšu, ka bilances jau trīs gadus liecina nevis par pelņu, bet gan par zaudējumiem…

—    Lieliski! — Filips noteica.

Viss kļuva skaidrs. Katrai ģimenei vajadzēs iztikt ar piecdesmit tūkstošiem franku, un tieši tas bija Reomlra ielas mājā valdošā dīvainā noskaņojuma cēlonis…

Dažas dienas vēlāk Marta izvirzīja jaunu problēmu.

—    Manai māsai pēc laulībām nebūtu vēlams palikt ne šai mājā, ne Larošelā. Visai pilsētai nav jāzina, ka Martina jau vairākus mēnešus ir grūtniece…

Ari pret to Filipam nebija iebildumu. Ne reizi nebija dzirdēts, ka viņš būtu iebildis pret kādu Donadjē ģimenes lēmumu. Un, ņemot vērā, ka viņu budžetā nebūs vairāk par piecdesmit tūkstošiem franku, Filips izteica priekšlikumu:

—     Vai mana sieva nevarētu pievienoties Mišelam un Kikl Senrafaelā? Izdevumus mēs sadalītu…

Bet Martina šai laikā viņu gaidīja. Viņa Fiiipu redzēja aizvien retāk, bet tiekoties viņš runāja tikai par dažādiem materiāla rakstura jautājumiem. Laulību norise tika apspriesta visos sīkumos. Frederiku kā liecinieku viņi noraidīja un, neievērojot citu domas, drosmīgi izvēlējās tādus cilvēkus kā Varēns un Kambulīvs.

Mišels Senrafaclu nepameta. Viņam bija derīgāk nerādīties Larošelā, lai visi noticētu, ka viņa veselības stāvoklis patiesi ir loti smags.

Šķiet, ka Martina kāzu vakarā bija visvairāk samulsusi, guļot Filipam blakus savā Reomīra ielas istabā.

—     Kāpēc mēs nevarētu braukt projām abi kopā? — viņa gaudās. — Mēs taču justos daudz laimīgāki vienalga kur…

—    Vēlāk, Martina.

—     Kad?

—    Kad Donadjē būs izrāvušies no materiālajām grūtībām. Kā tu to nesaproti?

Nē, viņa nespēja saprast, kāpēc Filips ir kļuvis līdzīgāks visiem Donadjē nekā viņa pati, kāpēc viņš ik ritu tieši pulksten astoņos ierodas savā kabinetā un darba dienās tik tikko pagūst pabrokastot. Vēl mazāk Martinai bija saprotamas Filipa un māsas Martas sirsnīgās attiecības un viņa pārāk asā attieksme pret Olsenu.

—   Ik pēc pāris nedēļām es ieradīšos Senrafaelā tevi apciemot… Pēc tiesas procesa daudz kas noskaidrosies…

Un Filips turpināja dzīvot Donadjē mājā un ēst pie viena galda ar Donadjē kundzi.

—     Nāc iekšā! — Filips aicināja, atvērdams „akvārija” durvis. Viņš bija sadzirdējis Mišela soļus vispirms uz alejas grantētā

celiņa, pēc tam gaitenī. Martina gurdu, bālu seju un piebriedušu vidukli sēdēja atzveltnī.

—    Es tevi šeit gaidu jau divas stundas, — Filips Mišelam sacīja.

—    Atbraucu ar vilcienu, kas pienāk divdesmit vienos trīsdesmit…

—     Lūk, kā!

Mišels bija nosvīdis, viņš apsēdās pie galda un neviļus paņēma vienu no tiem sendvičiem, kuri bija palikuši pāri pēc Filipa vakariņām. Mišela kāre apēst visu, ko vien redzēja, viņa slimības laikā bija vēl vairāk saasinājusies, un katru pēcpusdienu viņu allaž varēja atrast kādā konditorejā.

—    Mēs brauksim projām pulksten sešos no rīta…

—     Kuri brauks projām?

—    Tu un es. Kas tev notika, Martina? Tu pareizāk darītu, ja tagad ietu atpūsties un atstātu mūs divatā…

Martina saīgusi paklausīja.

—     Bet neaizkavējieties šeit pārāk ilgi, — viņa piekodināja.

—     Nē, nē… Mums minūtes desmit jāaprunājas.

Šīs minūtes vilkās vairāk nekā stundu. Filips nebija atbraucis izklaidēties.

—    Vai tiešām tu nesaproti, ne? — viņš kā skaldīt noskaldīja. Pēc savām laulībām un pat jau pirms tām, tikko šurp izsaukts

—    ģimene pati taču viņu bija uzaicinājusi! —, Filips visus Donadjē, izņemot sievasmāti, uzrunāja ar „tu”.

—    Es nevaicāšu, no kurienes tu nāc tik vēlā stundā, bet priecāšos, ja mani uzklausīsi. Pēc trim dienām lietu nodos zvērināto tiesai…

Lai Filipu aizkustinātu, Mišels pieņēma pēc iespējas bēdīgāku izskatu un, izvilcis no kabatas pulvera kārbiņu, norija vienu zāļu graudiņu.

—    Kas tagad notiks? — viņš gaudās.

—     Viss atkarīgs no tā, kādā veidā mēs ķersimies tam klāt. Vai Limaiju tu pazīsti?

—    Advokātu?

—    Jā, šo sabiedrības atkritumu. Es gan viņu pazīstu!

—    Viņš darīs visu, lai mūs pazudinātu, — Mišels vaimanāja.

Trīsdesmit piecus gadus vecais Limaijs, būdams vienmēr principiāls, patiesi bija cītīgi strādājis un, cerēdams uz panākumiem, jau iepriekš par tiem priecājies, taču neko nebija sasniedzis. Bagātie klienti viņam neuzticējās. Viņu mēdza aicināt par aizstāvi tikai maznozīmīgākās prāvās, un reiz viņš bija veicis advokāta pienākumus kādā izvarošanas lietā laukos.

—     Es tikos ar Limaiju, — Filips, aizkūpinādams cigareti, pavēstīja.

Viņš ģērbās tāpat kā senāk. Viņš nebija kļuvis ne resnāks, ne tievāks un tomēr bija ievērojami pārvērties. It īpaši tas attiecās uz viņa izturēšanās veidu, kas bija neiespējami kategorisks, un uz tiešo un visai nicīgo skatienu.

—     Limaijs atteicās no medicīniskās ekspertīzes.

—     No kādas ekspertīzes?

—     Izmeklētājam nepienācās par to gādāt. Viņam bija tikai jāuzzina, kad, kādā veidā un kāpēc Baijē nogalinājis doktoru Lembu. Bet par aborta lietu sūdzība prokuratūrā nav iesniegta…

—    Tātad?

—    Vai tiešām tu nesaproti? Baijē izdarītā slepkavība ir atsevišķa lieta. Bet ja nu tiesu atliks, lai veiktu papildu izmeklēšanu? Ja nu Limaijs pieprasīs un panāks abu lietu apvienošanu? Limaijs

—     es viņu acumirklī izpratu — cerēja uz lielisku tiesas sēdes iznākumu. Jau pašā sākumā viņš cēlās kājās, pieprasīja doktora Lemba „Veļas mazgātājā” izklāstīto faktu izmeklēšanu un iesniedza vajadzīgo sūdzību sava klienta vārdā…

Daudz netrūka, lai Mišelam atkal sāktos sirdslēkme. Viņš

iztēlojās Larošelā valdošo satraukumu, izmeklētāja ierašanos abortnieces mājā Lumo, pēc tam klīnikā, tad Pasta viesnīcā…

—     Limaijs klusēs! — Filips kategoriski noteica. — Es viņu satiku. Sākot ar septembri, viņš būs algots Donadjē ģimenes advokāts un padomnieks.

—     Bet…

—    Acumirkli!

—    Es nesaprotu, kāpēc man katrā ziņā jābrauc tev līdzi…

Mišelam vairs nebija prātā nedz Ņina, nedz Scnrafaelas saulainās dienas. Viņam tikai šķita, ka šeit viņš atrodas drošībā. Bet kā lai zina, kas viņu sagaidīs tur?

—    Acumirkli! Odete ir aizstāvības liecinieku sarakstā. Nevar zināt, kādus jautājumus viņai tiesā uzdos Limaijs, kuram es tomēr neuzticos. Odete vēl nav pilnīgi atveseļojusies, to skaidri zinu, tāpēc ka esmu viņu pieņēmis par sekretāri. Tev katrā ziņā — vai tu mani dzirdi? — tev katrā ziņā jau rīt ar viņu jārunā.

Mišels neviļus bija paņēmis vēl otru sendviču.

—    Esmu darījis visu, lai Odeti uzmundrinātu, — Filips turpināja. — Daļēji tas man ir izdevies, taču jārēķinās ar satraukumu, kad viņa ieraudzīs savu tēvu tiesas priekšā. Odete domā, ka tu esi viņu aizmirsis. Es viņai apgalvoju pretējo. Atļāvos pat stāstīt, ka tu esi bijis tuvu nāvei…

—    Bet ja nu viņa nepiekāpjas? — Mišels nopūtās.

Viņš bija pārāk pieķēries šim savam atzveltnim, šai klusajai, koku aizēnotajai villai, šai pustukšajai pilsētai, Ņinai, mazajam krodziņam, bridža spēlmaņiem un naktslokālam ,,A la Boule Rouge”.

—    Tu parunāsies ar Odeti kādu stundu, pēc tam varēsi atgriezties Senrafaelā. Sīkāk visu pārrunāsim rīt vilcienā. Tagad — arlabunakti! Rīt mums pulksten piecos jācelas augšā…

Viņi iztika bez rokas spiediena. Filips iegāja sievas istabā un, pārliecināts, ka viņa ir aizmigusi, klusītiņām ieslīdēja zem palagiem.

—    Kādu sazvērestību jūs abi noslēdzāt?

—    Nekādu, guli, dārgā!

—    Es gribu zināt…

—    Es gudroju paņēmienus, kā novērst ģimenes skandālu.

—    Ko tev tas dos? — viņa pusmiegā iebilda.

Tad, pilnīgi pamodusies, cieši piekļāvās vīram.

—     Filip, kāpēc tu ar to noņemies? Mes abi varētu būt loti laimīgi vienalga kur…

Viņš Martinu noskūpstīja, tad lēnām atstūma.

—    Cst!

—    Ko tas tev dos, ja mans brālis…

—     Cst! Es tevi lūdzu, Martina, Jauj man gulēt. Rīt man būs jāsakopo visas savas spējas. Es dodos cīņā, kas nebūs viegla, zvēru tev! Pec tam būs miers. Vel tikai dažas dienas. Es tevi lūdzu, atbrīvo mani vel tikai uz dažām dienām…

Martinai bez īpaša iemesla gribējās raudāt. Bet viņa tikai nočukstēja:

—     Kāpēc?

—    Cst! Gan vēlāk sapratīsi. Rit man jācclas pulksten piecos…

Filipa poza skaidri norādīja, ka viņš vēlas gulēt.

—     Filip!

—     Kas ir?

—    Vai tu mani vel mīli?

—     Es mīlu tevi vairāk nekā jebkad.

—    Tad kāpēc tu visu to dari?

Kopš Martina augām dienām dzīvoja viena šajā villā, viena Senrafaelā, viņa savu laiku veltīja tikai atmiņām par Parīzi.

—    Bet ja nu mēs tomēr brauktu prom, Filip?

—    Klusāk!

Viņš gulēja. Viņam gribējās gulēt. Viņš zināja, ka rītdiena, tāpat kā visas nākamās, būs nogurdinoša. Viņu kaitināja Martinas nemierīgais augums, kas kļāvās viņam klāt. Viņš aizgriezās.

—    … labu nakti, Martina!

—    … labu nakti…

Bet apziņa, ka Martina negul, Filipu kaitināja vēl vairāk. Droši vien viņa viena pati tumsā bija ilgi gulējusi nomodā, jo, kad pulksten piecos viņš cēlās augšā, Martina bija tik dziļi iemigusi, ka to pat nedzirdēja.

Viņš iegāja pie Mišcla, kurš uzmeta viņam lūdzošu skatienu.

—     Es nejūtos vesels…

—    Iesim!.. Pasteidzies… Es pagatavošu kafiju…

Un viņš patiesi to pagatavoja, jo mājkalpotāju šeit nebija. Villa

izmaksāja diezgan dārgi, un tāpēc vajadzēja samierināties tikai ar saimniecības vadītāju, kas ieradās pulksten septiņos no rīta.

Šī saimniecbas vadītāja bija kāda itāliete, kas, torīt atnākusi, gāzes plīti atrada vēl siltu, kafijkannu vēl karstu un virtuves galdu nobārstītu ar maizes drusciņām.

Brīdi viņa nesaprata, kas īsti noticis, bet, saklausījusi kaut kur troksni — Kikī istabā, protams! —, viņa, paraustījusi plecus, nodomāja, ka tas nebūt nav svarīgi. Pēc tam, kā parasti rītos, pagatavoja kafiju ar pienu un stiklotajā istabā, tā sauktajā „akvārija”, uzklāja galdu četrām personām.

II

Kad viņi pie stacijas iekāpa taksometrā, vadītājs gluži vienkārši valcflju:

IJ/ VullCna krastmalu? Vai uz Reomīra ielu?

Uz. ValICna krastmalu, — Filips atbildēja. — Cik ātri vien Iespējams!

|o pulkstenis radīja pieci. Pulksten sešos birojus slēdza. Vienas stundas nepietiktu, lai izdarītu visu nepieciešamo. Ceļā no Senrafaelas uz Larošelu viņi bija paguvuši pārmīt tikai dažus vārdus, jo ne mirkli kupejā nepalika divatā. Mišels bija lasījis kādu kriminālromānu, I ilips — skatījies pa logu.

Taksometrs, sasniedzis Vallēna krastmalu, apstājās Donadjē irdcicļ.is priekša. Mišels noraizējies izkāpa no mašīnas un, lēni bāzdams kabatā roku, gaidīja, lai Filips samaksā par braucienu, tad sekoja viņam rēderejā.

Redzot, ka jaunais cilvēks lieliem soliem uzskrien pa kāpnēm, familiāri sveicina Žozefu un atver polsterētās durvis, Mišels brīdi jutās šokēts. Kāds ir Filips, to viņš, protams, zināja, taču zināt nav tas pats, kas redzēt. Vēl neērtāk viņš jutās, kad Filips, mierīgi paņēmis uz galda nolikto korespondenci — tā taču bija Donadjē korespondence! —, iesaucās:

—    Odetes jaunkundzi

Viņa, ģērbusies vienā no vecajām kleitām, atradās savā mazajā kabinetā.

—     Esiet tik laipna, nāciet sasveicināties ar Mišela kungu, — iedams uz durvīm ar korespondenci rokās, Filips aicināja. — Ja kāds pēc manis vaicās, būšu Olsena kunga kabinetā…

Tā, lūk! Turpmākais nu bija atkarīgs tikai no Mišela paša.

Mišels nezināja, ka Filips sekretāri iepriekš bija ilgi gatavojis. Palicis ar Odeti divatā, viņš gaidīja asus vārdus, pārmetumus, katrā ziņā vismaz asaras.

Taču Odete mierīga, pat pārāk mierīga stāvēja rakstāmgalda priekšā kā sekretāre, gaidot rīkojumus.

—    Vai man nevajadzētu paņemt stenogrāfijas piezīmju grāmatiņu?

Mišelam viņa likās pārvērtusies, kļuvusi smalkāka un gudrāka

—      dīvaini, ka tagad viņš to ievēroja! Bez šaubām, agrāk viņš tam nebija pievērsis uzmanību. Odete viņam bija atstājusi vienīgi apzinīgas, nedaudz stūrgalvīgas ierēdnes iespaidu, kādu rada tie, kuri ar grūtībām apgūst savu amatu.

Viņa joprojām gaidīja, bet Mišels, neveikli apsēdies pie rakstāmgalda, izvilka no kabatas pulvera kārbiņu, smagi nopūtās un, sāpīgi savilcis seju, teica:

—     Mana nabaga Odete, esmu loti slims.

Viņa nepakustējās un, vienaldzīgi noskatīdamies, kā viņš izņem no kārbiņas zāļu graudiņu, piemetināja:

—     Es arī.

—    Zinu. Mēs abi esam slimi kā fiziski, tā garīgi.

Pagaidām viņš vēl tikai minstinājās, īsti nezinādams, kā uzsākt

sarunu.

—    Vai Filips jums stāstīja, ka ārsts man ieteicis pilnīgu mieru?

—    Jā, stāstīja gan.

—     … un ka liels satraukums var mani galīgi nobeigt?

—    Es zinu.

Līdz šim Mišels bija tikai tēlojis, bet nu pēkšņi atskārta, ka situācija īstenībā ir stipri satraucoša, un no cita viedokļa paskatījās uz šo bezgaumīgi ģērbto meiteni, kas stāvēja kabineta — viņa kabineta, agrākā Oskara Donadjē kabineta — vidū, un viņam iešāvās prātā, ka rīt vai parīt šī meitene ar vienu vienīgu vārdu, ar vienu tiesas priekšā izsacītu teikumu var izraisīt virkni katas

trofu, panākt viņa apcietināšanu un ka tam droši vien sekotu Donadjē bankrots.

Viņš saknieba lūpas.

—    Odete! — pēc brīža viņš trīcošā balsī iesaucās.

—    Klausos.

—    Jūs nespējat iedomāties, kā esmu cietis un kā ciešu vēl aizvien. Odete! Esmu nogrēkojies, tas tiesa. Bet grēkoju tikai tāpēc, ka nebiju spējīgs pretoties jūsu miesas, jūsu jaunības kārdinājumam…

Asaras viņa acīs likās gandrīz vai dabiskas.

—    ]a es tagad kaut ko varētu labot, — viņš, seju noslēpis rokās, žēlojās, — es atdotu desmit gadu no savas dzīves… Sakiet man taisnību, Odete: vai jūs vēl aizvien slimojat?

—    Jā, — viņa atteica strupi, kā vienmēr.

—    Vai jūs loti ciešat?

—    Nav svarīgi.

Odete, bet ja es uz ceļiem lūgtu jums piedošanu?

—    Jūs kļūdītos.

Šo atbildi uztvēris kā draudu, Mišels patiesi nometās ceļos un stiepa viņai pretī rokas.

—   Odete, es jūs lūdzu, piedodiet man! Aiztaupiet mums visiem jaunas nelaimes…

—    Celieties augšā, Donadjē kungs!

—     Iekams jūs nebūsiet atbildējusi…

—     Kāds var ienākt!

Viņš piecēlās un raudot atslējās pret sienu. Mišels bija sapratis, ka viņam vairs nav varas pār Odeti. Viņš bija pārliecināts, ka viss ir zaudēts, ka viņa centīsies sevi atriebt.

Citos kabinetos klaudzēja rakstāmmašīnas. Kāds runāja pa tālruni. Kāds diktēja korespondenci.

Filips bija apsēdies uz Olsena rakstāmgalda malas, un Olscns viņu izjautāja:

—    Kāds viņš ir?

—    Kāds vienmēr ir bijis, tāds paliks līdz galam.

Olsens sarāvās. Tā nebija pirmā reize, kad Filips līdzīgā veidā izteicās par Donadjē ģimenes cilvēkiem.

—    Kā viņa tevi uzņēma?

—    Vēsi.

Vajadzēja nogaidīt. Augšā dzirdēja troksni, iespējams, ka Mišels tobrīd nometās ce|os.

—     Kā klājas tavai sievai? — Olsens gara laika pēc painteresējās.

—     Pateicos, viņai klājas labi.

Attiecības starp svaiņiem bija īpaši vēsas. Šķita, ka viņi viens otru nemitīgi vēro, pēta, meklē vārīgākās vietas.

—    Ko tu par Filipu domā? — reiz Marta vīram bija vaicājusi.

—     Manuprāt, viņš ir labāks, nekā man likās.

Taču Olsena balss liecināja par kaut ko tīši noklusētu. Atklāti izteicis savas domas, viņš tomēr pats tās nožēloja.

—     Ko Mišels augām dienām Senrafaelā dara?

Filips paraustīja plecus. Tas taču nebija svarīgi! Viņš uzmanīgi ieklausījās augšstāva trokšņos un, kad neko vairs saklausīt nevarēja, uzkāpa augšā un, iegājis tukšajā blakus kabinetā, piespieda ausi pie abas telpas savienojošām durvīm…

—      … Prasiet man, ko vien vēlaties… Vispirms, runājot par jums, — jūs pati labi zināt, ka es parūpēšos, lai jūsu nākotne būtu nodrošināta… Jūs varēsiet strādāt šajos birojos, cik ilgi vien gribēsiet…

—    Nē, — viņa iebilda. — Tūlīt pēc tiesas es braukšu projām.

—    Jūs brauksiet… Uz kurieni?

—     To es vēl nezinu. Filipa kungs solīja piešķirt man renti, kas būs līdzīga algai, kuru šeit nopelnu.

Iedomājoties, kādu seju Mišels tobrīd rāda, Filips pasmīnēja.

—    Turklāt, ja manam tēvam piespriedīs katorgu, Filipa kungs solījās palīdzēt viņu no turienes atbrīvot divu gadu laikā…

—    To varu apzvērēt! — Mišels dedzīgi apstiprināja. — Vienīgais, ko es no jums, Odete, vēlos, ir droša pārliecība, ka jūs tiesā izturēsieties prātīgi, lai vai ko jums tur sacītu, lai vai kādā veidā mēģinātu samulsināt.

—     Bet, protams!

—    Vai varat apzvērēt?

—    Es Filipa kungam to jau apsolīju.

Un atkal viņš! Šis Filips, kurš nebija ne raudājis, ne draudējis, tikai katru dienu pārtraucis darbu un saucis pie sevis šo jauno meiteni, kas tagad bija kļuvusi par viņa sekretāri!

—    Tātad, mana mazā Odete? — Filips mēdza viņai sacīt

Filipa vaļsirdība uzreiz bija iekarojusi Odctes uzticību.

—   Jūs atkal esat raudājusi? Un mana svaiņa, tā resnā stulbeņa, del?

Filips nelika viņai mieru, viņš Odeti ķircināja.

—     Varu derēt, ka jos man tūlīt izstāstīsiet visu — gan par savu negodu, gan par lielo satricinājumu…

—     Mana dzīve ir pagalam, — sākumā viņa sūdzējās.

—   Vai patiesi? Bet palūkojieties spogulī! Vai tiešām jums šķiet, ka vairs neesat tik skaista kā agrāk? Nē! Var pat teikt, ka ir noticis pretējais. Pēc diviem trim mēnešiem jūs būsiet pilnīgi atveseļojusies. Un kā jums tad trūks?

—     Es nezinu…

—    Jums netrūks nekā, lūk, kāda ir patiesība! Pieņemsim, ka starp jums un Mišelu nekas nebūtu noticis vai ka jūsu sakaram nebūtu bijis seku…

Odete šņaukājās, viņa šņukstēja un vairs nebija tik atklāta.

—    Tad jūs droši vien vēl joprojām strādātu par stenogrāfisti mašīnrakstītāju šai birojā. Jūs būtu tur izkaltusi, jo jums piemīt tieksme uz kalsnumu. Bet pēc tam? Iespējams, ka apprecētos, kaut gan galvot to nevar. Un tad?

—    Tad es būtu bijusi godīga, neaptraipīta sieviete.

—     Nav tiesa!

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka vairs nebijāt jauna, nevainīga meitene, kad gulējāt ar manu svaini. Vai taisnība?

—    Man bija kāds draugs…

—    Tālad? Redziet nu! Bet tagad jūs esat interesanta persona. Jūs apguvāt pieredzi. Jūs iepazināt ciešanas, kļuvāt līdzīga kādai filmu varonei, un rītdien par jums jau interesēsies visa pilsēta. Parit Mišels jums piešķirs renti, un jūs uzsāksiet jaunu — vai nu mierīgu, vai rosības pilnu — dzīvi, kā un kur vien pati vēlēsieties…

Dīvainākais bija tas, ka Filipam allaž izdevās panākt visu, ko viņš gribēja. Odete uzmanīgi ieklausījās, domājot par savu nākotni, kūdu viņš tai tēloja.

—    Jums būs vīrs vai mījakais…

—    Vīrieši man riebjas…

—    Nav tiesa! To pierāda fakts, ka es jums neriebjos.

To viņš zināja. Viņš juta, ka šai meitenē ar katru dienu pieaug apbrīns pret viņu un ka šis jotas klust aizvien satraucošākas.

—   Tagad pastāstiet man par savu tēvu… Vai viņš bija laimīgs?.. Nē! Un nu viņš ir nonācis cietumā…

—    Jums laikam šķiet, ka tas ir jautri…

—     Nē, jautri tas droši vien nav, bet nedomāju, ka jūsu tevs ar viņa raksturu tāpēc daudz ciestu. No ieslodzījuma mēs viņu nekavējoties atbrīvosim, jo tie, kam ir nauda, katorgā nepaliek. Arī viņš varēs no mana svaiņa pieprasīt bagātīgu renti un bez bēdām dzīvot jebkurā zeme pCc paša izvēles…

Filipam vairākkārt izdevās likt Odctei pasmaidīt.

Taču, palikusi divatā ar Mišelu, viņa vairs nesmaidīja. Jo Mišels, šis ncveiklenis, pārāk daudz uzstāja, čīkstēja, gribēja, lai viņu žēlo.

—     Odete, atbildiet man godīgi, vai esmu ar jums apgājies brutāli? Vai jūs pati no laba prāta neļāvāt man…

Odete neviļus pameta acis uz kabineta stūri, kur viņi pirmoreiz bija apskāvušies.

—     Un pēc tam, kad bijāt grūtniecības stāvoklī, vai es pats jums…

—    Klusējiet!

—     Neskatieties uz mani tik naidīgi! Iedomājieties sevi manā vietā. Mana sieva atsakās dzīvot kopā ar mani. Es jūtos kā svešinieks pats savās mājās. Man kaut kur jāslēpjas, esmu zaudējis veselību…

Elektriskais zvans kāpņu telpā vēstīja biroja slēgšanu, un Filips piesardzības pēc nolēma atvērt durvis.

—    Jūs vēl aizvien esat šeit? — viņš izlikās pārsteigts. — Vai man neviens nav zvanījis, Odetes jaunkundz?

—    Nē, Filipa kungs.

—    Iesim, Mišel!

Bet pirms aiziešanas Filips paguva ielūkoties Odetes kabinetā, kur viņa jau lika galvā cepuri.

—    Odetes jaunkundz, lūdzu, pasakiet viņam kaut ko nomierinošu. Izdariet to manis labā.

Viņa šaubīdamās paskatījās Filipā. Tomēr iekārtojās tā, lai, ejot garām Mišelam, kurš vēl gaidīja kāpņu telpā, īsi pateiktu:

—    No manis jums nekādā ziņā nav jābīstas.

Eva ar bērniem vēl joprojām dzīvoja Šveicē, tāpēc otrā stāva logu aizvirtņi vienmēr bija aizdarīti, un Mišels pusdienoja pirmajā stāvā, sēžot starp Filipu un savu māti.

Viņš ievēroja, ka māte ir stipri pārvērtusies, taču nespēja noteikt šīs pārvērtības cēloni un, vērojot Filipu, kurš jutās kā savās mājās, neviļus uzmeta skatienu tēva portretam.

—   Vai par viņas liecību esat pilnīgi drošs? — Donadjē kundze vaicāja.

—     Protams. Jau pirms tam biju par to pilnīgi pārliecināts. Tomēr uzskatīju, ka ir nepieciešama viņas tikšanās ar Mišelu pašu.

Mišels nodūra galvu, jo ar Odeti kopā pavadītā stunda viņā bija atstājusi kaut ko līdzīgu pretīgām atraugām. Turklāt viņš veltīgi šeit meldēja tradicionālo mājas kārtību.

Pēc nedaudz mēnešiem atrodot tik daudz pārmaiņu, Mišels jutās samulsis. Viņš mēģināja iztēloties, kas te notiek tajās dienās, kad Filips ar Donadjē kundzi ēdamistabā paliek divatā.

Kā tas varēja notikt? Un neviens pret to neiebilda? Notikumi risinājās paši no sevis — Filips šeit dzīvoja, ēda, tērzēja. Bet Martina Senrafaelā gaidīja bērnu…

—   Vai tu jau zini, kādi pārveidojumi mūs šoziem sagaida? — Donadjē kundze dēlam vaicāja.

—    Pārveidojumi?

—    Tagad taču mājās būs par vienu ģimeni vairāk. Turpmāk es kopā ar Kikī dzīvošu pagalma paviljonā. Marta, kā jau vecākā meita, pieprasa pirmo stāvu. Filips un Martina ieņems viņas trešā stāva dzīvokli, bet tu paliksi otrajā…

Brīžam šķita, ka viņas skatiens pētī abus vīriešus, tos salīdzinot.

—    Tu aizvien vēl ēd tikpat daudz un pārāk ātri, — viņa Mišclam aizrādīja.

Bija nepatīkami uz to skatīties. Mišels patiesi ēda nepieklājīgā ātrumā, alkatīgi ķerdamies klāt katram ēdienam, lai vai kāds tas būtu.

—    Tu esi kļuvis vēl apaļīgāks…

—     Sirds vaina, — Mišels paskaidroja. — Palēnināts pulss padara vai nu pārāk tuklu, vai izkaltē kā ģindeni.

—    Filip, kā, pēc tavām domām, jūtas Martina?

—    Teicami, Mamati.

Mišels atkal sarāvās. Šis vārds „Maman”…

Patiesi, kā tas bija iespējams? Pat Marta rīkojās pretēji DonadjC ģimenes tradīcijām, nonākot lejā, kamēr viņi vēl sēdēja pie galda.

—    Vai esi jau pusdienojusi? — māte viņai vaicāja.

—    Jā, un Zans jau aizgāja.

Marta apsēdās galda tuvumā. Viņa sarunājās ar Filipu tāpat kā ar kuru katru no viņiem. Viņa to uzrunāja ar „tu”.

—    Vai advokātu satiki? — Marta viņam vaicāja.

—   Ar advokātu viss norunāts. Viņš iepazīstināja mani ar zvērināto sastāvu. Ja mums palaimēsies, tad viss beigsies pirmajā rīta cēlienā un nekādu nepatīkamu problēmu vairs nebūs.

Pēc tam Marta pievērsās brālim.

—    Vai par dzīvokļiem tev jau stāstīja?

-Jā.

—    Rakstīju par to Evai, bet viņa nav man atbildējusi. Vai tu zini, ka Eva vienmēr pieprasa naudu?

Mišels paraustīja plecus. Logu aizkari bija aizvilkti. Tālos pilsētas trokšņus tik tikko varēja sadzirdēt.

—    Ir ieradies Mišels, — Brena kundze šai laikā Šarlotei pavēstīja. — Kā tev šķiet, vai viņš rādīsies tiesā?

—     Droši vien, ka ne.

—    Vai domā, ka viņam viss jau zināms?

—     Kāda jums par to dala?

Šarlote bija kļuvusi kašķīga. Kad Brena kundze viņu aicināja uz pankūku vai raušu „balli”, viņa vairs nejuta ne mazākā prieka. Filipa kāzu dienā Šarlote bija viņam nosūtījusi milzīgu ziedu pušķi, pašu lielāko, un uz baltas atklātnes uzrakstījusi dažus vienkāršus vārdus: „Un tomēr vēlu laimes!”

—             Manuprāt, tas bija Mišels, kas uzzināja, ka viņa ir stāvoklī…

—     Brena kundze nesamulsusi turpināja.

—    Es nevēlos klausīties tukšās tenkās par šiem cilvēkiem! — Šarlote pieceldamās asi viņu pārtrauca. — Es eju gulēt.

—    Pulkstenis ir tikai deviņi.

—    Vai es vairs nedrīkstēšu izgulēties? Arlabvakar!

Brena kundzei nekas cits neatlika, kā rakstīt meitai garu vēstuli: „… ir ieradies Mišels, kurš ārstējas dienvidos, un jādomā, ka…”

Bet Marta tikmēr brālim vaicāja:

—    Kad tu brauksi atpakaļ?

Un Filips viņa vietā atbildēja:

—    Rīt no rīta.

Zālē nebija neviena Donadjē, un tomēr visiem šķita, ka viņi tur atrodas, viņu klātbūtni jauta katra aizmugurē, katrā vārdā, katrā uzdotajā jautājumā. Kaut vairākas nedējas bija lijis, liktenis lēma, ka todien tiesas zālē iespīdēja pavasarīga saule, padarīdama siltāku tur valdošo gaisotni.

Pati svarīgākā persona bija advokāts Limaijs, kuru ilgāku laiku, Joti aizņemtu un plīvojošām piedurknēm, varēja redzēt rosāmies kuluāros. Ko viņš tūlīt sacīs? Vai iedrošināsies tieši uzbrukt Vallēna krastmalas citadelei?

Apsūdzētā ierašanās zālē divu uzraugu pavadībā izraisīja pārsteigumu un vilšanos. Patiesi, stiklotajā boksā parādījās sīks vīrelis neizteiksmīgu seju un gurdu, tramīgu skatienu. Viņš bija uzvilcis melno svētdienas uzvalku un ar savu spilgti balto kreklu, ar savām aprocēm un kārtīgi uzsieto kravati šķita saģērbies, lai dotos uz lauku kāzām vai kādām bērēm.

Skats bija vēl pārsteidzošāks, kad apsūdzēto pratināja. Nekādi nespēdams aptvert, vai tiesas priekšsēdētājs patiesi vaicā viņam, Baijē pēc katra jautājuma, it kā padomu lūdzot, pievērsās uzraugiem, bet advokāts viņam nemitīgi čukstēja priekšā, kas jādara.

—     Nē, priekšsēdētāja kungs… Nē, priekšsēdētāja kungs… — Baijē stomījās. Viņam trūka cepures, ko ņurcīt rokās un kas palīdzētu savaldīties.

—     Jūs metāties virsū doktoram Lembam un sitāt viņam ar veseri?

—    Jā, priekšsēdētāja kungs…

—    Jūs sitāt viņam ar šo priekšmetu trīsdesmit vienu reizi?

Zālē visiem pārskrēja šermuli.

—    Jā, priekšsēdētāja kungs…

—   Vai veseri jūs ņēmāt līdzi ar nolūku nosist doktoru Lembu?

—    Jā, priekšsēdētāja kungs…

—     Lūdzu, jūs tur, zāles galā, ievērojiet klusumu!

Dažbrīd apsūdzētā mieru varēja noturēt par cinismu. Taču ne!

Pat tiesas priekšsēdētājam saplaka dūša. Bija skaidri redzams, ka viņa priekšā atrodas nožēlojami aprobežots cilvēks.

Nebija izprotams, kā tāds cilvēks kādu vakaru bija varējis nokļūt līdz noziegumam!

—    Ievediet liecinieci!

Pārpildītajā zālē tobrīd visi izslēja kaklus. Rāmi un cienīgi, it kā ieradusies pie šefa ar stenogrāfijas piezīmju grāmatiņu rokā, ienāca Odete.

—    Jūs esat radiniece apsūdzētajam, tāpēc nedrīkstu jums pieprasīt zvērestu. Vai jums bija zināms tēva nolūks izdarīt slepkavību?

—     Runājiet skaļāk! — no zāles dzijuma atskanēja sauciens.

Un tiesas priekšsēdētājs to atkārtoja:

—    Runājiet skaļāk! Vai jūs nebūtu tik laipna un nepagrieztos pret zvērinātajiem? Kad tēvs pie jums ciemojās Bordo, vai jūs runājāt par „Veļas mazgātājā” ievietoto rakstu?

—     Nē, priekšsēdētāja kungs.

—    Vai tēva apciemojums jūs neizbrīnīja?

—     Nezinu… Es to neatceros…

—    Runājiet skaļāk! — vēl aizvien zālē kāds sauca. Un Odete pagriezusies uzmeta zālei pārmetošu skatienu.

—    Vai tobrīd minēto rakstu bijāt jau lasījusi?

Viņas balss nebija saklausāma, taču varēja redzēt, ka viņa noliedzoši purina galvu.

—Tagad, kad rakstu jūs esat izlasījusi, vai varat apliecināt, ka tajā paustie apgalvojumi ir patiesi?

Šai laikā, sēdes svinīguma apstulbināts vai satriekts, Baijē jutās visai neērti, redzot, ka viņš viens pats šeit nonācis tik daudzu ziņkāres degpunktā.

—     Nē!

—     Vai esat mani pareizi sapratusi? Publiskas tiesas priekšā man nepieklājas minēt dažus svešus uzvārdus. Es jums vaicāju vēlreiz — vai „Veļas mazgātājā” minētie apgalvojumi atbilst patiesībai?

—    Nē!

—    Jautājums attiecas uz visiem apgalvojumiem…

—     Nē!

—    Vai jūs nekad, kaut vai uz laiku, neesat atstājusi savu darba vietu?

—     Nē!

—    Vai devāties uz Bordo sava šefa uzdevumā un bijāt uzņēmusies veikt tur kādu izpētes darbu?

-Jā!

Tiesas priekšsēdētājs pievērsās ģcneraladvokātam, zvērinātajiem un Limaija kungam.

—    Varbūt kāds no jums vēlas lieciniecei kaut ko jautāt?

Tad aši piebilda:

—    Pateicos, jaunkundz, jūs varat iet.

Ar to tas beidzās. Auditorija, dīvainu izjūtu pārņemta, neapmierināti kurnēja. Visi bija gaidījuši drāmu, katastrofu. Viens vienīgs lieks vārds būtu varējis izraisīt skandālu, atklāt kādas ģimenes sabrukumu, atmaskot nelielu Larošelas sabiedrības dalu, kas iestigusi netīros darījumos.

—    Nākamais liecinieks!

Ienāca dzelzceļnieki, šie tikumības apliecinātāji, kas bija ieradušies pavēstīt, ka Baijē ir godīgs un loti mierīga rakstura cilvēks.

Pēc tam uz jautājumiem atbildēja tiesu ekspertīzes ārsts:

—     Izmeklējis apsūdzēto, es ar tīru sirdsapziņu varu teikt, ka viņa atbildības izjūta ir uzskatāma par vainu mīkstinošu apstākli…

Šķiet, ka tā bija pati bēdīgākā ziņa, jo ārsts, kuram klients nebija liedzis izpaust profesionālu noslēpumu, atklāja, ka Baijē reiz izslimojis kādu specifisku slimību, kas uz viņa smadzenēm atstājusi zināmu iespaidu.

Auditorija mazliet nomierinājās. Drāma bija pārāk neskaidra. Viņi labāk būtu pacietuši skandālu nekā neapstrīdamas liecības pclēcīgumu un vulgaritāti…

—    Vārds aizstāvim…

Un Limaijs, no kura beidzot cerēja sagaidīt dramatiskus akcentus, noturēja klasisku, taču vienlaikus neiespējami bālu aizstāvības runu.

—    Zvērināto kungi, iedomājieties paši — ja rītdien kāda avīze šantāžas nolūkos uzbruktu jūsu sievai vai meitai… Politisku mērķu dēļ upuris bija nolēmis uzbrukt vienai no cienījamākajām ģimenēm mūsu pilsētā, un, lūk, ar rikošetu uz apsūdzēto sola

pēc trīsdesmit godīga darba gadiem ir nonācis šis cilvēks, kuru es aizstāvu…

Mājiens bija nepārprotams. Turklāt vienīgais. Atlika lieku reizi raksturot Baijē, kaut gan ar šā nabaga vīra izturēšanos vien jau pietika.

Bez pārsteiguma un emocijām visi noklausījās ģenerāladvokāta slēdzienu:

—     Es lūdzu piemērot likumu, taču neiebilstu, ka apsūdzētā labā ievēro vainu mīkstinošus apstākļus.

Filips kopā ar Olsenu un Donadjē kundzi atradās savā kabinetā. Viņi gandrīz nesarunājās. Pretēji Filipa nelokāmajai pārliecībai abi pārējie nervozēja. Iezvanījās tālrunis, bet vada otrā galā atskanēja tikai kāda bailīga balss — zvanīja Mišcls no Senrafaelas.

—    Nekas vēl nav skaidrs, — Filips atbildēja. — Es piezvanīšu tev vēlāk…

Tobrīd it kā nejauši ieradās Frederiks. Viņš nāca tieši no tiesas zāles, kurā valdošais noskaņojums viņu bija nelāgi iespaidojis, un, ieraugot Frederika seju, pirmajā mirkli šķita, ka viņš atnesis ļaunas vēstis.

—    Attaisnots! — Frederiks īsi pavēstīja.

Viņš nevērsās pie Filipa, bet pie Donadjē kundzes. Viņš bija nosvīdis, slaucīja sviedraino pieri un, pašam nemanot, meklēja cigaretes.

—    Attaisnots? — Olsens atkārtoja.

Tad notika kaut kas dīvains. Visu acis neviļus pievērsās durvīm, it kā gaidot tajās parādāmies atriebēju Baijē.

—    Ko viņš sacīja?

—    Neko. Jādomā, ka viņš neko nesaprata. Limaijs devās meklēt liecinieku zālē viņa meitu. Viņa raudot metās tēva apskāvienos…

Frederiks mēģināja izlikties mierīgs, taču acīs sariesās asaras, un viņš novērsās.

—    Un ko cilvēki? — Filips gribēja zināt.

Tēvs neapmierināti novaikstījās. Un tas nozīmēja: „Tad, lūk, kas tevi interesē!”

—             Šķiet, ka neviens to nebija gaidījis, — Frederiks atbildēja.

—    Visi neizpratnē uzlūkoja cits citu. Manuprāt, viņi bija uzbu

dināti. Turpretī kādu advokātu dzirdēju nočukstam: „Par skaisti veiktu darbu skaists atalgojums.”

—    Pareizi gan! — Filips ciniski piekrita.

Tā nebija cīņa starp tēvu un dēlu. Tikai starp abiem bija radies liels, savāds tukšums. Kurš pie tā vainīgs? Neviens to nespētu pateikt. Iespējams, ka vainīga bija neuzticēšanās, ar kādu Frederiks joprojām raudzījās uz dēlu.

Filips pakāpeniski bija vairāk vai mazāk iekarojis visus Donadjē. Reiz pieņēmusi viņu savā mājā, Donadjē kundze uzticējās šim jauneklim vairāk nekā saviem bērniem.

Marta, kas joprojām vēl turējās zināmā atstatumā, bija pateicīga Filipam par to, ka, vissmagākajos brīžos saglabādams aukstasinību, viņš bija novērsis ģimenes skandālu.

Pat Olsens bija spiests atzīt, ka darījumos Filips ir tikpat spējīgs kā viņš pats un daudz spējīgāks ari par Mišelu, kaut gan pilnīgi viņam vēl neuzticējās cita iemesla dēļ nekā Frederiks.

Apkopojot savas domas vienā teikumā, Olsens sacītu:

—    Ko īsti Filips vēlas panākt?

Vai tas nebija apbrīnojami, ka viņu tik labi uzņēma gan ģimenes dzīvē, gan darījumos? Ko viņš gribējs sasniegt? Vai šis cilvēks samierināsies ar to, ka kļuvis par vienu no Donadjē mantiniekiem, par vienu no tiešajiem mantiniekiem, kā oficiālajos dokumentos mēdz rakstīt?

Filips nemēģināja pieprasīt vairāk par piecdesmit tūkstošiem franku un godīgi dalījās izdevumos par Senrafaelas villu. Viņš nepieņēma nevienu lēmumu, iepriekš neiepazīstinājis ar to sievasmāti un svaini.

Kāds zīmīgs sīkums: Mišela kabinetā, kas tagad bija nodots Filipa rīcībā, bija pārāk vājš apgaismojums. Viņš būtu varējis tur ierīkot spēcīgāku elektrisko apgaismojumu, bet tomēr to nedarīja.

—    Kā turpmāk viss nokārtosies? — Donadjē kundze ierunājās.

Un neviļus pievērsās tieši Filipam.

—     Nekas nav jāsteidzina, — Filips atbildēja. — Mišels visu vasaru paliks dienvidos. Mēs, pārējie, pa kārtai pavadīsim tur savus atvaļinājumus. Braucot uz Senrafaelu, es ņemšu līdzi Odeti kā savu sekretāri, un nevienam tas neliksies aizdomīgi. Tur Mišels viņai atdos solīto kapitālu, pēc tam viņa Larošelā vairs neatgriezīsies.

—   Bet viņas tēvs?

Ak, jā! Viņi visu bija labi izdomājuši, tikai ne to, ka Odctcs tēvu varētu attaisnot. Ko nu lai saka šim Baijē? Ko viņš tagad iesāks?

Pēkšņi kāpnēs atskanēja soli. Kāds klauvēja pie durvīm un, nelikdams kurjeram sevi pieteikt, nekavējoties ienāca, it kā šeit visu labi pazīdams. Pirmais atskatījās Filips un, ieraugot Odeti, kura, noņēmusi cepuri, gāja uz savu mazo kabinetu, neviļus satrūkās.

Bīdamies no lieka Donadjē kundzes izlēciena, Filips steidzīgi sacīja:

—   Tagad, lūdzu, esiet tik laipni un atstājiet mani vienu, man vēl jāstrādā.

—   Vai Mišclam tu nezvanīsi? — Olsens atgādināja, un Filips nekavējoties piezvanīja.

Pēc tam viņš visus, tai skaitā arī savu tēvu, izstūma laukā. Tad aizvēra polsterētās durvis. Atgriežoties vietā, Filips ieraudzīja Odeti, kura stāvēja viņa priekšā nobālusi, ar tikko manāmu smaidu sejā.

Šķita, ka viņa ar mokām turas kājās.

—   Mana mazā Odcte… — viņš uzsāka.

—   Vai esat apmierināts? — ar mokām valdīdamās, viņa vaicāja.

Nedrīksteja pieļaut, ka jūtas sakāpinas vel vairak. Jo ari Filips bija gandrīz tikpat aizkustināts kā viņa! Viņš piegāja pie loga un to atvēra.

—   Vai esmu kļūdījies, solīdams, ka viss nokārtosies?

Odete paraustīja plecus. Likās, ka viņa grasās sacīt:

—   Kas tad īsti ir nokārtojies?

—  Jums kādu laiku vēl vajadzēs pastrādāt pie manis par sekretāri, — viņš pasteidzās piebilst. — Šovasar jums būs jābrauc man līdzi uz dienvidiem.

—   Vai šodien jūs vēl strādāsiet? — viņa vaicāja, paņemdama savu stenogrāfijas piezīmju grāmatiņu.

—   Nē. Tikai piesakiet man savienojumu ar Senrafaelu.

Viņa negribīgi paklausīja. To noprazdams, viņš tomēr uzskatīja

par nepieciešamu savu rīkojumu nemainīt.

—   Pateicos, Odete. Tagad ejiet mājās pie tēva.

—   Stacijas draugi viņu aizvilka līdzi, — Odete atbildēja. — Es pat nezinu, uz kurieni viņi aizgāja.

Tie visi droši vien, skaļi klaigādami, tagad kādā kafejnīcā dzēra!

—   Hallo, vai tu tas esi, Mišel?

Ar acu mājienu palūdzis Odeti iziet, Filips paņēma klausuli.

—   Vai tu mani dzirdi?.. Viss kārtībā… Attaisnots… Jā!.. Bet, protams, kad es tev saku!.. Nē, taču, nē! Jā… Esi mierīgs… Šovakar es tev rakstīšu…

Odete, kas gaidīja kāpņu telpā, sadzirdējusi aparāta atvienošanās knikški, atgriezās savā kabinetā, lai paņemtu cepuri, un viņas lēnās kustības pauda skumjas par to, ka jādodas projām bez gaidītā vārda.

—  Arlabvakar, Filipa kungs, — uzlikusi roku uz durvju kliņķa, viņa nočukstēja.

—   Arlabvakar, Odete, — Filips neatskatīdamies atbildēja.

Kad durvis aizvērās, viņš beidzot atviegloti uzelpoja.

III

Atslēga bija tik masīva un smaga, ka to nebūtu iespējams ielikt kabatā vai rokassomā. Nedz pašam Baijē, kurš mēdza strādāt ari gadījuma darbus un bija pat uzcēlis vistu kūti, nedz viņa meitai, kas bija jauna un nereti šo to atjautīgi izgudroja, — nekad nevienam no viņiem nebija ienācis prātā, ka atslēgu vajadzētu nomainīt.

Jau pirms nelaimīgā notikuma, proti, pirms dzelzceļnieka Baijē apcietināšanas, viņiem bija tikai viena atslēga, kas glabājās ieplīsušā puķu podā uz jumta lodziņa palodzes pa kreisi no durvīm. Kaimiņiem tas nebija noslēpums, jo reiz Baijē prombūtnē, pārliecināti, ka viņa mājā kaut kas aizdedzies, tic slēptuvi bija nekavējoties parādījuši ugunsdzēsējiem.

Kamēr tēvs atradās ieslodzījumā, Odete, nespēdama atslēgu iznēsāt līdzi, slēpa to parastajā vietā, taču brīdī, kad draugi tēvu bija vilkuši sev līdzi, viņa nebija iedomājusies tēvam pačukstēt:

—   Atslēga, kā parasti, ir puķu podā.

Tagad, atstājusi pilsētu, Odete dzestrā vakara tumsā devās mājup un, pusceļu nogājusi pa ielu, otru pusi pa šoseju, sasniedza māju, kurā dzīvoja. Sīs priekšpilsētas mājas, nelielu dārziņu ieskautas, bija lielākoties vienstāvu, bet tādus laternu stabus kā pilsētā tur neredzēja, tikai virs šosejas karājās lielas spuldzes pa krietnu gabalu cita no citas.

Odete ierasti atgrūda barjeru un ievēroja, ka gaisma mājā nav aizdegta, tad, iebāzusi roku puku podā, kā bija paradusi darīt kopš bērnu dienām, kad bija spiesta pakāpties uz šim nolūkam īpaši noliktās tukšās kastes, viņa nepatīkamas izjūtas pārņemta satvēra puķu podu rokā, lai vēlreiz pārliecinātos, ka atslēgas tajā patiesi vairs nav.

Uz labu laimi viņa pieklauvēja, kaut gan zināja, ka, tēvam mājās esot., caur logu aizvirtņiem, kurus cieši aizvērt nebija iespējams, spīdētu gaisma. Odete jutās neparasti nogurusi. Viņa aizgāja līdz ceļa vidum, no kurienes ceļš bija pārredzams loti tālu, bet nevienu vīrieša siluetu tur nemanīja.

ŠI diena nebija tāda kā citas. Tāds sīkums kā atslēga neko īpašu vēl neliecināja. Tēvs droši vien bija pārnācis mājās, bet aizejot kļūdījies un atslēgu paņēmis līdzi.

Odetes apģērbs dzestrajam vakaram nebija piemērots, un tāpēc viņa nolēma rīkoties kā meitenes gados: uzkāpt uz suņubūdas jumta — šis suns bija nobeidzies pirms desmit gadiem — un ieslīdēt iekšā pa vēdlodziņu, kas bultas trūkuma dēj vienmēr bija vaļā. Tādējādi viņa nonāca pieliekamajā, tā sauktajā veļas mazgātavā, aiz virtuves.

Juzdama, ka mājās noticis kaut kas neparasts, viņa nobažījusies meklēja elektrības slēdzi. Tomēr ne! Virtuvē nemanīja īpašu nekārtību, izņemot atvērto skapi un maizes atliekas uz vaskadrānas galdauta. Odcti pārsteidza nepatīkamā smaka, kas šeit valdīja. Atvērusi kādas durvis, viņa iegāja istabā, kuru dēvēja par salonu, kaut gan salona mēbeļu vietā tur atradās ēdamistabas iekārta. Šo istabu viņi mēdza izmantot vienīgi tad, ja ieradās kāds viesis, un gaiss tur oda pēc grīdas vaska un pelējuma.

Iedegusi salonā gaismu, Odete ieraudzīja zem lampas sastājušos dūmu mākoni. Viņai acumirklī viss kļuva skaidrs. Uz galda, kas bija atbrīvots no viņas izšuvumiem un greznumlietiņām, bija pamestas servīzes komplekta labākās glāzes. Cigāru kārba, kas

lika glabāta gadījumiem „ja kāds atnāks ciemos”, bija atvērta, gaiss — vīna, tabakas un vīriešu smakas piesātināts.

Daudz nedomājot, Odete novilka mēteli un cepuri, paņēma uz naglas uzkārto katūna priekšautu un sāka sildīt ūdeni uz gāzes plīts. Tad atvēra logus, jo nelāgā smaka viņu šķebināja.

Acīmredzot tēvs bija gribējis draugus pacienāt ar glāzi vīna. Bet kāpēc viņš bija ņēmis vislabākās glāzes un, alkohola notraipītas un lipīgas, pametis tās uz galda?

Izskalojusi glāzes, Odete nolika tās vietā. Pēc tam noberza galdu, bet, tā kā daži plankumi nebija notīrāmi, viņa devās sameklēt mēbeju vasku.

Izsalkumu Odete nejuta. Gluži otrādi. Viņu māca tik spēcīgs nogurums, ka, apsēdusies salona atzveltnī, viņa lāva skatienam mirkli slīdēt pār ģīmetnēm, kuras karājās pie sienas, tad smagi nopūtās un aizvēra acis.

Nezaudējot aizritošā laika izjūtu, Odete dzirdēja, kā aizbrauc Šaronas pēdējais autokārs, pēc tam Parīzes vilciens. Drīz vien atskanēja soli uz ielas, un brīdi vēlāk kāds slēdzenē mēģināja iebāzt atslēgu. Vēl acis neatvērusi, Odete noprata, ka tēvs šāda v;ti tāda iemesla dēl nespēj atslēgt durvis, bet, iedomājoties, ka nācējs varbūt ir kāds cits, viņu mirkli pārņēma bailes.

Piecēlusies kājās, viņa nožāvājās un pārbaudīja, vai viss ir sakārtots, bet tēva smagie soļi priekštelpā jau tricināja grīdu. Odete atvēra salona durvis, un pēkšņi viņu patiesi pārņēma bailes, īstas bailes no tēva, kura seja iznira no tumsas tāda, kādu viņa nekad vēl to nebija redzējusi.

Tēvs bija svētdienas drēbēs, tāpat kā tiesas zālē. Bet galvu viņš turēja mazliet uz priekšu noliektu, kas viņam piešķīra draudīgu izskatu. Gaismā apžilbis, tēvs brīdi mirkšķināja acis, tad pēkšņi aizsmakušā, pārvērstā balsī, kas likās sveša, ierunājās:

—   Ko tu šeit meklē?

Odete grasījās raudāt. Viņa kaut ko bija atskārtusi. Viņa atkal pazina šo balsi, šo smaku. Tikai divas reizes Odete bija redzējusi tēvu piedzērušu, bet tās viņai bija dziji iespiedušās atmiņā, it īpaši pēdējā reize pēc mātes bērēm.

—   Tēt… — Odete nomurmināja.

Viņš ņirdzīgi smīnēja. Un tā kā šis smīns nebija veltīts vīrietim, viņa ņirgāšanās atstāja vēl dramatiskāku iespaidu.

—   Ej projām! — viņš, pagriezdamies pret sienu, sacīja.

Odetci likās, ka viņa kaut ko nav īsti sapratusi. Viņa nekustējās no vietas, taču šķita, ka tēvs, tik tikko valdīdamies, vel mirkli saglabās aukstasinību, bet par turpmāko vairs neatbild.

—   Ej drīzāk projām! — viņš atkārtoja.

Tik piedzeries kā citās reizes Baijē nebija, to Odete tagad ievēroja. Pārsteidza viņa nervu saspīlējums, redzokļu un sejas vaibstu stingums.

—   Tēt, es tevi lūdzu…

—   Es saku vēlreiz, vācies projām, padauza! Saprati! Vai man vēl būs tev jādod paskaidrojumi?

Un, to sakot, viņa seja raustījās, viņš raudāja, žņaudzīdams dūres, un pēkšņi sāka viscaur trīcēt.

—   Vācies projām!

—   Jā… Es tūlīt… Nomierinies… Tēt! — viņa izbijusies sauca.

—   Apklusti!

—   Tēt, es tev zvēru…

—   Apklusti taču! Vai neredzi, ka esmu spējīgs atkal izdarīt ko ļaunu?

Odete kāpās atpakaļ uz savu istabu. Viņa jau grasījās tur ieslēgties, cerēdama, ka rītdien tēvā būs atgriezušās normālākas jūtas.

—   Pasteidzies… — aizvien vēl asaru apmiglotām acīm tēvs nikni ņurdēja. — Nem līdzi visu, ko vien velies, bet pasteidzies…

Tēvs pats ieslēdza gaismu jaunās meitenes istabā un norāva zemē no skapjaugšas šīs mājas vienīgo ceļasomu.

Odete, pagalam satriekta, nekustējās no vietas. Viņa nespēja ne paraudāt, ne parunāt. Atbalstījusi muguru pret savas gultas kājgali, viņa stāvēja nobālusi un kā pārakmeņojusies.

Tevs ar piedzēruša cilvēka neveiklām, aprautām kustībām atvēra skapi, izrāva laukā dažus apģērbus, kuri tur karājās, un juku jukām sabāza ceļasomā.

—   Ko tu vēl gaidi? Ko? Vai domā, ka esmu piedzēries? Jā, esmu dzēris, tas tiesa, bet neceri, ka rītdien savas domas mainīšu…

Bija bezgala sāpīgi redzēt tēvu tik nelaimīgu. Neviens no tiem, kuri torīt bija redzējuši viņu tik nožēlojami sīku un apstulbušu ienākam apsūdzēto boksā, nespētu iedomāties, ka dažas stundas vēlāk šis cilvēks kļūs tik saspringts, tik līdzīgs smieklīgi banālam traģiķim.

—   Pasteidzies, Odete… — viņš lūdza, kad meita joprojām vēl nekustējās. — Tu nesaproti, ne? Tu to nesaproti? Nu labi, ja tu tā vēlies, tad zini… Bija atnācis Limaijs, jā, tas advokāts Limaijs, lai viņu vārdā piedāvātu man pensiju… Tāpat kā tev!

Viņa krūtis piepūtās, elpa aizžņaudzās. Viņš vairs nespēja ne parunāt, ne paelpot. Viņam reiba galva, šķita, ka viņš tūlīt pakritīs.

—   Bet tagad ej ātrāk projām!

Un, jaunā dusmu uzplūdā vairs neapjēgdams, ko dara, viņs kliedza:

—   Ej projām! Ej projām! Ej projām! Ja vēl tu neko nesaproti, tad paskaties uz šo…

Un, drudžaini trīcēdams, viņš kā pustraks rakņājās kabatās, tad, izvilcis mazu sarkanu kartīti, iemeta to meitai sejā. Tā bija parasta Komunistu partijas biedra karte. Turklāt gluži jauna, šai pēcpusdienā saņemta.

—   Skaties! Vai tagad tev skaidrs?

Šis kartona gabaliņš viņam nozīmēja sacelšanās simbolu, pilnīgu sakaru pārtraukšanu ar visu līdzšinējo dzīvi.

Tad Baijē nervi sāka pagurt, bet, atbalstījies pret sienu, viņš nenovērsa acis no meitas, kas lēnām tuvojās savam mētelim un cepurei.

Viņa jau grasījās aiziet, kad tēvs, paņēmis ceļasomu un aizvēris to ciet, nometa viņai pie kājām.

—   Tu aizmirsi savas mantas…

—  Tēt, zvēru tev… — viņa vēlreiz mēģināja kaut ko bilst. Taču skaidri bija redzams, ka tēvs neklausīsies, ka viņš cieš un katra lieka sekunde draud izsaukt jaunu dusmu lēkmi. Atvērusi durvis, Odete aizmugurē sadzirdēja tādu kā žagošanos, kā elsas un metās skriet pa ceļu uz priekšu, ceļasomai pie katra sola atsitoties pret viņas kājām.

Tikai sasniedzot Karaliskos vārtus, Odetes gaita kļuva normāla. Divi apakšvirsnieki, atgriezdamies kazarmās, noskatījās viņā un izmeta jocīgu piezīmi. Ceļasoma nebija tik smaga, cik traucējoša. Dažviet ielās vēl dzirdēja gājēju solus, tātad bija beigušies pēdējie kinoseansi.

Odete pati nesaprata, uz kurieni dodas. Viņa attapās pie Lielā pulksteņa, kad tas rādīja divdesmit piecas minūtes pēc pusnakts.

Otrpus torņa, ostmalā, jau bija sācies paisums, kuģi, pašiem nemanot, cēlās aizvien augstāk, un to masti dažbrīd jau slējās virs ostmalas namu jumtiem.

Tuvumā atradās Parīzes kafejnīca, kas vel nebija slēgta, tur svētdienas vakaros Odete šad tad bija gājusi klausīties mūziku. Viņa devās iekšā, un, neko ap sevi neievērodama, piegāja pie kāda galdiņa. Nespēdama aptvert, kur īsti atrodas, viņa apsēdās uz soliņa un brīdi meklēja ar acīm viesmīli.

—   Ko vēlaties pasūtīt?

—   Nezinu… Vienu kafiju…

Pamazām attapusies, Odete redzēja, ka dala krēslu jau sakrauta uz galdiņiem un viena zāles puse grimst tumsā. Kādā stūri divi uzbudināti jaunekli sarunājās tik skali, ka skaidri bija sadzirdams katrs vārds.

—   … es teicu viņai: mana mazā, nekad neviens cits nav man tā pāri nodarījis…

—   Un ko viņa atbildēja?

Odetes skatiens apstājās pie kāda cilvēka, kuru viņa nepazina, kaut skaidri zināja, ka šopēcpusdien ir to jau redzējusi, taču nespēja atminēties, kas īsti viņš ir. Šis cilvēks ar sudrabotiem matiem, atnācis neliela auguma, ne visai glītas sievietes pavadībā, pievērsa Odetei īpaši nopietnu skatienu.

Odete redzēja, ka viņš noliecas un it kā atvainodamies pačukst kaut ko savai pavadonei. Pec tam viņš šķērsoja zāles atbrīvoto dalu, kur grīda jau bija nobārstīta ar zāģu skaidām, un, jo viņš nāca tuvāk, jo neatlaidīgāk Odete pūlējās atcerēties.

Šeit viss mazliet atgādināja sapni. Jaunekli vēl joprojām skali runāja par savām likstām.

Vīrietis ar iesirmajiem matiem, nopietni sveicinājis Odeti, paklusām vaicāja:

—   Odetes jaunkundz, vai atļausiet uz bridi man apsēsties jums blakus?

Viņš saprata, ka Odete viņu nepazīst.

—   Frcderiks Daržāns, Filipa tevs…

Odete lāva Frederikam apsēsties, viņa uzminēja, ka šis cilvēks ir ieraudzījis viņas ceļasomu un tā viņu ieintriģējusi. Kad viesmīlis atnesa pasūtījumu, Frederiks meitenei pačukstēja:

—  Atļaujiet aizrādīt, ka šādā brīdī kafiju dzert nav ieteicams. Viesmīl, lūdzu, atnesiet vienu groku!

Odete neiebilda. Viņa ar zināmu baudu lāva rīkoties šim cilvēkam, kura izturēšanās, šķiet, liecināja par smalku dzīves pazinēju.

—   Ja nemaldos, jūs esat nosebojusi vilcienu? — uzmezdams skatienu Odctes ceļasomai, viņš smaidot vaicāja.

Viņa gandrīz izplūda asarās, viņa ar mokām valdījās, bet Frederiks maigi, it kā drošinot viņu, pieskārās viņas elkonim.

—   Agrāk par pulksten pieciem rītā neviena vilciena vairs nebūs, — viņš turpināja. — Jūs taču nevarēsiet palikt šeit visu nakti.

Varēja jaust, ka viņš rūpīgi izvēlas vārdus, ka tie zaudē parasto nozīmi un kļūst it kā slepenāku domu simboli.

Tad pēkšņi notika kaut kas tāds, par ko Odete pati brīnījās. Viņa nekad nevienam nemēdza uzticēties. Donadjē rēderejā viņu uzskatīja par noslēgta rakstura meiteni. Bet, lūk, šeit viņa acumirklī atklāti pateica:

—   Tēvs mani nupat izdzina no mājām.

—   Es to nopratu, redzot jūs ienākam šeit ar ceļasomu.

Odete nedomāja, kādā veidā šis cilvēks varējis uzminēt viņas

negaidīto traģēdiju. Un, jau iedrošināta, viņa, uzlūkojot iepretī sēdošo sievieti, gandrīz nīgri sacīja:

—   Šī sieviete nenovērš no manis acis…

Frederiks piecēlās un, pačukstējis atvainošanās vārdus, devās paklusām parunāt ar draudzeni, kas, paraustījusi plecus, paņēma savu rokassomiņu un boa un aizgāja.

—   Ko jūs izdarījāt? —Odete nesaprata.

—   Aizsūtīju viņu mājās gulēt.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka mums ir jāparunā. Jūs taču nevarat augu nakti klaiņot pa pilsētu. Turklāt jums nebūtu vēlams kādu sastapt…

Odetes nervozā plecu kustība pauda, ka viņai tas neliekas svarīgi.

—    Nekļūstiet bērnišķīga, — Frederiks viņu sarāja. — Viss jāapsver, kā pienākas. Izdzeriet savu groku…

—   Tas ir pārāk karsts.

—   Nieki. Dzeriet vien!

Jaunekli no savas vietas stūri pie loga viņus vēroja.

Kasiere un viesmīlis, paraduši Frederiku šeit redzēt ari pec kafejnīcas slēgšanas, padevīgi gaidīja.

—    Vispirms labi iegaumējiet, ka dzīve viss ir pārejošs, pat vētrainākās drāmas.

Fredcrika balss Odcti nomierināja, tā atgādināja Filipa balsi, tikai bija vēl maigāka, glāstošāka. Arī viņam, tāpat kā jaunajam Daržānam, piemita tieksme pret katru dzīvu būtni izturēties kā pret mazu, aizsargājamu bērnu.

—   Jūsu dzīve nav beigusies, — Filips viņai bija teicis. — Tā tikko sākās…

Un viņa, kas bija pārdzīvojusi traģēdiju, kas bija gulējusi ar savu šefu un, kā visiem bija zināms, meklējusi abortnicci, viņa, kuras tēvs bija slepkava, bija atļāvusies Filipam noticēt!

—   Dzīvē viss ir pārejošs, it īpaši drāmas, — Filipa tēvs viņai apgalvoja.

To apliecināja jau tas, ka viņai bija grūti atcerēties pat nule notikušās scēnas sīkumus. Varbūt vēlāk tic atausīs atmiņā. Tagad tā nelikās īstenība. Odetei kļuva karsti. Viņa atpogāja mēteļa apkakli, izdzēra groku līdz pēdējai lāsītei, un viņai mazliet sakāpa asinis vaigos.

—  Vai Mišelu Donadje jūs mīlat? — balss viņai blakus vaicāja.

Un viņa godīgi papurināja galvu, pēc tam pietvīka, tāpēc ka…

Ak, vai tad tās varēja nosaukt par jūtām… Odetei pret savu gribu bija jādomā par Filipu, par tām stundām, kad Filipam bija labpaticis aicināt viņu pie sevis, nevis lai diktētu korespondenci, bet lai parunātos par viņas dzīvi.

„Kas ar jums tādā gadījumā botu noticis? Turpretī tagad jūs esat pārdzīvojusi interesantus brīžus, gluži kā romāna varone…”

Odete mēģināja atcerēties arī citus Filipa izteicienus. Viņa bieži bija mēģinājusi tos atsaukt atmiņā, bet velti. Tie bija pārāk neskaidri. Filipa domas vairāk pauda viņa vide, kurā viņš dzīvoja, viņa balss un izturēšanās.

Bet Odete tomēr bija sapratusi, ka viņš tai ieteicis kjūt ciniskai, uztvert dzīvi reāli, bez ilūzijām un apbruņoties tā, lai nenokļūtu vairs „apēsto” skaitā.

Jā, tas, lūk, bija īstais vārds! Filips bija teicis aptuveni tā:

„Daba ir radījusi gan tādus dzīvniekus, kuri apēd citus, gan tādus, kuri rodas tieši tāpēc, lai tiktu apēsti… Vilkus un trušus…”

Frederiks gan nelikās tik brutāls. Varbūt viņš nevēlējās izteikt šādas domas.

—   Tā kā mierīga dzīve, kurai jūs, šķiet, bijāt nolemta, jums nepatika, tad ir jāizvēlas cita, vai saprotat, Odete?

Viņa piekrītoši pamāja, slaucīdama seju, kurā groks bija izspiedis sīkas sviedru lāsītes.

—   Tagad jūs būsiet labāk apbruņota…

—   Es vēl neesmu pilnīgi vesela… — viņa tikko dzirdami iebilda.

—   Es zinu… Bet varu teikt, ka piecdesmit procentu sieviešu, kuras es pazīstu, ir pārdzīvojušas to pašu, ko jūs.

—   Vai tiešām?

—   Ko Mišels jums aizvakar stāstīja?

—   Viņš gribēja, lai kopā ar Filipu braucu uz dienvidiem — laužu valodu dēj. Pēc tam es vēl dažas dienas pastrādāšu, viņi piešķirs man pensiju un es aizbraukšu.

—   Uz kurieni?

—   Nezinu.

—   Ko esat nolēmusi?

—   Nezinu.

Stūrī sēdošie jaunekli beidzot aizgāja. Kasiere žāvājās, bet viesmīlis novāca atlikušos krēslus.

—   Ko jūs man ieteiktu?

Frederiks neuzskatīja, ka ir tiesīgs sacīt, lai Odete noraida Mišcla piedāvājumu. Viņš pārāk maz pazina šīs meitenes izturību. Un tāpēc tikai nočukstēja:

—   Es iesaku jums dzīvot.

Pēc tam negaidot jautāja:

—   Vai nauda jums ir?

—   Es nezinu.

Odctei atausa atmiņā tēva kustības, kad, bāzdams ceļasomā viņas drēbes, viņš bija iemetis tajā vēl kaut ko, veco kabatas portfeli.

—   Atjaujiet, es paskatīšos…

Odetei bija bail palikt vienai. Ātrām, neveiklām kustībām viņa atvēra vienkāršo ceļasomu, pašķīra veļu, kokvilnas un zīda drēbes

un, beidzot patiesi atradusi veco kabatas portfeli, kas bija saglabājies kopš Baijē kāzām, atvēra to.

—  Šeit ir mani septiņi tGkstoši franku, — viņa sacīja. — Ko man ar tiem tagad iesākt?

Vai tas nebija Filips, kurš tobrīd ar sava tēva muti atbildēja?

—   Vispirms dosimies projām no šejienes, jo visi gaida mūsu aiziešanu, lai kafejnīcu slēgtu. Pēc tam — gan redzēsim!

Odetei nc mirkli neienāca prāta, ka Frederikam jau radusies kāda iecere. Viņš samaksāja un, paņēmis ceļasomu, pieturēja Odetes priekšā atvērtās durvis, un viņas mūžā tā bija pirmā reize, kad eleganta vīrieša pavadībā viņa atstāja kafejnīcu.

Laukā bija sausa, skaidra mēnesnīcas nakts. Viņi devās ostas virzienā, taču Frcderiks jutās visai neveikli.

—   Nakti jūs varētu pavadīt viesnīcā, — viņš beidzot teica, saudzīgi saņemdams Odcti pie elkoņa, — taču rīt jau to visi zinātu un meklētu tam izskaidrojumu. Vilciens pienāks tikai pulksten piecos un septiņās minūtēs…

—   Kāds vilciens?

—  Vai tas ir svarīgi? Domāju, ka Larošela jums būtu jāpamet, jums vajadzētu atpūsties, iegūt laiku, lai nomierinātos un visu labi pārdomātu. Jūs varat braukt vienalga kurp — uz Parīzi vai uz laukiem…

—   Uz Parīzi! — viņa pēkšņi izlēma.

—   Uzklausiet mani. Es bīstos jūs kompromitēt. Ja jūs nebūtu tik nogurusi, es ieteiktu jums augu nakti pastaigāties. Pēc brīža es kinoteātra durvis atstāšu tikai pievērtas. Jūs varēsiet apgulties uz soliem… Pulksten piecos es izlaidīšu jūs laukā…

Atbildi Frederiks negaidīja. Viņš zināja, ka Odete būs gatava uz visu. Viņš ieveda Odeti kādā zāles ložā, kur viņa varēja apgulties uz trim mīkstiem, ar samtu tapsētiem krēsliem.

Uzkāpis augšā savā pažobelē, Frcderiks tur sastapa savu draudzeni, izbijušu akrobāti, jo iepriekš minētā dejotāja no viņa bija aizgājusi ar kādu vijolnieku.

—   Kas viņa tāda bija? — akrobāte vaicāja.

—  Nekas!

—   Ak tad tu jau sāc ar jaunām meitenēm?..

—   Ko tad tu domā! Mēs kļūstam veci! — viņš atjokoja.

Tieši tai pašā stundā Senrafaelā Mišels ar Ņinu zem rokas atstāja naktslokālu ,,A la Boule Rouge”. Brauciens uz Larošelu Mišelu bija nogurdinājis, bet viņš izlikās, ka solus sper piesardzīgi tāpčc, ka ir smagi slims. Pa brīžam apstādamies, viņs apturēja draudzeni un, roku piespiedis krūtīm, dziļi ievilka elpu.

—   Tu vēl joprojām neesi man atbildējusi, — viņš neatlaidās.

Mišels neko vēl nebija panācis. Un šī doma viņu uzmācīgi

vajāja. Katru dienu viņš cieši apņēmās jautājumu noskaidrot, vai nu ar varu liekot Ņinai atbildēt, vai ar spēju kustību pārliecināties par to pats.

—  īsu brīdi pasēdēsim šeit, — viņš ieteica, kad abi tuvojās kādam solam. — Šķiet, ka mans pulss ir kļuvis vēl lēnāks.

īstenībā meitene Mišelam neticēja. Viņa redzēja vienīgi to, ka viņš ir dūšīgs, apaļiem vaigiem, bet viņa stāsti par leno pulsu viņai nebija izprotami.

Kaut mazliet nobažījusies, Ņina tomēr apsēdās. Viņa justos drošāk, ja visapkārt dzirdētu soļus, bet ielas jau bija tukšas.

—   Nineta, nāc tuvāk…

Viņš meiteni saukāja gan par Ninetu, gan par Ninušu, gan, atceroties kādu krievu romānu, par Ņinočku, kas skanēja kā Ņitočka, un viņa par to uzjautrinājās. Kāda vajadzība viņai bija Mišelu izprast? Šis „kungs” bija bagāts vīrs. Viņam piemita zināmas dīvainības kā jau lielākoties bagātniekiem, pat dažas viesnīcas „Continental” klientes mēdza pieprasīt brīnumu lietas — viena no tām bija atvedusi līdzi melna zīda gultas vclu, apgalvodama, ka uz baltiem palagiem nevarot aizmigt.

Ņina lāva sevi pievilkt tuvāk, viņa neatgrūda Mišela roku, kas, apskaudama meitenes plecus, apstājās pie viņas krūtīm, tvirtām un smailām jaunas itāliešu meitenes krūtīm.

Krūtis — tas vēl būtu nieks! Bet viņai, kā vienmēr, vajadzēja cīnīties, lai nosargātu pārējo. To darīt bija apgrūtinoši. Mišels, nezaudējot drosmi, centimetru pēc centimetra tuvojās meitenei, mēģinādams pievērst viņas uzmanību kaut kam citam. Un, kad Ņina viņu beidzot atgrūda, viņš sāka lūgties, izlikties, ka padodas, bet tūlīt pat manevru atsāka.

—   Tu nemaz nespēj iedomāties, cik lielai jābūt manai mīlestībai, lai es iedrošinātos rīkoties tā kā pašreiz.

—   Ko tad tu iedrošinies?

Un atkal sākās pa pusei atklāta atzīšanās…

—   Esmu pārdzīvojis lielu traģēdiju, Ninuša…

Šis viņa parastais „vadmotīvs” vai vismaz kaut kas tamlīdzīgs meitenei jau bija labi zināms.

—  Ā, skaidrs! Tevis dēļ kāds cilvēks nonāca katorgā…

—   Nebūt ne, viņu attaisnoja.

—   Nu un tad?

—  Tas taču ir briesmīgi! Kādudien viņš var ierasties pie mums un pieprasīt norēķinus…

—   Ko tu viņam esi nodarījis?

—   Es mīlēju kādu sievieti…

—   Viņa sievu?

Ņina jau bija gatava Mišelu atstumt. Daudz netrūka, lai viņš mērķi nebūtu sasniedzis. Bet šoreiz, kaut gan Ņina sasprindzināja visus muskuļus, viņai neizdevās atbrīvoties, un viņu pārņēma bailes.

—   Ninuša… Ninuša… — Mišels, noliecies pie viņas, dvesa.

—   Laidiet vaļā… Laidiet vaļā vai es kodīšu..

Un pēkšņi viņa to izdarīja. Mišela deguns atradās tieši viņas mutes priekšā, un viņa spēji iecirta tajā zobus.

Pēc īsa atelpas brīža Mišels izslējās. Viņš izskatījās tik nožēlojams, ka likās — tūlīt sāks raudāt. Viņš meklēja kabatlakatiņu, lai aizspiestu asiņojošo degunu.

—   Vai es jūs nebrīdināju? — meitene taisnojās, sakārtodama apģērbu. — Tad nu gan ir iedomas! Brīžam rodas šaubas, vai jūs vispār esat pazinis sievieti…

Tur nu viņš stāvēja savā skaistajā golfa uzvalkā ar skotu zeķēm kājās, degunu iespiedis kabatlakatā, vēl druknāks un ļumīgāks nekā jebkad.

—   Vai jūs uz mani dusmojaties? — meitene vaicāja.

An viņa piecēlās, izlikdamās, ka grasās iet projām.

—   Vai zināt, ja jūs uz mani turēsiet ļaunu prātu…

—   Paliec! — viņš lūdzās. — Uzgaidi…

Viņus apgaismoja vienīgi mēnesnīca. Kad garām gāja kāds policijas seržants, abi sastinga, it kā mierīgi sarunādamies. Vajadzēja nogaidīt, kamēr policists nogriezīsies ap stūri.

—   Jūs pats esat vainīgs. Katru dienu atsākat vienu un to pašu…

—   Tad atbildi man!

Pat ar asiņojošu degunu viņš atkal pievērsās šim jautājumam.

—   Ko lai atbildu?

—   Tu pati labi zini.

—   Vai to, ka esmu nevainīga?

—   Jā… — viņš kautri noteica.

—   Lai notiek! Nē, neesmu vis! Vai tagad esat apmierināts? Viņa sabozusies uzgrieza Mišelam muguru.

—   Ar ko tu gulēji?

—  Ar savu līgavaini, lok, kā!

—   Ar to, kurš dien Brestā?

—   Jā! Goda vārds!

—   Ninuša… Ninučka,. Nāc šurp pie manis…

Viņš devās tai klāt, apskaudams sirsnīgāk nekā jebkad. Un klusām pie auss viņai šļupstēja:

—   Tad kāpēc tu negribi to darīt ar mani?

—   Tas ir pavisam kas cits!

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka tā! Bet nu iesim! Man laiks atgriezties mājās…

—   Vai tu rit atnāksi?

—   Skaidri nezinu…

—   Kāpēc nezini? Ko esmu tev nodarījis? Paklau, Ņina! Es apsolu tev, ka vairs to neatsākšu…

—   To jos man solāt katru dienu.

—   Bet šoreiz tev zvēru!

Viņa skali iesmējās, jo, ejot garām diviem laternu stabiem, pēkšņi bija pamanījusi pāris asins lāses uz sava pavadoņa deguna. Viena no tām karājās pašā degungaliņā.

—   Kāpēc tu smejies?

—   Tāpat vien, jos esat smieklīgs.

To viņa izteica samērā maigi. Viņš bija smieklīgs — lok, īstais vārds! Viņš nerīkojās tā kā citi. Ņinai viņš atgādināja lielu tranu, kas sitas pret virtuves sienām.

—   Nē, neaizturiet mani… Iesim…

—   Bet rīt?

—   Gaidiet mani kā parasti. Ko gan sacīs jūsu māte, ieraugot tādu degunu?

Mišels, tēlodams piesardzīgo, bija licis viņai saukt sevi par

Emīla kungu, taču nebija atturējies mazpamazām izklāstīt visus ģimenes noslēpumus. Viņa jau zināja, ka Mišels Senrafaelā dzīvo kopā ar māsu, kura gaida bērnu un ik dienas zvana vīram, maksājot astoņpadsmit franku par tris minūšu sarunu.

Viņa zināja arī to, ka Mišela brālis, slimīgs pusaudzis, ir aizrāvies ar vingrošanu un stundām i'lgi kopā ar mājskolotāju noņemas ar dažnedažādiem nejēdzīgiem vingrinājumiem.

Vai Kikī nebija iecerējis būvēt kuģi? Viņš bija iegādājies dēļus, zāģi un āmuru. Pēc sludinājuma avīzē viņam bija atsūtīts sīks paškonstruētas laivas plāns.

Viņi abi, Edmonds un Kikī, aizrautīgi būvēja laivu, un nebija viegli pasakāms, kurš no viņiem ar to aizrāvies vairāk — skolnieks vai skolotājs. Gadījās, ka abi šad tad saķildojās kāda vingrojuma dēļ, spriežot, kurš no abiem veicis to labāk, bet savu bicepsu, plecu platuma un ikru mērišanai viņi bija nočiepuši Martas metramēru.

Pārītis sasniedza viaduktu. Ņina bez naida sniedza Mišelam pretī savas lūpas, bet Mišclu bija pārņēmis izmisums domājot, ka viņa var vairs neatnākt. Vienlaikus kremta arī tas, ka meitene jau bija piederējusi citam, ka cits jau ar viņu bija…

Pēkšņi Mišelam iešāvās prātā, ka vajadzētu Ņinu iegūt ar varu tepat uz ielas.

Taču Ņina, it kā nojauzdama briesmas, izslīdēja viņam no rokām un pa gabalu sauca:

—   Ar labu vakaru!

Tagad Mišelam uzmācās citas bailes, šai dienā pēdējās — bailes no nepatīkamas tikšanas. Atri soļojot, Mišels aizkusa un apņēmās, ka mājās nekavējoties pārbaudīs pulsu.

Visi mājinieki jau gulēja. Viņš nespēja izprast, kāpēc viņu nomāc tik liela bezcerības un tukšuma izjūta.

Neviens nespētu pasacīt, ka šai villā guļ cilvēciskas būtnes, pavisam četras, neskaitot to, kurai drīzumā bija janāk pasaulē. Sai mājā nejuta dzīvības siltuma, tajā trūka jebkādas ģimenes pavarda gaisotnes.

Mišela istaba bija pati lielākā un arī tukšākā. Tikpat tukša kā… Viņš nespēja atrast pareizo salīdzinājumu, taču šis tukšums likās tieši tāds kā viņā pašā, un tāpēc viņš negribēja zaudēt tos brīžus, kad juta sev blakus Ņinas silto, nemierīgo augumu un

kad skūpstiem klāt jaucās ķiploku piegarša, kas viņam sāka kļūt tīkama.

Lēnām un rūpīgi, kā parasti vakaros, Mišels veica savu nakts tualeti, neaizmirsdams pārbaudīt arī pulsu — 48 sitieni! — un izskalot kaklu, pčc tam basām kājām devās nospiest elektrības slēdzi, jo otrs, kas atradās gultas galvgalī, bija sabojāts.

IV

Ja februāra pirmajās dienās Filips būtu redzēts ieejam viesnīcā „Hotel de France”, pat tad neviens nespētu iedomāties neko ļaunu. Ēdamzālē, kas ar savu pārmērīgo spodrību un neitralitāti atgādināja klostera ēdamistabu, Filips brokastoja kopā ar kādu biklu laulāto pāri, kas torīt bija ieradies un pierakstījies šajā viesnīcā ar Grendoržu vārdu.

Pēcpusdienā šis pāris devās iepazīties ar Larošelu, kur, par laimi, vairs nelija. Filips, stāvēdams uz savu noliktavu sliekšņa, sagaidīja Grendoržus un pagodināja tos, izrādot saldējamās iekārtas, pēc tam kādu zvejas burinieku, tad ogļu kuģi un beidzot ari brikešu rūpnīcu.

Viss notika viegli, bez šķēršļiem. No Vallēna krastmalas nama logiem varēja redzēt Filipu kopā ar svešām personām, bet neviens tam nepievērsa uzmanību.

Vēl mazāk tika ievērots kāds kalsns, pinkains krievs, kurš ieradās nelielā stacijas kvartāla viesnīciņā. Tā istabu izīrētāji pret šo cilvēku izturējās ar cieņu, jo viņš bija pierakstījies kā inženieris un trešajā dienā, pārnākot mājās, atnesa mazu radioaparātu 6CV, kuru nupat bija iegādājies. Viņa uzvārds bija grūti izrunājams, tāpēc viņu sauca vienkārši par Ivana kungu.

Ivana kungs augām dienām braukāja apkārt pa šo rajonu, nereti apstādamies pie garāžām, lai nopirktu degvielu. Marta beigās daudz runāja par Rosiņjola garāžas izputēšanu; šī vecā garāža, kas atradās neizdevīgā vietā starp divām vienvirziena ielām, vairs neatbilda nekādām prasībām, turklāt bija slikti apgādāta.

Bet pēkšņi, atlīdzinājis zaudējumus saviem kreditoriem, Ro-

siņjols lika nojaukt kādu garāžai traucējošu sienu, un visi uzzināja, ka viņam radies loti bagāts kompanjons — krievu inženieris Ivana kungs.

Aprīļa sākumā garāžas firma saucās „Rosiņjols un Co. Galvenais transporta uzņēmums”.

Viņi vēl neko netransportēja, taču jau piecpadsmitajā aprīlī ielu aizsprostoja desmit lieliskas jaunākā modeļa kravas mašīnas, un uz visām desmit sarkaniem burtiem bija rakstīts „Rosiņjols un Co”.

Tieši par to viņi sarunājās pie galda. Bija maija sākums. Vasaras laika ēdamistabas lampas pusdienojot nemēdza izdegt, un tomēr pat saulainākajās dienās parka veco koku dēl tur valdīja pelēcīga krēsla, klusa un drūma gaisotne. Donadjē kundze ēdienreizēs bija pasākusi sēdēt pie galda divatā ar Filipu, kurš vienmēr viņai kaut ko interesantu pastāstīja.

—   Vai zināt, Maman, par ko es domāju? — Filips tovakar it kā starp citu vaicāja.

Viņas atbilde, bez šaubām, bija noliedzoša. Kā gan viņa to varēja zināt?

—   Kāds vējgrābslis Larošelā esot nodibinājis transporta uzņēmumu. Kas zina, ko viņš domā transportēt, taču viņam pieder desmit modernākās kravas automašīnas.

Zinot, ka Filips nemēdz stāstīt tukšus niekus, Donadjē kundze uzmanīgi ieklausījās.

—   Šodien uzzināju kaut ko tādu, kas, ja vien tā ir patiesība, varētu būt mums izdevīgi. Krievu inženierim, šā uzņēmuma vadītājam, esot paredzētas divas tikšanās ar Varēnu…

Pagaidām neko īsti nesaprazdama, Donadjē kundze ieklausījās vēl uzmanīgāk.

—   Nevar taču būt, ka runa ir par zivju pārvadāšanu no zvejas vietām, vai nav tiesa? Tad jau drīzāk par Varēna briketēm, kuras konkurē ar mūsējām. Desmit ātri kravas automobili iebrauc katrā lauku ciematā un bez starpniekiem piegādā briketes visām mājām…

Viņa Filipu apbrīnoja. Neviens cits ar viņu tā nebija runājis, nevienam citam tas nebūtu ienācis prātā, bet jautājums bija nopietns, jo briketes tobrīd bija vienīgā ienesīgā nozare.

Filips ēdot runāja tālāk it kā par kaut ko visai nenozīmīgu.

Nav bijis laika pamatīgāk apsvērt šo jautājumu. Bet mūsu sadales pakalpojumi, bez šaubām, ir aizvēsturiski. No otras puses, hnnkas negribēs mums tik viegli izsniegt kredītu inventāra iegādei Maman, vai sieru jūs nevēlaties?

Paņēmis gabaliņu siera, Filips piezvanīja Ogistēnam un lūdza atnest sviestu. Saruna turpinājās mierīgā garā un liecināja par pilnīgu savstarpēju uzticēšanos.

—  Vai sapratāt, ko es gribēju teikt? Man tāda doma iešāvās prātā, kaut gan šobrīd vēl nezinu, vai tā ir lietderīga. Pieņemsim, ka akmeņogles mēs paši vairs nepārdotu, bet mūsu vietā…

Ja pie šīs sarunas botu bijis klāt Olsens, viņš sašutis pielēktu kājās, bet Donadjē kundze joprojām mierīgi vēroja Filipu.

—   … tiešāk izsakoties, ja nu mēs akmeņogļu sadali uzticētu kādai akciju sabiedrībai? Pag! Jūs tūlīt iebildīsiet, ka testaments aizliedz kādu no rederejas nozarēm likvidēt, pirms Oskars nav sasniedzis pilngadību. Bet runa taču nav par likvidēšanu…

Donadjē kundze atbalstīja elkoņus uz galda, jo šī iecere viņai saka likties aizvien svarīgāka.

—  Tūlīt jums viss būs skaidrs, Maman… Ogles mēs joprojām iepirksim Anglijā un pārvadāsim ar mūsu kuģiem. Turpināsim arī brikešu ražošanu. Būs nepieciešams tikai neliels labojums. Mazumtirdzniecības vietā mēs dibināsim jaunu nomas sabiedrību, kura par zināmu summu pirks mūsu briketes un apņemsies sadalīt tās trim departamentiem…

Bet kas bos šī nomas sabiedrība?

Tic būsim mēs paši. Mēs un garāža, kurai pieder kravas mašīnas. Mēs dosim ogles, viņi — ripojošo inventāru…

Līdz runas nobeigumam bija vēl tālu. Tā kā turpinājums solījās būt daudz sarežģītāks, Filips, aizkūpinājis cigareti, piecēlās kājās.

—  Pirmajā acumirklī šī nomas sabiedrība var likties neizdevīga, katrā ziņā nepieciešama tā nav. Un tomēr mūsu stāvokli, it īpaši jūsējo, Maman, šī sabiedrība mainītu. Kas notiek tagad? Par oglēm ieņemto peļņu aprij zvejas vietu pakalpojumi un transporta kuģi. Bet jūs pati šajos darījumos nepiedalāties. Vārdu sakot, katrs no mums, saņemdams piecdesmit tūkstošus franku gadā, nespēj tikt galā ar dzīves grūtībām, turklāt ir runa par to, ka nākamgad šī summa būs jāsamazina. Kad Kikī sasniegs pilngadību, jūsu

rīcībā atliks tikai smieklīgas lietošanas tiesības, kuras varbūt nemaz nepastāv…

Donadjē tčva portrets Filipu nemaz nemulsināja, drīzāk gan otrādi! Tas mudināja uzmest greizu, izsmejošu skatienu šim bargajam vīram, kura moža darbu Filips gatavojās pārveidot pēc sava prāta.

—   Nomas sabiedrība būs autonoma. Katrs no mums, kā jūs, tā mčs, zināmu pelņas dalu varēsim ietaupīt, noguldot to personiskajā rēķinā. Masu ienākumi pakāpeniski uzkrāsies, neejot caur Donadjē kasi. Ņemiet vērā, ka šī iecere pagaidām ir tikai tukši vārdi…

Nē, tic nebija vis tikai tukši vārdi! Donadjē kundze to zināja. Viņa savu Filipu pazina! Viņai bija pieticis laika znotu iepazīt, un, izturēdamās pret viņu vienmēr labvēlīgi, viņa nekad nebija pievīlusies.

Filipa rīcība bija apzināta. Viņš skaidri zināja, kuru ceļu iet. Bet vai bīstamāki par Filipu viņai nebija pašas dēli un meitas, iestiguši stingrā testamenta noteikumu ievērošanā?

Daži Filipa izteicieni nupat bija liecinājuši par likumisku iespēju rīkoties tā, lai, apejot Oskara Donadjč testamentā piesardzības labad ietvertos nosacījumus, daļēji atgūtu brīvību.

—    Ko vēlies? — Donadjē kundze ienākušajam Ogistēnam neiecietīgi vaicāja.

—   Martas kundze lika jums pajautāt, vai viņa drīkst uz brīdi nonākt lejā?

—    Labvakar, Maman\ — Marta sacīja, uzspiezdama mātes pierei pedantiski korektu skūpstu.

Un arī viņas Maman skanēja tik vēsi, it kā viņa būtu teikusi „kundze”. Māte un meita, dzīvodamas vienā mājā, reizēm neredzējās divas trīs dienas. Marta bija vienīgā, kas vēl uzticīgi ievēroja Oskara Donadjē iedibinātās tradīcijas un, nokāpjot lejā, tikai vienu vai divas reizes nebija likusi sevi iepriekš pieteikt.

—    Filip, tu vari šeit palikt, — redzot, ka viņš grasās iet uz durvīm, Marta teica. — Tas var interesēt arī tevi.

Vārdu sakot, Martai, tāpat kā Filipam, kaut kas bija sakrājies uz sirds. To liecināja fakts, ka Olsens bija palicis augšā kā vienmēr, kad vajadzēja izšķirt kādu strīdīgu jautājumu, jo viņam ļoti nepatika jaukties ģimenes strīdos. Marta, starp citu, daudz

I.ih.ik prata tikt ar to galā, tikai retu reizi atkāpdamās no savām prasībām un, galvenais, jebkuros apstākļos saglabādama aukstasinību.

Filips domāja, ka strīda vietā svaine vēlas viņam kaut ko aizrādīt, kaut vai to, ka Donadjē kundze, kopš Filips dzīvoja pie viņas, bija pasākusi ik vakaru izsmēķēt vienu cigareti un iedzert glāzīti liķiera ar zāļu novārījumu.

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Ogistēns, aizdedzis lampas, klusītiņām izgāja.

—   Redziet, es gribētu parunāt par brīvdienām, — Martas balss skanēja gandriz vai līksmi. — Mēs ar Žanu nupat par to spriedām. Un, mūsuprāt, Mamati, tev derētu ņemt atvaļinājumu nekavējoties…

Tā kā Senrafaelas villas īrēšana prasīja ievērojamus izdevumus, reizi par visām reizēm bija nolemts, ka to izmantos katra ģimene ļicc kārtas. Pavadot tur zināmu laiku, viņi savstarpēji sadalīs izdevumus.

Tobrīd Senrafaelā jau dzīvoja Mišels, Kikī ar savu mājskolotāju un Martina.

—  Ņemiet vērā, ka dienvidos laika apstākli nav tādi kā šeit,

Marta pasteidzās piebilst. — Tie ir pilnīgi pretēji. Ja gribi

sabaidīt jūliju, tad tev tur būs grūti panest lielo karstumu, kaut Kan esi diezgan izturīga. Un tur taču atrodas Martina…

Marta palūkojās uz Filipu, it kā atbalstu gaidot.

Vai Martinas (Cdčjo vēstuli Filipam nolasīji? Šķiet, ka bērns nak:. ; ..ujIo iH īdz ātrāk par noteikto laiku, proti, jūnijā. Tieši tud ari tu būsi tur klāt…

Ta, bez šaubām, bija neliela blēdība, par to Donadjē kundze bija pārliecināta. Viņa savu meitu pārāk labi pazina. Pašlaik Zilajā krastā atpūtnieku nebija daudz, bet Marta vēlējas bat tur, kad kūrorta augstāko aprindu dzīve ritēs pilnā sparā. Un tūlīt pat viņa sevi jau nodeva:

—   Beidzot esmu saņēmusi vēstuli no Fransuāzas.

Fransuāza bija Brena kundzes meita, precējusies ar kādu hercogu.

—   Viņa raksta, ka jūlijā braukšot uz Kannām un labprāt mani tur satiktu. Kannas taču atrodas blakus Senrafaclai.

Te tev nu bija! Donadjē kundze neuzskatīja par vajadzīgu

iebi’st. Ielaisties cīņā ar Martu botu pārāk nogurdinoši, jo Martai iet Qka atjautības un neizsīkstošas pacietības. Taču stāvokli varēja zn antot citādi.

—         Esmu ar mieru braukt kaut vai tūlīt, bet ar vienu noteikunu, — Donadjē kundze sacīja, — es ņemšu līdzi mašīnu un Ogistēnu…

—   Par mašīnu es parunāšu ar Žanu…

Un Marta uzgāja augšā, kur krietnu brīdi kavējās, līdz beidzot pazemīgā izskatā atgriezās.

—         Žans ir ar mieru iekārtoties tā, lai iztiktu bez mašīnas, kaut gan tas sagādās neērtības. Bet Ogistēnam tomēr vajadzēs palikt tepat, jo citādi nebūs neviena, kas pa dienu paliek mājās…

Viņi mēģināja jautājumu atrisināt. Donadjē kundze pati mašīnu nevadīja. Bet vadītāja pieņemšana maksātu pārāk dārgi.

—   Kāpēc nevarētu ņemt līdzi Batistu? — Filips ieminējās.

Batistu Maklū, Esnandes pils sargu! Marta sajūsmināta piekrita

šim ieteikumam. Bet Donadjē kundze saīga.

—   Maklū izskatās pārāk zemniecisks, — viņa iebilda.

Galu galā visi ar to samierinājās un nolēma pasūtīt Batistam

šofera livreju.

Pēc pāris dienām Donadjē kundze, stipri satraukta, gatavojās ceļam. Viņa bija iegādājusies divas gaišākas kleitas, uzskatīdama, ka melnais sēru tērps Zilajā Krastā būtu lieks un pat smieklīgs. Mašīna bija piekrauta pilna ar līdzvedamo bagāžu. Batists, ieģērbies jaunajā livrejā, jutās neveikli.

Nomas sabiedrību neviens vairs nepieminēja. Donadjē kundze Filipam par to nebija teikusi ne vārda, kaut gan pāris reižu viņi bija divatā vakariņojuši. Vienīgi aizbraukšanas brīdī, it kā atcerējusies kaut ko mazsvarīgu, viņa Filipam vaicāja:

—          Starp citu, ko esat nolēmis darīt savas ieceres labā, par kuru man stāstījāt?

—         Vispirms vajadzēs aprunāties ar Žanu un Martinu, — Filips atbildēja. — Bet, ja būs nepieciešami paraksti, tad…

Un viņa mājiens nozīmēja, ka tādā gadījumā viņš ātri būs klāt.

—   Vai Martinai jums nekas nav sakāms?

—         Sakiet viņai, ka pēc dažām dienām ieradīšos viņu apciemot. Lai viņa sarga savu veselību un uzmanās, it īpaši vakaros, no saaukstēšanās… Dienvidos vakari mēdz būt dzestri…

Brcna kundze un Šarlote stāvēja savā novērošanas postenī pie loga.

—  Viņa brauc projām viena pati! Skaties! Cik tad viņu paliks tai mājā? — Un Brena kundze sāka skaitīt uz pirkstiem: — Marta un viņas vīrs… Filips… Trīs! Tas nav pārāk daudz.

Donadjē kundze Senrafaclā bija ieradusies tik pēkšņi kā meteorīts, kas negaidot uzkritis mājai, un kopš tā brīža viena pati sacēla vairāk trokšņa nekā visi pārējie kopā.

Martina bija skumīga un reti atstāja savu otrā stāva apartamentu ar terasi; vienīgi vakaros viņa kādu stundu mēdza pastaigāties jūras krastā. īpaši tāpēc, ka to viņai bija ieteicis ārsts. Par Kikī Donadjē kundze interesējās maz, bet par viņa laiviņu, kas vēl nebija pilnīgi gatava, nelikās ne zinis, it kā tā būtu bijusi tukšs gaiss.

Mišels, ieraugot piebraucam mašīnu, bija acumirkli sadrūmis, viņam radās domstarpības ar māti. Nākamajā dienā Donadjē kundze apstaigāja villu, atzīmēdama krānus, kuri vairs nedarbojās, logus, kuri vairs kārtīgi nebija aizverami, un grabošās žalūzijas, bet, redzot sapostīto salona iekārtu un tukšo oranžēriju, viņa pagalam sašuta.

Viņa izsauca kādu darbuzņēmēju, kurš pierakstīja veicamos labošanas darbus un dažādus citus pasūtījumus.

—   Cik tas viss mums maksās? — Mišels iedrošinājās vaicāt.

—   Tev laikam labāk patiktu dzīvot zirgu stallī? Brīnos, kā jūs esat varējuši šai sapostītajā villā tik ilgi nodzīvot? Tiesa gan, tu taču šeit neesi sastopams bieži un ierodies tikai pulksten trijos no rīta.

Tā, lūk! Varbūt tas viņu beidzot apklusinās?

Un viņš, patiesi apklusis, tikai nopūzdamies vēroja mātes neapdomīgo rīkošanos. Kādudien viņiem atnesa dārza mēbeļu komplektu, ko māte bija nopirkusi.

—   Nedomā, ka es šeit dzīvošu, ieslēgusies istabās!

Citudien atnesa kasti ar dzērieniem, cigaretes, cigārus un sodas

ūdeni.

—   Ko esi nolēmusi ar to visu iesākt?

—   Rīt pēcpusdienā pie manis ieradīsies viesi. Ceru, ka arī tev šeit divu mēnešu laikā ir radušies paziņas. Esmu iepazinusies ar lieliskiem cilvēkiem, ar kāda Milhauzas rūpnieka ģimeni…

Donadjč kundze juta nepieciešamību rosīgi darboties, un vioa darbojās, atlicinādama meitai ne vairāk kā dažas stundas dienā. Viņa lika sakopt parku, kura alejas nebija tīrītas jau pāris gadu. Pieņčmusi kādu cilvēku, viņa lūdza to pamatīgi nomazgāt bijušās oranžērijas stiklotās sienas un atrada iespēju noīrēt eksotiskus augus.

Kādā veidā Donadjč kundze bija iepazinusies ar jaunajiem draugiem no Milhauzas? Mišels apjuka dažādos pieņēmumos, kaut gan īstenībā viss bija noticis loti vienkārši — Krīgera kundzi un jaunkundzes viņa bija satikusi konditorejā, un pēc trim dienām viņas jau jutās kā senas paziņas.

Krīgeri bija loti bagāti tekstilrūpnieki. Villa, kurā viņi Senrafaclā dzīvoja, bija viņu personiskais īpašums. Vienā ziņā viņi līdzinājās Donadjē ģimenei — Krīgeru rūpnīcā vismaz piecpadsmit ģimenes locekļu ieņēma vadītāju posteņus, un viņi visi pēc kārtas atpūtās šajā villā.

Simt metru tālāk atradās kāds cits īpašums ar iespaidīgu portālu un rūpīgi koptu parku. Dažreiz tur redzēja piebraucam lielisku, dzeltenu limuzīnu, kas pēcpusdienās villas iemītniekus veda uz Valcskīras golfu vai galā izrādēm Kannās.

Donadjē kundze nekavējās ievākt ziņas, viņa iztaujāja pārtikas piegādātājus. Viņai paskaidroja, ka šī villa pieder kādai padzīvojušai, loti bagātai, taču dīvainai anglietci, kuru vienmēr aplido pulks jaunu pielūdzēju.

—   Ar šo dāmu es katrā ziņā iepazīšos, — Donadjē kundze nolēma.

Viņa vēl aizvien šķiedās ar naudu. Larošelā iegādātās kleitas dienvidu saulē izskatījās nožēlojami drūmas. Viņa pasūtīja citas. Par tām viņa nemaksāja, vienīgi teica:

—   Nogādājiet tās Tamarisku villā. Esmu Donadjē kundze… Donadjē ir Larošelas rēderi…

Rēķinu tādā gadījumā varētu saņemt vēlāk. Vēl gudrāk Donadjč kundze rīkojās Kannās — viņa pirmoreiz mūžā spēlēja. Tiesa gan, vairāk par simt frankiem viņa nelika uz spēles, bet pati laimēja trīs simtus, ņemot palīgā vienīgi krupjē, kurš viņai skaidroja, kas darāms.

Tieši spēļu namā Donadjē kundzes vēlme piepildījās — viņa iepazinās ar daudzināto Gebla kundzi, tā dēvētā „viskija Gebla”

'•ievu, kuru par spīti viņas vecumam visi sauca par Minniju.

Mišels apslāpēja savas dusmas. Tagad viss bija pagalam. Nekārtību viņš nekad nebija varējis ciest. Viņš vienmēr bija jutis nepieciešamību iepriekš izplānot savu dienas kārtību stundu pēc stundas un visur meklēt draudzīgu sabiedrību. Jebkurā vietā Mišels gribēja būt galvenais varonis tāpat kā Larošclā, kur viņu, Oskara Donadjē dēlu, uzskatīja par izcilu, no pūla atšķirīgu personību.

Mātes atbraukšana visu bija izjaukusi. Krīgeru ģimene, kuru meitas bija neglītas un kurus varēja uzskatīt par Donadjē līdziniekiem, bija atbraukuši divās automašīnās.

Kad uz pēcpusdienas tēju ieradās Gebla kundze kopā ar saviem žigolo, Mišels ar īgnumu noskatījās uz viņu uzvalkiem, kādi nekur vēl nebija redzēti un šķita pirms neilga laika darināti Parīzē vai Londonā. Viņi uzbāzās Mišelam ar muļķīgiem jautājumiem:

—   Vai ziemu jūs pavadīsiet Parīzē?

Un viņi stāstīja par Eiropas galvaspilsētām, par saviem draugiem, kuri dzīvoja Ņujorkā, par polo, ar ko nodarbojās viens no siem jaunekļiem.

Vai bija vērts ar viņiem sacensties? Šo cilvēku klātbūtnē Mišels jutās sīks un neievērojams. Tad viņš sāka stāstīt par savu palēnināto pulsu, jo vienīgi šajā jomā bija nepārspējams.

Šad tad viņš uzkāpa augšā pie māsas, bet Martina bija kļuvusi agresīva. Reiz viņš bija gribējis dot padomus brālim laivas būvēšanā, bet mājskolotājs bija aizrādījis, ka viņa padomi ir kļūdaini.

„()… ir nozudusi,” Filips Mišelam rakstīja, „man tomēr šķiet, ka tas nav jāuztvcr kā drauds, drīzāk otrādi. Ņemot vēra viņas raksturu, jadomā, ka viņa nolēmusi uzsākt jaunu dzīvi citā pilsētā.”

Odete? Viņa savā ziņā bija labāka par Ņinu, bet citā ziņā — sliktāka. Labāka tāpēc, ka bija padevīgāka, sliktāka tāpēc, ka neizraisīja viņā tādas jotas kā Ņina.

Mišels bija izšķiedis daudz naudas, taču aizvien vēl netika pie mērķa, turklāt pie apvāršņa bija parādījies kāds mākonis — Ņina bija pavēstījusi Mišelam, ka pēc pāris nedēļām pie viņas septiņu dienu atvaļinājumā atbrauks līgavainis.

Kaut nu līdz tam laikam pagūtu kļūt Ņinas mīļākais!

Mišels nokāvās ar šādām domām. Saulē viņam kļuva par

karstu, ēnā — pārņēma drebuli, bet vakara dzestrums izraisīja drudzi.

Donadjē kundze pie galda stāstīja, ka ir nolēmusi rīkot lielu dineju un ielūgt Kngerus, Geblus un kādu Ženēvas ārstu, ar kuru bija iepazinusies.

Kad Filips ieradās Senrafaelā pavadīt svētdienu, šķita, ka viņš uz visu notiekošo raugās atzinīgi. Ar sievasmāti viņam bija īsa saruna par nomas sabiedrību. Pēc tam viņš uzaicināja Mišelu uz pastaigu pa dambi.

—   Ar Olsenu šo jautājumu esam iztirzājuši, un viņš manai iecerei gandrīz jau piekrīt. Spriežot pēc mūsu darījumu norises, nākamgad bilance būs vēl kritiskāka par abām iepriekšējām. Bankas kļūst aizvien nepiekāpīgākas… Bet mūsu ģimenes izdevumi nemazinās… Tava sieva nupat atkal atrakstījusi, viņa pieprasa četrus tūkstošus franku…

—   Vai Eva vēl aizvien dzīvo Šveicē?

—   Nē, tagad viņa atrodas Sanremo.

—   Vai kopā ar bērniem?

—   Par to viņa neraksta.

—   Varēja mani vismaz laikus brīdināt.

—   Vārdu sakot, vienīgā iespēja izkļūt no sarežģītās situācijas…

Mišcls nebija sevišķi veikls darījumu cilvēks, kaut gan zināmas

Donadjē uztveres spējas viņam piemita, bet, līdzko Filips sāka stāstīt par nomas sabiedrības dibināšanu, viņš satrūkās.

—   Tas taču būs uzbrukums sociālajam kapitālam, kura nedalāmība noteikta testamentā… — Mišcls iebilda.

—   Nekādā ziņā, jo runa ir par iznomāšanu. Noma un pārdošana taču nav viens un tas pats.

Mišcla skatiens sadrūma, bet, no jauna palūkojoties uz savu pavadoni, tajā izpaudās gan slepens naids, gan piekāpība.

Mišels atskārta, ka viņu uzskata par nejēgu. Viņš saprata, ka Filips viņu pakjāvis savai varai. Skaidrs, ka, pieminot viņa mājās nākšanu pulksten trijos no rīta, māte viņu bija šantažējusi, tāpat kā Filips, runādams vienlaikus gan par Odeti, gan par Mišela sievu.

Mišcls neko tur nevarēja darīt.

—   Bet Marta? Ko viņa par to saka?

Viena cerība viņam vēl bija — Marta, ari Donadjē atvase, kas vienmēr tomēr pierādīja, ka ir stiprāka par Mišelu.

Mišels bija pārliecināts, ka galvenais upuris šai ģimenē ir tikai viņš pats, un šķiet, ka viņam bija taisnība.

Viņš atcerējās sava vectēva portretu, kurā šis pirmais ievērojamais Donadjē, kuģu inženieris, ar savu īsi apcirpto vaigu bārdiņu atgādināja kādu Žila Vema varoni.

Ari vectēva vārds bija Oskars. Uzmetot skatienu viņa bargajai, pat nežēlīgajai sejai, acumirklī kļuva skaidrs, ka šis vīrs, kura dzīve bijusi ieslēgta šaurā priekšrakstu lokā, nav padevies nekādiem kārdinājumiem.

Vectēva īpatnība bija tāda, ka viņš nekad nepieminēja vecomāti. Jo labāk! Klusi nomirusi pēc tam, kad bija dāvājusi vīram dēlu, viņa pati gluži nemanāmi visiem izdzisa no atmiņas.

Katrā ziņā pēc viņas nāves vectēvs ne ar vienu citu sievieti vairs nebija dzīvojis.

Viņa pēctecis — dēls, ari inženieris, taču pulvera ražošanas jomā —, pēkšņi ieguvis lielu kapitālu, nodibināja ne tikai savu dinastiju, bet uzcēla ari rēderejas namu, pareizāk sakot, nesatricināmu citadeli.

Vectēva principi, kurus līdz šim bija ievērojis vienīgi viņa dēls, tagad tika uzspiesti vairākiem — sievai, bērniem, kalpotājiem.

Paradumi kļuva par stingriem, neaizskaramiem noteikumiem. Galu galā tie izveidoja savdabīgu reliģiju, kuras dogmas Oskara Donadjē — otrā šā vārda nesēja — laikā nevienam nenāca prātā apšaubīt.

Un tad viņš pēkšņi nomira. Nez kāpēc un kādā veidā tas bija noticis? Šis kritiens naktī doku ūdeņos… Tās dienas nepatīkamo satraukumu Mišels nekad nebija spējis pilnīgi izdzēst no atmiņas.

Kāpēc arī viņam nebija dots Oskara vārds, tāpat kā viņa priekštečiem? To nevēlējās māte, kurai šis vārds nepatika, bet pēc smagajām dzemdībām māti nedrīkstēja satraukt.

Mišels… Pēc tam Marta… Krietni vēlāk Martina — pēc tik ilga laika, ka māsa Marta varēja kļūt par viņas krustmāti, un tieši tāpēc viņai bija dots Martinas vārds.

Pēdējais bija piedzimis Kikī, kuru nokristīja par Oskaru, taču pasteidzās izgudrot arī iesauku.

Un visbeidzot viņu ģimenei bija pievienojies Filips, kurš tagad

zem promenādes platānām soļoja Mišelam blakus, stāstīdams par brikešu racionālākām sadales metodēm un Donadjē testamenta nosacījumu apiešanas iespējām.

Ja Mišela pulss nebūtu bijis palēnināts…

Taču ne! Šai brīdī, būdams pilnīgi atklāts pret sevi, viņš, kopā ar Filipu soļojot promenādes gaismēnu mozaīkā, atskārta, ka vilcinātos ar atbildi, pat juzdamies pilnīgi vesels.

Ja tēvs būtu miris, kad Mišelam bija tikai divdesmit gadu, var būt, ka tad tomēr… Bet ari par to nevarēja galvot. Viņš bija noguris. Apziņa, ka citi ir par viņu pārāki, viņam vienmēr bija izraisījusi nepatīkamas izjūtas kaut vai muļķīgu sīkumu dēļ, piemēram, toreiz, kad viņš nošāva fazānu, bet Batists, kas no aizmugures šāvienu bija dublējis, pēc tam viņu pašapzinīgi apsveica.

Marta? Vienīgi viņa varētu… Jau mazotnē māsa bija pārspējusi brāli. Martai nepiemita ne Mišela vājības, ne viņa nenosvērtība. Tās piemita viņam, zēnam, toties māsa nemēdza vilcināties, kad, piemēram, bija nolēmusi cilpā noķert zvirbuļus un tos uzcept, lai apēstu!

Bet Filips apgalvoja, ka Marta viņam piekritusi…

Ko gan vēl vairāk? Martina un Kikī neskaitījās, ar viņiem nekad neviens nebija rēķinājies. Arī tēvs nebija ieredzējis savu jaunāko dēlu viņa slimīguma un prāta aprobežotības dēļ.

Jā, protams, ja Marta tā bija izlēmusi…

Vai beigu beigās nekļuva neērti, skatoties, kā māte, vēl aizvien būdama pilnās sērās, pa galvu pa kaklu metas izpriecās ar tik lielu sparu, kādu nekad neviens viņā nebūtu varējis nojaust?

Mišelu pārņēma neparasta apskaidrība. Līdz ar tēva nozušanu viņš bija zaudējis pamatu zem kājām. Turpretī māte bija atradusi jaunu veidu savas personības apliecināšanai.

Attieksmē pret Martu un abiem pārējiem Mišelam trūka noteiktas pārliecības. Viņš nogaidīja. Katrā ziņā uzņemties iniciatīvu nebija viņa spēkos. Viņš bija slims. Viņam bija nepieciešams miers un saudzība, turklāt pietiekami daudz raižu sagādāja Ņina.

—  Kad tas būs jāparaksta? — Mišels vaicāja, apsēzdamies uz tā paša soliņa, kur kādu vakaru viesnīcas mazā istabene viņam bija iekodusi degunā.

—  Tūlīt pat. Visus dokumentus esmu paņēmis līdzi. Arī māte pret to neiebilst.

—   Bet Kikī aizbildnis?

—   Pie viņa es nekavējoties aiziešu, kad atgriezīšos Larošelā.

Jūras līmenis bija gluds un gaiši zils. Tas neganti vilināja

mesties dzelmē, lai tur izkustu. Vīrieši baltās biksēs un sievietes gaišos tērpos pastaigājās pa dambi, bet zemāk smiltīs sauļojās cilvēki peldkostīmos.

Virs jūras līmeņa riņķoja divi hidroplāni.

Jā, protams, kāpēc gan neparakstīt? Ko citu lai iesāk? Mišelam bija grūti atsaukt atmiņā Larošelas mājas izskatu, šo vecu koku pārmērīgi apēnoto, miklā parka dzestruma piesātināto māju ar katrā stāvā dzīvojošajām ģimenēm.

—   Par nomu esmu saņēmis vienu miljonu.

—   Uz cik daudz gadiem?

—   Uz desmit.

Par to labāk vajadzētu klusēt Tāds darījums no tiesiskā viedokļa acīmredzot bija iespējams, taču būtībā tam kategoriski runāja pretī Donadjē testaments, kas paredzēja tiesības arī jaunākajiem ģimenes bērniem.

—   Visas aplēses man ir klāt.

Vai skaitļus nevar sagrozīt, kā vien vēlas? Ja kāds finansists par nomu devis miljonu, tas nozīmē, ka īstā vērtība ir daudz lielāka. Un ja nu Filips…

—   Turklāt katrs no mums, ieskaitot mātes kundzi, saņems divdesmit dividendes no sabiedrības dibinātāja.

Ja tobrīd Mišela tuvumā būtu gadījies viens vienīgs sabiedrotais

—   Marta, Olscns vai Martina, kaut vai kāds no vecajiem kalpotājiem, kuri bija kļuvuši līdzīgi Donadjē —, tad, iespējams, viņš dusmās skaidri un gaiši pateiktu „nē”!

“Ieskaitot mātes kundzi bija teicis Filips.

Citiem vārdiem, māte bija uzpirkta, viņus visus uzpirka par nelielu skaidras naudas summu, kas viņiem bija nepieciešama. Bet visvairāk satrauca tas, ka pēkšņi bija atklājusies testamenta īstā jēga — tobrīd Donadjē kundze kopā ar veco, dīvaino anglieti atradās Kannu kazino. Viņai mugurā bija balta vilnas kleita un liels, balts apmetnis.

Mišels iedomājās tēvu, kurš, vērojot visu ar savu gaišreģa skatienu, kādu vakaru bija sacerējis sava testamenta klauzulas, kas sākumā likās pat neizprotamas.

Vai tiešām jau tad tčvs bija paredzējis to, kas notika tagad? Vai viņš bija varējis nojaust, ka sieva, piecdesmit piecu gadu vecumā atbrīvojusies no viņa ietekmes un autoritātes, apkaunos Donadjē ģimeni, ka viņš, Mišels, ļaus sevi nogremdēt un ka pat Marta, arī viņa…

Mišels nekad nebija domājis par to, vai viņš savu tēvu mīl, un, lok, tikai tagad saprata, ka mīl. Viņam sirds sažņaudzās tā, ka, nemeklējot savu zeltainā pulvera kārbiņu, viņš norija vienu dižitalīna tableti. Mišels ieklepojās, jo tablete bija iestrēgusi rīklē. Turpat promenādes vidū viņš grasījās vemt. Filips uzsita viņam pa muguru.

—   Nāc, iesim to parakstīt… — viņš aicināja.

Viņiem pretī nāca Edmonds un Kikī, nesdami uz pludmali vieglo laiviņu, kura beidzot bija gatava un kuru nu varēja izmēģināt. Abi bija peldkostīmos, abi vienlīdz kalsni un acis kā vienam, tā otram mirdzēja sajūsmā.

Dārgais Frederik!

Jūs tūlīt brīnīsities, kāpēc es rakstu Jums no Sanremo, kad esat pārliecināts, ka vēl dzīvoju nelielajā Šveices miestiņā. Savās pēdējās vēstulēs neko Jums nestāstīju, jo biju pārāk satriekta, lai aukstasinīgi runātu par notikušo.

Jūms jau zināms, kāda veida viesnīcā mēs dzīvojām un kādi bija tās klienti, bet it īpaši — kādas sarunas tur lielākoties dzirdēja.

Man augām dienām bija jāklausās stāstos par tuberkulozi, taču es tiem nepievērsu uzmanību. Tagad esmu beidzot pārliecinājusies, ka mūsu rīcību nosaka nenovēršama nolemtība. Biju ieradusies šeit, lai izrautos no pūla, no visām tām nejēdzībām, starp kurām dzīvoju. Es ticēju kalnu tīrajam gaisam, ticēju lielajam mieram, kas valda šajās augstienēs, un vienkārša, veselīga dzīves veida spirdzinošajam iespaidam.

Mūsu viesnīcā dzīvoja kāds jauns ārsts… Ak, nē, neiedomājieties tūlīt kaut ko ļaunu! Viņš slimoja un uzticēja man savu kvēlo mīlestību pret dzīvi.

Šī mīlestība, kas izpaudās gan viņa vārdos, gan kustībās, gan domās un skatienos, mani galu galā samulsināja, un es jutos pat mazliet neērti…

Tad pēkšņi saslima mans dēls Žans, vispirms ar iesnām,

kuras pārvērtās bronhītā. Citur es par to daudz neraizētos. Bet tur, kur nemitīgi dzird runas par plaušu slimībām, es lāvu savam draugam dakterltim aizvest Žanu pie viņa kolēģa uz rentgena caurskati.

Nenovēlu Jums piedzīvot tādu bridi, kad pēkšņi jādzird vēsts:

—  Ir nepieciešama analīze…

Tad jau tieši jautājumi:

—   Vai viņa tēvs nav slimojis? Un jūs? Varbūt bērnībā?

Zinu vienīgi to, ka dažu mēnešu vecumā biju pārcietusi

plaušu karsoni un toreiz visiem šķita, ka esmu pagalam.

Divas pretīgi smagas dienas. Izģērbšanās rentgena aparāta priekšā. Krēpu izmeklēšana…

Un beidzot atbilde: pozitīva! Tā sastindzina rokas un kājas, tā panāk to, ka visas ilūzijas mazpamazām gaist un jūs vairs neuzskatāt sevi par parastu būtni, bet gan par nožēlojamu lietu, ko sauc par slimnieku.

Paliesi, jūs vienā sekundē esat iecelts „slimnieku kārtā”, kā mēdz teikt mans dakterltis.

Bet mulsinošākais ir tas, ka jums acumirkli rodas slimnieka dzīves uztvere! Jūs sākat piesardzīgāk staigāt, piesardzīgāk dzīvot, kā jau slimniekam pienākas…

Un, lūk, tagad, mans lielais Frederik, pavisam svaiga, patiesa vēsts: Žans ir slims. Vieglas slimības pazīmes uzrāda ari mazā Eveta. Bērni to nav mantojuši no tēva, bet gan no manis.

Es negribēju Mišelam rakstīt. Ja gadījumā Jūs viņu sastopat, tad esiet tik laipns un izstāstiet viņam visu. Lai viņš saprastu, kāpSc es tik tsā laikā esmu pieprasījusi tik daudz naudas.

Būdama pali slimākā, es bērnus atstāju apgabala labākajā sanatorija. Evetas stāvoklis nav bīstams. Ārsti apzvērt ka pēc dažiem mēnešiem slimības pazīmes pilnīgi izzudis. Ari Zans tiks izārstēts un vēlākais pēc pāris gadiem būs tāds pats cilvēciņš kā visi cili.

Runājot par mani… Nē, es nevēlos gausties, likties interesanta vai taisnoties, kā Jūs, mans skeptiskais draugs, varētu iedomāties… Ir runa par pneimotoraksu. Šo vārdu dzird bieži, un tas man vienmēr izraisa šermuļus.

Ārsti apgalvo, ka, divus trīs gadus atsakoties no jebkurām pārmērībām un dzīvojot šeit, kā slimniekam pienākas — un vienīgi tā, nekādā ziņā ne citādi —, es varētu cerēt…

Mans draugs dakterīlis lūdza, lai nebraucu projām, bet viņš man iedvesa bailes. Patiesi gan, jo sapratu, ka, paliekot tur, tikšu pilnīgi ierauta slimnieku pasaulē.

Jūs droši vien to nespējat saprast… Tas ir jāredz. Un arī es esmu viena no šiem slimniekiem!… Tagad es zinu, kā viņus uzmundrina pat tad, ja nekādu cerību vairs nav, pat tad, ja piederīgajiem jau nosūtīts paziņojums, ka laiks sākt rīkoties…

Lūk, kāpēc es tagad atrodos Sanremo, Frederik. Šo vietu es neizvēlējos. Es to atradu tīri nejauši kādā reklāmas brošūrā… Sanremo, saule, mimozas — tās gan šogad jau pārziedējušas —, zilā jūra…

Esmu šeit, lai pārdomātu, izlemtu… Pēc trim gadiem, ja vien ārsti nemānās — slimniekiem taču nemēdz stāstīt patiesību —, es varēšu atgriezties savā vietā Reomīras ielas nama otrajā stāvā.

Es zinu, ko man ieteiktu māte. Būdama tīrasinīga itāliete, viņa dotu priekšroku pusgadam īstas dzīves, it īpaši, ja, līdzīgi man, neko vairāk savā mūžā nebūtu redzējusi, kā vien… kā vien to, kas Jums jau zināms…

Mans gaišmatainais dakterītis — viņš ir no Lilles — raksta, ka nolēmis braukt šurp, pie manis, un pāris mēnešos sadedzināt visu, kas viņā no plaušām vēl atlicis…

Es to nevēlos. Mani šeit aplido kāds angļu sportists, kuram pieder motorlaiva. Tas ir kāds Indijas armijas virsnieks, kurš Itālijā pavada atvaļinājumu.

Nedodiet man padomus. Es nevēlos tos saņemt. Lai rīkojas saule un laiks. Es ārstējos bez ārstēšanās. Ārstam par lielu izmisumu joprojām izsmēķēju četrdesmit cigaretes dienā. Vakar mēs ar Bobu viņa laiviņā aizbraucām līdz Montekarlo ar astoņdesmit kilometru ātrumu stundā. Es labprāt būtu braukusi vēl ātrāk…

Rakstiet man uz pieprasījumu. Nestāstiet neko tādu, kas mani vēl vairāk varētu satraukt, jums liksies, ka Jūsu pienākums ir dot man padomus, taču nesakiet ne vārda, jo es skaidri zinu, kā jūs pats manā vietā rīkotos.

Man pieder izvēle…

Vai tiešām to var saukt par izvēli? Pie Evetas es atstāju auklīti. Mani šeit visi dēvē par senjoritu… Bet traģiskākais, varat tam ticēt vai neticēt, ir tas, ka man nav vairs naudas. Viņi man to atsūta pārāk niecīgās devās. Viņiem nav ne

jausmas, ka viņu telegrāfiskais pārvedums galu galā var izšķirt manu likteni.

Neturiet uz mani ļaunu prātu. Neaizmirstiet, pēc kā esmu visiem spēkiem centusies. Un, ja ticat iedzimtībai, lūdzu, painteresējieties par manu māti, kuras pēdējā vēstule man pienākusi no Taiti. Es ļoti gribētu zināt, vai arī viņa nav slimojusi, bet iespējams, ka slimojis mans tēvs, kuru nekad neesmu redzējusi.

Kas lai zina! Kad jūs šo vēstuli saņemsiet, var gadīties, ka viss jau būs beidzies. Esmu par to tik pārliecināta, mans vecais Frederik, ka varu Jums atzīties…

Es saku „mans vecais”, lai neraudātu. Vīrietis, kurš būtu bijis vajadzīgs tik dzīvotkārai meitenei, kāda es biju.

Jūs smaidāt, vai nav tiesa? Jums ne mirkli neienāca prātā doma mani aplidot… Jūs atmetāt man tikai drusciņas, kuras es alkatīgi uzlasīju. Un neviens tajā miglas ieskautajā mājā, neviens, pat Mišels ne, to nesaprata, viņš kurnēja gan, taču nespēja iedomāties…

Vai zināt, kāpēc viņš kurnēja? Viņš bija pārliecināts, ka tieši Jūs esat mani pieradinājis pie cigaretēm.

Lūk, kādi viņi ir!

Es dzirdu dūcam laiviņas motoru, tā riņķo zem maniem viesnīcas logiem… Ja es Jūs piekrāpšu, ja es Jūs šovakar piekrāpšu, mans vecais Frederik, tad nevis ar cilvēku, nevis ar šo angli, Indijas armijas virsnieku, bet gan ar laiviņu, kas mēnesnīcas gaismā ar astoņdesmit kilometru ātrumu stundā trauksies uz pasauli, kur plaušu vairs nav…

Sniedziet man savu mīļo, kalsno un silto roku kā vakaros, kad gājāt prom no manis. Sakiet man: „Arlabunakti, meitenīt!”

Kā tad, kad bijām divi vien.

Jūsu notēlojamā Eva.

V

Mišels bārā bija ievērojis kādu no Gebla kundzes draugiem

—    jaunu cilvēku, grieķi vai turku, kuru visi tomēr sauca par Frediju. Pa gabalu pamājis viņam ar galvu, Mišels vairs par to

nedomāja. Pēc pāris dienām vajadzēja ierasties Ņinas līgavainim, un tāpēc viņš bija nolēmis rīkoties daudz veicīgāk.

Naktslokāla sarkanīgajā gaismā atkārtojās Mišela parastie čuksti, kuri, kā aizvien, beidzās lūdzošā toni, bet viņa miklā roka slīdēja pār jaunās meitenes pakļāvīgo ķermeni.

Viņa kādā mirklī piecēlās un devās uz tualeti. Izmantojot šo brīdi, Fredijs, pienācis Mišelam klāt, apsēdās iepretī.

—   Jautrs skuķis, ko, vai ne? — piemiegdams aci kā līdzzinātājs, viņš vaicāja.

Šķita, ka Fredijs šo meiču pazīst tikpat labi kā Donadjē! Mišels izturējās rezervēti. Bet Fredijs turpināja:

—   Viņa ir no mana stāva… Redzot to no rītiem tik gurdenu, es domāju, ka šī meiča droši vien ir uzdzīvotāja…

Pēc tam viņš klusāk nekaunīgi piemetināja:

—   Nu, bet kā sanāk?..

Tā tas bija sācies. Kad Ņina atgriezās, Fredijs aizgāja.

—   Vai tas žigolo tev pazīstams? — Ņina bija ievērojusi Frediju. — Viņš dzīvo manā stāvā…

Kāpēc, pavadījis Ņinu līdz dzelzceļa tiltam, Mišels atgriezās naktslokālā un kāpēc neatteicās kopā ar Frediju iedzert viskiju pie bāra letes? Viņš taču jau ilgāku laiku savas sirdskaites dēl bija atturējies no alkohola. Varbūt vienas glāzītes vietā šoreiz bija izdzēris divas?

Beigu beigās Mišels Fredijam izkratīja sirdi.

—   Jūs mani sapratāt? Nezinu tikai, kur atrast piemērotu vietu… Uz kādu no mēbelētajām istabām viņu aizvest neizdotos… Pie manis mājā — tur atrodas visa ģimene…

Ari Fredijs droši vien bija krietni apskurbis. Viņi abi bija sasnieguši tādu dzēruma pakāpi, kad labprāt sāk apzvērēt draudzību vai saķildojas kāda vārda dēļ. Bet šoreiz bija runa par iespēju palīdzēt Mišelam iegūt Ņinu.

—    Kāpēc jūs nevarētu kādu ritu ienākt pie manis viesnīcā „Continental”? — Fredijam pēkšņi iešāvās prātā. — Ienāciet manā istabā, es nokāpšu lejā pie friziera, bet jūs tikmēr piezvaniet… — viņš iesmējās.

Mišels neviļus aptaustīja kabatas.

—    Pierakstiet šo manu tēriņu klāt visiem pārējiem, — viņš bārmenim teica. Jo viņam šeit jau bija sakrājies pamatīgs parāds.

Pulkstenis varēja būt vismaz pusčetri no rīta. Abi vīrieši, vēl nevēlēdamies iet gulēt, klaiņoja pa ielām. Fredijs beidzot atgriezās viesnīcā, bet Mišcls pēc brīža sasniedza Tamarisku villu un, visos logos ieraudzījis gaismu, satrūkās.

Martinai bija rezervēta vieta klīnikā. Ap sešiem vakarā, kad viņa bija sākusi sūdzēties par nelabu sajūtu, izsauktais ārsts, doktors Burgs, bija apgalvojis:

—   Varat paļauties uz manu pieredzi — jums vēl atlikušas vismaz dažas dienas.

Pirmajā rīta stundā atkal vajadzēja steidzami izsaukt ārstu. Ieradies Tamarisku villā, viņš konstatēja, ka Martinu vest uz klīniku jau ir bīstami, un pa tālruni no turienes izsauca sanitāri.

Redzot, ka visā mājā deg gaisma, Mišels bez īpaša iemesla saīga. Neviļus iegājis oranžērijā, kur neviena nebija, viņš pamanīja uz galda noliktās kūkas.

Vai bija vērts kāpt augšā, kur skanēja soli un balsis? Tādus gadījumus Mišels jau pazina, jo pašam bija divi bērni un ari Marta bija dzemdējusi mājās. Viņam nepatika tamlīdzīgi notikumi. Pretīga likās ari salkanā smaka. Dzirdot kliedzienus, Mišels sarauca pieri, tomēr nemitējās citu pēc citas notiesāt kūkas un iedzert ārsta vajadzībām sagatavoto spirtu.

Atvērās kādas durvis, un tajās parādījās Kikī, loti bāls un vienā pidžamā.

—   Vai tas vēl aizvien nav beidzies? — zēns vaicāja.

Nabaga Kikī! Notiekošais viņu bija padarījis gluži slimu! Viņš

bija gājis meklēt savu mājskolotāju un lūgt to neatstāt viņu vienu istabā, kur viss bija pārāk skaidri dzirdams.

Batists virtuvē nemitīgi sildīja ūdeni. Sanitāre kā atspole šaudījās šurp un turp starp pirmo un otro stāvu.

Ko Mišelam atlika darīt? Likties gulēt, kā parasti? To droši vien uztvertu ļauni. Viņam mugurā vairs nebija golfa uzvalks, bet vasarīgs kokvilnas kostīms. Bīdamies to saņurcīt, Mišels devās pārģērbties un, uzvilcis vecus svārkus, atgriezās oranžērijā, kur pēc iespējas ērtāk iegrozījās atzveltnī.

Mišels bija pietiekami daudz dzēris, lai tas izraisītu smagu miegu. Skaidru apziņu par notiekošo viņš tomēr saglabāja, kaut gan šķita, ka viss norisinās kaut kur tālumā, un, kad viņš spēji

uztrūkās no miega, viņa māte turpat oranžērijā jau vairākas minūtes bija sarunājusies ar ārstu.

Tā bija neparasta pamošanās, jo Mišels oranžēriju nekad nebija redzējis tik agrā rīta stundā — smalkas, maigas saules gaismas pielijušu, kad, pagriežot galvu, viņa acu tīklenēs atspulgojās gaišzilā, vizuļojošā jūra, kur mazās zvejnieku laiviņas šķita karājamies gaisā.

—          Vai tas jau beidzies? — Mišels, berzēdams acis, vaicāja.

—   Vai viss norisēja gludi?

—   Jā gan, bet augšā labāk vēl neej. Martina iemigusi…

—   Meitene?

—   Nē, zēns. Viņš sver sešas mārciņas, un tas nebūt nav maz, ņemot vērā, ka dzemdības notika divas nedēļas pirms paredzētā laika.

Pēc tam Donadjē kundze Mišelu aizsūtīja projām. Viņai vajadzēja parunāt ar ārstu. Kikī vēl nebija pamodies, bet miegā viņu māca nepatīkami murgi. Saimniecības vadītāja atvēra logus, un visos mājas stūros ieplūda svaigs, neparasti dzestrs rīta gaiss.

—   Vai tu tas esi, Filip?

Martina runāja klusi. Tālruņa aparātu turēja sanitāre, uz baltās gultas segas trīsuļoja saules aplīši.

—   Vai tu tas esi? Tu gulēji? Filip, klausies… Vai tu mani dzirdi?..

Martina ar mokām spēja parunāt, un sanitāre, uzsizdama viņai uz pleca, pačukstēja:

—   Saņemieties, kundze!

—   Filip, viņš jau ir piedzimis!

Martinas gulta atradās iepretī jūrai. Stiklotās durvis uz terasi bija plaši atvērtas, jo laiks bija loti rāms. Taču skatu uz skaisto ainavu Martinai aizmigloja asaras. Viņa nespēja saskatīt pat savu dēlēnu, kas gulēja šūpulī blakus gultai.

—   Ko tu saki?.. Es nevaru sadzirdēt, Filip! Runā skaļāk! Zēns, tiešām gan. Nē, tas ir nieks, tici man droši. Tagad viss jau pagājis. Viņš ir lielāks, nekā varēja gaidīt, — sešas mārciņas.Vai tu atbrauksi?.. Tūlīt nevari?.. Ko tu teici?..

Martina bija pārāk nogurusi. Viņa nevarēja labi sadzirdēt.

Atdevusi klausuli sanitārei, Martina ieslīga dziļi spilvenā.

—  Jā, kungs. Ar jums runā sanitāre… Kundze mazliet sagurusi. Ne taču, ne! Viņa jūtas teicami… Ar vakara vilcienu? Jūs būsiet klāt pusseptiņos no rīta… Labi, kungs… To es izdarīšu…

Martina ar mājienu lūdza vēlreiz iedot viņai klausuli, lai tajā vienkārši iekliegtu:

—   Sveiki, Filip! Brauc šurp ātrāk!

—   Jūsu vira kungs sacīja, ka šopēcpusdien viņam jāpiedalās sanāksmē, kur parakstīšot svarīgu līgumu… Šķiet, ka viņš jums par to jau stāstījis… Un jūs sapratīšot…

Galu galā viss sajaucās kopā — Filips, līgums, bērns, spožais jūras līmenis, kurā dzirkstošu vagu ievilka kāda motorlaiva…

Martina spēji uztrūkās no miega, nupat viņa bija sapņojusi, ka bērna viņai nemaz nav, ka tā nav īstenība.

—   Kur viņš ir? — viņa iesaucās.

—   Vai labi izgulējāties? — sanitāre vaicāja.

Tuvojās dienasvidus, un vajadzēja aizvilkt krēmkrāsas aizkarus, jo istabā iespīdēja saule. Kādā no promenādes kafejnīcām skanēja mūzika — koncerts ēstgribas veicināšanai.

—   Kundze, jūsu brāli gaida, kad drīkstēs apraudzīt savas māsas jaunpiedzimušo dēlu…

Šī diena Martinai pagāja, gan snauduļojot, gan pieņemot apmeklētājus. Divas reizes bija ieradies ārsts. Donadjē kundze atvainojās un uz brīdi aizgāja, paskaidrojusi, ka tā būšot labāk, jo citādi notikušo uzzinātu Krīgeri, kas neesot vēlams.

Laulību datums Krīgeriem, bez šaubām, nebija zināms, un Larošelā viņi nevienu nepazina. Taču īsti nekad neko nevar zināt!

Mišels, piecpadsmit minūtes uzkavēdamies Martinas istabā, nomurmināja, ka bērns ir skaists un spēcīgs, bet viņa brēcieni liecinot par stipru raksturu.

Kikī, būdams neveiklāks, neiedrošinājās tuvoties māsas gultai un izskatījās tāds, it kā būtu uz māsu noskaities.

Naktsmieru iztraucēja tikai tas, ka Martina divas reizes pamodās. Apakšstāvā lampa nebija izdzēsta. Tur nomodā bija sanitāre. Bērns mierīgi gulēja šūpulī.

—   Cik pulkstenis?

—   Ceturksnis uz septiņiem.

—   Es dzirdēju, ka nosvilpa vilciens.

—  Tas nevarēja būt īstais. Tādā gadījumā vilciens būs pienācis pirms laika.

—   Atveriet logus… Sakārtojiet manu gultu… Iedodiet man spoguli, samitrinātu dvieli un pūderkastīti…

Visi pārējie mājinieki vēl gulēja. Saimniecības vadītāja tikai nupat bija atnākusi.

—   Jūs dzirdējāt?

—   Jā, tas tiešām bija vilciens, bet uz Marselu.

—   Viņš noteikti brauks ar taksometru!

—   Ja vien tik agrā rīta stundā kādu atradis!

Pēc loti ilgas gaidīšanas, kad katra minūte likās nebeidzami gara, laiks sāka steigties, kļuva galvu reibinošs. Tuvojās kāds auto, pēc īsa mirkļa… Auto apstājās… Atskanēja soli — vispirms uz grantēta celiņa, pēc tam kāpnēs…

—   Atstājiet mūs… — Martina nervozi teica sanitārei.

Un durvīs parādījās Filips, nez kāpēc durvju ietvarā izskatīdamies daudz lielāks nekā parasti.

—   Martina! Kur bērns? — Filips aizelsies sauca.

Viņš vagonā bija noskuvies. Viņa izskats bija loti spirgts. Tas skaidri apliecināja viņa dzīvi ārpusē.

Kad Filips noliecās pār šūpuli, Martinu pārņēma nemiers. Vai viņš nebija parādījis, ka zināmā mērā jūtas neērti? Vai viņam likās, ka viņa dēls nav skaists? Viņš pat neiedrošinājās tam pieskarties. Tikai vilcinādamies pastiepa roku.

Tad pēkšņi Filips iemetās gultā un picklāva Martinu tik cieši sev klāt, ka viņas stāvoklī to nemaz nedrīkstēja atļauties.

—   Kas tev notika? — Martina čukstēja.

Filips raudāja. Viņš nekad tā nebija raudājis, viņa ķermenis viscaur raustījās elsās.

—   Mana mazā Martina…

Viņš izslējās, pasmaidīja, slaucīdams asaras, taču, ievērojis sievas bālumu, sarauca pieri.

Viņa uztvēra Filipa sejā visas šīs izjūtas citu pēc citas un saprata tās, kad Filipa skatiens pēkšņi pievērsās vizuļojošajai jūrai. Lūk, viņa raksturīgā sejas izteiksme — acu zīlītes sašaurinājās un kļuva nekustīgas, apakšlūpa it kā tīši izvirzījās uz priekšu.

Saņēmis Martinas roku savējā, Filips cieši to sažņaudza, tad, spēji piecēlies kājās, sacīja:

—   Gan tu rcdzčsi!

Viņš nespēja mierīgi nostāvēt uz vietas, viņš staigāja istabā šurp un turp, bieži apstādamies gan pie loga, gan pie bērna šiipula. Virs apvāršņa iznira blāva saule. Kaijas plēsās zvejnieku prom aizmesto sīko zivteļu dēl, un mašīna, kas laistīja pilsētas ceļu, lēnām brauca pa krastmalas ielām.

—  Vai viņš jau ir atnācis? — Donadjē kundze vaicāja sanitārei.

—   Jā, kāds kungs uzkāpa augšā…

Donadjē kundze brīdi vilcinājās, tad paraustīja plecus — labāk atstāt viņus divatā!

—  Tu to nevari saprast! — viņš sacīja. — Un tomēr es gribu, lai tu saprastu, pareizāk sakot, lai tu justu to pašu, ko es!

Tik aizgrābtu, tik možuma pilnu Martina Filipu nekad nebija redzējusi. Ar visām savām miesas porām viņš uzsūca saulainā rīta gaismu. Viņš bija novilcis svārkus, viņa krekls bija žilbinoši balts, apjoztais viduklis slaids un nervozs.

—  Kad tu man vakar piezvanīji, gribēju pamest visas darīšanas un steigties šurp… Domāju, ka mana kavēšanās tevi var sāpināt, ka tu mani nesapratīsi… Pag…

Viņš izņēma no svārku kabatas kādu dokumentu paketi un nolika to bērna šūpulī.

—   Vai ari vakardien šeit spīdēja saule?

-Jā.

—   Larošelā ari. Tā bija pirmā saulainā diena pēc ilgaka laika. Pulksten trijos mēs visi bijām sapulcējušies manā kabinetā kopā ar Grendoržu un notāru Gusāru…

—   Jūs visi kopā brokastojāt?

—   Ar Grendoržu un viņa sievu, protams. Kāpēc tu tā jautā?

—   Tāpat vien. Stāsti tālāk…

Viņi patiesi bija brokastojuši kopā, un Filips bija paziņojis jaunumu:

—   Mana sieva nupat dzemdējusi.

—   Zēnu? Meiteni?

Grendorži, kuriem bija divi bērni, īpašu sajūsmu neizrādīja.

—   Gan redzēsiet, kā tagad viss mainīsies!

Grendorža kundze bažījās vienīgi par to, vai Martina pati varēs bērnu zīdīt.

—   Nu, protams, ka varēs.

—   Nesteidzieties ar atbildi. Man to ārsts aizliedza.

Taču Filips nemaz nešaubījās. Tagad viņš skatījās uz bērna šūpuli, kurā bija ielicis apjomīgu līguma paketi.

Martina centās nepalaist garām pat niecīgākās trīsas Filipa vaibstos. Viņa redzēja, ka Filips sarauktu pieri pēkšņi dodas uz durvīm, jo kāpņu laukumā bija atskanējuši soli. Donadjē kundze beidzot tomēr bija nolēmusi uzkāpt augšā.

—    Kur tu tik ilgi kavējies… — viņa ienāca, skali runādama, bet Filips, noskūpstīdams viņu uz pieres, pačukstēja:

—   Es tūlīt nākšu, Mamanl Atstājiet mūs mirkli vienus…

Viņš aizvēra durvis, pēc tam, atgriezies pie šūpuļa, klusā balsi

stāstīja:

—   Esmu domājis gandrīz visu nakti. Krievijā, man šķiet, Kaukāzā, kāds profesors Smirlofs vai Smimovs — nav svarīgi — jau vairākus gadus nododas pārsteidzošiem izmēģinājumiem. Ar īpašiem paņēmieniem sakrustodams aprikozi un ķirsi, viņš ieguvis jaunu, veida un garšas ziņā vēl nepazītu augli…

—   Kāpēc tu man to stāsti?

—   Tāpēc, ka vienu mirkli man iešāvās prātā jautājums, vai šis bērns būs mazais Donadjē vai mazais Daržāns.

—   Un kāpēc ne abi divi? — viņa smaidot vaicāja.

—   Nekādā gadījumā!

Viņš atsāka staigāt. Varēja jaust, ka šis jautājums viņam nav ienācis prātā nejauši, bet mocījis viņu jau ilgāku laiku.

—   Es vēlos, lai šis bērns, tāpat kā Smirlofa augli, kļūtu par kaut ko nebijušu, lai ar viņu sāktos jauna dinastija.

Filips savukārt vēroja, kādu iespaidu viņa vārdi atstās uz sievu.

—   Esmu domājis ari par to, vai mēs paliksim Rcomīra ielas mājā, kad tu atgriezīsies Larošelā. Man šķiet, ka ne. Tur pārāk daudz šo Donadjē. Neapvainojies! Šobrīd man droši vien nevajadzēja ar tevi par to runāt…

—   Tieši otrādi!

—   Kāpēc otrādi?

—   Esmu vienmēr cerējusi, ka mēs nekad nepaliksim ne vien Reomīra ielas mājā, bet Larošelā vispār.

Kāpēc viņš pasmaidīja? Kāpēc viņa skatiens kļuva asāks un no jauna pievērsās jūras ainavai?

—  Uz to vairs ilgi nebūs jāgaida, — viņš caur zobiem nomurmināja.

Taču Martina to sadzirdēja. Viņu tas sajūsmināja, kaut gan priekam pievienojās zināmas bažas. Viņa ievēroja Filipa brīvās, nepiespiestās kustības, paņemot un atkal iebāžot kabatā dokumentus, iepriekš neapzināti pārbaudot, vai komplekts ir pilnīgs.

Pats par sevi saprotams, viņš nekad nebija studējis ne botāniku, ne lauksaimniecību. Viņš vispār nekad neko īpaši nebija pētījis. Taču ar viņam piemītošo aso īstenības uztveri viņš no visa kā bija paturējis prātā sev noderīgo. Piecsimt lappušu biezu sējumu viņš varēja izskatīt ceturtdaļstundas laikā un izvilkt no tā pašu galveno. Vismaz to, ko uzskatīja par sev noderīgāko.

Doma par celmu un potzaru, par jauna veida sugas radīšanu Filipu nepameta, un, vēlreiz atgriezies pie bērna šūpuļa, viņš lepni nostājās tā priekšā, kaut gan dēls viņam likās neglītāks par citiem bērniem.

Neatlaidīgi vērojot vīru, Martina lāvās bažām. Viņai gribējās zināt, ko īsti Filips domā, vai patiesi neko no viņas neslēpj.

—   Kas tev kait, Filip?

Un, izrauts no saviem sapņiem, viņš atteica:

—   Nekas!

Filips jau zināja, ka… Viņš gan vēl nespēja to pateikt tieši. Viss vēl bija pārāk neskaidrs. Viņa nupat izteiktie vārdi, viņa izjūtas, jūra, baltās laiviņas tālumā, mājas trokšņi — viss apvienojās vienā ansamblī, no kura pamazām izdalījās jaunas jūtas.

Tām pamatā, šķiet, bija bažas, jo Martina manīja, ka Filipa piere atkal saraucās.

—   Nāc šurp, pie manis, — viņa aicināja.

It kā ar nožēlu pametis šūpuli, Filips apsēdās gultas malā, pārvilka roku pierei un pasmaidīja.

—   Par ko tu domāji?

—   Grūti izskaidrot… Zvejniekiem tur, jūrā, šī diena šķiet tāda pati kā citas. Bet šeit mūsu priekšā ir jauna būtne, par kuru nekas vēl iepriekš nav zināms, būtne, kurā ietvertas visas iespējas, visas

—   vai saproti?

Viņš kaismīgi uzsvēra vārdu „visas”.

—   Gan laimes, gan nelaimes iespējas… Iespējas turpināt manis uzsākto darbu…

—   Filip!

—   Ko teiksi?

—    Neko… Es tevi mīlu, Filip! Es vēlos, kaut mēs visi trīs paliktu kopā, kaut mēs vairs nešķirtos…

Kāda neizpratne! Viņš saīdzis piecēlās.

—   Redzi nu! Tev acumirkli prātā ienāk sievišķīgas iedomas… Es taču tev stāstīju par… par…

Par lielu un svarīgu pasākumu! Par kaut ko varbūt vēl nenoteiktu, bet, viņaprāt, milzīgi svarīgu, būtisku! Martina pat nebija painteresējusies par līguma saturu, kaut gan, runājot par nākotni, tam bija tikpat liela nozīme kā bērna dzimšanai!

Lūk, tieši tas vai aptuveni tas bija prātā Filipam, runājot par celmu un potzaru…

Viņš pats taču ari bija it kā piepotēts Donadjē dinastijai, bet celms drīz varēja kļūt lieks…

Nomas sabiedrība bija nodibināta. Ievērojot Grcndorža vēlēšanos, galvenais akcionārs bija viņš, Filips, deleģētais administrators.

Un tieši tobrīd bija nācis pasaulē bērns…

—  Šķiet, ka tu uz mani ļaunojies… Ko sliktu esmu pateikusi?

—    Neko, mazulīt… Nepievērs tam uzmanību… Es šorīt vēl neesmu dzēris kafiju.

—   Noej lejā, Filip.

—   Es tūlīt atkal atgriezīšos. Tikai mazliet iekodīšu.

—   Vari nesteigties. Man laiks sakopties.

Uz Filipu tas neattiecās. Viņš nemaz negribēja zināt, kādas mokas un pat pretīga netīrība saistījās ar viņa dēla dzimšanu.

—   Esi tik laipns un paaicini šurp sanitāri.

Martina runāja loti ātri. Filips noprata, ka viņa ir gatava raudāt; dziļi saviļņots, viņš piesteidzās Martinai klāt, un ar to pietika, lai jaunajai sievietei sāktu ritēt asaras.

—   Martina! Mana mazā Martina! Uzklausi… Es lūdzu, piedod man… Bet tev ir jāsaprot, ka esmu vīrietis, bet tu — sieviete. Zvēru tev, ka domāju tikai par mūsu dēlu, es nemitīgi par to domāju… Taču citādi, nekā to dari tu…

—   Tu viņu pat nepaņēmi rokās!

Viņš nebija iedrošinājies! Tāpēc, ka šis vārgās būtnes priekšā bija samulsis.

—   Vai tu to vēlies?

—   Pasniedz man viņu.

Piesardzīgi paņēmis mazuli rokās, Filips noskūpstīja bērna galviņu, neizjuzdams ne mazāko prieku, un nolika to gultā mātei blakus. Bet viņa, aizvien vēl raudot, taču ar savādi nevērīgu smaidu lūpās, sacīja:

—   Vari pavaicāt jebkuram, kas kaut ko saprot… Katrs tev pateiks, ka bērns ir skaists…

—   Bet, protams!

—   Tu vis tā nedomā! Ej ātrāk brokastīs, Filip! Paaicini šurp sanitāri. Ir laiks.

Un kad viņš aizgāja, Martina izplūda rūgtās asarās vienīgi tāpēc, ka juta vajadzību izraudāties. Sanitāre, paņēmusi bērnu, pārtina to.

—   … Vai zināt, kundze… Tā tas vienmēr ir bijis un būs…

—   Kas tad?

—   Vīrieši pirmajās dienās… Viņiem ir svešas mūsu izjūtas…

Nebūt ne! Tas nebija īstais iemesls. Martina nejutās nelaimīga.

Viņa uz Filipu nedusmojās. Viņa raudāja vienkārši tāpēc, ka juta vajadzību izraudāties.

Filips brokastoja oranžērijā, sēžot iepretī Mišelam. Viņa sejā vairs neizpaudās iepriekšējās izjūtas. Ari tā bija viena no viņa īpatnībām, kuru Martina nekādi nespēja izprast — dažās sekundēs, kas nepieciešamas, lai pārkāptu kādam durvju slieksnim, Filips bija spējīgs atgūt savu nosvērtību un savaldu.

—   Vai dzemdības nebija pārāk smagas? — viņš svainim tomēr pavaicāja, paņemdams trauku ar apelsīnu ievārījumu.

—   Nedomāju vis. Tobrīd es sēdēju šeit atzveltnī. Viņas kliedzienus tikpat kā nedzirdēju…

—   Kā jūties tu pats?

Mišels tagad bija gaišā uzvalkā, kārtīgi noskuvies, kājās uzāvis baltas kurpes. Taču ar Filipa vienkāršo jautājumu pietika, lai viņš atkal izliktos nevarīgs un pieņemtu cietēja izskatu.

—   Pulss joprojām palēnināts, — Mišels nopūtās, — tikai četrdesmit septiņi vai astoņi sitieni… Starp citu… Nupat es saņēmu vēstuli no savas sievas. Uzmini, kur viņa atrodas!

—   Sanrcmo, — Filips, daudz nedomājot, atbildēja, jo Frederiks viņam bija stāstījis par Evas vēstuli.

—   Kā tev tas zināms?

—   Vioa sarakstās ar manu tčvu.

—   Ko Eva viņam rakstījusi?

—   Ka viņa tagad dzīvo Sanremo.

—    Un vairāk neko? Man nekas vairs nav saprotams. Eva atsūtījusi lietišķu vēstuli, kurā lūdz manu palīdzību, jo vajadzīga nauda dzīves vietas maiņas dēļ, un aicina mani uz tikšanos Kannās vai Nicā. Viņa apgalvo, ka grib pavēstīt man svarīgus jaunumus un ka mums ir jāpieņem kopīgs lēmums. Viņa ne ar vārdu nemin, kur atrodas bērni.

—   Bērni palikuši Šveicē.

—   Redzi nu! Tavs tēvs zina vairāk nekā es pats! Ko Eva viena var sadarīt Sanremo?

Filips izklaidīgi skatījās gaismēnu rotaļās dārzā, un, kad līdz vioam nonāca saules stari, viņu pārņēma miegainība. Droši vien tāpēc, ka vilcienā viņš nebija labi izgulējies.

—   … ka pieprasīs šķiršanos…

Pēkšņi uztrūcies no snaudas, Filips nesaprata, cik ilgi svainis bija runājis.

—   Tu pieprasīsi viņai šķiršanos?

—   Nē taču! Es teicu, ka viņa pati varbūt pieprasīs šķiršanos. Tas būtu skandāls! Vai no tās meičas… no Odetes… nekādu ziņu vēl nav?

—   Man nav, bet tēvam droši vien kaut kas ir zināms.

—   Vārdu sakot, tavs tēvs zina visu par visiem.

Tas tika izteikts tik jocīgi, ka Filips negribot iesmējās.

—   Rit lūgšu mammai mašīnu un pēcpusdien braukšu uz Kannām.

Pieklauvējusi ienāca sanitāre.

—   Kundze lika pateikt, ka jūs tagad drīkstat uznākt augšā. Pie viņas atrodas mātes kundze.

—   Pasakiet viņai, ka tūlīt nākšu.

Filips brokastot bija beidzis, bet viņam vēl kaut kas bija sakāms Mišelam. Un tāpēc viņš devās aizslēgt durvis.

—   Vakar līgums tika parakstīts. Uz tā vēl trūkst tikai tava un mātes paraksta. Ar to mēs katrs saņemsim divsimt tūkstošus franku kredītu, jo Albērs Grcndoržs Nomas sabiedrībā ieguldījis miljonu. Ja tev trūkst skaidras naudas, esmu katram gadījumam atvedis duci vekseļu…

Vajadzēja sameklēt spalvaskātu, pCc tam ari tinti, jo pudele bija tukša. Mišels parakstījās un nopūzdamies piecēlās. Viņš juta vajadzību norit vienu zāļu graudiņu.

—   Kāpēc Filips nenāk? — Martina augšstāvā brīnījās.

—  Viņš apspriežas ar Mišela kungu, — mātes un meitas sarunu atļāvās pārtraukt sanitāre. — Viņi acīmredzot runā par saviem darījumiem, jo ir aizslēguši durvis.

—   Drīz atnāks ārsts, — Martina skumji ieminējās, bet, pēkšņi pārvērtusies, sacīja mātei: — Patiesi! Viņš droši vien man atnesīs piena analīzi. Tad beidzot mēs iegūsim skaidrību…

Kāpnēs atskanēja soli. Filips nāca augšā, bāzdams kabatā savu kabatas portfelīti.

VI

Atbildot uz Mišela vēstuli, Eva telegrammā vēstīja:

„Kannas Carlton precīzi trijos.”

Lielā, gaišzilā limuzīna riepas lipa klāt asfaltam, un visi balto kuģu masti svelmainajā saulē bija kā ar līmi noziesti. Batists, pēc Donadje kundzes velēšanās iecelts viņas šofera godā, tuvojās Kruazetei, šim debešķīgajam bulvārim, un Mišels bija spiests pieklauvēt pie šofera kabīnes rūts, lai Batists mašīnu apturētu iedzeltenā hoteļa „Carlton” durvju priekšā.

Klienti vēl tikai brokastoja. Zem sauljumiem sēdēja loti daudzi, bet Mišels, ātri pagājis tiem garām, pievērsās šveicaram:

—   Esiet tik laipns, paaiciniet Donadjē kundzi!

Šveicars sarauktu pieri piegāja pie reģistra dēla, lai pārbaudītu baltās un sārtās reģistrācijas kartītes, savas sirdsapziņas nomierināšanai viņš pat iegāja kantori.

—   Vai jūs droši zināt, ka šī dāma šeit ir apmetusies?

Ap Mišelu skanēja lielākoties angļu valoda. Jaunas sievietes atkailinātām mugurām un pusaizsegtām krūtīm gāja Mišelam garām, viegli viņam pieskardamās. Mišels saīdzis stāvēja uz sliekšņa, piemiegtām acīm pētīdams brokastotājus, kad pēkšņi izdzirdēja:

—   Mišel!

Viņš sarāvas, tad palūkojas apkārt, nekur nespēdams ieraudzīt Evu, kas viņu bija saukusi.

—   Mišel! Hallo!

Virs dziļā kārklu klūgu atzveltņa izslējās kāda roka. Mišels satraukts devās turp. No blakus atzveltņa piecēlās slaids, jauns vīrietis.

—   Iepazīstieties — kapteinis Bcrnss.

Un sarokojoties jaunais cilvēks pārāk stingri saspieda Mišela pirkstus.

Mišels acīmredzot bija maldījies, domādams, ka šai hotelī atradis savu sievu, ģērbušos tieši tāpat kā Larošelā. Taču atšķirība bija pārāk liela. Viņas tērps… to gandrīz varēja nosaukt par masku tērpu! Viņai mugurā bija burātāju sporta kostīms, protams, improvizēts, bet galvā jūrnieku cepure, ko rotāja milzīga kokarde. No sava atzveltņa nevērīgi sniedzot Mišelam roku, Eva pārspīlēti saldā balstiņā sacīja:

—   Sēstieties šeit, šajā atzveltnī, Mišel! Ko jūs dzersiet? Bob, esiet tik laipns un lieciet atnest manam vīram viskiju ar sodu, pēc tam dodieties pusstundas pastaigā!

Eva izskatījās apskurbusi no saules vai mīlestības. Viņa sāka likties piedauzīga — miklām lūpām, viegli aizplīvurotām acīm, atlaidusies atzveltni tik brīvi, it kā būtu šeit vispārējā gurduma īstākais iemiesojums, pats centrs pasakainās ainavas dekorā ar nekustīgajām palmām un spilgti zilo jūru.

Kamēr viesmīlis Mišelu apkalpoja, Eva, vērodama savu vīru, čukstēja:

—    Jūs neesat daudz mainījies. Tikai mazliet vairāk aptaukojies…

Un viņš gandrīz samulsa, iedomājoties, ka tā taču ir viņa sieva, kas tur sēž viņam iepretī, bet vēl pirms stundas Tamarisku villas ēdamistabā, kur gaisā strāvoja tāda kā zīdaiņa smaka, viņš bija brokastojis kopā ar māti, Kikī un Edmondu.

Spējš troksnis Mišelu iztrūcināja, un, pievērsis acis jūrai, viņš hoteļa lejupvedošā ceļa galā ieraudzīja kapteini Bemsu sēžam pie stūres milzīgā motorlaivā, kas atstāja krastu un ko visi uz terases sēdošie apbrīnoja.

—   Tūlīt es jums paskaidrošu, Mišel…

Un tad notika kaut kas amizants. Ikreiz, kad Larošelā viņiem

vajadzčja ko slepeni sacīt, viņi mēdza sarunāties angliski. Bet ari šeit, kur apkārt atradās gandrīz vienīgi angli, viņi neviļus bija sākuši runāt šajā valodā, jo iespējams, ka tam, ko viņi viens otram gribēja teikt, šī valoda bija vairāk piemērota.

—   Ja vēlaties, varat aizkūpināt cigareti vai cigāru. Protams, cigāru! Tā būs labāk. Šo tikšanos ar jums es tīšām norunāju šeit, kur cilvēki mūs novēro. Tā būsim spiesti saglabāt mieru un sarunāties pusčukstus it kā par kaut ko banālu. Vispirms es gribētu zināt, vai Martina jau dzemdējusi?

—   Jā…

—   Dēlu?

Mišels apstiprinoši pamāja un, nenovērzdams acis no straujās motorlaivas, kas līci iezīmēja lielus, baltus lokus, patiešām aizkūpināja cigāru.

—   Kur atrodas bērni? — viņš savukārt vaicāja.

—   Es viņus atstāju Šveicē. Pagaidiet… Es īsti nezinu, no kura gala sākt, tāpēc labāk sākšu no beigām. Sēdiet mierīgi, izturieties pieklājīgi! Kapteinis Bernss ir mans saderinātais. Mīļākais vai saderinātais — kāda tur atšķirība!

Un ar zīmīgu acu mājienu viņa Mišclam norādīja, ka ap viņiem katrā atzveltnī sēž kāds novērotājs.

—  Jūs neko nesakāt… Ļoti labi… Es taču arī jums nekad neko neesmu pārmetusi, vai nav tiesa?

Par laimi, Mišelam bija cigārs, kas palīdzēja saglabāt aukstasinību. Evas balss skanēja klusi, nevērīgi izrunājot katru zilbi.

Aizvien vēl dūca motorlaiva, gan attālinādamās, gan tuvodamās krastam, un visi neviļus sekoja tai ar acīm.

Mišels ievēroja, ka sievas kājas zeltītajās sandalēs ir kailas un pirkstu nagi nolakoti spilgti sarkani.

—   Es nesaprotu, — viņš ar mokām izteica, juzdams, ka vajag kaut ko sacīt.

—  Tāpēc, ka esmu sākusi no beigām… Sēdiet mierīgi… Kafejnīcas viesmīlis nenovērš no mums skatienu… Mišel, ir pagājis mēnesis, kopš uzzināju, ka man ir tuberkuloze… Nē! Paliec taču sēžot… Bērnu dēl neraizējies… Eveta pēc dažiem mēnešiem būs izārstēta. Bet savu dēlu tu ari nākamgad vēl neredzēsi…

—   Ko tu te stāsti! Paklau, Eva, mums noteikti jāiet kaut kur citur…

—    Klusāk! Neuztraucieties! Tūlīt redzēsiet, ka viss ir ļoti vienkārši. Sākumā, kad es to uzzināju, biju izmisusi… Pēc tam mani pārņēma briesmīgas, jā gan, briesmīgas dzīves alkas… Bērnus es atstāju turpat… Mani var uzskatīt par cietsirdīgu māti, bet man gluži vienalga…

—   Jūs vairs neesat pie pilna prāta, nudien! — Mišels rājās.

Tie nebija tukši vārdi. Viņš patiesi domāja, vai Eva nav zaudējusi prātu, vai viņa nebūtu ar labu vai ar ļaunu jāaizved uz Senrafaelu.

—  Jums gandrīz ir taisnība… Bet, lūdzu, uzklausiet mani līdz galam…

Varēja jaust, ka viņa ir rūpīgi pārdomājusi šo tikšanos, apsvērusi katru savu vārdu. Atlaidusies pusguļus atzveltnī, kājas sakrustojusi, Eva skatījās uz savu vīru ar vēl nebijušu ziņkāri un droši vien domāja, vai tiešām viņa sešus gadus ir nodzīvojusi kopā ar šo cilvēku.

—   Atcerieties, Mišcl, kā cs dzīvoju… Vai varat godīgi apgalvot, ka mēs viens otru mīlējām? Es jūs saistīju kā jauna meitene, drosmīgāka par citām, kā tāda, kuras dzīslās rit citādas asinis nekā jūsu Larošelas bagātajām mantiniecēm. Acumirkli pacietības! Mani izņēma no pansionāta septiņpadsmit gadu vecumā. Kad mēs apprecējāmies, man bija divdesmit. Tātad trīs gadus cs biju nodzīvojusi diezgan laimīgi, bezrūpīgi uzjautrinādamās ar flirtu, ar dejām un spēlītēm — vasarā mūsu ģimenes kazino, bet ziemu šad tad ballēs. Minimāla deva jaunai meitenei, vai nav tiesa?

—   Neticami… — Mišels uzsāka un, šķiet, grasījās piecelties.

Viņš nespēja ticēt tam, ka tie ir viņi — vīrs un sieva —, kas

ārēji mierīgi sarunājas šīs terases vidū, kur apkārt mudž pūlis.

—   Dieva dēj, sēdieties! Iedzeriet vēl otru viskiju, ja tas nepieciešams. Redzēsiet, ka es jums neko nepārmetīšu, Mišel…

—   Tā tik vēl trūka!

—   Pieņemsim, ka mēs viens otrā esam maldījušies. Jūs mani ieguvāt un pārliecinājāties, ka es neesmu jūsu tips. Nu, protams! Nepūlieties velti melot! Es savukārt pildīju savus laulības pienākumus, kad tas bija nepieciešams, un tas patiesi bija tikai pienākums. Jābrinās, kā mums tomēr piedzimuši divi bērni…

—   Es aizliedzu jums… — viņš stomījās.

Tas nu bija par daudz! Kaut kas nemitīgi čīkstēja un čīkstēja,

joprojām dūca motorlaiva, un tās kapteinis Kannu priekšā uzpūtīgi dižojās!

—   Vēl mazliet pacietības, Mišel! Es ātri beigšu. Atzīstiet, ka nekad jums neesmu izrādījusi ne naidu un pat ne dusmas. Kaut gan būtu to varējusi! Jau toreiz jums piemita tieksme pēc kalponītēm, pēc mašīnrakstītājām, pēc tādām sievietēm, kuras jūs viegli varētu pakļaut savai varai, pareizāk sakot, pēc tādiem sakariem, kurus uzskatījāt par nenozīmīgiem. Es pat domāju, vai nabadzība nav tā, kas jūs kairina…

Uztvēris kāda veca angļa skatienu, Mišels pietvīka.

—   Runā klusāk! — viņš lūdza.

—   Mūs nevar sadzirdēt. Piestumiet tuvāk savu atzveltni. Turklāt es tūlīt beigšu. Esmu slima; ja neārstēšos, tad man vēl atlikuši divi trīs gadi, ko dzīvot, bet, vai ārstējoties nodzīvošu ilgāk, par to neesmu droša. Es nācu vienkārši un godīgi jums pieprasīt atpakaļ savu brīvību. Jau iepriekš piekritu tam, ka jūs visu nokārtosiet atbilstoši savām interesēm. Ja vēlaties, varat paturēt abus bērnus. Lūk, cik tālu esmu nonākusi! Mēs izšķirsimies, ja jums nebūs iebildumu. Un, ja jūs atzīsiet to par pareizu, tad ar šo šķiršanos mēs abi būsim apmierināti. No skandāla es izvairīšos. Nākamnedēļ Bobs dosies atpakaļ uz Indiju, lai atgrieztos savā pulkā. Ari es braukšu reizē ar viņu un droši vien dzīrošu Simlā…

Viņa acis kļuva miklas, bet Eva rotaļājās ar austrumniecisku rokassprādzi, kādu viņš tai nebija redzējis.

—   Tas nu ir viss.

Eva pievērsās viesmīlim un pasūtīja kokteili.

—   Vai dzersiet vēl otru viskiju? Bet, protams! Viesmīl! Vienu kokteili „Rosc” un vienu viskiju…

Viņa diezgan nedabiski iesmējās, redzot, ka Mišels steidzīgi iztukšo savu pirmo glāzi.

—   Jūs patiešām neesat daudz mainījies!

Un tomēr viņš būtu devis nez ko, lai iegūtu pusstundu laika! Viņam likās neiespējami pieņemt lēmumu tādos apstākļos un acumirklī padoties kādas greznas viesnīcas terasē.

—   Uzklausiet mani, — viņš teica. — Jūs tūlīt brauksiet man līdzi uz Senrafaelu. Tur mēs nopietni apspriedīsimies…

Viņa papurināja galvu.

—   Veltīgi, Mišel! Pat ja jūs liktu policijai aizturēt mani, jo

pēc pusstundas cs dodos projām kopā ar Bobu. Mēs atbraucām šurp pa jūru no Sanrcmo. Vakarā ceļas brīze, tāpēc mums jāatgriežas pirms tās. Lūk, kāpēc es lūdzu jūs ierasties šeit tieši pulksten trijos. Jūs varbūt pārmetīsiet man, ka esmu atnākusi kopā ar Bobu, bet es jums atbildēšu, ka uzskatu to par smalko toni, par draudzības apliecinājumu. Labāk taču būs, ja šķirsimies kā draugi, vai ne?

—   Man šķiet, ka jūs esat zaudējusi prātu.

—   To jūs jau teicāt. Bet maldāties.

Eva iekaisa. Viņā raisījas jūtas, kurām viņa nevēlējās pakļauties.

—   … ja esmu zaudējusi prātu, tad tas neapšaubāmi ir noticis jūsu drūmajā Larošclas mājā. Vai atceraties, kā jūsu tēvs mums aizliedza doties kāzu ceļojumā tāpēc, ka bija mencu sezona? Mencas! Brikctcs! Un es viena pati savā otrajā stāvā, es, kuru būtībā neviens neuzskatīja par īsti piederīgu ģimenei… Vai jūs iedrošināsieties apgalvot pretējo?

—    … ja jūs nebūtu pieņēmusi tādus cilvēkus kā Frederiks… Nudien! Bet vai tas, pēc jūsu domām, nav dīvaini, ka jūs vispirms rakstāt Frederikam, nevis man? Tikai netieši no Filipa es uzzināju, ka jūs atrodaties Sanremo…

Eva, pa^ustījusi plecus, aizkūpināja jaunu cigareti, uz kuras viņas lūpas iezīmēja divus sarkanus pusmēnešus.

—   Nupat jūs runājāt par kalponēm un mašīnrakstītājām. Bet vai varat apzvērēt pie mūsu bērnu galvām, ka starp jums un Frederiku nekas nav bijis?

Mišcls bija pārliecināts, ka ir tēmējis tieši. Viņam bija radies iemesls dusmām. Aizmirsis vietu, kur atrodas, viņš runāja pārāk skali.

—   Frederiks nekad to nevēlējās, — Eva nopūtās.

—   Tas nozīmē?

—  Tas nozīmē, ka cs kļūtu viņa mīļākā, ja viņš to būtu gribējis. Starp citu, es jums to būtu pateikusi. Kāpēc gan ne?

Cik ilgs laiks bija pagājis kopš Oskara Donadjē nāves? Pat ne gads! Bet viena no Donadjē ģimenes — viņa taču ar laulībām bija kļuvusi par Donadjē un aizvien vēl nesa šo vārdu! — bija atzinusies…

Bija kaut kas vēl ļaunāks — Mišels nespēja nopietni dusmo-

tics. Tiesa gan, apkārtne emocijām nebija piemērota — bija liela tveice, saules staru atspulgi līci žilbināja acis, turklāt šī neganti stūrgalvīgā motorlaiva…

—   Tātad, Mišel?

—   Kas tātad?

—   Tu piekrīti, vai nav tiesa?

—   Mūsu šķiršanos ģimene nekad neatbalstīs.

—   Tad šķirsimies vienkārši tāpat.

—   Bet jūsu kapteinis?

Eva samirkšķināja acis.

—   Viss ir paredzēts. Viņš mani nevar apprecēt. Un, pat ja varētu, es tam nepiekristu.

—   Bet?

Eva saprata šo izsaucienu. Vai tad viņa grib doties uz Āziju kā…

—   Tieši tā! — viņa iesaucās. — Es būšu vientuļa sieviete. Es atkal pieņemšu savu jaunas meitenes uzvārdu…

Evas sirds sažņaudzās, un, skatoties uz savu vīru, viņai šķita, ka viņu atkal viscaur apņem Rcomīra ielas drūmā gaisotne.

—    Beigsim par to runāt, Mišel! Piedodiet, ka vēl neesmu runājusi ar jums par materiāliem jautājumiem. Pats par sevi saprotams, es jums neprasu neko, es atsakos no visām savām tiesībām.

—   Tādas lietas jākārto pie notāra, — viņš iebilda.

—   Jūs apspriedīsiet to divatā.

—   Būs nepieciešams jūsu paraksts.

Eva paaicināja viesmīli.

—   Atsūtiet šurp kurjeru!

Kad kurjers ieradās, viņa teica:

—   Atnesiet man Kannu adrešu grāmatu, steidzīgi!

—   Ko jūs gribat darīt? — Mišels apjuka.

Motorlaiva beidzot bija apklususi, un uz dambja parādījās kapteinis Bcrnss, pārāk slaids, pārāk jauns un ļoti glīts.

—   Uzgaidiet…

Pašķirstījusi adrešu grāmatu un ar naga galiņu pasvītrojusi kādu uzvārdu, viņa teica:

—    Iegaumējiet: metrs Bertjē, advokāts. Šovakar es ar viņu tikšos. Iedošu viņam pilnvaru. Ar viņu jūs visu nokārtosiet par labu savām interesēm.

Tuvojās Bemss, Eva pamāja, lai viņš brīdi vēl pastaigājas.

—   Tā, lūk, mans nabaga Mišel! Es nezināju, ka tas beigsies tik ātri. Ja Žanam bronhīta nebatu bijis, divi trīs gadi vēl paietu neziņā, ka esmu neārstējama. Mēs joprojām dzīvotu zem viena jumta un domātu katrs savas domas. Vai neatzīstat, ka tagad būs labāk? Jūs esat brīvs…

—   Arī es esmu slims! — Mišels nomurmināja.

—    Nebūt ne! Jūs slimojat tāpēc, ka tas ir izdevīgi, lai pēc skandāla ar mašīnrakstītāju viss nokārtotos. Līdzko tas aizmirsīsies, jūs atkal kļūsiet vesels. Tādi cilvēki kā jūs neslimo.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Eva palūkojās viņā ar smaidu.

—   Nedusmojieties. Šķiroties atstāsim viens otram labu iespaidu. Jūsu iedzimtais egoisms ir tik stiprs, ka nekas jūs nespēj ievainot. Ar savlaicīgu sirdsdarbības palēninājumu jūsu organisms pats jūs pasargā no visām kaitēm. Varu derēt… jā, es varu derēt, ka jums jau ir kāda cita meitene.

Dusmas Mišelu pārņēma vēlāk. Tobrīd viņš tikai gribēja par katru cenu atriebties.

—   Manam tēvam bija taisnība, — viņš noņurdēja.

—   Kādā ziņā?

—   Tādā, ka viņš neieteica man precēt jūsu mātes meitu.

Eva sakniebtām nāsīm, ar cigareti zobos piecēlās un ieskatījas

Mišelam acīs, un viņam šķita, ka viņa kļuvusi vēl slaidāka nekā senāk, varbūt tāpēc, ka Bernss bija loti slaids.

—   Ardievu! — Eva izmeta.

Lieliem, ātriem soliem, kādus pieļāva viņas burātāju tērpa bikses, Eva attālinājās. Uz ietves viņa panāca angli, kurš mirkli atskatījās uz Mišelu.

Nē! Viņiem nekas vairs nebija sakāms! Droši vien Eva to paskaidroja savam pavadonim. Anglis acīmredzot viņai atgādināja, ka nav samaksāts par pasūtījumiem, taču Eva paraustīja plecus un vilka viņu uz motorlaivu.

—   Viesmīl! Cik esmu jums parādā?

Viesmīlis sameklēja rēķinu. Mišels tajā ieskatījās.

—   Divsimt piecpadsmit franku — kā tad tā?

—   Kāds kungs šeit brokastoja kopā ar to dāmu. Man likās…

Un tā Mišelam nacas samaksat ari par savas sievas un kapteiņa Hcrnsa brokastīm!

Pulksten piecos, kad liedags vel bija daudzkrāsainiem peldkostīmiem izraibināts, viņu limuzīns jau iebrauca Senrafaelā, bet Mišels bija vēl vairāk sakaitināts, tāpēc ka Batists, neviļus nomaldījies no īstā ceļa, bija braucis pa Komišu, kur Mišelam reiba galva.

Mišels ievēroja jūrā brāļa laivu, kuras apveids bija dīvains, bet tā peldēja labi, un jaunekli to bija nokrāsojuši spilgti sarkanu.

Donadjē kundze parkā pieņēma Krīgeru kundzes un jaunkundzes, kuras vēl aizvien neko nezināja — vai vismaz pieklājības pCc izlikās, ka neko nezina — par šai mājā piedzimušo bērnu.

Augšstāvā Martinas logi bija atvērti, un istaba droši vien bija saules gaismas pielijuši.

Vaitotics no tikšanās ar Krīgcriem, Mišels iegāja mājā caur virtuvi, gluži kā maijvabole, kas meklē stūrīti, kur apmesties.

Visā nupat notikušajā viņš saskatīja tikai vienu vainīgo, uz kuru izgāzt savas dusmas, — Frederiku.

Sieva bez mazākās kautrēšanās Mišelam bija teikusi:

—   Viņš to nevēlējās!

Vai viņai varēja ticēt? Bet pat tādā gadījumā… Mišels iegāja savā istabā un, lai atsvaidzinātos, nomainīja kreklu, kas bija picsvīdis, aplika citu kravati un uzāva arī citas kurpes. Veicot šis ikdienišķās darbības, Mišels domās nemitīgi pievērsās Frederikam, un ms domas kļuva jo sarežģītākas, kad tām pievienojās citas, jau agrāk radušās, un viņš sadrūma aizvien vairāk un vairāk.

NeipCdams palikt šai krēslainajā istabā, Mišels, uzkāpis augšstāvā, pieklauvēja pie māsas istabas durvīm, un viņam lāva tur ienākt.

Martina sēdēja gultā, bērns gulēja šūpulī, bet zīdītāja gludināja autiņus ar elektrisko gludekli. Kad Martinai par lielu vilšanos ārsts pēc piena analīzes bija ieteicis pieņemt zīdītāju, viņi to bija sameklējuši laukos — melnīgsnēju Varas apgabala zemnieci ar pūciņu virs augšlūpas —, un kopš iepriekšējā vakara visā mājā skanēja viņas provansiešu dialekts.

—   Vai Filipa šeit nav? — Mišels vaicāja, apsēzdamies pie gultas.

—   Viņš aizbrauca uz Montekarlo. Turp devušies Grendorži un droši vien pavadīs tur dažas dienas. Viņi ielūdza Filipu ciemos. Par laimi, viņš bija paņēmis līdzi smokingu.

Tas nevēstīja neko labu, Mišels nespētu pateikt, kāpēc. Nupat viņš pārāk daudz bija domājis par Frederiku. Bet tagad viņam nepatika tas, ka Filips smokingā dosies pusdienot kopā ar cilvēkiem, kuri ieguldījuši Nomas sabiedrībā vairāk nekā miljonu.

—   Šķiet, ka tu neesi labā omā, — Martina ieminējās, koķetā mājas tērpā sēdēdama savā gultā, gluži kā jauna māmiņa no kādas teātra izrādes.

—   Iespējams.

—   Vai kaut kas nav kārtībā?

Mišels paraustīja plecus. Kas tad īsti nebija kārtībā? Viņš bija saniknots, bet, lūk, viņa dusmu objekts ir skaidri zināms.

—   Vai Filips bieži tiekas ar savu tēvu? — Mišels taujāja.

—   To viņš man nestāsta. Bet nedomāju vis.

—   Es nespēju saprast…

—   Ko tad?

—   Neko.

Mišels labi zināja, ka, jo izvairīgāk viņš atbildēs, jo cītīgāk Martina viņu iztaujās, turklāt šādā garastāvoklī viņš alka pat pēc sīkas nekrietnības, lai tikai sevi atriebtu.

—   Nē! Nav īstais brīdis ar tevi par to runāt…

—   Kas atkal noticis?

—    Nekas nav noticis. Man tikai netrūkst laika pārdomām. Prātā mazpamazām ataust fakti…

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

Viņa k]uva nemierīga, un līksmā izteiksmē viņas sejā izzuda.

—   Es domāju par Frederiku… Domāju par mūsu tēvu… Vai arī tu noticēji, ka viņš izdarījis pašnāvību?

—   Nē.

Un tas patiesi būtu bijis pēdējais, ko no Oskara Donadjē varētu sagaidīt.

—   Redzi nu!

—   Ko īsti? — Martina izbijusies vaicāja.

—   Varu galvot, ka mūsu tēvs bija tāds cilvēks, kurš nevarēja gluži nejauši iekrist ūdenī. Viņš pārāk labi pazina dokus. Kaut

ari gados, tēvs stingri turējās kājās, un šo gadījumu nav iespējams izskaidrot arī ar maldīgu soli dzērumā, jo tēvs dzēra tikai ūdeni…

—   Asins izplūdums… — Martina iedrošinājās minēt.

—    Asins izplūdums tieši tajā mirklī, kad tēvs mierīgi bija apstājies doku malā?

Mišelam šķita, ka viņš vēl joprojām dzird laivas motora dūkoņu, redz tās lepno vagu līča ūdeņos un augstprātīgā angļa siluetu pie stūres.

—    Neļaunojies, ka es ar tevi par to runāju… Es jūtos loti vientuļš. Brīžiem šķiet, ka esmu vienīgais, kurš vēl atceras tēvu un vēlas būt īsts Donadjē. Fredcriks, manuprāt, nav pietiekami nopratināts. Padomā pati! Viņš ar goda vārdu apliecināja, ka ir atstājis tēvu Gargullo ielas stūrī, taču pierādīt nekādi to nevarēja. Kopš tā laika viss notiek kaut kā…

—   Marij, ejiet gludināt vannas istabā! — Martina teica zīdītajai.

—   Bet tur nav kontaktligzdas gludeklim.

—   Tomēr kaut uz īsu bridi izejiet!

—   Labi, kundze.

Tad Martina pievērsās Mišelam:

—   Kāpēc tieši tagad tu man to stāsti?

Viņš nebija gaidījis tik ciešu skatienu, kādu Martina viņam raidīja, un šī neatlaidība viņu mulsināja.

—   Atbildi!

—   Nezinu. Tāpēc, ka es par to domāju…

—   Ko tev nodarījusi Eva?

—   Kā? Ari tev tas ir zināms?

Viijš sadusmojās vēl vairāk. To zinājuši visi! Un par to varēja pateikties Frederikam!

—   Ko viņa nolēmusi?

—   Viņa brauks uz Indiju.

—   Vai Eva tev kaut ko ir stāstījusi par Frcderiku?

Mišcls noprata, ka aizgājis par tālu. Vajadzēja atkāpties. Viņš piecēlies piegāja pie loga un noskatījās uz liedagu, uz ostu, uz ēnaino promenādi.

—   Eva man neko nav stāstījusi, bet domāt neviens man nevar liegt. Es uz bridi piemirsu, ka tu esi Frederika dēla sieva. Lūdzu, atvaino mani…

Viņš gāja uz durvīm. Martina viņu atsauca.

—   Tev vēl ir kas sakāms?

—   Kāpēc tieši šodien tu nāci man to stāstīt?

—   Esmu vainīgs, vēlreiz atvaino… Beigsim par to runāt.

Viņš nospieda durvju rokturi.

—   Mišel!

Durvis pavērās.

—   Mišel, tu esi nekrietns izvirtulis…

Viņš pārsteigts apstājās, uzmeta māsai niknu, draudīgu skatienu. Tomēr, nolēmis labāk atkāpties, aizcirta aiz sevis durvis. Tamlīdzīgus vārdus māsa nekad nebija teikusi. Viņš Martinu vienmēr bija uzskatījis tikai par nenozīmīgu skuķi, kas nespēj neko vairāk, kā mesties kāda Filipa apkampienos.

Ko viņam tagad atlika darīt? Parkā dzirdēja tērzējam Donadjē kundzi un Krīgcrus, pa brižam tur atskanēja augstākajām aprindām raksturīgie guldzošie smiekliņi.

Ejot caur virtuvi, Mišels nožēloja, ka zīdītāja ir jau gadus piecdesmit veca sieviete. Dziji aizvainots, viņš drīz vien sasniedza promenādi un, pēkšņi ieraudzījis viesnīcu „Continental”, pēc īsas vilcināšanās iegāja tās vestibilā.

—   Vai Fredija kungs atrodas savā istabā? — Mišels vaicāja.

Dežurants uzmeta skatienu atslēgu dēlim.

—   Man šķiet, ka viņš nupat izgāja… Bet… Vai jūs neesat Emīla kungs? Fredija kungs mani lūdza gadījumā, ja jūs ieradīšoties, ļaut jums uziet augšā…

Emīla kungs? Fredijs par to bija padomājis. Viņš šai spēlē piedalījās! Bet Mišels gandrīz jau bija no tās atteicies. Ar zaļojošiem augiem izrotātajā vestibilā bija vēsi, tur katrā stūrī stāvēja pa kurjeram gaišzilā livrejā un pie katrām lifta durvīm — lifta zēns.

—   Viņa istaba ir septiņdesmit trešā… Kurjer! Pavadi šo kungu…

Atkāpties bija par vēlu! Pēc mirkļa Mišels jau iegāja apartamentā, kur valdīja angļu tabakas un odekolona smarža.

—   Vai tās atvērt? — norādot uz žalūzijām, kas visu pēcpusdienu bija aizdarītas, kurjers vaicāja.

—   Nē, pateicos…

Mišels, parakņājies kabatās, naudu neatrada.

—   Mēs drīzumā vēl tiksimies…

Šī lielā istaba ar vienā stūrī sakrautajām mākslīgās ādas ceļasomām bija vēsa. Griežoties klusi dūca ventilators, un Mišels, ja vien tas neliktos muļķīgi, labprāt būtu atlaidies gultā ar sārto zīda pārklāju un droši vien iemidzis.

Viņu patiesi pārņēma tāds vilinājums. Mišelam bija tāda sajūta, ka viņš lidinās laikā un telpā, tālu prom no Larošelas, no Tamarisku villas, no Evas, no visiem Donadjē, no Fredcrika un Filipa. Anonīma autora darinātās mēbeles bija ērtas, greznie rotājumi visai neuzkrītoši.

Mišela skatiens apstājās pie mazas emaljas plāksnītes, uz kuras līdzās trim zvana pogām vīdēja trīs zīmēti silueti: viesnīcas administrators frakā, apkalpotājs svītrainā vestē un istabene koķetā priekšautiņā.

Nospiedis pēdējo zvana pogu, Mišels izdzirdēja klikšķi, kas liecināja, ka virs durvīm kuluārā iedegusies signālspuldze.

Varēja gadīties, ka ienāk cita istabene, nevis Ņina. Viņai droši vien reizēm bija kāda aizvietotāja.

Nostājies pie durvīm, Mišels drīz vien saklausīja tālus solus kuluāra kreisajā pusē. Pie slēgtajām durvīm beidzot atskanēja klauvējiens.

—   Iekšā… — viņš nomurmināja.

Viņa ienāca un, tumsā apjukusi, spēra dažus solus, kamēr viņš aizslēdza durvis.

—   Jūs zvanījāt? — viņa vaicāja, sajuzdama ap sevi tukšumu.

Un pēkšņi, ieraudzījusi Mišelu, nesaprata, ko darīt — smieties

vai kliegt. Tādu viņš Ņinu nekad nebija redzējis — īsā, melnā kleitiņā ar priekšautiņu un baltu aubīti galvā.

—   Ko jūs šeit darāt?

—   Cst!

Viņa neiedrošinājās atkāpties. Bet Mišels spēji satvēra viņu aiz pleciem un iegāza gultā, nemitīgi atkārtodams:

—   Cst! Klusē! Citādi…

—   Jūs darāt man sāpes, — viņa kunkstēja. — Laidiet vajā!

—   Cst! Apklusti!

Dīvaini, ka tobrīd viņš domāja par Evu, par viņas angli, par ātro motorlaivu, par Frcderiku… Viņš domāja par visu, tikai ne par šo jauno meiteni ar plaši ieplestajām acīm, par meiteni, kuru viņš neganti, kaislīgi skāva…

—    Tam bija jānotiek, vai saproti? Es ilgāk vairs nespēju ciest…

Viņa prāts, starp citu, tobrīd bija pilnīgi skaidrs, taču šī apskaidrība nebija īsti vietā. Viņš labi atcerējās, ka rītdien ieradīsies Ņinas saderinātais! Viņš domāja, vai pec tā, kas pašlaik notiek, viņam vel vajadzēs vakarā sagaidīt Ņinu, lai, kā parasti, dotos uz „Boule Rouge”?

Mišels redzēja, ka Ņina, kas saspringtiem muskuļiem bija neganti turējusies viņam pretī, beidzot drūmā izskatā padodas liktenim un novērš acis, lai nebūtu jāskatās viņam sejā.

Kad Mišels grīļodamies piecēlās, viņu izbiedēja tas, ka Ņina vēl brīdi palika guļot, pat nesakārtodama kleitu.

—   Kas jums notika, Ninočka? Es biju galīgi… Es…

Viņa nebija paģībusi, ne! Tikai pagurusi, riebuma.pārņemta. Beidzot Ņina nesteidzīgi piecēlās un pievērsa Mišclam neciešami nosodošu skatienu.

—   Ninuša! Mana Ninočka…

—   Velti nepūlieties, skaidrs? — viņa iesaucās tik vulgāri, ka tas Mišelu pārsteidza.

—   Ko jūs tagad gribat darīt? Es biju tādā stāvoklī…

—   Ak nobijāties?

Viņa ieslēdza elektrību, lai sakārtotu matus, savas zeķes, pec tam atgriezās pie gultas, lai savestu to kārtībā.

—   Jūs ar Fredija kungu bijāt to norunājuši!

Viņas balss pauda bezgalīgu nicinājumu.

—   Zvēru tev, Ņina…

—   Atjaujiet pateikt, ka esat rupjš neģēlis. Man nevajadzēja jums uzticēties, vajadzēja saprast, ka esat izvirtulis…

Ko viņš uz to varēja atbildēt?

—   Beidzot! — viņa nopūtās.

—   Ko tu tagad darīsi?

—   Jūs esat nobijies, ja?

Viņai kļuva smagi ap sirdi.

—   Paklau, Ņina… Ja velies, varu tev…

Vilkdams laukā kabatas portfeli, viņš grasījas vēl kaut ko teikt.

—   Nepūlieties! Jūs esat vēl trūcīgāks par mani.

—   Ko tu runā?

—  Vai domājat, ka restorānā „Boule Rouge” neviens nezina, ka jau mēnesi jūs esat parādā restorāna saimniekam?

—   Ak tad tāpčc tu…

—   Lieciet mani mierā! Nesaprotu, kas mani vēl attur doties uz policiju un visu izstāstīt.

Uzmetusi Mišelam naidīgu skatienu, Ņina aizgāja. Mišels apsēdās, lai nogaidītu, kad viņa attālināsies, un lai nomierinātos. Beidzot, ar lielām pūlēm pieņēmis cienīgu izskatu, viņš savukārt izgāja un, šķērsojis vestibilu, kur visos četros staros stāvēja kurjeri, devās nevis uz Tamarisku villu, bet gluži pretējā virzienā.

VII

Vismaz šī tradīcija aizvien vēl pastāvēja. Ja citās dienās visi jau agri bija pilnā gatavībā, tad svētdienas rītos valdīja vispārēja bezrūpība, pagurums, kam sekoja liels juceklis, steidzīga šurpu turpu staigāšana, durvju klaudzēšana, ūdens šņākoņa krānos. Bet mājā vēl ilgi pēc tam neizgaisa pirmo brokastu smaržas, sajaukušās ar vannas siltā ūdens un odekolona garaiņiem.

—   Iesim, Maman, pulkstenis jau rāda desmit.

—   Es nāku!

Augšstāvā vēl bija dzirdami viņas soli, veikli staigājot no vienas istabas otrā, līdz beidzot viņa ieradās — aizelsusies, pec izskata spirgtāka nekā īstenībā — un jautāja:

—   Vai mašīna ir piebraukta?

—   Motors iedarbināts jau pirms piecām minūtēm.

Līdz baznīcai bija tikai trīssimt metru. Bet Donadjē kundzes kājas, kā vienmēr, bija neizdibināmas; reizēm tās pietūka tā, ka nevarēja iztikt bez spieķa, bet reizēm bija veiklas, vārdu sakot, to stāvoklis, kā viņas bērni apgalvoja, atbilda viņas noskaņojumam un vēlmēm.

Gadījās, ka šoreiz limuzīns varēja viegli un brīvi ripot ielās, jo tās bija pustukšas, un tāpēc tajās bija vairāk vietas arī saulei. Baznīcas priekšā, izkāpis no mašīnas, Batists atvēra durtiņas.

Dievlūdzēju baznīcā bija daudz, slīpi saules stari lielā augstumā

rotājās krāsainajās logu rūtis. Pa labi no altāra priesteris atturīgā ērģeļu pavadījumā skaitīja pirmo lūgšanu.

—   Nāciet šeit, Maman…

Viņi tikko bija paguvuši ieņemt vietas, kad priesteris no altāra labās puses pārgāja kreisajā, un visi piecēlās kājās. Pāris rindu tālāk Filips ievēroja svinīgi saposušos Krīgeru ģimeni, un arī no tās vēdīja tādas kā svētdienīgas noskaņas.

Klaudzēja krēsli, tos pagriežot uz pretējo pusi. Sākās sprediķis. Filips izturējās nevainojami, viņa nepiespiestībā nebija nekā izaicinoša. Kad vajadzēja celties kājās, viņš piecēlās, īstajā brīdī apsēdās vai noslīga ceļos un pārmeta krustu, vienlaikus saglabādams rāmu, nopietnu seju un vērīgu skatienu.

Sekojot sievasmātes skatienam, Filipa acis mirkli pievērsās Kikī. Zēns bija ieradies Edmonda pavadībā ar vēl lielāku nokavēšanos nekā viņi…

Bet ne jau tas Donadjē kundzi pārsteidza. Kikī, nemanīdams, ka viņu novēro, izturējās tā, ka izbrīnīja pat Filipu.

Par Krīgera jaunkundžu izturēšanos baznīcā varētu teikt, ka tā pauž sajūsmu, kaut vai neapzinātu. Filipa attieksmi varētu dēvēt par vienaldzīgu augstāko aprindu pieklājību. Bet mazliet attālāk bija redzams pēc izskata trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecs pusaudzis, kura sejā izpaudās pilnīgs reliģisko jūtu lūzums.

Kikī skatījās uz svēto biķeri, un varēja jaust, ka viņš jūtīgi uztver dievnama gaisotni, puskrēslu, krāsaino vitrāžu atspulgus, vīraka smaržu un ērģeļu mūziku. Zēna skatiens bija tik stings, kādu iepriekš neviens nekad viņam nebija manījis, viņa seja bija bāla, un skaidri varēja redzēt, ka tajā brīžam pavīd nežēlīga izteiksme.

—   Vai tu Kikī ievēroji? — Donadjē kundze Filipam pačukstēja.

-Jā.

Viņi abi bija vienlīdz pārsteigti un neveiklības pārņemti. Bet mirkli, kad viņi par to runāja, Kikī, kas viņus nespēja sadzirdēt, pagriezās un, sastopot abu skatienus, pietvīcis mainīja savu izturēšanos.

Varbūt, izejot no baznīcas, viņi par to vēl joprojām domāja? Garais, gaišzilais limuzīns bija apstājies izejas priekšā, aizšķēr sodāms ceļu baznīcēnu pūlim, kas bija spiests mašīnu apiet.

—   Iesim kājām, — Donadjē kundze izlēma.

Baznīcas zvani zvanīja. Pa ielu aizsoļoja kāda vingrotāju biedrības kolonna ar karognesēju priekšgalā. Domās aizvien vēl kavēdamās pie Kikl, Donadjē kundze jautāja:

—   Kāpēc Mišels tik pēkšņi aizbrauca?

Viņš iepriekšējā vakarā bija devies uz Vitclu, apgalvodams, ka ārsts viņam ieteicis ārstniecisku kūri. Visi labi zināja, ka Mišels ir noraizējies, taču katrs ari saprata, ka paskaidrojumus no viņa labāk neprasīt.

—   Jādomā, ka Mišels pēc tikšanās ar Evu jutās pārāk sarūgtināts, — Filips atbildēja, kaut gan būtu varējis sacīt ari patiesību, jo Mišela dēka ar Ņinu viņam bija zināma.

Viņi sasniedza ar platānām apstādīto promenādi jūras krastā. Ap kiosku bija salikti pīti krēsli un atzveltņi.

—         Bridi pasēdēsim, — Donadjē kundze ieteica un atsāka taujāt:

—    Ko īsti viņi abi nolēmuši? Mišels neko man nestāstīja. Tikai neskaidri ieminējās par laulības nesaskaņām, par sievas slimību…

—   Viņi izšķīrušies galīgi.

Filips ievēroja, ka sievasmāti tas nemaz nesatrauc, vienīgi mazliet izbrīna.

—   Eva brauc uz Indiju kopā ar jaunu angļu virsnieku. Bērni atrodas Šveicē.

Filips būtu varējis apzvērēt, ka sievasmātes lūpās pavīd nevilšs smaids. Uz viņas baltās kokvilnas kleitas saule veidoja trīsuļojošus plankumus. Virs korsāžas nokarājās lornete, un kakla rievās bija sakrājies pūderis.

Katrs no viņiem tagad domāja savu domu. Villa atradās tikai simt metru attālumā, un viņi būtu varējuši sēdēt ari tās parkā ērtākos atzveltņos. Taču abi kavējās turpat, negribēdami pārtraukt šo brīvdienu svētsvinīgo noskaņojumu, šo saskarsmi ar anonīmo staigātāju pūli.

—    Viņš būs nelaimīgākais no visiem! — Donadjē kundze pēkšņi nopūtusies sadja.

•Šķita, ka viņa to pat nenožēlo. Viņa tikai kaut ko konstatēja, centās izskaidrot.

—   Tā gribēja viņu tēvs. Es vīram vienmēr aizrādīju, ka pret vīrieti, kuram ir jau pāri trīsdesmit gadiem, nedrīkst izturēties kā pret pusaudzi…

Saviem dēliem un meitām viņa nekad to nebija stāstījusi. Tamlīdzīgus tematus Donadjē kundze mēdza pieminēt, vienīgi runājot ar Filipu un tikai ar viņu.

—   Redziet nu, kas ar to panākts!

Šis mājiens, šķiet, attiecās uz viņas vīru.

—   … Eva brauc uz Indiju. Mišels vairs nesaprot, ko iesākt! Bet, runājot par Kikī, man loti gribētos zināt, kas īsti viņam prātā! Filip, ko tu domā par viņa mājskolotāju?

—    Manuprāt, viņi pārlieku labi saprotas… Abi izskatās kā vienaudži.

Runāt par tādiem tematiem — ak, nē! Vairāk teikt vairs nedrīkstēja. Lieku reizi nopūtusies, Donadjē kundze jau cēlās kājās.

—   Iesim! Cikos ieradīsies tavi draugi?

—   Pēc stundas, ne ātrāk.

—   Man jāparūpējas par brokastīm.

Viņi atgriezās villā, un Filips uzkāpa pie savas sievas.

—   Kur jūs abi ar māmuļu bijāt nozuduši? — Martina jautāja.

—   Mamatt vēlējās pasēdēt jūras krastā pie kioska.

—   Ko viņa tev stāstīja?

—   Neko īpašu. Gribēja zināt, kas īsti noticis starp Mišclu un Evu.

Brīdi vēlāk Martina redzēja, ka vīrs nomaina kravati un ilgi pēta sevi spogulī.

—   Varbūt tu tā nopūlies Grendorža kundzes dēl? — viņa smaidot ieminējās.

Viņš paraustīja plecus, kaut gan zināmā mērā viņai bija taisnība. Mazā Grendorža kundze, kas vienmēr ģērbās loti bezgaumīgi, ikreiz, kad viņi bija kopā, nespēja atturēties, nesalīdzinājusi savu vīru ar Filipu. Bet viņas nabaga vīrs gluži neapzināti darīja visu, lai sievas apbrīna pieaugtu.

—         Tu dzirdēji, ko teica Filips? — viņš mēdza teikt. Vai citreiz:

—   It īpaši esi laipna pret Filipu. Dažreiz man šķiet, ka tu izrādi savu neapmierinātību…

Nē, neapmierinātību viņa neizrādīja, kaut gan dažbrīd tikko valdījās, jo viņai labāk būtu paticis redzēt savu vīru pārņemam iniciatīvu, nevis skrējām pakal daudz jaunākam cilvēkam, piekrītot visam, ko viņš saka.

Kopš tā laika, kad Daržāna darījums ar atskaņotājiem bija

palīdzējis Grendoržicm bez jebkāda riska nopelnīt sešdesmit tūkstošus franku, un īpaši kopš Nomas sabiedrības nodibināšanas brīža Grendoržs zvanīja Filipam divas reizes dienā.

—   Hallo! Vai tas esat jūs, Filip? Man piedāvā zelta raktuvju akcijas. Ko jūs par to domājat?

Filips nemēdza vilcināties. Tas bija viņa spēks. Viņa atbildes bija kategoriskas.

—   Vai jūs patiesi tam ticat?

—   Esmu par to pārliecināts.

Ja Grendorži bija nolēmuši dažas dienas pavadīt Montekarlo, tad vienīgi tāpēc, lai būtu tuvāk Filipam, un šosvētdien viņi automašīnā brauca brokastīs uz Tamarisku villu.

Izmantojot gadījumu, bija ielūgti arī Krīgeri. Brokastis bija lepnas, bija vajadzējis papildus pieņemt viesu apkalpotāju un noīrēt sudraba galda piederumus, jo villā to nebija pietiekami daudz.

Uztvēris ļauno skatienu, kādu Grendorža kundzei veltīja Krīgeru jaunākā atvase, kas Filipā bija samīlējusies, Filips pasmīnēja,

—   šī meitene desmit minūšu laikā visu bija nopratusi.

Filips bija lielisks. Pēc brokastīm viņš abus draugus uzveda otrajā stāvā, savas sievas istabā, kur viņi četratā mazliet atjaunoja Parīzē aizvadīto dienu gaisotni.

Martina vēl necēlās augšā, bet viņas seja vairs nebija tik bāla. Viņa viesiem lepodamās izrādīja no visām pusēm savu mazuli un lika draugiem atzīt, ka bērns mats matā līdzinās Filipam, bet aiz vaļējā loga bija dzirdama Krīgeru tukšā tērzēšana, klusēja vienīgi jaunākā meita, kuru mocīja greizsirdība.

—   Vai jūs vēl kādu laiku paliksiet Rivjerā?

—   Mēs brauksim projām rīt no rīta un vedīsim Filipu līdzi, jo viņu gaida kāds darbs.

Donadjē kundzes balss, kas skanēja lejā, liecināja par viņas pilnīgo apmierinājumu. Lūk, tieši tā viņa būtu gribējusi dzīvot visu savu mūžu! Taču viņai bija vajadzējis sasniegt sešdesmit gadu vecumu un sagaidīt laiku, kad Filips kļūs viņas znots.

—   Gan jūs redzēsiet! — viņa teica. — Kādudien es jūs visus ielūgšu kopā ar Gebla kundzi. Šī dāma ir loti amizanta. Žēl, ka jau pec nedējas man jābrauc projām. Tagad maniem pārējiem bērniem pienākusi kārta pavadīt šeit savu atvaļinājumu. Toties es atkal iejūgšos darbā…

Kopā ar Filipu! Tieši ar viņu Donadjē kundze veidoja vienotu komandu. Kamēr Marta ar viru dzīvos Rivjerā, viņi birojā darbosies kopā.

Šīs stundas bija tik jaukas, ka par katru cenu gribējās tās paildzināt, un tāpēc Donadjē kundze viesus centās aizturēt:

—   Nu, protams! Tūlīt jūs varēsiet braukt, bet vispirms iedzersim tasi tējas. Pēc tam varēsiet doties mājās. Man ir loti garšīgas kūkas.

Viņi dzēra tēju. Grendorži vairs nesteidzās projām, bet, izgājuši kādā alejā un klusītiņām kaut ko apsprieduši, viņi pasauca Filipu sānis.

—   Ielūdziet taču savu sievasmāti pusdienot kopā ar mums Korso! Katrā ziņā! Lai nosvinētu pēdējo dienu!

Viņa piekrita. Filipam nācās pavēstīt sievai, ka viņi četratā dosies projām, un Martina neko viņam nepārmeta. Majestātiskā mierā rietēja saule, un platānkoku lapotnes nesakustināja ne mazākā vēsmiņa.

Pēc lielās mises ne Kikī, ne Edmonds nebija manīti. Neviens par to neuztraucās.

Pusdienas ievilkās ilgi, un galu galā Grendoržs savus lūgtos viesus aizveda uz Sentropezas naktslokālu tukšot pēdējo glāzīti.

Kopš pulksten diviem Ņina, pieķērusies savam jūrniekam pie elkoņa, soļoja pa lielisko Frēžisas šoseju uz lielu publisku balli, kas tur notika.

Ik reizi, ieraugot kādu korpulentu, Mišelam līdzīgu, labi ģērbtu vīrieti, Ņina satrūkās un vēl ciešāk pieķērās sava pavadoņa elkonim.

—   Esmu lūdzis, lai mani pārceļ uz T.S.F., — viņš Ņinai skaidroja, — un, ja tas izdosies, cs darīšu visu, lai mani norīkotu uz Senrafaelu.

Ņinas padevīgums un īpašais jūtīgums viņu mazliet pārsteidza. Iebraucis šorīt pulksten desmitos, viņš stacijā Ņinu bija acumirklī pazinis. Ņina bija metusies viņa skāvienos un sākusi rūgti raudāt.

Viņam tas, bez šaubām, glaimoja, kaut gan viņš jutās mazliet neveikli.

—   Paklau! Izturies taču nopietnāk! Visi uz mums skatās…

Tagad viņam ienāca prātā, ka Ņina neko par sevi nav stāstījusi.

—   Ko tu šajos divos mēnešos darīji? Vai Senrafaelā ir daudz cilvēku?

—   Ne visai.

—   Un viesnīcā — parastais ikdienas darbs?

—   Tur aizņemta tikai trešā dala istabu.

Iekārusies drauga elkonī, viņa gāja palēkdamas.

—   Vai daudz esi dejojusi?

—   Gandrīz nemaz. Divas reizes uz balli nemaz negāju.

Tā bija taisnība. Uz deju vakariem viqa patiesi nebija gājusi, tāpēc ka „Boule Rouge” viņai nozīmēja ko vairāk.

—   Vai tu mani ap stūri neesi vedusi?

Pie ieejas zālē, kur spēlēja akordeons, Ņina mirkli vilcinājās. Ja nu tur gadīsies kāda draudzene, kurai pārāk gara mēle…

Viņi dejoja, cieši kopā sakļāvušies, vaigu pie vaiga piespieduši, sapņainām acīm, bet pēkšņi jūrnieks uz savas plaukstas sajuta kaut ko miklu un siltu — tā bija Ņinas asara, kaut gan viņa smaidīja, liedzās, zvērēja:

—   Tici man, es neraudu! Tas no prieka, ka tu atkal esi šeit…

Ņina garāmejot ieskatījās acīs Ženijai, kura arī strādāja tai

pašā viesnīcā par istabeni un zināja gandrīz visu par Ņinas dēku ar Emīla kungu. Ženija, visu nopratusi, nomierinoši pamāja viņai ar acīm.

Bija karsti. Ņina iedzēra piparmētru limonādi. Drīz vien Ņinas padusēs sviedri iezīmēja divus lielus puslokus, un šķita, ka dejojot viņas saderinātais tos ieelpo.

—   Nāc! — viņš satraukts beidzot nočukstēja.

—   Pag, vēl ne! Vēl padejosim!

Viņa gribēja novilcināt laiku, lai attālinātu to brīdi.

—   Izskatās, ka tu nemaz neesi steidzīga! — viņš aizrādīja un piebilda: — Patiesi gan, runājot par tavu temperamentu…

Nodejojuši vairāk nekā divdesmit deju, viņi beidzot devās projām un, ejot gar namiem, aiz Frēžisas sasniedza nelielu viesnīcu, kuras kuluārā Ņina, joprojām ar tikpat trīcošu sirdi, ielavījās pirmā.

Kopā ar Andrē viss notika vienkāršāk. Viņa aizvilka istabas aizkarus, pati uzklāja gultu un pārbaudīja, vai durvis ir aizslēgtas.

Pēc tam, it kā būdama vienatnē, viņa novilka korsāžu un svārkus, aizlikusi roku aiz muguras, atpogāja krūšturi un, noaujot kurpes, ierasti pamasēja pēc dejošanas sasāpējušās kājas.

Andrē tikmēr beidza smēķēt cigareti un turpināja iesākto stāstu.

Šoreiz — bet todien tā jau bija trešā reize — Ņina, atkal muļķīgi sākusi klusām raudāt, beigu beigās draugu sakaitināja.

—   Vai tu man nevarētu reiz pateikt, kas īsti tev kait, ja tu nemitējies tā pinkšķēt?

—   Nekas man nekait, nudien! Nepievērs tam uzmanību…

—   Varbūt tu domā, ka es to uztveru kā joku? Vai man dotas piecas dienas atvaļinājuma tikai tāpēc, lai es noskatītos, kā tev asaras plūst kā no strūklakas?

Pēc tam viņš iemiga, jo visu nakti bija ceļojis. Viņš nepamodās vēl tad, kad bija jau iestājusies tumsa, bet Ņina, pussēdus izslējusies gultā un atbalstījusies uz elkoņa, vai nu vēroja draugu, vai gluži vienkārši skatījās tukšumā.

Kad Andrē pamodās, tumsā gandrīz neko vairs nevarēja samanīt, un viņš aizsmakušā balsī jautāja:

—   Cik pulkstenis?

—   Tūlīt būs deviņi.

—   Vai nevarēji ātrāk to pateikt? Mēs nosebosim kino.

Mišels Donadjē Vitelā centās neko nepatīkamu nedomāt un

nemitīgi sev iegalvoja:

—    Viņai taču nebūs ne mazākās intereses kādam kaut ko stāstīt! Un vispār — vai tad viņa varēs to pierādīt? Ja viņa to negribēja, tad kāpēc pati nāca katru vakaru man līdzi uz „Boule Rouge”?

Olseni bija nopirkuši sev mašīnu un jau otrreiz devās svētdienas izbraukumā. Pie stūres bija Marta. Viņu dēls Moriss sēdēja aizmugurē, bet Olsens — sievai blakus.

Šoreiz viņi aizbrauca tālāk nekā pirmoreiz — līdz Ruajānai, kur brokastoja uz kāda restorāna terases iepretī jūrai.

—   Filips sacīja, ka tev nepieciešams vieglāks uzvalks, — Marta vīram atgādināja. — Tur valkā vairāk kokvilnas nekā vilnas drēbes.

—   Divu nedēļu dēl pasūtīt sev jaunu uzvalku?

—   Tas tev noderēs ari citus gadus.

Trīsdesmit divu gadu vecumā Olsens jau bija kļuvis skopulis, bet šī skopulība bija sistemātiska un gandrīz vai zinātniska. Viņš mēdza ģērbties labi, taču viņa garderobe bija iepriekš pamatīgi

pārdomāta, lai noderētu jebkurā gadījumā, turklāt viņš savas drēbes taupīja tā, ka tās vienmēr izskatījās, it kā nupat no drēbnieka darbnīcas nākušas.

Ari Olsenu dzīvoklis Donadjē mājās bija vislabāk iekārtotais un visbagātīgāk apgādāts ar dažādām mantām, taču pirms niecīgākā priekšmeta iegādes Olsens pieprasīja katalogus no malu malām un rakstīja vēstules, interesējoties par cenām.

—   Varu derēt, — Marta turpināja, — ka māte tur plosās kā norāvusies no ķēdes. Kad atgriezīsies Filips?

—   Pēc trim dienām.

—   Vai esi pārliecināts, ka līgums ir rūpīgi pārbaudīts?

Marta vēl aizvien izturējās neuzticīgi. Bez šaubām, Filips negaidot bija sagādājis viņiem skaidru naudu, kuras mājās trūka. Visi uzreiz jutās atviegloti un varēja atlautics īstas brīvdienas.

Bet vai tas nebija pārlieku skaisti?

—   Gusārs apgalvo, ka līgums ir nevainojams. Turklāt esmu vienmēr gatavs sevi aizstāvēt. Starp citu, vai esmu tev jau stāstījis jaunumu?

—   Kādu jaunumu?

—    Par Frederiku. Viņa kinoteātris tiesas ceļā tiek likvidēts. Larošclā neviens viņam vairs neaizdod ne sū, pat ne tik daudz, lai varētu noīrēt istabu viesnīcā, tāpēc, jādomā, viņš no šejienes aizbrauks.

—   Vai domā, ka Filips viņam palīdzēs?

—   Frcderiks viņa palīdzību nepieņems.

—    Pat ja Filips viņam piedāvās kādu vietu mūsu rēderejā? Paklau, to nekādā ziņā nedrīkstētu pieļaut. Nezinu, var jau būt, ka es maldos, bet Daržānu vienmēr esmu uzskatījusi par mūsu mājas ļauno garu. Atceries tēva nāvi. Frederiks taču bijis pēdējais, kas viņu redzējis…

Pēc tam viņu domas mazpamazām kļuva tiešākas, tās pievērsās cilvēkiem vai lietām, kas viņiem gadījās ceļā, — kādai korpulentai dāmai spilgti sarkanā peldkostīmā, kādai automašīnai, kas bija tās pašas markas kā viņējā, tikai ar citādāku bagāžnieku, kādam zēnam, kurš gatavojās peldēt, un neskaitāmiem sīkumiem, kuri saistīja viņus kā pieturas punkti šai jaukajā, ar ģimeni kopā pavadītajā svētdienā.

Cienītais kungs!

Vai varat man piedot, ka pēc visa, ko esat manā labā

darījis, neesmu paguvusi Jums aizrakstīt agrāk? Es nemēģināšu attaisnoties. Man attaisnojuma nav. Es vēl īsti nespēju aptvert, kā man aizritējušas šīs pēdējās dienas, jo vēl aizvien jūtos tuva tam brīdim, kad Jūs Larošelā mani burtiski pievācāt.

īsumā pastāstīšu, ko, ieradusies Parīzē, darīju — es steidzos uz Sentonorē priekšpilsētu pie Džeinas kundzes, kura, izlasījusi Jūsu vēstuli, ļoti laipni mani uzņēma.

Pat pārāk laipni, kā tagad saprotu, jo jau nākamajā rītā es sāku strādāt viņas salonā. Varat iedomāties, kāda nožēlojama pārdevēja es tur biju!

Sī māja ir viscaur vienos spoguļoUz katra soļa es redzu savu nožēlojamo provincietes galvu un kleitas, ar kurām biju tā lepojusies…

Ļoti iespaidīgas ir arī klientes. Par laimi, cepuru tirdzniecībā pašlaik ir iestājusies klusā sezona, un salonā ierodas tikai nejaušas garāmgājējas. Tas Džeinas kundzei ļauj bez īpašām pūlēm visu man paskaidrot.

Domājot par sevi, es pati vairs nesaprotu, kur īsti atrodos. Es neko vairs nesaprotu. Ap mani ir pārāk daudz trokšņu, rosības, neskaitāmi jaunumi. Laiku pu laikam gadās, ka palieku viena kādā nostūrī un kļūstu atkal es pati, taču vienmēr atrodas kāda pārdevēja, kura spēji izrauj mani no domām un izmet kādu zobgalīgu piezīmi.

Varu iedomāties, ko Jūs esat rakstījis Džeinas kundzei, ja viņa — un visi pārējie tāpat — ir tik laipni pret mani.

Man pat nebija vienai jāmeklē sev istaba. Džeinas kundze pati nāca man līdzi, viņa deva man padomus, un tagad arī man ir likusi pašūt melnu zīda kleitu, kādas valkā viņas visas.

Es dzīvoju Batiņjolu bulvārī, divdesmit astotajā numurā, uz kurieni varat man rakstīt, ja par mani vēl interesējaties. Šobrīd nemaz nezinu, kā lai Jums pateicos. Es vispār neko vairs nezinu. Esmu metusies jaunā dzīvē un nešaubīgi ticu, ka galu galā būšu laimīga, kaut tikai mani nenomāktu domas par tēvu.

Jau grasījos viņam rakstīt. Bet, pazīstot tēva raksturu, esmu gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka viņš manas vēstules nelasīs. Viņš ir nelaimīgs, tāpēc ka neko nav sapratis. Bet nekādi nav iespējams viņam kaut ko paskaidrot, vai nav tiesa?

Vai tēvs varēs atgriezties savā darbā uz dzelzceļa? Kā viņš viens pats tiks galā ar mājas darbiem?

Gadījumā, ja viņu sastapsiet, mēģiniet to uzzināt, es loti Jūs lūdzu, un mēģiniet pateikt… Bet Jūs pats jau labāk zināsiet, ko viņam vajadzētu pasacīt…

Pagaidām, cienītais kungs, ticiet man, ka būšu Jums mūžīgi pateicīga.

Odete.

Post scriptum. Nerādiet manu vēstuli Filipam un nestāstiet viņam par mani, ja vien viņš pats par to nesāks runāt.

Ari Frederikam Daržānam tā bija svētdiena, taču loti dīvaina svētdiena. Pulksten deviņos no rīta kādā ostmalas viesnīcā, kas nebūt nepiederēja pie labākajām, viņš, izlasījis šo vēstuli, beidzot sakravāja savas nedaudzās mantas divās ceļasomās, kuru pirmšķirīgā āda un monogrammas bija viņa greznības pēdējās atliekas.

Kad mazā apteksne ienesa viņam kafiju ar pienu, viņš viegli paraustīja plecus, uztverot viņas acīs apbrīnu, ko izraisīja viņa smalkā pidžama un mājas tērps.

Nokāpis lejā, Frederiks viesnīcas saimniekam pavēstīja:

—   Es braukšu ar vilcienu, kas atiet pulksten vienpadsmitos. Savas mantas pagaidām vēl atstāšu šeit.

—   Tikai ne pārāk ilgi. Jo var ierasties klienti.

Viņš pasmaidīja. Pats par sevi saprotams!..

Cilvēki steidzās uz misi vai uz protestantu dievkalpojumu. Autobusi saveda laucinieku pūlus, jo Ieroču laukuma vidū bija uzcelta liela cirka telts.

Izgājis no pilsētas, Frederiks devās uz priekšu gar mazām, puslaucinieciskām mājelēm, starp kurām bija diezgan grūti sameklēt Baijē māju.

Viņš velti pētīja dārziņa vārtus, bet, zvanu neatradis, nedaudz apjuka un palika stāvam, kad pēkšņi kāda kaimiņiene uzsauca:

—  Viņam jābūt tur dziļāk, viņš pļauj zāli trušiem… Veriet vaļā vārtiņus! Tie nav aizslēdzami…

Daržāns apgāja mājai apkārt, tāpat kā to kādu vakaru bija darījusi Odete. Pagalmā gar akmens žogu bija sakrauti trušu sprosti cilvēka augstumā, un truši, kustinādami nāsis, ēda un izplatīja smaku, kādu Frederiks sen nebija sajutis.

Viņš vēl aizvien nevienu nesastapa. Kādu spraugu žogā noslēdza barjera, bet otrpus tās pletās klajš lauks, kuru droši vien garnizons izmantoja manevriem.

Lauka galā Daržāns beidzot ieraudzīja saliekušos cilvēka stāvu un nolēma doties tam klāt.

—   Ja nemaldos, jūs esat Baijē kungs?

Uzrunātais ar acīm redzamu neuzticību noskatīja Daržānu no galvas līdz kājām. Baijē bija ģērbies vecā uzvalkā, viņam kājās bija mājas čības, galvā — dzelzceļnieka cepure.

—   Ko īsti jūs no tā Baijē kunga vēlaties? Bet vispirms man gribētos zināt, kurš jums pateica, ka es šeit atrodos?

Viņam rokā bija līks dārznieka nazis, un viņš jau bija piepildījis grozu ar zāli un cigoriņiem.

—   Atvainojiet, ka es jūs iztraucēju…

—   Varbūt jūs esat žurnālists? — niknām acīm, kas slēpās zem kuplajām uzacīm, skatīdamies Daržānā, Baijē izturējās aizvien neuzticīgāk.

—   Nē, žurnālists es neesmu!

—   Divi tādi jau te bija atnākuši, — Baijē it kā pats pie sevis noteica. — Un vēlēšanu aģents arī jūs neesat?

Apciemotāja uzkrītošā elegance viņu bija samulsinājusi. Viņš centās kaut ko izprast. Sarauktu pieri, uzmestu lūpu viņš pētīja katru sīkumu.

—  Ja tā, tad es uzreiz jums pateikšu, ka esmu un būšu komunists. Lai neviens velti nepūlas man kaut ko iestāstīt…

Frederiks jau pirms tam bija zaudējis cerības kaut ko panākt. Pēc kafejnīcās dzirdētām sarunām viņam bija zināms, ka Baijē darbā uz dzelzceļa vairs nebija pieņemts. Tā kā līdz pensijai viņam bija atlicis viens gads, viņu palūdza izmantot savas tiesības pensijas saņemšanai.

Kopš tā laika Baijē audzēja trušus. Viņš dzīvoja viens savā mājelē blakus manevru laukam un tikai sestdienās devās uz komunistu šūniņas sanāksmi, kas notika nelielā ostas kafejnīcā. Nez vai kāds viņu tur ņēma nopietni, bet viņš pats katrā ziņā uzskatīja sevi par kaut ko līdzīgu moceklim un, cienīgā gaitā, traģiskām acīm ieradies sanāksmē, runāja maz un vienīgi, lai izteiktu kategoriskus spriedumus.

Runāja, ka Baijē daudz dzerot. Skaidrs bija tas, ka viņš mēdza atkārtot vienu un to pašu un vienmēr tikpat kaismīgi:

—    Esmu kaut ko sapratis, bet, ja Baijē ir kaut ko sapratis, tad uz visu mūžu!

Un vēl:

—    Neteikšu, ka mums trūkst īstu vīru… Bet, lai izdarītu to, ko es esmu izdarījis, — negribu lielīties, tomēr jāteic, ka tad ir jābūt romietim…

Kāds viņam droši vien bija stāstījis par romiešiem, un šo vārdu viņš saistīja ar varonības jēdzienu.

—   Ja visi rīkotos līdzīgi man, tad nebūtu vairs ne nabago, ne apspiedēju, ne…

Frederikam ienāca prātā, vai labāk nevajadzētu likties mierā un iet projām, it īpaši tāpēc, ka sarunu biedrs vel turēja rokā līko dārznieka nazi un tīšām meta uz to divdomīgus skatienus.

—   Baije kungs, uzklausiet mani…

—   Kāpēc jūs gribat, lai es jūs uzklausu?

—  Vai tiešām nav iespējams dažas minūtes ar jums parunāties?

—   Nu, runājiet!

Baijē izlikās nesaprotam, ka apciemotājs labprātāk runātu omulīgos mājas apstākļos.

—   Esmu nejauši uzzinājis notikumu ar jūsu meitu…

Nebija šaubu, ka vecajam lāga vīram iepaticies teatrāls izturēšanās veids. Pēkšņi, norādīdams nevis uz ceļu, pa kuru Frederiks bija ieradies, bet gan uz lielajiem kokiem manevru lauka malā, viņš teica:

—   Ceļš ir, lūk, tur!

—   Runāsim nopietni. Jūs taču šobrīd vēl neesat dzēris. Odetc jūtas loti nelaimīga…

—   Es jums jau sacīju — ceļš ir, lūk, tur! Vai man ir tiesības jūs neuzklausīt, ir vai nav? Vai tāpēc, ka jūs esat ģērbies elegantā uzvalkā, es iešu velti šķiest laiku ar jums?

—   Bet, ja Odete nomirs… — Frederiks iedrošinājās bilst.

—   Kaut viņa nosprāgtu!

Un, uzgriezis muguru, viņš noliecās un sāka nikni griezt zāli.

Tad pārdomājis, pa pusei pagriezies, taču vēl aizvien saliecies, teica:

—   Pasakiet viņiem, pasakiet visiem tiem cēlajiem kungiem… Pasakiet, ka Baijē tēvs nav nekāda marionete…

Nelielās mājeles sienu klāja apsūnojušas vīteņrozes. Kaimiņu dārziņā kāds laistīja puķudobi.

Burzīdams kabatā Odctcs vēstuli, Frederiks ar nožēlu attālinājās un, iedomājoties, ka šis stulbenis par katru cenu veļas palikt nelaimīgs, sažņaudza rokas dūrēs, — pietiktu taču ar dažiem

teikumiem, ar pavisam vienkāršu izskaidrošanos… Bet nč! Mocekļa loma Baijē tēvam likās tīkamāka, un ar alkohola palīdzību vioš varēja kļūt aizvien nepieejamāks.

Šķērsojot manevru lauku, Daržānam nebija viegli uziet īsto \ ceļu. Beidzot sasniedzis cietokšņa valni, viņš ieskatījās pulksteni un pielika soli, lai nenokavētu vilcienu.

Pirmoreiz mūžā, ejot pa garo Vallēna krastmalu, Daržāns pats nesa abas lielās ceļasomas, kuras sitās viņam pret kājām. Nonākot stacijā, viņš izturēja taksometru vadītāju ironiskos skatienus, tomēr daži no viņiem pēc nelielas vilcināšanās neveikli pacēla cepures.

Vispirms norijis siekalas, Frederiks saņēmies izteica:

—   Uz Parīzi… Trešās klases biļeti…

Agrāk viņš vienmēr bija braucis vilciena vienīgajā salona kupejā un vagona pavadonim devis divdesmit franku dzeramnaudas par gultas klāšanu.

Šis cilvēks, juzdamies neērti, jau gribēja ņemt rokās Frederika ceļasomas.

—   Lai paliek, draugs!

Patiesību sakot, Frederiks nekad vēl nebija iekāpis trešās klases vagonā. Izstaigājis vagona gaiteni no viena gala līdz otram, viņš brīnījās, ka visas vietas ir aizņemtas.

Beidzot ievērojis neaizņemtu sola stūrīti kādā kupejā, kas bija pilna ar zaldātiem, viņš bikli tajā iegāja.

—   Vai šī vieta ir briva?

—  Acīmredzot!

Frederiks savas ceļasomas iecēla tīkliņā virs sēdētāju galvām, kaut gan īsts tīkliņš tas nebija, bet tikai no trim koka latiņām pagatavots plaukts. Viņš apsēdās, taču, pēc brīža piecēlies, izgāja gaitenī un pieklāva seju pie loga rūts, — tieši tobrīd vilciens atiedams pabrauca garām plāksnei, uz kuras sarkaniem burtiem bija rakstīts „Larošela”.

Frederika tuvumā kāds jau mizoja apelsīnu.

Trešā daļa. Svētdienas Parīzē

Viņa bija līdzīga tām ģimenes mātēm, kuras mierīgā nekautrībā pastaigājas pludmalē pārāk platos peldkostīmos, no kuriem ik mirkli slīd laukā viņu ļenganās krūtis, par ko viņas nemaz neuztraucas. Tāpat kā tām, arī Poletci Grendoržai bija godīgas sievietes miesa, augums un kustības. Un arī viņa, tāpat kā tās, izrādīja naivu, bezcerīgu nekautrību.

Kad Filips spoguļa priekšā jau uzsēja kravati, viņa vēl gluži kaila iznāca no vannas istabas un, protams, teica:

—   Ak tu jau esi saģērbies? Es vienmēr tev lieku gaidīt…

Viņa nesaprata, ka pēc mēbelētajā istabā pavadītā brīža bija

vēlams pēc iespējas ātrāk bēgt no šīs gaisotnes, kas kļuva aizvien neciešamāka. Instinkts viņai lika rīkoties pilnīgi pretēji. Vispirms viņa kā priekšzīmīga mājsaimniece uzklāja dvieli uz atzveltņa tumšsarkanā samta un tikai tad, tajā apsēdusies joprojām vēl kaila, ritināja vaļā zeķi.

—   Vai tu uz mani dusmojies, Filip? Ir taču tik patīkami mazliet patērzēt…

Aiz loga šalca lietus, caur aizkariem varēja samanīt Kambona ielas ugunis, bija dzirdami trokšņi, kas nāca no tuvumā esošajiem Lielajiem Bulvāriem. Tāda bija Parīze oktobrī — vēsa un mikla, ar gaismām, kuras sūcās cauri lietus pilieniem, ar ielās skrejošiem lietussargiem un taksometriem, kuri pa glumo asfaltu dzinās cits citam nopakaļ.

—   Cik skaista ir šī tava kravate, Filip! Nesaprotu, kā tu panāc to, ka tavs apģērbs vienmēr ir īpatnējs, ne tāds kā citiem…

Tā runājot, viņa vienu kāju ar pusuzvilkto zeķi bija izslējusi

gaisā, un Filips, pret viņu nepagriezdamies, skapja spogulī redzēja tās piedauzīgo attēlu.

Piecu gadu laikā Polete nemaz nebija mainījusies — vēl aizvien tie paši izplūdušie vaibsti, palsenie mati, ļenganās krūtis un it īpaši nedaudz izliektās gūžas, kuru dēl viņas celi skrienot dūrās kopā.

Beidzot! Viena zeķe nu jau bija uzvilkta kājā, un sajauktajā gultā viņa meklēja otru, tad parakņājās uz kāda atzveltņa nomestajā veļas kaudzītē, lai atrastu savas biksītes.

—   Tu vari uzsmēķēt, Filip! Vai zini, ja tev ir jāsteidzas, tad negaidi mani.

—   Nē taču, nē!

—   Vai šodien pie jums vakariņās būs viesi?

—   Nedomāju vis. Ja nu vienīgi Martina kādu ir uzaicinājusi…

—   Kā tu domā, vai viņa neko vēl nenojauš?

Vai Polete nevarēja viņam aiztaupīt šo krāmēšanos ar saviem tualetes sīkumiem! Taču ne! Polete vilcinājās, gribēdama izbaudīt šo intimitāti pēc mīlas akta, viņa saliecās, lai aizpogātu krūšturi, sakniebtajās lūpās turēdama matadatas.

Kūpinādams cigareti, Filips neviļus apstājās pie viena no logiem un, pa aizkaru starpu pavērojis apkārtni, pēkšņi iesaucās:

—   Velns parāvis!

Tas notika tik negaidīti un Filipa raksturam tik neparasti, ka Polete Grendorža satrūkās un vienos apakšsvārkos pieskrēja viņam klāt.

—   Kas noticis, Filip? Varu derēt…

Nu, protams! Bija noticis tieši tas, ko viņa nupat bija gribējusi sacīt, tas, par ko viņa mēnešiem ilgi bija iedomājusies — ietves malā iepretī viesnīcai bija apstājusies neliela, zaļa automašīna ar baltu paceļamo jumtu un neizdzēstiem lukturiem, un tā bija Martinas mašīna!

—   Tu redzēji savu sievu?

—   Nē.

—   Vai viņa tikai nupat piebrauca?

—   Nezinu.

Polete atbalstījās pret Filipu, aizvien vēl smaržodama pēc pūdera un siltas peldes.

Tuvumā nebija neviena veikala. Filips domāja, kas Martinai varēja būt meklējams šajā kvartālā, bet izskaidrojumu neatrada. Varbūt viņa bija braukusi iepirkties elzasiešu restorānā, kura vitrīnas apgaismoja daļu ietves?

Mašīnas jumts bija salijis. No augšas nevarēja saskatīt, vai tajā kāds sēž.

—   Ko mēs iesāksim?

—   Turpini ģērbties, — viņš nobažījies teica.

Šādos brīžos Filips ar mokām spēja noslēpt savu apnikumu.

—   Vai tu uz mani dusmojies, Filip?

—   Nē taču! Pati zini, ka ne.

—   Ko tu viņai teiksi?

—   Vai domā, ka es zinu? Ģērbies taču!

Viņa izskatījās groteska, stīvējot mugurā savu pusuzvilkto šauro kleitu.

—   Vai otras izejas šeit nav?

Filips paraustīja plecus. Viņš joprojām vēroja automašīnu, kurai garām steidzās cilvēku silueti.

—   Tu vari viņai sacīt, ka biji šeit ienācis, lai tiktos ar kādu klientu. Šī viesnīca taču ir tāda pati kā jebkura cita!

Jā, protams, viņa par to bija pārliecināta! Kaut gan visa Parīze zināja, ka šeit dod pajumti tikai mīlas pārīšiem uz vienu stundu! Poleti tas tomēr netraucēja uzkrāsot lūpas pie spoguļa, atvērt un aizvērt savu rokassomiņu, tad atgriezties pie Filipa.

—   Vai droši zini, ka tā ir viņas mašīna?

Sasodīts! Otras līdzīgas Parīzē nebija. Tā bija īpaši Martinai pasūtīta mašīna. Tā bija dāvana viņu laulības ceturtajā gadadienā.

īsu brīdi Polete Grendorža ieskatījās tieši Filipam sejā, un viņu nobiedēja dusmas, kas tajā izpaudās. Atstājis logu, Filips pukodamies pagājās dažus solus istabā.

—  Viņa tur paliks, iekams mēs neiznāksim laukā. To es nojaušu. Šo triecienu viņa droši vien gatavojusi jau sen.

—   Tu domā, ka viņa izraisīs skandālu?

—  Vai es zinu? Nē! Tas nebūtu viņas stilā. Kaut gan man jau no šitā pietiek. It īpaši tagad, kad mēs vieglāk varēsim tikties.

Viņa glaimota pasmaidīja.

—   Tu loti to vēlētos?

—   Stulbene!

—    Mans nabaga Filip! Nomierinies. Mēs vienmēr atradīsim iespēju, lai tiktos…

—   Ja tikai tu botu bijusi brīva!

—   Ko tad tu darītu?

—   Sasodīts! Es tevi apprecētu.

—   Bet tava sieva? Tavs dēls?

Filips atmeta ar roku, kas nozīmēja, ka tie viņam vienaldzīgi. Viņš vienlaikus vērīgi uzlūkoja jauno sievieti, pārliecinādamies, ka viņa vārdi to aizkustinājuši līdz asarām.

—   Albērs nekad nebūs ar mieru šķirties, — viņa sacīja.

—   Es zinu.

To viņš nemaz nevēlējās.

—   Un ko tad?

—    Neko! Paklau, mēs nevaram šeit palikt mūžīgi. Vispirms laukā iziešu es. Tu no šejienes varēsi labi pārredzēt to, kas tur notiks.

Poletc palīdzēja Filipam uzvilkt zilo mēteli, sameklēja uz kamīna viņa zilo cepuri un ar ierastu kustību sniedza pretī savas lūpas.

—   Kad? — viņa, kā arvien, nočukstēja.

—   Vai es zinu? — viņš nopūtās, pamādams ar roku uz loga pusi, kur uz ielas spītīgi stāvēja mašīna.

Pavadīdama Filipu kāpņu telpā, Poletc noliecās pār margām, pēc tam steidzās pie aizkara. Ielu varēja pārredzēt, tikai sākot ar tās vidusdaļu. Pēkšņi viņa ieraudzīja Filipu, kas, šķērsojis ielu, devās tieši uz mašīnu. Taču tad, kad viņš gandrīz jau bija to sasniedzis, tā aizbrauca.

Brīdi palicis vienatnē, Filips palūkojās augšup uz logu un paraustīja plecus, tad, pacēlis roku, apturēja taksometru.

Vai Filipam nezvanīja ausīs? Un Martinai? Piecsimt kilometru attālumā viņus abus pieminēja Brena kundze, sēdēdama savā skopi apgaismotajā salonā, kur valdīja neparastas smaržas.

Parīzes sīko lietutiņu Larošelā aizstāja spēcīgas lietusgāzes, un visos pilsētas nostūros bija dzirdama jūras krākšana.

Nupat gluži kā vēja brāzma pie Brena kundzes bija iedrāzusies viņas meita Fransuāza viscaur vienos zīdos, smaržās un kažokādās. Viņa nebija šeit redzēta veselu gadu, bet, tikko atbraukusi, jau steidzīgi pavēstīja:

—   Rīt es atkal kāpšu vilcienā, kas dodas uz Djepu, jo Londonā mani gaida Žans.

Pavērojusi savu māti, Fransuāza ne visai pārliecinoši sacīja:

—   Tu nu gan nemaz neesi pārvērtusies!

Pēc tam viņa pievērsās buduāra stūrītī sēdošajai Šarlotei.

—   Kas jums kaiš, mana nabaga Šarlote? Jūs nemaz nejūtaties labāk?

—   Es jūtos aizvien sliktāk, — Šarlote rūgti sacīja.

—   Joprojām tā pati iekšējā kaite?

—   Jā, dzemdes audzējs.

Neko vairāk Šarlote nepiebilda, taču nodomāja: „Esmu savā mūžā tikai divas reizes baudījusi mīlestību, turklāt pavisam nejauši, un tomēr esmu saslimusi, kamēr citas sievietes…”

Tikai pirms pusstundas atbraukusi, Fransuāza vairs nespēja izturēt pie šīm abām vecajām sievietēm un, pasaukusi māti sāņus, pavaicāja:

—   Kā jūs abas tiekat galā ar mājas darbiem?

Kā viņas tika galā? Brena kundze nevēlējās savā mājā redzēt jaunas sejas, tāpēc smagākos darbus pie viņām nāca veikt sētnieka sieva. Visu pārējo lielākoties paveica pati Brena kundze, kas tagad apkalpoja Šarloti. Lūk, kādā veidā viņas tika galā ar mājas darbiem!

Šarlote viņai pateicību neizrādīja. Gluži otrādi!

—   Jūs būtu priecīga, ja es nomirtu! — viņa nekautrēdamās kunkstēja. — Es taču jūs apgrūtinu, jā gan! Nesaprotu, kāpēc vēl neesat mani noindējusi…

Jo Jaunāk! Fransuāza būtu varējusi palikt līdz nākamajai dienai. Vismaz reizi gadā. Bet viņa nezināja, ne ko tur darīt, ne ko runāt. Tieši tāpat kā Filips Kambona ielā; un gandrīz tai pašā mirklī Fransuāza piegāja pie loga un, pašķīrusi aizkarus, ieraudzīja kaimiņu mājā ugunis.

—   Kas notiek ar šiem Donadjē?

Un māte nepretojās savai vēlmei pajokot.

—   Tie kļūst retāki, — viņa atbildēja.

Brena kundze kļuva mundra un līksma. Viņa bija pat koķeta, un plata muarē zīda lenta, kā vienmēr, slēpa viņas kakla rievas.

—   Larošelā tagad dzīvo tikai Marta un viņas vīrs, viņi ieņēmuši visu māju. Neilgu laiku Donadjē kundze dzīvoja dārza

namiņā, bet droši vien viņai bija likuši noprast, ka šeit viņa visus apgrūtina. Tagad Donadjē kundze apmetusies uz dzīvi Parīzē.

—   Martina man to stāstīja.

—   Tu viņu satiki?

—   Mums abām ir viena un tā pati modiste. Dažreiz tiekamies ari galā koncertos. Martina kļuvusi ļoti skaista un apbrīnojami ģērbjas.

Fransuāza, vēlreiz noliekusies, skatījās uz namu, kur apgaismots bija tikai apakšējais stāvs.

—   Vai Marta negarlaikojas?

—   Nē. Viņa bieži rīko viesu pieņemšanas. Ikreiz, kad Larošelā ierodas kāds lektors, Marta sarīko dineju. Pagājušajā nedēļā pie viņas ciemojās Francijas maršals.

—   Un ko dara Mišels?

—   Viņš joprojām dzīvo Rivjerā, vieta man nav zināma. Pēc tam, kad sieva viņu pameta, viņš Larošelā gandrīz nav spēris kāju.

—   Vai no Evas ir kādas ziņas?

—   Nē, nav.

—   Ko tas viss jums var dot? — no istabas dziļuma atskanēja dzēlīga balss.

Tā bija Šarlote, kas runāja, Šarlote, kura, skaudīgi glabādama visus sīkos noslēpumus, visas kopīgas intridziņas, ar kurām abas bija augām dienām noņēmušās, negribēja neko uzticēt šai nepiederīgajai personai.

—   Ko vēl stāsta Martina? Vai jūs abas parunājaties?

—   Tikpat kā nemaz. Man šķiet, ka starp viņu un Filipu vairs nav īstas saskaņas. Neko noteiktu es nezinu, taču mani draugi, kuri reizēm pie viņas pusdieno, apgalvo, ka tur kaut kas neesot kārtībā…

Bet Šarlote kļuva aizvien neciešamāka un, pārliecināta, ka viņas slimība dod tiesības atļauties visu, norūca:

—   Man ļoti gribētos, lai jūs reiz apklustu!

—   Uz Elizejas laukiem! — Filips taksometra šoferim teica.

Tumsā viņš tikai neskaidri bija manījis sievas seju aiz automašīnas loga. Viņš nekādi nespēja izskaidrot viņas rīcību un steidzīgās aizbraukšanas cēloni. Viņam likās — kaut gan tas varēja būt tikai optisks māns —, ka Martina bija ironiski smīnējusi, it kā grasīdamās kādu pamatīgi iznerrot.

Elizejas lauki atgādināja upi vai, pareizāk sakot, kanālu, kur taksometri lēnām peldēja kā kuģīši, kurus katrā ielu krustojumā laiž cauri slūžām. Taksometra vadītājs atskatījies vaicāja, kur viņam jāpiestāj.

—   Aizvediet mani līdz „Fukč”.

Šajā kafejnīcā Filips iegriezās ik dienas gandrīz vienā un tai pašā laikā. Un tur viņu gaidīja mašīna ar šoferi Fēliksu, kurš godbijīgi tuvojās, lai saņemtu rīkojumus.

—   Gaidi mani šeit!

Kafejnīcas izsūtāmais zēns bija izpletis lielu, sarkanu lietussargu Filipam virs galvas. Filips pēkšņi griezās atpakaļ, lai iztaujātu Fēliksu.

—   Vai kundzi neesi redzējis? Viņa nebija atnākusi, lai tevi izvaicātu?

—   Nevienu neesmu redzējis.

Filips pūlējās rast izskaidrojumu. Vedot Poleti Grendoržu uz Kambona viesnīcu, viņš savu mašīnu bija atstājis iepretī kafejnīcai „Fukē”, lai vajadzības gadījumā varētu mainīt iecerēto rīcību. Varbūt Martina…

Taču ne! Jādomā, ka Martina viņam sekojusi jau no paša sākuma vai arī bijusi par visu labi informēta.

Filips iegāja kafejnīcā, kur viņu apņēma siltums un kņada. Izsūtāmais zēns palīdzēja viņam novilkt mēteli un aiznesa to kopā ar cepuri, bet Filips, neviļus iemetis acis spogulī, sakārtoja savu brūno matu cirtas.

Poletei bija taisnība: Filipa ģērbšanās veids bija īpatnējs, viņš atļāvās dažas pārdrošības, kas viņam piestāvēja, kaut vai šo gaiši dzelteno, gandrīz vai citronkrāsas kravati, kuru valkāja pie zili rūtotā uzvalka.

Filipam bija koptas rokas, balta āda un mazas Osiņas, kuras izcēla viņa zobu baltumu.

Pirms ieiešanas bārā viņš ierasti, nevis tāpēc, ka bija noraizējies, nevērīgā izskatā sveicināja divas trīs personas.

—   Kā klājas?

—   Labdien, Filipa kungs! — bārmenis sveicienu atņēma.

Pie bāra letes sēdēja seši vai septiņi apmeklētāji, kuri, nebūdami labi pazīstami, tomēr uzrunāja cits citu ar „tu” un apmainījās tradicionāliem jokiem.

—   Vai tad tu vēl neesi cietumā?

—   Kāpēc gan?

—   Redzi, šonedēļ jau ceturtais baņķieris apcietināts…

—   … un piektais filmu producents, kurš bankrotējis, neskaitot tos abus, kuri nelegāli šķērsojuši robežu… — Filips atcirta.

Viņi runāja smiedamies, pieprasīdami pokera spēles kauliņus un pasūtīdami kokteili.

Filips noslaucīja sviedraino pieri. Viņam bija karsti. Viņš včl aizvien domāja par Martinu un viņas piepešo aizbraukšanu.

—   Es tūlīt atgriezīšos, — viņš galda biedriem sacīja.

Filips nokāpa pagraba stāvā, kur viņu labi pazina gan telefonistes, gan garderobistes, gan tualetes pārzines.

—   Pieprasiet man Turbigo 37—21.

Un, gaidot savienojumu, viņš aizkūpināja cigareti, tad vēlreiz ieskatījās spogulī un smagi nopūtās kā cilvēks, kuru stipri nogurdinājušas rūpes.

—   Filipa kungs, jūsu Turbigo numurs atbild.

—   Hallo! Maman, jūs klausāties? Hallo! Es zvanu jums, lai pavaicātu, vai nevēlaties šovakar atnākt pie mums vakariņās? Ko jūs teicāt? Nē, ar ģērbšanos nepūlieties… Nedomāju vis… Mēs būsim tikai paši… Norunāts! Aizsūtīšu pie jums Fēliksu ar mašīnu… Uz drīzu redzēšanos!

Iznācis no kabīnes, Filips, acis nodūris, stāvēja, meklēdams kādu iedvesmu.

—   Dodiet savienojumu ar manu dzīvokli!

Numuru nosaukt nebija vajadzības. Izsūtāmais zēns to jau zināja no galvas.

—    Hallo! Kas pie aparāta? Tā esat jūs, Roza? Šeit runā kungs… Vai kundze ir atbraukusi? Nē, netraucējiet viņu… Pasakiet tikai, ka šovakar pie mums vakariņās būs Donadjē kundze… Jā… Būšu mājās pēc stundas…

Vai viņš rīkojās pareizi? Varbūt tomēr ne? Kas to lai zina? Šā vai tā, no pirmā trieciena viņš tādā veidā būs pasargāts. Viņas mātes klātbūtnē.

Kad Filips atgriezās augšstāvā, bārā jau bija ienācis Grendoržs, jo arī viņš to apmeklēja gandrīz katru dienu. Abi vīri spieda viens otram roku kā divi veci draugi, kuriem nav vairs nekā, par ko runāt.

—   Viss kārtībā?

—   Viss kārtībā.

Un, lai izvairītos no sarunas, Filips, atbalstījis elkoni pret margām, pārlapoja kādu vakara avīzi. Viņš aizmirsa aizsūtīt šoferi uz Vogēzu laukumu, kur dzīvoja Donadjē kundze. Atminčjies to tikai pēc ceturtdaļstundas, Filips lika kādam izsūtāmajam zēnam pavēstīt rīkojumu Fēliksam.

—   Ir laiks pazust! — Albērs Grcndoržs sacīja. — Pusastoņos man ar sievu norunāta tikšanās. Mēs iesim uz teātri. Ko jūs šovakar darīsiet?

—   Domāju, ka paliksim mājās. Atnāks mana sievasmāte…

—   Pievienojieties mums pēc teātra!

—   Vēl nezinu.

Tikšanās vieta viņiem bija zināma. Abi laulātie pāri labprāt vakarus pavadīja kopā. Pat atvaļinājumos viņi mēdza doties vienlaicīgi uz vienām un tām pašām kūrvietām, un arī dažus ceļojumus iekārtoja tā, lai brauktu reizē.

—   Jūs izskatāties noraizējies, Filip, — Grcndoržs ievēroja.

—   Nieki!

—   Darīšanas?

—   Nē, nē. Lai paliek. Neliela neiralģija…

—   Līdz vakaram?

—   Iespējams.

—   Polete loti priecāsies.

—   Mulkis! — Filips, nespēdams valdīties, caur zobiem nočukstēja.

Un tomēr aizkustinošs muļķis, kurš vienmēr bezgala apbrīnoja Filipu. Vai Filips viņu nebija izrāvis no vienmuļās viduvējības, vai nebija pavēris viņam jaunus apvāršņus?

Pasniedza vakariņas. Kad apmeklētāji cits pēc cita bija aizgājuši, bārā beidzot palika vienīgi Filips, pa brīžam uzmezdams garlaikotu skatienu ielas pulkstenim. Tikai pusdeviņos viņš, atbīdījis avīzi, samaksāja un pamāja izsūtāmajam zēnam, kurš jau turēja gatavībā viņa virsdrēbes.

—   Vai brauksiet ar savu mašīnu?

—   Nē! Izsauc man taksometru.

Filips nosauca adresi: Anrī Martēna avēnija 28.

Liels, moderns nams. Kaltas dzelzs durvis ar spoguļstikliem

lāva garāmgājējam apbrīnot plašo vestibilu ar kolonnām. Filips iegāja liftā un, uzbraucis augšā, piezvanīja pie kādām durvīm. Sulainis atņēma viņam virsdrēbes, un Filips, dziļi ievilcis elpu kā pirms niršanas ūdenī, devās uz salonu un pašķīra portjeras.

—   Labvakar, Mamanl

Viņš noskūpstīja to uz pieres, jo tāds bija paradums, tad pievērsās sievai, kas sēdēja, ierāvusies dziļi atzveltnī.

—   Labvakar, Martina! — Filips ar maigu pieskaņu balsī, kas arī bija kļuvusi viņam parasta, nomurmināja.

Martina, ļāvusi sevi noskūpstīt, turpināja ar māti uzsākto sarunu. Donadjē kundze bija līksmā noskaņojumā. Viņa vienmēr priecājās, kad bija ļauts ieelpot Anrī Martēna avēnijas greznā nama gaisotni, un nožēloja tikai vienu — tovakar tur trūka lūgto viesu un nevienam mugurā nebija vakartērpa.

Viņa nebija daudz mainījusies. Taču viena nelāga tieksme viņai bija radusies — kaislīga rotaslietu mīlestība, bet, nespēdama sev sagādāt īstus dārgakmeņus, viņa mēdza pārmērīgi izrotāties ar mākslīgajiem.

—   … tātad tev šķiet, ka atšķirības nav nekādas?

Nezinādams, par ko ir runa, Filips ielēja sev mēriņu portvīna.

—   Spriežot pēc tā, ko viņa man raksta, zēna raksturs ir tieši tāds pats. Viņas vietā es uzmanītos. Padomā, kādu aplamību mēs pieļāvām, pieņemdami mājskolotāju…

Filips saprata, ka runa ir par Kikī un, bez šaubām, par Martas dēlu, kurš bija mazrunīgs, mājas dzīves kārtībai nepadevīgs un patiesi atgādināja Kikī. Tomēr nebija īstais brīdis domāt par tādiem jautājumiem. Saruna starp abām sievietēm turpinājās, nenozīmēdama viņam neko vairāk par neskaidru dūkoņu.

—   Kundze, galds ir klāts.

Tā! Pirmā fāze bija garām. Viņi sēdās pie galda. Filips sievasmātei pa kreisi, Martina viņiem iepretī. Bet viņu dēlēns Klods, kā vienmēr, ēda kopā ar savu audzinātāju abiem īpaši rezervētajā apartamentā.

—   Man šķiet, ka foreles baltvīna mērcē jums garšos? Vai nav tiesa, Maman?

—    Es tās dievinu! Bet kaut tu zinātu, cik foreles tagad ir dārgas! Es tomēr tās pērku, bet tikai Sentantuāna ielā, kur cenas ir divreiz zemākas nekā šajā kvartālā.

Martinas sejā nebija iespējams saskatit nekādu jūtu izpausmi. Pretēji savam paradumam, viņa bija palikusi pēcpusdienas kostīmā un, it kā nekas nebūtu noticis, izturējās, kā namamātei pienākas, dodot neuzkrītošus mājienus mājzinim baltos cimdos.

Filips, mēģinādams nekavējoties izlīgt ar sievu, raidīja viņai lūdzošu skatienu un gražīgi uzmeta lūpu, pārliecināts par savu neatvairāmo pievilcību. Bet Martina tikai mazliet pagrieza galvu, it kā gribētu vaicāt:

—   Kāda tam jēga?

Viņi runāja par teātra izrādi, kuru bija redzējusi Donadjē

kundze, jo Filips viņai gādāja biļetes divas vai trīs reizes nedēļā. Viņa tikai sūdzējās par sīko papildu izdevumu pārmērīgo dārdzību, par to, ka jāmaksā par programmām, vietu ierādītājām un garderobistei.

—   Ieskaitot maksu par taksometru, es izdodu ap divdesmit franku, pat vairāk.

Mājzinis nebrīnījās. Viņam bija labi pazīstama gan Donadjē kundze, gan viņas sarunas. Filips ēdot nepievērsa uzmanību sarunai, viņš pārāk bieži slaucīja lūpas un ar nopūtām vēroja Martinu.

—   Viņam ir ļoti skaista sieva, — par Filipu runājot, mēdza piebilst.

Patiesi gan. Tas mulsināja arī pašu Donadjē kundzi, jo Marta Larošelā bija aptaukojusies un ari Mišels kļuvis pārāk resns, ar apaļām, izvalbītām acīm, kuras vēl vairāk izcēla tauku maisiņi zem tā.n, turpretī Martina bija gluži dabiski uzplaukusi un divdesmit divu gadu vecumā kļuvusi par vienu no skaistākajām sievietēm Parīzē.

Turklāt Martinā bija tāds miers, ka viņas pielūdzēji apjuka, bet sievietēm viņas klātbūtne radīja neērtības izjūtu. Viņa šķita tik pašapzinīga, ka uz viņu mēdza pat nedaudz dusmoties: vieni uzskatīja, ka viņa ir augstprātīga, citi — ka pārāk noslēgta.

—   Kafiju pasniedziet salonā.

Martina piecēlās pirmā, viņai sekoja māte, bet par Filipu, kurš, kūpinādams cigareti, ari pēc tam ienāca salonā, viņa nelikās ne zinis.

—   Vai jūs negribējāt šovakar kaut kur doties? — Donadjē kundze pavaicāja.

—   Nē, nē, Maman.

—    Manis dēl neapgrūtiniet sevi. Filip, vai jūs mani neliksiet aizvest mājās?

Šis „jūs” bija tikai nenozīmīga nianse — senāk ģimenē visi viens otru bija uzrunājuši ar „tu”, bet tagad tikai retu reizi izteica šo vārdu, biežāk lietojot „jūs”.

—   Vienu liķierīti, Maman?

Nu, protams! Pēc tā viņa kāroja. Dzīvojot vientulībā, Donadjē kundzei ar gadiem bija radusies kāre pēc gardumiem un pat pēc kinoteātra, kur viņa nereti noskatījās trīs filmas dienā.

—   Vai ar savu sindikātu vēl joprojām esat apmierināts, Filip?

—   Pilnīgi apmierināts.

—    Bieži dzird visus sūdzamies. Turpretī jūs pelnāt aizvien vairāk un vairāk. Vakardien nabaga Frederiks man stāstīja…

Atskārtusi, ka nupat viņa pieļāvusi kļūdu, Donadjē kundze ieklepojās un piecēlusies sniedzās pēc cukurtrauciņa.

—   Cik gabaliņu vēlaties?

—   Divus. Pateicos…

Ja to visu varēja nosaukt par ārišķību, tad pats būtiskākais šeit bija Filipa skatieni, kurus viņš nemitīgi raidīja savai sievai un kuri daiļrunīgi pauda:

—   Līgsim mieru, vai nevēlies? Neesi taču tik saspīlēta. Es visu tev paskaidrošu. Gan tu redzēsi…

Filips centās aizturēt sievasmāti, tik ļoti viņš baidījās palikt ar Martinu divatā.

—    Mīļie bērni, nu gan man jāiet. Ja šoreiz viesu pie jums nebūs, tad droši vien gribēsiet mierīgi atpūsties…

Martina neiebilda. Bet Filips vairs neiedrošinājās lieku reizi uzstāt.

Ārdurvis aizvērās. Mājzinis ienāca, lai paņemtu paplāti ar traukiem. Martina ar nevērīgu kustību paņēma no galda kādu grāmatu.

—   Uzklausi mani… — Filips uzsāka.

Viņa, izslējusi galvu, klausījās, kā viņš to bija pieprasījis. Bet Filipam pēkšņi aptrūka vārdu. Tad viņš iekaisa dusmās. Dusmodamies pats uz sevi, viņš sāka dusmoties uz visu pasauli, tai skaitā arī uz savu sievu.

—   Vai tu vēl ilgi rādīsi man bozīgu seju?

—   Es — bozīgu seju, es?

—   Esi tik laipna un atmet šo ironisko toni. Tu labi zini, ka mums ir, par ko parunāt.

—   Vai tad es biju tā, kas šovakar ielūdza mammu?

—   Nu tu man pārmetīsi, ka esmu ielūdzis tavu māti!

Martina izlikās, ka ir iedziļinājusies grāmatas lasīšanā, bet

Filips piecēlies izrāva grāmatu viņai no rokām un aizmeta to istabas otrā galā.

—   Es prasu, lai tu mani uzklausi!

Viņa no jauna padevīgi ieklausījās.

—   Vai tiešām tu nesaproti, ko dari, ne? Vai domā, ka tas ir prātīgi? Laikā, kad visi sūdzas par krīzi un ierobežo savu dzīves veidu, es pelnu naudu, cik vien vēlos, un gādāju tev lepnu dzīvi! Vai vari man sacīt, ka esmu tev kādreiz kaut ko aizliedzis?

Viņa joprojām nekustējās un, redzot viņas noslēgto, rāmo seju, viņš saniknojās.

—   Es tāpēc strādāju divdesmit stundu dienā. Un tici man, ka dažas no tām nebūt nav patīkamas! Un tomēr tu esi greizsirdīga, tik muļķīgi greizsirdīga, ka ar savu greizsirdību met man sprunguļus riteņos…

—  Tu vēlies parunāt par mazo Grendorža kundzi? — beidzot arī viņa ierunājās.

—   Es vēlos runāt par tavu greizsirdību vispār un it īpaši…

—    Par jūsu pēcpusdienas tikšanos? Iegaumē, ka tu pirmais sāki par to runāt. Es vēl neko neesmu teikusi.

—   Tev šķiet, ka tava izturēšanās nav pietiekami daiļrunīga?

—   Paklau, Filip…

Viņa piecēlās kājās, it kā lai piešķirtu vairāk svinīguma saviem vārdiem.

—   Velti nepūlies kliegt vai dauzīt greznumlietiņas! — jo viņš bija paķēris mazu Sevras porcelāna statueti un grasījās mest to zemē. — Es nevaicāju tev, kopš cik ilga laika tu satiecies ar Poleti Kambona ielā. Es nevaicāju tev neko par vakariem, kurus mēs pavadījām, rādoties sabiedrībā visi četri kopā…

—   Tā tik vēl trūka! — viņš iesaucās.

—   Ak tā!

—   Varbūt teiksi, ka es sava prieka pēc turos kopā ar Grendoržiem? Vai man atkal vajadzēs salikt punktus uz ,,i”? Tu aizmirsti, ka tā bija viņu nauda, ar kuru mēs sākām dzīvot, un,

ja cs vēl tagad varu kaut ko uzsākt, tad tikai tāpēc, ka ir šie Grendoržu miljoni, kurus…

—   Nekliedz tik skali. Kalpotāji var sadzirdēt.

—   Tu pati esi vainīga, ja…

—   Atļauj man runāt, esi tik laipns, Filip!

Un viņa to sacīja nomierinošā balsī.

—   Es neko tev nepārmetīšu. Es gribu tev pateikt tikai vienu, pēc tam likšu tevi mierā. Vai atceries, ko tu man uzticēji kādā vakarā pēc izdevīga darījuma, kad tevi skurbināja lepnums?

Šie vārdi bija pārāk tieši, tādus viņš necieta. Viņš parakņājās atmiņās.

—    Papūlies atcerēties! Tu smejoties man sacīji, ka beidzot drīksti atzīties, par kādu maksu esi iekļuvis Donadjē mājā. Ņem vērā, tu sacīji — Donadjē mājā, nevis manā istabā…

Filips novērsa seju, jo, nespēdams savaldīties, dusmojās par šo savu uzticēšanos, kas patiesi bija notikusi lepnības uzplūda brīdī.

—   Tu man stāstīji par nabaga Šarloti, kura tev atvēra dārza vārtiņus un pie kuras tu pēc tam biji spiests atgriezties… Atceries vien! Tu neaizmirsi man pastāstīt arī tādus sīkumus, kas…

—   Apklusti!

—   Es tūlīt beigšu. Atkārtošu tikai formulējumu, kādu tu lietoji: „Ja kaut ko vēlamies, tad tas ir jāvēlas par katru cenu. Šarlote bija pakāpiens uz mūsu laimi un bagātību.”

Aizvien vēl turot rokā Sevras porcelāna statueti, Filips uzgrieza Martinai muguru.

—   Lai paliek! Gluži vienkārši gribēju tev pateikt, Filip, ka es nekad nekļūšu par tādu pakāpienu. Tu mani saprati? Saki, vai tu to saproti, Filip?

Viņš nespētu parunāt. Viņu stindzināja māņticīgas bailes, jo viņam šķita neticami, ka tādi vārdi, tieši tādi tika izteikti šodien, kad…

Nē! Intuīcija tā nevarēja būt! Tā bija nejaušība. Parasta vulgāra nejaušība! Un Martina, kaut loti jutīga pret katru sīkumu, kaut labi pazina Filipa raksturu, nespētu iedomāties, ka viņš pirms dažām stundām kādai Poletei, kura vienos apakšsvārkos kļāva viņam klāt savu nepievilcīgo augumu, bija teicis:

„Ja tikai tu būtu bijusi brīva.”

Filipam atmiņā atausa arī atbilde:

„Albērs nekad negribčs šķirties…”

Un citas replikas:

„Bet tava sieva? Tavs dēls?”

Filips bija spiests neatskatoties atstāt ēdamistabu un ieslēgties savā istabā, tik loti viņš baidījās, ka Martinai var atklāties šis briesmīgi daiļrunīgais mājiens un tā vēl briesmīgākais zemteksts. „… es nekad nekļūšu par tādu pakāpienu…”

Caur durvīm viņš dzirdēja, ka Martina lēni un nosvērti dod rīkojumus sulainim un virtuvenci, jo rītdien viņi gaidīja brokastīs kādu ministru.

—   Uzkožamos vispirms… — viņa skaidroja.

Filips atvēra logu un vēroja Anrī Martēna avēnijas kailos kokus, kuru zari pilēja, bet ietves dažviet bija sausas, dažviet slapjas, un cilvēki atgriezās savās mājās.

II

Larošelā, Rcomīra ielas mājas dzīves ritmā, tās ikdienas trokšņos, apgaismojumā un smaržās bija kaut kas tāds, ko varēja nosaukt par Donadjē mājas kārtību.

Parīzē Filips bija nodibinājis ne vien Daržāna mājas kārtību, bet arī Daržāna estētiku.

Tā, atvērdams acis šai rītā, kamēr sulainis vilka vaļā loga aizkarus, atklājot skatu uz lietaino rītu, Filips vispirms ieraudzīja savas istabas sienas, apsistas ar Krievijā ražotām ādas tapetēm. Tāds tapsējums bija viņa paša iecerēts. Tagad viņš pie tā bija jau pieradis un, ik rītu to ieraugot, vairs īpaši nejūsmoja, kaut gan vienmēr ar šīm tapetēm bija lepojies un lepojās vēl joprojām. Arī loga aizkari bija smalkas šcvro ādas zaļā krāsā, tāpat kā gultas pārsegs, bet rīta svārki, ko Filipam pasniedza, bija spilgti dzelteni.

Pulkstenis bija septiņi, lok, vienīgi šai ziņā Daržāna mājas kārtība atgādināja Donadjē mājas kārtību. Filips varēja iet gulēt vēlu vai atgriezties mājās rītausmā, viņš vienmēr cēlās augšā nemainīgi pulksten septiņos no rīta un, līdzko atvēra acis, tā atguva pilnīgu prāta skaidrību.

Tāpat tas notika šajā rītā, kad, velkot kājās mājas apavus un vērojot debesis, kas nebija attīrījušās no kvēpiem un nakts mitruma, viņš sarauktu pieri un saviebtu seju acumirklī atcerējās savas raizes, tikpat neskartas kā iepriekšējā vakarā.

—   Vai kungs vilks gaiši zilo uzvalku?

Filips vēlreiz uzmeta skatienu ielai aiz loga.

—   Tumši pelēko.

Ar Martinu labāk bija vajadzējis runāt naktī. Viņš atgrūda durvis uz vannas istabu ar melna marmora flīzēm, iztīrīja zobus un beidzot, vēl aizvien noraizējies, iegāja savā priekšistabā, kur bija iekārtojis vingrošanas zāli.

—   Sveiks, Pedreti!

Nebija vajadzības pēc viņa tur lūkoties. Filips zināja, ka, ģērbies treniņtērpā, Pedreti viņu jau gaida. Viņš spieda tam roku un, mirkli vilcinājies, teica:

—   Šķiet, ka boksā es šodien netrenēšos.

Un tomēr! Viņam vajadzēja to darīt! Filips novilka rīta svārkus, sniedza trenerim savas dūrēs savilktās rokas, un Pedreti tām piestiprināja boksa cimdus. Nemitīgi domājot par savu sievu, Filips meta īsus mirkļus uz sienu, kas šķīra viņu no Martinas istabas.

—   Šodien pietiks! Līdz rītam, Pedreti…

Pēc tam, noņemoties ar savu tualeti, visas viņa kustības bija kārtīgi saskaņotas. Bez ceturkšņa astoņos Filips jau bija sakārtojies. Atsvaidzinājies, bet vēl arvien nervozs, viņš mirkli vilcinājās, tad devās uz Martinas istabu.

—   Sakiet, Roza, vai kundze ir pamodusies?

—   Nē, kungs. Kundze vakarā pieteica, lai nekādā gadījumā viņu nemodinu.

Un šķita, ka Roza grib aizkavēt Filipu pārkāpt šo aizliegumu. Viņš, paraustījis plecus, atgrūda dibendurvis, kas veda uz bērna vannas istabu, kur audzinātāja ar lielu sūkli mazgāja piecus gadus veco puisēnu.

Filips nekavējoties aizvēra durvis. Viņam nebija laika. Lejā pie mašīnas durtiņām Filipu gaidīja Fēlikss, kas sveicinot nocēla cepuri un, nevaicājot, uz kurieni viņi dosies, sāka braukt.

Vēl kāds Daržāna kārtības un estētikas apliecinājums — kaut gan Elizejas lauku namā biroji aizņēma tikai vienu stāvu, Filipam bija atsevišķs lifts ar lielisku durvju sargu zaļā mundierī.

S.M.P. — šos trīs burtus redzēja visur: dzelzī kaltus lifta kabīnē, zīda tapetēs ieaustus, vara plāksnēs iegravētus; S.M.P. ar zvaigznīti uzraksta sākumā un beigās.

Filipa ģērbšanās maniere, kurā bija mazliet teatrālas fantāzijas, padarīja viņu šķietami jaunāku, pat līdzīgu žigolo, un, kad viņš šķērsoja milzīgo biroju, nebija šaubu, kurš tur ir saimnieks.

Biroju viņš bija iekārtojis pēc amerikāņu kinofilmās redzētiem paraugiem un sadalītu to izmantoja visam. Vienu stāvu gandrīz pilnīgi aizņēma milzīgi plaša halle, kur apmeklētājiem paredzēto dalu norobežoja balustrāde. Aiz tās atradās lieli, simetriski rakstāmgaldi, pie katra no tiem — plāksne ar iegravētu ierēdņa uzvārdu.

Halles galā, arī tieši kā filmās, vairākas durvis ar matstikla rūtīm un attiecīgiem uzrakstiem: „Ģenerāldirektors”, „Direktora vietnieks”, „Galvenais grāmatvedis”…

Elektrisks aparāts atzīmēja katra darbinieka, tai skaitā arī Filipa un Grendorža, ierašanos. Ierēdņi un ierēdnes, nupat tikai atnākuši, novilka miklās virsdrēbes un garāmejot sveicināja.

—   Labrīt, Filipa kungs!

Jo viņam labpatika, ka viņu godā nevis par Daržāna, bet gan par Filipa kungu. Filips iegāja savā kabinetā, kur viņam katru rītu, pirms kurjers atnesa korespondenci, atlika desmit minūtes brīva laika.

Tāpat kā viņa istabā Anrī Martēna ielas namā, arī šeit sienām bija ādas tapetes, taču apsistas ar iniciāļiem S.M.P. un divām zvaigznītēm katrā pusē. „Syndicat des Matiиres Premiиres”.*

Zāles galā pie kāda cita kabineta du.vīm vēl aizvien redzēja iniciāļus P.E.M., saglabājušos no tā laika, kad Filips, nevarēdams iekļūt Donadjē mājā citādi kā vien caur logu, bija kopā ar Grendoržu nodibinājis savu pirmo firmu.

Ienāca kurjers kopā ar kādu ierēdni, kurš palīdzēja Filipam izšķirot korespondenci, jo šo darbu Filips gribēja veikt pats.

„S.M.P….S.M.P…. S.M.P….” Naudas pārvedumi, čeki, arī sūdzības no visām Francijas malām!

* „Izejmateriālu sindikāts” — (fr.)

Grendoržs, ieradies ar dažu minošu nosebošanos, viegli pieklauvēja pie Filipa kabineta durvīm.

—   Vai viss kārtībā? Neliecieties traucēties! Uz drīzu redzēšanos!

Grendoržs nebija pat direktora vietnieks. Pie viņa kabineta durvīm bija uzraksts „Statistika”, un viņš tajā pavadīja augas dienas kopā ar sekretāri. Tā bija diezgan glīta meiča, bet Grendoržs, neprātīgi viņu iekārodams, tomēr neiedrošinājās tai pieskarties, tik dziļu iespaidu uz viņu bija atstājis notikums ar Mišelu Donadjē.

Pusdeviņi! Namā sākās rosība. Tika ieslēgta gaismas tabula, uz kuras secīgi rādījās visas pasaules jēlvielu tirgus cenas, līdzko tās kļuva zināmas. Ienāca Karons — dzeltenīgu seju, nokarenām Osām un gurdām acīm pēc bezmiega naktīm — un, aizvēris durvis, apsēdās Filipam iepretī.

Karons bija tikai sīks rēķinvedis, kuru Filips bija iecēlis par direktora vietnieku. Vienīgi viņam bija zināma uzņēmuma darījumu patiesā gaita. Vienīgi viņš varēja atbildēt Filipa vaicājošajam skatienam.

—   Dienas vidū man būs četrdesmit tūkstošu.

—   Tad viss kārtībā!

—    … līdz nākamajam maksāšanas termiņam! Manuprāt, šo S.M.P. nevajadzētu pārāk ilgi stiept garumā…

Viņi sarunājās klusās balsīs. Karona priekšā Filipam nebija vajadzības dižoties, un, redzot šos abus cilvēkus kabinetā spilgtajā dienas gaismā, viņos varēja samanīt paguruma pazīmes.

—   Mēnesi vai divus? — Filips nočukstēja.

—   Un ko pēc tam?

—   Tad jau redzēsiet!

Vai viņš vienmēr nebija savlaicīgi atkāpies? Un vai viss, ko viņš darīja, neatbilda labi pārdomātam plānam?

Protams, kādreizējie atskaņotāji bija likvidēti, taču ar tiem Filips bija iekarojis Grendorža uzticību, ļaujot viņam bez liekām pūlēm nopelnīt nedaudz naudas.

Tad bija sekojusi „Brikešu nomas sabiedrība”, kas Larošelā vēl aizvien pastāvēja, un līdz ar to Donadjē uzņēmumu lielākā dala bija nonākusi Filipa rokās.

Pēc gada, atpērkot no Mišela viņa ģimenei piederošo daļu, Filips bija kluvis par Donadjē nama galveno akcionāru.

Tā tomēr bija tikai province — drošs uzņēmums, bez šaubām, taču bez plašāka vēriena.

Neveiksmi bija cietis viens vienīgs eksperiments — „Zvejas vietu līgumi visiem”, pasākums, kas nebija pietiekami rūpīgi pārdomāts, simt franku akciju sabiedrība, kur katra akcija tās turētājam deva tiesības savā dzīves vietā iepirkt zivis par vairumtirdzniecības cenām.

Kaut kur droši vien vēl bija skapis, pilns ar šīs akciju sabiedrības dokumentiem, jo vēl pēc trim gadiem mēdza ierasties uzņēmīgi provincieši, lai painteresētos par savu akciju vērtību.

„Izejmateriālu sindikāts” bija cita veida uzņēmums, kas nodarbināja ap piecdesmit ceļojošu aģentu, kuri ar klientiem slēdza pārdošanas līgumus par vara, vilnas, labības, kaučuka un cukura piegādi.

To pārzināja Grendoržs, kas tādā veidā varēja apmierināt savu tieksmi pēc nesteidzīga, precīza darba, kuram gan nopietnu rezultātu nebija, jo viņa ar telegrammu un vispasaules ekonomikas mēnešrakstu palīdzību pacietīgi izveidotās statistikas bija pilnīgi liekas, nevienam nevajadzīgas un droši vien noderēja tikai tam, lai paturētu viņu šeit pa rokai — loti paklausīgu, pašapmierinātu cilvēku, kurš gaidīja sava tēva mantojumu viena vai divu simtu miljonu apmērā…

Bet Grcndorža tēvs Parīzē braukāja tikai ar metro!

—   Hallo! Savienojiet mani ar kundzi! Vai Martina? Šeit Filips…

Viņš runāja klusā balsī, plaukstu uzlicis uz klausules radziņa, acis nenovērzdams no durvīm ar matstikla rūtīm.

—   Hallo! Es domāju par tām brokastīm… Zini, arī Grendorži ir ielūgti…

Filips nervozēja. Viņa smalkie pirksti bija krampjaini aptvēruši klausuli.

—   Hallo!

—   Nu, ko vēlies? — viņa atbildēja. Bez mazākajām dusmām. Tikai tāpēc, ka gaidīja noteiktu jautājumu.

—    Es gribēju pajautāt, vai… vai mums labāk nevajadzētu atvainoties vai arī…

—   Kāpēc atvainoties?

—   Kā vēlies. Tātad lai viņi ierodas? Tu neko neērtu tur nesaskati?

—   Kāpēc?

—   Labi! Labi! Lūdzu, piedod man, ka tevi iztraucēju. Uz redzēšanos…

Nedrīkstēja zaudēt pašsavaldu, viss bija kārtībā, un Filips to neskaitāmas reizes bija apliecinājis. Atsākot darbdienas dzīvi, Filips atvēra kabineta durvis un spēra drošus solus hallē, kur, Karona vārdiem runājot, „viss mutuļot mutuļoja” — desmit vai piecpadsmit rakstāmmašīnu darbojās vienlaikus, klienti stāvēja garā rindā aiz balustrādes, sīkie kancelejas darbinieki svarīgā izskatā skraidīja ar dokumentiem rokās… Ne viena vien mašīnrakstītāja ar smagu nopūtu paslepšus noskatījās uz jauno šefu, kurš atgādināja filmaktieri.

Viņš iemeta acis Grendorža kabinetā…

—   Viss kārtībā?

—  Viss kārtībā! Es nupat atklāju, ka no 1900. gada līdz 1905. gadam austrāliešu vilna…

—   Pag, es tūlīt nākšu!

Filips aizvien vēl bija satraukts un tāpēc dusmojās. Viņš spēji nocēla klausuli, kas atradās viņam pa labi, un tieši pievienota tīklam, ļāva iztikt bez komutatora.

—   Hallo! Vai Polete?

Polete bija kā apmāta, viņa lūdza Filipu mirkli uzgaidīt, kamēr aizvēra istabas durvis. Viņš iztēlojās peņuārā tērpto Poleti viņas nesakārtotajā istabā, kopš paša rīta gaidot šo sarunu.

—   Ko viņa tev sacīja?

—   Paklau, nomierinies! Nekā nopietna nav. Martina izturējās loti laipni…

—   Vai viņa zina, ar ko tu tur biji?

—   Nē taču, nē!

—  Tu par to esi pārliecināts? Viņa ir spējīga izlikties, tu pats zini! Tas ir briesmīgi! Es šonakt neesmu aizvērusi acis…

—   Uzklausi mani. Es loti steidzos. Pulksten divpadsmitos jūs pusdienosiet mūsu mājās. Pietiks, ja tu izturēsies kā parasti.

—   Es nekad to neiedrošināšos!

—   Tas vajadzīgs, vai saproti? Uz drīzu redzēšanos!

—   Bet…

Nolicis klausuli, viņš skatījās uz aparātu, it kā domājot, kuram včl varētu piezvanīt.

«… es nekad nekļūšu par tādu pakāpienu…”

Tā bija pati muļķīgākā, pazemojošākā no visām viņa neveiksmēm. Tik apjucis viņš nebija pat toreiz, kad loti neērtos apstākļos vajadzēja likvidēt „Zvejas vietas visiem”.

Martina, kuru viņš mazpamazām bija pacietīgi veidojis! Jo tā taču bija viņa veidojums!

Taču piecu gadu laikā viņam nebija ienācis prātā, ka Martina ir īpatnēja būtne, pašapzinīga personība, kas, pēkšņi saslējusies, droši viņam pateica acīs:

—   Nē!

Tas nebija pat Donadjē parastais „nē”! Jo Donadjē ģimenē to bija teikuši cits pēc cita. Vispirms Mišcls, kurš neiedrošinājās atgriezties Larošelā, kopš Baijē tēvs, būdams piedzēries — bet tas notika katru sestdienu —, skalā balsī visiem un visur stāstīja par Mišelu, sludinādams savu ciešo apņemšanos pie pirmās izdevības nogalināt viņu kā trusi.

Filips bija mācējis Mišelam iestāstīt, ka ar tik palēninātu pulsu viņam ir nepieciešams miers, un Mišels, paklausīgi padevies, pārdeva Filipam savu dalu un tagad tik tikko vilka dzīvību Rivjerā.

Ko pieprasīja Marta un Olsens? Saglabāt Reomīra ielas māju? To viņi bija saglabājuši. Nezaudēt autoritāti starp Larošelas pilsoņiem? To viņi nebija zaudējuši. Katru dienu sēdēt Donadjē tēva direktora krēslā? To viņi jau darīja, pēc sava prāta vadīdami „Zvejas un kuģu apgādes resorus”.

Bet Donadjē kundze? Marta māti palēnām un gandrīz nemanāmi bija padzinusi no mājām, turpretī Filips savā mājā viņu uzņēma iespējami bieži un sūtīja viņai teātra biļetes.

Bet Kikī — viņu, tāpat kā viņa dīvaino audzinātāju, Francijas policija un žandarmērija nebija varējusi atrast.

Bet tagad tā bija Martina, kura bez dusmām, tikai nobālusi, kas viņas vārdiem piešķīra vairāk svinīguma, nostājās Filipa priekšā un šķita sakām:

—   Tālāk tu vairs neiesi!

Tālruņa zvani! Darījumi! Nespēdams šai rītā lietderīgi strādāt, Filips telefoniskos sakarus uzticēja Karonam. Elizejas laukos valdīja Visu Svēto dienas palsa krēsla. Ietves malā stāvēja Filipa tumšzilais limuzīns, grezns, bet neuzkrītošs, ar sīkiem iniciāļiem uz durtiņām.

—   „Ja tu būtu bijusi brīva…”

Filips nekad nebija varējis paciest, ka viņam met sprunguļus riteņos, un tādos gadījumos viņu pārņēma bērnišķīgas dusmas.

Pēkšņi, paņēmis savu cepuri un mēteli, viņš vēlreiz pavēra Grendorža kabineta durvis.

—   Pēc stundas pie manis! — viņš iesaucās.

Atbildi negaidījis, Filips, kas bija pieradis, ka uz viņu veras ziņkārīgi un skaudīgi skatieni, šķērsoja halli, nokāpa lejā pa kāpnēm un steidzīgi iesēdās savā limuzīnā.

—   Uz Marbefa klubu!

Tas atradās turpat blakus. Peldbaseina dēl Filips mēdza tur iegriezties tieši šajā laikā, taču šoreiz viņu turp vilka kas cits.

Vestibils bija tukšs, galvenās kāpnes tāpat. Nepūlēdamies klauvēt, viņš iegāja kluba vadītāja kabinetā un, apsēdies uz kāda atzveltņa roku balsta, nopūtās un teica:

—   Labdien!

—   Labdien! — Frederiks ar acenēm uz deguna, šķirstīdams dokumentus, atņēma sveicienu. — Kas tev noticis?

—   Vai mans izskats rāda, ka ir kaut kas noticis?

—   Stāsti!

—   Nekas nav noticis…

Kad tēvs ieņēma šo amatu, Filips bija iebildis. Viņš tēvam bija piedāvājis darbu sev blakus — direktora vietnieka vai ģenerālsekretāra vietu savā uzņēmumā —, bet Frederiks no tā bija atteicies.

Frederiks bija nosirmojis, viņa dižajā stājā nervozitātes bija mazāk, skatienā — vairāk miera.

—  Kā klājas Odetei?

—   Nevainojami.

Tēvs turpināja strādāt, zinādams, ka Filips pats atklās sava apciemojuma nolūku. Klusums ieilga. Filips, aizkūpinājis cigareti, sniedza etviju tēvam.

—   Tu aizmirsti, ka es vairs nesmēķēju.

Neliela sirdslēkme, ne visai nopietna, Frederikam bija derējusi kā bildinājuma zvans.

—   Tev vajadzēs parunāt ar Martinu…

—   Vai kaut kas nav kārtībā? — Frcderiks brīnījās.

—   Vakardicn gadījās kāds incidents. Martina redzēja mani Kambona ielā iznākam no mēbelēto istabu viesnīcas. Viņa zina, ka esmu tur bijis kopā ar Poleti…

—   Un tad?

—   Tieši tā! Esmu pagalam! Viņa gan nesarīkoja skandālu. Iespējams, ka pati viņa nebūtu sākusi ar mani par to runāt. Tev vajadzētu viņu satikt…

—   Ko lai es viņai saku?

—   Ko vien vēlies… Saki, ka ne jau prieka pēc cs gulu ar Poleti… saki, ka bez Grendoržu naudas mēs vēl arvien dzīvotu Larošclas vecajā mājā… saki, ka Grendorža tēvs drīz atstieps kājas, uz to ilgi vairs nebūs jāgaida un viņi tad mantos simts vai divi simti miljonu…

Frederiks, noņēmis acenes, ieskatījās dēlam tieši sejā tikpat lielā mierā kā Martina un tikpat mierīgi vaicāja:

—   Un tad?

Filips apjucis meklēja atbildi.

—  Jācer, ka Grcndoržs ļaus tev pasmelties viņa kasē, taču ne jau kā viņa sievas mīļākajam, — Frederiks turpināja.

—   Tas, ko tu teici, ir idiotiski.

—   Tādā gadījumā cs neko vairs nesaprotu.

—   Un es vēl jo mazāk! — Filips sadusmojās. — Bet man nav vajadzības kaut ko saprast. Es zinu, kas man darāms. Un nedomāju, ka līdz šim esmu bieži kļūdījies. Polete vada savu vīru, kā vien pati vēlas. Man viņa ir nepieciešama daudz vairāk nekā jebkurš cits, vai saproti?

—   Tas attiecas uz Martinu?

—   Neko nezinu! Tas attiecas uz to, kurš stāsies man ceļā. Ja tu tagad gribēsi sabiedroties ar viņu pret mani…

Viņš bija kļūdījies un apzinājās to. Viņš dusmojās pats uz sevi, ka bija tā iekaisis, un jo vairāk tāpēc, ka bija izteicies tik nepiesardzīgi.

—   Starp citu, tu vienmēr esi nostājies pret mani kopā ar šiem Donadjē…

—         Ja tev ir taisnība, tad lielu laimi neesmu viņiem sagādājis,

—   Frederiks nopūties dzēlīgi un mazliet rūgti noteica.

—   Ko īsti tas nozīmē?

—   Neko, Filip. Atstāj mani. Man jāstrādā.

—   Tu netiksies ar Martinu?

—   Es tuvākajās dienās viņai piezvanīšu.

—   Uz redzēšanos. on

—   Tā gan: uz redzēšanos!

Mājās derēja ierasties ar nosebošanos, kā vēja brāzmai, kā cilvēkam, kurš galu galā izrāvies no neskaitāmām pieņemšanām. Ar mēteli uz rokas viņš steidzās uz salonu, kur spieda roku ministram, gadus četrdesmit vecam, pēc izskata visai nenozīmīgam cilvēkam.

—   Dārgais draugs, vai varat man piedot?

Tad skūpsts sievai uz pieres un garāmejot dziļa noliekšanās Poletei pie rokas.

—   Arī jūs jau esat ieradusies? Man trūkst attaisnojuma.

Un, pievērsies Grendoržam, viņš īsi izmeta:

—   Sveiks, Albēr…

Iestājās vispārējs klusums, kad katrs mēģina atcerēties pirmītējo sarunu.

—   Mēs varam sēsties pie galda! — Martina iesaucās.

Gadījās tā, ka Polete bija spiesta sēdēt Filipam blakus labajā

pusē, un tas viņu tik stipri samulsināja, ka viņai izkrita dakšiņa no rokām. Viņa neiedrošinājās uzskatīt Martinu, kas sēdēja iepretī, taču acis, spītējot gribai, nemitīgi atgriezās pie Filipa sievas.

—  Ar jauno dzīvokli esat apmierināti? — Martina viņai vaicāja pārāk familiāri.

Pēc tam viņa apvaicājās par Grendorža darbu, par viņa automašīnu, par medībām Orleānas apkaimē un par villu Truvilā.

Kad Filips ar Grendoržiem bija sameties kopā, tie abi bija nožēlojami kāpuri. Burtiski! Albērs braukāja tikai ar metro tāpat kā tēvs, un, godīgi sakot, viņa uzvalki bija pirkti gatavu apģērbu veikalā. Polete apmeklēja neievērojamas modistes, kuras apgalvoja, ka viņas visu piegriežot pēc slaveno modes namu eleganto

modēju parauga. Atvaļinājumu Grendorži mēdza pavadīt Ruajānā, kur pieticīgi īrēja kādas villas otro stāvu.

Filips viņus bija pārveidojis, pavēris tiem ceļu uz kabarejiem, kur viņi mēdza vakariņot. Viņš ieveda tos slavenu aktieru pirmizrādēs un teātru ģenerālmēģinājumos, un nu jau Albēram bija tas pats drēbnieks, kas Filipam, drēbnieks, kurš katru mēnesi iebrauca no Londonas, lai Ričā izdarītu pielaikošanu.

Filipam iepretī sēdēja Martina, kas pilnīgi necerēti bija pats miera iemiesojums. Viņa diskutēja ar viesi, tautas izglītības ministru, par audzināšanas problēmām skolās, par sporta noderīgumu, par bīstami pārslogotām mācību programmām licejos un latīņu valodas atcelšanu…

Filips mēģināja pievērst sev sievas uzmanību, sastapt viņas skatienu un, kad tas notika, saprata, cik tāla tā viņam kļuvusi, bet viņa, tikpat noslēgta kā iepriekšējā vakarā, neizrādīja ne mazākās dusmu pazīmes.

Ar nevainojamu dabiskumu Martina savā parastajā, laipnajā balsī divas trīs reizes uzrunāja Poleti:

—   Starp citu, kurā klasē mācās jūsu dēls?

—    Viņš tagad būs piektajā, — Polete trīcēdama atbildēja, pateicīgi palūkodamās uz draudzeni, it kā Martina, viņai to jautājot, būtu izrādījusi lielu labvēlību.

Albērs, kā arvien, pārējos garlaikoja. Statistika viņam bija atklājusi kādu pasauli, kurā viss sagādāja prieku, gandrīz vai baudu, taču vienīgi viņam pašam. Viņš priecājās par astronomiskajiem skaitļiem, bieži vien neparedzētiem, piemēram, uzzinot, cik lielu daudzumu cukura dažādās pasaules malās patērē katrs iedzīvotājs, viņš priecājās par krāsainajām grafikām, par izteiksmīgajām kartēm un dažādu tautu komerciālo ietekmju zonu robežām…

To visu pakāpeniski atklādams, Albērs gribēja dalīties savās zināšanās ar citiem, un tāpēc sarunu mēdza uzsākt ar vārdiem: „Uzminiet, cik daudz…”

Viņš stāstīja, kādu daudzumu kokvilnas metros un kilogramos patērē tāda zeme kā Ķīna, cik daudz modernu rūpnīcu nepieciešams uzcelt, lai tā varētu…

Taču šodien viss minētais bija tikai pamatfons, uz kura izcēlās Martinas rāmā, nopietnā seja, viņas kustīgās lūpas, izsakot nodel

dētas frāzes, viņas acis, kuras atteicās runāt, kaut gan Filips to lūdza.

Pārējie neko neievēroja, taču Martina Filipu saprata. Viņa zināja, ko nozīmē paslepšus uzmestie skatieni, paņēmiens spītīgi nenovērst acis, pirkstu nervozās kustības…

Filips sava veida valodā pāri galdam viņai sacīja:

—   Līgsim mieru, vai nevēlies? Tu taču redzi, ka tev nav no kā bīties. Polete ir tikai sīka, mietpilsoniska resnīte, kuru tu ietekmē tā, ka viņai aizraujas elpa. Albērs ir nenozīmīgs kretīns. Tava Ekselence pļāpā kā veca sieva vai kā partijas aktīvists. Šai istabā tikai mēs abi esam no citas rases…

Šo rases kopību Filips izjuta, un tieši tāpēc iepriekšējā vakara īsā scēna viņam bija atklājums. Viņš bija gribējis Martinu izveidot tādu, lai tā viņam būtu noderīga, un viņa bija kļuvusi sava vīra līdziniece, ko agrāk viņš nespētu iedomāties.

Līdz šim viņš bija pārliecināts, ka ir viens pats, bet viņi bija divi!

Tikmēr Polete, neko prātīgāku nespēdama izgudrot, pieklāva ceļgalu Filipa kājai. Ar šo paņēmienu viņa cerēja sevi uzmundrināt, bet varbūt arī pavēstīt Filipam, ka pieder pilnīgi viņam.

—   Vai, jūsuprāt, visās skolās pēcpusdienas vajadzētu atvēlēt sportam?

Ēdot viņi nemitējās apmainīties tamlīdzīgām replikām.

—   Profesors Karels apgalvo, ka sports kavējot prāta attīstību…

Nabaga Polete! Viņas ceļgals kļuva aizvien neatlaidīgāks. Viņa

bija iedzērusi pāris glāžu vīna, kas allaž viņā izraisīja maigumu.

Vai nebija nožēlojami, ka tagad, kad netrūkst spoguļu, Polete patiesi bija noticējusi tam, ka Filips viņu mīl, ka viņš ir gatavs viņas dēļ pamest to sievieti, kura lepni sēž viņam iepretī savā fiziskā skaistuma pilnā plaukumā un morālā līdzsvarotībā?

Viņa uzbāzās Filipam, pūlējās izraisīt sarunu divatā.

—   Ko jūs par to domājat? Jums taču būtu vajadzējis par šo jautājumu painteresēties!

—   Es par to nedomāju.

—    Es gan… — Albērs, noslaucīdams lūpas, sacīja, un tas nozīmēja, ka viņš grasās uzsākt garu runu…

Nu, protams, viņam bija savs uzskats, kas pamatojās uz precīziem, neapstrīdamiem skaitļiem, gluži kā vājprātīgo un pašnāv

nieku skaita proporcija amerikāņu universitātē, kā tuberkulozes rcgrcsija pamatskolās, kopš tajās…

Filips, saspringts un saviļņots, patiesi saviļņots, mēģināja uztvert Martinas skatienu, lai ar savu degošo acu spēku viņai paustu:

—   Vai tiešām tu aizvien vēl nesaproti, ka mēs šeit esam divi vien? Tu vēl joprojām dusmojies uz mani, kaut gan tev vajadzētu just man līdzi, iedomājoties, ka divas pēcpusdienas nedēļā esmu

spiests…

Polete apgāza sālstrauciņu, un Filips, būdams māņticīgs, neviļus viņai īgni aizrādīja:

—   Vai tiešām jūs nevarējāt uzmanīties?

Viņa satrūkās, bija gatava raudāt.

—   Piedodiet, — viņš attapās. — Esmu nervozs. Un strīdi man ir pretīgi. Apgāzts sālstrauks nozīmē…

—   Zinu. Es taču pati to apgāzu. Tātad strīds būs starp mani un Albēru.

Viss šeit notika tīri prozaiska mērķa labā: ministrs bija ielūgts vienīgi tāpēc, lai pēc dažām nedēļām varētu iepazīstināt Filipu ar otru augsta ranga personu — finansu ministru, no kura sindikāts cerēja bez starpniekiem saņemt noderīgas ziņas par nākamajām izmaiņām muitas tarifos.

Vai šim cilvēkam no Tautas izglītības ministrijas tas varēja ienākt prātā? Iespējams, ka ne, un tādā gadījumā šis cilvēks bija nožēlojams tips, kurš, izmantojot izdevību, brokastoja par velti. Bet, ja viņš visu noprata, tad stāvoklis bija komisks, jo acīmredzot īstais mērķis nevienu neinteresēja.

Martina piecēlās un iegāja salonā. Polete kā jauna, pirmoreiz iemīlējusies meitene nekavējoties pieskārās Filipa rokai un čukstēja:

—   Es tevi mīlu!…

—   Es tevi arī, — Filips nopūtās.

Bet, kad viņš paskatījās uz Poleti, pārvērtība, kas ar šo sievieti bija notikusi, viņu tik stipri pārsteidza, ka viņš gan samulsa, gan kļuva bažīgs. Polete nekad nebija izskatījusies īsti veselīga, bet tobrīd jo mazāk — uz viņas baltās, maigās ādas pārdzīvojumi bija iezīmējuši sārtus plankumus. Tumšu loku ieskautās acis pauda kaut ko gandrīz vai mistisku, kas Filipu šausmināja.

Kāpēc viņa ar tik dīvainu, līdz šim neredzētu izteiksmi nomurmināja:

—   Gan tu redzēsi!

Par vēlu bija jautāt, par vēlu atbildēt. Viņi iegāja salonā, kur pievienojās pulciņam pie apaļā galdiņa.

Albērs Grendoržs ar kafijas tasi rokās klāstīja ministram savus uzskatus, bet Martina ar otru tasi tuvojās Poletei.

—   Vai kafiju nevēlaties, dārgā draudzene?

Filipā modās žēlums pret Albēru un naids pret Martinu.

Un pirmoreiz mūžā Filips viņas dēl mazliet izjuta bailes, pavisam niecīgas bailes. Līdz šim viņš vienmēr bija apzinājies, ka notikumus, pat sarežģītākos, spēj pakļaut savai varai. Un, jo sarežģītāki tie bija, jo mundrāk un aukstasinīgāk viņš šo kamolu atšķetināja.

Novērsies no Polctes, Filips atkal meklēja Martinas acis, bet sajuta savā priekšā svešinieci, pār kuru viņam, šķiet, nebija varas, jaunu spēku, kas iesaistās spēlē. Kurā pusē viņa nostāsies? Par vai pret viņu?

Martina bija teikusi: „… es nekad nekļūšu…”

Un vulgārais vārds „pakāpiens”, kuru Filips pats reiz bija izteicis, tagad nemitīgi šāvās viņam prātā.

„Gan tu redzēsi!” bija sacījusi tā otra, tā idiote, tā resnā, iemīlējusies zoss, turklāt ar tādu kaisli, kādu saviem solījumiem mēdz piešķirt tamlīdzīgas sievietes.

Redzēsi? Ko īsti? Un kādā veidā?

—   Ja atļausiet, es piezvanīšu uz ministriju, — viņa Ekselence lūdza.

Sulainis ministru ieveda buduārā, kur atradās tālrunis.

—  Šis cilvēks ir loti jauks, — izmantojot brīdi, Grendoržs apgalvoja.

Martina atļāvās apsēsties atzveltnī, lai mirkli atslābinātos, un pārvilka roku pierei, bet Filips, juzdamies neveikli, nesaprata, ko iesākt, kurp skatīties.

—   Kad nāksiet iesvētīt mūsu jauno dzīvokli? — Polete ieminējās.

—   Kad vien vēlaties, — Martina pieklājīgi atbildēja.

—   Varbūt šovakar?

—  Nē taču! — Albērs iebilda. — Tu nepagūsi neko šim vakaram sagatavot.

—   Tad varbūt ritdien?

—  Rit mēs esam ielūgti uz pēdējo ģenerālmēģinājumu Žimnāza teātri, — Filips sacīja.

—   Bet svētdien? Kāpēc nevarētu svētdien?

Polete Martinas klātbūtnē sāka justies brīvāk, redzot, ka tā pret viņu neizturas vēsi. Bija atgriezies ministrs.

—   Vai jūs būsiet, ministra kungs?

—   Kur es būšu, pie kā?

—   Pie…

Filips to vairs nespēja izturēt.

III

—   Tu vari braukt, kad es tev "saku!

Viņš sekoja sievai pa pēdām, rādīdams raižpilnu seju, ar balsi neveikli tēlodams nepatiku.

—   Saproti pati, cik man tas ir svarīgi…

—   Es saprotu, Filip. Brauc vien!

—   … it īpaši tāpēc, ka esmu solījies Albēru ņemt līdzi…

—   Nu, protams, protams!

—   Bet ko tu tagad darīsi?

—   Es nezinu.

—   Vai tu uz mani nedusmojies?

—   Nē taču! Bet, ja tu vēl ilgāk kavēsies, tad jūsu brauciens būs veltīgs…

Filips steidzās uz savu istabu gluži kā skolnieks brīvdienās un, nepilnas ceturtdaļstundas laikā saģērbies, atgriezās cieši sajoztā sensacionālā medību uzvalkā, kurā viņš vēl vairāk atgādināja filmaktieri.

Filips centās neizrādīt pārlieku prieku. Sievas klātbūtnē viņš jau trīs dienas vairījās smieties, lai viņa zinātu, cik nopietni viņš vērtē notikušo… Viņi abi par to klusēja, vienīgi Filips šad tad deva aplinkus mājienus, kaut vai ar šādiem vārdiem:

—   Tātad ar to viss ir cauri?

—   Nu, protams!

—   Tu par to vairs nedomāsi?

Neko vairāk! Viņš atjāvās tikai viegli pieminēt šo tematu, un, lai izvairītos no īstas izskaidrošanās, allaž iekārtojās tā, lai nepaliktu divatā ar Martinu.

—    Iešu noskūpstīt dēliņu… — viņš sacīja, vilkdams rokās rudos cimdus, un, vērojot mākoņus, kuri smidzinādami lēnām vilkās pār Parīzi, visam par spīti tēloja padevīgu vīru, kas tikai ar nožēlu dodas projām no mājām.

—   Kaut varētu vienoties ar Veilu!

Beidzot viņš aizgāja. Sulainis nonesa lejā viņa medību bises, un auto slaidi aizripoja pa mirdzošo šoseju.

Vēsā laika dēl logi visos dzīvokļos bija aizvērti. Aicinot šosvētdien uz dzīvokļa iesvētībām, Polete Grendorža bija aizmirsusi vienu — to, ka ir sākusies īstā medību sezona.

Viņas dzīvokļa priekšā Filips šoferim lika dažas reizes signalizēt Albēram, kurš jau bija sagatavojies ceļojumam, atlika vēl tikai uzmaukt galvā cepuri urv noskūpstīt sievu.

—   Ja tev kļūs garlaicīgi, tad aizej pie Martinas vai uzaicini viņu ciemos.

—   Tieši tā… Brauc vien!

Mašīnā ar aizmiglotām rūtīm vīri uzsmēķēja, gar abām ceļa pusēm slīdēja Bosas vienmuļie lauki, līdz beidzot viņi sasniedza Luāru, kur slējās Veila pils, kas piederēja īstajam Veilam — Miltu Veilam, kā to mēdza dēvēt atšķirībā no tā saucamā Kino Veila, kurš varēja bankrotēt kuru katru dienu.

Martinai nepietika uzņēmības, lai saģērbtos un ietu uz misi. Līdz dienasvidum viņa, joprojām tērpusies peņuārā, ar kaut ko noņēmās, vēlāk pati nespēdama atcerēties, ko īsti bija darījusi: viņa izklāja kādu kleitu, kuras salāpāmās vietas rādīja istabenei, viņa piedalījās dēlēna vannošanā, deva rīkojumus virtuvenei…

—  Vai pēcpusdienā kundze kaut kur dosies? — sulainis Rozai bija vaicājis.

—   Domāju, ka ne.

Sulainis nopūtās. Martina ar viņas bālo seju, ar acīm, kurās neizpaudās pat skumjas, varēja pēkšņi, ne ar vienu nerēķinoties, izmantot šo svētdienu, lai sakoptu māju un sakārtotu gan parastos, gan sienas skapjus.

—   Es brokastis neēdīšu, — viņa pavēstīja virtuvenei. — Atnesiet man tikai tasi piena.

Citos pilsētas kvartālos Martina būtu varējusi vērot aiz loga gājējus ielās, turpretī Anrī Martēna avēnijā nemitīgi valdīja bezcerīgs tukšums. Arā nerādījās pat ģenerālis, tas slavenais ģenerālis, kuru Martina nepazina, bet ik rītu pulksten desmitos redzēja iznākam no pretējās mājas un uzkāpjam zirgā, ko adjutants viņam pieveda klāt.

Martina mēģināja lasīt, viņa atļāva Klodam ienākt salonā parotaļāties, taču dēlēns viņai drīz vien apnika, un viņa to atdeva audzinātājai.

Ap Martinu bija tukšums, lūk, tieši šo vārdu viņa jau sen bija meklējusi. Cita vārda tam nebija: tukšums! Un šajā tukšumā nosvērtība vairs neeksistēja, tajā bija jāpeld, nekam nepieķeroties.

Tieši tādas izjūtas Martinu pārņēma, kad viņa vairs nespēja ne pieķerties kādam darbam, ne ilgāku laiku mierīgi palikt uz vietas. Viņa bija kļuvusi pārāk līdzīga Filipam. Kad Filips Martinu bija ieguvis, viņa vēl nebija izaugusi, viņa vēl bija tikai sievietes embrijs.

Vai tolaik Filipa personība jau bija izveidojusies pilnīgi? Nekādā ziņā. Viņi abi pamazām veidojās kopā. Martinai nekad nebija ienācis prātā saglabāt kaut ko no sevis pašas, pataupīt sev vismaz dalu no personiskās dzīves.

Tieši tāpēc, ka viņi abi…

Filipam tas bija pagājis seccn, gluži nemanot, bet Martina patiesi jutās kā ļaunā sapnī, kad šķita, ka zūd pamats zem kājām un viņa krīt bezgalīgā tukšumā.

—  Brauc taču medībās, brauc! — viņa torit viru bija vairākkārt mudinājusi.

Martina redzēja, ka Filips, gaidot atļauju, ko pats vairs neiedrošinājās lūgt, gļēvi grozās viņas tuvumā. Taču viņa skaidri zināja, ka, paliekot mājās, viņš izgudros sazin ko, lai tikai izvairītos no sarunas divatā.

Tā droši vien bija labāk. Kaut gan viņai būtu paticis, ja viņš…

Bet nu pietiek! Viņa vairs nevēlējās par to domāt, un kalpotāji saprata, ka viņu bažas apstiprinās: kundzei iepatikās uz labu laimi atvērt kādu no sienas skapjiem un egoistiski, bez sirdsapziņas pārmetumiem, nevērojot to, ka ir svētdiena un kalpotāji vēlas iet uz kino, paaicināt palīgā istabeni.

Tad nāca kārta virtuvenei, pēc tam mājas pārzinim…

—   Hallo! Frederik, vai jūs nevarētu man veltīt vienu vai divas stundas? Ko jūs darīsiet šopēcpusdien? Neko? Tātad es nāku…

Donadjē kundzei mājās bija kļuvis garlaicīgi, jo skats, kas pavērās aiz loga uz Vogēzu laukumu ar tā režģu žogu, ko lietus bija padarījis vēl melnāku, un ar nemitīgajām ūdens straumēm, kuras gāzās no debesīm, nebija daudz pievilcīgāks kā Anrī Martēna avēnijā. Vai tur varētu atrast daudz tādu cilvēku, kuri šai stundā aiz zalganpelēkajām logu rūtīm vēroja šīs nebeidzamās lietus gāzes?

Beigusi brokastot, Donadjē kundze veselu stundu pavadīja pie tualetes galdiņa, bet, jau izgājusi laukā, vēl atgriezās, lai savam kaķim ielietu pienu.

Tādā svētdienā labākais atrisinājums bija ciemoties pie Fredcrika. Vienīgais apgrūtinājums, ka viņš dzīvoja pārāk tālu — pie Šampcrē vārtiem, jauno dzīvojamo namu kvartālā, kur nami šķietami sastāvēja no neskaitāmiem rotaļlietu dzīvoklīšiem.

Braukt ar metro viņai todien likās pārāk skumji, viņa sagaidīja autobusu, lai izklaidētos ar garāmslīdošo Parīzes ainavu un cilvēku pulciņiem pie katras piestātnes zaļās plāksnes.

Iepretī Frederika dzīves vietai atradās konditoreja. Donadjē kundze prata izvēlēties īsto torti. Pēc tam viņa iegāja liftā, nekad to nedarīdama bez zināmām bažām, jo reiz, kad viņa tajā bija atradusies viena, lifts bija apstājies starp diviem stāviem.

—   Sveiks, Frederik!… Sveika, Odete!…

Sākumā viņa jutās mazliet neveikli, atrodot pie Frederika Odeti. Bet Odetes vienkāršība un pazemība, īsi sakot, viņas takts, panāca to, ka drīz vien visi jutās ērti.

Frederiks nespētu pateikt, kurā brīdi viņš to bija atklājis pirmoreiz. Droši vien Larošelā, jo tieši tur Odete viņā bija radījusi žēlumu un viņš bija sapratis, ka šī meiča nebūt nav ļauna.

Parīzē Frederiks Odeti bija saticis, apciemojot savu draudzeni Džeinu, pie kuras Odete vēl aizvien strādāja par pārdevēju, un, kaut gan bija ieradusies Parīzē tikai pirms pāris nedēļām, viņas pārvērtība Frederiku pārsteidza: Odete bija kļuvusi gandrīz vai eleganta, pareizāk sakot, daiļa, jo tas bija augstas klases smalkums, kas staroja no viņas.

—  Ja jums nav iebildumu, dosimies kādu vakaru kopīgi vakariņot, — Frederiks bija aicinājis. Bez šaubām, tad, kad viņam bos nauda.

Un, lūk, kā viss notika — tāpat kā ar jauniem cilvēkiem, jo arī Frederiks tagad, it kā būtu pavisam jauns, bija spiests meklēt darbu, taupīt veļu un apavus, nereti pārtiekot vienīgi no radziņiem un kafijas ar pienu.

Un kādudien… Fredcrikam viņa vecumā gandrīz bija jāraud. Acis viņam aizmiglojās un bieži bija skali jāšņaukājas. Šī dīvainā meiča, kuru viņš sākumā bija uzskatījis par nenozīmīgu skuķi, noprazdama Frederika bēdīgo stāvokli, uzaicināja viņu pusdienās, pēc tam ilgi vilcinājās, pirms izteica:

—  Uzklausiet mani, Frederik… Lūdzu, neliedziet man rīkoties… Pec dažām nedēļām, kad jums būs iespējams…

Naudu? Viņam piedāvāja naudu kā tādam žigolo!

Lūk, galvenais, kas viņus todien bija savstarpēji vienojis — Odctcs aizkustinājums un Frederika asaru aizmiglotās acis…

Vēlāk, kad Frederiks jau bija atradis vietu Marbefa klubā, viņus abus bieži redzēja kopā, kaut arī viņiem nebija nekāda intīma sakara.

Vai dzīvot Parīzes viesnīcās šādos apstākļos neliekas pārāk skumji? Pirmā to bija izjutusi Odete un sākusi meklēt dzīvokli. Tieši tam viņa veltīja visu savu brīvo laiku, un Frederiks pie izdevības viņu pavadīja.

Tad viņi kopīgi bija devušies apskatīt dzīvokli Šamperē vārtu apkaime (četri tūkstoši franku, ieskaitot maksu par komunālajiem pakalpojumiem).

—         Šis dzīvoklis vienai personai ir par lielu, — Odete nopūtās.

—   Žēl gan. Tas ir tik gaišs, tajā viss ir jauns un tīrs…

Pēc tam viņi bija norunājuši īrēt šo dzīvokli uz pusēm. Mēnesi vēlāk, kad abi jau bija tur iekārtojušies, nekas intīms starp viņiem vēl nebija noticis. Reiz tas, bez šaubām, notika, taču vienīgi kā papildinājums visam pārējam.

Tad Parīzē ieradās Donadjē kundze. Frederiks viņu nereti apciemoja, lai kādu stundu patērzētu, tāpat kā senāk to darīja Reomīra ielas mājā.

—   Es arī labprāt apciemotu jūs, taču bīstos, ka…

—   Gan redzēsiet, ka viss būs kārtībā…

Un galu galā viss nokārtojās tā, ka Donadjē kundze tajās reizēs, kad meitu apciemot nebija iespējams, izkāpa no autobusa pie Šamperē vārtiem ar mokas torti rokās.

Ieejot viņu jaunajā dzīvoklī, Donadjē kundzi pārņēma dīvainas izjātas. Vogēzu laukuma vecajā dzīvojamā namā ar platām kāpnēm, ar milzīgiem logiem un biezām mora sienām viņai nebija grūti iejusties jaunajos apstākļos.

Bet šajā namā radās iespaids, ka cilvēki tur dzīvo, ieslēgti mazās rotaļlietu kastītēs, kuras kārtām sakrautas cita uz citas. Frederiks, būdarns slaida auguma, varēja ar pirkstu galiem aizsniegt griestus. An nelielās, samērīgās mēbeles, kas bija pārāk jaunas, pārlieku spoži lakotas un koši nokrāsotas, šķita nākušas no kāda liela rotaļlietu veikala plaukta.

—   Toties šo dzīvokli ir loti viegli uzturēt kārtībā, — Odete teica.

Un viņa lepni atvēra tādas kā sienas skapja durvis, kaut gan skapis tas nebija — tajā varēja novietot atkritumus, lai tie paši nolaistos lejā līdz atkritumu tvertnei.

—   Vai nav interesanti?

Tosvētdien pie Šamperē vārtiem, tāpat kā citur, lietus, protams, nemitējās un skats uz salijušajiem autobusiem un tramvajiem bija visai drūms. Taču Donadjē kundze, kā pati apgalvoja, nemēdza skumt. It īpaši, ja varēja parunāties!

—   Vai atceries, Frederik?

Jo vecāka viņa kļuva, jo biežāk kavējās pagātnes atmiņās, atceroties pat tos laikus, kad bija staigājusi īsos bruncīšos, ar biželēm pār muguru.

Odete pagatavoja kafiju, jo tēja nevienam no viņiem negaršoja. Galdā uzradās veca armanjaka pudele, un Frederiks neslēpa, ka tā nākusi no Marbefa kluba.

—   Man gribētos zināt, ko viņi abi tur var sadarīt…

Šie „abi” bija Olsens un Marta, kuri joprojām dzīvoja Donadjē ģimenes mājā gluži kā ieslodzītie.

—    Neciešamākais šai mājā bija tas, ka nekad to nevarēja piekurināt. Tiesa gan, Oskars savulaik ierīkoja centrālapkuri, bet toreiz tās sistēma nebija tik pilnveidota kā tagad. Tad to vēl sauca par kaloriferu…

Kāpēc tieši šoreiz, pieminot savu viru, Donadjē kundze kļuva domīga?

—   Dīvaini gan, — viņa teica. — Varbūt viņš nojauta, ka ir pienācis laiks no mums šķirties…

Viņa manīja, ka Fredcriks seko viņas domu gaitai:

—  Tā nav pirmā reize, kad cs par to domāju… Zini, Fredcrik, reizēm man šķiet, vai tikai Oskaru nebija pārņēmusi grūtsirdība… Nav viegli to izskaidrot… Padomā, kas notika vēlāk… Viņš taču vienmēr loti lepojās ar saviem birojiem, ar Donadjē kuģiem, ar Donadjē briketēm! Tagad viņa vietu ar pilnām tiesībām ieņēmis znots… Ar otra znota palīdzību daudz kas tika nokārtots… Es nereti Oskaram aizrādīju, ka viņš ar gadiem kļūst aizvien neciešamāks. Pārmetu, ka viņš ir īgņa. Nosaucu viņu par egoistu, jo viņš nevienam neļāva brīvi rīkoties un uzstāja, ka grib mūs ap sevi redzēt visus vienkop… Vai tev nešķiet, ka jau tad viņš bija sapratis to, ka…

Viņa meklēja vārdus, jo doma vēl nebija skaidra.

—   … to, ka nebūs neviena, kas varētu stāties viņa vietā… Bez šaubām… Neviena līdzīga viņam nebija… Piemēram, esmu pārliecināta, ka Oskars nicināja Kikī, uzskatīdams viņu par kretīnu. Nabaga Kikī! Ko tagad teiktu viņa tēvs?

Donadjē kundze novērsās. Viņai šīs domas nebija patīkamas, un tomēr tās reizēm neviļus ienāca prātā, it īpaši Frederika klātbūtnē…

Vai par notikušo zināmā mērā nebija atbildīga visa viņu ģimene? Kikī bija nācis pasaulē pārāk vēlu. Viņa vecākiem trūka pacietības rūpēties par bērnu. Brālim un māsām jau bija savas rūpes.

Lielākā kļūda, šķiet, tika izdarīta, pieņemot zēnam audzinātāju, šo Edmondu, par kuru iepriekš nebija ievāktas nekādas ziņas, kaut gan pat katram mājkalpotājam vienmēr pieprasa atsauksmes.

Marta bija nobažījusies pirmā, redzot abus kā viena vecuma pusaudžus dzīvojot savrup, šķirti no mājiniekiem un pat no visiem pārējiem.

Viņi nevienu neapmeklēja, grāmatas, kādas mēdz lasīt jaunieši, nelasīja un, izņemot pārspīlēto aizraušanos ar fiziskiem vingrinājumiem, nedarīja neko tādu, ar ko parasti nodarbojas citi.

—   Labāk vajadzētu viņu ievietot kādā pansionātā…

Un tieši tā viņi izdarīja, izvēlēdamies kādu Briseles jezuītu koledžu.

Pēc pāris mēnešiem ģimene uzzināja, ka zēns no turienes aizbēdzis, bet arī Edmonds nekur nebija atrodams.

—    Kā tev šķiet, Frederik, vai Kikī nevarētu būt atgriezies Francijā?

—   Tas mani pārsteigtu.

—   Nabaga zēns! Kad iedomājos, ka pēc pāris mēnešiem viņam jau būs divdesmit viens gads… Pietiek, nerunāsim vairs par to. Ieslēdz labāk atskaņotāju, Frederik… Uzliec kaut ko jautru…

Kad Frederiks viņas vēlmi bija izpildījis, iezvanījās tālrunis. Mūzikas dēl viņi tik tikko to sadzirdēja. Tas notika pulksten piecos. Nupat lietainā vakara drūmi palsajā krēslā bija iedegušies lukturi.

Donadjē kundze kā mājiniekiem tuvs cilvēks piegāja pie aparāta, bet vada otrā galā kāds brīnījās:

—   Kas runā? Hallo! Kā tā? Vai tiešām tā esi tu, Maman? Es pazīstu tavu balsi… Pie jums skan mūzika…

—   Zvana Martina, — Donadjē kundze draugiem paskaidroja.

Bet Martina turpināja:

—   Vai Frederiks ir mājās? Pavaicā viņam, vai es viņu netraucētu, ja atnāktu mirkli pabūt ar jums kopā?

Kad Donadjē kundze nolika klausuli, visi izbrīnījušies saskatījās. Martina ar Frederiku tikās diezgan bieži, taču parasti citā vietā — vai nu pie viņas mājās, vai restorānā. Neviens no klātesošajiem nespētu izskaidrot, kāpēc šoreiz tālruņa sarunā viņi noģida kaut ko nopietnāku nekā citkārt.

—   Filips droši vien ir aizbraucis medībās, — Donadjē kundze ieminējās, neapmierināta ar tādu traucējumu.

Kaut arī jau esot gados, viņai nepiemita tieksme uz melanholiju, un šīs svētdienas nomācošā gaisotne viņu ietekmēja mazāk nekā jebkuru citu.

—   Sagaidīsim Martinu un tad sagriezīsim torti, — Odete sacīja, gluži neviļus pārbaudīdama, vai mājā viss ir priekšzīmīgā kārtībā, it kā Martina būtu īpaša viešņa.

—   Vai apgaismojums jūs apmierina?

Bija iedegta vienīgi mazā alabastra lampiņa pie dīvāna. Loga zilganās rūtis satumsa aizvien vairāk, uz tām vizēja lietus lāses.

—   Kādas ir tavas domas par Filipa uzņēmumu? — Donadjē kundze Frcderikam jautāja. — Vai tas patiesi darbojas veiksmīgi, kā viņš pats apgalvo? Kad iedomājos, cik daudz naudas prasa viņu mājas uzturēšana…

Viņi pamanīja Martinas mazo, zaļo automašīnu apstājamies nama priekšā. Frederiks devās pie lifta durvīm sagaidīt jauno sievieti un neizpratnē noskatījās uz viņas vienkāršo, melno vilnas kleitu, virs kuras bija uzvilkts lietusmētelis.

Šādi ģērbusies, viņa tik loti atgādināja mazu pansionāta audzēkni, turklāt sērojošu, ka Donadjē kundze bija nepatīkami pārsteigta un, skūpstot meitu, vaicāja:

—   Kas noticis?

—   Nekas! Kam tad būtu jānotiek?

Martinas balsi varēja sadzirdēt, taču seja nebija saskatāma, jo mazā lampiņa apgaismoja visai šauru loku. Bija redzams tikai Martinas siluets, kas it kā pēc burvju mājiena, bet droši vien bez jebkāda iemesla ieguva neparastas aprises.

—   Atjaujiet, es palīdzēšu jums noģērbties, — Odete klusā balsī teica, jo pret Džeinas klienti Martinu bija paradusi izturēties pakalpīgi.

Martina mēģināja izkliedēt nospiedošo gaisotni, kas bija radusies ap viņu.

—   Tātad, Maman, kā jums klājas?

—   Kā klājas tev, mans bērns?

—   Kāpēc jūs visi uz mani tā skatāties? Šī droši vien ir jūsu naktslampiņa. Frederik, ieslēdziet gaismu!

Bet, kad viņš to bija izdarījis, Martina, samirkšķinājusi plakstus, aizlika roku acīm priekšā.

—   Nē! Šī gaisma ir pārāk spilgta. Iepriekšējā man likās ciešamāka.

—   Kas jauns jūsmājās? — Donadjē kundze apvaicājās.

—   Filips aizbraucis medībās. Es kopā ar kalpotājiem strādāju līdz pat brīdim, kad iedomājos apciemot Frederiku un Odeti.

Viņa nespēja nevienu piemānīt. Varēja just, ka viņas jautrais, brīvais runas veids ir mākslots. Viņai neizdevās padarīt to dabiskāku, iesaucoties:

—   Skat, jums galdā ir mokas torte! Šiki! Tā ir vienīgā, kura man garšo! Kāpēc jūs izslēdzāt mūziku?

—   Tava tālruņa zvana dēj… Mēs aizmirsām to ieslēgt no jauna.

—   Par ko jūs spriedāt?

—   Patiesību sakot, vairs neatceros… Par ko mēs īsti runājām, Frederik? Ja nemaldos, par Filipu, par jums abiem… Loti iespējams, ka Marta ir atstāta viena pati „tajā mājā”, vīrs droši vien arī aizbraucis medībās. Vienīgi tavs tēvs nekad to nedarīja… Kur tu izrāvi tik drausmīgu kleitu? — Donadjē kundze pukojās, redzot Martinu nejēdzīgi ģērbušos.

—   Es to atradu, kārtojot skapjus. Šai kleitai ir jau četri gadi. Nopirku to drīz vien pēc dzemdībām. Skaties! Vai tiešām tā man nepiestāv?

—   Pārāk drūma.

—   Tātad līdzīga šai pelēkajai dienai, — Martina pajokoja.

Viņa darīja visu iespējamo — ielēja tasēs karsto kafiju, palūdza

mazliet piena un pati grasījās doties uz virtuvi to sameklēt.

—   Nekādā gadījumā! — Odete viou aizturēja, it kā Martinas palīdzība nozīmētu īstu skandālu.

—  Tātad, manu labo Frederik? — Martina uzsāka, lai raisītos saruna. — Vai esat apmierināts kā vienmēr?

—   Ja vēlaties zināt, esmu ticis pāri atvaram…

—   Kādam atvaram?

—   Gan jūs kādreiz sapratīsiet… Taču vēlāk, daudz vēlāk…

—   Nepārspīlējiet! Jūs izskatāties lieliski, it kā jums būtu tikai četrdesmit pieci gadi…

Tālāk par tādām runām viņi netika. Katrs centās, cik spēja, lai izgudrotu kaut ko interesantu, meklēja vārdus, taču atkal un atkal nokjuva pie viena un tā paša — pie nodrāztām vai neveiklām frāzēm dakšiņu šķindas pavadījumā.

—   Vai jūs augu dienu netraucē autobusu un tramvaju trokšņi?

—   Martina ieminējās.

—   Pa dienu mēs neesam mājās, — Odete smaidot atbildēja,

—   bet vakaros trokšņu ir mazāk.

Skaidrs! Odete un Frederiks taču strādāja! Katru dienu noteiktas stundas strādājot, viņus mierināja apziņa, ka viņi vairs nav brīvi, bet vēlāk viņiem atlika tikai īss brīdis, ko pavadīt kopā, pirms no jauna iekrist miega tukšumā.

—   Starp citu, — Donadjē kundze ierunājās, — ja Filips būs atvedis irbes, tad vienu neaizmirsti atsūtīt man… Nelielu… Un jaunu!

Viņa iesmējās. Neko sliktu nejaušot, viņi visi mierīgi sēdēja savās vietās, kad pēkšņi Martina tik strauji pietrūkās kājās, ka gandrīz apgāza savu krēslu un, pietraukusics pie loga, palika tur stāvam kā pielipusi.

Visi acumirklī pielēca kājās un, kā nu kurš spēdams, tuvojās Martinai.

—   Martina, kas tev notika?

Viņi dzirdēja, ka Martina pūlas ievilkt elpu, lai atbrīvotu aizžņaugto kaklu.

—   Vai tev kaut ko nevajag? Tu nejūties labi?

Martina noliedzoši purināja galvu, sizdama papēdi pret grīdu. Viņa būtu devusi nez ko, lai tikai bridi viņu liktu mierā, taču, pats par sevi saprotams, visi bija viņu apstājuši

—   Odetc, vai jūs nevarētu atnest mazliet etiķa? — Donadjē kundze sacīja.

—   Nē, nevajag! — Martinai beidzot izdevās iesaukties.

Un viņa patiesās dusmās sāka neganti kliegt.

—   Nomierinies taču beidzot…

Nervu lēkme pēc brīža pārgāja. Martina bija nomierinājusies un, visos skumji noskatīdamās, izdvesa:

—   Lieciet mani vienu mirkli mierā…

Kas viņai bija uznācis? Nekas īpašs! Vienīgi pēkšņa, nepārvarama vēlme izplūst elsās, iemesties gultā, kā to kādreiz bija darījis Kikī, iecirst zobus palagos, plosīt tos ar nagiem, kunkstēt un pēkšņi izšļākt veselu birumu neizprotamu vārdu.

Viņa tuvojās galdam, mēģinādama smaidīt.

—   Piedodiet man… Ar to nu ir cauri…

—   Iedzer malciņu ūdens… Tu atkal kļūsti nervoza… Bet nekas nopietns tas droši vien nav…

Donadjē kundze maldījās. Martina mātes domas uzminēja. Frederikam gan ne mirkli nebija ienākusi prātā doma par iespējamu grūtniecību, arī to Martina uzminēja. Viņš samulsis novērsās. Sāpīgi savilktu seju kaut ko pārdomāja. Bet, kad viņa acis iekvēlojās dusmās, Martina saprata, ka viņš bija domājis par Filipu.

—   Tā, lūk, esmu sabojājusi jums palaunadzi, — viņa atvainojās.

Vai viņai labāk nevajadzētu doties prom?

Un visos vīriešu kabarejos — kā lielajos, tā mazajos, kā gaišākajos, tā tumšākajos — rosījās saīguši cilvēki, tāpēc ka bija svētdiena, tāpēc ka nemitējās lietus un tāpēc ka…

Ari Grendoržu mājās kopš agra rīta jau skanēja īgna sievietes balss, kas vīram, kurš nebeidza viņas priekšā izlikties, kaut patiesībā karsti vēlējās steigties prom, bija vairākkārt atkārtojusi:

—   Ej taču beidzot projām, brauc uz tām medībām!

—   Vienīgi Filipa dēl…

—   Es taču tev neliedzu — brauc! Kāda vajadzība vēl taisnoties?

Dīvaina sakritība: arī Polete bija nikni ķērusies pie mājas darbiem. Tiesa gan, viņai bija savs attaisnojums — jaunajā dzīvoklī vēl visām lietām nebija atrasta īstā vieta.

Pēc tam viņa aizvadīja bērnus kopā ar audzinātāju pie vīratēva un visbeidzot aizsūtīja virtuveni uz kinoteātri.

Polete juta nepieciešamību palikt vienatnē, kaut reizi būt viena pati, taču, nezinādama, ko īsti iesākt, viņa staigāja no istabas uz istabu, brīžam iemezdamās atzveltnī, brīžam gultā.

Tur, Soloņā, Filips un Albērs droši vien bradāja pa dubļainajiem laukiem, visapkārt skanēja suņu rējieni un dzinēju saucieni. Turienes pilī kāda mājsaimniece klāja galdu trīsdesmit piecām personām. Viņi izvietoja uz galda savus produktu groziņus. Piecpadsmit, varbūt pat vairāk automašīnu aizsprostoja pagalmu…

Jau trīs dienas Polete nebija tikusies ar Filipu, ja neņem vērā, ka nupat no sava sestā stāva loga īsu bridi bija redzējusi viņu izkāpjam no mašīnas, lai ieliktu bagāžniekā Albēra šautenes.

Šajās dienās viņš bija piezvanījis tikai vienu reizi.

—   Vai tā esi tu? Klausies… Man jāpiesargās… Martina kļūst aizvien neciešamāka, nupat viņa bija pie manis birojā… Es uzduros viņai uz katra soļa…

—   Filip! — Polete bija iesaukusies.

—   Ko tu gribi, mazais? Ir jānogaidaļ Vismaz līdz tam, kad vienā jaukā dienā man viss būs līdz kaklam…

—   Neesi tik nervozs, Filip! Uzmanies! Apsoli, ka būsi prātīgs…

Pēc tam viņš bija nolicis klausuli.

Grendoržu dzīvoklī dega visas lampas, gandrīz visas durvis bija atvērtas, un Polete, ik pa brīdim ieraugot sevi kādā spogulī,

mazliet atglauda matus un sakārtoja savu peņuāru, vēl pulksten piecos pēcpusdienā būdama šādā izskatā.

Polcte iemeta bērnistabā kādu uz dīvāna pamestu lelli, jau nez kuro reizi mēģināja raudāt, bet tas neizdevās, un viņa nespēja atbrīvot sevi no smagas, nospiedošas sajūtas, kas traucēja normāli elpot.

Šī sajūta bija tikpat mokoša kā bezmiegs. Viga nejutās ne īsti slima, ne vesela. Viņa nebija nervoza, jo veselu stundu varēja mierīgi nogulēt gultā, acis pievērsusi griestiem. Un tomēr tūlīt pēc tam atkal juta vajadzību apstaigāt dzīvokli ar gaišajām sienām, dzīvokli, kurā vēl nejutās kā savās mājās, viņa pat nezināja, uz kuru pusi veramas durvis, un velti nopūlējās ap vienām, grūzdama tās vaļā, kaut gan bija vajadzējis vilkt tās uz savu pusi, viņa bija pat iedomājusies, ka ir ieslēgta.

Neskaitāmas reizes noskatījusies uz tālruņa aparātu, Polete neizpratnē paraustīja plecus. Kam lai piezvana? Un ko lai saka? Un gandrīz katrā istabā bija viens no šiem muļķīgajiem aparātiem

—   Albērs tos bija licis ievilkt pēc Filipa mājas parauga, kā vienmēr viņu atdarinot.

Pulksten sešos Polete iegāja virtuvē, pēc tam bufetes istabā, lai pārliecinātos, vai dzīvoklī nav palicis kāds no kalpotājiem. Pēc tam viņa aizslēdza gan ieejas, gan arī kalpotāju durvis.

Brīžam viņa dzirdēja liftu braucam augšup vai lejup, un šie trokšņi viņu iztrūcināja. Viņa nolēma piezvanīt vīratēvam, un viņš pats bija pie aparāta.

—   Tēti, vai bērni vēl ir pie jums? Nē, nekas… Es strādāju… Jā, vai zināt, vienmēr jau atrodas kaut kas sakārtojams… Nē… Lai viņi paēd vakariņas turpat pie jums… Arlabvakar!

Tātad bērni vēl bija Parīzes otrā galā, Rišāra Lenuāra bulvāri, kur vecais Grendoržs kādreiz bija nodibinājis vienu no Francijas lielākajiem darbmašīnu uzņēmumiem…

Albērs tobrīd atradās tālu, vēl tālāk par Orlcānu…

It kā visai šās dienas nervozajai rosībai vajadzētu beigties tieši ar to, Polete, iegājusi nevis kabinetā, bet smēķētavā, ar drošām kustībām atvēra grāmatskapi, kurā atradās tikai biezi sējumi zaļos un sarkanos vākos, kalendāri un ilustrētie žurnāli. Viņa izvilka no plaukta kādu enciklopēdijas sējumu ar burtu ,,S” un, satrūkdamās ikreiz, līdzko dzirdēja liftu braucam augšup vai lejup, lasīja:

„Strihnīns, v. dz., no grieķu vai….”

„… parasti lietojams sālu veidā…”

„… iesūcies ādā vai gļotādās, tas izraisa hiperestēziju…”

„… nevienmērīgu elpošanu, neregulāru sirdsdarbību, kliegšanu un nāvi pēdējā konvulsijā; prāts paliek neskarts līdz galam…” Ar spēju kustību aizvērusi grāmatu, Polete piecēlās un nolika to vietā. Tad, it kā pēkšņi būtu kaut ko izlēmusi, izvilka no grāmatu rindas otru sējumu.

„Laudanum… v. dz., vārda senā nozīme: attīrīta opija sula…” Viņa varēja derēt, ka stāvā, kur atradās vienīgi viņu dzīvoklis, ir apstājies lifts. Neviens tomēr nezvanīja. Viņa piegāja pie durvīm un piespieda ausi pie tām, taču nedzirdēja ne mazāko troksni.

Poleti pārņēma tādas bailes, ka, iegājusi savā istabā, viņa sameklēja Albēra revolveri un, spēji atvērusi durvis, nospieda kāpņu telpā kontaktpogu.

Neviena tur nebija. Viņa bija pārāk jūtīga. No jauna ieslēgusies, Polete iemeta revolveri atpakaļ atvilktnē, pēkšņi ar šausmām noskatīdamās uz to, jo tas taču bija varējis izšaut!

Vakariņas Polete neēda. Kalpotājiem viņa bija sacījusi, ka paēdis pilsētā. Pulksten deviņos viņa izdzirdēja durvju zvanu un acumirkli pazina savu bērnu balsis.

Kāpēc bērni tik ziņkārīgi uzlūkoja māti? Kas viņā bija tik īpašs? Noskūpstījusi bērnus, Polete steidzīgi ieskatījās spogulī. Nu kas tur sevišķs, ja viena matu cirta bija nokarājusies viņai pār vaigu? Varbūt viņas acis likās stingākas nekā parasti? Poleti mocīja migrēna. Deniņos pulsēja.

Kad pirmajā rīta stundā mājās atgriezās Albērs, viņš pārsteigts redzēja smēķētavā atvērtu vārdnīcu, bet tas viņu nekavēja izkūpināt pēdējo cigareti, novilkt zābakus un pēc tam nolikt vietā šautenes.

Beidzot viņš bez trokšņa atvēra guļamistabas durvis, kaut gan pa spraugu durvju apakšā redzēja spīdam gaismu, — viņa tēvs bija sašutis, dzirdot, ka Albēram un viņa sievai būs atsevišķas guļamistabas.

Gulta nebija uzklāta. Polete peņuārā ar vienas pēdas galā karājošos čību šķērsām gulēja gultā un iemigusi nevienmērīgi elpoja, it kā redzētu ļaunu sapni.

—   Mišels Donadjē kungs lūdz pavaicāt, vai kundze viņu pieņems.

—   Kur viņš atrodas?

—   Priekšistabā.

Martinu neuzjautrināja pat tas, ka brālis droši vien gaidot stāv cieņas pilnā pozā ar cimdiem rokā.

—   Ielaidiet viņu salonā.

Tas notika trešdien pēc lietainās svētdienas — pirmdienas avizes bija ziņojušas, ka lietus svētdien pārspējis savu pēdējo divdesmit gadu rekordu. Laiks bija kļuvis vēsāks, kaut gan īsta ziema vēl nebija sākusies. Šķērsojot savu istabu, Martina redzēja, ka pulkstenis rāda vienpadsmit un desmit minūtes.

—   Sveicināts, Mišel!

Viņa ierasti lāva brālim noskūpstīt pieri, kā tas ģimenē bija pieņemts, pēc tam ierāvās dīvāna stūrītī un pārklāja ar peņuāra malām kājas.

—   Kā jūties? — viņa vaicāja, taču Mišela klātbūtnē šim jautājumam nebija jēgas, jo viņa pati varēja redzēt, ka brālis kļūst aizvien tuklāks.

Tā jau bija īsta aptaukošanās, Mišela vaibsti bija vēl vairāk izplūduši, zods iegrimis taukos un zaudējis aprises.

—   Es jūtos viduvēji, — viņš nopūtās.

Martina izteica nožēlu, taču bez mazākā aizkustinājuma. Patiesību sakot, viņš Martinai nedaudz riebās, un viņa nespēja atvairīt domu, ka Mišelam kaut kas no viņas ir vajadzīgs, bet viņš tikai nezina, kā uzsākt sarunu, lai novestu to pie labvēlīga iznākuma.

—   Tu atbrauci no Antibas?

Pēc pēdējām ziņām, Mišels dzīvoja Antibā. Taču dzīves vietu viņš jau trīs vai četras reizes bija mainījis, un katra pārcelšanās saistījās ar vairāk vai mazāk kaislīgu mīlas dēku.

—   Nē, nevis no Antibas… Es tagad dzīvoju Kasisā, ne visai dārgā viesnīcā, kur par mani lieliski rūpējas. Bet kā klājas tavam vīram?

Šai mirklī iezvanījās tālrunis. Martina, graciozi izslējusies, sniedzās pēc klausules.

—   Hallo! Ko jūs teicāt? Jā… Sveicināta, Polete… Kā klājas?

Mišels, kas nebija visai labs novērotājs, tomēr satrūkās, dzirdot, kā pārvēršas māsas balss, redzot viņu tik saspringtu cieši raugāmies vienā grīdas paklāja punktā.

Vada otrā gslā Poletes Grendoržas balss skanēja diezgan nedroši.

—   Pateicos, man klājas labi. Vai zināt, dārgā draudzene, jau pagājusi vesela mūžība, kopš neesam redzējušās…

—   Jums tā šķiet?

—  Tieši kopš pagājušās trešdienas brokastīm. Nupat cs saņēmu četrus ielūgumus uz šāvakara kinoizrādi. Vai zināt, tā būs liela galā izrāde. Visi plēšas pat nieka atliecamā sēdeklīša dēl. Šķiet, ka tā ir pati ievērojamākā filma pēdējos trīs gados… Hallo! Jūs klausāties?

—   Jā, es klausos.

—   Tātad jūs nāksiet?

—   Es nezinu, vai Filips nav jau ieplānojis ko citu. Piezvaniet taču viņam pašam.

—   Man neērti.

—   Kāpēc?

—   Man netīk zvanīt vīriešiem, it īpaši uz darba vietu. Jādomā, ka Filips atrodas savā kabinetā?

Un tad kāda pēkšņa, droši vien improvizēta pārdrošība!

—   Patiesi, laikam tomēr vajadzēs aiziet uz Elizejas laukiem un pie reizes satikt Albēru… Hallo! Aizmirsu jums pateikt, ka tur būs vajadzīgi vakartērpi… Frakas, izsmalcinātas manieres…

—   Kas noticis? — Mišels, aizvien vēl vērodams māsu, neko nedomājot, vaicāja.

—   Nieki… Ielūgums uz šovakaru…

—  Vai cs tev sacīju… Ak, jā! Protams… Bet kas ar tevi notiek, Martina?

—   Nekas, vari man ticēt.

—   Tu neesi tāda kā parasti… Tu izskaties tik saspringta… Varbūt man atnākt citreiz?

—   Nē, nē! Stāsti vien, kas tev uz sirds.

—   Tas nav tik steidzami… Man negaidot bija radušies svarīgi maksājumi, un līdz ar to esmu nonācis nelielās naudas grūtībās. Vai tu nevarētu palūgt,, lai Filips uz manu nākamā semestra

kuponu rēķina man kaut cik izmaksā jau tagad… Nedaudz… Divdesmit tūkstošus…

Kad Mišels minēja šo „nākamo semestri”, Martinai bija skaidrs, ka runa ir vismaz par nākamā gada otro semestri, jo Filips tādā veidā jau vairākkārt viņam bija izlīdzējis.

—   Zvēru tev, ka tā ir pēdējā reize, kad ļāvos krist sievietes valgos! — Mišels taisnodamies norūca.

Citās reizēs Martina bija uzklausījusi brāļa gaušanos diezgan pacietīgi, bet tagad nez kāpēc viņš Martinā izraisīja patiesu riebumu.

—   Labāk būtu, ja tu pats dotos pie Filipa.

—   Kā tad tā? Vai jūs vairs ncsaprotaties?

—   Nē. Bet es nevēlos, ka šie tavi lūgumi vienmēr jānokārto man.

Kaut gan Martina uzmanīgi sekoja sarunai, viņai prātā raisījās arī citas domas — Polctcs balss tālrunī, pēdējo dienu nenozīmīgie sīkumi.

Vai Filips bija patiess, kad, pie vakariņu galda izrādīdams prieku, izlikās noticējis tam, ka sieva incidentu aizmirsusi? Pat aplinkus viņš uz to vairs nenorādīja, Polcti nepieminēja un kopā ar Grendoržicm laiku pavadīt vairījās — tas bija kaut kas neparasts.

Bet Mišels tikmēr turpināja:

—  Jādomā, ka Filipam ar darījumiem veicas labi?

—   Es par to nedomāju.

Ja atnākot Mišels bija pati medainākā laipnība, gandrīz vai pazemība, tad tagad viņš lāva izlauzties veca rūgtuma krājumiem.

—  Tādā gadījumā es nesaprotu, kas viņu kavē izmaksāt man pirms noteiktā laika divdesmit tūkstošus franku? Jebkurš baņķieris to izdarītu. Es tikai tāpēc prasu Filipam, lai citi nevarētu teikt, ka Daržāna svainis…

—  Esi tik laipns, ej un izstāsti to Filipam pašam viņa kabinetā.

—   Tev laikam šķiet, ka es neiedrošinos to darīt? Nevajag aizmirst, ka Filips par savu bagātību var pateikties vienīgi mums. Un es tev to saku loti pieklājīgi, kaut gan būtu varējis izteikties daudz asāk.

—   Mišel, liec mani mierā!

—  Tu acīmredzot esi viņa pusē.

—   Ne taču, ne, es neesmu viņa puse, kā tu to domā. Man tikai netīk klausīties, ka tu runā tādas muļķības.

—  Tu tās sauc par muļķībām? Varbūt uzdrīkstēsies apgalvot, ka Filips nav mūs visus lielākā vai mazākā mērā izdzinis no mūsu pašu mājām?

Martina skumji palūkojās uz brāli. Viņam zem acīm bija maisiņi, ūsas jau sirmoja, bet, kaut arī laiks bija nelāgs, uz kurpēm, kuras viņš vienmēr spodrināja pats, neredzēja ne plankumiņa, ne puteklīša.

—   Pavaicā, kam vien vēlies: mammai, Olsenam, Martai…

Mišels piecēlies lieliem soliem staigāja salonā, kura greznība

šķita apstiprinām viņa apgalvojumus.

—   Mišel, vai tiešām tu gribi, lai cs beidzot reiz pasaku tev, ko domāju? Tu pats to vēlies, vai nav tiesa? Bet vēl nav par vēlu. Tev atliek tikai sameklēt Filipu viņa kabinetā, un es brīnītos, ja viņš tevi nepieņemtu.

—   Nē, es tagad gribu, lai tu runā! Esi jau pietiekami daudz pateikusi.

—   Lai notiek, kā vēlies! Tici man, ja mums nebūtu Filipa, tad mūsu nams Larošelā tagad atrastos vēl daudz bēdīgākā stāvoklī un, iespējams, vairs nepiederētu mūsu ģimenei. Tēvs tevi labi pazina un tāpēc nekad nejāva uzņemties iniciatīvu. Neliec man cilāt šīs nepatīkamās atmiņas! Olsens patiesi ir spējīgs un lielisks galvenais grāmatvedis. Taču mamma, lai cik viņai bija labas gribas, dažos mēnešos panāca to, ka vienā no mūsu labākajiem uzņēmumiem radās liels juceklis. Tāpēc es lūdzu, lai neviens vairs neiedomājas apgalvot, ka Filips…

—  Tu aizstāvi savu vīru, — Mišels māsu asi pārtrauca, meklēdams cepuri, ko bija atstājis sulaiņa rokās.

—   Es nevienu neaizstāvu, bet mani šausmina zināmi mājieni. Ja tēvs ir miris, tad droši vien tāpēc, ka viņu bija pārņēmusi depresija, redzot, kādi mēs visi esam. Vai tev vēl ir kas sakāms?

—   Nedomāju vis.

—   Tādā gadījumā — ardievu. Mani gaida dēls.

Viss, ko Martina nupat bija sacījusi, pauda viņas domas, taču viņa domāja ne vien par to un katrā ziņā ne jau tādā veidā. Jo Jaunāk Mišelam pašam! Viņam vajadzēja izvēlēties izdevīgāku brīdi.

Iegājusi savā istabā, Martina nekavējoties paņēma tālruņa klausuli un pieprasīja sindikāta numuru.

—   Savienojiet mani ar Filipa kungu… Hallo! Filip, vai tu tas esi? Atvaino mani, ka iztraucēju tevi darbā… Vai Polete tevi nemeklēja? Vai viņa vēl ir pie tevis? Ko tu teici? Nupat tikai ienākusi? īstajā brīdī! Esi tik laipns un palūdz viņu pie aparāta…

—   Hallo! Jā, es klausos! — Polete pārlieku skali iekliedza klausule.

—   Polete, es lūdzu piedošanu par šo traucējumu. Bet aizmirsu jums pavaicāt, kādas krāsas tērpā jūs šovakar būsiet, lai, izvēlēdamās savējo, es varētu to pēc iespējas pielāgot jūsējam…

Viņa varēja derēt, ka Filips tur rokā otru klausuli, bet Polete, nenovērsdama acis no viņa, gaida padomu un iespējams pat, ka kleitas krāsu viņš tai bija pačukstējis…

—   Ak debeszilā? Pateicos… Pasveiciniet no manis Alberu.

Martina ar skumju seju palika sēžot pie aparāta, tieši tāda

viņa mēdza būt augu dienu, kad Filipa nebija mājās.

„… un Jēzus viņiem uzlika rokas…”

Šis īsais Evaņģēlija fragments piecas sešas reizes bija iešāvies Martinai prātā, bet tikai nupat viņa to īsti izprata. Kaut viņai kāds uzliktu divas vCsas, mierinošas rokas uz pieres, uz acīm…

Visi bija pārliecināti, ka Martina ir loti mierīga, nereti viņai šo pārmērīgo mieru pat pārmeta, bet īstenībā viņa gandrīz vai fiziski cieta sava iekšējā nemiera dē|.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad Martina atkal zvanīja Filipam.

—   Hallo! Tas esi tu? Pie tevis tūlīt ieradīsies Mišcls… Jā, vienmēr to pašu… Dari, kā velies… Vai Poletes pie tevis vairs nav?

Viņš atbildēja noliedzoši, bet vai tam varēja ticēt? Un, pat ja viņš nomeloja, tad ko viņi viens otram bija teikuši? Kādu tikšanos atkal norunājuši?

Vienīgais, ko Martina tagad saprata, bija šis Evaņģēlija fragments. Viņai ienāca prātā, ka senāk Reomīra ielas mājā uz tikšanos ar divām sievietēm bija nācis Frederiks, un pirmajā stāvā viņam savas sīkās ikdienas likstas mēdza izklāstīt Donadje kundze, pēc tam otrā stāva dīvainajā buduārā ar melnajiem aizkariem

viņš kopā ar Evu, sēžot zemē uz spilveniem, bija smēķējis cigaretes…

Bet Martina nevēlējās draugus, pat ne draudzenes.

Viņa vēlējās tikai vienu — Filipu!

Kā parasti, kad bija norunāts kopīgi kaut kur doties, viņi satikās tuvējā amerikāņu bārā. Polete bija debeszilajā kleitā, kaut gan tās krāsa bija vienīgā, kuru viņai nekādā gadījumā nevajadzētu lietot savā garderobē, jo tā izcēla auguma izplūdušās līnijas un sejas bālumu.

Turklāt scrmulādiņu apmetņi abām sievietēm bija uzkrītoši līdzīgi, jo Poletei piemita mānija visu, kas bija Martinai, steidzīgi pasūtīt pie tiem pašiem sagādniekiem.

No bāra lidz kinoteātrim nebija vairāk kā simt metru, un viņi tos veica kājām. Martina gāja blakus Albēram, bet Filips, īsu brīdi vilcinājies, ko Martina ievēroja, pasniedza elkoni Grendorža kundzei.

—   Vai jums nešķiet, ka Polete neizskatās labi? — Albērs noraizējies paguva Martinai pačukstēt šo nodrāzto frāzi. — Viņa pēdējā laikā kļuvusi ļoti nervoza. Jums vajadzētu viņu uzmundrināt. Viņa taču tik viegli pakļaujas jūsu ietekmei…

Viņi iegāja galerijā zem stiklotās nojumes, bet, ejot starp republikas gvardiem parādes uniformās, pēkšņi gadījās nepatīkams incidents. Drūzma bija liela. Policisti gaidīja, kad viņiem ierādīs vietas. Kamēr stingri tika pārbaudītas ieejas kartes, vestibilā sablīvējusies publika radīja sastrēgumu.

Albērs pasniedza ieejas kartes smokingā ģērbtam jaunam cilvēkam, kurš iemeta tajās īsu skatienu.

—  Divas vietas balkona piektajā ložā… Divas parterī… Lūdzu, nāciet šeit…

Manīdams, ka Albērs ir nedaudz apjucis, sarunā iejaucās Filips.

—         Esmu Filips Daržāns, baņķieris, — viņš pašpārliecināti teica.

—   Te laikam būs kāds pārpratums. Mēs vēlējāmies sēdēt visi blakus.

—   Nav iespējams… — jauneklis strupi atteica, jau pievērsdamies citiem.

—   Piedodiet… Es jūs lūdzu… Vai manu vārdu dzirdējāt?

—   Nepazīstu tādu! Ja vēlaties, varat parunāt administrācijā.

Pirmoreiz pēc vairākām dienām Martina pasmaidīja, redzot,

kā virs uzņem šo triecienu.

„Esmu Filips Daržāns, baņķieris.”

„Nepazīstu tādu!”

Bet viņa šo baņķieri pazina lieliski. Viņa jutās pat nedaudz aizkustināta, kad Filips, pēkšņi nobālis, apņēmīgi steidzās klāt administratoram.

Sadzirdēt, ko viņš tam saka, nevarēja.

—   Kas tur nu sevišķs, ja mēs filmas laikā būsim šķirti? — Polete neparasti muļķīgā izskatā nočukstēja.

Viņa acīmredzot cerēja, ka varēs sēdēt blakus Filipam, kamēr vīrs paliks kopā ar Martinu. Kāds aizgāja sameklēt iespaidīgāku personu, šķiet, galveno direktoru. Filips saniknots atgriezās ar noliedzošu atbildi. Neko vairs nevarēja mainīt. Visas vietas bija aizņemtas. Neko nevarētu darīt arī tad, ja nebūtu bijusi tik liela steiga.

Kad viņi devās uz platajām marmora kāpnēm, Martina gluži dabiski pieķērās pie vīra elkoņa kā pie sava personīgā īpašuma un skali noteica:

—   Mēs abi paliksim parterī. Tu taču zini, ka esmu mazliet tuvredzīga. Grendoržiem būs jāieņem vietas ložā.

Bija par vēlu viņas lēmumu apstrīdēt. Viņi tuvojās smagajam samta aizkaram. Zālē bija jau satumsis, un vietu ierādītāja apgaismoja viņiem ceļu ar elektrisko lukturīti.

Par Grendoržiem parūpējās cita vietu ierādītāja, kas uzveda viņus balkonā.

—   Klusāk! Sēdieties taču! — skatītāji nemierīgi čukstēja.

Un, ieņēmusi vietu, Martina savas pārdrošības dēļ vēl aizvien

trīcēja. Ekrāna attēls bija gaišs, un, izmantojot šo gaismu, viņa palūkojās uz Filipu, kura sejas izteiksme bija tāda kā viņu nelaimīgākajās dienās.

—   Tu dusmojies uz mani? — Martina pačukstēja.

—   Nē! — viņš strupi atbildēja.

—   Kas tev notika?

—   Nekas! Netraucē klausīties… #

Viņi viens otram nepieskārās, taču Martina sajuta, ka Filips ir saspringts un domās kavējas citur, nevis pie ainām, kuras

ekrānā q§koja cita citai, un tikpat kā neklausās skaļajās balsīs, kas nāca no šīm melnbaltajām būtnčm.

Droši vien arī Polete balkona ložā dusmojās, kodīja kabatlakatiņu un atgrūda vīra elkoni.

Līdzko pirmā daļa bija beigusies, Filips, nenogaidījis, kad zāle iedegsies gaisma, steidzīgi izgāja no krēslu rindas un devās uz durvīm.

To neparedzējusi, Martina apjukumā mirkli palika stāvot, tad nobijusies arī iegriezās celiņā, pa kuru publika lēnām virzījās uz izeju, jo krēslu rindas bija iztukšojušās.

Martinu patiesi pārņēma bailes kā bērnu, kurš pūlī apmaldījies. Viņa ar acīm meklēja balkonā Grendoržus, bet tie savu ložu jau bija atstājuši un droši vien atradās kuluārā vai kāpnēs.

Vestibils bija milzīgs, jo šī kinozāle bija viena no lielākajām Parīzē. Martina šaudījās uz visām pusēm kā automāts un, spraukdamās cauri pūlim, murmināja:

—   Piedodiet… Piedodiet…

Taču atrast Filipu vai Grendoržus neizdevās. Dažbrīd viņa bija gatava ņemt taksometru un braukt mājās, bet, galīgi par to vēl neizšķīrusies, turpināja meklēšanu, kad pēkšņi viņas elkonim pieķērās kāda sievišķīga roka.

—   Kur jūs bijāt nozuduši?

Polete un Albērs pārsteigti noskatījās Martinā. Bet viņa, pārvarēdama savu patmīļu, vaicāja:

—   Vai Filipu jūs neredzējāt?

—  Nē, bet mēs ari viņu meklējam. Bijām pārliecināti, ka viņš ir kopā ar jums. Uz kurieni viņš aizgāja?

Beigu beigās viņi Filipu tomēr ieraudzīja, viņa acis drudžaini mirdzēja, pirksti nervozi trīcēja.

—   Mēs jūs meklējām, — Albērs, izlikdamies priecīgs, teica, jo noģida laulības drāmu.

—   Tad jau labi — nu esat mani atraduši!

Bet Martina, uzmetusi skatienu Filipa viskija glāzei, teica:

—   Arī es labprāt kaut ko iedzertu. Vienu viskiju, bārmen!

Grcndorži nevarēja nenoprast, kāda cīņa šeit, šo vakartērpu

un melno fraku vidū, sākusi risināties.

Martina nejuta tieksmi pēc alkoholiskiem dzērieniem. Bet Filips nelielu aknu darbības traucējumu dēj ievēroja savam rosīga

jam dzīves veidam atbilstošu diētu — viņš ēda dārzeņus, uz restēm ceptu galu, dzēra bordo, bet liķieri nekad vai tikpat kā nekad un īpaši atturējās no viskija.

—   Ko jūs dzersiet? — Filips sabozies pievērsās Poletei.

—   Mēs nedzersim. Tūlīt būs atkal jākāpj augšā. Ir laiks, vai nav tiesa, Albēr?

Tie abi aizgāja, un vestibils ap otru pāri tukšojās, bet Filips pasūtīja vel vienu viskiju.

—   Cik daudz jau esi izdzēris?

—   Tris!

—  Bānrten, man vēl divus viskijus, — Martina bārmenim vēsi uzsauca un pusbalsī piebilda: — Tā, nu mēs būsim līdzīgi.

Tobrīd Martina ievēroja, ka Filipa elpa kļūst smaga, viņa roka cieši sažņaudz bāra letes margas un pārklājas baltsārtiem plankumiem.

—   Tu vēlies palikt šeit arī filmas laikā?

-Jā!

—   Tad es arī palikšu.

Filips valdījās. Viņa pacietība bija galā. Pāris reižu viņa skatiens apstājās pie sievas, un Martina skaidri uztvēra viņa acīs naidu.

Raugoties uz Martinu, jebkurš būtu ievērojis, ka viņas izturēšanās ir cienīga un vēsa, kaut gan viņa šai laikā domāja, vai spēs vēl noturēties kājās.

—   Filip! — viņa, it kā pēdējoreiz aicinot, tikko dzirdami nočukstēja.

—   Ko vēlies?

—  Vai tev nešķiet, ka mums labāk vajadzētu atgriezties mājās?

—   Nē!

—   Labi! Tad paliksim…

Martina nebija spējīga izdzert trīs viskijus Viņas rīcība pauda izaicinājumu. Norijusi tikai dažus malkus, viņa sajuta nelabumu.

Durvis uz zāli jau slēdza. Vestibils bija tukšs, un tajā tikko dzirdami atbalsojās mūzikas skaņas, vēlāk atskanēja bravo saucieni, sveicot režisoru.

—   Filip, tu esi ļauns.

Nevērojot bārmeni, kurš, cik vien telpa to atļāva, bija taktiski attālinājies, Filips iekaisa dusmās.

—   Ak tad tu atzīsti, ka cs esmu tas ļaunais! Lok, kā! Tikai viņa esot tā labā! Tu visu cilvēku priekšā mani apkaunoji, un ne vien mani, bet arī mūsu draugus…

—   Vai tāpēc, ka gribēju palikt kopā ar tevi?

—  Tāpēc, ka tā nebija tava vieta! Pirmkārt, viņi mūs ielūdza…

—   Nevajag pārspīlēt.

—   Man pietiek, vai dzirdi? — brutāli satvēris Martinas roku pie plaukstas, viņš nikni kliedza. — Tas velkas jau vairākas dienas, tā ka es gandrīz nespēju vairs elpot…

—   Ko esmu nodarījusi?

—   Neko! Viss! Tu saindē manu dzīvi mirkli pēc mirkļa! Vai domā, ka es nesaprotu, kas slēpjas aiz tava augstprātīgā miera? Un vienīgi tāpēc, ka esmu nelaimīgi pārgulējis ar kādu sievieti!

—   Nē, Filip!

—   Ko tad vēl esmu nodarījis? Nu, saki! Pārgulējis ar sievieti, turklāt ar tādu, kurai trūkst jebkādas pievilcības! Ar sievieti, kuru biju spiests iegūt vienīgi tāpēc, ka tā pati metās man ap kaklu un es neiedrošinājos viņu atgrūst, jo viņa, tāpat kā viņas vīrs, man ir nepieciešama…

—   Tu dari man sāpes, Filip!

Viņš atbrīvoja Martinas plaukstu, ap kuru palika sarkans nospiedums.

—   O! Nav liela māksla būt muļķīgi greizsirdīgai, augu dienu domājot vienu un to pašu, kad nekā cita nav ko darīt…

—   Klusāk! — no zāles gala viņu apsauca kāds kontrolieris.

Bet Filips neapklusa. Viņš bija atguvis savu mundrumu. Viņš

runāja vienā laidā — ļauni, skarbā balsī un tomēr skumju pilnām acīm.

—  Esmu upurējis visu, lai īstenotu savus plānus. Esmu strādājis divdesmit stundas dienā. Visus savus pasākumus esmu centies noturēt saspriegtās rokās un zvēru tev, ka tas nebūt nav viegli. Vienīgi tāpēc cs varu tev dot visu, ko tu man lūdz, tāpēc es nekad tev neļauju ielūkoties manās rūpēs, bet tev šķiet, ka vajadzētu tik ļauties dzīvei…

Neredzot Filipu, Martina būtu varējusi noticēt viņa izmisumam, taču viņas acu priekšā bija Filipa seja, un viņa noprata, ka aiz šīs vaļsirdības, ko varbūt izraisīja alkohols, slēpjas izlikšanās.

—   Apklusti, Filip, esi tik laipns! Vai arī dosimies mājup.

—   Nē!

—   Ko tu gribi darīt?

—   Grendorži mūs ielūdza vakariņās. Es iešu.

—   Bet ja es to nevēlos?

—   Jo ļaunāk!

—   Filip!

—  Nē! Izbeidz reiz velti činkstēt: „Filip!… Filip!” Šai brīdī tev svarīgs ir tikai viens — kaut es neizraisītu skandālu. Tev tagad svarīgāks šķiet, lūk, tur tas vīrs, kurš noskatās uz mums pa gabalu un uzsauc: „Klusāk!”…

Pašam negribot, viņš iztukšoja vēl vienu līdz malām pilnu glāzi viskija un domāja, ar ko atsākt dusmošanos.

—  Varbūt tu vēlies, izmantojot gadījumu, parunāt par maniem darījumiem? No tiem tu bīsties, vai nav tiesa? Tev labāk patīk neko nezināt. Saproti, ka līdz piecpadsmitajam datumam man par katru cenu jāsameklē kaut kur astoņsimt tūkstoši franku. Ja divos mēnešos neizdosies realizēt pusotru miljonu, tad S.M.P. bankrotēs! Vai esi spējīga to saprast, jā vai nē? Vai kundze ir izvēlējusies īsto brīdi, lai rīkotu greizsirdības scēnas, lai vienmēr sekotu man pa pēdām un iztaujātu manu šoferi? Jo tu taču esi viņu iztaujājusi par manām gaitām, es to zinu!

—   Filip!

—  Šorīt bija kronis visam! — viņš nicīgi pasmīnēja. — Piecās minūtēs tu paguvi divreiz piezvanīt uz manu kabinetu, un tikai tāpēc vien, ka tur atradās Polcte. Vakar tu bez jebkādas vajadzības ieradies pie manis Elizejas laukos pieprasīt atslēgu, kuras man nemaz nebija! Un tādos apstākļos man jāstrādā, jāapgroza miljoni, man…

—   Es aizeju, — Martina, izlikdamās, ka dodas uz garderobi, sacīja.

Tad Filips atkal satvēra viņas roku pie plaukstas, taču vēl brutālāk nekā pirmoreiz.

—   Nekur tu neiesi! Nepūlies velti skatīties apkārt! Es uzspļauju skandālam, vai šoreiz tu dzirdi?

Un viņa skatiens kļuva tik ļauns, viņa seja tā pārvērtās, ka Martina nodūra galvu un asaras ritēja viņai pār vaigiem.

—   Filip, atjēdzies, — viņa lūdzās, — nedzer vairs!

—   Es neesmu piedzēries.

Un, lai Filipu nomierinātu, arī viņai cits nekas neatlika, kā tēlot — gan lūgties, gan piekrist visam, ko viņš prasīja.

—   Nē, nē, tu piedzēries neesi, tikai tu vairs nespēj normāli uzvesties. Iesim atpakaļ zālē vai dosimies projām…

—   Nē!

—   Es neko tev vairs nepārmetīšu…

—   Pareizi gan!

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   To, ka man labāk patiktu pārmetumi. Bet nekā! Kopš pagājušās ceturtdienas neviena pārmetoša vārda! Kundze vienmēr ir mājās, kā parasti! Viņa vada mājas saimniecību savā nemainīgajā mierā. Taču vienlaikus izspiego mani, izseko katru sīkāko niansi manā sejā, katru manu nenozīmīgāko rīcību. Aizvakar tu zvanīji uz „Fukē", bet tev nebija nekā, ko teikt. Es neiedrošinos vairs spert ne soli, nedomājot, kā tu to izskaidrosi…

—   … un vai vēl drīkstēsi tikties ar Polcti, — Martina skumji piebilda.

—   Tātad tu vēl aizvien neko neesi sapratusi? Vai man jāsāk no jauna? Vai atkal būs jāstāsta tev par dalījumiem, par…

Martina bija spiesta atbalstīties pret kādu leti, viņas deniņi pārklājās aukstiem sviedriem. Taču Filips nemitējās ņirgāties:

—   Cik vienkārši! Līdzko es pasaku tev kaut ko nepatīkamu, tu tūlīt tēlo ģīboni…

—   Es nicinu tevi! — Martina pret savu gribu iesaucās.

Bet tā nebija taisnība. Tie bija meli. Viņa Filipu nenicināja. Viņa to krampjaini turēja ciet Un, riskējot izraisīt vēl satriecošāku skandālu, viņa negāja prom, kaut arī bSrmenis līdzjūtīgi noraudzījās, viņa tur palika, lai ne mirkli nepamestu Filipu vienu kopā ar šo Poleti.

Tad, lūk, cik tālu viņa bija nonākusi! Bet viņš kļuva aizvien atklātāks, ļaudams izlauzties savam pretīgajam egoismam. Daudz netrūka, lai viņš izplūstu asarās. Viņam bija žēl sevis, jo kāda muļķīgi greizsirdīga sieviete kavēja viņu rīkoties tā, kā tas bija nepieciešams.

—   Esmu veltījis sešus gadus, sešus mežonīgu pūliņu pilnus, reizēm pat neciešami mokošus gadus, lai tikai sasniegtu pirmo vēlamo pakāpi, bet nu, kad ir jāpārvar jauns etaps, kundze kļūst

greizsirdīga! Esmu pārgulējis ar nožēlojamu mietpilsoni, kuras miesai trūkst pat mazākās pievilcības, bet kundze tomēr ir greizsirdīga! Muļķe!…

Tagad viņš runāja viens pats. Viņu vairs nevajadzēja mudināt. Viņš gaudās par savu likteni, par to, ka sieva viņu nesaprot, bet nemitīgi bija jaušams, ka viņš melo vai, pareizāk sakot, nestāsta pilnīgu patiesību.

Tiesa gan, savai godkārei Filips bija gatavs upurēt visu, kā pats atzina, taču noklusēja to, ko nojauta Martina pati, — ka arī viņa varētu nokļūt nepieciešamo upuru skaitā un, kas zina, varbūt jau neapšaubāmi pie tiem piederēja.

Visas polsterētās durvis atvērās reizē, un pa tām izlauzās aplausu vētra.

—   Klau, Filip, esmu nogurusi. Jūtos slima. Iesim mājās.

—   Ej, ja vēlies.

—  Es lūdzu tevi pēdējoreiz: iesim mājās! Ja tevī ir kaut kripatiņa līdzjūtības…

—   Es vēlreiz atkārtoju: ej, ja vēlies!

Filips, paslepšus iztukšojis savu glāzi līdz dibenam, nepiespiestā izskatā, mazliet grīļīgā gaitā devās sameklēt Grendoržus, bet Martina centās drūzmā nepazaudēt vīru.

—   Kur jūs palikāt? Mēs nekur jūs nevarējām ieraudzīt.

—  Martina bija nedaudz nogurusi, — Filips paskaidroja, acumirklī pieņemdams parasto ikdienas toni.

—   Patiešām, Martina? Cerams, ka mājās jūs vēl neiesiet?

—   Nē!

Un šis „nē” noskanēja kā drauds.

—   Albēr, vai tu neatnestu mūsu mēteļus?

Viņi vakariņoja „Maksimā”, un, kamēr Filips, kā parasti tamlīdzīgās reizes, piecēlies no savas vietas, devās spiest roku paziņām, Martina, sekodama viņam ar skatienu, ievēroja viņā zināmas nervozitātes pazīmes, taču tik nenozīmīgas, ka citiem tās pagāja secen.

Martina jutās fiziski un garīgi iztukšota. Viņai sāpēja galva, krūtīs viss šķita sagriezies otrādi. Viņa ēda, pati neapzinādamās, ko dara, tad pēkšņi bija spiesta aizsteigties uz tualetes istabu, lai vemtu.

Pēc tam viņa labprāt būtu izgājusi svaigā gaisā, taču nevēlējās aiziet un, pie spoguļa no jauna pūderējot seju, nodomāja:

—   Varu derēt, ka tagad viņi abi dejo!

Šoreiz nojauta bija nemaldīga. Līdzko Martina atvēra zāles durvis, Polete, kurai Filips kaut ko klusām stāstīja, iekniebusi viņam rokā, pačukstēja:

—   Uzmanies… Tava sieva…

Ari šos vārdus Martina, kaut nedzirdēja, tomēr intuitīvi uzminēja un, stipri nobālusi, šķērsoja parketa dejas grīdu, lai atgrieztos savā vietā.

Grcndoržs, vienatnē sēžot pie galdiņa, kūpināja cigareti un, akls pret visu ap viņu notiekošo, norādīdams blakussēdētājai uz savu sievu, sacīja:

—   Polete, manuprāt, šovakar izskatās daudz labāk. Vai neatzīstat, ka pēdējā laikā viņa ir pārvērtusies? Ir grūti to izskaidrot. Viņai mēdz uznākt pēkšņas grūtsirdības lēkmes, pēc tam seko eksaltācija. Kaut nu viņa atkal nebūtu grūtniecības stāvoklī!

—   Patiesi gan, kaut nu nebūtu! — Martina piebilda tik dīvainā balsī, ka Albērs bažīgi viņā paskatījās.

Kad deja bija beigusies, Filips, ieņēmis savu vietu, ar spējiem mājieniem aicināja klāt viesmīli, kaut gan viņus šeit bija ielūdzis Albērs.

—   Lūdzu rēķinu!

—   Bet…

—  Albēr, jūs mani atvainojiet, man jādodas mājās. Es nejūtos visai labi, turklāt šī deja…

Deja? Jā, protams, šī deja… Nē, nevis deja bija vainīga, bet gan Polete, kas dejas laikā, nonākot zāles viņā galā, ar histērisku sejas izteiksmi bija raudzījusies Filipā un čukstējusi:

—   Vai tu domā par to, ko man teici?

Viņš izlikās neko nesaprotam, taču viņa neatlaidās:

—   Vai esi pārliecināts, ka mani apprecēsi?

Kādu brīdi Filipu patiesi bija pārņēmis skurbums, un viņš vairs neatcerējās, vai bija atbildējis „jā” vai tikai pamājis ar galvu.

—   Nāc iekšā, Frederik. Vai cs tevi neiztraucēju?

—   Nebūt ne. Līdz pulksten pieciem pēcpusdienā man nav gandrīz nekā, ko darīt.

—  Ņem cigāru.

Tas notika sestdien. Iespējams, ka vēlāk viņi mēģinātu atcerēties datumus, sagrupēt notikumus hronoloģiskā kārtībā. Bet kuram no viņiem tas izdotos? Varbūt Frederikam?

Tā bija nākamā sestdiena pēc lietainās svētdienas ar mokas torti, pēc trešdienas ar kinoizrādi un vakariņām „Maksimā”. Tās nedējas notikumu hroniku vēl joprojām viegli varētu atrast laikrakstos, kaut vai pirmās lappuses attēlos: plūdi priekšpilsētā, ugunsdzēsēji, braucot laivā gar mājām, kāds ciemats, ko apdraud iegruvums Ronā, un beigās, kā vienmēr, slavenais Almā tilta zuavs.

Cilvēki sāka kļūt tikpat drūmi kā draņķīgais laiks. Tas pārlieku ievilkās. Visi bija pārguruši, dzīvojot tādā mitrumā un netīrībā.

—   Vai tiešām tu neņemsi cigāru?

—   Pateicos, nē.

—   Ņem taču man par prieku! Es tūlīt atkorķēšu pudeli laba pino.

Donadjē kundze noraizējusies tomēr dega nepacietība uzsākt sarunu par jautājumu, kas viņu interesēja. Sī vēlme bija stiprāka par viņu pašu, Larošclas Donadjē mājās viesus mēdza uzņemt Joti reti, bet cigāru un glāzi liķiera piedāvāja obligāti katram, kaut arī tas būtu bijis vienkāršs ceļojošs komersants. Taču šo cigāru kvalitāte bija dažāda, katram ciemiņam pielāgota…

—  Iespējams, ka esmu kļūdījusies, zvanīdama tev. Šorīt mani pārņēma dīvainas izjūtas… Saki vispirms… Vai šajās dienās Filipu un Martinu tu esi saticis?

—   Kopš svētdienas viņus neesmu redzējis, — atteicies no cigāra, Frederiks atbildēja.

Donadjē kundzes dzīvoklis ar augstajiem logiem un senlaicīgajām mēbelēm, kuras bija atvestas no Larošelas, izskatījās visai iespaidīgs.

—   Nesaprotu, kas īsti tur notiek, — viņa turpināja. — Es mēdzu zvanīt Martinai gandrīz ik dienas, vismaz katru otro dienu.

Mēs brīdi patērzējam, un ar to ir cauri. Tas nomierina manu prātu, vai saproti? Pēc tam varu pārdomāt visu, ko viņa teikusi, iztēloties, ko viņi tur dara. Vakarrīt zvanīju Martinai trīs reizes tajās stundās, kad viņa parasti ir mājās, taču saņēmu atbildi, ka viņas tur nav. Nez kāpēc tas mani ieintriģēja. Es piezvanīju Filipam uz viņa darba kabinetu, kaut gan zinu, ka viņam tas nepatīk. Filips atbildēja, ka Martinai noteikti jābūt mājās, jo nupat viņa esot zvanījusi.

Frederiks gluži neapzināti vairāk skatījās Donadjē kundzē, nekā klausījās, jo bija ievērojis kaut ko īpatnēju, Viņa sēdēja vietā, kur viņai tieši virs galvas bija redzams palielināts Kikī fotoportrets, uzņemts īsi pirms zēna bēgšanas no mājām, Kā lielākoties šāda veida portretos, it īpaši tajos, kas palielināti pēc amatieru uzņemtajiem, Kikī seja bija miglaina un šķita gandrīz vai nereāla. Donadjē kundzei runājot, Frederikam šai krēslainajā telpā viņas vaibsti arī likās tikpat miglaini. Cik gadu viņai īsti varēja būt? Viņš mēģināja atcerēties, taču nepaguva, jo draudzene viņu atkal iesaistīja sarunā.

—   Es saprotu, ka Martinai netrūkst savu rūpju un viņa nav spiesta katrreiz man atbildēt. Taču vakar Filipa balss likās neparasti svešāda. Pēcpusdienā es saņēmu drosmi un, kaut arī lija, devos uz Anrī Martēna avēniju.

—  Tu viņu satiki? — Frederiks vaicāja, lai pierādītu, ka seko sarunai.

—  „Tūlīt paskatīšos, vai kundze ir mājās,” pārvaldnieks man atbildēja. Esmu pārliecināta, ka dzirdēju Martinas balsi, bet viņš atgriezies pavēstīja, ka viņa esot izgājusi.

Šorīt es zvanīju vēlreiz, bet atkal bez panākumiem. Tad sazvanījos ar Filipu, kurš man atbildēja, ka neko noteiktu nezinot, bet, kad Martina jūtoties nogurusi, viņa kļūstot dīvaini untumaina. Vai tev nešķiet, ka tur kaut kas nav kārtībā?

Ko gan Frederiks varēja atbildēt? To, ka kaut kas patiesi nav kārtībā, viņš zināja, jo dēls bija stāstījis par gadījumu Kambona ielā un par Martinas greizsirdību. Arī viņš bija nobažījies par notikušā aso pagriezienu.

—  Nieki! Abi droši vien būs sastrīdējušies, — viņš, draudzeni mierinot, teica.

—  Tu vari man neatbildēt, ja nevēlies. Tomēr saki, vai, tavuprāt, Filipa darījumiem ir drošs pamats?

—  Atkarībā no tā, ko mēs saucam par drošu pamatu. Ir bijušas simt gadus vecas rūpnīcas, kuras pēkšņi vienā dienā izputējušas, bet tādi pasākumi kā Filipa finansu darījumi rauš miljonus…

—   Vai tevi tas nemaz nebiedē? Ņem vērā, ka es uz Filipu neļaunojos. Šie darījumi atbilst viņa raksturam…

Pulksten trijos pēcpusdienā jau bija satumsis tā, ka lasīt bez iedegtas spuldzes nebūtu iespējams.

—   Galu galā esmu pārāk veca, lai uztrauktos.

Un, sakot to, viņa pagriezās pret dēla portretu.

—   Kaut varētu atrast Kikī!

Viņas acis apmiglojās, un viņa papurināja galvu.

—   Kā tas iespējams, ka no viņa nav bijis ne vēsts? Nezinu, cik daudz naudas Filips ir izšķiedis, zēnu meklējot, tomēr, lai notiktu, kas notikdams, es vienmēr būšu Filipam pateicīga par visu, ko viņš darījis, lai Kikī atrastu.

—  Tos, kuri nozūd tādā veidā, atrast izdodas ļoti reti. It īpaši, ja nozudušais aizbēdzis uz ārzemēm.

—   Kāpēc Kikī neatraksta? Vēl kāds sīkums liecina Filipam par labu! Tieši viņš pēc zēna nozušanas uzstāja, ka man pilnīgi jāpārņem Kikī mantojuma daļa.

Bez jebkāda apslēpta nolūka viņa jauca naudas darījumus ar sirdslietām, kā tas šai ģimenē bija parasts.

—  Nezinu, ko mēs iesāksim pēc mēneša, kad būs galīgi jāapstiprina mantojuma tiesības. Mišels vakar bija atnācis mani apraudzīt, pēc viņa domām, mums pietiktu ar tiesas lēmumu par bezvēsts prombūtni.

Abas iztukšotās glāzītes jau bija noliktas uz apajā ampīra stila galdiņa, un istabā aizvien vairāk satumsa. Pulksten četros Frederiks piecēlās. Donadjē kundze, kas mazliet bija raudājusi, rokā vēl ņurcīja kamolā savīkstīto kabatlakatiņu. Aizvadot viesi, viņa iededzināja lampas

—  Ja kaut ko uzzināsi, nekavējoties piezvani man. Pasveicini Odeti.

Un, kad viņa viena pati atgriezās pie apaļā galdiņa, lai novāktu traukus, viņai lūpās pavīdēja viegls smaids, atceroties Mišela attieksmi pret Frederiku.

—   Vai viņš vēl aizvien dzīvo kopā ar Odeti? — Mišels bija vaicājis.

Māte noprata, ka viņš ir greizsirdīgs, greizsirdīgs uz Frederiku, tāpat kā uz Filipu, greizsirdīgs uz abiem Daržānicm, nespēdams piedot, ka tie viņam atņēmuši visu.

Nākamajā rītā Donadjē kundze piezvanīja uz Anrī Martēna avēniju, un mājas pārvaldnieks nekavējoties atbildēja:

—   Šorīt agri kungs kopā ar kundzi aizbrauca medībās.

Tā šoreiz bija patiesība. Svētdiena atkal bija gandrīz tikpat lietaina kā iepriekšējā. Divas mašīnas — Daržānu un Grendoržu

—   brauca viena aiz otras. Albārs savējo mēdza vadīt pats, jo pieņemt šoferi neuzdrīkstējās tēva dēl, kurš nekad to nebūtu pieļāvis.

Polcte, sēžot vīram blakus, likās tik nogurusi kā vēl nekad, un, līdzko Albērs mēģināja uzsākt sarunu, viņa lūdza, lai ļauj tai mierīgi nosnausties.

—   Kā vēlies! Bet šodien mēģini būt laipna pret ministru!

Viņi bija ņēmuši līdzi to pašu jau reiz brokastīs uzaicināto

ministru Pomrē, un solītā nelielā piecu draugu kompānija, kur viss notiks bez liekām ceremonijām, viņu bija iekārdinājusi.

Pomrē, kādreizējais liceja profesors, bija bikls un mazliet sapņotājs, kurš pārāk smalku aprindu sabiedrībā nejutās ērti.

Viņš sēdēja mašīnas aizmugurē Martinai blakus, bet Filips — abiem iepretī. Tumšie loki zem Filipa acīm liecināja par vairākām bezmiega naktīm, taču, spītējot nogurumam, viņš centās izraisīt sarunu.

—    Skat! Esam jau klāt! Vai atceraties fermu, kuru pirms desmit minūtēm jums rādīju? Visi labības lauki, kurus pēc tam redzējām, ir viena vienīga cilvēka — Granmezona — īpašums. Šie lauki, šķiet, aizņem turpat vai trešo daļu Bosas apgabala. Vai jūs Granmezonus pazīstat?

—   Nē, nepazīstu, — ministrs atzinās, jo nezināja pat to, ka trešā daļa Bosas apgabala varētu būt viena cilvēka īpašums.

—   Francijā viņam neapšaubāmi pieder viena no lielākajām bagātībām, kas sastāv tikai no zemes īpašumiem…

Nenovēršot acis no Filipa saviļņotās sejas, Martina apspieda smīnu, ko bija izraisījis drīzāk aizkustinājums nekā ironija. Ar

kādu sajūsmu viņš bija izteicis šos vārdus: kas sastāv tikai no zemes īpašumiem!”

Cik maz Filipu pazina tic, kuri raksturoja viņu kā dēkaini vai pārgalvīgu finansistu! Izrunājot vārdus „zemes īpašumi”, viņa acis bija mirdzējušas iekārē, tāpat kā pirms pāris gadiem, kad viņi abi kopā bija apceļojuši Eiropas galvaspilsētas. Greznajās viesnīcās, kur viņi apmetās, Filips Martinai bija rādījis bārmeņa aizmugurē sarindotās pudelesi starp kurām ar savu īpatnējo veidu bija izcēlusies kāda viskija pudele, kuru varēja atrast visur.

—   iedomājies vien, ja mēs dotos uz Ķīnu vai Austrāliju, uz Dienvidameriku vai Aļaskas galējiem ziemeļiem, mēs visur, saproti, visur atrastu to pašu viskija pudeli. Vai tas tev neko neizsaka?

Nē, Martinai tas neizteica neko, jo viskijs viņai negaršoja.

—   Un vai vari iedomāties, cik milzīgs skaits šo pudeļu tiek saražotas vienā dienā un cik neaptverami daudzās kastēs tās transportē kuģi, kuri peld visās pasaules jūrās? Un beidzot vēl saproti, ka šis komercdarījums atrodas viena vienīga cilvēka rokās! Lok, ko es saucu par ienesīgu darījumu. Lūk, to es saucu par kapitālu!

Grambainā ceļa dēļ braucēju galvas šūpojās no vienas puses uz otru. Kādā vietā aiz Pitivjē šoferis bija spiests pavērt savas kabīnes lodziņu, lai pavaicātu, pa kuru ceļu braukt, bet, tā kā Filipam tas sl aidri nebija zināms, vajadzēja sagaidīt Grendoržu mašīnu.

Tālāk Albēra mašīna brauca pirmā. Viņi bija devušies ceļā pirms rītausmas, jo iepriekšējā vakarā viri nerada iespēju atstāt Parīzi. Laukos jau visur rosījās mednieki, ciematos beidzās rīta dievkalpojumi.

—  Ņemiet vērā, ka Veils, kuru mēdzam dēvēt par Miltu Veilu, viens pats kontrolē visu Francija parērēto labības daudzumu, lai neviens graudiņš viņam neietu zudumā.

Martina klusībā brīnījās, kā Filips pēc savām nervu lēkmēm varēja tik mieriģi stāstīt par tik vienaldzīgām lietām.

Martina nebija spējīga piedalīties sarunā, it īpaši tāpēc, ka torīt bija cēlusies pulksten piecos. Viņa atviegloti nopūtās, kad mašīna, šķērsojusi nomaļu ciematu Orleānas meža dziļumā, nogriezās pa labi alejā, kura veda uz tikpat drūmu un nepievilcīgu pili kā bijusī

Donadjē Esnandcs pils, kas beidzot bija pārdota, jo kapitālremonts būtu izmaksājis pārāk dārgi.

Grendoržs savu nelielo muižas māju bija pircis pirms gada, viņš nespēja atturēties, neparādījis ministram ģerboņa vairogu virs portāla, kur varēja saskatīt tikai vienu pusizdzisušu skaitli; „Anno 16…” Bet Albērs apgalvoja, ka uz apdauzītajām akmens volutām varot atšķirt trīs lilijas, un solījās izdarīt heraldiskus pētījumus…

Pārsteidzošākais bija tas, ka četri no atbraukušajiem nespētu pateikt, kāpēc īsti viņi tur atrodas. Laiks bija bezcerīgi nomācošs. Orlcānas lielo mežu ieskautā pils bija vēl drūmāka un miklāka nekā Esnandes pils.

Divos vai trīs hektāros atklāto lauku viss jau bija nomedīts, un viņi bija spiesti medīt mežā, kur, uzduroties kādam kokam, zari viņus apsmidzināja ar vēsa ūdens lāsēm.

Mežsargs bija īgņa, suņi kūtri, un visi truši aizskrēja uz to pusi, kur atradās ministrs, kas nemitīgi tēmēja garām.

Jā, bet kāpēc īsti šis medību brauciens bija noticis?

Sestdienas rītā par to vēl nebija ne runas, un Albērs cerēja, ka svētdienu varēs pavadīt, lasot grāmatu, kuru jau sen bija taupījis kādai lietainai dienai.

Bet Filipa garastāvoklis kopš ceturtdienas bija tāds, ka līdzstrādniekiem tas iedvesa bailes.

Martina bozās — vismaz Filips tā izskaidroja viņas stūrgalvīgo nenākšanu laukā no savas vai bērna istabas. Martina dēlēnu patiesi mīlēja, taču ne tā, lai no rīta līdz vakaram paliktu kopā un pēkšņi iedomātos bērnam mācīt lasīšanu.

Kas tad īsti bija licis viņiem celties augšā pirms rītausmas un doties simt kilometru attālumā no Parizes bradāt pa dubļainajiem laukiem?

Ierodoties pilī — to tomēr vajadzēja saukt par pili —, Polete nekavējoties Martinai sacīja:

—   Ceru, ka jutīsities šeit kā mājās, vai nav tiesa? Viss nams būs jūsu rīcībā. Es lūgtu īsu brīdi mani atvainot, lai varu parūpēties par brokastīm.

Martina pat nepaguva pavaicāt, kas īsti viņai tagad būtu darāms. Iegājusi lielajā salonā ar noplukušajām mēbelēm, viņa ieraudzīja ar sārtu zīda pārsegu klātu dīvānu un, uz tā apsēdusies,

pareizāk sakot, sastingusi, nenovērsa acis no ciedras zara, kas aizsedza loga taisnstūri.

Martinu sasniedza dažādi trokšņi, bet, ja viņa arī dažos no tiem ieklausījās, tad bez mazākās intereses.

Kamīnā, piemēram, sprakšķēja priežu čiekuri, izplatīdami nomierinošu smaržu. Virtuvē skanēja sievietes balss, stāstīdama kaut ko par cāļiem un pukodamās, ka nav atnesti trifeļi.

Ja minētie trokšņi attiecās uz mājsaimniecību, tad ārpusē brīžam atskanēja šāvieni vai tāli suņa rējieni.

Martina domāja bez prāta piepūles, vairāk ar iztēles ainām nekā ar loģiskiem secinājumiem… Tāpat kā par viskija pudeli… Lūk, ko Filips būtu gribējis — kļūt par viskija rūpnieku vai par Bosas apgabala zemju īpašnieku un katrā ziņā pārvaldīt tikpat nopietnu uzņēmumu, kāds savā laikā bija Oskaram Donadjē, taču daudz plašāka vēriena.

Vai vērienīguma ziņā visi šie cilvēki nebija zināmā mērā līdzīgi? Ar līdzīgām rūpēm par pēctečiem. Filips mēdza runāt par dinastiju, bet Oskars Donadjē to bija dēvējis par ģimeni, piešķirdams šim vārdam gandnz to pašu nozīmi kā jēdzienam „karaliskā dzimta”.

Atkal atskanēja šāviens. Martina iztēlojās trusi, kas apveļas un veltīgi gaisā kustina ķepiņas.

Pēc tam atmiņā iznira kāds zobu pastas reklāmplakāts.

—  Vai vari aptvert, cik daudz reklāmu gadā viņi pasūta? — Filips bija vaicājis. — Desmit miljonus Havas aģentūrā vien!

Viņa atcerējās arī citu sarunu par caurejas līdzekli un to, kādā izskatā vīrs viņai bija apgalvojis:

—   Katru dienu tiek patērēti astoņi miljoni tablešu!

Nereti viņš bija skumji apgalvojis, ka tamlīdzīgiem pasākumiem būtu nepieciešamas trīs paaudzes vai trīsdesmit miljonu liels pamatkapitāls.

„Donadjē mājā es iekļuvu tikai ar Šarlotes palīdzību…”

Martinai šķita, ka viņa dzird Filipa balsi, kaut gan kamīnā sprēgāja čiekuri, mezdami dzirkstis līdz pat salona vidum. Pāris reižu pavērusi durvis, telpā ielūkojās Polete.

—   Vai jūs pārāk negarlaikojaties?

Nē! Martinai gribējās domāt. Viņa jau trīs dienas to vien darīja, taču vēl aizvien nespēja rimties.

„Tikai ar Šarlotes palīdzību…”

Pēkšņi viņa juta slimīgu vajadzību iztēloties nežēlīgas, pat neķītras ainas, piemēram, ka Filips un Šarlote jau ir gatavi…

Pēc tam viņas skatiens atmaiga. Viņa redzēja Filipu maiguma brīžos, kad viņa balss kļuva siltāka, šaurās acis iedegās un šķita metam dzirkstis…

Filipam bija tikai trīsdesmit gadu, bet viņš viens pats jau bija izveidojis šo neikdienišķo dzīvi, iekārtojis Anrī Martēna avēnijas apartamentu, nodibinājis savu aģentūru Elizejas laukos, apkrāvis Albēru ar statistikas darbiem, piekalis Olsenu un Martu pie Larošelas…

Ja Mišels, dzīvodams dienvidos, aplidoja kinoteātra vietu ierādītājas vai viesnīcu istabenes, ja Donadjč kundze Parīzē bija ar lutināšanu norobežota no visa, ja…

To visu bija gādājis Filips! Vienmēr atkal Filips!

„Es visu turu savās saspringtajās rokās,” viņš tovakar, negantās dusmu lēkmes laikā, bija teicis.

Tās dēļ viņa mazliet vēl ļaunojās, taču lūpās atkal pavīdēja atmaidzis smaids, kaut gan pēc mirkļa tas nozuda, dodot vietu nežēlīgai izteiksmei.

Vai ari viņai, vai patiesi arī viņai būs jākļūst par upuri? Jo pēkšņi visas iztēlē skatītās personas mainīja izskatu un no ķipariem, kurus Filips raustīja aukliņā, pārvērtās viņa bagātībai ziedotos upuroS…

Tieši tā — no Šarlotes līdz Mišelarn un Albēram Grendoržam…

Bet viņa negribēja būt tāda Šarlote! Viņa negribēja!… Negribēja!… Negribēja!…

„Vēl viens topicina upuris

Garē, 15. oktobrī. — Senerajas kopienas Orņaka pils dārznieks Ežēns Terē kungs, gatavojot ar topicīnu ēsmu kurmju iznicināšanai, bija nepiesardzīgi nenomazgātām rokām noplūcis tomātu un to apēdis. Drīz vien juzdams asas sāpes vēderā, viņš devies pie ārsta, kurš parakstījis pretindi, taču bijis par vēlu, un Terē kungs, tāpat kā ugunsdzēsēja Favo dzīvesbiedre, nežēlīgās ciešanās mira.”

Tāds raksts sestdienas rītā, kad neviens vēl nedomāja doties medībās uz Orlcānas mežu, bija ievietots avīzē. Pulksten vienpa

dsmitos, turēdama avīzi uz tualetes galdiņa, Grendorža kundze zvanīja vīram.

—   Albēr, vai tas esi tu? Nupat es atcerējos, ka Šenvjērā vajadzētu noplūkt atlikušos bumbierus…

Virs kaut ko neskaidru atbildēja, bet viņa turpināja:

—  Ja nu, izmantojot šo gadījumu, mēs sarīkotu tur nelielas medības? Hallo!… Vai tu klausies?

—   Jā, es klausos.

—   Vai atceries ministru Pomrē? Esmu pārliecināta, ka viņš ar prieku dotos mums līdzi. Kopā ar Daržānicm mēs izveidotu mazu, intīmu kompāniju… Hallo!

—   Norunāts! Es tūlīt darīšu visu iespējamo!

—  Jā? Es tevi loti lūdzu! Visu šo laiku esmu bezgala garlaikojusies!

Albērs devās sameklēt Filipu.

—  Mana sieva labprāt gribētu rīt kopā ar jums un ar ministru Pomrē doties medībās uz Šenvjēru. Nekas aizraujošs tur nebūs, bet viņa neatlaižas, un man nepatiktu sagādāt viņai vilšanos. Viņa tāpat jau ir ļoti nervoza.

Filips sadrūma.

—   Piezvaniet tomēr ministram Pomrē, — viņš uz labu laimi sacīja.

—  Jūs pats to nevēlaties darīt?

—   Man nav laika.

—   Domāju, ka rīt mēs brauksim medībās uz Šenvjēru, — pārnācis mājās, Filips pavēstīja Martinai.

—   Es nebraukšu.

Viņu skatieni krustojās, kā tas mēdza notikt jau dažas dienas.

—   Mēs brauksim medībās uz Šenvjēru, — Filips atkārtoja. — Ja pieprasi paskaidrojumus, tad te tie būs — kopā ar mums brauks Pomrē.

—   Labi!

Vajadzēja piekāpties, lai neatsāktos kinoteātrī pieredzētā ķilda un Filips atkal nepārmestu, ka Martina liek viņam sprunguļus riteņos, ar saviem untumiem graudama viņa pasākumus.

—   Tev jāmēģina izturēties laipni.

—   Pret ko?

—   Pret visiem. Nu jau otro reizi man zvana tava māte un

sūdzas, ka tevi nav iespējams sazvanīt, viņa vienmēr saņemot atbildi, ka tevis neesot mājās.

—   Es nevēlos runāt…

Viņš sažņaudza dūres. Divās dienās ne reizi vien gandrīz bija atsācies skandāls. Šoreiz Martina nicīgi pavīpsnāja.

—   Lai notiek! Es būšu laipna, ja tu tā vēlies.

Un tagad viņi jau atradās Senvjērā. Neviens nespētu iedomāties, ka šo nožēlojamo, patiesību sakot, trako, dienu viņiem bija sagādājis īss avīzes raksts.

Pomrē nespēja vien atvainoties par garām palaistajiem trušiem. Filips bija nomedījis divus no tiem un vienu fazānu, bet Grendoržs, ari pārnācis tukšā, mēģināja savu vilšanos slēpt ar jokiem.

Mežsargam šai svētdienā acīmredzot bija izputējuši citi plāni, jo tik nelāgā omā viņš nekad nebija redzēts un tīšuprāt veda viņus pa takām, kur nemitīgi vajadzēja līst zem dzeloņstieplēm.

Bet Polete izturējās tik neparasti, ka mežsarga sieva Noēmija, kas medību svētdienās uzņēmās virtuvenes pienākumus, neizlaida viņu no acīm, laiku pa laikam smagi nopūzdamās.

—  Ticiet man, es varu iztikt viena pati, — Noēmija pāris reižu bija teikusi.

Polete izlikās to nedzirdējusi un par visu varu mēģināja palīdzēt virtuves darbos. Sākusi noplūkt cāli, viņa to galīgi samaitāja. Tomēr uzskatīja par vajadzīgu uzsākt sarunu:

—  Noēmij, vai jūs vēl arvien esat apmierināti? Šī nedēļa gan nevarēja būt diez cik jautra nejēdzīgo laika apstākļu dēj…

—   Mēs būtu vēl vairāk apmierināti, ja šodien neviens mūs netraucētu, jo no Orlcānas ir atbraucis mans svainis, kurš tagad mūsu mājelē nīkst garlaicībā.

—   Jums atliek tikai paaicināt viņu šurp. Viņš varētu virtuvē paēst kopā ar jums.

—   Jāvaicā, vai tas viņam patiktu! Viņš ir kravas mašīnas šoferis, bet tic vīri paraduši visu darīt pa savai modei. Nu gan jūs varat mierīgi mani atstāt, es tikšu galā bez jums.

Polete paklausīja, tomēr pēc minūtēm desmit atgriezās, it kā bīdamās palikt vienatnē.

—   Noēmij, sakiet, vai šajā mājā ir daudz žurku?

—   Vai daudz — to es nezinu.

—   Bet tās tomēr ir?

—   Droši vien. Par to mēs nekad neesam domājuši.

Kāpēc tieši tobrīd Polete interesējās par žurkām? Un kāpēc viņas pirksti tik stipri trīcēja, ka, paņemot glāzi ūdens, tā izkrita viņai no rokām?

—   Balta stikla glāze, — Noēmija noteica, — tā nesis laimi.

Vai šeit bija kaut kas tāds, par ko Poletei būtu vērts uztraukties?

—   Vai desertu pagatavojāt, Noēmij?

—  Jūs labi zināt, ka neatlika laika. Ja jūs to vēlējāties, kāpēc neatvedāt no Parīzes? Kad iedomājos, ka jums ne reizi nav ienācis prātā atvest kūkas manai piecgadīgajai meitiņai…

—   Nākamsvētdien to katrā ziņā izdarīšu, es jums apsolu!

Polete staigāja gan iekšā, gan ārā, gan pēkšņi atkal kaut ko

muļķīgu pajautāja. Viņa bija tik bāla, kā no slimības piecēlusies, un pēc katra dzirdētā šāviena sarāvās, it kā tas būtu tēmēts tieši viņai.

—   Tā nu gan vairs nav pie pilna prāta! — Noēmija, brīdi palikusi vienatnē, īgni nomurmināja.

Staigādama pa māju, Polete allaž apstājās vienā un tai pašā vietā, mirkli vilcinājās, tad griezās atpakaļ. Viņa nonāca šai vietā, aizejot pa kuluāra gaišzilajām grīdas plāksnēm līdz galam. Tur atradās kādas tikai retumis izmantotas durvis, pa kurām varēja, neejot caur ēdamistabu vai virtuvi, iziet pagalmā, kur labajā pusē atradās veļas mazgātava.

Tā kā mazgāšanās šeit lielākoties notika pagalmā, šim nolūkam paredzētā vietā zem strūklakas, tad veļas mazgātava bija pārvērsta pieliekamajā, un Noēmijas virs to bija piekrāvis pilnu ar dažādiem rīkiem, tur, piemēram, glabājās karodziņi ceļu slēgšanai, dzinēju baltie krekli un meža dzīvnieku slazdi.

Mazgātavā atradās milzīga krāsns ar dzegu, un uz tās bija plaukts. Pirms pāris nedējām Polete tur bija ievērojusi vairākas pudeles, droši vien iepriekšējo saimnieku pamestas, vecas, apsūbējuša stikla pudeles un kādu flakonu ar etiķeti. Viņa būtu varējusi apzvērēt, ka uz tās izlasījusi vārdu „Topicīns”.

Tā kā veļas mazgātavai varēja piekļūt, ejot vai nu caur virtuvi, vai pagalmu, Polete nespēja vien izšķirties, kuru no šiem ceļiem izvēlēties.

Viņai piemita īpaša gaišredzība, gluži kā mēnessērdzīgajiem,

jo ari tic neapzinās, ko dara. Viņa nāca un gāja, nemitīgi domādama par flakona etiķeti un īso avīzes rakstu, bet šis flakons jau bija kļuvis par pašmērķi, it kā viņa botu aizmirsusi, kādam nolūkam to varēja izmantot.

Bija beigušies tic dramatiskie brīži, kad, iekritusi gultā, viņa bija valstījusies kā neprātīga vai stundām ilgi negantā sastingumā sijājusi vienas un tās pašas murgainās domas. Piemēram, gudrojot, kā sabojāt mašīnu… Kaut varētu mazliet iezāģēt transmisiju tieši līdz pusei… Vai tad nebūtu droši, ka, saņemot pirmo triecienu, mašīna… Varbūt atskrūvēt līdz pusei ari kāda riteņa uzgriežņus?

Taču, pirmkārt, mašīnai nebija iespējams piekļūt, lai veiktu šos tumšos darbus… Garāžā viņai vaicātu, ko viņa vēlas. Uz ielas visi uz viņu atskatītos… Turklāt Albers nemēdza braukt lielā ātrumā… Šīs domas viņai sagādāja nežēlīgas iekšējas ciešanas, kaut gan ārēji viņa saglabāja pilnīgu mieru.

Tāpat kā toreiz, kad bija gribējusi doties uz kādu priekšpilsētas aptieciņu, lai nopirktu laudanumu…

Tas nebija iespējams. Nekādā ziņā!

Jābrīnās, kā viņa trīs dienas bija varējusi izturēt šīs domas, kas uzmācīgi nāca prātā. Un tās nebija tikai domas vien! Viņa ar patiku visos sīkumos iztēlojās gan to, kā viss norisināsies, gan to, kas pēc tam sekos, kā viņa runās un ko atbildēs policistiem, kā sēros, kā sarīkos apbedīšanu…

Tās bija īstas neprāta lēkmes, kuras ilga dažas sekundes vai stundas. Pēc tam viņa jutās nogurusi, iztukšota kā pēc apdullinošas orģijas.

Reizēm gadījās, ka, Albēram pārnākot, Polete vairs neatšķīra, vai redz viņu savos murgos vai tas ir īstais Albērs, viņas vīrs, kas pagaidām vēl dzīvs.

—   Tev vajadzētu atpūsties, — viņš teica. — Vai neaiziesim pie ārsta?

—   Nē!

—  Mēģini vismaz izklaidēties. Aizej kaut kur kopā ar Martinu.

-Jā

Šobrīd flakons ar kurmju indi atradās aiz sienas, dažu metru attālumā no viņas. Viņa atkal iegāja virtuvē, kur Noēmija, šķiet, gribēja ar vienu elpas pūtienu iztukšot savas varenās krūtis kā balonus.

—   Vai ziemas bumbierus jau nolasījāt?

—   Nezinu, vai vīrs to ir izdanjis.

—   Iedodiet man kādu grozu.

—   Vai neredzat, ka ārā līst?

—   Es uzvilkšu lietusmēteli…

—   Derētu arī gumijas zābaki, — Noēmija norūca, negribot pasniegdama viņai grozu.

Polctc atvēra salona durvis.

—  Vai neļaunojaties, ka esmu jūs pametusi? — viņa Martinai vaicāja. — Varbūt nāksiet man līdzi nolasīt bumbierus?

—   Pateicos, nē. Es jūtos labi tepat.

Izsakot vārdu „bumbierus”, Polete pietvīka, jo gandrīz bija izteikusi „tomātus”… Tā avīzes raksta dēļ… Tomāti bija tie, kas…

Tagad to vietā būs bumbieri…

—   Es tūlīt atnesīšu jums portvīnu.

—   Nē! Lūdzu, nevajag! — Martina iebilda. — Man ir silti. Un es snaužu. Pasakiet tikai savai kalponei, lai viņa piemet malku kamīnā…

Polctc to izdarīja pati, negribēdama atgriezties virtuvē.

—   Vai jums tiešām neko nevajag?

Polete saprata, ka viņa nav vajadzīga nevienam — ne Noēmijai, ne Martinai —, bet viņa uz to raudzījās vienaldzīgi.

—   Es eju uz dārzu saplūkt bumbierus, — viņa tīšām atkārtoja.

Sakņu dārza žogu aizsedza apcirpti krūmi. Nokļuvusi līdz

turienei, Polete sadzirdēja suņa rējienus, kas skanēja ap piecsimt metru attālumā, bet pēdējais šāviens tika tēmēts ļoti tuvu žogam, nezāļu un nātru pudurī, kur bija slēpies pēdējais zaķis.

Pomrē zaķim trāpīja, un, kamēr Albērs vēl tikai lika pie vaiga šauteni, Filips šāvienu dublēja, un zaķis apvēlās miklajā zālē.

VI

—   Donad! — Gudeketa kundze bargi uzsauca.

Un neteikdama vairāk ne vārda, it kā taupīdama tos citai, ne tik ikdienišķai sarunai, viņa pāris reižu pārlaida skatienu avīzei, ko turēja rokās jauns cilvēks, atbalstījies pret bufeti, kaut gan

tam pašam jauneklim vajadzēja jau sēdēt pie galda. Šis jauneklis, kura augums bija pietiekami slaids, lai uz ielas piesaistītu garāmgājēju uzmanību, beidzot ievēroja viņas smalkjūtīgo rīcību, pietvīcis nomurmināja atvainošanās vārdus, tad iebāza avīzi kabatā un, būdams kautrīgs pec rakstura, neveikli ieņēma savu vietu starp Eiropas kara veterānu Davidsona kungu un pašu veiklāko Greithoulsitijas mašīnrakstītāju, kura turklāt bija ari pati ūsainākā, jo viņas virslūpu apēnoja pūciņas, vēl biezākas par Donada pirmajām bārdas pūciņām.

Kopš tā brīža nevienam no astoņiem vīriešiem un trim sievietēm, kuri sēdēja pie apaļā galda, ne prātā neienāktu sarunāties. Apteksne bija ienesusi zupas terīni, un visi pēc kārtas sniedza šķīvi Gudeketa kundzei, kura savu pienākumu veica gluži kā kulta priesteriene.

Neviens vēl nebija paguvis atvilkt elpu pēc pirmā ēdiena, kad galdā jau parādījās kukurūzas pudiņš un vajadzēja neuzkrītoši uzmanīt blakussēdētāja šķīvi.

Ari slaidais, biklais jauneklis centās to darīt pēc iespējas nemanāmāk, taču nespēja apspiest skaudību, piemēram, redzot, ka Davidsona kungam nejauši piešķirts lielākais gabals. Sevi mierinot, viņš lēsa, ka kaut kas vēl ir atlicis un to dalīs vēlreiz, jo tādos gadījumos Gudeketa kundze mēdza teikt:

—  So gabalu dosim Donadam, jo viņš starp mums ir pats lielākais, viņš vēl tikko veidojas, turklāt vissmagāk strādā.

Bet šoreiz, saņēmis jauno avīzi, Donads nebija laikā apsēdies pie galda, un tāpēc Gudeketa kundze varēja ari neizrādīt viņam savu labvēlību.

Kad pēdējais pudiņa kumoss bija apēsts un visi sabāza salvetes gredzenos, mēles atraisījās. Piecēlušies no galda, kad nu kurš gribēja, daži uzkāpa augšā savās istabās, citi iegāja pasēdēt tā saucamajā salonā, kur, protams, netrūka ari klavieru un patafona.

Gudeketa kundzes pansija Greithoulsitijā neapšaubāmi bija vislabākā, pirmkārt, tāpēc, ka atradās vienā no retajām šīs apkaimes ķieģeļu mājām, jo pārējās bija celtas no koka.

Otrkārt, tajā bija vietas tikai divdesmit personām, un tāpēc, lai tiktu tur uzņemts, vajadzēja nogaidīt, kamēr kāds aizbrauc, un tikai pēc tam vispirms pieteikt savu kandidatūru, jo Gudeketa kundze — neviens nešaubījās, ka viņa ir svēta sieviete —, sargā

dama savas mājas labo slavu, pieprasīja īrniekiem nopietnas atsauksmes.

Lūk, kāpēc viņas mājā nekad nenotika strīdi vai kautiņi. Alkohols bija stingri aizliegts, un smēķēt atjāva vienīgi salonā, atzīstot, ka ēdamistabai un guļamistabai dūmu smaka nav piemērota.

—   Iedod arī man kādu lappusi palasīt, — slaidais jauneklis lūdza kalsnam, daudz mazāka auguma cilvēkam.

Un, apsēdušies salonā uz dīvāna, viņi sadalīja savā starpā Amerikā saņemto Parīzes avīzes jaunāko numuru.

Ap viņiem valdīja tāds miers un klusums kā klosterī vai muzejā. Istabas iekārta ar savu pliekanību un viduvējību veidoja pelēcīgu, neitrālu ansambli, kas domāšanu nerosināja.

Edmonds, lasīdams avīzi, iedrošinājās izsmēķēt cigareti, bet Donadam, kā tagad viņu sauca, jo tas skanēja amerikāniskāk, tabakas smaka riebās, tāpat kā stiprie dzērieni un brīvas uzvedības sievietes.

Laukā nemitējās plosīties viesuļvētra, un jauneklis, laiku pa laikam izslējis galvu, ieklausījās tajā, tad, it kā padodoties liktenim, smagi nopūtās.

—  Vai uz ceturtā pilona viss veicās labi? — pāršķirot lappusi, draugs viņam vaicāja.

—   Jā, beidzot varēju izturēt līdz galam…

Greithoulsitija nebija pilsēta, bet gan mākslīgi izveidots strādnieku ciemats, steidzīgi uzcelts milzīgas mūra sienas piekājē. Šo mūri būvēja ar nolūku novirzīt kādas upes ūdeņus tā, lai tie ražotu enerģiju elektrostacijai, kas botu pati spēcīgākā pasaulē.

Pirms trim gadiem šai vietā bija apmetušies amerikāņu, itāliešu un vācu strādnieki, meistari, inženieri un mašīnrakstītājas, kuri aizrautīgi strādāja pie jaunceļamā aizsprosta, cerēdami, ka darba šeit netrūks vēl trim gadiem.

Edmonds bija pieņemts rasēšanas birojā. Arī Donads būtu varējis atrast tur vietu, taču bija dedzīgi meties pašos smagākajos fiziskajos darbos, dažbrīd pārnākdams mājās tik vēlu, ka bija spiests kāpt augšā un likties gulēt bez vakariņām, kaut gan ēstgriba viņam nebija mazāka kā brālim Mišelam.

Mūris jau slējās tik augstu, ka tagad galvenais, pret ko cīnījās Donads, bija reibonis. To zināja vienīgi Edmonds, neviens cits nebija ievērojis jaunekja nobālušo seju, lielā augstumā balansējot

uz sijām, vai brīdī, kad ceļamkrāna āķis viņu nesa no vietas uz otru.

—   Izlasi, lok, šo…

Ja Donadam haki krāsas krekla vietā mugurā būt'vilnas auduma talārs, viņš ar savu stalto augumu u nopietnību jauneklīgajā sejā atgādinātu diženu vijfāz>v

Valdīja uzskats, ka šis puisis ir stiprs kā vērsis, tāpēc neielaidās ar viņu strīdos, kaut gan īstenībā n»? j bija mantojis vienīgi plecīgo augumu, bet miesa viņam oija tāda kā Mišelam un mātei.

—   Kas īsti man jāizlasa?

—   Lok, tur, lappuses beigās… „Svarīgs ziņojums”… -o ,

Donads bez mazākās intereses lasīja:

„Larošelas notārs Gusāra kungs steidzīgi meklē Oskaru • nadjē kungu, 21 gadu vecu, viņa mantojuma likvidācijas liet*?,

—   Divdesmit viens gads man būs pēc mēneša, — Donafls sacīja, un šķita, ka šis gadu skaits viņu mazliet pārsteidz.

—   Ko tu darīsi?

—   Neko. Kas tur ko darīt?

Vai tad viņš nejutās laimīgs Greithoulsitijā, kur nekas neparedzēts nespēja aptumšot viņa dzīvi? Šeit viņu, tāpat kā pārējos, ik rītu modināja sirēna, un Gudeketa kundzes ēdamistabā viņš sastapa sev līdzīgus strādniekus. Ari tiem bija tādi paši haki krāsas krekli, tādi paši zābaki un ūdensnecaurlaidīgi virsvalki.

Ejot uz rūpnīcu, viņi visi līdzīgi šūpoja plecus, pie ieejas ar līdzīgu labās rokas kustību nospieda reģistrācijas pults spalu.

Pēc tam, uzkāpis augšā, viņš saņēma visus spēkus, lai pārvarētu savu gļēvumu.

Bet, kad atskanēja jauna sirēnas komanda, viņš, kāpjot atkal lejā, sajuta gandarījumu, apbrīnojamu dvēseles mieru un prāta atvieglojumu.

—   Vai tu neko nenožēlo?

—   Kāpēc lai nožēloju? Bet tu — vai tu nožēlo?

—   Nē, — Edmonds apstiprināja. — Un tomēr tas nav viens un tas pats. Tu esi bagāts. Pēc diviem vai trim gadiem aizsprosts būs uzcelts…

—   Gan jau tādi jaunceļami aizsprosti atradīsies ari citviet!

Būtībā pats svarīgākais bija šis bezpersoniskais mūris, ko katrā

-V vajadzēja uzcelt, jo tieši no tā bija atkarīgas visas dzīves es. Nevienu šeit neinteresēja notikumi Ņujorkā vai Čikāgā, bēdājās par nelāgajiem laika apstākļiem, tad nevis sevis ; *n tāpēc, ka rudens lietavas kavēja aizsprosta būvdarbus ja šī ziema gadīsies barga, varētu aiziet bojā cements, sirēna, svilpieni, pēc tam Gudeketa kundzes siltā, nfasija, kur varēja pavadīt brīvo laiku, un trīs reizes nedēļā pie mācītāja.

ļoiJTii kā šī bija tieši tādas sanāksmes diena, bez piecām minūtēm "oņos Edmonds un Donads uzlika cepures un devās uz zāli, atgādināja lūgšanu namu. Ejot garām bāram, kur skanēja kordeons, abi jaunekļi uztvēra sieviešu un iedzērušu vīriešu

jis. Donads skumji papurināja galvu.

-uQ Mācītājs Kornēlijs Hopkinss stāvēja uz savas mītnes sliekšņa "’$1. spiežot atnācējiem roku, sauca katru vārdā, īsi piebilstot kaut ko personisku, jo, labi pazīdams visus, zināja pat tādus sīkumus kā viņu domstarpības ar meistariem vai arodbiedrību.

— Labvakar, Donad! Vai esat apmierināts? Vai cīnījāties drosmīgi?

Bija runa par vienīgo mantojumu, kas viņam piešķirts, par galvas reiboni, jo nekāds cits ļauns gars šo jaunekli nebija apsēdis.

—   Es strādāju no sirēnas līdz sirēnai.

—  Dievs jums par to atlīdzinās un stiprinās jūsu dvēseli vēl vairāk nekā miesu.

No dēliem celtā nama zāle bija vāji apgaismota. Pie sienām stāvēja svētdienām un vasaras vakariem paredzētie vingrošanas rīki. Tā kā laiks bija vēss, pirmie atnācēji izvēlējās vietas centrā pie krāsns, kuras dūkoņa viesa tīkamu mājīgumu un drošības izjūtu.

Donads atskatījies ievēroja, ka Edmonds sarunājas ar mācītāju, taču neko aizdomīgu nenojauta.

—  Ko mēs šovakar darīsim? — viņš blakussēdētājam vaicāja.

—   Es nezinu.

Dažreiz mācītājs viņiem izskaidroja kādu Bībeles pantu, citreiz sēdās pie harmonija un mācīja jaunas reliģiskās dziesmas, bet tādās reizēs, kad sanākušo nebija visai daudz, viņi apmierinājās ar pamācošām sarunām, kuras vienmēr nobeidzās ar jautājumiem par aizsprostu.

Piecas minūtes pēc pulksten astoņiem, kad Edmonds bija klusējot ieņēmis vietu Donadam blakus, mācītājs paskandināja zvaniņu un apsēdās pie savas pults, uz kuras bija nolikta Bībele, un tikai tad Donads ievēroja mācītāja rokās avīzi. Viņš pietvīka, uzmeta pārmetošu skatienu Edmondam un jutās tik neveikli, ka bija gatavs skriet projām.

—   Dārgie draugi…

Laiks bija vējains, un vējš reizēm atnesa akordeona skaņas, kurās neviens nevēlējās klausīties.

—   Biju iecerējis šodien jums stāstīt par sprediķi tuksnesī, bet…

Un, atšķirdams avīzi, viņš Greithoulsitijā pēkšņi ieveda Donad-

jē ģimeni…

—   Es nespēju jums noklusēt to, ko ir nodomājis darīt mūsu dārgais Donads, viens no labākajiem strādniekiem pēc Dieva tā Kunga lēmuma. No viņa dzimtenes saņemtajā avīzē es izlasīju…

Klātesošie cits pēc cita pievērsa skatienus jauneklim, kurš bija pietvīcis kā jauna meitene. Nolasījis avīzē iespiesto paziņojumu, mācītājs pavēstīja, ka Donads ir ar mieru atteikties no simtiem tūkstošiem dolāru, lai tikai joprojām dzīvotu vienkāršībā un dvēseles skaidrībā.

Pēc tam, atvēris Bībeli, mācītājs nolasīja pantus, kuros bija runa par Ezavu, kas savas pirmdzimtā tiesības pārdevis par lēcu virumu. Tikai tad Donads, kas pirms tam bija pārāk satraukts, lai uztvertu visus mācītāja Kornēlija vārdus, sāka uzmanīgi ieklausīties.

—   … vai šodien, kad pasaulē vēl valda grēks, mēs drīkstam par galveno uzskatīt personisko mieru, nevis pienākumu, kuru mums uzliek Providence? Vai drīkstam tā darīt, kad visapkārt valda posts un nabadzība, ko ļaunais gars vēl divkāršo?

Donads paslepšus meklēja Edmonda skatienu un šķita saredzējis viņā mācītāja Hopkinsa līdzzinātāju.

Jauneklis pēkšņi noskuma. Viņš juta, ka viņa līdzsvarotība ir apdraudēta. Sai mājīgajai, vienkāršajai zālei viņš bija pieķēries, tāpat kā Greithoulsitijai, tāpat kā Gudeketa kundzes pansijai, kur ik dienas ar parasto satraukumu saņēma savu pudiņa devu.

Mācītāja vārdos vairs neklausīdamies, Donads vēroja viņa bālo seju blāvajā apgaismojumā un draudzi, kas iznira no pustumsas gluži kā Rembranta gleznā.

Brīžam viņam iešāvās prātā jautājums, vai tiešām tas ir viņš, par kuru šeit runāja, un kāpēc viņš nevarēja bat tāds kā visi citi klātesošie, par kuriem avīzēs nerakstīja un kuru dzīves situācijām nevajadzēja meklēt atrisinājumu Bībelē.

—  Cerēsim, ka mūsu draugs vēl pārdomās, un, kad viņš turpu dosies, mēs viņu atbalstīsim ar savām aizlūgšanām, kas atvedīs viņu pie mums atpakaļ bagātu ar jaunām iespējām un vēl labāk bruņotu pret Sātanu, kura draudi nekad nav bijuši tik spēcīgi kā tagad!

Kad visi piecēlās, Donads apjucis vēl aizvien sēdēja savā vietā, un viņam šķita, ka viņš vairs nav pilnībā piederīgs šim aizsprostam.

—   Rit būs svētdiena, — viņam blakus atskanēja balss.

Mācītājs Kornēlijs, pienācis Donadam klāt, atdeva avīzi.

—  Mēs visi lūgsim Dievu, lai tas jūs iedvesmo un vada jūsu gaitas…

Uz ielas Donads ar Edmondu, kurš soļoja viņam blakus zemu nodurtu galvu, nerunāja ne vārda. Ejot garām bāram, tajā bija manāmi dejojoši pārīši, un Donads novērsās.

Viņš bija aizmirsis to, ka ir sestdiena. Viņam nebija ne jausmas, ka Parīzē, Vogēzu laukuma apartamentā, māte veselu stundu runājusi par viņu ar Frederiku.

Viņš bija tikai viena no Donadjē ģimenes atvasēm, viena no viņa ģimenes traģēdijas personām, par kuru tūkstošiem kilometru attālumā rūpējās kāds Melburnā dzimis austrālietis — mācītājs Kornēlijs Hopkinss.

Un šai svētdienā, tieši tai pašā laikā, kad augstā aizsprosta celtnieki devās aizlūgt, lai tas Kungs iedvesmo un vada šo jaunekli, Šenvjērā pēc brokastīm visi domāja, ko iesākt, lai īsinātu laiku.

Kad Donads iemiga, viņam ap muti bija sastindzis spītīga bērna vaibsts un sažņaugtās dūres liecināja, ka viņš negrib -braukt projām, bet gan palikt tepat sava Aizsprosta piekājē, tāpat kā tie, kas mēdz iestāties klosteri vai armijā, kur beidzot atraduši iespēju sakust vienotā saimē.

Pomrē diemžēl neprata spēlēt ne bridžu, ne kādu citu spēli. Viņš pēc tām nejuta arī vajadzību un pat ar izbrīnu vēroja mājas

saimniekus, kurus neatlaidīgi vajāja doma, ko iesākt, lai īsinātu laiku.

—   Vai neuzspēlēsim bridžu?

Ministram izrādīja pili, kas viņu savaldzināja ar savu romantisko gaisotni, ar tumša koka paneļiem, biezajām mūra sienām un kokiem, kurus aiz logiem locīja brāzmains vējš.

Viņu apbūra priežu čiekuru smarža un liesmas pavardā, ar ko pilnīgi pietika, lai viņš justos apmierināts un labprāt stundām ilgi sēdētu atzveltnī, pirkstos grozīdams glāzi vīna, mierīgi kūpinādams cigāru, un bez lieka satraukuma diskutētu par kādu jautājumu.

Ministrs nemaz nebēdāja, ka šorīt neko nebija nomedījis, un pie galda viņš smiedamies stāstīja par savām kļūmēm medībās.

—         Neviens man neticētu, ja es teiktu, ka daru to tīšuprāt…

—   viņš sacīja. — Un tomēr…

Kad ar ēšanu laiku vairs īsināt nevarēja, katrs iegrima savās domās, un iestājās nospiedošs klusums, kas nelikās sirdsmiera adīts.

Martina bija atgūlusies salonā uz dīvāna, bet viņas skatiens diez kāpēc nemitīgi pievērsās gan Filipam, gan Albēram, it kā tos abus salīdzinot.

Kāpēc gan ne? Vai nebija dīvaini, ka tas, kuram ir jēra raksturs un īsti sīkpilsoniskas iekāres, agri vai vēlu mantos simt vai divsimt niljonu, bet otrs, stalts kā briedis, nebija varējis nodrošināt savu eksistenci citādi, kā vien skaujot naktī dārza lapenē kaut kādu Šarloti?

Neviens nespētu pateikt, ko tobrīd domāja Filips, jo viņa acis bija cieši pievērstas liesmām kamīnā. Bet Albērs, ilgāku laiku drūmi klusējis, vaicāja sievai:

—   Vai tu neatnestu man dzeramo sodu? Kaut kas vairs nav kārtībā ar kuņģi.

Viņa veicīgi nozuda. Un atskanēja balsis, liecinot par strīdu ar virtuveni.

—   Ko mēs varētu darīt? — Filips gudroja. — Doties pastaigā uz mežu nav iespējams, jo stipri līst…

—  Vai tiešām mums katrā ziņā kaut kas būtu jādara? — Pomrē iedrošinājās bilst.

—  Labāk atgriezīsimies Parīzē, līdzko kļūs gaišāks, — Martina

ieteica. — Vajadzības gadījumā kopīgi pusdienosim kādā restorānā. Zināms, svētdienā neko īpašu tur neatrast, tomCr labāk tā, nekā nedarīt neko.

Vini vilcinājās diezgan ilgi, beidzot tomēr izlēma un sāka meklēt savas drebēs. Polcte, kas stāvēja Martinai blakus, klusītiņām ieminējās:

—   Kā mēs izvietosimies mašīnās?

—   Kā izvietosimies?

Jautājums Martinu pārsteidza. Kāpēc gan nebraukt tieši tāpat, kā bija braukuši šurp, kad Pomre sēdēja limuzīnā, bet Grendorži savā mašīnā, kas bija daudz mazāka?

—   Es nezinu, biju iedomājusies…

Ko īsti viņa iedomājusies? Polete bija tik nervoza, ka gandrīz nespēja aizpogāt mēteli.

—   Kur norunāsim tikšanos?

—   Pie manis mājās, — Filips izlēma.

—  Uzklausiet mani, — Pomre ierunājās. — Neveļos jūs pārāk apgrūtināt. Es izkāpšu pie Orleānas vārtiem un līdz ministrijai aizbraukšu ar taksometru…

—   Nemūžam! Mčs jūs vaļā nelaidīsim!

To viņš nekādā ziņā nevelējās, tomēr pieklājības pēc neiedrošinājās iebilst.

Polete joprojām šķita dīvaina, bet šoreiz savu priekšlikumu izteica Filipam.

—   Vai mēs tomēr nevarētu braukt visi kopā jūsu mašīnā?

Pat Filipu tas pārsteidza, bet Albers ietiepās:

—   Ko vel ne! Lai es pēc tam brauktu šurp meklēt savējo vai visu nedēļu iztiktu bez tās?

—   Cik tad nu bieži tu ar to brauc!

Martina neizlaida Poleti no acīm, neviļus ievērodama katru sīkumu, kaut gan nespēja iedomāties, cik svarīga nozīme tiem būs vēlāk.

Tikpat dīvaina Poletes izturēšanās bija arī pec tam, kad visi jau bija ieņēmuši vietas mašīnās…

—  Brauciet jūs pa priekšu! — Polete uzsauca. — Mēs braucam lēnāk nekā jūs. Satiksimies Anrī Martēna avēnijā.

Pirmajā mašīnā, bez šaubām, braucēji runāja par Grendoržicm, un Filips, lai pēc iespējas mazāk tiktu pieminēta Polete, nemitējās

stāstīt par Albēra aizraušanos ar statistiku. Temats nebija bīstams, no statistikas viņi pārgāja pie politiskās ekonomijas problēmām un pat pie S.M.P. darījumiem.

Kamēr viņi šķērsoja Pitivjē, pēc tam Arpažonu, stipri gāza lietus, bet netālu no Lonžimo mašīnai pārsprāga riepa, kas nekad vēl nebija atgadījies.

Braucēji palika savās vietās, bet Fēlikss, nevērojot lietu, atvēra aizmugures bagāžnieku un izkrāva uz ceļa nepieciešamos piederumus.

Kaut gan rezerves riepu viņiem netrūka, tās nomaiņa, kas parasti neprasa vairāk par desmit minūtēm, šoreiz ilga gandriz pusstundu, jo slikti darbojās domkrats.

Fēlikss bija spiests aizņemties to kādā kafejnīcā, kas atradās piecsimt metru attālumā no pilsētas.

—   Bet Grendorži mūs vēl aizvien nav panākuši! — Martina pēkšņi ievēroja.

Neviens tam nebija pievērsis uzmanību, bet tagad tas visus pārsteidza, jo pirmajā ceļa posmā viņi nebija braukuši lielā ātrumā.

—   Patiesi gan! — ministrs iesaucās.

Bet Filips mēģināja izbeigt šo bīstamo tematu.

—  Nieki! Viņi būs kaut ko pilī aizmirsuši un griezušies atpakaļ… — viņš nomurmināja.

—   Kas zina, vai an viņiem nav plīsusi riepa, — Pomrē piebilda.

Ministrs pēkšņi ievēroja, ka svina pelēkie loki zem Filipa acīm kļuvuši vēl tumšāki, un domāja, kāds tam varētu būt cēlonis. Drāmu, kas bija šo abu pāru starpā, viņš nespēja nojaust, tomēr kopš brokastlaika noģida kādu netīru laulības pārkāpumu.

Tieši tāpēc, sasniedzot Orleānas vārtus, Pomrē vēlreiz uzstāja, ka viņam jāatgriežas ministrijā, jo pēkšņi esot atcerējies oficiālu dineju, kurā viņam jāpiedalās, un beidzot pie Senžermēnas vārtiem ministram lāva izkāpt.

Palicis mašīnā divatā ar sievu, Filips mainīja vietu, jo viņam nepatika braucot sēdēt atmuguriski, viņš izstiepa kājas un, slaucīdams sviedrus no pieres, nopūtās:

—   Nelāga diena!

—   Toties tavā tuvumā atradās viņa, — Martina iedzēla.

—   Stulbene! — Filips, bezgala noguris, caur zobiem izgrūda.

Skaidrs, ka stulbene, jo nebija īstais bridis saasināt attiecības

ar maziskas greizsirdības izpausmēm. Stulbene tāpēc, ka uz visu skatījās no loti šaura redzes viedokļa, izlikdamās, ka visu saprot, un neredzēdama to, kas īstenībā notiek.

Stulbene tāpēc, ka šobrīd nebija svarīga nedz gulēšana, nedz kaut kas tamlīdzīgs, bet tikai tas, ka Filips vairs nesaprata, kā īsti Poleti apvaldīt…

īstā drāma slēpās tieši tur, nevis citur, bet Martina, būdama greizsirdīga, nespēja atvairīt domu par maigajiem skāvieniem Kambona ielā!

Kāpēc brīdī, kad abas grupas šķīrās, Polete Filipam bija cieši saspiedusi roku, iecirzdama viņam pirkstā nagus tā, ka pirksts asiņoja vel joprojām un Filipam to nācās aptīt ar kabatlakatiņu?

Ko Grendorži, palikuši iepakaļ, tagad darīja? Kāpēc Polete gribēja atstāt mašīnu Šenvjērā vai mainīt braucēju vietas mašīnās?

Filips sarauktu pieri, niknām acīm klusībā sprieda, ka tas noticis Martinas dēļ. Jā, protams, pie visa bija vainīga tikai viņa, augu nedēļu traucēdama viņam izrunāties ar Poleti.

Viņš bija mēģinājis to darit, nudien! Taču Martina nemitējās viņu uzmanīt, viņa piecreiz dienā zvanīja uz kabinetu un ari Polctci, lai ik brīdi zinātu, kur viņi abi atrodas.

Automašīna pieturēja Anrī Martena avēnijā. Iegājusi dzīvokli, Martina vispirms devās tieši uz bērnistabu, taču atrada to tukšu. Viņa gandrīz izbijās, bet tad pamanīja uz galda atstāto zīmīti.

„Kundze,

Zvanīja Jūsu mātes kundze un lūdza, lai bērnu aizvedu pie viņas. Domāju, ka man nepieklājās viņai atteikt. Mes atrodamies Vogēzu laukumā. Bērnu es nemitīgi uzraugu…”

—   Ko tas nozīme? — Filips, Martinai sekodams, vaicāja.

—   Klods ar guvernanti aizgājis pie vecmāmiņas.

—   Tu labi zini, ka man tas nepatīk.

Starp citu, tam nebija īpaša iemesla, Filips vienkārši nesaprata, ka viņa dēlam jāiepazlst ne tikai savas mājas gaisotne.

—   Piezvani auklītei un saki, lai atgriežas mājās.

Viņš nebija gaidījis, ka Martina paklausīs. Ar aparātu rokās viņa pievērsās Filipam.

—   Maman vaicā, vai viņa pati drīkst Klodu atvest mājās.

—   Lai ved vien.

—   Norunāts, Mamanl Tu pusdienosi kopā ar mums.

Pulkstenis rādija sesto stundu. Lampas bija aizdegtas. Mājkalpotāji atgriezās no kinoteātra vai kādas citas vietas. Filips, iegājis savā istabā pārģērbties, ilgi stāvēja pie spoguļa, vērdamies savu acu spoguļattēlā, it kā gribētu sevi hipnotizēt. Viņš pētīja savus vaibstus.

„Liktenis pret mani kļūst nežēlīgs…” Filips domāja. Un tūlīt pat konstatēja: „Bet aukstasinību es neesmu zaudējis! Tā man ir jāsaglabā līdz galam!”

Pretējā gadījumā viss varēja izputēt. Viņš iedomājās arī par vārdiem „… ja tu būtu bijusi brīva…”

Un tie nebija tikai tukši vārdi. Kaut gan tajos bija zināmas nianses. Piemēram, ja Polete būtu bijusi brīva tagad, tas neko nedotu, jo Grendorža tēvs vēl bija dzīvs!

Pēc gada vai diviem, jā, tad gan, tad Albērs būs mantojis simtiem miljonu…

Polete bija pārāk liela muļķe, pat tik liela, ka savā muļķībā spēja noticēt tam, ka Filips viņu mīl viņas pašas dēļ, ka viņam sagādā baudu tās nepievilcīgā, ļumīgā miesa!

Bet savā stulbumā viņa varēja aiziet līdz galējībām…

Paņēmis joda flakoniņu, Filips grasījās apziest pirkstu, kuru Polete viņam bija ievainojusi, bet pēc mirkļa viņš izdzirdēja zvanu pie ieejas durvīm.

Nācēji nebija vis Grendorži, bet viņa dēlēns kopā ar Donadjē kundzi un audzinātāju. Klods rātni ļāva tēvam noskūpstīt pierīti, kas saltajā āra gaisā bija kļuvusi ļoti vēsa.

Donadjē kundze, cieši noskūpstījusi meitu, brīdi viņā noskatījās un pačukstēja:

—   Es priecājos!

Viņa priecājās, redzot meitu šķietami mierīgu.

—   Es biju ļoti nogurusi, — Martina taisnojās.

—  Nieki, kopš šā brīža viss ir pagātnē. Un saproti pati, kāda cs esmu. Man taču nav neviena cita, vienīgi jūs abi divi…

—   Vai Mišels tevi apciemoja?

—  Jā gan, viņš bija. Viņš stāstīja, ka tavs vīrs pret viņu izturējies diezgan laipni… Un tomēr…

Un tomēr tas bija kas cits. Mišels, protams, bija viņas dēls,

tāpat kā Marta bija viņas meita, kuru viņa apciemoja Larošelā pāris reižu gadā. Taču satiekoties viņām nebija par ko runāt, un viņu tikšanās atgādināja šo priekšpusdienu Senvjērā.

—   Mūsu ģimenč vienīgi viņš ir tāds… — Donadjē kundze, noņemdama cepuri, piebilda.

Neko sīkāk viņa nepaskaidroja, jo tas būtu lieki. Kad runa bija par Mišelu, neviens neko nemēdza pārspriest, visiem tāpat bija zināmi Mišela netikumi un pakāpeniskais pagrimums, viņi bažījās vienīgi par to, ka viss var beigties nožēlojami.

—   Iespējams, ka viņš ir pārāk daudz cietis sieviešu dēļ…

Bet vai tad pats Mišels pirmais nebija sācis lakstoties ar auklīti,

vēlāk ar Odeti? Tātad?

—   Es likšu pasniegt tēju, Maman?

—  Mēs to jau padzērām manās mājās. Es labprāt gan iedzertu glāzīti portvīna.

Martina piezvanīja mājas pārzinim un lūdza atnest portvīnu. Pēc tam viņa apsēdās Filipam blakus, un šķita, ka starp abiem ir atjaunojusies saskaņa.

—   Kāpēc viņi vēl aizvien nebrauc? — Martina teica Filipam.

—   Jūs gaidāt viesus? — Donadjē kundze, sēžot atzveltnī, vaicāja.

—   Nē, tikai mūsu draugus Grendoržus. Bet nez vai viņi atnāks…

Filips sarāvās un, dusmodamies par šo refleksu, spēji uzmeta skatienu sievai.

Viņa to bija ievērojusi! Un it kā atvainodamās turpināja:

—  Ņemot vērā tik nejēdzīgu laiku, kāds ir šodien. Un it īpaši tāpēc, ka Albēram bija sasāpējies vēders…

Filips bija spiests iziet.

—   Vai portvīnu neiedzersi? — Martina vīram uzsauca.

—   Es tūlīt atgriezīšos, — viņš atbildēja.

Ieslēdzies savā istabā, Filips neviļus atkal apsēdās spoguļa priekšā. Uzmetis skatienu savam attēlam, viņš nocēla tālruņa klausuli un pieprasīja Grendoržu dzīvokli.

—   Hallo! Hallo!

Filips klusināja balsi, vienlaikus uzmanīdams durvis un vērodams savu attēlu spogulī.

—    Hallo! Kas runā? Tā esat jūs, Floransa? Šeit Filips

Daržāns. Vai Grendorža kungs ar kundzi ir atgriezušies?

—   Vai tad viņiem ir jāatgriežas jau šodien?

—   To es nezinu.

—   Bet virtuvene nav viņiem neko pagatavojusi vakariņās!

—   Es jums jau teicu, ka neko nezinu. Zvanīju uz labu laimi!

Braucot kaut vai tikai ar četrdesmit kilometru ātrumu stundā,

Grendoržiem jau vajadzēja būt vai nu savās mājās, vai Anrī Martēna avčnijā. Un, pat ja viņiem bija gadījusies avārija, viņi būtu piezvanījuši, jo nezināja, ka ministrs ir atteicies no kopīgajām pusdienām pilsētā.

Filips apsēdās gultā un nolika tālruni atpakaļ uz galdiņa. Viņš nekad vēl nebija izjutis tik lielu nemieru. Jau vairāk nekā stundu viņa pieri klāja sviedru lāses.

Viņš izdzirdēja soļus priekšistabā. Kāds mēģināja atvērt durvis, bet tās bija aizslēgtas.

—   Filip, vai tu tur esi?

Tad, nobālis aiz dusmām, viņš piecēlās, pagrieza slēdzenē atslēgu un, atvēris durvis, ieraudzīja savu sievu.

—   Jā, tā esmu es! Par ko tu brīnies?

Filips noprata, ka ir maldījies, viņa bija nākusi, intuīcijas mudināta, varbūt klusībā vēlēdamās viņam palīdzēt. Bet bija par vēlu. Filips atkal bija saņēmis sevi rokās. Pret paša gribu viņam paspruka rupji, vulgāri vārdi:

—   Vai es nedrīkstēšu aiziet pat uz tualeti?

Greithoulsitijā bija pusdienlaiks, un Donads, neveikli apsēdies

pie galda, mulsdams uztvēra viņam pievērstos skatienus, jo visi viņu uzskatīja par oriģinālāko no miljonāriem.

Donada apmulsums sasniedza augstāko pakāpi, kad Gudeketa kundze, apkalpodama viņu pirmo, atklāti divkāršoja viņa devu, pret ko neviens neiebilda.

VII

Vai varēja galvot, ka viss būtu noticis citādi, ja apakšstāvā nebijis tā vecā kunga, kurš nepacietīgi mīņājās pie lifta durvīm? Donadjē kundze pusdienoja Anrī Martēna ielas apartamentā,

kur viņu bija aizturējuši Filips un ari Martina. Izņēmuma kārtā šoreiz pat mazajam Klodam bija jauts sēdēt pie galda kopā ar pieaugušajiem.

Bet pēkšņi, pavadot māti līdz liftam, Martina ļāva vaļu savām bēdām.

—   Ardievu, Maman, — viņa asaru pilnām acīm čukstēja.

Un, nenoskūpstījusi māti kā parasti uz pieres, Martina metās

viņai ap kaklu, cieši piekļaudamās platajām krūtīm.

—   Kas noticis, mana mazā Martina? — Donadjē kundze vaicāja. — Izstāsti savai mātei, kas tevi nospiež…

Taču Martina nespēja parunāt un, cenzdamās apspiest elsas, norādīja uz dzīvokļa vaļā atstātajām durvīm. Nākdamas ārā, viņas gluži neviļus jau bija izsaukušas liftu. Un tas apstājās viņu stāvā.

—   Vai Fiiips pie tā vainīgs? — Donadjē kundze nemitējās taujāt.

Viņas balsi apslāpēja zvans, jo apakšējā stāvā kāds vecāks kungs izsauca liftu.

—   Martina, tu man iedves bailes…

Zvans atskanēja vēlreiz. Vecais kungs kļuva nepacietīgs.

—    Nē, nē! Nieki vien! — Martina apliecināja, noliedzoši purinādama galvu, jo elsas viņai liedza runāt.

Un viņa pati iestūma māti liftā. Sekojot ar skatienu lifta lejupbraucienam, Martina vispirms redzēja mātes krūšu daļu, pēc tam tikai galvu un beidzot vienīgi cepuri, bet Donadjē kundze savukārt redzēja Martinu sarūkam pretējā virzienā, sākot no kājārn un brunču malas…

Lai savaldītos, Martina bija spiesta kādu brīdi uzkavēties kāpņu telpā, kur ievēroja augšup braucošo kungu un pat viņa kārpu uz deguna.

Beidzot iegājusi dzīvoklī, Martina vispirms devās uz savu istabu, lai sakārtotu matus un viegli nopūderētu vaigus. Filips bija palicis salonā, Martina viņam tur pievienojās un, mākslotā vienaldzībā neapņēmīgi grozīdamās tuvumā, pēc brīža iesaucās:

—   Filip!

Viņš izlikās lasām kādu ilustrētu žurnālu, taču Martina skaidri manīja, ka viņš to nelasa un ir tikpat satraukts kā viņa pati, ja vēl ne vairāk.

—   Filip, vai tu mani dzirdi?

—   Kas ir? — viijš nopūtās.

—   Grendorži vēl aizvien nav atgriezušies mājās.

Viņa pētīja vīra seju, taču skatiens, ko viņš pievērsa Martinai, bija diezgan mierīgs.

—   Kā tu to zini?

—   Es nupat piezvanīju.

—   Kāpēc?

—  Tāpat vien. Istabene bija pie aparāta. Filip!

—   Runā taču!

—   Nepūlies novērst acis no manis…

Martina bija savaldījusies, viņas balss bija skaidra, acis caururbjošas, Filips sēdēja, bet Martina stāvēja, paceldamās viņam pāri ne vien auguma ziņā, bet arī ar iecietību, ko pauda viņas izturēšanās veids un vārdi.

—   Uzklausi mani. Un nemelo. Es tev to lūdzu mūsu abu vārdā, mūsu mīlestības vārdā, tava dēla vārdā, Filip, vai tev nekas nav man sakāms?

Martinas balss nekad nebija skanējusi tik aizkustinoši, viņas krūtis nekad nebija izslietas tik lepni. Un degošās acis, kuras nenovērsās no vīra, šķiet, gribēja izvilināt viņam atzīšanos.

—   Vēl ir laiks, Filip! Apdomājies! Es neatgādināšu tev nedz savu istabu Larošelā, nedz mūsu kopdzīves pirmās nedēļas Parīzē. Es tev jautāju, Filip, es tev, uz ceļiem nometusies, jautāju: vai tev nekas nav man sakāms?

Viņa arī izdarīja tā, kā sacīja. Nespēdama vairs parunāt, Martina nometās ceļos un lūdzoši saliktām rokām stāvēja viņa priekšā.

Filips mēģināja novērsties, taču, paliekot uz vietas, nevarēja atrauties no viņas magnētiskā skatiena. Viņš bija spiests piecelties un, uzgriezis sievai muguru, pats īsti neapjēgdams, ko runā, sacīja vai drīzāk noņurdēja:

—   Kas man tev ko sacīt! Šķiet, ka tu kļūsti traka.

Viņš gāja tālāk un sasniedza durvis. Bet Martina vēl joprojām bija nometusies ceļos. Tikai iegājis savā istabā, Filips sadzirdēja, ka Martina pieceļas kājās, un, nojauzdams, ka cerību pēdējā uzvilnījumā viņa metīsies tam pakaļ, aizslēdza durvis.

Ar ierastām kustībām rūpīgi veicis savu nakts tualeti, Filips iepilināja glāzē sešdesmit miega zāļu pilienus. Apsēdies gultā, viņš,

gaidot, kad zāles iedarbosies, atvēra kādu avīzi. Tajā viņš neizlasīja daudz vairāk kā iepriekš salonā. Viņa prāts bija skaidrs, tāda apskaidrība līdzinās īpašam apgaismojumam, kurā reizēm spilgtāk izceļas iepriekš neapjaustas priekšmetu šķautnes.

Savā istabā, kur dega naktslampiņa un vēl nebija pilnīgi izgaisusi Krievijas ādas tapešu smaka, viņš, Filips ar skaistajām, brūnajām matu cirtām, redzēja sevi bālu un nomāktu, viņš dzirdēja savu sirdsbalsi, kas nemitīgi atkārtoja vienus un tos pašus vārdus:

„Es negribu!… Es negribu!…”

Viņam bija trīsdesmit gadu, bet viņš juta, ka vēl ir spējīgs īstenot lieliskas ieceres! Viņam bija trīsdesmit gadu! Trīsdesmit gadu! Bet viņš negribēja…

„Viņš negribēja…” Tā domājot, Filips iegrima dziļā bezsapņu miegā, kas atgādināja nebūtību.

Martina, palikusi nomodā līdz ceturtajai vai piektajai rīta stundai, divas reizes basām kājām bija tuvojusies vīra istabas durvīm.

Kad viņa spēji uztrūkās no miega, bija jau gaiša diena, bet vētra plosījās vēl negantāk. Piecēlusies Martina satraukta mēģināja atmiņā apkopot visus iepriekšējā vakara notikumus. Viņa piezvanīja istabenei.

—   Roza! Cik pulkstenis? Vai kungs jau aizbrauca?

—   Jā, kundze. Pulkstenis ir deviņi.

Ātri, pavirši sakārtojusies, Martina šķērsoja apartamentu un iegāja Filipa istabā, kur viņa mājas tērps bija pamests uz gultas, boksa cimdi uz ķeblīša, vannā zilganais, ziepjainais ūdens bija atdzisis.

Tātad Filips, kā parasti, bija trenējies kopā ar Pedreti. Tas Martinu nomierināja, kaut gan šajā boksa partijā viņa neskaidri noģida kaut ko drausmīgu.

Mājas pārzinis pasniedza Martinai kādu vizītkarti, bet izturējās neparasti. Iespējams, ka Martinai tā tikai šķita, raugoties uz viņu it kā caur kādu visu sakropļojošu prizmu.

Martina velti pūlējās uzminēt, kāpēc šis rīts nelikās tāds kā citi, pat gaisma dzīvoklī bija citāda un arī mājas pārzinis, kurš gaidīja, šķita neparasti saspringts. Viņa uzmeta acis vizītkartei:

„Andrē Lūkass

Kriminālpolicijas komisārs.”

—  Šis kungs neatlaidīgi pieprasa tikšanos ar kundzi.

—   Kur viņš atrodas?

—   Palika priekštelpā.

—   Ielaidiet viņu salonā.

Martina bija pcņuārā, bet kāda tam nozīme! Viņa tikai včl atcerējās, ka nav paguvusi noskūpstīt dēliņu un, izgājusi cauri bērnistabai, nonāca vannas istabā, kur Klods kails mazgājās vannā.

Ieejot salonā, Martinas gaitar neviļus bija kļuvusi tāda kā lepnai, ievērojamai dāmai, un komisārs izplūda atvainošanās vārdos.

—         Vispirms es gribēju satikt Daržāna kungu, — viņš sacīja.

—   Bet man atbildēja, ka Daržāna kungs esot aizgājis.

—   Pulksten astoņos mans virs vienmēr jau atrodas darbā.

—   Jūsu mājzinis tieši tā ari pateica. Es tūlīt došos turp. Bet pirms tam gribētu uzdot jums dažus jautājumus.

—   Sēdieties, lūdzu.

Arī viņa pati apsēdās, savā perlamutra sārtajā peņuārā izskatīdamās daudz slaidāka.

—  Vakar, man šķiet, jūs piedalījāties medību izbraukumā uz Orleānas mežu…

Šai ziņā Martinai neko nevarēja pārmest Viņa bija satraukta, kaut gan ārēji šķita kā sastingusi. Komisāra vārdi viņu ķēra kā akmeņi, un viņa pati steidzās tiem pretī, cenzdamās uztvert, pirms tie bija izteikti.

—   Manuprāt, jūs vēl neko nezināt, ja šārlta avīzes neesat lasījusi…

Tur jau tās salocītas gulēja uz sudraba paplātes.

—  Vakar pēcpusdienā Arpažonas klīnikā miris Albērs Grendorža kungs.

Vai tiešām viņa to visu jau būtu nojautusi? Nekas Martinu nepārsteidza. Viņa gaidīja turpinājumu. Viņa varēja derēt, ka arī tas viņai jau zināms!

—   Viņš nomiris sevišķi smagā stāvokli — noindēts. Žandarmērija šorīt mums pavēstīja traģisko notikumu visos sīkumos…

—   Ar jūsu atļauju, — Martina piecēlusies atvainojās.

—   Lūdzu, lūdzu.

Viņa kā automāts iesteidzās savā istabā, paķēra kādu apmetni, ko aplika pleciem virs peņuāra. Liktenīgi gadījās, ka tas bija viņas ūdeļādu apmetnis.

Nedzirdamiem soliem aizlavījusies līdz durvīm, Martina beidzot izgāja uz ielas un sameklēja taksometru.

—   Uz Elizejas laukiem! — viņa īsi noteica.

Tas bija noticis tieši Arpažonas tirgus paviljona priekšā. Albers, kas jau vairākas minūtes šķita noraizējies, apturēja mašīnu iepretī nelielam krodziņam, jo citas kafejnīcas tuvumā neredzēja.

—  Man vajadzētu uz brīdi izkāpt, — viņš sievai sacīja. — Vai nevēlies kaut ko iedzert, lai sasildītos?

Viņa noraidoši papurināja galvu. Albērs iegāja krodziņā.

—  Kur atrodas mazmājiņa? — neko vel nepasūtījis, viņš steidzīgi vaicāja.

—   Pagalma galā, pa labai rokai. Nez vai jūs tur kaut ko varēsiet saskatīt. Tā atrodas tūlīt aiz vistu kūts.

Tie nebija ne īsti lauki, ne pilsēta. Šo krietno cilvēku tā dēvētais pagalms bija kaut kas līdzīgs sakņu dārzam, kur, kaudzēs sakrautas, stāvēja pudeles, kastes un mucas, starp kurām klaiņoja dažas vistas.

—   Laikam jau būs to uzgājis, — krodzinieka sieva ieminējās, kad no tās puses vairs nenāca ne skaņas.

Pēc tam krodzinieks atsāka sarunu ar kādu važoni, atbalstījis elkoņus uz letes ar platu alvas apmali.

—  Es viņam teicu, ka ne jau katrs komersants tūlīt ir jāuzskata par dzērāju. Par viņu mēs reiz balsojām, taču…

Trīs galdi, daži krēsli, pie sienām krāsainas bildītes un kādā stūrī krievu biljarda galds.

—   Klau, Ežēn…

—   Kas ir?

—   Vai tev neliekas, ka tur kāds vaid?

Visi trīs ieklausījās. Viņi kļuva nemierīgi.

—   Nudien…

—   Varbūt šis cilvēks bija slims?

Tas vien jau likās dīvaini, ka tādi braucēji, kuriem pieder pašiem sava automašīna, aptur pie viņu krodziņa!

—   Vai tu neaizietu paskatīties?

—   Mazliet vēl jānogaida.

Un viņi turpināja sarunu.

—   Paklau taču — tas tur kādu sauc!

Ja vispār varēja dēvēt par saucieniem šos regulāros vaidus, tik sērīgus kā ostas sirēnas kaucieni miglainā laikā.

—   Ko tu vel gaidi?

—   Vai līdzi nenāksiet? — saimnieks važoni aicināja.

—  Ņem lukturīti.

Lukturītis bija jau gandrīz pusizdzisis. Pagalmā vaidus varēja dzirdēt daudz skaidrāk. Nebija šaubu, ka šis cilvēks nav vesels.

Pagalma galā, pa labai rokai, līdzās vistu kūtij, kā krodziņa saimniece bija skaidrojusi, slejās delu būda ar „brilli” iekšpusē un uz dzelzs stieples uzspraustiem papīra gabaliem.

Grendoržs bija nokritis zeme un vaidēdams locījās.

—   Kas jums notika? Vai kļuva nelabi?

Bet krodzinieka sieva, vīriem piesardzīgi sekodama, teica:

—   Ežēn, varbūt vajadzētu ienest viņu mājā?

Viņš taču visu tur pieķēzītu! Beidzot tomēr važonis AlbCru izvilka no būdas. Kājām velkoties gar zemi, Albers tika aizstiepts līdz mājai un izvilkts cauri virtuvei.

—   Kur lai to lieku?

—   Kafejnīcā. Tur ir viens sols…

Bet Grendoržs no sola novēlās zeme, un tad viņu uzcēla uz biljarda galda. Tikmēr notikušais bija paziņots nelaimīgā sievai, un ienākusi viņa, mironīgi bāla, it kā lielās bailes tuvojās vīram.

—   Albēr, vai tu jūties slikti? Vai nevajadzētu izsaukt ārstu?

Vēlāk krodziņa saimniecei nācās liecināt, ka šī sieviete neizskatījusies normāla.

—  Vai šajā apkaime ir atrodams kāds ārsts? — pievērsdamās pārējiem, Polete vaicāja.

Krodziņa saimniece devās meklēt ārstu; viņas vīrs ar važoņa palīdzību mēģināja starp Grendorža cieši sakniebtajām lūpām ieliet vīnogu degvīnu, kas stipri oda.

—   Ielejiet to arī man, — Polete lūdza un, saraudamās pēc katra vaida, apsēdās pītajā krēslā.

Degvīns bija tik stiprs, ka viņai gandrīz uznāca vēmiens. Tad atskanēja steidzīgi soli, un ienāca krodzinieka sieva, kurai sekoja jauns ārsts, kas apjucis neveikli grozījās ap slimnieku.

—   Derētu tūlīt pat viņu aizvest uz klīniku, — viņš beidzot noteica. — Kā tas ar viņu gadījās?

—   Nezinu… Viņš vadīja mašīnu… Tad pēkšņi to apturēja…

—  Un, ienācis šeit, vaicāja mums, kur atrodas mazmājiņa, — krodzinieka sieva piebilda.

Albērs Grendoržs bija miris klīnikā, šķiet, tieši tajā brīdī, kad Donadjč kundze ar mazo Klodu ieradās Anrī Martēna avēnijā.

Poletei lika apsēsties klīnikas uzgaidāmajā telpā ar spodri baltām sienām. Tur atradās tikai soliņi un elektriskais radiators. Pēc katrām piecām minatēm žēlsirdīgā māsa ienāca pavēstīt jaunumus vai kaut ko pajautāt Poletei.

—   Vai nezināt, ko viņš pēdējoreiz ēda?

Un viņa paklausīgi atbildēja, mēģinādama atcerēties pat katru sīkumu.

—  … viņš ēda sieru, pēc tam uzkoda bumbieri, kas bija plūkts dārzā pie dzīvžoga…

Automašīna bija atstāta iepretī tirgus paviljonam. Komisārs, saņēmis ziņu no krodziņa, ieradās klīnikā, lai noskaidrotu apstākļus, un pēc īsas sarunas ar ārstu nolēma visu ziņot žandarmērijai.

Polete, aizvien vēl sastingušu skatienu, rokas klēpi salikusi, sēdēja uzgaidāmajā telpā, kur nekas nebija tik drūms kā viņa pati.

—   Kundze, es domāju, ka būs nepieciešama izmeklēšana. Nezinu, ko īsti esat nolēmusi. Vai jūsu vīram ir radinieki, kurus vajadzētu brīdināt?

—  Vajadzētu paziņot viņa tēvam, — Polete atbildēja.

Viņa nosauca tēva vārdu, adresi, tālruņa numuru.

—   Bet jums mēs varam piedāvāt gultu līdz rītam. Šķiet, ka atpūta jums nepieciešama.

Protams! Atpūta viņai katrā ziņā bija vajadzīga. Mājās atgriezties viņa nevēlējās. Ārsts pret savu gribu paslepšus vēroja Poleti, tad uzmeta skatienu savai asistentei, it kā gribētu sacīt:

—   Dīvaina sieviete!

Kad Poletei pavēstīja, ka viņas virs ir miris, viņa nevēlējās to redzēt. Viņai ierādīja nelielu istabiņu, kurā atradās slimnieku gulta, un viņa apsēdās uz tās. Kad brīdi vēlāk kāds ienāca piedāvāt viņai kaut ko ēdamu, tas viņu atrada iemigušu.

Taksometra vadītājs, spogulītī vērodams savu klienti, sprieda, ka uzņēmis mašīnā ērmotu eksemplāru. Ūdeļādas apmetnim pa

šķiroties, viņš zem tā bija manījis Martinas perlamutra sārto peņuāru. Turklāt jaunā sieviete nemitīgi liecās uz priekšu, it kā tādejādi varētu paātrināt mašīnas gaitu.

Martinai prātā bija tikai viens: ierasties laikā! Nelikdamās ne zinis par tcksomctru, viņa skrēja uz liftu un livrejā tērptajam lifta zēnam, kurš jau bija nospiedis pogu, vaicāja:

—   Vai mans vīrs vēl nav aizgājis?

—   Nedomāju vis. Neesmu viņu šeit redzējis.

Kamēr Martina, joprojām vel skriešus, šķērsoja lielo halli, ierēdņi uz viņu atskatījās, bet, nonākot pie Grendorža kabineta, viņa jutās smagi satriekta, beidzot skaidri apzinādamās, ka viņš ir miris un nekad vairs šurp neatnāks.

—   Filip!

Viņš vēl nebija aizgājis. Martina to redzēja, viņa tam pieskārās.

—   Tev jānāk man līdzi. Mājās ir policija…

Viņš sievu nomierināja.

—   Un tad? Kāpēc tu ieradies šeit tik satrauktā garastāvoklī?

—   Vai tu neko vēl nezini?

—   Grendoržs ir miris, zinu. Un tad?

Martina pašūpoja galvu. Vīra mieram viņa neticēja.

—   Nāc! — viņa atkārtoja.

—   Lai uztraucas policija, ja vēlas prasīt man paskaidrojumus.

Bet Martina šo „Nāc!” atkārtoja tādā balsī, ka viņš uzskatīja

par labāku viņai sekot.

—   Pēc stundas būšu atpakaļ, — viņš sacīja Karonam.

—   Lūdzu, piedodiet, ka tik ilgi liku jums gaidīt. Es gribēju, lai arī mans vīrs ir klāt.

Martinai tik stipri sala, ka viņa atstāja apmetni uz pleciem, bet Filips, apsēdies komisāram iepretī, pārlika vienu kāju pāri otrai un aizkūpināja cigareti.

—  Martina, būtu labāk, ja tu mūs atstātu divatā. Tu esi pārāk nervoza.

Un viņš meloja, meloja nežēlīgā veidā, runājot ar komisāru it kā par kaut ko pavisam parastu:

—   Atvainojiet manu sievu, viņa nokļuvusi dīvainā situācijā… Un visas šīs dīvainības izraisījusi vēsts, ko jūs viņai pateicāt…

—   Man pašam ir jāatvainojas. Lieta ir visai sarežģīta, jo ieinte

resētās puses dzīvo Parīzē, bet nelaime notikusi Arpažonā, turklāt noziegums, ja tāds ir bijis, izdarīts Orleānas mežā. Pagaidām esmu iepazinies vienīgi ar žandarmērijas ziņojumu. Tā kā jūs vakardienu pavadījāt kopā ar Grendoržicm…

—   Tur bija arī ministrs Pomrē, — Filips piebilda.

—   Esmu lūdzis viņam audienci pulksten vienpadsmitos.

Un komisārs paskatījās savā pulkstenī.

—   Tātad no Parīzes jūs aizbraucāt visi kopā…

Filips, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, sīki izklāstīja visus tās dienas notikumus. Martina, nenovērsdama acis no vīra, ne reizi neuztvēra viņa vārdos kaut mazāko svārstīšanos, pat brīdī, kad komisārs viņam vaicāja:

—   Jūs bijāt Grendoržiem tuvi draugi, varbūt jums ir zināms, vai viena vai otra laulātā drauga dzīvē nav bijis kaut kas tāds, ko varētu…

—   To es nezinu.

—   Vai nekad neesat bijis ģimenes skandāla aculiecinieks?

—   Nekad. Vai nav tiesa, Martina?

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Lūdzu, neņemiet jaunā manu neatlaidību. Bet Grendorža kunga tēvs, kuru šorīt satiku, pirms nācu uz šejieni, sūdzējās, ka abu laulāto dzīves veids krasi mainījies, kopš viņi sākuši apmeklēt jūs.

—  Tam es piekrītu, jo Grendoržu dzīve līdz ar to kļuva daudz sabiedriskāka.

—    Es jums pateicos. Ceru, ka tuvākajās dienās jūs Parīzi nepametīsiet?

—   Nedomāju vis, — Filips neskanīgi atbildēja.

—   Pretējā gadījumā lūdzu man to paziņot, piezvanot uz kriminālpoliciju.

Komisārs visur meklēja savu cepuri, ko mājas pārzinis viņam bija atņēmis, ielaižot salonā. Vēlreiz atvainojies, viņš atmuguriski atkāpās un beidzot nozuda liftā.

Un tad pēkšņi šķita, ka plašais dzīvoklis kļuvis vēl plašāks un daudz tukšāks, un viena otrai iepretī tur sēdēja tikai divas būtnes — Filips un Martina. Viņa — savā ūdeļādas apmetnī, viņš

—   nervozi kūpinādams cigareti, kuras izdegušo galiņu beidzot nospieda pelnu trauka malā.

Kad lifts bija nobraucis lejā un mājas pārzinis atgriezies pie sava darba, iestājās nospiedošs klusums, un Filips, lēnām paceldams nodurto galvu, paskatījās uz Martinu.

Tobrīd viņš saprata, ka meliem nav īstais laiks. Viņam k]uva skaidrs, kāpēc Martina bija devusies viņu meklēt kabinetā un gandrīz ar varu atvilkusi šurp.

Martina bija tā pārvērtusies, ka grūti būtu noteikt, vai viņa ir nepielūdzama vai drīzāk izmisusi. Viņa tikai nicinošā balsī izmeta:

—   Ko tu esi nolēmis darīt?

Un redzot, cik lielā merā Martina par viņu ir pārāka, Filips, zaudējis savaldu, šurpu turpu staigājot, mēģināja aizdegt jaunu cigareti, taču nekādi nespēja uzšķilt liesmu.

—   Vai manu jautājumu tu nedzirdēji, Filip?

—   Es to nesaprotu, — viņš atcirta, novērsdams galvu.

—   Filip!

—   Nu, runā!

—   Nenovērs acis no manis! Un netopi par gļēvuli! Es vaicāju tev, ko esi nolēmis darīt?

—   Bet es nesaprotu, kāpēc tu man uzdod tik muļķīgu jautājumu!

Tobrīd notika kaut kas negaidīts. Martina, izskatīdamās vēl svinīgāka savā ūdeļādas apmetni, kas izcēla viņas majestātisko stāju, tuvojās vīram. Kad viņš vēlreiz gribēja novērsties, Martina ar instinktīvu kustību iecirta viņam pļauku.

—   Filip!

Viņš arī grasījās viņai sist. Un mirkli šķita, ka abi klups viens otram virsū kā divi dzīvnieki, taču Filips atkāpās pirmais un mēģināja sasniegt durvis.

—  Tu vairs neesi normāla! Labāk būs, ja aiziešu…

Bet Martina viņam sekoja. Viņa pat aizsteidzās Filipam priekšā, aizšķērsodama ceļu.

—   Nekur tu neiesi, Filip! Vai vēl aizvien neko neesi sapratis, ne?

—   Es saprotu tikai to, ka tu sāc zaudēt prātu!

—   Nekļūsti riebīgs! ja kāds ir zaudējis prātu, tad tā ir šī nožēlojamā sieviete! Es vēlreiz atkārtoju: ko esi nolēmis darīt?

—   Nekas taču neliecina, ka tā ir Poletes vaina…

—   Stulbeni! Vai tiešām tu neievēroji komisāru, ne? Vai tiešām

nejuti viņa smago, caururbjošo skatienu, stāstot par Albčra tCva sūdzībām?

—   Es neko nevienam neesmu nodarījis.

—   Par to nav runa. Policistu šeit vairs nav. Es gribu zināt tavus plānus.

Viņš mēģināja ieliet sev kaut ko dzeramu, jo salona vienā stūrī kādā lādē glabājās alkoholiskie dzērieni, taču Martina viņam izrāva glāzi no rokām un nometa to zemē.

—   Vai tiešām tu esi tāds gļēvulis?

—   Klusāk, kalpotāji sadzirdēs…

—   Lai dzird, ja tiktāl esam nonākuši! Atzīsties, Filip, tu biji nolēmis aizbraukt?

Bet šai ziņā viņa maldījās. Filips patiesi bija par to domājis, bet no rīta, savā kabinetā nedaudz nomierinājies, nosprieda, ka nekādi apvainojumi uz viņu nevar attiekties. Ko ļaunu viņš bija izdarījis? Vai gulēt ar sievieti un nožēlot, ka tā nav brīva, ir noziegums?

—   Redzi, to sauc par mīlestību! — Filips pavīpsnāja.

—  Es nezinu, vai tā ir mīlestība vai naids… — un tobrīd viņas balss kļuva klusāka. — … Es zinu, kā mēs uzsākām mūsu kopdzīvi… Es zinu, ka tu esi spējīgs no jauna to sākt citā vietā… Bet es saku — nē, nē un vēlreiz nē!

—   Esi tik laipna, runā klusāk!

—   Nav svarīgi!

—   Mūsu dēls…

—   Tavs dēls, Filip, kā tu vienmēr esi teicis! Es vaicāju tev pēdējoreiz: ko esi nolēmis darīt?

Neviens no viņiem abiem nevarēja zināt, ka tieši tobrīd Polete sēž nelielā Orfēvra krastmalas kabinetā iepretī komisāram, kurš, tāpat kā Martina, jau divas stundas atkārto vienu un to pašu jautājumu:

—   Kāpēc jūs noindējāt savu vīru?

Polete jau divas stundas to noliedza. Kāds žandarms, ar motociklu aizbraucis uz Šenvjēru, atveda Noēmijas liecību. Viņa ziņojumā varēja lasīt:

„— Vai jūsu kundze jums svētdienas rītā likās normāla?

—   Nē.

—   Kādā ziņā viņa nelikās normāla?

—  Visādā ziņā. Jātcic, tas bija īsts trako nams. Lūgtā viešņa Daržāna kundze salonā nemitīgi gulēja. Grendorža kundze, neko nedarot, staigāja šurp un turp, bieži nāca virtuvē un ložņāja pagalmā.

—   Vai viņai nebija strīda ar vīru?

—   Strīda nevarēja būt, jo vīrs atradās medībās.

—   Sakiet, vai viņai bija mīļākais?

—   Uz to cs nevaru atbildēt.

—   Neaizmirstiet, ka es jūs pratinu tribunāla komisijas uzdevumā. Jūs nopratinās vēlreiz ar zvērestu.

—   Es neko nezinu.

—   Vai Grendorža kundzes izturēšanās veidā jūs neuztvērāt kaut ko tādu, kas…

—   Reiz redzēju, ka viņa iebāž Filipa kungam rokā zīmīti.

—   Un vairāk neko?

—   Citā reizē es viņus pārsteidzu kāpņu telpā apkampušos.

—   Kurās istabās Grendorža kundze svētdienas rītā bija iegājusi?

—  To nevaru pateikt. Es tikai nespēju saprast, ko viņa darīja veļas mazgātavā…”

Žandarma ziņojumā tālāk bija lasāms:

’’Inventarizējot priekšmetus, kuri atradās par pieliekamo pārvērstajā veļas mazgātavā, es starp citām pudelēm atradu topicīna flakonu, kura korķis bija vēl mikls, kaut gan šķidrums flakonā sniedzās tikai līdz pusei. To cs paņēmu un pievienoju ziņojumam.”

Pratināšana Orfēvra krastmalā turpinājās, bet aiz loga varēja redzēt uzplūdušo Sēnu, kuras straume bija netīri brūna.

—   Vai jūs šo topicīna flakonu pazīstat? Pirms atbildēsiet, brīdinu, ka uz tā ir atrasti pirkstu nospiedumi.

Atbilde komisāram bija gluži negaidīta. Poiete Grendorža sastinga savā krēslā, viņas lūpas sašķiebās vaikstā, kas atgādināja smaidu.

—   Es piekritu tam, ka esmu pelnījusi nāvi, — viņa noteica tā, it kā caur šā kabineta sienām jau būtu saskatījusi eņģeļus.

—   Mans nabaga Filip! — neatlaidīgi skatīdamās apjukušajā vīrā, Martina čukstēja.

Šis nabaga Filips, kuram viņa bija ticējusi, atkal jau centās sasniegt istabu, lai beidzot paliktu vienatnē. Taču Martina, viņam sekodama, paguva satvert pusaizvērtās durvis un šoreiz pati tās aizslēdza no iekšpuses.

—  Vai tu maz saproti, ka pārāk daudz esi man pāri nodarījis, lai es pieļautu, ka tu aizbrauc? Atceries Šarloti, Filip! Atceries visus Donadjē, kurus tu… Ak, nē! Šo pārmetumu es neizteikšu, jo pati biju tava līdzzinātāja, un tieši tāpēc es tagad…

—   Saki ātrāk, ko tu no manis īsti vēlies!

Un Filips bēga no viņas. Viņš botu meties prom neatskatoties, ja vien atrastos kāda izeja.

—  Mirkli nomierinies. Mēģini turēties, kā īstam vīrietim pienākas. Tūlīt pat, vai nu šovakar vai rīt, tev nāks prasīt norēķinus…

—   Es neko neesmu nodarījis!

—  Un tomēr mūsu dzīve vairs nebūs iespējama, vai nav tiesa?

—   Man ir trīsdesmit gadu, — viņš izaicinoši iesaucās.

—   Bet man — divdesmit divi, Filip, Albēram bija trīsdesmit pieci, Poletei ir divi mazi bērni…

—   Apklusti! Es pie tā neesmu vainīgs!

—   Esi īsts vīrietis! Klausies! Par Klodu parūpēsies Maman…

Viņš iepleta acis.

—   Ko tu teici?

—   Es teicu, ka Maman parūpēsies par Klodu. Ir jāapzinās, ka esi uzveikts. Skaties man acīs, Filip, es tevi loti lūdzu…

Nekad vēl viņš nebija redzējis kaut ko tamlīdzīgu, nekad vēl Martinas acīs viņš nebija uztvēris tik daudz mīlestības! Jā gan, tieši tobrīd, kad viņš gaidīja naidu…

—   Filip!… Dosimies prom…

Viņš noturēja to par patiesību. Gandrīz pasmaidīja. Bet tad Martina ar spēju kustību stiepa viņam pretī revolveri, ko bija izņēmusi no atvilktnes.

—   Es negribu atcerēties tavus pāridarijumus. Labāk būs… Esmu par to domājusi augu nakti. Vēl nebiju pilnīgi droša, bet intuīcija mani nepievīla… Neatrodot šorīt tevi mājā, biju pārliecināta, ka esi aizbraucis uz visiem laikiem…

Filipam prātā iešāvās doma ar varu atņemt ieroci un no visa spēka mest to pret loga rūti.

Martina to uzminēja un nobālusi satrauktā balsī iekliedzās:

—   Filip! Nē, nedari to… Neaptraipi…

Kad viņš mēģināja sagriezt viņas plaukstu pie pamatnes, viņa izšāva vienreiz, otrreiz un skatījās, kā viņš, plaukstu piespiedis pie krūtīm, sagrīļojās, tad, noliekusies pie viņa, sāpīgā balsī atkārtoja:

—   Filip… Mans Filip!

Vai viņš to redzēja? Vai viņš vēl redzēja, ka Martina, tik kaistoša, noliecās pār viņu, vai dzirdēja, ko viņa viena pati runāja, ļaudama asarai noritēt uz vaiga un, turot ieroča stobru pie viņa krūtīm, izšaudama vēlreiz?

—   Filip!

Mājkalpotāji mēģināja uzlauzt durvis. Istabene piesteidzās pie tālruņa, lai izsauktu policiju.

Un tad Martina, kas gu|ot uz sava vīra ķermeņa, vēl nebija mirusi, iebāza stobru sev mutē un izšāva pēdējoreiz.

—   Fi…

VIII

Parīzē, gatavu apģērbu veikalā, Donads paguva nopirkt melnu uzvalku. Tas gan nebija viņa augumam pilnīgi piemērots. Bikses neapsedza pusgaro zābaku stulmus, bet krekla aproces sniedzās pāri plaukstas pamatnei.

Larošelas iedzīvotāji viņu gandrīz vairs nepazina.

—  Viņš pat runā ar amerikānisku akcentu! — uz viņu norādot, tie savā starpā sačukstējās.

Un tā bija taisnība, jo gandrīz sešus gadus Donads pat ar Edmondu nebija runājis franciski. Šajā dažādu sabiedrības slāņu apdzīvotajā mazpilsētā viņa kustības kļuva neveiklas un, atguvis savu kādreizējo biklumu, viņš pat īsti nezināja, kā uzrunāt šos pilsoņus.

—   Viņš kļuvis īsts spēkavīrs! — par viņu jūsmoja.

Atbilstoši baznīcas noteikumiem, vismaz vienam no abiem

Daržāniem liturģisko bēru dievkalpojumu vajadzēja liegt. Taču nelaime bija notikusi Parīzē, kur neviens nebija varējis skaidri pierādīt, kurš no abiem — vīrs vai sieva — šai nāvē bijis vainīgais,

un šīs nenoteiktības dēl kristīgās apbedīšanas ceremoniju nevarēja aizliegt ne vienam, ne otram.

Un atkal reiz Reomīra ielas nams no augšas līdz lejai bija pilns ar cilvēkiem. Lielais salons pārvērtās kapelā ar melnām seru drapērijām un degošām svecēm. Melns plīvurs klāja Oskara Donadjē un viņa sievas portretu.

Donadjē kundze, tāpat kā vairākus mēnešus pirms Filipa un Martinas aizbraukšanas, gulēja dārza mājā.

Otrā stāva dzīvoklī, kur nekas nebija mainījies kopš Evas aizceļošanas, apmetās Mišels. Viņa dēls bija atbraucis no Grenobles, kur siltās sezonas mēnešos mācījās licejā, bet ziemu atgriezās kalnos.

—   Kāpēc jūs neapmetāties mūsmājās? — Donadjē kundze vaicāja Frederikam.

Viņš bija devis priekšroku „Francijas viesnīcai”, no kurienes bēru dienas rītā sazvanījās ar Odcti un desmit minūtes runāja, viņu mierinādams.

Tā kā iepriekšējā vakarā Baijē tCvs nelielā ostas krodziņā bija dzēris un izkliedzis draudus, Frcderiks devās pie pilsētas galvenā komisāra, un abi ilgi apspriedās.

—   Vajadzētu atrast kādu attaisnojošu iemeslu, lai veco Baijē aizturētu vismaz uz trim stundām.

Tāds iemesls atradās — Baijē saviem trušiem zāli pļāvis armijai piederošajā manevru laukumā —, bet, nebūdams visai pārliecinošs, tas veco lāga vīru neganti satracināja, it īpaši tāpēc, ka rītā pirms aresta viņš bija paguvis piedzerties.

Aresta namā Baijē bļaustījās pilnā kaklā tā, ka viņa niknā sodīšanās bija dzirdama Palē ielā.

Bēru ceremonijā piedalījās visi: Mortjē, Kambulīvi, kuru abas meitas iepriekšējā nedēļā bija izprecinātas, un Varēni, advokāts Limaijs un Gusāra kungs, zvejnieki un brīvās kuģu ekipāžas, sagrupējušās kā manifestācijas gājienā ar vainagiem priekšgalā, un ierēdņi un deponenti.

Pat Milūzas Krīgcri bija atsūtījuši Donadjē kundzei garu līdzjūtības telegrammu, kaut gan sakari ar viņiem sen bija zuduši.

Jau sešus gadus visa Donadjē ģimene nebija redzēta kopā. Bērinieki atzina, ka Donadjē kundze izskatās daudz možāka nekā

senāk, bet Mišels, kas bija kļuvis vēl tuklāks par savu māti, viņos izraisīja neērtības izjūtu.

Ar Olseniem visi bija saraduši un viņiem uzmanību nepievērsa, vairāk vērodami Kikī.

—   Vai esi pārliecināts, ka tas ir viņš?

Un paklīda fantastiskas valodas…

—  Šķiet, ka viņš ir īsts amerikānis…

Citi, droši vien padzirdējuši par jaunekļa tieksmi uz misticismu, atļāvās apgalvot, ka viņš ir mormoņu sektas loceklis.

—   Kikī strādā zelta raktuvēs… Kaut slikti ģērbies, viņš tomēr ir bagātāks par visu pārējo ģimeni kopā…

Edmonds, bīdamies no pārmetumiem, bija palicis Parīzē, kur gaidīja Donada tālruņa zvanu tūlīt pēc bēru ceremonijas.

Bažas izraisīja ne vien vecais Baijē, bet arī pirms trim dienām sācies dokeru streiks, pret ko Olsens solījās cīnīties visas ģimenes vārdā.

Rīta avīzes ziņoja:

„Pēc garas iztaujāšanas, ko veica abi mūsu izcilākie psihiatri, Grendorža kundze apcietināta…”

Divi ziediem klāti zārki. Tos nolika baznīcā zem viena katafalka. Kreisajā pusē, kur blāvajā rudenīgās dienas sveču gaismā stāvēja sievietes un īpaši stipri bija jūtama vīraka smarža, visvairāk raudāja Marta, bet Donadjē kundze, izslējusies taisni, stāvēja kā sastingusi, acis nenovērsdama no altāra, kur Dievs bija ieguvis reālu veidolu.

Kikī, sakrustotām rokām stāvēdams labās puses rindā, aizmirsa nomesties ceļos pat hostijas pacelšanas laikā. Arī viņš, līdzīgi mātei, skatījās tieši uz priekšu, taču viņa skatienā neizpaudās ne ciešanas, ne pārmetumi, gluži otrādi — tas bija rāms, savu ceļu atraduša cilvēka skatiens.

Viņa sirds bija palikusi tur — Greithoulsitijā. Šeit viņam viss šķita tikai teātris, un jau ar rītdienu viņš…

—   Vai tu ilgi paliksi Francijā? — Olsens nobažījies viņam vaicāja.

Bet, kamēr bērnu balsis ērģeļu pavadījumā dziedāja „Dies irae” Mišels domāja, vai Filips paguva iegrāmatot tos piecpadsmit tūkstošus franku, kurus pagājušajā nedēļā bija viņam

aizdevis (viņš gan bija lūdzis divdesmit tūkstošus, bet Filips, kā parasti, šo summu bija samazinājis).

Atbilstoši reliģiskajam rituālam bērinieku pūlis gan cēlās kājās, gan meta krustu, gan krita ceļos. Neliels zvaniņš laiku pa laikam piepildīja baznīcu sidrabainām skaņām.

—   Libera nos Dominē..-. 2)

Donadjē kundzei kāds vaicāja, vai ir nepieciešama ziedojumu vākšana. Viņa nezināja, ko īsti atbildēt.

—   Vai tā parasti notiek?

—   No desmit gadījumiem sešos.

Tad klātesošie, ejot cits aiz cita, skūpstīja hostijas trauciņu, ko priesteris ar vieglu roku noslaucīja, un katrs savu naudas ziedojumu iemeta paplātē, kuru turēja kora zēns.

—   Pater noster… 3)

Priesteris lēnām apgāja katafalku, kur divos zārkos gulēja Filips un Martina. Vispirms abus iesvaidījis ar vīraku, viņš, ejot apkārt otrreiz, apslacīja tos ar svētīto ūdeni.

—   Et ne nos inducas in tentalionem… 4)

Skalas balsis no galerijas ērģeļu pavadījumā atbildēja:

—   Sed libera nos a malo… S)

—   A porla inferi… 6)

—   Erue Dominē animas eorum… 7)

—   Āmen!

Tad pēkšņi iestājās klusums, ērģeles vairs neskan, kāds kora zēns ar krustu rokās steidzīgi nostājas katafalka priekšā, melni ģērbtie apbedīšanas biroja vīri no melnās piramīdas ar sudrabainām asaru lāsēm izcel abus zārkus, kuri šķiet pārāk šauri.

Ērģeles uzdod priesterim trīs toņus minorā, un no jauna atskan

1) „Dusmu diena”, (lat.)

2) Kungs, atpestī mūs… (lat.)

3) Mūsu Tevs… (lat.)

4) Un neieved mūs kārdinājumā… (lat.)

5) Bet atpestī mūs no ļauna… (lat.)

6) No elles vārtiem… (lat.)

7) Atpestī, Kungs, viņu dvēseles… (lat.)

viņa balss, zem pūla kājām uz grīdas akmens plāksnCm čirkst putekli, ceremonijmeistars ar trīsstūrainu cepuri galvā izveido kortežu, un laukumā, kas atrodas baznīcas priekšā, beidzot cita aiz citas sarindojas mašīnas.

—    Erue me… '>

Priesteris, kas divu kora zēnu pavadībā iekāpis pirmajā mašīnā, klusā balsī turpina lūgšanu.

Otrajā mašīnā sēž Donadjē kundze, Olsens, Marta un Mišels.

Trešajā iesēstas Kikī kopā ar tēvoci, notāru un vēl diviem kungiem, kurus viņš nepazīst.

Ielās gājēji apstājas, kad korteža brauc garām. Tā dodas pa Vallēna krastmalu gar rēderejas namu, kas todien ir slēgts.

Desmit mašīnām seko neskaitāmi pavadītāji un delegācijas ar karogiem.

—   Oskara kungs, vai esat nolēmis turp atgriezties? — notārs Gusārs painteresējas.

—   Jā, parīt ar kuģi „Ile de France”, — Kikī apstiprina un samulst tāpēc, ka neviens viņu vairs nesauc par Donadu un visi šie rituāli, kuri viņa bērnībā likās paši svarīgākie, tagad viņam ir kļuvuši neizprotami, gandrīz vai apstākļiem nepiemēroti.

—  Ja jūs, tik spēka pilns jauneldis, tomēr gribētu…

Šie cilvēki nesaprata, ka savu spēku viņš, patiesību sakot, smēlās citur!

Vallēna krastmalas galā kortežai vajadzēja šķērsot kanālu.

Un tieši tur, desmit metru no paceļama tilta, Oskars Donadjē tēvs kādu vakaru bija…

Kājāmgājēju pūlis šo notikumu pieminēja, taču mašīnās braucošie vairījās par to runāt.

—   Ja toreiz viņi būtu mani klausījuši… — Olsens noteica.

Brcna kundzei bija laimējies ielavīties kādā fiakrā. Šarlote,

kaut arī viņai bija ļaundabīgs dzemdes audzējs, gāja kājām.

—   To viņš man sagādāja! — viņa bija teikusi iepriekšējā vakarā. — Viņš bija tik brutāls!

Un viņa gāja, nesdama šo audzēju tāpat kā kora zēns zeltīto krustu, kā priesteris citos apstākļos būtu nesis Svēto Sakramentu.

1) Atpestī mani… (lat.)

Tikmēr abus līdzīgos zārkus, kurus kaprači gandrīz vai nespēja atšķirt, ienesa kapsētā, kur Mišels iebilda pret to, ka tiem ļauj ieņemt vietu Donadjē kapenēs.

Porkerolā,

1936.

SATURS

Pirmā daļa…………………………………………………… 7

Otrā daļa…………………………………………………… 147

Trešā daļa…………………………………………………. 247

Formāts 84X108/32. Papīrs Arliaiifļeļskas 70 glnč. Ofsetiespīedums. Līgumcena. Sia “Tapals”. Reģistrācijas apliecība Nr. 2 — 0115. Iespiests tipogrāfijā “Rota.”, Blaumaņi ielā 38/40, Rīga LV 1011 Pasūtījuma Nr. 94 — 3 Iesiets Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11, Rīga LV 1004

Content

Simenons Žoržs Donadjē testaments

Pirmā daļa Svētdienas Larošelā

Otra daļa Svētdienas Senrafaelā

Trešā daļa. Svētdienas Parīzē

SATURS