Simenons Žoržs

Megrē pacietība

Žoržs Simenons

Megrē pacietība

Žoržs Simenons

Megrē pacietība

.

1.  NODAĻA

Diena bija sākusies kā atmiņa par bērnību — vilinošu un tīkamu. Bez kāda iemesla gluži vienkārši dzīve bija jauka, un Megrē acis smējās, iebaudot pirmās brokastis, bet ne mazāk jautrības acīs bija Megrē kundzei, kura sēdēja viņam pretī.

Dzīvokļa logi bija plaši atvērti, Jaujot ieplūst āra smārdiem, pazīstamajiem Rišāra Lenuāra bulvāra trokšņiem un gaisam — jau sasilušam, trīsuļojošam; smalkiem garaiņiem, kuriem cauri sūcās saules stari, tapdami turpat vai taustāmi.

—   Vai neesi noguris?

Izgaršodams kafiju, kura viņam šoreiz likās labāka nekā citām reizēm, viņš izbrīnīti atbildēja:

—    Kāpēc lai es būtu noguris?

—    Viss, ko tu padarīji vakar, strādājot dārzā… Jau vairākus mēnešus netiki pacilājis lāpstu vai grābekli…

Bija pirmdiena — 7. jūlijs. Sestdienas vakarā viņi vilcienā devās uz Mēnu pie Luāras — mazo mājiņu, kuru pirms vairākiem gadiem bija iekārtojuši tām dienām, kad Megrē pēc reglamenta nāksies atvaļināties.

Pēc diviem gadiem un dažiem mēnešiem! Piecdesmit piecu gadu vecumā! It kā piecdesmit piecus gadus vecs vīrs, kas nekad nav bijis slims un kam nekāda kaite nespēj,a atņemt spēkus, todien vai citudien taptu nespējīgs vadīt izmeiklēšanas brigādil

Visgrūtāk Mcgrē nācās aptvert, ka viņš jau nodzīvojis piecdesmit trīs gadus.

—   Vakar, — viņš izlaboja, — es gan vairāk gulēju.

—    Pašā saulē!

—    Ar mutautu uz sejas…

Kas par jauku svētdienu! Lejā virtuvē, ko rotāja zilgana akmens plātnes, taukšķējās ragū. Jāņuzāļu smarža pildīja māju, un Megrē kundze tekāja šurpu turpu. Lai pasargatu matus no putek|iem, viņa bija apsējusi laka tiņu, kamēr Megrē ar uzlocītām piedurknēm, atpogātu apkaklīti un salmu cepuri galvā devās uzbrukumā nezālēm dārzā — kaplēja, ravēja, tīrīja, lai visubeidzot pēc maltītes un glāzes viegla vietējā baltvīna aizsnaustos sarkandzeltensvītrotā šūpuļkrēslā, kur saule nekavējās viņam uzbrukt, tomēr nespēdama atmodināt no snaudas.

Atpakaļ braucot, vilciena abi jutās piekusuši un smagnēji, plaksti vērās ciet, un no viņiem neatkāpās smārds, kas Megrē atsauca atmiņa viņa jaunību laukos: auzu, izkaltušas zemes un sviedru smārds — vasaras smarža.

—   Vai gribi vēl mazliet kafijas?

—   Ar prieku.

Pat sievas priekšauts ar sīkām, zilām rūtīm iejūsmināja ar savu svaigumu, sava veida naivitāti — tāpat kā iejūsmināja saules atspulgs bufetes stiklā.

—    Būs karsti!

—    Ļoti.

Viņš atvērs logus, kas veras uz Sēnu, un strādās, novilcis vesti.

—    Ko tu šopēcpusdien sacītu par omāru majonēzē?

Vēl bija tīri patīkami soļot pa ietvi, kur bodīšu te!tenes veidoja ēnainus četrstūrus, un Voltēra bulvāra

slūrl gaidīt autobusu blakām jaunai naitenei Sttlšā kleitiņā.

Laime viņu nepameta. Vecs autobuss ar atklātu platformu piestāja ietves malā, un viņš varēja pīpēt tālāk savu pīpi, lūkodamies garāmslīdošajās ainās un gājēju siluetos.

Kāpēc tas viss viņam atgādināja košus toņus — toreiz, kad bija nācies skraidīt apkārt pa visu Parīzi, kad viņš gatavojās precēties, būdams tikai jauns un kautrīgs Senlazāra kvartāla komisariāta sekretārs? No Dcmona pajūgi spalvu pušķiem rotātu apsargu pavadībā aizveda Dievs vien zina kādus ārzemju prinčus, kamēr republikāņu gvardu ķiveres laistījās saulē.

Parīzes smarža bija tā pati, gaisma tā pati, tā pati gurdenība.

Viņš, protams, vēl nedomāja par došanos atpūtā. Dzīves un karjeras gals likās esam |oti tālu, tik tālu, ka nesagādāja nekādas rūpes. Un, lūk, viņš gatavoja sev mājvietu vecumdienām!

Nekādas grūtsirdības. Visnotaļ mīlīgs smaidiņš. Satlē. Sēna. Makšķernieks — tur vienmēr atradās vismaz viens — pie tilta. Melnās drēbēs tērpušies advokāti plātījās Tiesas pils pagalmā.

Visbeidzot — Orfēvru krastmala, kur viņš pazina katru bruģakmeni un no kurienes viņš varētu tikt izraidīts.

Pirms dienām desmit kāds tarkšķis prefekts, kuram nepatika vecās skolas policisti, pieprasīja viņa atkāpšanos no amata, steidzīgu aiziešanu pensijā, kā viņš smalkāk izsacījās, pēc komisāra pieļautajām neuzmanībām.

Viss vai gandrīz viss dosjē, kuru viņš nevērīgi pāršķirstīja, bija aplams, bet triju diennakšu laikā, pat bez tiesībām izmantot savus līdzstrādniekus, Megrē izdevās sadabūt pierādījumus.

Viņš ne tikai atklāja noziegumu, bet panāca arī atzīšanos — mahinators izrādījās kāds zobārsts no Akāciju ielas, uz kura sirdsapziņas bija vairāki noziegumi.

Taču tā bija pagātne. Viņš sasveicinājās ar diviem vīriem sardzes telpā, uzrausās pa platajām kāpnēm, ienira savā kabinetā, kur tūlīt atvēra logu, noņēma cepuri, novilka vesti un tāpat stāvus vēroja Šēriu un kuģīšus, lēnītēm piebāzdams pīpi.

Neskatoties uz pārsteigumiem atsevišķās dienās, bija dažas turpat vai rituālam līdzīgas darbības, kuras viņš mēdza izdarīt nedomājot, piemēram, pēc tam, kad piebāzta pīpe, pavērt inspektoru istabas durvis.

Pie rakstāmmašīnām un telefoniem bija tukšas vietas, jo bija sākušies atvaļinājumi.

—    Sveiki, puiši… Vai iznāksi uz mirklīti, Zanvjē?

Zanvjē izmeklēja zādzības juvelierveikalos, precīz ik

sakot, juvelierizstrādājumu nodaļās. Pēdējā bija no'ikusi pagājušajā ceturtdienā Monparnasa bulvārī — ar tādiem paņēmieniem, kuri izrādījās efektīgi jau kādus divus gadus.

—    Kas jauns?

—     Praktiski nekas. Jauni. Kā apgalvo liecinieki, divdesmit vai divdesmit pieci gadi. Kā parasti darbojušies divi. Viens ar pneimatisku ierīci izņēmis stiklu. Otrs turējis melna audekla somu un sagrābis rotas, palīgs drīz viņam piebiedrojies. Uzbrukums bijis rūpīgi izplānots. Krēmkrāsas auto apstājies un stāvējis tieši tik ilgi, lai abi paspētu iekāpt mašīnā.

—    Sejas aizklātas?

Zanvjē pamāja.

—    Šoferis?

—     Liecinieki nesaka vienu un to pašu, bet tā rādās, ka arī šis ir jauns cilvēks ar brūniem matiem un melnīgsnēju ādu. Tikai viena norāde, nekā noteikta — kāda dārzeņu tirgotāja mazu brīdi pirms zādzības

ievērojusi neliela auguma tipu — druknu, ar boksera ģīmi — rēgojamies dažu metru attālumā no juvelierveikala. Sis izlicies kādu gaidām, bieži lūkojies vitrīnā izliktajā pulkstenī un salīdzinājis to ar savu rokaspulksteni. Tā sieva saka, ka šis ne reizes neesot izvilcis labo roku no kabatas. Kamēr notikusi zādzība, viņš neesot izkustējies no vietas un tikai tad, kad krēmkrāsas auto aizbraucis, iekāpis taksometrā.

—   Vai aizdomās turēto fotogrāfijas tu dārzeņu tirgotājai parādīji?

—    Viņa pie Somjē kopā ar mani pavadīja trīs stundas. Un galu galā nevienu netika pazinusi.

—    Ko saka juvelieris?

—    Plēš to mazumiņu matu, kas vēl saglabājušies viņam uz galvas. Ja zādzība būtu notikusi pirms trim dienām — tā viņš saka —, tad zaudējumi nebūtu lieli, jo parasti viņš nemēdzot izstādīt ļoti vērtīgas rotaslietas. Taču pagājušonedēļ viņam bijusi izdevība iepirkt vairākus smaragdus, un sestdienas rītā viņš tos izlika skatlogā.

Megrē vēl nezināja, ka šie notikumi — šajā rītā viņa kabinetā — ievadīs beigu daļu afērai, kuru vēlāk Orfēvru krastmalā nosauks par Megrē visgarāko izmeklēšanu.

Daži reāli fakti tādējādi mazpamazām pārvērtās leģendā. Vēl savā starpā apsprieda un arī stāstīja jaunatnākušajiem par «Megrē visgarāko nopratināšanu», kura ilgusi divdesmit septiņas stundas un kuras laikā Dofina alusbāra viesmīlis nemitīgi pienesis alus kausus un sviestmaizes.

Megrē nebija vienīgais aizdomās turētā mocītājs. Lika un Zanvjē viņu nomainīja, ikreiz atsākot iztaujāšanu, no sākuma šķietami garlaikodamies, bet panākot atzīšanos.

Visu atmiņā bija arī «Megrē visbīstamākā aizturēšana» — gaišā dienas laikā cilvēku pulī aizturot bandu Fobūrsentantuāna ielā, neizšaujot nevienu šāvienu, lai gan šie cilvēki bija apbruņoti lidz zobiem un nolēmuši aizstāvēties.

Varētu sacīt, ka dārgakmeņu lieta komisāram Megrē bija sākusies jau pirms gadiem divdesmit, kad viņš ieinteresējās par kādu Manuelu PalmarI — klaidoni no Korsikas, pieticīgi debitējušu sutenera lomā.

Tas bija juku laiks. Vecie saīdi1 , pirmskara slēg'o iestādījumu, slepeno zaņķu īpašnieki un kramplau/u iedvesmotāji, cits pēc cita devās atpūtā uz dienvidiem Marnas krastos, mazāk veiksmīgajiem vai mazattapigajiem nonākot Fontevro.2

Jaunatnācēji, kas iedomājās, ka salauzīs veco ‘kārtību, savukārt bija pārdrošāki par vecajiem, un ilgu laiku vazāja policiju aiz deguna.

Tas bija kramplaužu un juvelierveikalu aplaupītāju sarosīšanās laiks — gaišā dienas laikā, pūļa vidū.

Beigu beigās daži vainīgie tika notverti. Uz kādu laiku laupīšanas pierima, taču atsākās, tad atkal apsīka, lai pēc diviem gadiem uzplauktu visā krāšņumā.

—    Zēniņi, kurus mēs aizturam, ir tikai izpildītāji,— jau no paša sākuma apgalvoja Megrē.

Ikreiz ievēroja jaunas sejas, pie tam nebija ziņu par arestēto agrākajiem noziegumiem. Turklāt viņi nebija parīzieši, likās nākuši no provinces, lielākoties no Maršējas, Tulonas un Nicas, tieši noteiktam gadījumam ataicināti.

Tikai reizi vai divas notīka uzbrukumi lielajiem ju-

1 No arābu kaid — vadonis, austrumnieku tituls, domāti bandu vadoņi (tulk. piez.).

2 Slavens sieviešu klosteris, kuru 1099. gadā dibināja Robērs d’ Arbrisels, 1804, gadā pārvērsts par ieslodzījuma vietu (tulk. piez.)*

velierveikaliem Vandorna laukumā un Miera ielā, kur signalizācijas ierīces atbaidīja noziedzniekus.

Viņu paņēmieni mainījās. Tagad viņi apmeklēja nenozīmīgus juvelierveikAlinus — nevis Parīzes centrā, bet attālākos kvartālos un pat nomalēs.

—   Tātad — Manuels?

Jau desmitiem vai pat simtiem reižu Megrē bija iztaujājis Palmarī — sākumā «ZELTA NAGLA» — bārā, ko viņš bija nopircis Fontēna ielā, pēc tam to pārvērzdams greznā restorānā, vēlāk ari dzīvoklī Akāciju ielā, kur viņš mitinājās kopā ar Alinu.'

Manuels nejāvās samulsināties, un viņu tikšanos varētu noturēt par divu vecu draugu satikšanos.

—       Sēdieties, komisāra kungs. Ko es varu jums palīdzēt?

Manuels jau tuvojās sešdesmitiem un, kopš bija sašauts ar automātu, taisot ciet slēģus «ZELTA NAGLAI», pārvietojās tikai ratiņos.

—       Vai tu pazīsti maza auguma puisieti vārdā Mariani, kas ir kašķīgs kā ērce un dzimis tavā salā?

Megrē piebāza pīpi, jo tādas runāšanas parasti vilkās ilgi. Beigu beigās viņš pazina Akāciju ielas dzīvokli visos sīkumos, īpaši mazo stūra istabiņu, pilnu ar lētiem romāniem un platēm, kur Manuels vadīja savas dienas.

—       Ko tas Mariani pastrādājis? Un ikāpēc komisāra kungs ar šādiem jautājumiem uzbāžas tieši man?

—    Es vienmēr esmu pret tevi labi izturējies, vai ne?;

—   Tas tiesa.

—    Esmu tev arī šo to palīdzējis…

Arī tas bija tiesa. Ja Megrē nebūtu Iejaucies, Manuels šad un tad piedzīvotu nepatikšanas.

—   Ja gribi turpināt, tad stāsti…

1 Sk. «Megrē aizstāvas».

Reizēm Manuelam nācās ko pastāstīt, tas ir — dot kādu pieturas punktu.

—       Tās ir tikai aizdomas. Es nekad neesmu sasmērējies, mana pagātne ir tīra. Es pats šo Mariani nepazīstu. Man tikai sacīja…

—    Kas tad?

—    Es vairs neatceros. Tās bija baumas…

Pēc uzbrukuma, kprā Palmarī bija zaudējis vienu kāju, viņš ne ar vienu nesatikās. Viņa telefonu noklausījās, tas nebija noslēpums, un viņš piesardzīgi runāja tikai par nenozīmīgām lietām.

Bez tam jau vairākus mēnešus, kopš laupīšanas juvelierveikalos bija kļuvušas biežākas, divi inspektori nemitīgi novēroja Akāciju ielu.

Divi tāpēc, ka vienam bija uzdots sekot Alinai, ja viņa izietu, kamēr otrs turpinātu uzmanīt māju.

—       Labi… Lai izdarītu jums pakalpojumu… Pse Laņī ir dzertuvīte, esmu aizmirsis tās nosaukumu, tā pieder vecākam vīram, kas ir pa pusei kurls, un viņa meitai… Cik man zināms, Mariani ir ieķēries tajā meitenē un labprāt ietur maltītes viņu krodziņā…

Pēdējo divdesmit gadu laikā, ikreiz, kad Manuels likās piedzīvojam uzplaukumu, šie panākumi sakrila ar juvelierizstrādājumu zādzību uzplūdu.

—   Vai mašīna atradās? — Megrē pavaicāja Zanvjē

—    Mazā ieliņā, pamesta.

—    Pirkstu nospiedumi?

—    Nav. Moērs to pētīja gluži vai zem mikroskopa.

Tā bija stunda, kad priekšnieka kabinetā sniedza atskaites, un Megrē pievienojās citiem. Katrs dažos vārdos aprakstīja aizsākto izmeklēšanu.

—       Vai jūs, kungs, zināt, cik juvelierveikalu ir Parīzē, nemaz nerunājot par tās tuvāko apkārtni? Vairāk nekā trīs tūkstoši. Daži izstāda tikai nevērtīgas rotas

un pulksteņus, taču vismaz tūkstotim veikalu ir letes, kas varētu iekārdināt organizētu bandu.

—    Ko jūs no tā secināt?

—       Teiksim, juvelierveikals Monparnasa bulvāri. Mēnešiem tur nekas īpaši vērtīgs nav izstādits. Taču gadījums gribēja, lai pagājušajā nedēļā tirgotājā rok;ts nonāktu daži vērtīgi smaragdi. Sestdienas ritā viņam ienācis prātā tos izlikt apskatei. Ceturtdien skatlogs apzagts un akmeņi nolaupīti.

—   Jūs domājat…

—       Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viens apstaigā juvelierveikalus, Laiku pa laikam mainot kvartālu. Ka.ls ir paziņojis, kur vajag, tiklīdz skaistās rotas parādījās pieejamā vietā. No Marse|as vai vēl kaut kurienes šurp ataicina jauniķus, kuriem vēl nav bijusi darīšana ar policiju, un viņiem iemāca paņēmienus. Divas vai trīs reizes es jau lūkoju šos notvert slazdos, palūdzot juvelierus izstādīt retus dārgumus.

—    Un banda neiekrita?

Megrē papurināja galvu un aizdedzināja pīpi.

—    Es esmu pacietīgs, — viņš norūca.

Priekšnieks, būdams mazāk pacietīgs, neslēpa savu

neapmierinātību.

—    Un tas velkas kopš… — viņš Iesāka.

—    Divdesmit gadus, priekšniek.

Pēc dažām minūtēm Megrē atgriezās savā kabinetā — nesadusmots, nepacēlis balsi un joprojām labā garastāvoklī. Un vēlreiz pavēra durvis uz inspektoru istabu, jo viņam nepatika tos aicināt pie sevis pa iekšējo telefonu.

—    Zanvjē!

—    Es jūs gaidīju, patron. Man nupat piezvanīja..*

Viņš ienāca pie Megrē un aizvēra aiz sevis .lurvis,

—    Neparedzēts gadījums… Manuels Palmari…

.— Tu taču negribi teikt, ka viņš ir pazudis?,

—   Viņš ir nogalināts. Savā braucamkrēslā, ar vairākiem šāvieniem. XVII iecirkņa inspektors ir tur un paziņoja Parkē.

—   Alina?

—    Kā rādās, tad policiju izsaukusi viņa.

—    Braucam.

Jau nonācis pie durvīm, Megrē pagriezās atpakaļ, lai no rakstāmgalda paņemtu otru pīpi.

» * *

Kamēr mazais, melnais auto ar 2anvjē pie stūres brauca pa Elizejas laukiem, Megrē lūpās nezuda tik tikko jaušams smaids, bet acīs — mirdzums, kas bija tur parādījies kopš pamošanās, — to pašu viņš bija manījis sievas lūpās un acīs.

Un tomēr kaut kur sirds dziļumos smeldza — ne jau nu gluži skumjas, bet tāda kā nožēla. Manuela Palmarī nāve nebija no tādām, kas sarūgtinātu sabiedribu. Varbūt izņemot — bet par to nevarēja galvot — Alinu, kura vairākus gadus dzīvoja ar viņu kopā un kuru viņš bija pievācis uz ielas, un izņemot dažus klaidoņus, kuri jutās viņam pateicīgi. Pārējie bērēs tikai noteiks:

—    To jau varēja gaidīt…

Kādu dienu Manuels Megrē bija atzinies, ka bijis kora zēns dzimtajā ciemā. Tik nabadzīgā ciemā — viņš bija piebildis —, ka jaunie to pameta jau piecpadsmit gadu vecumā, bēgdami no nabadzības. Viņš klaiņojis pa Tulonas krastmalām, kur viņu pievācis kāds krodzinieks un kur viņš sapratis, ka sievietes ir kapitāls, kas var nest procentus.

Vai uz viņa sirdsapziņas bija noziegumi? Par dažiem radās aizdomas, taču tie nekad netika pierādīti, un

kādā jaukā dienā Palmarī kļuva par «ZELTA NAGLAS» īpašnieku.

Viņš domājās esam viltīgs, un patiešām — līdz pat sešdesmit gadu vecumam viņš bija tik veikli izlocījies, ka nekad netika notiesāts.

Protams, viņam nebija izdevies izvairīties no lodēm, taču savos ratiņos, starp grāmatām un platēm, radio un televizoru, viņš varēja baudīt dzīvi, un Megrē likās, ka viņš vēl aizrautīgāk, vēl maigāk mīlēja Alinu, kas viņu sauca par papu.

—   Tu nedari prātīgi, papuc, tikdamies ar to komisāru. Tos kruķus es labi pazīstu, viņi man gana likuši pasvīst. Arī šis nav labāks par citiem. Kādu dienu — tu redzēsi, ka tā būs, — viņš izmantos pret tevi pašu to, ko tu ļauj no sevis izvilkt.

Gadījās, ka meiča nospļāvās turpat pie Megrē kājām, lai tūlīt augstprātīgi attālinātos, grozīdama savu mazo, stingro pēcpusi.

Vēl nebija pagājušas desmit dienas, kopš Megrē pabija Akāciju ielā. Un lūk, kā viņš turp atgriezās — tajā pašā mājā, tajā pašā dzīvoklī, kur, stāvot pie vaļēja loga, viņam pēkšņi intuīcija bija likusi apjaust, kādus noziegumus pastrādājis zobārsts tur pāri pretī.

Pie nama stāvēja divas automašīnas. Policists uniformā sargāja durvis un, pazinis Megrē, pielika roku pie cepures.

—   Ceturtajā stāvā pa kreisi, — viņš nomurmināja.

—   Es zinu.

Policijas komisārs — vārdā Klerdāns — stāvēja salona vidū, sarunādamies ar mazu, paresnu, gaišmatainu cilvēciņu — viņa mati bija sapinkojušies, āda balta kā bērnam, acis skaidras un gaiši zilas.

—    Labdien, Megrē.

Redzēdams, ka tas otrs uzlūko savu sarunbiedru, šaubīdamies, sniegt roku vai ne, policists sacīja:

—    Jūs neesat pazīstami? Komisārs Megrē… Izmeklēšanas tiesnesis Anselēna kungs…

—    Ļoti priecājos, komisāra kungs.

—    Es arī priecājos, tiesneša kungs. Esmu daudz par jums dzirdējis, taču nekad nav gadījies tas gods strādāt kopā ar jums.

—    Es strādāju Parīzē tikai nepilnus piecus mēnešus. Ilgu laiku strādāju Lillē.

Viņš runāja falsetā un, par spīti tuklumam, likās daudz jaunāks par saviem gadiem. Viņu varētu noturēt par vienu no studentiem, kas aizkavējies universitātē, nesteigdamies pamest Latīņu kvartālu un vieglo dzīvi Viegla, protams, tā bija tikai tiem, kam paveicies iemantot pārtikušu tētiņu.

Viņš uzvedās nevērīgi, viņa veste bija par šauru, bikses par platām, ar izvalkātiem ceļgaliem, bet viņa apavi acīm redzami ilgojās pēc birstes pieskāriena Tiesu pilī runāja, ka viņam esot seši bērni, ka ģimenē tās galvam trūkstot autoritātes, ka viņa vecais auto varot izjukt pa gabaliem un, lai savilktu galus kopā. viņš dzīvojot lētā viesnīcā.

—    Tūlīt pēc tam, kad zvanīju uz iecirkni, es paziņoju Parkē, — paskaidroja policijas komisārs.

—   Vai prokurora palīgs nav rādījies?

—   Viņš tūlīt būs klāt.

—    Ku ir Alina?

—    Tā meiča, kas dzīvoja kopā ar upuri? Viņa raud, guļ uz mutes savā gultā. Pie viņas ir kalpotājs.

—    Ko viņa saka?

—    Neko lielu no viņas man neizdevās izdabūt, un, viņai esot tādā stāvoklī, es neuzstāju. Ja var ticēt tam, ko viņa saka, tad esot piecēlusies pusastoņos. Kalpotāja ierodoties tikai ap desmitiem no rīta. Astoņos Alina ienesusi Palmarī pirmās brokastis un palīdzējusi veikt rīta tualeti.

Megrē pārzināja šīs mājas kārtību. Kopš uzbrukuma, kas viņu padarīja par invalīdu, Manuels baidījās mazgāties vannā, viņš apmazgājās zem dušas, balstīdamies uz vienas kājas, Alina saziepēja, palīdzēja apmainīt veļu un apģerbties.

—    Cikos viņa izgāja?

—    Kā jūs zināt, ka viņa bija izgājusi?

Megrē bija par to pārliecināts, bez tam vēl izvaicāja abus sardzes vīrus uz ielas. Viņi netika viņam zvanījuši. Abi, protams, jutās pārsteigti, kad ieradās policijas komisārs, pēc tam arī izmeklēšanas tiesnesis un visbeidzot arī pats Megrē, jo viņi nezināja, kas noticis mājas iekšiene. Tāda kā likteņa ironija.

—    Atvainojiet, kungi.

Gara auguma jauneklis ar zirga profilu iebrāzās kā viesulis un, berzēdams rokas, noprasīja:

—    Kur līķis?

—    Blakusistabā.

—   Vai ir 'kādas pēdas?

—       Es nupat gribēju izstāstīt komisāram Megre, ko man izdevās uzzināt. Alina, jaunā meiča, kas dzīvoja kopā ar Palmarī, sakās bijusi projām kopš deviņiem — bez cepures, ar iepirkumu tīkliņu rokā.

Viens no sardzes vīriem noteikti viņai sekojis.

—       Viņa iegriezusies pie dažādiem kvaitala tirgotājiem. Es vēl neliku viņai uzrakstīt liecību rakstiski, jo viņa izgrūda tikai aprautas frāzes

—   Tātad tas noticis viņas prombūtnē…

—       Viņa, protams, tā apgalvo. Esot atgriezusies bez piecām desmitos.

Megrē palūkojās pulkstenī, ikas rādīja vienpadsmit un desmit minūtes.

—       Blakusistabā viņa atradusi Palmarī, izkritušu no ratiņiem un noslīdējušu uz grīdas. Viņš bijis pagalam pēc liela asiņu zaudējuma, jūs pats redzēsit.

—       Cikos viņa jums piezvanīja? Jo tā bija viņa, kā man sacīja, kas piezvanīja komisariātam?

—   Jā. Bija piecpadsmit minūtes pāri desmitiem.

Prokuroia palīgs Alēns Druē uzdeva jautājumus, ka

mēr resnītis tiesnesis apmierinājās ar klausīšanos, piespiesti smaidīdams. Arī viņš, neskatoties uz grūtībām ar bērnu bara uzturēšanu, kā likās, prata baudīt dzīvi. Laiku pa laikam viņš paslepus uzlūkoja Megrē, it kā viņi būtu kādas sazvērestības līdzdalībnieki.

Divi pārējie — prokurora palīgs un policijas komi sārs — runāja un uzvedās kā ierēdņi, kas pilda savu pienākumu pēc labākās sirdsapziņas.

—    Vai ārsts ir mirstīgās atliekas apskatījis?

—       Viņš tikai ienāca un izgāja. Viņš apgalvo, ka pirms sekcijas nav iespējams noteikt, cik ložu Palunri trāpījušas, viņu neizģērbjot nav arī iespējams aplēst leņķi, kā arī ložu ieejas un izejas vietas. Lode. kas caursitusi kaklu, liekas šauta no aizmugures

—    Tātad, — Megrē nodomāja, — Pnlmari uzticējās

—       Ka būtu, kungi, ja mēs uzmestu viņam aci, pirms ieradušies pārējie?

Manuela būcenis nebija mainījies, tur vēligi iespīdēja saule. Zemē gulēja sašķiebts, gandrīz vai smieklīgi sarāvies ķermenis; skaistie, baltie mati pie kakla bija samirkuši asinīs

Megrē bija pārsteigts, ieraugot Alinu Bošu stāvam pie viena no logiem. Viņai mugurā bija gaišzila auduma kleita, ko viņš pazina, melnie mati apņēma bālo seju ar sarkaniem plankumiem — it kā viņa būtu izpļaukāta.

Viņa uzlūkoja trīs vīriešus ar tādu naidu un nepatiku, ka nebūtu brīnums, ja mestos uzbrukumā, likdama lietā nagus un zobus.

—       Tā, Megrē kungs, man domāt, jūs beidzot esat apmierināts?

IF

Pēc tam viņa pievērsās visiem:

—       Tātad mani nav iespējams atstāt ar viņu divatā — kā sievieti, kas zaudējusi savas dzīves vienīgo vīrieti? Vai tiesa, ka jūs grasāties mani arestēt, ko?

—       Vai jūs viņu pazīstat? — izmeklēšanas tiesnesis klusām pavaicāja Megrē.

—    Pietiekami labi.

—   Vai domājat, ka tā ir viņa?

—       Jums droši vieri kāds būs teicis, ka es nekad neko nedomāju, tiesneša kungs. Es gaidu speciālistus, kas atvedīs aparatūru. Vai atļausiet man nopratināt Alinu aci pret aci?

—   Vai gribat vest viņu projām?

—       Labāk lai tas notiek tepat. Es pēcāk jūs informēšu par to, ko man izdosies uzzināt.

—       Kad ķermeni aiznesīs, laikam vajadzētu šo istabu aizzīmogot.

—       Policijas komisārs ar jūsu atļauju vajadzības gadījumā to izdarīs.

Tiesnesis visu laiku blēdīgi pētīja Megrē. Vai tādu viņš bija iedomājies slaveno komisāru? Vai viņš nejutās vīlies?

—       Atļauju jums darīt, kā vēlaties, tikai lai es būtu lietas kursā.

—   Nāciet, Alina.

—       Kur jūs mani gribat vest? Uz Orfēvru krastmalu?

—       Tuvāk. Uz jŪMi istabu. Tu, Zanvjē, uzmeklē mūsējos tur ārā un visi trīs gaidiet mani salonā

Ar nekustīgu skatienu Alina lūkojās, kā pa istabu rīkojas speciālisti ar saviem aparātiem.

—    Ko ar viņu darīs?

—       To. ko parasti. Fotografēs, noņems pirkstu nospiedumus — un tā talak. Starp citu, vai ierocis atrasts?

Viņa norādīja uz apa|u galdiņu pie dīvāna, kur mēdza atlaisties, kavēdama laiku savam mīļākajam.

—   Vai to atradāt jūs?

—   Es tam nepieskāros.

—   Vai jūs to pazīstat?

—   Cik man zināms, tas piederēja Manuelam.

—    Kur viņš to glabāja?

—1 Pa dienu aiz radioaparāta, rokas stiepiena attālumā; vakarā tnēdza nolikt uz naktsgaldiņa.

«Smits un Vesons» — 38. Profesionāļa ierocis, drošs un nekļūdīgs.

—   Nāciet, Alina.

—    Kāpēc? Es neko nezinu.

Viņa negribīgi sekoja komisāram, pagrūda guļamistabas durvis — tā bija ļoti sievišķīga, ar platu un z inu gultu, kādas mēdz rādīt filmās parīziskos iekštelpu aprīkojumos.

Aizkari un tapetes bija no gundegdzeltena zīda; milzīgs, balts kazas vilnas paklājs klāja turpat vai visu grīdu, aizkari pārvērta āra gaismu zeltainos putekļos.

—    Es klausos, — viņa nikni izgrūda.

—   Es ari.

—   Tas var ievilkties garumā.

Viņa atkrita ar ziloņkaula krāsas zīdu apvilktā zvilnī. Megrē neuzdrošinājās sēsties tik trauslos sēžamajos, ne arī aizpīpēt savu pīpi.

—   Alin, esmu pārliecināts, ka jūs viņu nenogalinājāt.

—    Bez jokiem?

—       Neuzvedieties izaicinoši! Pagājušo nedēļu jūs man palīdzējāt.

—       Tas, protams, nebija pats gudrākais, ko es savā mūžā esmu izdarījusi. Pierādījums — tie divi jūsējie, kas joprojām stāv tur pāri pretī; tas lielakais man šorīt sekoja.

—   Es daru savu darbu.

—    Vai tas jums nekad neapriebjas?

—       Varbūt beigsim spēlēt karu? Es daru savu darbu, kā jūs darāt savējo, un tam, ka mēs esam dažādās barikāžu pusēs, nav nozīmes.

—       Zvēru pie savas dzīvības, es nevienam neesmu darījusi neko laimu.

—       Iespējams. Taču Manuelam nodarīls nelabojams ļai.nums.

Viņš redzēja jaunās sievietes acīs asaras, kas nelikās Ii ' uļotas. Alina nošņaukājās sānis kā maza meitenīte, ka: glābjas, ļaudamās šņukstiem.

—‘ Kāpēc vajadzēja …

—    Kāpēc vajadzēja — ko?

—       Neko. Es nezinu. Lai viņš nomirtu. Ķerties viņain kiāt. It kā nepietiktu ar to, ka viņš zaudēja vienu kāju un bija spiests dzīvot četrās sienās.

—   Jūsu sabiedrībā.

—       Arī tā sagādāja viņam ciešanas, jo viņš bija greizsirdīgs, un Dievs vien zina, ka bez iemesla.

№ -grē paņēma zelta cigarešu etviju no spoguļgaldiņa. atvēra to un pasniedza Alinai. Viņa nedomājot paņēma cigareti.

—    Jūs pārnācāt bez piecām desmitos?

—    Inspektors jums to apliecinās.

—       Ja jūs viņam neizsprukāt, kā laiku pa laikam gadčs.

—    Šodien ne.

—       Tātad jums Manuela uzdevumā nebija jātiekas ne iar vienu, nebija jānodod nekādi rīkojumi, nekur nebija

jāpiezvana?

Viņa paraustīja plecus, izpūšot dūmu mutuli.

—    Jūs kāpāt augšā pa lielajām kāpnēm?

—       Kāpēc lai es kāptu pa kalpotāju kāpnēm? Es taču neesmu kalpotāja, vai ne?

—    Jūs vispirms devāties uz virtuvi?

—    Kā vienmēr, kad atgriežos no tirgus.

—   Vai varu apskatīties?

—       Atveriet tur tās durvis. Tas ir pretī, viņpus gaitenim.

Vajadzēja tikai uzmest aci. Kalpotāja gatavoja kafiju. Galds bija apkrauts ar dārzeņiem.

—   Jums pietika laika iztukšot tīkliņu?

—   Domāju, ka ne.

—   Jūs nejūtaties pārliecināta?

—       Ir lietas, ko cilvēks dara nedomājot. Pēc tā. kas vēlāk notika, man ir grūti kaut ko atcerēties.

—       Cik es jūs pazīstu, tad jūs devāties uz būceni, lai apmīļotu Manuelu.

—   Jūs zināt tikpat labi kā es, ko es tur atradu.

—    Bet nezinu jūsu rīcību un kustības.

—       Vispirms, kā man šķiet, es iekliedzos. Un instinktīvi steidzos pie viņa. Pēc tam, galvoju, ieraugot visas tās asinis, es neveikli kāpos atpakaļ. Pat nebiju spējīga viņu pēdējoreiz noskūpstīt. Nabaga papucītisl

Asaras ritēja, viņa pat netaisījās tās noslaucīt.

—   Vai jūs pacēlāt ieroci?

—       Es jau teicu, ka ne. Jūs taču redzat! Sakāt, ka man ticat, bet, tiklīdz esam aci pret aci, ar viltīgiem paņēmieniem mēģināt notvert mani slazdos.

—   Jūs to neaizskārāt, pat lai noslaucītu?

—   Neko neesmu aiztikusi.

—    Kad ieradās kalpotāja?

—       Es nezinu. Viņa kāpj augšā pa kalpotāju kāpnēm un nemēdz mūs traucēt, kad atrodamies šajā istabā.

—   Jūs nedzirdējāt, kad viņa ienāca?

—    No būceņa to nevar dzirdēt.

—   Vai viņa mēdz nokavēties?

—       Bieži. Viņai ir slims dēls, kas jāapkopj, pirms viņa nāk šurp.

—       Jūs piezvanījāt uz komisariātu tikai desmitos un piecpadsmit minūtēs. Kāpēc? Un kāpēc jūs vispirms nelūkojāt izsaukt ārstu?

—       Jūs taču viņu redzējāt, vai ne? Vai tad šādā stāvokli kāds vēl varētu būt dzīvs?

Ko jūs darījāt tās divdesmit minūtes no tā brīža, kad ieraudzījāt līķi, līdz zvanam pa telefonu? Es jums došu labu padomu, Alin: nesteidzieties atbildēt. Es jūs pazīstu. Jūs allaž man melojat, kolīdz jūs neuzmanu. Es nezinu, vai izmeklēšanas tiesnesis būs pret jums tikpat labi noskaņots kā es. Tas būs viņš, kas lems, vai atstāt jūs brīvībā.

Viņa atguva savu ielasmeitas toni, lai norūktu:

—       Tā tik būtu buķete! Arestēt mani, mani! Un cilvēki vēl tic taisnībai! Un jūs to pieļausit, jūs — pēc visa, kas noticis? Vai jūs to pieļausit, sakiet taču!

Megrē uz jautājumu neatbildēja.

—       Redziet, Alin, šīs divdesmit minūtes var izrādīties ļoti svarīgas. Manuels bija piesardzīgs vīrs. Es nedomāju vis, ka viņš būtu dzīvoklī glabājis kādus kompromitējošus dokumentus vai pierādījumus, kur nu vēl rotaslietas vai lielākas naudas summas.

—    Ko jūs gribat teikt?

ī— Vai jūs nesaprotat? Pats pirmais, ko mēdz darīt, ieraugot līķi, ir — izsaukt ārstu vai policiju.

—       Tādā gadījumā es nemēdzu darīt to, ko visi pārējie.

—       Jūs taču nepalikāt stāvam pie līķa veselas divdesmit minūtes?

—    Labu brītiņu gan.

—    Neko neuzsākot?

—       Ja jūs gribat zināt, vispirms es lūdzu Dievu. Lieliski apzinos, cik stulbi tas skan, īpaši tad, ja līdz šim par mīļo Dieviņu nav daudz domāts. Taču ir brīži,

kad tas notiek pret paša gribu. Ticami vai ne, bet es noskaitīju lūgšanu viņa dvēseles mieram.

—    Un tālāk?

—    Gāju ārā.

—    Uz kurieni?

—       No būceņa šajā istabā un atkal atpakaļ. Soļoji un runājos pati ar sevi. Jutos kā zvērs krātiņā, Ka lauvene, kam nolaupīts viņas lauva un lauvēni. Vit.'.A viss piederēja man — bija man gan vīra, gan bēri&gt;-i vietā.

Viņa runāja aizrautīgi, soļodama pa istabu, it ka atveidojot šārita notikumus un žestus.

—    Tas ilga divdesmit minūtes?

—    Iespējams.

—    Vai jums neienāca prātā paziņot kalpotājai?

—       Es par viņu pat neiedomājos, nevienu brīdi nemanīju viņas klātbūtni virtuvē.

—    Vai netikāt izgājusi no dzīvokļa?

—    Kur lai es būtu gājusi? Paprasiet savējiem.

—    Labi. Pieņemsim, ka jūs runājat patiesību.

—    Es to vien daru.

Viņa varēja likties laba meitene — ja bija nepieciešams. Varbūt viņā tiešām bijia kādi labā iedīgli un pieķeršanās Manuelam bija patiesa? Taču, kā bieži tādos gadījumos, pieredze bija par iemeslu niknumam, agresivitātes uzplūdiem.

Kā lai ticētu labajam, taisnībai, kā lai uzticētos cilvēkiem pēc tās dzīves, kādu viņa bija dzīvojusi, pirms satika Palmarī?

—       Mēs izdarīsim mazu eksperimentu, — norūca Mcgrē, atvēris durvis. Viņš pasauca:

—    Moēr! Vai vari atnest parafīnu?

Tagad varēja nodomāt, ka dzīvokļa iemītnieki pārvācas, un Zanvjē, kas bija atvedis šurp inspektorus Baronu un Vašē, neatrada, kur piemesties.

—   Vienu mirklīti pacieties, Zanvjē. Ienāciet, Moēr.

Speciālists bija sapratis un sagatavoja savus instrumentus.

—    Jūsu roku, kundze.

—    Kādam nolūkam?

Komisārs paskaidroja:

—       Lai pārliecinātos, ka jūs šorīt neesat lietojusi ieroci.

Ne aci nepamirkšķinājusi, viņa pastiepa labo roku. Pēc tam tas pats atkārtojās ar kreiso.

—    Kad jūs man varētu dot atbildi, Moēr?

—       Pēc minūtēm desmit. Viss, kas vajadzīgs, man ir tepat lejā, mašīnā.

—       Vai tiesa, ka jūs mani neturat aizdomās, bet darāt to tikai tāpēc, ka tā pienākas?

—       Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka jūs neesat Manuelu nogalinājusi.

—    Par ko tad jūs mani turat aizdomās?

—       Jūs to zināt labāk par mani, mazā. Es nesteidzos. Nāks laiks, nāks padoms.

Viņš pasauca Zanvjē un abus inspektorus, kuri nejutās labi šajā balti zeltainajā guļamistabā.

—    Ejam, puiši.

It kā gatavodamās kaujai, Alina aizsmēķēja cigareti un izpūta dūmus ar nepatikas pilnu grimasi.

2.  NODAĻA

Protams, Megrē nebija sagatavojies tā atgriezties Akāciju ielā, kur viņš pirms nedējas bija pavadījis tik raižpilnas stundas. Tā bija gaismas pielieta diena_, kuru viņš iesāka tāpat kā daudzi miljoni parīziešu. Vēl mazāk viņš bija sagatavojies pēcpusdienas stundā atras

ties tiesneša Anselēna sabiedrībā pie galdiņa bistro ar izkārtni «PIE OVERNIESA».

Tas atradās tieši pretī Palmarī mītnei — veclaicīgs bārs ar tradicionālo leti, aperitīviem, kurus gandrīz neviens, izņemot vecos apmeklētājus, vairs nedzēra, ar saimnieku zilā priekšautā, uzlocītām piedurknēm un jauki melnām ūsām.

Pie griestiem karājās desiņas, cīsiņi, sieri kā pudeļķirbji, šķiņķi ar pelēcīgu garozu, it kā būtu glabāti pelnos, un skatlogā varēja redzēt milzīgus, plakanus maizes klaipus, atgādātus šurp no zemes vidienes.

Aiz stiklotajām virtuves durvīm smuidra un tieviņa saimniece rīkojās pie plīts.

—    Vai brokastosim? Galdiņu diviem?

Galdiauta nebija, tikai krokots papīrs virs vaskadrānas, un uz tā saimnieks rakstīja rēķinus. Uz kārniņa ar krītu bija uzšvīkāts:

Kapāta cūkgaļa ar speķi

Vērša ciska ar lēcām

Siers

Mājas plātsmaize

Resnītis tiesnesis atplauka, tīksmi ostīdams trekno ēdienu smārdus. Te bija tikai pāris klusu apmeklētāju, parastie klienti, kurus saimnieks zināja saukt vārdā.

Seit jau divus mēnešus kavējās inspektori, uzmanīdami Manuelu Palmarī un Alinu — viens allaž gatavs sekot jaunajai sievietei, tiklīdz viņa izietu no mājas.

Šobrīd, kā likās, viņu pienākumi gāja uz beigām.

—       Ko jūs par to domājat, Megrē? Vai atļaujat jūs tā saukt, lai gan tiekamies pirmo reizi? Es jau sen ilgojos ar jums tikties, kā sacīju uzreiz. Vai zināt, jūs mani fascinējat.

Megrē par atbildi tikai norūca:

—    Vai jums garšo vērša ciska?,

—       Man p;atīk visi laucinieku ēdieni. Pats esmu zemniekdēls, un mans jaunākais brālis aprūpē ģimenes fermu.

Pirms pusstundas, iznākdams no Alinas istabas, Megrē jutās pārsteigts, redzēdams, ka tiesnesis viņu gaida Palmarī būceni.

Moērs tobrīd jau bija sniedzis komisāram pirmo atskaiti. Parafīna tests izrādījās negatīvs, tātad Alina nebija šāvusi.

—       Uz ieroča nav nekādu pirkstu nospiedumu, tie. ir rūpīgi noslaucīti, tāpat durvju rokturi, arī ārdurvīm.

Megrē sarauca uzacis.

—       Vai jūs gribat sacīt, ka uz rokturiem nebija pat Alinas pirkstu nospiedumu?

—    Tieši tā.

Viņa iejaucās:

—       Kad izeju, man vienmēr rokās ir cimdi, pat vasarā, jo neciešu sasvīdušas rokas.

—       Kādi cimdi jums šorīt bija rokās, kad devāties iepirkties?

—    Balti kokvilnas cimdi. Skatieties, te tie ir!

Viņa izvilka tos no bezveidīgas rokassomiņas. Zaļi plankumi liecināja, ka viņa aptaustījusi dārzājus.

—    Baron! — Megrē pasauca.

—    Jā, patron.

—    Vai jūs šorīt sekojāt Alinai?

—       Jā. Viņa izgāja drusciņ pirms deviņiem ar to somu, ko redzat uz galda, un ,ar iepirkuma tīkliņu sarkanā krāsā.

—    Vai viņai rokās bija cimdi?

—    Balti cimdi, kā vienmēr.

—    Vai jūs viņu neizlaidāt no acīm?

—    Bodītēs netiku iegājis, nekur citur viņa nenozuda.

—    Nekādu telefona zvanu?,

—       Nē. Pie miesnieka viņa diezgan ilgi uzkavējās — stāvēja rindā, nepārmīdama ne vārda ar sieviņām, kuras stāvēja kopā ar viņu.

—    Vai ievērojāt, cikos viņa atgriezās?

—    Gandrīz vai minūti minūtē. Bez sešām desmitos.

—    Vai viņa steidzās?

—       Gluži pretēji, man šķita, ka viņa kavējas, pie tam vēl smaidīdama, it kā cerot labi pavadīt dienu. Jau metās karsts, un es ievēroju sviedru riņķus padusēs.

Arī Megrē svīda un sajuta, ka krekls zem vieglās vestes ir mitrs.

—       Pasauciet Vašē. Labs ir. Sakiet, Vašē, vai tajā laikā, kamēr jūsu kolēģis sekoja Alinai Bošai, jūs palikāt sardzē pie nama? Kur jūs atradāties?

—       Pie zobārsta mājas, tieši pretī, izņemot tās piecas minūtes, kuras izlietoju, izdzerdams glāzi baltvīna «PIE OVERN1ESA». Es stāvēju pie kases, no turienes ļoti labi redzamas nama ārdurvis.

—    Vai redzējāt kādu ieejam vai izejam?

—       Vispirms redzēju durvju sardzi, kura iznāca izpurināt salmu paklāju, kas ir pie sliekšņa. Viņa mani pazina un kaut ko norūca, jo viņai mūsu brigāde nepatīk — mūsu uzkavēšanos šeit viņa uzskata par personīgu apvainojumu.

—    Tālāk?

—       Deviņos un desmit minūtēs iznāca jauna meitene ar zīmējumu mapi padusē. Tā bija Lavanšē jaunkundze — šī ģimene dzīvo pirmajā stāvā pa labi. Viņas tēvs ir metro biļešu kontrolieris. Viņa katru rītu dodas uz Mākslas akadēmiju Batiņolbulvārī.

—    Tālāk? Vai neviens negāja iekšā?

—       Miesniekzēns ar gaļas pasūtījumu, es nezinu, pie kā. Es viņu pazīstu, jo vienmēr redzu Moduī gaļasbodē, tā ir šajā pašā ielā, mazliet uz priekšu.

—    Un vēl?

—       Itāliete trešajā stāvā pa logu purināja savus paklājus. Pēc tam — dažas minūtes pirms desmitiem atgriezās Alina, apkrāvusies ar ēdamlietām, un Barons man pievienojās. Mēs bijām pārsteigti, kad vēlāk redzējām parādāmies policijas komisāru, izmeklēšanas tiesnesi un pēc tam ari jūs. Nezinājām, ko iesākt. Nodomājām, ka labāk vadīties pēc instrukcijas un nogaidīt uz ielas.

—       Sākumam man šopēcpusdien vajadzētu sīku nama iedzīvotāju sarakstu, stāvu pa stāvam — ģimenes locekļu sastāvu, profesijas, paradumus un visu citu. Abi divi ķerieties pie darba.

—    Vai mums viņi jānopratina?

—   To es izdarīšu pats.

Manuela līķi aiznesa, un ārsts eksperts noteikti šobrīd jau bija ķēries pie sekcijas.

—       Alin, es palūgšu jūs neatstāt dzīvokli. Inspektors Zanvjē paliks te. Vai jūsu puiši ir projām, Moēr?

—       Viņi jau savu padarījuši. Fotogrāfijas un palielināti pirkstu nospiedumi būs trijos.

—    Par spīti visam tātad tomēr ir pirkstu nospiedumi?

—       Pa druskai visur kur, kā parasti, teiksim, uz radio, televizora, platēm, visādiem priekšmetiem, kurus slepkava diez vai aiztika un tāpēc nav turējis par vajadzīgu noslaucīt.

—       Megrē sarauca uzacis un tobrīd pamanīja, ka tiesnesis Anselēns saspringti novēro viņa mīmiku.

—       Vai gribat, lai lieku jums atnest sviestmaizītes, zēni?

—    Nē, mēs iesim paēst pēc jums.

Jau kāpnēs tiesnesis pavaicāja:

—    Vai grasāties ieturēties mājās?

—    Diemžēl ne, kaut gan tur gaida omārs.

—    Vai es drīkstu jūs ielūgt?

—    Jūs nepazīstat šo apkaimi tik labi kā es. Tāpēc leļpgšu jūs pats, ja jūs nebaida ēdieni no overniešu virtuves šajā bistro.

Un, lūk, viņi sēdēja pie galdiņa ar papīra galdautu, un komisārs brīdi pa brīdim izvilka mutautu, lai noslaucītu pieri.

—    Man liekas, Megrē, ka jūs uzskatāt parafīna testu par noteicošo? Es kādreiz tiku studējis zinātniskās izmeklēšanas metodes, taču varu atzīties, ka neko daudz neizdevās iegaumēt.

—   Ja slepkava nav nodrošinājies ar gumijas cimdiem, uz viņa rokām noteikti atradīsies tikko manāmas pulvera pēdas, kas saglabājas divas vai tris dienas un ko parafīna tests noteikti uzrādīs.

—    Vai jums nešķiet, ka šī Alina, pie kuras kalpotāja ierodas tikai uz dažam stundām, varētu apvilkt gumijas cimdus, kaut vai traukus mazgājot?

—    Tas ir iespējams. Mēs drīz par to pārliecināsimies.

Viņš brīnīdamies uzlukoja drukno tiesnesi.

—    Kapātā gaļa ir lieliska. Tā man atgādina cūku kaušanu laukos. Man šķiet, ka jūs, Megrē, esat paradis visu izmeklēt viens pats, tas ir, es gribēju teikt, ar līdzstrādniekiem, un gaidīt vairāk vai mazāk noteiktu rezultātu, lai ziņotu Parkē un izmeklēšanas tiesnesim?

—    Tas gandrīz nav iespējams. Aizdomās turētajiem kopš pirmās pratināšanas reizes ir tiesības runāt advokāta klātbūtnē, un tie, kuriem vismazāk tīk Orfēvru krastmalas atmosfēra, labāk jūtas maģistra klātbūtnē.

—    Ja man šorīt gribējās palikt un ieturēties kopā ar jums, tas nebija tāpēc, lai kontrolētu jūsu iniciatīvas, ticiet man, un vēl mazāk, lai jūs iegrožotu. Kā jau es teicu, mani interesē jūsu metodes un, redzot jūs darbā, es gūtu lielisku mācību.

Vienīgā Megrē atbilde uz šo komplimentu bija nevērīgs žests.

—       Vai tiesa, ka jums ir seši bērni? — viņš savukārt pavaicāja.

—    Pēc trim mēnešiem būs septiņi.

Tiesneša acis smējās, it kā viņš būtu sabiedrību pamatīgi izjokojis.

—       Vai zināt, tas ir ļoti pamācoši. Bērniem jau no mazotnes piemīt pieaugušo dotības un trūkumi, tā var iemācīties pazīt cilvēkus — novērojot viņus augam.

—   Jūsu sieva …

Viņš gribēja vaicāt:

—    Vai jūsu sieva domā tāpat?

Tiesnesis turpināja:

—       Manas sievas sapnis bija būt tādai trusīšu māmiņai Alinā. Viņa nekad nav tik priecīga un bezrūpīga kā tad, kad ir grūsna. Viņa milzīgi pieņemas svarā, reizēm par trīsdesmit kilogramiem, un ar prieku to pacieš.

Priecīgs, optimistisks izmeklēšanas tiesnesis, kas nogaršo vērša cisku ar lēcām overnieša bistro, it kā būtu to allaž apmeklejis.

—   Jūs labi pazināt Manuelu, vai ne?

—    Vairāk nekā divdesmit gadus.

—    Ciets rieksts?

—       Ciets un mīksts, grūti teikt ko vienu. Kad viņš ieradās Parīzē, iepriekš izklaiņojis Marse|u un Kotdazīru, tas jau bija garzobains plēsonis. Lielākoties viņam līdzīgie drīz vien iepazīstas ar policiju, labošanas darbiem, zvērināto tiesām, cietumu.

Palmarī, lai arī dzīvoja šajā vidē, pamanījās palikt nepamanīts un, kad atpirka «ZELTA NAGLU», kas tolaik bija tikai bistro, pārāk necentās turēt ausis vajā, lai ziņotu mums par savu klientūru.

—   Viņš bija viens no jūsu ziņotājiem?

—       Jā un nē. Viņš turējās tālāk, pasakot tieši tik daudz, lai saglabātu ar mums labas attiecības. Tāpat viņš vienmēr apgalvoja, ka nav redzējis tos divus vīrus,

kuri šāva uz viņu, kad viņš gatavojās aizvērt slēģus. Liktenis gribēja, lai tie divi slepkavnieki no Marseļas pēc dažiem mēnešiem tiktu noslaktēti dienvidos.

—   Vai ar Alinu viņš labi satika?

—    Viņš redzēja tikai viņu. Nokļūdieties, tiesneša kungs, šī meiča, par spīti izcelsmei un pagātnei, ir ko vērta. Viņai ir daudz vairāk prāta nekā bija Palmarī un, saprātīgi vadīta, varētu gūt panākumus — teātri, kino, darījumos, vienalga, kur.

—    Vai jums šķiet, ka viņa to mīlēja, neskatoties uz gadu starpību?

—    Mana pieredze rāda, ka sievietēm, vismaz dažām, vīrieša vecums nav no svara.

—    Tātad jūs viņu neturat aizdomās par šārīta slepkavību?

—    Es neturu aizdomās nevienu un turu aizdomās

visus.

Pie galdiņa vairs kavējās tikai viens apmeklētājs, pie bāra — divi strādnieki, kas strādāja šajā kvartālā. Vērša ciska bija garda, un Megrē neatcerējās ēdis tik eļļainu lēcu viru. Viņš apņēmās kādu dienu atnākt šurp kopā ar sievu.

—    Cik es pazīstu Palmarī, šaujamais šorīt atradās parastajā vietā — aiz radioaparāta. Ja slepkava nav Alina, viņu nogalinājis kāds, kuram Manuels pilnīgi uzticējās, kāds, kuram varēja būt dzīvokļa atslēgas. Jo visus šos mēnešus, kopš māja tika apsargāta, Palmarī nav pieņēmis nevienu apmeklētāju.

«Vajadzēja šķērsot salonu, kura durvis vienmer ir vaļā, nokļūt būceni, apiet apkārt braucamkrēslam, lai tiktu pie ieroča. Ja runa būtu par klaidoņiem, tiem parafīna tests ir visiem zināms. Nevaru iedomāties Palmarī pieņemam apmeklētāju gumijas cimdos. Bez tam mani inspektori nav redzējuši nevienu aizdomīgu cilvēku ieejam mājā. Durvju sardze nopratināšanā teicās ne

vienu nemanījusi. Miesniekzellis, kas nāk ik dienas vienā un lajā pašā laikā, nevar būt šajā lietā iejaukts.

—    Kāds varbūt varēja iekļūt majā vakarvakarā vai pa nakti un paslēpties kāpnēs?

—    Tā ir viena no iespējamībām, ko ceru šopēcpusdien pārbaudīt.

—   Jūs .apgalvojat, ka jums nav nekādu ideju. Vai drīkstu jūs turēt aizdomās par tā saucamā idejas iedīgļa lietošanu?

—    Patiesi. Tikai šis iedīglis var ne pie kā nenovest. Mājai ir pieci stāvi, neskaitot beletāžu un mansardus. Katrā stāvā ir divi dzīvokļi. Kopā tas ir zināms īrnieku daudzums. Palmarī telefona zvani vairāku mēnešu laikā tika reģistrēti, tie bija pilnīgi nevainīgi. Es nekad nenoticēju, ka šis vīrs dzīvos pilnīgā atrautībā no ārpasaules. Liku sekot Alinai ikreiz, kad viņa kur iziet. Man ir pierādījumi, ka viņa zvanījusi pa telefonu no k īdas bodītes, kur mēdz iepirkties. Gadījās arī reizes, kad viņai izdevās no izsekošanas izvairīties un nozust uz dažām stundām gan ar klasisko triku, ieejot mājā ar divām izejām, gan lielā veikalā vai metro. Esmu pierakstījis, kuros datumos ticis zvanīts un kuros viņai izdevies izsprukt. Es tos salīdzināju ar datumiem, kuros uzbrukts juvelierveikaliem.

—   Vai tie saskan?

—    Ne vienmēr. Visbiežāk zvanīts ir piecas vai sešas dienas pirms zādzībās. Noslēpumainā nozušana, gluži pretēji, notikusi dažas stundas pēc zādzību izdarīšanas. Tālāko varat piedomāt, ņemot vērā, ka ielaušanos allaž izdarījuši nupat no dienvidiem vai provinces ieradušies jauniķi, kas iepriekš nav sodīti. Vai gribat vēl plātsmaizi?

Plātsmaize bija sulīga, ar plūmēm un smaržoja pēc kanēļa.

—   Ja arī jūs ņemsit gabAlinu.

Viņi beidza maltīti ar paštecināto, kas bija vismaz 65° stiprs un sadzina abiem sārtumu vaigos.

—       Es sāku saprast… — nopūtās tiesnesis, savukārt noslaucīdams sviedrus. — Cik žēl, ka mani pienākumi liek man uzkavēties Tiesu pilī un ka nevaru piedalīties izmeklēšanā soli pa solim. Vai jūs jau zināt, ar ko vajadzētu sākt?

—       Nav ne jausmas. Ja man būtu plāns, tad nāktos lo mainīt jau pēc dažām stundām. Tuvākajā laikā es vispirms nodarbošos ar nama iemītniekiem. Apstaigāšu no pirmajām durvīm līdz pēdējām — kā putekļsūcēju tirgotājs. Pēc tam tikšos ar mūsu draudzenīti Alinu, kura nepateica visu un kurai bus bijis gana laika padomāt. Tas gan nenozīmē, ka viņa būs runīgāka nekā šorīt.

Abi piecēlās pēc tam, kad bija īsi apspriedušies par rēķina nomaksu.

—    Tas taču biju es, kas ielūdza! — tiesnesis tiepās

—       Es šeit esmu tikpat ka savas mājās, — Megrē palika pie sava. — Nākamreiz, protams, būs jūsu kārta.

Saimnieks, stāvēdams pie kases, pavaicāja:

—    Vai labi paēdāt, kungi?

—    Ļoti labi.

Tik pamatīgi, ka abi jutās smagnēji, īpaši izgājuši karstajā saulē.

—       Paldies par maltīti, Megrē. Neatstājiet mani pārāk ilgi neziņā.

—    To es apsolu.

Un, kad sasārlušais tiesnesis iegumzījās pie sava pusizjukušā auto stūres, komisārs atkal devās iekšā namā, kas viņam šķita aizvien labāk pazīstams.

Viņš bija labi ieturējies. Mutē vēl juta izspiedu degvīna garšu. Tveice uzdzina tīkamu miegainibu,saule bija prieka pilna.

Ari Manuelam patika labi paēst, iedzert un palaiskoties pussnaudā skaistās vasaras dienās.

Tagad viņš droši vien atradās zem sagumzīta palaga kādā no tiesu medicīnas institūta metāla atvilktnēm.

* * *

Barons svilpodams soļoja šurpu turpu pa salonu. Viņš bija novilcis vesti, atvēris logu, un Megrē noprata, ka viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks paēst, pirms tam izdzerot lielu kausu alus.

—    Tu vari iet. Atskaiti noliksi uz mana rakstāmgalda.

Komisārs pamanīja Zanvjē vienā kreklā ierīkojušos būcenī, kur viņš bija nolaidis logam priekšā venēciešu aizkarus. Megrē ienākot, viņš piecēlās, ielika atpakaļ plauktā lēto romānu, ko bija lasījis, un tvēra pēc vestes.

—   Vai kalpotāja ir projām?

—    Es viņu izvaicāju pašā sākumā. Viņa nav no runīgajām. Strādā nesen, nolīgta tikai nedēļas sākumā. Iepriekšējā, kā rādās, atgriezusies provincē, laikam Bretaņā, lai apkoptu savu slimo māti.

—    Cikos viņa šodien ieradusies?

—    Desmitos, kā pati apgalvo.

Parīzē mēdz būt dažādas kalpotājas Sī te, saukta Martēna kundze, piederēja visnepatīkamāko kalpotāju kategorijai — sievietēm, kuras piedzīvojušas visādas nelaimes un turpina piesaukt šād-as katastrofas no visa izplatījuma. Viņai mugurā bija melna bezformīga kleita, kājās nošķiebtas kurpes, un viņa uzlūkoja cilvēkus ar drūmu skatu caur pieri, it kā allaž būtu gatava atvairīt uzbrukumu

—    Es neko nezinu, — viņa bija apgalvojusi Zanvjē,

iekams viņš paguva atvērt muti. — Jums nav tiesību mani mocīt. Es tikiai četras dienas strādāju šajā mājā.

Varēja noprast, ka viņai piemita paradums atriebīgi murmināt caur zobiem, vientulībā darot savu darāmo.

—       Es eju prom, un nevienam nav tiesību mani aizturēt. Te es vairs nesperšu savu kāju. Nešaubījos, ka viņi nav precējušies un ka tas pie laba nenovedīs.

—       Kas jums liek domāt, ka Palmarī kunga nāvei kāds sakars ar to, ka viņi nebija precējušies?

—    Tā taču mēdz būt, vai ne?

—    Pa kurām kāpnēm jūs kapāt augšā?

—       Pa kalpotāju kāpnēm, — viņa rūgti atteica. — Agrāk, kad biju jauna, cilvēki jutās laimīgi, ja nācu pa parādes durvīm.

—   Vai jus redzējāt Boša jaunkundzi?

—    Nē.

—   Vai jūs tūlīt iegājāt virtuvē?

—    Es vienmēr tā daru.

—   Uz cik stundām jūs ierodaties?

—       Divām stundām, no desmitiem līdz divpadsmitiem. Vjsu ritu pirmdienās un sestdienas, bet, paldies Dievam, man vēl nebija daudz iespēju.

—    Ko jūs dzirdējāt?

—    Neko.

—    Kur atradās jūsu saimniece?

—   To es nezinu.

—       Vai jums nevajadzēja noklausīties viņas rīkojumus?

—       Esmu pietiekami pieaugusi, lai zinātu, kas man jādara, ja tas vienreiz ir pateikts.

—    Kas tad jums bija jādara?

—       Nācās izvietot pirkumus, kurus viņa bija atnesusi un nolikusi uz galda. Tirit dārzeņus. Ar putekļu sūcēju sakopt salonu.

—   Vai jums pielika laika tam visam?

—    Nē.

—    Un citās dienās — kas bija jāuzkopj pēc salona?

—    Guļamistaba un vannas istaba.

—    Un būcenis?

—    Kunga kabinets? To jaunkundze darīja pati.

—    Vai šāvienu jūs nedzirdējāt?

—    Es neko nedzirdēju.

—    Un jūsu saimnieces balsi, runājot pa telefonu?/

—    Durvis bija ciet.

—    Cikos jūs šorīt ieraudzījāt Bosa jaunkundzi?

—       īsti nezinu. Desmit vai piecpadsmit minūtes pēc manas ierašanās.

—    Ko viņa darīja?

—   Viņa bija raudājusi.

—    Un vairs neraudāja?

—       Nē. Viņa man teica: «Neatstāj mani vienu. Bīstos, ka paģībšu. Papucis nogalināts.»

—    Tālāk?

—       Viņa iegāja istabā, un es viņai sekoju. Viņa iemetās gultā un tikai tad sāka raudāt atkal. Pēc tam pateica: «Kad zvanīs pie durvīm, tu iesi atvērt. Es izsaucu policiju.»

—       Vai jums negribējās uzzināt notikušo visos sīkumos?

—       Citu darīšanas mani neinteresē. Jo mazāk par tām zinu, jo labāk.

—    Un jūs negājāt palūkoties uz Palmarī kungu?,

—    Kāpēc gan?

—    Ko jūs par viņu domājat?

—    Neko.

—    Un par saimnieci?

—   Vēl jo vairāk neko.

—       Jūs esat šeit kopš pirmdienas. Vai neesat redzējusi kādu apmeklētāju?

—    Nē.

35

—   Vai neviens nevēlējās runāt ar Palmarī kungu?

—    N5. Vai tas ir viss? Vai es varu iet?

—    Ar noteikumu, ka atstāsit man savu adresi.

—    Tas nav tālu. Es dzīvoju mansardā, visnoplukušākaja Zvaigznes ielas namā, numurs ir 27 b. Tur mani var atrast tikai vakarā, jo visu dienu esmu darbā — apkopju dzīvokļus. Un atcerieties, ka man nepatīk policija.

Zanvjē nolasīja komisāram protokolu, ko bija pierakstījis.

—   Vai Moērs sen aizbrauca?

—    Pirms trīsceturtdaļstundas. Viņš šinī istabā visu apgrieza ar kājām gaisā, pārlūkoja grāmatas — pa vienai vien, plašu apvāku^. Viņš lūdza, lai jums pasaku, ka neesot neko atra&lt;fis. Nekādas slēptuves nebija arī sienās, nedz arī dubultdibena atvilktņu. Viņš katram gadījumam pastrādāja ar putekļsūcēju un putekļus nodos analīzei.

—    Ej paēsļ. Es tev iesaku vērša cisku «PIE OVERNIEŠA», ja lajā stundā viņi tev vēl var ko pasnjegt. Pēc tam atnāc man pakaļ. Vai pateici policijas inspektoram, lai neko nesaka presei?

—    Jā. Uz drīzu tikšanos. Starp citu, vai tas tiesnesis jums neaplauza sprandu?

—   Gluži otrādi. Es sāku viņu iemīļot, šo tiesnesi.

Megrē, palicis beidzot viens, novilka vesti, lēnām piebāza pīpi un sāka lūkoties apkārt, it kā pārņemtu vižu savā īpašumā.

Palmarī braucamkrēsls, kuru viņš pirmoreiz redzēja tukšu, pēkšņi bija kļuvis ļoti iespaidīgs, īpaši tāpēc, ka sēdekļa un atzveltnes āda vēl glabāja ķermeņa nospiedumu un ložu izsisto caurumu atzveltnes tapsējumā.

Viņš neko nedomājot pataustīja grāmatas, plates, pagrozīja radioaparāta slēdzi, noklausoties, kā pircējiem tiek ieteikts mazbērnu barošanas maisījums.

Komisārs atvilka aizkaru no loga, kas vērās uz Akāciju ielu, pēc tam no otra — ar skatu uz Triumfa Arku.

Palmarl bija pavadījis šajā istabā trīs gadus — no rīta līdz vakaram, pametot to tikai gulētejot, kad Alina bija izģērbusi viņu kā bērnu.

Ja varēja ticēt tam, ko viņš pats sacīja pirms desmit dienām, un tam, ko apgalvoja inspektori, viņu neviens neapmeklēja, un bez radio un televīzijas Alina bija vienīgā saite, kas viņu vienoja ar ārpasauli.

Megrē visbeidzot šķērsoja salonu un pieklauvēja pie guļamistabas durvīm. Tā kā atbildes nebija, viņš atvēra durvis un atrada Alinu guļam uz muguras milzīgajā gultā un nekustīgu skatu raugāmies griestos.

—    Es ceru, ka jūs neuzmodināju?

—    Es negulēju.

—    Vai paēdāt?

—    Man negribas ēst,

—    Jūsu kalpotāja paziņoja, ka vairs nenākšot.

—       Kāda man gar to daļa? Manis pēc arī jūs varat vairs šurp nenākt.

—    Ko jūs darīsiet?

—       Neko. Ja jums uzbruktu, vai jūsu sievai patiktu, ka sveši cilvēki ielaužas mājā un uzdod jautājumu pēc jautājuma?

—    Diemžēl tas ir neizbēgami.

—    Neko barbariskāku neesmu piedzīvojusi.

—    Esat — slepkavību.

—       Vai jūs domājat, ka to izdarīju es? Ar visu to testu, ko šorīt veica jusu speciālists?

—    Jūs droši viep gatavojat ēdienu?

—    Kā jau visas sievietes; kurām nav virējas.

—    IJn velkat gumijas cimdus?

—       Ne jau gatavojot ēdienu, bet tīrot dārzeņus un mazgājot traukus.

—    Kur tie ir?

—   Virtuvē.

—   Vai jūs man tos neparādītu?

Viņa ļaunprātīgā padevībā pacēla aiz niknuma satumsušās acis.

—    Nāciet.

Viņai nācās atvērt divus skapjus, līdz tie atradās.

—       Re, kur ir! Jūs varat tos nosutit saviem ziķeriem. Šorīt tie man rokās nav bijuši.

Megrē, ne vārda neteicis, iebāza tos kabatā.

—       Gluži pretēji tam, ko jūs domājat, Alin, es jūtu pret jums simpātijas un pat apbrīnoju jūs.

—   Vai man justies glaimotai?

—       Nē. Es vēlētos, lai jūs ienākat Manuela būcenī ar mani aprunāties.

—    Un ja ne … ?

—    Ko jūs gribat teikt?

—       Ja es atsakos? Tad jūs mani vedīsiet uz savu kabinetu Orfēvru krastmalā?

—   Es labāk gribētu, lai tas notiek šeit.

Viņa paraustīja plecus, viņam pa priekšu atgriezās istabā un atkrita uz šaurā dīvāna.

—       Vai jūs iedomājaties, ka satraukšos, ieraudzīdama nozieguma vietu?

—       Nē. Jums derētu pārstāt tiepties, turēties pretī un slēpt to, ko jums tik un tā kādu dienu nāksies man pateikt.

Viņa aizdedzināja cigareti, vienaldzīgi uzlukodama Megrē.

Norādot uz braucamkrēslu, komisārs norūca:

—       Vai vēlaties, lai tas, kas to izdarīja, tiktu sodīts?

—   No policijas es to neceru.

—       Vai jūs pati domājat ar to nodarboties? Cik jums gadu, Alin?

—    Tas jums zināms. Divdesmit pieci.

—       Tātad jums vēl visa dzīve priekšā. Vai Manuels atstāja testamentu?

—    Tas mani nekad nav interesējis.

—   Vai viņš izmantoja notāra pakalpojumus?

—    Netiku ar viņu par to runājusi.

—    Kur viņš glabāja naudu?

—    Kādu naudu?

—       Sākumam — kaut vai to, ko ienesa «ZELTA NAGLA». Иs zinu, ka jūs ik nedēļu saņemat no zāles pārziņa Manuelam pienākošos summu. Ko jūs ar to darāt?

Likās, ka viņa spēlē šahu un no nākamā gājiena atkarīgas visas iespējamās sekas.

—       Es noglabāju naudu bankā, paturot tikai to, kas nepieciešama saimniecībai.

—    Kurā bankā?

—    Lionas kredītnodaļā, Grandarmē avēnijā.

—    Rēķins ir uz jūsu vārda?

—    Jā.

—    Vai ir vēl kāds rēķins uz Palmarī vārda?

—    To es nezinu.

—       Paklausieties, Alin, jūs esat gudra meitene. Līdz šim jūs kopā ar' Manuelu dzīvojāt ārpus sabiedrības. Palmarī bija saīds, bargs vadonis, kas daudzus gadus lika sйvi respektēt.

Viņa ironiski norādīja uz braucamkrēslu, pēc tam uz nevīžīgi noslaucīto asins traipu paklājā.

—       Ja jau tādu vīru kā viņš, kas zināja visādus trikus, tā apstrādāja, ko lai iesāk jauna, neaizsargāta meitene?

-rJūs gribat zināt manas domas? Es redzu tikai divas iespējas. Vai nu tie, kas tika galā ar viņu, rirī'i izrēķināsies arī ar jums un nepalaidīs jūs garām '/,pat kā nepalaida viņu, vai arī atstās jūs miзra, ;.:i tas

nozīmēs, 'ka jūs esat ar viņiem vienojusies. Jūs par daudz zināt, un šajā vidē uzskata, ka tikai miroņi nerunā.

—   Jūs gribat mani iebiedēt?

—       Gribu, lai jūs visu labi pārdomājat. Jau labu lai* ciņu mēs abi spēlējam uz lielu likmi.

—       Un, pēc jūsu domām, tas pierāda, ka es protu klusēt?

—   Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es atvērtu logu?,

Viņš atvēra to, kur saule neiespīdēja, taču āra gaiss

nebūt nebija svaigāks par istabas gaisu, un Megrē tur« pināja svīst. Viņš nevarēja saņemties, lai apsēstos.

—       Jau trīs gadus jūs dzīvojat te kopā ar Manuelu, un gan viņš apgalvoja, gan jūs apgalvojat, ka jums nav bijis sakaru ar ārpasauli. Taču sakari viņam bija — un ar jūsu starpniecību. Oficiāli — jūs reizi vai divas reizes nedēļā devāties pārbaudīt «ZELTA NAGLAS» rēķinus, paņemt Palmari daļu un iemakstāt to bankā, rēķinā, kas atvērts uz jūsu vārda. Taču bieži vien jums bija vajadzība izslīdēt no manu inspektoru uzraudzības — vai nu ar noslēpumainiem telefonzvaniem, vai nodrošinot sev dažas stundas brīvībā.

—   Man, piemēram, varēja būt mīļākais?

—       Vai jūs nemaz nekautrējaties tā runāt — šodien un šeit?

—       Es to daru, lai parādītu, ka iespējamas vēl daudzas hipotēzes.

—    Nē, mana maziņā.

—    Es neesmu jūsu maziņā.

—       To es zinu! Jūs man jau teicāt un vēl atkārtojat. Ar visu to, ka ir brīži, kad jūs uzvedaties kā ielas skuķe un gribas jūs iepļaukāt. Es nupat runāju par jūsu apķērību. Taču, kā rādās, jūs neapjēdzat, kādā lapseņpūznī atrodaties. Jūs piesavinājāties šādu izturēšanās veidu, kamēr te bija Palmari, kas varēja dot

Jums padomu un jūs aizsargāt, tad tas gāja caur, lagad jūs esat viena, vai dzirdat? Vai mājā ir vēl kāds ierocis bez tā, kas šobrīd ir pie ekspertiem?

—    Virtuves naži.

—    Ja es aiziešu un mitēšos jūs uzmanīt…

—    Tieši to es vēlos.

Viņš vīlies paraustīja plecus. Uz Alinu nekas neatstāja iespaidu, neskatoties uz acīm redzamo nospiestību un nemieru, ko viņa nejaudāja pilnīgi noslēpt.

—       Parunāsim par ko citu. Palmarī bija sešdesmit gadi. Jau gadus piecpadsmit viņš bija «ZELTA NAGLAS» īpašnieks un aprūpēja to pats, ikamēr vien veselība atļāva. Jau no šī restorāna viņš guva labus ienākumus, un viņam bija vēl citi ienākumu avoti. Izņemot izdevumus šā dzīvokļa pirkšanai, mēbeļu iegādei un saimniecības rēķiniem, viņš neatļāvās lielus tēriņus. Kur ir ietaupītā nauda?.

—    Ir par vēlu, lai to viņam jautātu.

—    Vai jūs pazīstat viņa radus?

—   Nē.

—       Vai jums nešķiet, ka, mīlēdams jūs tā, kā viņš jūs mīlēja, viņš būs parūpējies, lai šī nauda paliktu jums?

—   Ja jūs tā sakāt.

—       Sāda kaluma cilvēki parasti neuztic savu naudu bankai, jo tādā gadījumā pārāk viegli ir pārbaudīt iemaksu datumus.

—    Es jūs uzmanīgi klausos.

—    Manuels nestrādāja viens pats.

—    «ZELTA NAGLA»?

—       Jūs labi zināt, ka es nerunāju par to, bet par dārglietām.

—       Jūs esat jau reizes divdesmit nācis šurp, lai par tām runātu. Vai jūs no viņa kaut ko izdabūjāt? Kāpēc

jus domājat, ka tad, ikad papucis ir pagalam, jūs kaut ko izvilksit no manis?

—    Tāpēc, ka jūs esat briesmās.

—    Tas taču uz jums neattiecas?

—       Man nepatiktu atsākt visas šīrīta izdarības sakarā ar jums.

Megrē likās, ka viņa sāk apdomāties, taču tūlīt pat, nospiedusi cigareti pelnu traukā, Alina nopūtās:

—    Man nav nekā, ko teikt.

—       Tādā gadījumā jūs mani atvainosit, ja atstāšu vienu no saviem cilvēkiem dienu un nakti sardzē šajā dzīvoklī. Otrs jums sekos, ja kaut kur iesiet. Visubeidzot oficiāli esmu spiests jūs lūgt neatstāt Parīzi līdz izmeklēšanas beigām.

—    Es saprotu. Kur gulēs jūsu inspektors?

—       Viņš negulēs. Ja kādā brīdī jums radīsies vajadzība man ko paziņot, piezvaniet uz manu kabinetu vai uz dzīvokli. Te būs numurs.

Viņa nepieskārās kartītei, ko viņai pasniedza, un beigu beigās komisārs to nolika uz apaļā galdiņa.

—       Tagad, kad mūsu tikš,anās beigusies, es jums izsaku vissirsnīgāko līdzjūtību. Palmarī izvēlējās dzīvi ārpus sabiedrības, taču neslēpšu, ka zināmā mērā tiku viņu apbrīnojis. Palieciet sveika, Alin. Pie durvīm zvana, tas noteikti ir Zanvjē, kas atgriežas no pusdienām. Viņš paliks šeit, kamēr atsūtīšu kādu inspektoru viņu nomainīt.

Viņš gandrīz gribēja sniegt meičai roku. Komisārs sajuta viņas satraukumu. Zināda s, ka viņa uz šo žestu neatbildēs, viņš uzvilka vesti un devās atvērt durvis Zanvjē.

—    Kas jauns, patron?

Megrē papurināja galvu par zīmi, ka nekas.

—       Paliec te, kamēr atsūtīšu kādu tevi nomainīt. Apsargā viņu un pielūko kalpotāju kāpnes.

—   Jūs dosities atpakaļ uz krastmalu?,

Megrē, nenoteikti pamājis, nopūtās!

—    Es nezinu.

Pēc dažām minūtēm viņš jau dzēra lielu alus kausu Vagramavēnijas alus bārā. Komisāram būtu labāk patikusi «Overnieša» atmosfēra, taču bistro nebija telefona kabīnes. Aparāts atradās pie 'kases, un klienti varēja noklausīties sarunas.

•— Vēl vienu kausu, viesmīl, un telefona žetonus. Teiksim, piecus.

Biezi nokrāšļojusies profesionāle ar daudzkrāsainiem triepieniem uz sejas viņam naivi uzsmaidīja, nenojauzdama komisāra nodarbošanos. Viņam sametās meičas žēl, un viņš, lai staigule velti nezaudētu laiku, ar zīmēm lika saprast, ka nemeklē izklaidi.

3.  NODAĻA

Caur kabīnes sti'klu neskaidri saredzēdams apmeklētājus sēžam pie galdiņiem, Megrē vispirms piezvanīja tiesnesim Anselēnam, lai palūgtu atlikt uz vēlāku laiku durvju aizzīmogošanu Akāciju ielā.

—       Es atstāju dzīvoklī vienu savu inspektoru un drīz sūtīšu otru, kas dzīvoklī pavadīs nakti.

—   Vai jūs otrreiz nopratinājāt jauno sievieti?

—       Nāku no garas sarunas ar viņu, taču bez kādiem rezultātiem.

—    Kur jūs šobrīd atrodaties?

—       Alus bārā Vagramavēnijā, un man no šejienes vēl šur tur jāpiezvana.

Viņam likās, ka saklausījis nopūtu. Vai mazais, resnais tiesnesis neapskauda viņu par iespēju ienirt mutuļojošajā pilsētas dzīvē, kamēr viņam pašam putekļainā

\par“ kabinetā nācās gremdēties abstraktās lietu mapēs un garlaicīgos aprakstos?

Mācīdamies koledžā, jaunais Megrē ar ilgpilnu skatu bija raudzījies āra pa klases logu, nolūkodamies, kā vīrieši un sievietes nāca un gāja pa ietvēm, kamēr viņš bija ieslēgts četrās sienās.

Alus bārs bija gandrīz pilns, tas bija pārsteigums — redzēt tik daudzus cilvēkus nākam un ejam šajā laikā, kad citi rāvās kabinetos, ateljē vai ražotnēs.

Pirmajā laikā pēc ierašanās Parīzē viņš varēja veselu pēcpusdienu kavēties kādā Lielo Bulvāru terasē vai Senmišela bulvārī, ar acīm sekodams kustīgajai burzmai, pētīdams sejas un lūkodams uzminēt katra nodarbošanos.

—   Pateicos, tiesneša kungs. Tiklīdz būs jaunumi, es steigšos jūs ar tiem iepazīstināt.

Nākamajam bija kārta tiesu mediķim, kuru viņš atrada kabinetā. Tas nebija vis doktors Pols, bet viņa jaunais pēctecis — te tik iespaidīgs, taču tāpat pildīja savus pienākumus pēc labākās sirdsapziņas.

—   Jūsu vīri, kā jumis jau zināms, braucamkrēsla atzveltnē atrada lodi. Tā ir šauta no priekšpuses, kad upuris jau bija beigts.

—    No kāda attāluma?

—    Mazāk par metru un vairāk par pusmetru. Nevaru precīzāk pateikt, neielaižoties hipotēzēs. Šāviens, kas nogalināja Paimarī, nācis no aizmugures, trāpījis kaklā, gandrīz tiešā tēmējumā, nedaudz ieslīpi uz augšu, lode iestrēgusi galvaskausā.

—   Vai visām trim lodēm ir viens un tas pats kalibrs?

—   Cik varu spriest, tad jā. Tās ir pie ballistikas eksperta. Manu atskaiti jūs saņemsit rīt no rīta.

—    Vēl pēdējais jautājums: kad tas noticis?

—    Starp pusdesmitiem un desmitiem.

—    Tagad bija Gastēna-Reneta kārta.

—    Vai jums pietika laika izpētīt ieroci un trīs lodes, ko liku jums aiznest?

—   Vēl jāpārbaudia, taču esmu gandrīz pārliecināts, ka visas trīs lodes šautas no «Smita un Vesona».

—    Es jums pateicos.

Kāds kautrs jauneklis riņķoja pa alus bāru, līdz beigu beigās apsēdās pie staigules ar apaļajiem gurniem un biezi nokrāšļotu seju. Neuzdrošinādamies viņu uzlūkot, jauniķis pasūtīja glāzi alus, viņa pirksti, bungodami pa galdiņa malu, nodeva jaunekļa satraukumu.

—   Halol Finansistu brigāde? Te Megrē. Pasauciet, lūdzu, man komisāru Belomu, ja?

Megrē visu laiku šķita vairāk interesējamies par to, kas notika zālē, nekā par paša runāto.

—    Belom? Te Megrē. Jūs esat man vajadzīgs, veco zēn. Runa ir par kādu Manuelu Palmarī, kas dzīvo, tas ir, dzīvoja Akāciju ielā. Viņš ir pagalam. Puisīši nosprieduši, ka viņš pārāk ilgi sabijis dzīvajos. Palmarī piederēja restorāns Fontēna ielā — «ZELTA NAGLA», kuru viņš jau gadus trīs nodevis pārvaldnieka pārziņā. Vai jūs klausāties? Viņš dzīvoja kopā ar kādu Alinu Bošu. Tai ir rēķins Lionas kredītbankas nodaļā Grandarmē ielā. Tā rādās, ka viņa ik nedeļas tur būs iemaksājusi daļu no «ZELTA NAGLAS» ienākumiem. Man ir pamats domāt, ka Palmarī bija vēl daudz svarīgāki ieņēmumu avoti. Pie viņa neko ni-atrada, ja neskaita dažas simt un tūkstošfranku banknotes makā un apmēram divus miljonus franku piedzīvotājas somiņā. Nav vajadzības pēc sīkākiem paskaidrojumiem. Tad žūksnim kaut kur jābūt — varbūt kāda notāra nagos, varbūt ieguldītam tirdzniecības namos vai nekustamos īpašumos. Vai nu es milzīgi kļūdos, vai tur ir trekns kumoss. Jā, steidzīgi — kā vienmēr. Paldies, vecais. Līdz rītam.

Vēl telefonzvans Megrē kundzei — tāpat kā šorīt no rīta.

—    Es nedomāju vis, ka iegriezīšos paēst, ir pat iespējams, ka būšu ļoti vēlu… Tagad? Vagramavēnijas alus bārā… Ko tu ēdīsi? Omleti ar garšvielām?

Un pēdējais — zvans uz diarbu.

—    Man, lūdzu, Likā. Halo! Likā? Vai tu tūlīt pat neietu uz Akāciju Ielu? Jā… Piekodini, lai kāds ap astoņiem ierodas un uz nakti tevi nomaina… Kurš tev tur ir pie rokas? 2anēns? Kārtībā… Brīdini viņu, ka nāksies pavadīt nakti bez miega… Nē, ārā ne… Viņa rīcībā būs pamatīgs zvilnis…

—   Jauniķis piecēlās, lai, nosarcis purpursārtumā, sekotu starp galdiņu rindām sievietei, kura varētu būt viņa māte. Vai tā būtu pirmā reize?

—    Vienu alu, viesmīl.

Arā gaiss virmoja, sievietes plānajās kleitiņās likās gluži kailas.

Ja sausiņš prefekts šobrīd būtu varējis redzēt Megrē, vai viņš atkal neteiktu, ka tiek darīts kas komisāra necienīgs? Un tomēr — tieši tā komisārs bija novedis galā lielāko daļu no savām izmeklēšanām: kāpjot pa kāpnēm, okšķerējot pa kaktiem, pļāpājot ar katru pa labi un pa kreisi, uzdodot it kā nenozīmīgus jautājumus, vadot stundas reizēm diezgan atbaidošos krodziņos.

Mazais tiesnesis bija viņu sapratis un apskauda.

Pēc dažām minūtēm Megrē iegriezās pie durvju sardzes mājā, kurā dzīvoja Alina. Durvju sardzes, tāpat kā kalpotājas, ir visādas — gan laipnas, gan nelaipnas. Viņam bija gadījies sastapt arī apburošas, sakopušās un līksmas, kuru sardzes telpas bija kārtības un tīrības paraugs.

Si te, gadus piecdesmit piecus veca, bija no gluži citas sugas — no īgņām, kas allaž gatavas sākt sūroties par pasaules ļaunumu un savu grūto likteni.

—    Tas atkal esat jūs?

Viņa lobīja zirņus, un viņai priekšā uz apaļā, ar vaskadrānu apklatā galda bija kafijas tase.

—       Ko jūs vēl no manis gribat? Es jau jums teicu, ka neredzēju kāpjam augšā nevienu, izņemot miesniekzēnu, kas piegādā gaļu jau vairākus gadus.

—       Domāju — jums vajadzētu būt īrnieku sarakstam?

—       Kā gan citādi es varētu iekasēt īres maksu? Ja vēl visi samaksātu laikā! Kad padomāju, ka man jākāpj augšā četras un piecas reizes pie ļautiņiem, kuri sev neko neliedz!

—    Iedodiet man sarakstu.

—       Es nezinu, vai drīkstu. Būtu labāk, ja es palūgtu atļauju īpašniecei.

—    Vai viņai ir telefons?

—       Pat ja viņai nebūtu telefona, man nenāktos talu iet.

—    Viņa dzivo šajā namā?

—       Paskat tik! Jūs taču negribat teikt, ka viņu nepazīstat? Ja esmu izdarījusi muļķību, jo ļaunāk. Si nav tā diena, kad viņu vajadzētu traucēt, viņai jau ta rūpju pietiek.

—   Jūs gribat teikt…

—       Vai tad jūs nezinājāt? Jo ļaunāk! Agrāk vai vēlāk jūs tik un tā to uzzinātu. Ja policija sak kaut kur okšķerēt… Jā, tā ir Bošas jaunkundze…

—   Vai kvītis paraksta viņa pati?

—       Kas gan cits lai tās parakstītu, ja jau māja pieder viņai?

Megrē bez uzaicinājuma bija apsedies klugu krēslā, no kurienes iepriekš padzina kaķi.

4i

—    Tatad tas saraksts…

—       Jo ļaunāk jums. Nokārtojiet to ar Bošas jaun* kundzi, kura ne vienmēr ir labā omā.

—   Vai viņa ir pārtikusi?

—       Viņa necieš īrniekus, kuri nemaksā. Bez tam viņai Ir galva uz plētiem.

—       Es redzu, ka dzīvokli tur pāri pretī mitinās kāds 2ans Sabo. Kas viņš ir?

—       Jauneklis, kuram nav vairāk par divdesmit, viņš strādā televīzijā. Gandrīz vienmēr atrodas izbraukumos, jo viņa specialitāte ir sports, futbols, autosacīkstes, Francijas velobraucieni.

—    Precējies?

—   N ē.

—   Vai viņš ir pazīstams ar Alinu Bošu?

—       Nedomāju vis. Tā biju es, kas deva viņam parakstīt rentes līgumu.

—    Un dzīvoklis pa labi?

—       Vai neprotat lasīt? Uz durvīm ir plāksnītei Zanina Erela jaunkundze, pedikīre.

—   Vai viņa jau sen dzīvo šajā namā?

—       Piecpadsmit gadus. Viņa ir vecāka par mani. Viņai ir ļoti laba klientūra.

—   Otrajā stāvā pa kreisi — Fransuā Viņons…

—   Vai tad vairs nav tiesību saukties par Viņonu?

—    Kas viņš tāds ir?

—       No apdrošināšanas, precējies, divu bērnu tēvs. Jaunākajam tikai daži mēneši.

—   Ap cikiem viņš mēdz iziet no mājas?

—   Ap pusdeviņiem.

—    Dzīvoklis pa labi — Zistēns Lavanšē.

—       Metro kontrolieris. Viņš sāk strādāt sešos no rīta un modina mani, ejot garām lodziņam pussešos īgņa, kas slimo ar aknu kaiti. Viņa sieva ir dusinupūce, un

abi darītu labāk, ja uzmanītu meitu, kurai tikko sešpadsmit.

Trešajā stāvā pa kreisi — Meibla Tamplere — trīsdesmitgadlga amerikāniete, dzīvo viena, raksta rakstus savas zemes avīzēm un žurnāliem. Nē, vīrieši pie viņas nenāk. Pret vīriešiem viņa ir vienaldzīga. Par sievietēm gan es to neteiktu.

Tajā pašā stāvā pa labi — rantjē Mopuā, labiem pāri sešdesmit, kādreiz labi pārtikuši, un viņu kalpotāja Jolanda, kas dzīvo mansardā. Trīs vai četras reizes gadā šie Mopuā var atļauties braucienu uz Venēciju, Barselonu, Florenci, Neapoli, Grieķiju vai kur citur.

—    Kā viņi aizpilda dienu?

—       Mopuā kungs ap vienpadsmitiem iet iedzert aperitīvu, allaž uzcirties. Pēcpusdienā — pēc diendusas — viņš pavada savu sievu pastaigā vai uz veikaliem. Ja viņi nebūtu tādi sīkstuļi…

Ceturtais stāvs. Vienā pusē ikāds Zans De«tušs, fizkultūras pasniedzējs ģimnāzijā pie Maijo vārtiem. Iziet no mājas astoņos no rīta, bieži vien atstādams guļot savu vienas nakts vai vienas nedēļas gultasbiedri.

—       Nekad neesmu sastapusies ar tādu kombināciju. Kā iespējams sportot, katru nakti ejot gulēt tikai ap diviem?

—   Vai Destušs pazīst Alinu Bošu?

—    Nekad neesmu viņus kopā redzējusi.

—       Vai viņš bija šeit jau tad, kad Alina kļuva mājas īpašniece?

—   Viņš ievācās tikai šogad.

—       Vai jūs nekad neesat manījusi, ka Boša jaunkundze apstātos viņa stāvā, ieietu pie viņa vai izietu no viņa dzīvokļa?

—    Nē.

—     Pa labi — Džīno Massoleti — kādas itāļu autofirmas pārstāvis Francijā. Precējies ar ļoti jauku jaunu sievieti.

—     Kurai es vis nedotu grēku atlaides bez grēksūdzes, — nīgrā durvju sardze piebilda. — Ja runājam par istabmeitu, kura guļ mansardā tāpat kā Lavanšē kalpotāja, tad šī ir iztvīkusi kā kaķe pavasarī, vismaz trīsreiz nedēļā es šai pieliktu sardzi.

Piektais stāvs: pa kreisi — Palmarī un arī Alina.

Tajā pašā slāvā Barijāri.

—    Ar ko nodarbojas šis Fernāns Barijārs?

—     Tirdzniecības aģents. Pārstāv firmu, kas nodarbojas ar luksa iesaiņojumiem — šokolādes kastēm, konfekšu kārbām, smaržu kārbiņām. Uz Jauno gadu pēc sava paraduma izpatīkot Dievam, viņš man dāvina smaržu pudelīti un cukurotus kastaņus, kas viņam neko nemaksā.

—    Cik vecs viņš ir? Precējies?

—     Četrdesmit vai četrdesmit pieci gadi. Viņam ir diezgan glīta sieva, miesās pakupla, allaž smejoša, gaišmataina beļģiete. Cauru dienu dungo.

—   Vai viņiem ir kalpone?

—     Nav. Viņa saimnieko pati, pati iepērkas, iet savās gaitās un ik pēcpusdienu iegriežas kādā tējas salonā.

—    Vai viņa ir Alinas Bošas draudzene?

—    Nekad neesmu viņas kopā redzējusi.

Sestajā stāvā — Tonijs Paskjē, otrais bārmenis no «KLFRID2A», viņa sieva un divi bērni, astoņus un vienpadsmit gadus veci. Aakle, pēc visa spriežot, spāniete, kas dzīvo bēniņos tāpat kā abas pārējās nama kalpotājas.

Dzīvoklī pa labi dzīvo anglis Džeimss Stjuarts — vecpuisis, kurš neiziet no mājas pirms pieciem pēcpusdienā un nepārnāk ātrāk kā mazā gaismiņā. Bez noteiktas profesijas. Istabmeita nāk vēlā pēcpusdienā.

Bieži vien viņš izbrauc nelielos izbraukumos uz Kannām, Montekarlo, Dovilu, B^aricu, bet ziemā uz Sveici.

—    Kādas viņam attiecības ar Alinu Bošu?

—    Kāpēc jūs gribat, lai visiem mājas iedzīvotājiem būtu ar viņu kādas attiecības? Ko jūs vispār domājat ar tām attiecībām? Vai iedomājaties, ka viņi kopā guļ? Neviens no īrniekiem pat nezin, ka viņa ir mājas īpašniece.

Katram gadījumam Megrē ar krustiņu atzīmēja angļa uzvārdu — ne tāpēc, ka domātu viņu līdzvainīgu izmeklējamajā lietā, bet gan tāpēc, ka viņš varēja būt policijas uzskaitē, piemēram, sakarā ar azartspēlēm.

Vēl atlika septītais stāvs, tas ir, mansardistabeles. Četras kalpotājas šādā kartībā, sākot no labās puses: Jolanda — Mopuā istabmeita, Massoleti spāniete, Lavanšē kalpotāja un bārmeņa Tonija kalpone.

—   Vai Stjuarts jau ilgi mitinās šajā namā?

—   Divus gadus. Viņš ievācās tūlīt pēc armēņu paklāju tirgotāja, no kura atpirka mēbeles.

Vēl viena mansarda iedzīvotāja — Paija jaunkundze, saukta Zozetes jaunkundze — veca meita, vissenākā nama iedzīvotāja. Astoņdesmit divus gadus veca, taču vēl joprojām pati iepērkas un saimnieko.

—   Viņas istaba ir pilna ar putnu būrīšiem, kurus viņa palaikam izvieto uz palodzes. Viņai ir vismaz desmit kanārijputniņi.

Viena tukša istaba, pēc tam — Zefa Klaē miteklis.

—    Kas tas tāds?

—    Kurlmēms vientulis. 1940. gadā bēdzis no Beļģijas kopā ar abam precētajām meitām un mazbērniem. Ziemeļos, laikam Duē, staciju bombardēja, un, gaidot vilcienu, vairāk nekā simt cilvēki tika nogalināti. No meitām un mazbērniem nekas daudz neesot palicis pāri. Vecajam savainota galva, arī seja. Viens no znotiem

miris Vācijā, otrs Amerikā atkal 'apprecējies. Vecais dzīvo viens, iziet tikai nopirkt ko ēdamu.

Zirnīši jau pirms laba brīža bija nolobīti.

—       Tagad, ceru, jūs liksiet mani mierā. Es tikai gribētu zināt, kad atvedīs atpakaļ nelaiķi un kad būs bēres. Man no īrniekiem jāsavāc nauda vainagam.

—    Neko noteiktu vēl nevaru pateikt.

—    Re, kur viens, kā šķiet, atnācis jūs uzmeklēt…

Tas bija Likā — viņš ienāca namā un apstājās pie

sardzes lodziņa.

—    Policija, es to saožu pa labu gabalu!

Megrē pasmaidīja.

—    Paldies!

—       Ja atbildēju uz jūsu jautājumiem, tad tas notika spiestā kārtā. Es ar izspiegošanu nenodarbojos, un ja katrs nodarbotos ar savām darīšanām…

It kā lai izvēdinātu sardzes telpu no nelāgiem izgarojumiem, kādus Megrē tur izplatījis, viņa devās atvērt logu uz pagalmu.

—    Kā iet, patron? — Likā noprasīja.

—       Uz augšu. Piektajā stāvā, pa kreisi. Zanvjē droši vien sapņo par glāzi vēsa alus. Ja vien Alina nav atmaigusi un piedāvājusi kādu no tām pudelēm, kuras šorīt redzēju ledusskapī.

*    * *

Kad Megrē piezvanīja pie dzīvokļa durvīm, Zanvjē tās atvēra ar dīvainu sejas izteiksmi. Komisārs rada tai izskaidrojumu, ienākot salonā. Alina izgāja pa otrām durvīm, ieiedama guļamistabā; no rīta redzētās gaišzilās kleitas vietā viņai mugurā bija caurspīdīgs oranža zīda ritatērps. Uz apaļā galdiņa bija divas glāzes, viena vēl puslīdz pilna, alus pudeles, izdalītas snēļu kārtis.

—       Ziniet, patron, tas nav tas, ko var nodomāt,,. — neveikli taisnojās inspektors.

Megrē acis smējās. Viņš neuzkrītoši saskaitīja punktus.

—    Belote?

—       Jā. Es jums paskaidrošu. Kad jūs bijāt prom, es uzstāju, lai viņa paēd. Viņa neko negribēja dzirdēt un ieslēdzās istabā.

—    Vai viņa nemēģināja zvanīt pa telefonu?

—       Nē. Palika guļam apmēram trīsceturtdaļstundas, pēc tam parādījās peņuārā — satraukta, izskatīdamas tā, it kā velti būtu pūlējusies aizmigt.

—       Vispār, inspektor, es jūtos labi savā mājā, lai gan esmu cietumniece, — viņa izmeta. — Kas notiktu, ja man ienāktu prātā iet ārā?

—    Domāju, ka prātīgi darīju, atbildot:

—       Es jūs neaizkavēšu, bet cits inspektors jums sekos.

—   Vai domājat palikt te visu nakti?

—    Es nē. Kāds no maniem kolēģiem.

—   Vai jūs spēlējat kārtis?

—    Gadās.

—       Kā būtu, ja uzspēlētu beloti, lai īsinātu laiku? Tas man palīdzētu nedomāt.

—       Patiesi, — Megrē sacīja Likā, — vajadzētu piezvanīt uz krastmalu, lai kāds ierīkojas slēpnī pie mājas. Kāds, kas neļausies maldināties.

—       Tur ir Bonfils. Viņš tādiem darbiņiem atbilst vislabāk.

—       Lai viņš brīdina sievu, ka šonakt nepārnāks. Kur ir Lapuants?

—    Kabinetā.

—       Lai nāk mani šeit sagaidīt. Lai uzkāpj augšā un paliek ar tevi kopa, kamēr es atgriezīšos. Vai tu spēlē beloti, Likā?

—    Ar Dievu uz pusēm.

—    Varbūt Alina tagad apstrādās tevi.

Viņš pieklauvēja pie durvīm, kuras tūdaļ pavērās, Alina noteikti bija klausījusies pie tām.

«— Piedodiet par traucējumu.

—       Jūs taču jūtaties kā mājās, vai ne? Sī ir īstā reize to pateikt!

—       Es tikai vēlētos jums pakalpot gadījumā, ja vajadzētu kādam kaut ko paziņot. Līdz rītam avīzes neko neziņos. Varbūt vēlaties, lai paziņoju «ZELTA NAGLAS» pārvaldniekam, kas noticis? Lai brīdinu notāru, kādu no ģimenes?

—    Manuelam nebija ģimenes.

—    Un jums?

—    Tā nerūpējas par mani vairāk kā es par to.

—       Ja tā zinātu, ka jūs esat šāda nama īpašniece, tad ātri ierastos Parīzē, vai jūs tā nedomājat?

Viņa pamanīja mājienu, taču neiebilda un neuzdeva nevienu jautājumu.

—       Rit pietiks laika paziņot sēru ceremoniju rīkotājiem, jo vēl nav zināms, kad nelaiķi jums atdos. Vai vēlaties, lai viņu ved šurp?

—    Viņš taču te dzīvoja, vai ne?

—       Es jums ieteiktu paēst. Atstāju jums inspektoru Likā, jūs viņu pazīstat. Ja jums man butu kas sakāms, tad kādu laiku būšu tepat namā.

Šajā reizē jaunās sievietes skatiens saspringa.

—    Namā?

—    Man ienāca prātā doma iepazīties ar īrniekiem.

Viņa pavadīja komisāru ar acīm, kamēr viņš aizsūtīja projām Zanvjē.

—       Tevi, Likā, es likšu nomainīt astoņos vai deviņos vakarā.

—       Es pieteicu Zanēnam atnākt, taču es labprātāk paliktu, patron. Ja tikai man uznestu sviestmaizes.

—    Un alu …

Likā norādīja uz tukšajām pudelēm.

—    Ja ledusskapī nekas nav palicis.

Apmēram divas stundas Megrē pārlūkoja māju no viena gala līdz otram, no augšas līdz apakšai — laipns un uzmanīgs, ar lietpratīgu cītību iedams no vienām durvīm pie otrām. Pie durvju sardzes atzīmētie uzvārdi mazpamazām pārstāja būt nekonkrēti, kjūdami par siluetiem, sejām, acīm, cilvēku runāto.

Beletāžas pedikire tikpat labi varētu nodarboties ar kāršu likšanu — viņa bija bāla, ar gluži vai hipnotisku skatu.

—       Kāpēc policija? Es neko nelāgu savā dzīvē neesmu izdarījusi. Pavaicājiet manai klientei, kuru apkalpoju jau deviņus gadus.

—    Mājā kāds ir miris.

—       Es redzēju, ka iznesa nelaiķi, bet tobrīd biju aizņemta. Kas tas bija?

—    Palmarī kungs.

—    Es tādu nepazīstu. No kura stāva?

—    No piektā.

—       Esmu par viņu dzirdējusi. Viņam ir jauka sieva, mazliet valšķīga. Viņu pašu nekad neesmu redzējusi. Vai viņš bijia jauns?

Sabo no televīzijas atradās prombūtnē. Metro kontrolieris vēl nebija pārnācis, bet viņa sieva bija mājās — kopā ar draudzeni iebaudīja maizītes un karstu šokolādi.

—       Ko jūs gribat no manis dzirdēt? Es pat nezinu, kas dzīvo mums virs galvas. Ja viņš nekad neizgāja no dzīvok|a, tas nav nckā'ds brīnums, ka man nav gadījies viņu satikt kāpnēs. Ja runājam par manu vīru, tad viņš nekad nav uzkāpis augstāk par mūsu dzīvokli. Ko lai viņš tur augšā darītu?

Vēl viena sieviete, zīdainis šūpulī, meitenīte iar pliku dibengalu rāpus uz grīdas, māneklīši sterilizatorā.

Nākamajā stāvā mis Tamplere rakstīja ar mašīnu. Viņa bija liela auguma, spēcīgi veidota un karstuma dēļ bija apvilkusi tikai pidžamu, kura uz krūtīm bija vaļā. Viņa nejuta nekādu vajadzību to aizpogāt.

—       Slepkavība šajā namā? How Exciting/* Vai aiz* turējāt, hm… kā to sauc? Slcpkavnieku? Un jums vārds Megrē? Megrē no Orfēvru krastmalas?

Viņa devās pēc burgundieša pudeles, kas atradās uz galda.

—    Prozit, vai franči tā saka?

Viņš pieskandināja, kādas desmit minūtes paklausījās viņas vervelēšanā, vaicādams pats sev, vai viņa galu galā tomēr neaizsegs krūtis.

—       «ZELTA NAGLA»? Nē… Neesmu bijusi… Statos turpat visi night-club pieder tiem gangsters… Palmarī būs bijis gangster?

Tas zināmā mērā bija mazs Parīzes modelis, kuru komisārs izstaigāja, atrazdams ik stāvā tās pašas pretrunas, kas atrodamas kvartālos un ielās.

Pie amerikānietes valdīja nekārtīga bohēma. Pie rantjē turpat pretī viss bija piesūcies ar saldu ievārījumu smārdu, visur oda pēc konfektēm. Sirms vīrs ar avīzi uz ceļiem snauduļoja zvilnī.

—       Nerunājiet pārāk skaļi. Viņam netīk pēkšņi mosties. Vai nākat paziņot par kādu žēlsirdības pasākumu?

—    Nē. Esmu no policijas.

Vecā dāma likās patiesi aplaimota.

—       Patiesi? No policijas! Šajā klusajā namā! Tikai nestāstiet man, ka te kāds īrnieks aplaupīts!

Viņa smaidīja, seja bija maiga un labsirdīga kā Svētā Vinsenta ordeņmāsai zem aubes.

1 Cik aizgrabjošil (Augi.)

—       Noziegums? Tad tāpēc tik daudzi gāja un nāca šorīt no rīta? Nē, kungs, es nevienu nepazīstu, tikai durvju sardzi.

Fizkultūras pasniedzējs no ceturtā stāva ari atradās prombūtnē, parādījās tikai segā ievīstījusies jauna meiča ar miega pilnām acīm.

—       Ko jūs sakāt? Nē. Es nezinu, kad viņš pārnāks. Es pirmo reizi esmu šeit.

—    Kad jūs viņu satikāt?

—       Vakarvakarā, pareizāk sakot, šorīt, jo bija jau pāri pusnaktij. Presbūrielas bārā. Vai viņš ko izdarījis? Viņš izskatījās tāds dūšīgs.

Uzstāt nebijia jēgas. Viņai grūti nācās runāt, jo viņa bija pamatīgi aizsmakusi.

Pie Massoleti parādījās tikai istabene, kura sliktā franču valodā paskaidroja, ka saimniece aizgājusi satikties ar vīru pie Fukē un ka abi pusdienošot pilsētā.

Viņiem bija modernas mēbeles — gaišākas un līksmākas nekā citos dzīvokļos. Uz dīvāna gulēja ģitāra.

Palmarī stāVs. Fernāns Barijārs vel nebija atgriezies. Ap trīsdesmit gadu veca, pilnīga, blonda sieviete drebinādamās atvēra durvis.

—       Palūk! Es jūs jau manīju kāpnēs. Ko jūs pārdodat?

—    Kriminālpolicija.

—    Vai izmeklējat šīrīta notikumus?

—    Kā jūs zināt, ka ir kaut kas noticis?

—       Jūsu kolēģi sacēla pamatīgu trādirīdi! Pietika pavērt durvis, lai dzirdētu viņu izteikumus. Starp citu, viņiem paradums tā jocīgi runāt par mirušajiem, īpaši jau tiem, kas zirgodamies stiepa lejā līķi.

—    Vai jūs pazināt Manuelu Palmarī?

—       Nekad netiku viņu redzējusi, bet man ir gadījies dzirdēt viņa rēcienus.

Rēcienus? Ko jūs gribat teikt?,

—       Viņš droši vien bija neciešams. Es varu to saprast, jo sardze man teica, ka viņš bijis kroplis. Reizēm viņu pārņēma tādas dusmas …

—    Uz Alinu?

—       Viņu sauc Alina? Diezgan dīvaina persona. Sākumā, satiekot viņu kāpnēs, es ar galvas mājienu sveicināju, taču viņa likās mani neredzam. Kas viņa ir par sievieti? Vai viņi bija precējušies? Vai viņa to nogalinājusi?

—    Cikos jūsu vīrs sāk darbu?

—       Kā kuro reizi. Viņam nav noteikta darbalaika kā tiem, kas strādā kantoros.

—    Vai viņš nāk mājās paēst?

—       Reti kad, jo viņš lielākoties atrodas patālu, pat nomalē. Viņš ir tirdzniecības aģents.

—    Es zinu. Cikos viņš šorīt aizgāja?

—    Ēs nezinu, jo ļoti agri izgāju iepirkties.

—    Ko jūs saprotat iar «ļoti agri»?

—       Ap astoņiem. Kad pārnācu, tas ir, pusdesmitos, viņa te vairs nebija.

—    Vai nesatikāt savu kaimiņieni?

—       Nē. Mēs diez vai iepērkamies vienās un tajās pašās bodītēs.

—    Vai jūs ilgi esat precējušies?

—    Astoņus gadus.

Bārmenis bija mājās, jo viņš nesāka strādāt ātrāk pa/ sešiem. Aukle un abi bērni atradās pirmajā istabā, kaš bija pārvērsta par bērnistabu. Puišelis spēlēdamies šāva uz komisāru, saukdams:

—    Bum! Bumi Jūs esat beigts!

Tonijs Paskjē, kuram bija cieta un nepadevīga bārda, skuvās divreiz dienā. Viņa sieva šuva klāt pogu puišeļa bikšelēm.

—       Kā jūs teicāt? Palmari? Vai man vajadzētu tādu pazīt?

—      Tas ir jūsu apakšējais kaimiņš, pareizāk sakot, līdz šoritam bija kaimiņš no apakšējā dz!vok|a.

—       Vai viņam kas atgadījies? Es kāpnēs satiku policistus un, kad pārnācu pustrijos, sieva man teica, ka esot iznests mironis.

—   Vai jūs nekad neesat bijuši «ZELTA NAGLA»?

—       Pats neesmu, bet man ir gadījies sūtīt uz turieni klientus.

—    Kāpēc?

—       Reizēm mums vaicā, kur tādā un tādā kvartālā iespējams paēst. «ZELTA NAGLAI» ir laba slava. Es reiz pazinu zāles pārzini — Pernclu, kas strādāja «KLARIDZĀ». Viņš prata savu darbu.

—    Vai jums ir zināms īpašnieka vārds?

—    Nekad netiku par to apvaicājies.

—       Un viņa sievu — Alinu Bošu — jums negadījās satikt?

—       To melnmati pieguļošajās kleitās, kuru šad tad gadījies sastapt kāpnēs?

—   Viņa ir īpašniece.

—       Pirmoreiz dzirdu. Nekad neesmu ar viņu ne vārda pārmijis. Un tu, Lulu?

—    Man tādas personas nepatīk.

—       Redziet, Megrē kungs. Nekā noderīga. Varbūt kur citur jums laimēsies vairāk.

Angļa nebija mājās. Nākamajā stāvā komisārs uzgāja garu gaileni, ko apgaismoja tikai stiklota lūka jumta Pagalma pusē bija plaši bēniņi, kur iedzīvotāji bija sakrāvuši juku jukām vecas ceļasomas, drēbnieku manekenus, saiņus — visādas grabažas kā sīkumtirgū.

Fasādes pusē iezīmējās durvis — kā kazarmā. Komisārs saka ar attālākajām — rantjē kalpotājas Jolandas durvīm T ās bija vaļā, un viņš sajauktā gultā ieraudzīja caurspīdīgu naktskreklu, bet uz paklāja — sandales.

Nākamās — Amēlijas durvis, kā Megrē bija piezīmējis savā piezīmju grāmatiņā, bija aizslēgtas. Tāpat nākamās durvis pēc tām.

Pieklauvējot pie ceturtajām, vāja balss lūdza iekšā, un, izlaipojot starp putnu būrīšiem, kuri aizņēma turpat vai visu telpu, viņš pie loga ieraudzīja Voltēra krēslā vecu sievu ar mēnessērdzīgās seju.

Vajadzēja iet projām, (aujot viņai turpināt sapņojumus. Viņa bija nenosakāmā vecumā un it kā nedzīvoja šajā pasaulē, ar kuru viņu vairs vienoja tikai tievs pavediens, un ar apskaidrotu smaidu lūkojās ienācējā.

—       Nācict iekšā, labais cilvēk. Nebīstieties no maniem putniņiem.

Viņam bija sacīts tikai par kanārijputniņiem, taču te brīvībā lidinājās arī milzīgs papagailis, kas iemetās istabas vidū pakarinātās šūpolēs, ķērkdams:

—    Kokol… Labais Kokol.., (jrribi ēst, Koko? …

Komisārs paskaidroja, ka nāk no policijas un ka

mājā izdarīts noziegums.

—       To es zinu, labais kungs. Durvju sardze man to pateica, kad biju izgājusi. Vai tā nav nelaime — tikt nogalētam, kad dzīve ir tik īsa! Tas ir kā karā.

—   Vai jūs nepazināt Manuelu Palmarī?

—       Ne viņu, ne kādu citu, ja neskaita sardzi, kura nemaz nav tik |auna, kā varētu domāt. Viņa piedzīvojusi gana daudz rūpestu, nabaga sieviete. Viņas vīrs bija apkārtblandonis, pie tam vēl žūpa.

—   Vai nedzirdējāt kādu kāpjam te augšā?

—       Palaikam tā gadās, kāds nāk kaut ko paņemt vai nolikt bēniņos. Bet man logs vienmēr ir vaļā, un putniņi dzied, tāpēc …

—   Vai jūs mēdzat apmeklēt savu kaimiņu?

—       Zefa kungu? Varētu domāt, ka mēs esam vienos gados. īstenībā viņš ir daudz jaunāks. Viņam nav vairāk par septiņdesmit. Viņš liekas tik vecs, pateicoties

ievainojumiem. Vai jūs arī viņu pazīstat? Viņš ir kurlmēms, un es vaicāju sev, vai tas nav sliktāk, nekā būt aklam. Mēdz teikt, ka aklie ir dzīvespriecīgāki par kurlajiem. Drīz es to uzzināšu, jo mana redze top ar katru dienu vājāka, nevaru pat jūsu seju lāgā saskatīt. Varu atšķirt tikai gaišu plankumu un ēnas. Vai nevēlaties apsēsties?

Un, visubeidzot, vecais, 'kas, Megrē ienākot, lasīja bērnu žurnālu ar krāsainām bildēm. Vīņa seja bija rētaina, vieno no rētain bija uzrāvusi augšup mutes kaktiņu, piešķirot sejai mūžīga smaida izteiksmi.

Viņš nēsāja zilas brilles. Istabas vidū liels gaiša koka galds, apkrauts ar siksnām, neiedomājamiem priekšmetiem, puiciskām spēlītēm, bultu Uzgaļiem, veciem žurnāliem, māliem, no kuriem vecais bija izveidojis nenosakāmu dzīvnieku.

Dzelzs gulta atgādināja kazarmu guļvietu, tāpat raupjā sega, ar kaļķiem nobalsinātas sienas bija aplīmētas krāsainiem saulainu pilsētu skatiem: Nica, Neapole, Stambula… Arī zemē bija žurnālu pakas.

Ar rokām, kuras par spīti vecumam nedrebēja, vecais vīrs lūkoja paskaidrot, ka ir kurlmēms un nevar neko pateik, arī Megrē ar žestu izteica savu bezpalīdzību. Tad viņa sarunbiedrs lika saprast, ka spēj nolasīt vārdus no lūpām.

—    Lūdzu piedošanu par traucējumu. Esmu no policijas. Vai jūs gadījumā nepazīstat īrnieku, vārdā Palmarī?

Megrē ar roku norādīja grīdas virzienā, likdams saprast, ka Palmarī dzīvoja .apakšā, parādīja divus pirkstus, nosakot stāvu. Vecais Žefs palocīja galvu, un komisārs sāka runāt par Alinu.

Cik bija iespējams spriest, vecais viņu bija sastapis kāpnēs. Aprakstīja viņu jocīgā veidā, it kā izveidodams tukšumā šauro seju, slaido un izlocīto siluetu.

Kad Megrē atkal atradās piektajā stāvā, viņam likās, ika ir paguvis apciemot visu izplatījumu. Viņš jutās smagnējs, mazliet noskumis. Manuela nāve braucamkrēslā izraisīja tikai dažas nepatīkamas sajūtas, un daudzi, kas gadiem bija atradušies viņam tik tuvu — aiz starpsienas, atdalīti ar griestiem vai grīdu, pat nezināja, ko tur aiznes zem brezenta apsega.

Lika nespēlēja kārtis. Alinas salonā nebija.

—    Domāju, ka viņa guļ.

Arī jaunais Lapuants bija te un jutās laimīgs, strādājot ar savu komisāru.

—    Es paņēmu mašīnu. Vai esmu labi darījis?

—   Vai alus vēl ir, Likā?

—    Divas pudeles.

—   Atver man vienu, un es likšu tev atsūtīt pusduci.

Bija seši. Parīzē sāka veidoties sastrēgumi, kāds nepacietīgs autovadītājs, neievērojot noteikumus, signalizēja tepat zem nama logiem.

4.  NODAĻA

«ZELTA NAGLA» Fontēna ielā atradās starp trešās šķinas striptīza bāru un starp specializētu sieviešu apakšveļas tirgotavu, kur cienītājiem ar plašu fantāziju tirgoja piederumus, kādus daždien svešzemnieki mēdz pārvest kā nerātnās Parīzes suvenīrus.

Megrē un Lapuants, atstājuši policijas mašīnu Saptāla ielā, nesteidzīgi devās lejup pa ielu — turp, kur dienas publikai jau sāka piebiedroties visai atšķirīgie nakts publikai piederīgo silueti.

Bija septiņi. Gorillveidīgais, kuru visi sauca par Zozu Dižroci, zilajā uniformā ar zelta tresēm vēl nestāvēja savā vietā pie restorāna durvīm.

Megrē ar acīm meklēja vīru, kuru labi pazina. Viņš

izskatījās pēc izbijuša gadatirgus cīkstoņa, boksera, lai gan nekad netika uzvilcis sešu vai astoņu unču cimdus, bet kopš četrpadsmit gadu vecuma vadīja dzivi ēnu pasaulē — vispirms kā ogļracis, pēc tam pārmācības namā, pēcāk cietumā — ar sešu mēnešu vai divu gadu pārtraukumiem — par neveiklām zādzībām, belzieniem vai miesas bojājumiem.

Viņa prāta spējas bija desmitgadīga bērna attīstības līmenī, un, nonākot neparedzētā situācijā, viņa skats aizmiglojas, kļuva pazemīgs kā skolniekam, kuram skolotājs pajautājis ikaut ko no tās vielas, ko viņš nav apguvis.

Viņi to atrada restorāna iekšpusē, vēl neapģērbušos livrejā, ar lupatu slaukām putekļus no sarkanīgas ādas sēdekļiem, un, pazistot komisāru, viņa sejā izzuda jelkāda izteiksme — gluži kā koka tēlam.

Divi viesmīļi darbojās, kārtodami uz galdautiem šķīvjus ar restorānā monogrammām, glāzes un galda piederumus, katra galdiņa vidū novietodami pa diviem ziediņiem kristāla vāzē.

Ar rožainu pārvilktie gaismekļi nebija iedegti, jo saule vēl zeltīja pretējās ielas malas ietvi.

Bārmenis Zislēns baltā kreklā un melnā kravatē pēdējoreiz pārslaucīja glāzes, kamēr viens vienīgs klients, resnītis ar sarkanu seju, tupēdams uz augstas taburetes, sūca zaļu piparmētru dziru.

Megrē domāja viņu kaut kur redzējis. Tā bija pazīstama seja, taču to neizdevās atcerēties tūlīt. Vai viņš būtu to ievērojis, iedams apgaitā šeit pat vai kabinetā Orfēvru krastmalā?

Monmartrā netrūka ļautiņu, kuriem bijusi ar viņu darīšana, reizumis pirms daudziem gadiem, un kuri nozuda — uz garāku vai īsāku laika sprīdi — vai nu F011tevro, vai Melēnā, vai kaut kur dabas klēpī, nogaidot, kamēr viņus aizmirsis.

—    Labvakar, komisāra kungs. Labvakar, inspektor! — nepiespiesti sacīja Zistēns. — Ja gribat pusdienot, tad nākat mazliet par vēlu. Ko jums pasniegt?

—   Alu.

—    Holandiešu, dāņu, vācu?

—    Pārvaldnieks bez trokšņa iznāca no telpas aiz ēdamzāles — plāniem matiem, bālu un uzblīdušu seju, nelāgiem maisiem zem acīm.

Nelikdamies nedz pārsteigts, nedz satraukts, viņš tuvojās policistiem, pasniedza Megrē mitru roku, pēc tam paspieda roku Lapuantam un atspiedās ar elkoņiem pret leti, neapsēzdamies pie tās. Viņam vajadzēja vienīgi uzvilkt smokingu, lai viņi būtu gatavi viesu uzņemšanai.

—    Es jūs šodien gaidiju parādāmies jau agrāk. Biju pārsteigts, ka nākat tik vēlu. Ko jūs par to sakāt?

Viņš likās norūpējies vai noskumis.

—    Ko es saku — par ko?

—    Kādam tomēr izdevies viņu novākt. Vai jums ir kādas aizdomas, kas to būtu varējis izdarīt?

Tātad, lai gan prese nebija rakstījusi par Manuela nāvi, Alina visu laiku tika uzmanīta un viņai nebija izdevies piezvanīt pa telefonu, šis jaunums tomēr jau bjia zināms «ZELTA NAGLA».

Ja kāds Ternu kvartāla policists būtu izpļāpājies, tad būtu to diarījis zināmu reportieriem. Mājas īrniekiem, kā likās, nebija nekādu sakaru ar Monmartru.

—    Kopš kura laika jūs esat lietas kursā, Zan Lū?

Jo pārvaldnieks, kas pildīja arī zāles pārziņa funkcijas, saucās Zans Lū. Policija viņam neko nevarēja pārmest. Viņš bija cēlies Aljē un sācis strādāt par viesmīli Višī. Agri apprecējies, ģamenes tēvs, viņa dēls studēja medicīnu, bet viena no meitām bija izprecināta kādam Elizejas lauku restorāna īpašniekam. Viņš dzī

voja kā buržua — villa, kuru bija liels uzbūvēt SuazI Le Ruā.

—       Nezinu, — viņš izbrīnījies atteica, — kāpēc jūs man to vaicājat? Es domāju, ka to visi jau zina.

—       Avīzes nav par šo noziegumu neko rakstījušas. Pacentieties atcerēties. Vai jūs ap brokastlaiku jau kaut ko zinājāt?

—       Liekas, ka jā. Klienti mums stāsta visu kol Vai tu atminies, Zistēn?

—    Nē. Par to runāja arī bārā.

—    Kas?

Par klusēšanas likumu Megrē nešaubījās. Pat ja Pernels, zāles pārzinis, nebūtu šai videi piederīgs un viņa dzīve noritētu vēl atrautāk no tās, viņš tik un tā turētu noslēpumā klientu darīšanas.

«ZELTA NAGLA» vairs nebija tāds bārs kā agrāk, kur varēja sastapt ja nu vienīgi salašņas, kuru runās Palmarī, kas toreiz bija īpašnieks, mēdza šad tad ieklausīties, lai sniegtu ziņas komisāram.

Restorāns bija ieguvis turīgu klientūru. Tur mēdza uzkavēties diezgan daudz ārzemnieku un izskatīgas meičas — starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem, ieturoties ap pusnakti. Daži saīdi bija saglabājuši savus paradumus, taču tie vairs nebija kādreizējie jaunuji, gatavi pastrādāt sazin ko. Viņi jau bija sev sagādājuši pajumti, gandriz visiem bija sievas un bērni.

—       Es gribētu zināt, kas jums abiem pats pirmais to pateica.

Un Megrē pēc izjūtas ņēmās zvejot duļķainā ūdenī.

—    Vai tas nevarēja būt kāds Massoleti?

Viņam bija pieticis laika iegaumēt visu Akācijas ielas nama īrnieku vārdus.

—    Ar ko viņš nodarbojas?

—    Ar automobiļiem … itāļu auto…

&lt; — Nepazīstu. Un tu, Zistēn?

—    Pirmoreiz dzirdu šo vārdu.

Abi likās esam patiesi.

—    Viņons?

Nekāda uzplaiksnījuma abu redzokļos. Abi papurināja galvas.

—    Fizkultūras pasniedzējs, vārdā Detušs?

—    Tāds te nav pazīstams.

—    Tonijs Piaskjē?

—    Sito es pazīstu, — sacīja Zistēns.

—       Ēs arī, — atmaiga Pernels. — Gadās, ka viņš sūta mums klientus. Tas ir «KLARIDZA» otrais bārmenis, vai ne? Es jau vairākus mēnešus neesmu viņu redzējis.

—    Vai viņš šodien nezvanīja?

—       Viņš zviana tikai tad, ja vēlas ieteikt kādu apmeklētāju.

—       Vai tas nebija jūsu «gorilla», kas uzzināja šo jaunumu?

Pieminētais bija dzirdējis, nospļāvās un nepatikā norūca caur mākslīgajiem zobiem:

—    Nebūt ne, nelaime gatavāl

—       Anglis Džeimss Stjuarts? Arī ne? Fernāns Barijārs?

Pie katra vārda abi likās rakņājamies atmiņā, bet pēc tam purināja galvas.

—    Kam, pēc jūsu domām, gribējās novākt Palmarī?,

—    Tā nav pirmā reize, kad viņu lūko novākt.

—       Taču tie divi, kas viņu apšaudīja ar automātu, ir pagalam. Un Palmarī vairs negāja laukā no mājas. Sakiet, Pernel, kopš kura laika «ZELTA NAGLA» ir citās rokās?

Pārziņa bālajā sejā parādījās viegls sārtums.

—    Piecas dienas.

—    Un kas ir jaunais īpašnieks?.

Viņš šaubījās tikai vienu mirkli. Un saprata, ka Megrē ir lietas kursā, tāpēc meli neko nelīdzēs.

—    Es.

—    No kā jūs atpirkāt krogu?

—    No Alinas, protams.

—    Kopš kura laika Alina bija īstā īpašniece?

—       Datumu es neatceros. Jau vairāk nekā divus gadus.

—    Vai pirkšanas akts ir apstiprināts pie notāra?

—    Protams — viss, kas tādā gadījumā vajadzīgs.

—    Pie kura notāra?

—    Pie Degrijēra kunga, Pereira bulvārī.

—    Cena?

—    Divsimt tūkstoši.

—    Jaunajos frankos, vai ne?

—    Protams.

—    Skaidrā naudā?

—       Gluži skaidrā. Nācās labu laiciņu skaitīt naudaszīmes.

—    Vai Alina tās aiznesa somā vai ietītas papīrā?

—    To es nezinu. Es aizgāju pirmais.

—       Vai jums ir zināms, ka nams Akāciju ielā arī pieder Manuela piedzīvotājai?

Abiem garastāvoklis šķita aizvien pasliktināmies.

—       Ļautiņi jau allaž trin mēles. Redziet, Megrē kungs, es esmu godīgs cilvēks, tāpat kā 2istēns. Mums abiem ir ģimenes. Restorāns atrodas Monmartrā, tāpēc starp mūsu klientiem ir visdažādākie ļaudis. Mums nav nekādu tiesibu izlikt viņus aiz durvīm, ja vien viņi nav galīgi piedzērušies, kas atgadās diezgan reti.

—       Reizēm dzird stāstām šo un to, taču vislabāk ir aizmirst. Vai ne, Zistēn?

—    Tieši tā.

—       Man gribētos zināt, — nomurmināja komisārs,

—   vai Alinai bija mīļākais?.

Ne viens, ne otrs nepakustējās, nesacīja ne jā, ne nē, un tas mazliet pārsteidza Megrē.

—   Vai viņa šeit nekad nesatikās ar vīriešiem?

—       Viņa pat nekad nepiestāja pie bāra. Nāca taisni uz manu kantori jumtistabā, lietišķi pārbaudīja rēķinus un paņēma savu daju.

—       Vai jūs nepārsteidz, ka tāds vīrs kā Palmarī pār* rakstījis uz viņas vārda visu vai lielāko dalu no tā, kas viņam piederēja?

—       Daudzi komersanti un darījumu cilvēki, paredzēdami iespējamas nepatikšanas, izdara noguldījumus uz sievas vārda.

—       Palmarī nebija precējies, — Iebilda Megrē.

—   Viņu gadu starpība bija trīsdesmit pieci gadi.

—       Arī es tiku par to domājis. Redziet, es domāju, ka Manuels bija patiesi ieķeries. Viņš pilnīgi uzticējās Alinai. Viņš to mīlēja. Es varētu apzvērēt, ka viņš nevienu nemīlēja, pirms satika viņu. Viņš tajā slimnieka braucamkrēslā jutās pamests. Vairāk nekā jebkad. Alina bija visa viņa dzīve — vienīgā būtne, kas saistīja viņu ar ārpasauli.

—    Un viņa?

—       Cik man iespējams par to spriest, arī Alina mīlēja viņu. Tā gadās — arī tādām meičām kā viņa. Pirms satika Palmarī, viņai nebija gadījies neviens nopietns cilvēks, tikai tādi, kas meklēja iepriecinājumu, nevis cilvēcīgu būtni, vai jūs saprotat? Tādas Alinas ir jūtīgākas nekā kārtīgās sievietes — pret uzmanību, kādu viņām izrāda, pieķeršanos, cerību uzsākt mierīgu dzīvi.

Sārtvaidzīgais resnis otrpus letei pasūtīja jaunu piparmētru dzērienu.

—    Tūlīt, Luija kungs

Megrē klusām pavaicāja

—    Kas ir šis Luija kungs?

—    Mūsu klients. Es nezinu viņa uzvārdu, taču viņi diezgan bieži nāk iedzert piparmētrfldenl. Man šķiet, viņš ir no šī kvartāla.

Vai viņš bija šeit uz pusdienas aperitīvu?

—    Vai viņš bija šeit, ZistēnE — Permels pusbalsī atkārtoja.

—    Paga, paga. Domāju, ka Jā. Vaicāja man. vai mums nav ziņu par kaut kādu tur kursu.

Luija kungs slaucīja sviedrus un lūkojās glāzē ar skumīgu skatu.

Megrē no kabatas izvilka piezīmju grāmatiņu, uz» rakstīja dažus vārdus un iedeva izlasīt Lapuantarm cJa viņš ies ārā, seko vlņain. Satiekamies šeit. Ja ma nis nav, zvani.»

—    Sakiet, Pernel, karnēr jūs vēl neesat pārāk aizņemts, vai jums nebūtu par grūtu uzkāpt kopā ar mani jumtistabā?

Tas bija uzaicinājums, kuru restorāna saimnieka ne* uzdrīkstējās noraidīt.

—    Seit, lūdzu…

Viņam bija plakanas pēdas un vlņ5 gāja gāzelēta* mies kā pīļtēviņš — tā bieži iet zāles pārziņi, 3d»«-e

Ī

uši zināmu vecumu. Kāpnes bija šauras un tumšas,

e nebija nekā no restorāna greznības un Srtibāin.

Pernels izvilka no kabatas atslēgu saišķi, atslēdza brūni

krāsotas durvis, un abi iegāja istabiņā, kuras logi vē-

rās uz pagalmu.

Rakstāmgalds bija apkrauts rēķiniem, prospektiem, diviem telefoniem, rakstāmrīklem, zīmuļiem un papīriem. Baltos koka plauktos iezimējās zajas burtnīca«, pie sienas tieši pretī varēja aplūkot Ierāmētas Pernela kundzes fotogrāfijas — viņa tajās izskatījās divdesmit vai trīsdesmit gadus ļaunāka — un art gadus divdesmit veca jaunekļa un jaunas meitenes fotouzņēmums, pie tam pēdējā bija sapņaini atspiedusi galvu delnā.

—   Apsēdieties, Perriel, un klausieties uzmanīgi, iva būtu, ja mēs abi spēlētu šo spēlīti godīgi?

—    Es vienmēr spēlēju godīgu spēli.

—    Jūs labi zināt, ka ne, jūs nevarat to atjauties, jo citādi nebūtu «ZELTA NAGLAS» īpašnieks. La! jūs iekustinātu, es jums ko pastāstīšu — šobrīd tas vairs nevienam nevar kaitēt. Kad Manuels nopirka iestādījumu, kas tolaik bija tikai bistro — pirms divdesmit gadiem, es reizēm ienācu iedzert kādu mēriņu — tādā laikā, kad biju drošs, ka būšu viens pats. Viņam gadījās man piezvanīt, kā arī pienākt pie manis Orfēvru krastmalā.

—    Ziņotājs? — bez īpaša pārsteiguma nomurmināja pārvaldnieks,

—   Vai jūS par to šaubījāties?

—    Nezinu. Varbūt. Kā rādās, tāpēc uz viņu pirms trim gadiem šāva?

—    Iespējams. Taču Manuels bija viltnieks, viņš šad tad deva man norādījumus par sīkām zivtelēm, bet pats nodarbojās ar lielākām, par kurām nebilda ne pušplēsta vārda.

—   Vai nevēlaties, lai lieku uznest pudeli šampanieša?

—    Tas ir gandrīz vai vienīgais dzeriens, kas mani nekārdina.

—    Alu?

—    Šobrīd neko.

Pernels acīm redzami cieta.

—    Manuels bija ļoti slīpēts, — turpināja Megrē, neizlaižot savu sarunbiedru no acīm, — tik slīpēts, ka man nekad neizdevās sadabūt kādu pierādījumu pret viņu. Viņš nojauta, ka es zinu lielāko da|u patiesības. Viņš pat nepūlējās noliegt. Raudzījās mani mierīgi, mazliet ironiski un, kad bija nepieciešams, pameta man kādu savu līdzdalībnieku.

—    Es nesaprotu.

—    Saprotat gan.

—       Ko jūs gribat teikt?! Es nekad neesmu strādājis Manuelam, ja nu vienīgi šeit par zāles pārzini un

pārvaldnieku.

—       Un tomēr, kopš pusdienlaika jūs zināt, kas noticis. Kā jau teicāt, bārā un restorānā var sakļausities visu ko. Ko jūs, Pernel, domājat par zādzībām juvelierveikalos?

—       To pašu, ko raksta avīzēsi jauniķi, kas Ievingrina roku un kurus beigu beigās izķer.

—    Nē.

—       Runā, ka esot kāds vecais, kas turas tur tuvumā uzbrukumu brīžos, lai novērstu nejaušības.

—    Tālāk?

—    Nekas. Es zvēru, ka neko vairāk nezinu.

—       Labi, labil Pateikšu ko vairāk, būdams pārliecināts, ka jums tas nebūs nekas jauns. Kāds tad ir dārglietu zagļu lielākais risks?

—    Tikt notvertiem.

—    Kā?

—    Pārdodot laupījumu.

—       Tāi Jūs sākat saprast. Visiem akmeņiem, kuriem Ir kāda vērtība, ir savs civilstāvoklis, speciālisti tos pazīst. Kad notiek zādzība, izsūta akmeņu aprakstus — ne tikai Francijā, bet arī ārzemēs. Zagtu mantu uzpircējs, ja zagļi tādu pazīst, dos iikai desmit vai piecpadsmit procentus no laupījuma patiesās vērtības. Gandrīz vienmēr pēc gada vai diviem akmeņus laidīs apgrozībā, policija tos identificēs un tiks uz pēdām. Tā ir?

—       Tā varētu būt. Jūs esat vairāk pieredzējis nekā es.

Taču jau gadiem ilgi akmeņi pazūd — notiek

ielaušanās vai aplaupa skatlogus, un viss pazūd bez pēdām. Ko tas var liecināt? : -k.

—    Kā lai es to zinātu?

—       Turpināsim, Pernel. Darbojoties tādā jomā kā jūsējā — trīsdesmit vai četrdesmit gadus — nevar palikt neziņā, pat ja nesasmērē rokas.

—    Es nemaz tik ilgi Monmartrā neesmu.

—       Visupirmie piesardzības pasākumi ir — ne tikai paslēpt akmeņus, bet arī tos pārveidot, un tas prasa dimantu slīpētāja iemaņas. Vai jūs tādu pazīstat?

—    Nē.

-— Nav daudz tādu laužu, kas viņus pazīst, vispirms jau tāpēc, ka viņu ir loti maz — ne tikai Francijā, bet visā pasaulē. Parīzē nav vairāk par piecdesmit, lielākoties Marē kvartālā, Frankburžuā ielas apkaimē — tā ir maza, noslēgta pasaulīte. Turklāt viņi ir acu priekšā starpniekiem, dimantu īpašniekiem un dārglietu tirgoņiem, kas dod viņiem darbu.

—    Neesmu par to domājis.

—    Bez jokiem.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija bārmenis, kas pastiepa Megrē papīra lapiņu.

—      Nupat jums atnesa šo te. v— Kas?

—    Izsūtāmais no tabakas kioska uz stūra.

Lapuants bija ar zīmuli uzrakstījis uz kabatas grāmatiņas lapas:

«Viņš iegāja telefonbūdā piezvanīt. Caur stiklu es redzēju, ka viņš izsauc Zvaigznes laukumu 42—38. Par pēdējo ciparu neesmu pārliecināts. Viņš apsēdās stūrī un lasa avīzi. Palieku savā vietā.»

—       Vai atjausit izmantot vienu no jūsu telefonaparātiem? Starp citu, kāpēc jums te ir divas līnijas?

—       Tikai viena. Otrais aparāts ir restorāna vajadzībām.

—       Halo! Uzziņas? Te komisārs Megrē, pārvietojamā brigāde. Es gribētu steidzīgi uzzināt, kas ir Zvaigznes laukuma numura 42—38 abonents. Pēdējais cipars apšaubāms. Esiet tik laipni un piezvaniet man uz šejieni.

—       Tagad, — viņš sacīja Pernelam, — es labprāt izdzertu glāzi alus.

*    * *

—       Vai esat pārliecināts, ka jūs par Luija kungu nezināt neko vairāk, kā man pateicāt?

Pernels šaubījās, saprazdams, ka lieta nopietna.

—       Es pats viņu nepazīstu. Redzu viņu tikai bārā. Man ir gadījies viņu apkalpot Zistēna prombūtnē, laiku pa laikam pārmīt dažus vārdus.

—    Vai viņš vienmēr nāk viens pats?

—       Visbiežāk. Esmu viņu dažas reizes redzējis jauniķu sabiedrībā, pat nodomāju, vai tikai viņš nav pederasts.

—    Un jūs nezināt ne viņa uzvārdu, ne adresi?

—       Vienmēr esmu dzirdējis viņu goddevīgi dēvējam par Luija kungu. Viņš droši vien dzīvo šajā kvartālā, jo nekad nav piebraucis ar auto…

Iezvanījās telefons. Megrē paņēma klausuli.

—       Vai komisārs Megrē? Domāju, ka man ir uzziņa, kas jūs interesē, — sacīja uzraudze. — Zvaigznes laukuma abonents jau sešus mēnešus numuru 42—38 neizmanto, jo atrodas ārzemēs. Abonens, kura numurs — Zvaigznes laukums 42—38, saucas Fernāns Barijārs un dzīvo …

Tālākais bija komisāram zināms. Grezno iepakojumu lietpratējs, kas mitinājās tajā pašā stāvā, kur Palmarī!

—    Pateicos, jaunkundz.

—   Vai nevēlaties tuvākos numurus?

—    Katram gadījumam…

Vārdi un adreses viņam neko neizteica. Megrē smagnēji piecēlās, karstuma un noslogotās dienas nogurdināts.

—    Pārdomājiet to, ko jums sacīju, Pernel. Tagad, kad jūs beidzot esat uz zaļa zara — ienesīga uzņēmuma īpašnieks, būtu nelāgi piedzīvot nepatikšanas, vai ne? Man nāk prātā, ka es drīz vien jūs atkal apciemošu. Došu jums padomu! daudz par šo mūsu sarunu nerunājiet — ne pa telefonu, ne citādi. Starp citu, vai luksa iesaiņojumi jums neko neizsaka*

Jaunais «ZELTA NAGLAS» īpašnieks uzlūkoja viņu ar neviltotu izbrīnu.

—   Es nesaprotu.

—    Daži kartona ražotāji specializējušies šokolādes kārbu, stikleņu iesaiņojumu un citu iepakojumu ražošanā. Ar «un citu» var saprast arī kārbas, kurās ievieto juvelierizstrādājumus.

Viņš nokāpa pa tumšajām un piedrazotajām kāpnēm un izgāja cauri restorānam, kur stūrī bija iekārtojies pārītis, bet pie viena galdiņa sēdēja četri pusdienotājļi.

Komisārs pa ielu aizsoļojia līdz tabakas tirgotavai, kur atrada Lapuantu prātīgi sēžam pie aperitīva un Luija kungu stūrītī lasām vakara avīzi. Ne viens, ne otrs viņu nepamanīja, uz brīdi vēlāk komisārs iekāpa taksometrā.

—    Uz Akāciju ielu, Triumfa Arkas ielas stūrī.

Debesis vērtās košsarkanas, nokrāsodamas gājēju

sejas. Nejuta ne vēsmiņas, un Megrē manīja kreklu līpam pie miesas. Brauciena laikā viņš likās grimstam sapņos vai varbūt patiešām iesnaudās, jo šoferis lika viņam sarauties, sacīdams:

—    Esam klāt, kungs.

Komisārs pacēla galvu, no lejas aplūkodams gaišo ķieģeļu celtni ar baltiem akmeņiem apmūrēto logu

rindu, — ēka varēja būt celta ap 1910. gadu. Lifts viņu nogādāja piektajā stāvā, un viņš pa paradumam tiecās piezvanīt pie durvīm pa kreisi.

Aiz durvīm pa labi viņam nācās kādu laiciņu gaidīt, un beigu beigās atvēra jau pēcpusdienā izvaicātā gaišmate ar pilnu muti un salveti rokā.

—       Atkal jūs! — viņa sacīja, drīzāk pārsteigta nekā aizkaitināta. — Mēs sēžam pie galda — virs un es.

—    Es gribētu pārmīt ar viņu dažus vārdus.

—    Ienāciet.

Salons bija līdzīgs pretējā dzīvokļa salonam, tikai ne tik grezns, ar vienkāršāku paklāju. No tā varēja nokļūt nevis būcenī kā pie Palmarī, bet mietpilsoniskā ēdamistabā ar mēbelēm laucinieciskā stilā.

—    Tas ir komisārs Megrē, Fernān.

Vīrietim bija ap četrdesmit, brūnas ūsas it kā pārgrieza seju uz pusēm, arī viņš piecēlās, salveti rokā turēdams. Viņš bija novilcis vesti, noņēmis kaklasaiti un atpogājis krekla apkakli.

—       Kāds godsl — viņš nomurdēja, uzlūkodams te sievu, te apmeklētāju.

—       Komisārs jau vienreiz šopēcpusdien te bija. Man vienkārši nepietika laika tev to pateikt. Tāpēc, ka viens kaimiņš ir miris, viņš apstaigāja visu māju, zvanīdams pie visām durvīm.

—       Turpiniet ieturēties, — sacīja Megrē, — man ir laiks.

Uz galda atradās vērša cepetis un nūdeles tomātu mērcē. Laulātais pāris atgriezās savās vietās — gaņ ne bez zināma mulsuma, kamēr komisārs apsēdās galdā galā.

—   Vai iedzersiet glāzi vīna?

Baltvīna karafe, kas nāca tieši no ledusskapja, bija pilna, un Megrē neiebilda. Viņš nekļūdījās, jo tas izrā

dījās viegls Sensīras vīns, sauss un Izturēts — tādu nevarēja nopirkt kurā katrā pārtikas tirgotavā.

Valdīja mulsinošs klusums. Barijāri atsāka ieturēties viesa nospiedošā skatiena pavadīti.

—       Viss, ko varēju viņam pateikt, bija, ka mēs ne* pazīstam šo Palmarī. Kas attiecas uz mani, tad ne* esmu viņu nekad redzējusi un šorīt pat nezināju viņa vārdu. Ja runājam par sievišķi…

Viņas vīrs bija izskatīgs vīrietis, slaids un muskuļots, viņam noteikti pie sievietēm bija liela piekrišana, ūsas tikai pasvītroja gardēža lūpas un nevainojamos zobus, kurus atklāja viņa tikko manāmais smaids.

—   Vai tu viņus pazīsti?

—       Nē. Bet ļauj runāt komisāram. Es klausos, komisār Megrē.

Viņā varēja jaust tikko manāmu ironiju un agresivitāti. Izskatīgs, pašapmierināts tēviņš, kas labprāt uzsāk ķildu un nešaubās ne par savu spēku, ne pievilcību.

—       Vispirms pabeidziet maltīti. Vai šodien veicāt lielāku pārgājienu?

—    Līdz Ceriņkvartālam.

—   Ar auto?

—       Ar manu auto, protams. Man ir Pežo 404, ar kuru esmu ļoti apmierināts, nopietni. Manā darbā tas ir svarīgi.

—       Jūs droši vien vadājat līdzi ceļasomu ar pa* raugiem?

—    Kā visi mani kolēģi, skaidra lieta.

—       Kad būsit apēdis augli, es jūs palūgšu man to parādīt.

—    Diezgan negaidīta ziņkārība, vai ne?

—   Tas ir atkarīgs no redzespunkta.

—       Vai drīkstu vaicāt, vai jūs tādus lūgumus Izteicāt arī citu stāvu iemītniekiem^

—       Vēl ne, Barijāra kungs. Varu piebilst, ka jums ir tiesības pretoties manam pieprasījumam — tādā gadījumā piezvanīšu Joti simpātiskam izmeklēšanas tiesnesim, kas man ar raitnieku atsūtīs kratīšanas orderi un vajadzības gadījumā arī aresta orderi. Varbūt jūs gribat turpināt šo tikšanos manā kabinetā Orfēvru krastmalā?

Megrē nepalaida garām nepamanītas visai izteiktās pretrunas abu izturēšanās veidā. Sieva iepleta acis pārsteigumā par šādu sarunas pavērsienu un abu vīriešu negaidīto sarau ,anos. Uzlikusi roku uz vira rokas, viņa vaicaja:

—    Kas noticis, Fernān?

—       Nekas, mazulīt. Neuztraucies. Drīz komisārs Megrē man atvainosies. Kad policija sastopas ar noziegumu, kas tai slīd ārā no nagiem, tā sāk nervozēt.

—       Vai jūs, kundze, nocēlāt klausuli, kad pirms kādas stundas zvanīja telefons?

Viņa pagriezās pret vīru, it kā ar skatu vaicādama, ko atbildēt, bet viņš savukārt likās kļuvis uzmanīgs, lūkodams uzminēt, ko grib panākt komisārs.

—   Tas biju es, kas nocēla klausuli.

—   Vai jums zvanīja draugs?

—   Tas bija klients.

—       Šokolādes tirgotājs? Konfekšu fabrikants? Smaržu izgatavotājs? Tā taču ir jūsu klientūra, vai ne?

—   Jūs esat diezgan labi informēts.

—       Varbūt runa ir par dārglietu tirgotāju? Vai jūs. kungs, nevarēti’ man pateikt viņa vārdu?

—       Es to nepaturēju prātā, jo viņa piedāvājums mani neinteresēja.

—       Patiesi? Klients, kas zvana darba dienas beigās? Ko tad viņš no jums gribēja?

—   Cenrādi.

—    Vai jūs sen pazīstat Luija kungu?,

Sitiens bija ķēris mērķī. Izskatigais Fernāns sarauca uzacis, un pat viņa sieva pamanīja, ka viņš pēkšņi izskatās norūpējies.

—       Es nepazīstu Luija kungu. Tagad, ja vēlaties turpināt šo sarunu, iesim manā kabinetā. Mans princips ir — nejaukt sievietes darījumu lietās.

—    Sievietes?

—    Manu sievu, ja vēlaties. Vai at|ausi, mīļā?

Viņš ieveda komisāru blakusistabā, tikpat lielā kā

Palmarī būcenis un diezgan labiekārtotā. Logi vērās uz pagalmu, tāpēc tur bija tumšāks ne&gt;kā pārējās istabās, un Barijārs iededza gaismu.

—    Sēdieties, un, ja jau tā vajag, es klausos.

—    Jūs izteicāt diezgan uzjautrinošu apgalvojumu.

—       Es jūs lūdzu, ticiet, ka mans nodoms nebija jūs uzjautrināt. Mēs — mana sieva un es — bijām domājuši šovakar iet uz kino un jūsu dēļ nokavēsim filmas sakumu. Ko es tik smieklīgu pateicu?

—    I&lt;a nemēdzat satfas darīšanās iejaukt sievietes.

—    Es neesmu vienīgais.

—       Par to mēs vēl parunāsim, kad nāks laiks. Kas attiecas uz Barijāra kundzi, tad esmu gatavs jums noticēt. Vai jūs jau ilgi esat precējušies?

—    Astoņus gadus.

—    Un jūs arī agrāk nodarbojāties ar to pašu amatu?,

—    Apmēram.

—    Kāda bija atšķirība?

—       Nodarbojos ar iesaiņošanu Fontenē kartonāžas fabrikā.

—    Vai jūs dzīvojāt šajā namā?,

—    Dzīvoju Fontenē, paviljonā.

—    Palūkosim to paraugu somu.

Tā bijia nolikta uz parketa, pa kreisi no durvīm, un Barijārs to negribīgi uzcēla uz rakstāmgalda.

—    Atslēga?,

—    Tā nav aizslēgta.

Megrē atvēra un, kā jau bija gaidījis, starp greznām un visai gaumīgām kārbām atrada kārbas, kādās juvelieri mēdza iesaiņot pulksteņus un rotaslietas, kurus pārdeva bez futlāriem.

—       Cik daudzus juvelierveikalus jūs šodien apmeklējāt?

—       Nezinu gan. Trīs vai četrus. Pulksteņmeistari un juvelieri — tā ir tikai viena mūsu klientūras daļa.

—   Vai atzīmējat, kuras tirgotavas esat apmeklējis?

Fernāns Barijārs jau otrreiz sarāvās.

—       Neesmu rēķinvedis, nedz statistiķis. Apmierinos ar to, &gt;ka pierakstu pasūtījumus.

—       Un, protams, šos pierakstus nogādājat jūsu tirdzniecības namam, bet sev atstājat kopijas?

—       Iespējams, ka citi tā dara. Es uzticos saviem saimniekiem un sevi apgrūtinu ar iespējami mazāku papīru daudzumu.

—       Tādējādi jūs nespējat iedot man savu klientu sarakstu?

—    Patieišām nespēju.

—    Kādam tirdzniecības namam jūs strādājat?

—    «Zelo un dēls» Gobelēnu avēnijā.

—       Viņu uzskaitei jābūt labākā kartībā nekā jūsējai, es viņus apmeklēšu rit no rīta.

—       Vai jūs man beidzot nepateiktu, ko gribat tādā kārtā panākt?

—       Vispirms atbildiet uz vienu jautājumu. Jūs apgalvojāt, ka nekad neiejaucot sievietes savās darīšanās, vai ne?

Barijārs, kas bija aizdedzinājis cigareti, paraustīja plecus.

—    Pat ja sievieti sauc Alina un viņa mīt kaimiņos?

i— Es nezināju, ka viņas vārds ir Alina.

—     Un tomēr jūs tūlīt zinājāt, par kuru sievieti es runāju?

—    Mums kaimiņos ir tikai viens dzīvoklis, un, cik man zināms, tur dzīvo viena vienīga sieviete. Man ir gadījies satikt viņu kāpnēs, braukt kopā liftā, nocelt cepuri, viņu sveicinot, bet neatceros, ka būtu viņu uzrunājis. Ja nu vienīgi, atverot viņai lifta durvis, nomurminot: «At|ausiet, lūdzu…»

—    Vai jūsu sieva to zina?

—    Ko tad?

—    Visu. Par jūsu tirdzniecību. Par jūsu darīšanam. Par jūsu attiecībām ar Luija kungu.

—    Es taču jums teicu, ka nepazīstu Luija kungu.

—    Un tomēr pirms stundas viņš pa telefonu jums paziņoja, ka es apmeklēju Fontēna ielu, un atstāstīja kādu daļu no manas sarunas ar «ZELTA NAGLAS» saimnieku un bārmeni.

—    Ko jūs gribat no manis dzirdēt?

—     Neko. Kā jau redzat, runāju es pats. Ir gadījumi, 'kad labāk spēlēt^ godīgu spēli, kaujot kārtis pirms pretinieka. Es varēju pagaidīt, kamēr būšu aprunājies ar jūsu darba devējiem un izvaicājis Gobelēnu ielas rēķinvedi. Viņi nespēj līdz rītrītam viltot rēķinu grāmatas, lai jums Izpalīdzētu. Un jūs ļoti labi zināt, ko es atklātu.

—    Vārdus, adreses un ciparus. Tik un tik daudz kastes «Pompadūra» par simtpiecdesmit frankiem ducī. Tik un tik.

—     Tik un tik futrāļu, par tik un tik ducī vai par simtu.

—    Un tad?

—    Iedomājieties, Barijāra kungs, ka man savukārt ir to juvelierveikalu saraksts, kas — gan Parīzē, gan pomalēs — vairāku gadu laikā tikuši aplaupīti, ielaužoties vai izceļot logu stiklus ar pneimatisku ierīci.

Viai sākat saprast? Esmu turpat vai pārliecināts, ka jūsu klientu sarakstā, ko man pagādās Zelo un dēla tirdzniecības nams, atradīšu gandrīz visus sava saraksta uzvārdus.

—       Un pat ja tā būtu? Ja ir zināms, ka es apmeklēju lielāko daļu pilsētas juvelicrveikalu, izņemot lielos veikalus, kur preci pārdod ar drēbi izoderētos futrāļos, būtu normāli…

—       Es nedomāju, ka tāds būs Palmarī lietas izmeklēšanas tiesneša spriedums.

—       Tāpēc, ka mans kaimiņš nodiarbojās ar dārglietām?

—       Savā veidā jā. Un, tā kā jau trīs gadus viņš bija invalīds, darīja to ar sievietes starpniecību.

—    Tad tāpēc jūs man vaicājāt, vai…

—       Piareizi, Tagad es jums vaicāju, vai jūs esat Alinas Bošas mīļākais un kopš kura laika.

Tas notika instinktīvi. Vīrietis neviļus pameta acis uz durvju pusi, pēc tam klusiem soļiem devās tās pavērt, lai pārliecinātos, ka sieva neklausās.

—       J’a jūs man to būtu prasījis ēdamistabā, es būtu zvēlis jums pa ģīmi. Jums nav nekādu tiesību izraisīt aizdomas laulāto staj-pā.

—    Jūs man neatbildējāt.

—    Atbildu — nē.

—    Un jūs joprojām nepazīstat Luija kungu?

—    Un Luija kungu nepazīstu.

—   Vai atļausit?

Megrē pastiepa roku pēc telefona aparāta, uzgrieza kaimiņu dzīvokļa numuru un saklausīja Likā balsi.

—    Ko dara tava kliente?

—       Kādu laiku gulēja, pēd tam sadomāja apēst šķiņķa šķēli un olu. Pamazām kļūst nervoza, šaudās pa istabām, skatās manī slepkavīgām acīm katru reizi, kad iet garām.

4 611

—   Vai nav mēģinājusi zvanīt pa telefonu?

—    Nē. Visu laiku esmu sardzē.

—   Vai neviens nav nācis?

—    Neviens.

—    Pateicos. Būšu pie viņas pēc pāris minūtēm. Vai tu nepiezvanītu uz krastmalu, lai mums atsūta vēl vienu cilvēku? Tepat, jā gan. Es zinu, ka Bonfiss ir lejā. Man vajadzīgs vēl viens, kuram tu nodosi sekojošu rīkojumu — vispirms lai paņem mašīnu. Pēc tam lai novietojas pie durvīm un neizlaiž tās no acīm. Runa ir par sekošanu, ja gadītos, ka iznāk ārā kāds Farnāns Barijārs, viens vai ar sievu, tirdzniecības aģents, kas dzīvo kaimiņos tain dzīvoklim, kurā tu pašlaik atrodies. Es tepat esmu, jā. Lai pieslēdz viņa līniju noklausīšanās ierīcēm. Barijāra apraksts — apmēram četrdesmit gadi, augums — metrs septiņdesmit pieci centimetri, kupli, brūni mati, mazas, brūnas Ūsiņas, diezgan elegants — Vīrieša tīpks, kas patīk sievietēm. Viņa sieva — gadījumā, ja tā viņu pavadītu,— ir vismaz desmit gadus jaunāka, apetītlīga gaišmate, visai patukla. Es pialikšu šeit tik ilgi, kamēr mūsu inspektors būs leja. Uz drīzu redzēšanos, vecais.

Kamēr viņš runāja, ce)ojošais tirdzniecības aģents naidīgi viņā nolūkojās.

—       Tātad, — Megrē gandrīz vai glāsmaini vaicāja,

—   jums joprojām nav nekā, ko man sacīt?

—    Pilnīgi nekā.

—   Mans inspektors būs klāt pēc minūtēm desmit. Mēs varētu pagaidīt kopā.

—    Kā jums tik.

Barijārs iesēdās ādas zvilnī, paķēra no apaļā galdiņa žurnālu un izlikās lasām. Megrē piecēlās un ņēmās visos sīkumos izpētīt istabu, lasīdams grāmatu nosaukumus grāmatplauktos, ielūkodamies dokumentos un atverot rakstamgalda atvilktnes.

Tirdzniecības aģentam tās bija Joti ilgas minūte? Pāri žurnāla malai viņš ik pa laikam uzmeta skatu šim viengabalainajam, lēnīgajam vīram, kurš likās piepildām visu kabinetu ar savu masu, nospiežam viņu ar savu svaru un kura sejā nevarēja saskatīt neko m tā, ko viņš domāja.

Laiku pa laikam komisārs izvilka no kabatas pulksteni, jo viņš nekādi nespēja pierast pie rokaspulkstaņiem un rūpīgi glabāja savu zelta laikrčdi ar dubultvaku, ko bija mantojis no sava tēva.

—    Vēl četras minūtes, Barijāra kungs.

Aģents pūlējās sēdēt nekustīgi, taču rokas nodeva viņa satraukumu.

—    Trīs minūtes.

Viņš spēja savaldīties tikai ar aizvien lielāku un lielāku piepūli.

—       Lūk! Es vēlu jums labu nakti, gaidot mūsu nākamo tikšanos, kas droši vien būs tikpat sirsnīga kā šī.

Megrē izgāja no kabineta un jauno sievieti ar sasārtušām acīm atrada ēdamistabā.

—       Mans vīrs taču nav izdarījis neko sliktu, vai ne, komisāra kungs?

—       Tas jums jājautā viņam, mazo kundzīt. Es vēlētos, lai tā būtu — jūsu dēļ.

—       Neskatoties uz mānīgo ārējo izskatu, viņš ir Joti maigs, jūtīgs cilvēks. Reizēm viņš uzvedas pārsteidzīgi, pārāk temperamentīgi, taču viņš vienmēr pats pirmais savas ātrās dusmas nožēlo.

—    Arlabuna'kti, kundze,

—       Viņa izvadīja komisāru ar rūpju pilnām acīm un noskatījās, Jia viņš steidzasnevis uz liftu, bet pie pretējām durvīm,"

5.  NODAĻA

Tā bija Alina, kas atvēra durvis — ar nospriegotiem nerviem, stīvu un asu acu skatu, ko vēl izcēla tumšie loki zem acīm, bet Megrē bija lēnīgāks nekā jebkad. Laikā, kamēr šķērsoja kāpņu laukumiņu, viņš bija pieņēmis labsirdīgu izskatu, kuru tik labi pazina inspektori, kas neļāvās apmānīties.

—    Es negribēju aiziet, nenovēlējis jums tik labu nakti, cik vien iespējams.

Likā, sēdēdams atzveltnes krēslā, nolika uz grīdas žurnālu, ko bija lasījis, un slinki piecēlās. Nenācās grūti uzminēt, ka starp abiem nevaldīja sirsnība, kamēr daudzas stundas nācās pavadīt kopā ieslēgtiem dzīvokli, kurā tagad būs jāsagaida rits.

—    Vai jiīs nedomājat, Alin, ka jūs darītu labāk, iedama gulēt? Jums taču šodien bija diezgan daudz satraukuma. Domāju, ka rītdiena būs tikpat nemierīga, ja ne vēl trauksmaināka. Vai jūsu aptieciņā nav miegazaļu vai kāda nomierinoša līdzekļa?

Viņa nelaipni nopētīja ienācēju, lūkodama uzminēt viņa domu slēpto jēgu un skaizdamās, redzot, ka komisārs nekādi to neizrāda.

—    Es savukārt daudz ko uzzināju jau šorīt, bet man nācās noņemties iar faktu pārbaudi, iekams jums tos varu paziņot. Tik tiešām — šovakar iepazinos ar ļoti interesantu vīru, jūsu kaimiņu. Sākumā par viņu interesējos maz, noturēdams par vienkāršu konfekšu kārbu tirgotāju. Taču viņš atzinās, ka šī tirdzniecība esot daudz plašāka, pat iesniedzoties dārglietu jomā.

Komisārs apklusa un sapņaini piebāza savu pīpi.

—   Tā noņemdamies, pat neesmu paspējis paēst. Ceru, ka Luija kungam pietiks pacietības sagaidīt mani «ZELTA NAGLA», lai ieturētos kopā ar mani.

Atkal klusums. Komisārs ar ierastu rādītājpirkstu kustību iestūķēja pīpē tabaku, nopurināja smalkumus un iededza sērkociņu, kamēr Alina augošā nepacietībā uzmanīgi vēroja viņa kustības.

—    Tas Fernāns Biarijārs ir skaists vīrietis. Būšu pārsteigts, ja atklāsies, ka viņš apmierinās ar vienu vienīgu sievieti, pie tam viņa sieva man šķiet viņam ne visai piemērota. Ko jūs par to domājiat?

—    Es viņu nepazīstu.

—    Skaidrs, ka mājīpašniece nevar tuvu pazīt visus savus īrniekus. Jo vairāk tāpēc, ka šaubos, vai šī māja ir vienīgā, kas jums pieder. To es rīt noskaidrošu pie notāra Degrijēra, ar kuru esmu nodomājis tikties. Šī lieta ir tik sarežģīta, Alin, ka brīžiem man šķiet, ka zaudēju pēdas. Katram gadījumam nostādīju lejā vienu vīru — ja nu Barijāram ienāks prātā iziet. Bet viņa telefonu noklausās, tāpat kā jūsējo. Jūs taču redzat, ka es jūs laipni brīdinu. Bet jums, protams, nav nekā, ko man teikt?

Lūpas sakniebusi, viņa stīviem, negribīgiem soļiem iegāja guļamistabā un aizcirta aiz sevis durvis.

—   Vai tas, ko jūs sacījāt, ir tiesa, patron?

—    Apmēram. Arlabunakti. Mēģini neaizsnausties. Uzvāri tik daudz stipras kafijas, cik tev nepieciešams, un, ja kaut kas notiktu, zvani man uz Rišāra Lenuāra bulvāri. Vēl nezinu, cikos tur būšu, taču esmu nolēmis izgulēties.

Neiekāpis liftā, viņš lēnām nokāpa pa kāpnēm, domādams, ar ko dzīvokļos nodarbojas iedzīvotāji, kad gāja garām viņu durvīm. Daži skatījās televizoru, vairākos dzīvokļos skanēja tās pašas balsis un mūzika. Pie Meiblas Tamplercs šļūkāšana liecināja, ka tur vairāki pāri dejo.

Inspektors Lagrims snauduļoja pie mašīnas stūres. Megrē izklaidīgi paspieda viņam roku.

—   Vai jums nav vajadzīgs auto, patron?

—   Es Grandarmē avēnija noķeršu taksometru. Vai tu zini, kas tev jādara?

—   Jāseko tam tipaņi —■ Fernānam Barijāram.

Megrē vairs nejutās tik pacilāts kā no rīta dzīvoklī,

kur vibrēja saule, un už autobusa platformas, kad tīksminājās par krāsainām Parīzes ainiņām kā bērniem domātā bilžu albumā.

Cilvēkierfi piemita gluži vai mānija izvaicāt viņu par viņa metodēm. Daži pat teicās esam spējīgi tās analizēt, bet viņš tos pārsteigti un zobgalīgi uzlūkoja, jo tie zināja vairāk nekā viņš pats, visbiežāk improvizēdams tā, kā fika izjūta.

Prefekts, protams, nebūtu piekritis tam, ko šodien diktēja komisāra instinkts, un arī mazais izmeklēšanas tiesnesis, par spīti pielūgsmei, ko izjuta, droši vien rauktu uzacis.

Piemēram, pirms pratināt Fernānu Barijāru, Megrē būtu vajadzējis savākt pēc iespējas vairāk ziņu par viņu, Izveidot dosjē no datiem, kurus saņemtu no Zelo un dēla, un precizējumiem, kurus piegādātu Degrijēra kungs.

Viņš labpfātāk modināja tirdzniecības aģentā nemieru, siaasināja viņa uzmanību, neko nenoslēpdams, gluži otrādi — paziņodams par uzraudzību, kādā aizdomās turētais nonācis.

Kādu mirkli viņš bija domājis neko neteikt Alinai, tikai rīt sarīkot viņai tikšanos ar kaimiņu un novērot uzvedību.

Beigu beigās viņš spēlēja gluži citu spēli, un viņa šobrīd jau zināja, ka komisāram izdevies uztaustīt saikni starp viņu un kartona kastīšu pārdevēju.

Viņus abus uzmanīja. Abi nevarēja satikties, nedz arī sazināties pa telefonu. Neiespējami bija arī iziet no mājas tā, lai viņiem nesekotu.

Vai šādos apstākļos abi varēja mierīgi gulēt? Tāpat Megrē bija rīkojies ari ar Luija kungu, likdams viņam pamanīt, ka tas, ko viņš dara, policijai nav paslīdējis garam neievērots.

Starp šiem trim dažādajiem cilvēkiem vel nebija iespejams noteikt kādu saistību. Vienīgā līdzība bija nemiers, kuru Megrē pulējās padarīt pēc iespējas urdošāku.

—    «ZELTA NAGLA» Fontēna ielā.

Arī tur viņš bija licis kārtis galdā — gandrīz visas. Un, tā kā vajadzēja kaut kur ieturēties, kāpēc gan neizvēlēties restorānu, kura īpašnieks tik ilgu laiku bija Palmarī, iekams to pārrakstīja uz Alinas vārda un pardeva Pernelam.

Ienācis viņš, bija pārsteigts par rosīgo atmosfēru, kāda tur valdīja. Gandrīz visi galdiņi bija aizņemti, dzirdēja runu dūkoņu, kuru pārtrauca sieviešu smiekli, cigāru un cigarešu dūmi pie griestiem veidoja gluži biezu mākoni.

Gaismekļu rožainajā gaismā viņš pamanīja Luija kungij sēžam pie galda kopā ar izskatīgu meiču, kamēr Lapuants garlaikojās bārā pie citrona sulas.

Pernefs ar profesionālu smaidu sejā staigāja no viena klienta pie otra, spieda rokas, pieliecās, lai pastāstītu kādu jocīgu atgadījumu vai pieņemtu pasūtījumu, kuru tālāk nodeva viesmīļiem.

Divi sievišķi, satupuši uz taburetēm pie bāra, noņēmās, koķetēdami iar jauno Lapuantu, kas bija apmulsis un centās lūkoties sānis.

Parādoties Megrē, viena no viņām pieliecās otrai tuvāk, droši vien lai pačukstētu:

—    Tas ir kruķis!

Kad komisārs pievienojās inspektoram, pēdējais abām meičām nepavisam vairs nešķita interesants.

—    Vai esi paēdis?

—       Apēdu vienu sviestmaizi tabakas pārdotavā, kur šis nosēdēja vairāk nekā stundu. Pēc tam viņš nāca atpakaļ uz šejieni un gaidīja to jauno meiču, lai sēstos pie galda.

—   Vai neesi pārāk noguris?

—    Nē.

—       Man gribētos, lai tu turpini viņam sekot. Kad viņš dosies mājās, piezvani uz krastmalu, lai tevi nomaina. Tāpat dari tad, ja viņš dosies pie meičas, kas ir iespējams, vai vedīs viņu uz viesnīcu. Tu darītu prātīgi, ja iekostu kopā ar inani.

—   Vienu alu, Megrē kungs?

—       Mazliet vēlāk, Zistēn. Šodien jau esmu izdzēris savu alus mēriņu.

Viņš paaicināja Pernelu, kas atrada viņiem mazu galdiņu, ko apgaismoja zeltīta, ar zīdu apvilka lampa.

—       Sim vakaram iesaku jums paeļju. Varat sākt ar siera raušiem Nicas gaumē. Tur klāt derētu sausais Tavels, ja vien jūs nedodat priekšroku Puijī degvīnam.

—    Lai iet — paeļju un Tavelu.

—   Divreiz?

Komisārs pamāja un ieturēdamies likās domājam tikai par maltīti un izturēto vīnu. Luija kungs turpat līdzās likās nodarbināts vienīgi ar savu galdabiedri, kura vismaz divas vai trīs reizes pagriezās pret policistiem un noteikti kaut ko par viņiem vaicāja.

—       Jo vairāk es uz viņu skatos, — komisārs nopūtās, — jo vairāk jūtos pārliecināts, ka viņu pazīstu. Kopš senākiem laikiem, desmit vai vairāk gadu garumā. Iespējams, ka viņam bija darīšana ar mani, kad viņš vēl bija jauns un slaids, tāpēc viņa tuklums mani maldina.

Pasniegdams rēķinu, Pernels noliecās, visnotaļ profesionāli atrazdams laiku nomurmināt Megrē pie auss;

—    Pēc jūsu aiziešanas man ‘kaut kas atausa atmiņā. Pirms kāda laika paklīda baumas, ka Palmarī pieder viesnīca Zvaigznes ielā. Protams, iecienīta viesnica «BISJERA» vai «BESJERA».

Megrē samaksāja, šķietami nepievērsdams uzmanību viņa teiktajam.

—    Es eju, Lapuant, — viņš vēlāk norūca. — Nav ko gaidīt un ilgi te sēdēt. Labu veiksmi.

Luija kungs ar acīm pavadīja viņu līdz pašām durvīm. Kāds taksometrs meklēja braucējus. Pēc desmit minūtēm Megrē izkāpa no auto iepretim «BISJERAS* viesnīcai, kas atradās simt metru attālumā no policijas Iecirkņa, bet tas nebūt netraucēja divām vai trim meičām kavēties uz ielas acīm redzamos nolūkos.

—   Vai nfiksi?

Komisārs ar zīmēm parādīja, ka ne, un uzmeklēja naktsargu pie lodziņa, kas šķīra gaiteni no mazas istabeles, kur atradās rakstāmgalds, dēlis atslēgām un guļamvieta.

—    Uz vienu nakti? Vai esat viens pats?, Vai jums nav nekādu mantu? Tādā gadījumā man jums jālūdz samaksāt jau iepriekš. Trīsdesmit franki un divdesmit procenti apkalpotājiem.

Viņš nolika komisāram priekšā pierakstu burtīcu

—   Vārdu, adresi, pases vai apliecības numuru.

Ja Megrē būtu atvedis sev līdzi meiču, tad šīs formalitātes viņam paietu secen. Pēc tam kad pirms divām nedēļām viņam bija izlikti slazdi, lai priekšlaicīgi aizdabūtu viņu pensijā, komisārs nevēlējās sevi kompromitēt.

Viņš ierakstīja savu vārdu, adresi, apliecības numuru, neuzrādīdams profesiju. Komisāram iedeva atslēgu, un slikti noskuvies sargs piespieda pogu, iedarbinādams gaiteņa zvanu.

Tā nebija vis istabmeita bet vīrietis virskreklā un priekšautā, kas pirmajā stāvā pārņēma klientu un paņēma atslēgu, īgni nopētīdams numuru.

—    Četrdesmit otrais? Sekojiet man.

Viesnīcā nebija lifta, tāpēc apkalpotājs bija tik nelāgā garastāvoklī. Nakts personāls šādos otrās un trešās šķiras iestādījumos bieži vien veidojās no ne pārāk izdevušamies cilvēku sugas īpatņiem — tur bez grūtībām varētu savākt visīstāko brīnumu galmu.

Sis zēns kliboja, un viņa seja ar smailo degunu liecināja par blēža dabu un bojātām aknām.

—       Sitās kāpnes! Nebeidzamās kāpnes! — viņš klusām pukojās. — Maukumāja no viesnīcas!

Ceturtajā stāvā viņš iegāja šaurā gaitenī un apstājās pie 42. numura.

—    Tepat ir. Es atnesīšu jums dvieļus.

Istabās nebija dvieļu — klasiskais triks, lai izpelnītos dzeramnaudu virs noteiktajiem divdesmit procentiem.

Puisis ienāca aplūkoties, vai kaut kā netrūkst, un viņa skats pēkšņi apstājās pie diecdesmit franku naudaszīmes, kuru Megrē neslēpdamies turēja divos pirkstos.

—   Vai tas nozīmē, ka tā ir domāta man?

Viņš izturējās nelaipni, taču nespēja apslāpēt acīs uzplaiksnījušo spīdumu.

—       Varbūt vēlaties skaistu meiteni? Vai lejā neatradāt to, ko meklējāt?

—    Aizveriet uz mirklīti durvis.

—       Sakiet — vai jums nav kādi aizmuguriski nolūki? Cik jocīgi, man šķiet, ka esmu jūs kaut kur redzējis.

—       Varbūt kādu citu, kas man līdzīgs? Vai jūs vienmēr strādājat pa naktīm?

—       Es ne. Man ir nakts maiņa ik otro nedēļu, jo izeju ārstēšanās kursu dispanserā.

—       Tātad jūs strādājat ari dienā un pazīstat klientus, kuri te uzturas regulāri?

—       Ir tādi, kurus pazīstu, ir arī tādi, Kuri te Iero* das retāk, caurbraucot.

Viņa mazās, sasarkušās ačeles šaudījās no naudas* zīmes līdz komisāra sejai un atpaka], pierē bija ievil* kusies rieva, kas liecināja, ka viņš saspringti domā.

—    Es gribētu zināt, vai jūs pazīstat šo sievieti.

Megrē izvilka no kabatas Alinas Bošas fotouzņēmumu, kas jau vairākus mēnešus atradās viņa rīcībā.

—       Es gribētu zināt, vai viņa mēdz nākt šurp kāda vīrieša sabiedrībā.

Apkalpotājs uzmeta skatienu fotogrāfijai, un viņa piere sadrūma vēl vairāk.

—   Vai jūs par mani smejaties?

—    Kāpēc gan?

—       Tāpēc, ka tas ir viesnīcas īpašnieces foto. Cik man zināms.

—   Vai jūs viņu bieži redzat?

—       Vismaz naktī nekad neesmu redzējis. Gadās, ka redzu viņu dienā.

—   Vai viņai viesnīcā ir sava istaba?

—    Istaba un salons — pirmajā stāvā.

—    Taču viņa tos neizmanto regulāri?

—       Es jums vēlreiz saku, ka nezinu. Sad tad viņu redz. Šad tad neredz. Tā nav mūsu darīšana, par viņas uzmanīšanu mums nemaksā.

—   Vai jūs zināt, kur viņa dzīvo?,

—    Kā lai es to zinātu?

—    Un viņas vārdu?

—       Esmu dzirdējis, ka pārvaldniece viņu godā par Boša kundzi.

—       Vai tad, kad viņa uzturas viesnīcā, viņa te paliek’ ilgi?.

—       To cs nevaru pateikt, jo ir vēl vītņu kāpnes, kas savieno pārvaldnieces kabinetu ar pirmo stāvu un īpašnieces numuru.

—       Tātad no šī numura var iziet arī pa otrām kāpnēm?

—    Protams.

—    Ņemiet šo naudu. Tā ir jūsu.

—    Vai jūs esat no policijas?

—    Iespējams.

—       Sakiet, lūdzami, — vai jūs gadījumā neesat komisārs Megrē? Man tā vien rādās, ka es jūs pazīstu. Ceru, ka jūs negrasāties sagādāt nepatikšanas mūsu saimniecei, jo tad arī es riskēju piedzīvot nepatikšanas.

—    Es jums apsolu, ka par jums nebūs ne runas.

Un ar tādu kā burvju mākslinieka veiklību komisāra rokā parādījās otra naudaszīme.

—       Par korektu un patiesīgu atbildi uz vēl vienu jautājumu.

—   Vispirms jautājiet.

—       Vai tad, kad Boša kundze, kā jūs viņu dēvējat, atrodas viesnīcā, viņa pieņem tikai pārvaldnieci vai vēl kādu?

—       Viņa ar personālu nenodarbojas, ja tas ir tas, ko jūs gribat zināt.

—       Tas nav tas, ko es gribu zināt. Viņa savā numurā varētu pieņemt cilvēkus no ielas, kuri neizmanto vis vītņu kāpnes, bet galvenās kāpnes …

Sī naudaszīme bija tikpat kārdinoša kā iepriekšējā Megrē ātri pārtrauca puiša svārstīšanos ar tiešu jautājumu:

—    Kā tad ir?

—       Esmu viņu tikai pāris reižu redzējis garāmejot, gandrīz vienmēr ap dienas vidu. Viņš ir jaunāks un slaidāks par jums.

—       Ar brūniem matiem? Smalkām, melnām Ūsiņam?. Izskatīgs zēns.

Apkalpotājs palocīja galvu.

—    Vai viņam līdzi bija ceļasoma?

—       Lielākoties jā. Viņš mēdz noīrēt istabu pirmaiā stāvā, vienmēr vienu un to pašu, ar numuru 7, tā ir vistuvāk īpašnieces apartamentiem, bet nekad nepaliek pa nakti.

Naudaszīme mainīja īpašnieku. Apkalpotājs naski iebāza to kabatā, taču negāja vis tūlīt ārā, cerēdams, ka būs vēl kāds trešais jautājums, kas ari būtu vērts piecdesmit frankus.

—       Paldies. Es apsolu, ka jums nekādu nepatikšanu nebūs. Pēc dažām minūtēm iešu prom.

Tā kā atskanēja zvans, apkalpotājs steidzīgi metās ārā no istabas, saukdamss

—    Es nāku!

*    * *

—       Vai tev nebija par karstu? — Megrē kundze raizējās. — Ceru, ka tev pietika laika paēst un ka šoreiz tu neapmierinājies ar sviestmaizēm?

—       Apēdu lielisku paeļju «ZELTA NAGLA». Par brokastīm gan piemirsu. Ak tā, biju kopā ar tādu jocīgu izmeklēšanas tiesnesi overnieša bistro.

Viņam bija grūti aizmigt, jo dienā sastaptie daudzie cilvēki neatkāpās, pēc kārtas iznākdami priekšplānā, kur kā kroplīga masa, nedabiski saliecies pie sava braucamkrēsla, gulēja Palmarī.

Kas attiecas uz tiesnesi Anselēnu, tad tas bija tikai instrukciju upuris un noņēmās ar tām vairākas nedēļas. Megrē bija pazinis Palmarī dažādos viņa dzīvesceļa posmos; lai arī viņi atradās dažādās barjeras pu

sēs, starp šiem diviem cilvēkiem bija nodibinājušās ciešas, grūti aprakstāmas saites.

Vai varēja sacīt, ka komisārs cienīja bijušo «ZELTA NAGLAS» īpašnieku? Vārds «cieņa» bija par stipru. Lūkojoties cilvēkos bez aizspriedumiem, piedzīvojis policists zināmos gadījumos nevarēja neizjust kaut ko līdzīgu cieņai.

Tāpat kopš paša sākuma viņš apbrīnoja Alinu, kura kaut kādā ziņā komisāru fascinēja. Komisārs pūlējās viņu izprast, reizēm jau domājās izpratis, lai tūlīt atkal apšaubītu savus secinājumus.

Beigu beigās viņš sasniedza to plūstošo telpu, kas šķīra nomodu no sapņa, un cilvēku silueti izplūda, domas kļuva neskaidrākas, nenoteiktākas.

Visam pamatā bija bailes. Viņš allaž bija iar tām sastapies, nomodā būdams, runādams ar doktoru Pardonu, kuram arī bija nācies tikties ar ļaudīm, kas nespēja izšķirties, būdami tuvu tam, lai dalītos savā nemierā.

Visiem bija bail. Bailes prasmīgi iedveš jau pavisam mazajiem, stāstot briesmustāstus par raganām, un tūlīt pēc tam — skolas gados — bērns baidās rādīt vecākiem uzdevumu burtnīcu ar sliktām atzīmēm.

Bailes no ūdens. Bailes no uguns. Bailes no zvēriem. Bailes no tumsas.

Bailes — piecpadsmit, sešpadsmit gadu vecumā — nepareizi izvēlēties savu vietu dzīvē, palaist garām izdevību.

Pusapziņas stāvoklī visas šīs bailes saplūda kopā kā notis mēmā un traģiskā simfonijā; apslēptās bailes, kuras allaž jūt dvašojam pakausī, negantās bailes, kuras mudina kliegt, bailes, par kurām smej, kad viss jau garām, bailes no nelaimes gadījumiem, no slimības, no policista, no cilvēkiem, no tā, ko viņi varētu sacīt, no-

domāt, no skatieniem, kādus viņi jums uzmet garāmejot.

Nupat vēl, vērdamies kārdinošajā naudas zīmē starp komisāra pirkstiem, slimīgais Bisjēras viesnīcas apkalpotājs svārstījās starp kārdinājumu to iegūt un bailēm tikt atlaistam. Arī vēlāk, parādoties nākamajām naudas zīmēm, darbojās tas pats mehānisms.

Vai viņam vēl joprojām bija bail, ka Megrē izpļāpāsies un viņš tiks iejaukts nepatikšanās, kuras, kā viņš nojauta, bija smagas, sagādājot Dievs vien zina kādus sarežģījumus?

Arī tās bija bailes, kas dzina Pernelu, tagadējo pilntiesīgo «ZELTA NAGLAS» īpašnieku, pienākt un iečukstēt Megrē ausī Zvaigznes ielas adresi. Bailes, ka policija arī turpmāk neliks viņu mierā, bailes, ka viņa iestādījums varētu tikt slēgts kaut kādu priekšrakstu dēļ.

Vai arī Luija kungam bija bail? Līdz šim viņš bija turējies ēnā, it kā bez redzamām saiknēm ar Manuel i vai Alinu. Un, lūk, tagad ir viņa kārta, kad policija jau min uz papēžiem, nonākusi Monmartrā, un nav zināms, ko tas varētu nozīmēt.

Kuram šobrīd ir vairāk bail — Alinai vai Fernānain Barijāram?

Vēl šorīt nevienam nebija aizdomu par sakaru starp šiem diviem dzīvokļiem piektajā stāvā. Barijāra kundze līksmi baudīja dzīvi, neuzdodama sev nekādus jautājumus, kā maza mietpilsonīte, kura saimnieko, cik labi vien prazdama.

Vai Alina bija gājusi gulēt? Likā kā pienaglots palika sēžam viņas dzīvoklī — kluss un savaldīgs. Viņam nekas neliks izkustēties no vietas. Viņa netika ne ārā, ne piezvanīt. Pēkšņi viņa atradās vientulībā, nošķirta no pasaules.,

Varbūt viņa gribēja nokļūt Orfēvru krastmalā, kur varētu protestēt, pieprasīt advokātaJklātbūtni pēc pašas

izvēles?

Oficiāli policija atradās pie viņas tikai tāpēc, lai viņu apsargātu.

Divas durvis un kāpņu laukumiņš viņu šķīra no tā vīrieša, kuru viņa vairākkārt bija pieņēmusi savā slepenajā «BISJERAS» numurā.

Vai Palmari to zināja? Arī viņš mēnešiem bija dzīvojis policijas acu priekšā, ar policistu pie mājas, ar noklausīšanās ierīcei pieslēgtu telefonu, pie tam vēl būdams invalids.

Bet tas nebūt nenozīmēja, ka viņš ierobežoja savu darbību, jo vadīja savējos ar Alinas starpniecību.

Tā bija pēdējā Megrē doma pirms iemigšanas) Alina… Manuels… Alina sauca viņu par papucīti… Būdama agresīva un izsmejoša pret visu pasauli, viņa atmaiga vecā saīda klātbūtnē, aizstāvēdama viņu kā tīģeriene… Alina… Manuels… Alina… Fernāns…

Kaut kā trūka. Megrē pietrūka gaišredzības, lai atminētu, kā tieši. Kāda zobratiņa. Viņš bija par to runājis ar kādu citu, varbūt tiesnesi? Svarīga zobratiņa sakabinājumā ar dimantiem. Alina… Manuels… Fernāns… Manuels atkrīt, jo ir pagalam… Alina… Fernāns … Katrs savā būrītī, virpuļodami viņam apkārt, gaidot Megrē rīcību.

Kad viņš pamodās, Megrē kundze plaši atvēra logu un sniedza viņam kafijas tasi.

—   Vai labi gulēji?

—       Nezinu. Daudz ko nosapņoju, taču vairs neatceros, ko tieši.

—       Tāda pati saule kā vakar, tāds pats priekpilns gaiss, līksmība debesīs, putnu čiepstos, ielas trokšņos

un smārdos.

Tas bija Megrē pats, kas kļuvis citāds un vairs ne

piedalījās, norobežodamies no austošās dienas rotaļīgā kora.

—    Tu izskaties noguris.

—    Man priekšā smaga diena, daudz kas jāpaveic.

Viņa jau bija to uzminējusi, viņam vakarvakarā pārnākot, taču netika uzdevusi nekādus jautājumus.

—       Tu vilksi savu pelēko uzvalku, vai ne? Tas ir plānāks nekā pārējie.

Vai viņš dzirdēja? Komisārs nedomājot ieturējās, bez garšas izdzerdams divas tases kafijas. Nenodrebinādamies noskalojās zem aukstas dušas un izklaidīgi apģērbās, aizmirsdams apvaicāties par pusdienu ēdienkarti. Viņš vienīgi apvaicājās:

Vai vakardienas omārs bija labs?

t— Tur vēl pietiekami palika pāri salātiem.

—    Izsauc man taksometru, lddzu.

Nekādu autobusu šorīt, pat ne ar platformu. Nekādu skatu, krāsainu bildīšu, kurām viņš tīksmi bija ļāvis slīdēt gar acīm.

—    Uz Orfēvru krastmalu!

Vispirms uz savu kabinetu.

—       Savienojiet mani ar Fernānu Barijāru… Zvaigznes laukums 42—38… Malo! Barijāra kundze? Te komisārs Megrē… Lūdzu, paaiciniet savu vīru… es gaidu, jā…

Viņa roka neviļus aptaustīja uz rakstāmgalda kaudzē sakrautās atskaites.

—       Halo! Barijār?… Tas atkal esmu es… vakar piemirsu palūgt, lai jūs arī šorīt un visu dienu paliekat mājas… Es zinu! Es zinu!… Jo ļaunāk! Jūsu klienti pagaidīs… Nē, man nav īre jausmas, cikos jūs apmeklēšu …

No Likā bija tikai personiska satura zīmīte komisāram, viņa atskaite būšot gatava vēlāk.

«Nekā svarīga, ko paziņot. Viņa staigāja pa dzīvokli līdz diviem naktī vairākiem lāgiem. Kad viņa gāja man garām, domāju, ka metīsies virsū, lai saskrāpētu ģīmi. Beigu beigās viņa ieslēdzās savā istabā, un pēc kādas pusstundas viss apklusa. Nedzirdēju vairs ne mazākā troksnīša. Astoņos, kad 2anēns mani nomainīja, likās, ka viņa guļ. Es piezvanīšu uz krastmalu ap pulksten vienpadsmitiem, lai apvaicātos, vai neesmu jums vajadzīgs.»

Lapuenta atskaite nebija interesantāka par šo. Viņš piezvanījis ap trijiem naktī.

«Nodot komisāram Megrē. Luija kungs ar galdabiedri līdz vienpadsmitiem palika «ZELTA NAGLA». Meiču sauc Luize Pēgasa, saukta Lulū Torpēda — ar tādu vārdu viņa uztājas striptīza klubā «ZAĻAJĀ BUMBULĪTI» Pigāla laukumā programmas beigās.

Luija kungs viņu pavadīja. Es viņiem sekoju un ierīkojos pie tuvākā galdiņa. Izmantodama aktieru ieeju, Lulū parādījās uz skatuves, bet pēc numura beigām ar draudzenēm uzturējās bārā, kur uzkurināja klientos dzeršanas kāri. Luija kungs nekur negāja, nezvanīja pa telefonu, nevienu mirkli netika pametis zāli. Neilgi pirms trijiem Lulū pienāca un iečukstēja viņam kaut ko ausī. Viņš pieprasīja savu cepuri un man pa priekšu izgāja laukā. Drīz vien iznāca arī Lulū. Abi kājām devās uz mēbelētām istabām Senžorža laukumā, tā saucamo Skvēra viesnīcu.

Es izvaicāju nakts portjē. Luize Pēgasa dzīvo tur jau vairākus mēnešus. Viņa bieži pārnāk vīrieša sabiedrībā, taču vīrietis reti kad ir viens un tas pats. Sī ir otrā vai trešā reize, kad Luija kungs viņu apmeklē mājās. Es zvanu no bistro, kuru tūlīt taisīs ciet. Turpinu novērošanu.»

—    2anvjē! Kur ir Zanvjē? Vai viņš vēl nav ieradies?.

—    Viņš izgāja uz tualeti, komisāra kungs.

Ienāca 2anvjē.

—    Aizsūti kādu uz Skvēra viesnīcu Senžorža laukumā, lai nomaina Lapuentu, kas droši vien ir gaužām novārdzis. Ja viņam nav nekā jauna, ko ziņot, lai dodas gulēt un piezvana pēcpusdienā. Iespējams, ka viņš vēl būs man vajadzīgs.

Viņš tik tikko paguva ieiet atskaitīties, ienākdams pats pēdējais. Viņam pievērsās sazvērnieciski acu skati, jo komisāra sejas izteiksme liecināja par lielu ķērienu, tāpat mērķtiecīgais izskats un kaujinieciskā pīpe, kuru viņš tik cieši iekoda zobos, ka reizēm salūza iemute.

—   Atvainojifet, priekšnieka kungs.

Viņš neklausījās, ko runā apkārt. Kad pienāca komisāra kārta, viņš apmierinājās ar to, ka norūca:

—    Turpinu izmeklēt Manuela Palmarī nāves apstākļus. Ja labi veiksies, es ceru pie viena notvert dārglietu zādzību organizētājus.

—    Atkal jūsu vecās idejas! Cik gadus jūs jau turējāt aizdomās Palmarī?

—    Daudzus gadus, tas tiesa.

Viņu jau gaidīja iarī citas atskaites: no Gastēna Reneta un tiesu medicīnas eksperta. Visas trīs lodes, kuras nonāvēja Manuelu, vienai no tām iestrēgstot braucamkrēsla atzveltnē, bija izšautas no Palmarī «Smita un Vesona» markas šaujamrīka.

—   Zanvjē! Panāc šurp uz mirklīti.

Komisārs nodeva viņam rīkojumu, kā organizēt novērošanu Akāciju ielā.

Mazliet vēlāk komisārs izgāja pa stiklotajām durvīm, kas ved no policijas pārvaldes uz Tiesu pili. Viņam nācās uzkāpt divus stāvus augstāk, lai uzmeklētu tiesneša Anselēna kabinetu, kas atradās turpat vai zem jumta.

Tas nebija viens no labiekārtotajiem kabinetiem, kurus rezervēja jaunatnācējiem, un tiesnesim nācās visu

dienu dedzināt gaismu un pat grīdu nokraut ar papīra grēdām.

Ieraudzīdams Megrē, resnītis tiesnesis berzēja rokas.

—    Jūs varat izmantot šo laiciņu pēc savas patikas,— viņš sacīja savam sekretāram. — Sēdieties, dārgais komisār. Es alkstu uzzināt, ko jums izdevies atklāt.

Megrē pastāstīja viņam par saviem vakardienas meklējumiem un šorīt saņemtajām atskaitēm.

—   Vai jūs cerat, ka visi šie izkliedētie elementi nostāsies savās vietās, veidojot vienu veselu?

—    Katram, kas iesaistīts šajā lietā, ir bail. Šobrīd katrs ir nošķirts no citiem bez jebkādas iespējas sazināties …

—    Es saprotu! Es saprotu! Ļoti viltīgi! No otras puses neaprēķināmi. Es nespētu ko tādu izdomāt, bet sāku saprast jūsu taktiku. Ko jūs tagad gribat darīt?

—    Vispirms aizstaigāt līdz Lafaijeta ielai, kur vienā bodītē un uz ielas ik rītus notiek tirgošanās ar dimantiem. Es pazīstu vairākus dimantu slīpētājus. To nostūri man šad un tad iznāk apmeklēt. Pēc tam došos pārbaudīt rēķinus — kā jau varat iedomāties — pie kartona fabrikanta Zelo.

Tātad, ja es pareizi saprotu, lieta risinās tā…

Un tiesnesis ar blēdīgajām acīm sāka mazpamazām šķetināt lietas būtību — tas rādīja, ka viņš daļu nakts pavadījis, studējot lietas materiālus.

—    Es domāju, ka jūs uzskatāt Palmarī par bandas vadoni. Savā Monmartra bārā viņš ilgus gadus dibināja pazīšanās ar visu vecumu klaidoņiem, kuri tur sarunāja tikšanos. Vecā paaudze pamazītēm izklīda pa visu Franciju, taču savā starpā joprojām uzturēja sakarus. Citādi sakot, Palmarī ar vienu telefona zvanu varēja izrīkot divus vai trīs cilvēkus, kuri bija vajadzīgi šādam vai tādam uzbrukumam. Tā?

Megrē piekrita, maģistra pacilātības uzjautrināts.

—    Pat atrauts no pasaules pēc uzbrukuma viņam, viņš bez kādiem kavēkļiem varēja vadīt savu organizāciju iar Alinas Bošas starpniecību. Tūlīt pat viņš nopirka māju, kurā abi dzīvoja, un es šobrīd prātoju, vai tas netika darīts ar tālejošu mērķi.

—    Starp citu, tas viņam deva iespēju uzteikt kādam īrniekam tad, ja būtu vajadzīgs tukšs dzīvoklis.

—    Piemēram, Barijārs. Ir visai parocīgi, policijas uzraudzībā esot, dabūt sev līdzdalībnieku tajā pašā stāvā. Vai jūs domājat, ka Barijārs spētu apstrādāt dārgakmeņus un pārdot tos tālāk?

—    Pārdot, protams. Apstrādāt — ne, jo tas ir viens smalks darbiņš. Barijārs izdarīja atzīmes par juvelieru izstādītajām precēm, kuru dēļ būtu vērts organizēt ielaušanos, ar viņa nodarbošanos tas bija viegli paveicams. Ar Alinas starpniecību, tai laiku pa laikam izsprūkot no mūsu uzraudzības un ierodoties «BISJĒRAS» viesnīcā …

—    Tāpēc šis pirkums — viesnīca, kas bija arī labs kapitālieguldījums.

—    Līdzdalībnieki ieradās no provinces — uz dienu vai divām dienām. Alina vai varbūt Barijārs tos sagaidīja noteiktā vietā, lai paņemtu dārgakmeņus.

Visbiežāk tie, kas izdarīja ielaušanos, atkal aizbrauca neizsekoti, pat nezinādami, kā labā strādājuši, tāpēc arī tie daži klaidoņi, kurus mums izdevās aizturēt, neko nezināja pateikt.

—   Te kaut kā trūkst.

—   Tas tiesa. Trūkst dimantu slīpētāja.

—    Labu veiksmi, Megrē. Vai neiebilstat, ka es jūs tā saucu? Sauciet mani par Anselēnu.

Komisārs smaidīdams atbildēja:

—    Centīšos. Rakstīdams pagājušās atskaites izmeklēšanas tiesnešiem, īpaši kādam Komeljo, esmu tā nopūlējies, ka vienā paņēmienā nekas tāds neizdodas.

Gaidot pavadiet veiksmīgu dienu, tiesneša kungs. Es jums piegādāšu ziņas.

Kad viņš no sava kabineta piezvanīja uz Gobelēnavēnijas kartonāžas ražotni, atsaucās 2e!o dēls.

—    Nē, Zelo kungs. Jums nav ne par ko jāuztraucas. Runa ir par kādu rēķinu pārbaudi, kam ar jūsu tirdzniecības nama reputāciju nav nekāda sakara. Jūs sakāt, ka Fernāns Barijārs ir lielisks aģents, un es jums ticu. Tikai gribētos zināt, kuri juvelieri viņam nodevuši pasūtījumus pēdējo divu gadu laikā. Domāju, ka jūsu grāmatvedībā šo sarakstu varētu viegli sagatavot, es pēcpusdienā ienāktu to paņemt. Neuztraucieties. Mēs protam būt smalkjūtīgi.

Inspektoru kabinetā viņš kā parasti nopētīja visus apkārtējos, līdz beidzot apstājās pie Zanvjē.

—   Vai nav nekā svarīga?

—    Nē, patron. Beidzu rakstīt atskaiti, tā var arī pagaidīt. Vienmēr tā papīru smērēšana.

—    Paņem cepuri un nāc man līdzi.

Megrē bija piederīgs tai paaudzei, kuras vīrieši necieta autovadīšanu. Turklāt viņš nepaļāvās uz savu izklaidīgo dabu ar paradumu gremdēties neskaidrās iedomās un aizsapņoties izmeklēšanas laikā.

—    Lafaijeta un Kadetielas stūris.

Policijas princips bija, dodoties svarīgā uzdevumā, vienmēr iet divatā. Ja vakarvakarā «ZELTA NAGLA» viņam līdzi nebūtu bijis Lapuenta, viņam nebūtu ko sūtīt izsekot Luija kungu un paietu vairākas dienas, kamēr ienāktu prātā painteresēties par Fernāna Barijāra izrīcībām.

—    Atradīšu vietu, kur novietot auto, un tad jums pievienošos.

Zanvjē, tāpat kā komisārs, pazina dārgakmeņu tirgu. Taču lielākā daļa parīziešu, pat tādu, kuri ik rītus

gāja pa Lafaijeta ielu, nevarēj,a iedomāties, ka šie vienkārši ģērbtie vīreļi, kuri atgādināja ierēdņus un, sanākuši bariņos, tērzēja uz ietves vai pie alus pārdotavas galdiņiem, kabatās slēpa reti vērtīgus dārgakmeņus.

Sie akmeņi, ievietoti mazos maisiņos, gāja no rokas rokā, līdz sasniedza saņēmēju. Sajā noslēgtajā pasaulē, kur katrs pazina katru, valdīja savstarpēja uzticēšanās.

—    Sveiks, Bērenštein!

Megrē paspieda roku kādam garam un izdilušam tipam, kaš pameta abus savus sarunu biedrus pēc tam, kad gluži kā vienkāršu vēstulīti bija iebāzis kabatā maisiņu ar dimantiem.

—    Sveiks, komisār. Vēl kāda ielaušanās pie juvelieriem?

—    Pēdējā nedēļā nav gadījies.

—    Jūs joprojām meklējat to tipu? Es jau reizes div» desmit apvaicājos saviem kolēģiem. Viņi, tāpat kā es, pazīst visus Parīzes slīpētājus. Kā jau jums teicu, viņu nav daudz, esmu ar mieru par viņiem galvot. Neviens neriskēs pārtaisīt nozagtus akmeņus, pat ja būs tikai aizdomas, ka tie varētu būt zagti. Šiem ļautiņiem ir laba oža, varat man ticēt! Vai iedzersit vienu alus kausiņu kopā ar mani?

—    Labprāt. Tiklīdz mans inspektors būs pārnācis pāri ielai.

—    Paskat tik! Zanvjē! Jūs esat vīrā, ko?

Viņi sasēdās ap galdu, kamēr starp galdiņiem, kājās stāvēdami, runājās starpnieki. Reizumis kāds no viņiem izvilka pulksteņmeistara lupu, lai tuvāk aplūkotu apskatāmo akmeni.

—    Pirms kara divi galvenie slīpēšanas centri bija Anvērā un Amsterdamā. Dīvainā kārtā es gan nekad neesmu varējis saprast, kāpēc slīpētāji lielākoties nāk no Baltijas zemēm.

Anvčrā viņiem bija ārzemnieku pases, un, kad viņi manījia vācu tuvošanos, tie devās uz Ruānu, bet tālāk uz Savienotajām Valstīm.

Karam beidzoties, amerikāņi centās viņus paturēt. Taču izdevās paturēt tikai kādus desmit no visiem, jo viņiem tur nepatika. Atpakaļceļā daži tomēr ļāvās savaldzināties un pialika Parīzē. Jūs viņus varat sameklēt Merē kvartālā un Sentantuāna kvartālā. Katrs no viņiem ir zināms, katram ir savs jājamzirdziņš, jo tas ir amats, kuru dēls manto no tēva un kuram ir savi noslēpumi.

Megrē uzlūkoja viņu iar pēkšņi satumsušu skatienu, it kā turpinājumu nevēlētos noklausīties.

—    Pagaidiet. Jūs teicāt…

Kāds vārds Bērenšteina teiktajā bija viņu pārsteidzis.

—    Ko es tādu pateicu, kas būtu varējis jūs satraukt?

—    Vienu mirklīti! Vācu tuvošanās… Anvēras dimantslīpētāji, kas… Savienotās Valstis… Daži, kas palika tur… Kāpēc šīs pārvietošanās laikā kāds nebūtu varējis palikt Francijā?

—    Tas ir iespējams. Lielākoties tie bija ebreji, kas varēja nokļūt koncentrācijas nometnēs vai krematoriju krāsnīs.

—   Ja tikai…

Komisārs pēkšņi piecēlās.

—    Braucam, Zanvjē! Kur ir lavs auto? Sveiks, Bērcnštein. Piedodiet. Man vajadzēja jau agrāk par to iedomāties…

Un Megrē cik ātri vien spēdams veikli laipoja starp ļaužu pulciņiem, kuri pulcējās uz ietves.

6.  NODAĻA

Zanvjē lūkojās taisni uz priokšu, mazliet ciešāk kā parasti sažņaudzis rokās mazās, melnās automašīnas stūri, droši vien cīnīdamies ar vēlēšanos ielūkoties līdzās sēdošajam Megrē sejā. Vienbrīd viņš jau atvēra muti, lai uzdotu jautājumu, kas dedzināja lūpas, taču izrādījās pietiekami savaldīgs, lai ciestu klusu.

Viņš bija labi sastrādājies ar komisāru jau kopš savas stāšanās darbā policijā, bijia strādājis plecu pie pleca ar viņu, izmeklējot simtiem lietu, un ikreiz aizrautīgi sekoja notikumu attīstībai.

Vakar Megrē bija moži un nevaldāmi ķēries pie darba, velkot gaismā darbojošās personas, izgrozot un viļājot tās apaļīgajās ķetnas kā kaķis, spēlējoties ar peli, un atkal novietojot katru sava vietā. Sūtīja inspektorus gan šur, gan tur it kā bez kāda plāna, cerot uz to, ka tur šā vai tā kaut kas iznāks.

Piepeši viņš vairs nerotaļājās. Zanvjē līdzās bija cits cilvēks, cilvēkveidīga masa, kuru nekas un neviens nespēja ietekmēt, gluži vai nospiedošs monolīts.

Rītam pārtopot dienā, Parīzes ielas un avēnijas jūlija tveicē izvērtās īstā mākslīgajā uguņošanā — visur redzēja gaismas uzplaiksnījumus; tie atspulgoja kārniņu jumtos un sārtos dakstiņos, logu rūtīs, kur sārtojās ģerānijas; tie atspīdēja daudzkrāsainajās automašīnu virsbūvēs — zilās, zaļās, dzeltenās, spožās autotaurēs, izskanot uzsaucienos, bremžu kaucienos, zvanos un griezīgajos policistu svilpienos.

Varētu sacīt, ka melnā automašīna šajā simfonijā bija kā klusuma un nosvērtības sAlina, bet pats Megrē — kā necaursitama siena, kas droši vien neredzēja neko no visa apkārtējā, neko nedzirdēja un pat nepamanīja, ka Akāciju iela jau klāt.

—    Esam klāt, patron.

Viņš smagi izrausās no mašīnas, kas bija kļuvusi viņa apmēriem pārāk šaura, ar neko neredzošu skatienu pavērās pazīstamajā ielā, pēc tam pacēla galvu, ar skatu aptverdams visu namu, tā stāvus un iemītniekus.

Viņam vēl pietika laika izkratīt pelnus uz ietves, sitot pīpi pret kurpes papēdi, piebāzt to atkal no jauna un aizdedzināt.

Zanvjē nevaicāja, vai viņu pavadīt, un neko nesacīja arī Zanēnam, kas uzmanīja māju, brīnīdamies, kāpēc komisārs izliekas viņu nepazīstam.

Megrē de^ās uz liftu, un inspektors viņam sekoja. Tā vietā, lai nospiestu piektā stāva pogu, komisārs izvēlējās sesto stāvu, kur, sperdams lielus soļus, devās pažobeļu virzieni

Pagriezies pa kreisi, viņš apstājās pie kurlmēmā durvīm un, zinādams, ka atbildes nebūs, pagrieza rokturi. Durvis padevās. Flāma istaba bija tukša.

Komisārs atrāva drēbju pakaramā aizkaru un aplūkoja nedaudzos vairāk vai mazāk apnēsātos apģērbus.

Viņa skatiens izpētīja visus istabas kaktus, pēc tam viņš nokāpa stāvu zemāk, mirkli svārstījās, tad atkal iegui^jjāg liftā un nobrauca beletāžā.

Durvju sardze sēdēja savā ložā ar čību labajā un kurpi kreisajā kājā.

—   Vai jūs nezināt — Klaēss ir izgājis?

Redzbt viņu tik saspringtu, durvju sardze satraucās.

—    Nē. Viņš vēl nav kāpis lejā.

—   Vai jūs neesat izgājusi no savas sargbūdas?

—       Neesmu pat izgājusi noslaucīt kāpnes. Kaimiņiene izpalīdzēja, jo man atkal uznākušas sāpes.

—   Vai viņš pa nakti neizgāja no mājas?

—       Neviens nav izgājis. Es tikai ielaidu tos, kuri nāca iekšā. Jums taču pie mājas ir inspektors, kas pateiks to pašu.

Megrē domāja un gudrojia, to varēja redzēt pēc sejas izteiksmes maiņām, kuras Zanvjē bija apguvis personīgos nolūkos.

—       Sakiet… Katram īrniekam, ja es pareizi saprotu, ir ierādīts savs stūrītis bēniņos …

—       Tas tiesa. īstenībā katrs var noīrēt lielāku kaktu kā kalpones istaba.

—    Tas nav tas, ko es vaicāju. Un pagrabi?

Pirms kara bija tikai divi lieli pagrabi, tur katrs savas ogles novietoja savā kaktā. Kara laikā, kad ogles kļuva tikpat dārgas kā ikri, sākās strīdi, vienam vai otram likās, ka viņa kaudzīte sarukusi. īsāk sakot, ipašnieks tolaik lika uzcelt starpsienas ar durvīm un piekaramajām atslēgām.

—    Tātad katram īrniekam ir savs pagrabs?

—   Jā.

—    Arī Klaēsam?

—       Nē. Viņš īrē istabu, nebūdams īrnieks, tas ir, viņš aizņem kalpones istabu.

—    Un Barijāriem?

—    Protams.

—   Vai jums ir pagraba atslēgas?

—       Nē. Es jau jums teicu, ka tos aizslēdz ar priekškaramajām atslēgām. Katram īrniekam ir sava.

—    Vai jūs varat redzēt, jia kāds nokāpj pagrabā?

—       No šejienes nevaru. Pagraba kāpnes atrodas pretī kalpotāju kāpnēm. Tikai jāpagrūž durvis, uz kurām nav uzraksta un pie kurām nav salmu paklāja.

Megrē atkal iekāpa liftā, lūkodamies tieši acīs 2anvjē, taču nesacīdams ne vārda. Viņam pietrūka pacietības piezvanīt pie Barijāra durvīm, un viņš nikni piedauzīja ar dūri. Barijāra kundze atvēra durvis ar iztrūcinātu seju, tērpusies kokvilnas auduma kleitā.

—   Jūsu vīrs?

—       Ir savā kabinetā. Viņš teica, ka jūs viņam esot aizliedzis iet uz darbu.

—    Pasauciet viņu.

Parādījās Barijāra stāvs, tērpies pidžamā un mājas ģērbā. Lai kā viņš pūlējās savaldīties, viņa sejas izteiksme bija drūmāka un izturēšanās veidā mazāk pašpārliecinātības nekā vakar.

—    Paņemiet pagraba atslēgu.

—    Bet…

—    Dariet, ko teicu.

Likās, ka tas nenotiek īstenībā, bet kādā nereālā pasaulē vai — drīzāk — murgā. Piepeši saites starp viņiem bija kļuvušas citādas. Varētu sacīt, ka ikviens šobrīd atradās šoka stāvoklī, vārdiem mainījās saturs — tāpat kā žestiem un skatieniem.

—    Ejiet pa priekšu.

Viņš iestūma Barijāru liftā un pirmajā stāvā izrīkoj a:

—    Uz pagrabu.

Barijārs likās aizvien nenoteiktāks, Megrē aizvien apņēmīgāks.

—    Vai šīs ir īstās durvis?

—    Jā.

Viena vienīga spuldze, turklāt visai vārgi, apgaismoja baltu sienu, kādreiz numurētās durvis ar izdzisušiem numuriem, kur uz nolupušās krāsas varēja saskatīt piedauzīgus uzrakstus.

—       Cik daudz ir atslēgu, ar kurām var atslēgt nodalījumus?

—    Man ir tikai viena.

—    Kam varētu būt otra?

—    Kā lai es to zinu?

—    Vai jūs savu neesat devis nevienam?

—    Nē.

—    Vai šo nodalījumu lietojat tikai jūs ar sievu?

—    Mēs gadiem neesam te bijuši.

—    Atveriet.

Aģentam drebēja rokas, un viņa stāvs šajā nostūri izskatījās daudz groteskāk nekā viņa mietpilsoniskajā dzīvoklī.

—    Kā ir? Taisiet vaļā!

Durvis pakustējās kādus piecpadsmit centimetrus uz priekšu un apstājās.

—    Jūtu pretestību.

—    Piespiediet stingrāk. Ja vajag, piespiediet ar plecu.

Zanvjē pārsteigts uzlūkoja Megrē, pēkšņi nupratis,

ka komisārs — diez kopš kura laika — jau bija paredzējis šādu notikumu attīstību.

—    Mazliet padodas.

Piepeši parādījās kāja, kas nokarājās. Durvis, tālāk vērdamās, atklāja otru kāju. Tukšumā karājās ķermenis —■ ar kailām kājām — kādu pusmetru no cietā klona.

Tas bija vecais Klaēss kreklā un noskrandušās biksēs.

—    Uzliec viņam rokudzelžus, Zanvjē.

Inspektors pa kārtai nopētīja gan pakārto, gan Barijāru. Pēdējais, ieraudzījis rokudzelžus, iebilda:

—    Vienu mirklīti, lūdzu!

Taču nospiedošais, neizdibināmais Megrē skatiens viņu apklusināja, un viņš vairs nepretojās.

—       Ej ārā un uzmeklē Zanēnu. Tur viņš vairs nav nepieciešams.

Tāpat kā bija darījis augšā, Megrē izpētīja šauro telpu visā garumā, varēja manīt, ka ik sīkums uz mūžīgiem laikiem iegūla viņam atmiņā. Viņš pataustīja vairākus instrumentus, izvTicis tos no kādas somas, pēc tam sapņaini noglāstīja smagu, cieši zemei pieskrūvētu galdu.

—    Tu paliksi šeit, Zanēn, kamēr būs klāt pārējie.

Nelaid iekšā nevienu. Pat ne savus kolēģus. Nepieskarieties nekam, un tu ari ne. Skaidrs?

—    Skaidrs, patron.

—    Braucam.

Viņš noskatījās, kā Barijārs, kura stāvs ar rokām uz muguras vairs nelīdzinājās pats sev, dodas uz priekšu stīvi kā manekens.

Viņi nebrauc^ ar liftu, bet piektajā stāvā uzkāpa pa kalpotāju kāpnēm, nevienu nesatikdami. Barijāra kundze, kas saimniekoja virtuvē, nesavaldīgi iekliedzās, ieraudzījusi vīram ap rokām rokudzelžus.

—    Megrē kungs!

—    Tūlīt, tūlīt, kundze. Man vispirms jāpiezvana.

Nelikdamies ne zinis par citiem, viņš iebrāzās Barijāra kabinetā, kur oda pēc atdzisušiem cigarešu dūmiem, un uzgrieza tiesneša Anselēna numuru.

—    Halo! Jā, te Mcgrē. Es esmu stulbenis, dārgais tiesnesi. Un jūtos vainīgs kāda cilvēka nāvē. Jā, jauns upuris. Kur? Akāciju ielā, protams. Tas bija tas, ko man vajadzēja iedomāties no paša sākuma. Grābstījos pa brikšņiem — tā vietā, lai pievērstos vienīgajām pēdām, •kam bija kāds svars. Bēdīgākais, ka šis trešais ķēdes loceklis, ja tā var teikt, jau gadiem man nelika miera.

Atvainojiet, ja es šobrīd nestāstu sīkumus. Pagrabā ir pakārtais. Ārsts, protams, noskaidros, ka viņš nav pats pakāries un ka viņš bijis jau miris vai ievainots, kad ielikts cilpā. Tas ir vecs vīrs.

Vai drīkstu jūs lūgt parūpēties, lai Parkē pārāk ātri neiejaucas? Es esmu ļoti aizņemts ar piektā stāva iemītniekiem un negribētu, ka mani traucē, pirms iegūti kādi rezultāti. Nezinu, cik ilgi tas vilksies. Uz redzēšanos. Ak vai! Nē, mums neiznāks vis kopā paēst pie tā patīkamā overnieša.

Pēc brīža viņš paaicināja pie :aparāta savu veco līdzstrādnieku Moēru, identifikācijas lietpratēju.

—       Man vajadzīga ļoti rūpīga apstrāde, gribētos, lai tā nenotiktu lielā drūzmā. Nav vēlams, ka Parkē un tiesnesis nāktu tajā pagrabā visu aptaustīt. Tu atradīsi priekšmetus, kuri tevi darīs uzmanīgu. Varbūt vajadzēs izzondēt sienas un uzrakt grīdu.

Viņš nopūzdamies piecēlās no Barijāra atzveltnes krēsla un šķērsoja salonu, kur saimnieks sēdēja pretī Zanvjē, kas smēķēja cigareti. Megrē iegāja virtuvē un atvēra ledusskapi.

—    Vai atļausit? — viņš pavaicāja Barijāra kundzei.

—    Sakiet, komisār…

—    Pēc maza brītiņa, labi? Es mirstu aiz slāpēm.

Kamēr viņš atkorķēja alus pudeli, viņa paklausīga

un nobijusies turēja glāzi.

—    Jus varat ticēt, ka mans vīcs …

—    Es nekam neticu. Nāciet līdzi.

Viņa apjukusi sekoja komisāram kabinetā, kur viņš gluži dabiski iatkal iesēdās Barijāra krēslā.

—    Apsēdieties. Saņemieties. Jūs sauc Klaēsa, vai ne?

—    Jā.

Viņa nosarkusi svārstījās.

—       Paklausieties, komisāra kungs. Tas laikam ir svarīgi?

—       Kopš šī brīža viss ir svarīgs. Es jums neslēpšu, ka ikkatram vārdam ir svars.

—       Mani patiešām sauc Klaēsa. Tas ir mans meitas vārds, tā rakstīts pasē.

—    Bet?

—    Es nezinu, vai tas ir mans īstais vārds.

—       Sirmgalvis, kas dzīvoja mansardā, ir jūsu radinieks?

—       Nedomāju vis. Es nezinu. Tas viss notika tik sen! Es vēl biju maza meitenīte.

Par kādu laiku jūs runājatž

—       Par Duč bombardēšanu bēgļu laikā. Vilcieni un atkal vilcieni, no kuriem kāpa ārā ļaudis, lai nogultu aizsegā. Sievietes, kas nesa asiņojošus bērnus. Viri ar saitēm ap rokām, vilciens, kas brauca tālāk. Un beigās sprādziens, kas atgādināja pastardienu.

—    Cik veca jūs bijāt?

—    Getri gadi? Mazliet vairāk vai mazāk?

—   No kurienes šis Klaēsa uzvārds?

—       Domāju, ka tas ir manas ģimenes uzvārds. Kā rādās, es biju to nosaukusi.

—    Un vārds?

—    Mina.

—   Vai jūs runājāt franciski?

—       Nē. Tikai flāmiski. Es nekad nebiju redzējusi pilsētu.

—   Vai jūs atceraties sava ciemata nosaukumu?

—    Nē. Bet kāpēc jūs neko nesakāt par manu vīru?

—       Kad pienāks laiks, es to darīšu. Kur jūs satikāt veco?

—       īsti nezinu. To, kas notika pirms sprādziena un tūlīt pēc tā, nespēju atsaukt atmiņā. Man liekas, ka gāju kopā ar kādu, kas turēja mani pie rokas.

Megrē nocēla telefona klausuli un lūdza savienojumu ar Duē mēriju. Viņu savienoja, neliekot ilgi gaidīt.

—    Mēra ikunga nav, ir tikai ģenerālsekretārs.

Viņš bija varen pārsteigts, dzirdēdams Megrē jautājumu:

—   Cik jums gadu?

—    Trīsdesmit divi.

—    Un mēram?

—    Četrdesmit trīs gadi.

—    Kas bija mērs, kad 1940. gadā ieradās vācieši?

—       Doktors Nobels. Viņš bija mērs vēl desmit gadus pēc kara.

—   Vai viņš ir miris?.

—   Nē. Neraugoties uz lielo vecumu, viņš joprojām praktizē savā namā Lielajā laukumā.

Pēc trim minūtēm Megrē jau runāja pa telefonu ar doktoru Nobelu, un Barijāra kundze apjukusi klausījās.

—    Piedodiet, dakter. Te komisārs Megrē no policijas. Runa nav vis par jūsu pacientiem, bet par senu notikumu, kas varētu ieviest skaidrību šodienas dramatiskajos notikumos. Vai tā bija Duē stacija, kas tika bombardēta gaišā dienas laikā 1940. gadā, kad tur atradās vairāki bēgļu vilcieni, bet simtiem citu bēgļu gaidīja vilcienus?

Nobels nebija aizmirsis tik svarīgu savas dzīves notikumu.

—    Es tur biju, komisāra kungs. Tās ir briesmīgākās atmiņas, kādas vien var būt. Viss bija klusu. Uzņemšanas dienests ēdināja beļģu un franču bēgļus, kuriem ar vilcieniem vajadzēja doties uz dienvidiem. Sievietes ar bērniem pulcējās pirmās klases uzgaidāmajā zālē, kur viņām izdalīja pudelītes un tīrus autiņus. Ar to nodarbojās kādas desmit medmāsas. Neviens gan nedrīkstēja attālināties no vilciena, taču bufetes vilinājums bija pārāk liels. īsāk sakot, cilvēki atradās visur. Te pēkšņi, tajā pašā brīdī, kad iekaucās sirēnas, stacija nodrebēja, stikli izbira, ļaudis sāka kliegt — nebija iespējams saprast, kas īsti notiek. Vēl šodien nav zināms, cik uzlidojumu un cik lidmašīnu bija. No ārpuses tas izskatījās tikpat murgaini, cik no iekšpuses, staciias priekšā un uz peroniem saplosīti ķermeņi, rokas, kājas, ievainotie, kas skrēja, krūtis, vēderus saķēruši, neprātīgas acis.

Man laimējās palikt neskartam, un es mēģināju uzgaidāmās zāles pārvērst pirmās palīdzības punktos. Ambulanču un vietu slimnīcās visiem ievainotajiem nepietika. Palīdzēju uz vietas, vairāk kā nepiemērotos apstākļos taisīju steidzamas operācijas.

—   Jūs, protams, neatceraties kādu garu, tievu viru — beļģi, kuram varēja būt pilnīgi saplosīta seja un kurš pēc tam kļuva kurlmēms?

—    Kāpēc jūs man par viņu vaicājat?

—    Tāpēc, ka interesējos par viņu.

—    Gluži otrādi, es viņu ļoti labi atceros un bieži par viņu domāju. Es toreiz biju mērs, vietējā Sarkanā Krusta prezidents, kā ārsts darbojos uzņemšanas komitejā. Kā mērs pūlējos apvienot ģimenes, identificēt smagi ievainotos un mirušos, kas ne vienmēr bija viegli. Starp mums runājot, mēs apbedījām vairākus neviena nepazītus mirušos, īpaši — kādu pusduci veco ļaužu, kuri bija pametuši pansionātu. Vēlāk mēs velti meklējām, no kurienes viņi nākuši.

Sajā nesakarīgajā juceklī un apdullumā man atmiņā palikusi ļaužu grupa: vesela ģimene — padzīvojis vīrietis, divas sievietes, trīs vai četri bērni — bumbas viņus burtiski bijia saplosījušas gabalos.

Pie šīs grupas es redzēju to vīrieti, kuram galvas vietā bija tikai asiņojoša masa, es liku viņu uz galda, brīnīdamies, ka viņš nav akls, nedz arī ievainots dzīvībai svarīgās vietās. Nezinu, cik šuves man nācās uzlikt, lai sašūtu viņa miesu. Maza meitenīte, kas bija palikusi neskarta, turējās dažu soļu attālumā un šķietami vienaldzīgi sekoja manām kustībām. Vaicāju viņai, vai tas ir kāds no viņas tuviniekiem — tēvs vai vectēvs, bet nesapratu, ko viņa flāmiski man atbildēja.

Pēc pusstundas, operēdams kādu ievainoto, redzēju šo cilvēku jau ejam prom, un mazā meitene sekoja viņam. Tas bija diezgan šausminošs skats — pat tajā nekārtībā, kāda tur valdīja. Es biju apsaitējis ievainotajam galvu, uzlikdams milzīgu pārsēju, viņš gāja, neko neredzēdams, pūlim pa vidu, un nelikās, ka būtu pamanījis meitenīti, kura sekoja viņam pa pēdām.

Es liku kādam no saviem palīgiem viņus uzmanīt.

Viņš tādā stāvoklī nekur tālu nevarēja tikt, neiekulda mies jaunās nepatikšanās.

Tas ir apmēram viss, ko varu jums pateikt, komisāra kungs. Kad atkal par viņu iedomājos, velti mēģināju ko uzzināt. Viņu bija redzējuši staigājam pa drupām, ap lazaretēm. Visu veidu satiksmes līdzekļi turpināja plūst no ziemeļiem, veda mēbeles, ģimenes, guļamos, pat sivēnus un govis.

Kāds no maniem palīgiem domājās redzējis gara auguma padzīvojušu, mazliet salīkušu vīrieti iekāpjam armijas smagajā mašīnā kopā ar mazu meitenīti, kurai kareivji palīdzējuši tur ierāpties.

Kara laikā un pēc kara, lai kā mēs lūkojām ieviest visā šajā jezgā kādu kārtību, daudzi jautājumi palika neatbildēti. Jo Holandes, Flandrijas un Padekalē ciemos daudzas mērijas bija nopostītas vai izlaupītas, civilstāvokļa reģistri sadedzināti.

Vai domājat, ka jums izdevies atrast šo vīru?

—    Esmu gandrīz vai pārliecināts par to.

—    Kas ar viņu noticis?

—       Viņu atrada pakārtu, un pašlaik es sēžu pretī toreizējai meitenītei.

—   Vai jūs man paziņosit tālāko?

—    Tiklīdz ko skaidri zināšu. Paldies, dakter.

Megrē norausa sviedrus, iztukšoja savu pīpi, piebāza

to no jauna un laipni sacīja savai sarunbiedrei:

—    Un tagad stāstiet, kas ar jums notika.

Jfs sļc *

Viņa lūkojās pretī ar lielām, rūpjpilnām acīm, nagus kodīdama, ieritinājusies atzveltnes krēslā kā maza meitenīte. .

Neatbildējusi viņa nesamierināmi vaicāja:

—       Kāpēc jūs apejaties ar Fernānu kā ar noziedznieku un esat viņam uzlikuši rokudzelžus?

—       Par to mēs parunāsim vēlāk, ja? Šobrīd jūs varat palīdzēt savam vīram, tikai vaļsirdīgi atbildot uz maniem jautājumiem.

Jaunajai sievietei uz lūpām bija vēl viens jautājums — jautājums, kuru viņa, šķiet, jau sen bija uzdevusi sev pašai, varbūt pat visu laiku.

—   Vai Zefs bija nepieskaitāms? Zefs Kiaēss?

—   Vai viņš izturējās kā nepieskaitāms?

—       Es nezinu. Es nespēju salidzināt savu bērnību ar citām, nedz arī viņu ar kādu citu cilvēku.

—    Sāciet ar Duē.

—       Smagās mašīnas, bēgļu nometnes, vilcieni, žandarmi, kas izvaicāja veco, jo viņš man likās vecs, un, neko nespēdami no viņa izdabūt, savukārt pratināja mani. Kas mēs tādi esot? No kāda ciema nākuši? Es to nezināju.

Mēs gājām tālāk, aizvien tālāk, esmu pārliecināta, ka viendien ieraudzīju Vidusjūru. Vēlāk, to atcerēdamās, es nospriedu, ka esam aizklīduši līdz Perpirijanai.

—       Kiaēss lūkoja nokļūt Spānijā? Lai no turienes dotos uz Savienotajām Valstīm?

—       Kā lai es to zinu? Viņš vairs nedzirdēja un nerunāja. Lai saprastu, ko es saku, viņš skatījās uz manām lūpām, man vajadzēja daudzreiz atkārtot vienu un to pašu jautājumu.

—    Kāpēc viņš veda jūs sev līdzi?

—       Es neatkāpos no viņa. Esmu par to vēlāk domājusi. Iespējams, ka, redzēdama visus savējos mirušus, es tuvojos cilvēkam, kas atradās līdzās un varbūt mazliet atgādināja manu vectēvu.

—       Kā notika viņa pāriešana jūsu uzvārdā, ja vien jūsu uzvārds tiešām ir Klaēsa?

—       Vēlāk es to uzzināju. Viņam vienmēr kabatā bija papīra vīstokļi, viņš mēdza tur pierakstīt kādus flāmu vārdus, jo vēl nesaprata franciski. Es ne tik. Beigu

beigās pēc dažām nedē|ām vai mēnešiem mēs nonācām Parīzē, kur viņš noīrēja istabu ar virtuvi kvartala, kuru nekad vairs nespēju atrast.

Viņš nebija nabags. Kad viņam vajadzēja naudu, viņš izvilka no krekla apakšas vienu vai divus zelta gabalus, kas izrādījās iešūti platā audekla jostā. Tie bija viņa ietaupījumi. Mēs taisījām garus pārgājienus, izvēlēdamies juveliera vai senlietu tirgotāja veikAlin!:, un viņš paslepeni lavījās iekšā, baidīdamies, ka viņu apcietinās.

Es zināju, kāpēc ebrejiem vienu laiku lika nēsāt pie apģērba dzeltenu zvaigmi. Viņš man uzrakstīja savu īsto vārdu uz papīra gabala, kuru pēcāk sadedzināja: Viktors Krulaks. Viņš bija no Latvijas ebrejiem.

—    Vai jūs gājāt skolā?

—   Jā. Skolēni par mani smējās.

—    Vai ēdienu gatavoja Zefs?

—       Jā, viņam lieliski padevās karbonādes. Viņš nenēsāja zvaigzni. Viņam vienmēr bija bail. Komisariātos viņu pratināja — tāpēc, ka viņš nespēja sagādāt vajadzīgos papīrus, lai saņemtu pasi.

Vienreiz viņu nosūtīja uz patversmi, jo noturēja par nepieskaitāmu, taču nākamajā dienā viņš izmuka.

—    Vai viņš bija jums pieķēries?

—       Domāju, ka jā, jo negribēja mani zaudēt. Esmu pārliecināta, ka, viņaprāt, mani viņam sūtīja Dievs.

Mūs divreiz izraidīja pār robežu, taču viņš tik un tā atgriezās Parīzē, atrada mēbelētu istabu ar mazu virtuvīti — te pie Sakrēkēras, te Sentantuāna priekšpilsētā.

—    Vai viņš nestrādāja?

—    Tajā laikā ne.

—    Kā viņš vadīja dienas?

—       Klaidoja, lūkojās garāmgājējos, mācījās nolasīt vārdus no lūpām, saprast valodu. Viendien, jau kara

beigās, viņš pārnesa viltotu pasi, kuru tā bija pūlējies sadabūt veselus četrus gadus.

Viņš bija oficiāli k|uvis par Zefu Klaēsu, un es skaitījos viņa mazmeita.

Mēs dzīvojām mazliet plašākā dzīvoklī, netālu no Hotel de Ville, un ieradās cilvēki, lai dotu viņam darbu. Tagad es viņus vairs nepazītu.

Es gāju skolā. Jau biju jauna meitene, un mani pieņēma par pārdevēju kādā juvelierveikalā Bomaršē bulvārī,

—   Vai šo vietu jums sameklēja vecais Zefs?

—       Jā. Viņš izpildīja dažādu juvelieru pasūtījumus, laboja rotaslietas, atjaunoja senlietas.

—    Un tā jūs satikāt Barijāru?

—       Pēc gada. Kā aģents viņš mūs apmeklēja tikai reizi trīs mēnešos, taču sāka nākt biežāk, un beigu beigās gaidīja mani pie veikala durvīm. Viņš bija izskatīgs, ļoti dzīvespriecīgs, jautrs. Viņš mīlēja dzīvi. Kopā ,ar viņu es «PIE ČETRIEM LAROSELAS SERŽANTIEM» dzēru pirmo aperitīvu.

—   Vai viņš zināja, ka jūs esat Zefa mazmeita?

—       Es viņam to pateicu. Izstāstīju viņam mūsu piedzīvojumus. Tā kā viņam bija nodoms mani apprecēt, viņš, protams, lūdza abus sapazīstināt. Mēs apprecējāmies un kopā ar Zefu apmetāmies nelielā paviljonā Fontenē pie Buā.

—   Vai jūs nekad nesatikāt Palmarī?

—       Mūsu bijušo kaimiņu? To es nevaru pateikt, jo, kopš mēs te dzīvojam, nekad neesmu viņu sastapusi. Fernāns reizēm iatveda līdzi draugus, jaukus cilvēkus, kuriem patika pamatīgi iedzert un pajokot.

—    Bet vecais?

—       Viņš lielāko daļu laika pavadīja dārza dziļumā — darbnīcā, kur Fernāns bija viņam ierīkojis ateljē.

—    Vai jums nekad neradās nekādas aizdomas?

—    Kādas aizdomas man varētu rasties?

—       Sakiet, Barijāra kundze, — vai jūsu vīram negadījās būt projām naktīs?

—    Teikšu, ka nekad.

—    Un viņš neizgāja no dzīvokļa?

—    Kāpēc gan?

—    Vai ejot gulēt jūs mēdzat dzert kādu novārījumu?

—   Verbenas, reizēm kumelīšu.

—    Vai pagājušajā naktī jūs nepamodāties?

—    Nē.

—    Vai jūs mani nepavadītu uz vannas istabu?

Tā nebija liela, bet diezgan piemīlīga un gaiša, izlikta ar dzeltenām plāksnēm. Aptieciņa bija ierīkota virs mazgājamās bļodas. Megrē to atvēra, pārlūkoja dažas pudelītes, vienu paturēdams rokā.

—   Vai šīs tabletes dzerat jūs?

—       Es pat nezinu, kas tās par zālēm. Tās ir te jau kopš neatminamiem laikiem. Atceros! Fernānu mocīja bezmiegs, un kāds draugs ieteica viņam šo medikamentu.

Etiķete bija gluži nesena.

—    Kas par lietu, komisāra kungs?

—       Tā rādās, ka vakar, tāpat kā daudzus citus vakarus, jūs kopā ar savu novārījumu esat iedzērusi šo te, pati nemaz nezinot, un gulējusi dziļā miegā. Jūsu vīrs jumtistabā uzmeklējis Zefu un kopā ar viņu nokāpis pagrabā.

—    Pagrabā?

—       Kur ierīkots ateljē. Tur viņš iesita vecajam pa galvu ar svina cauruli vai ko citu, bet pēc tam veco viru pakāra.

Viņa iekljedzās, taču samaņu nezaudēja, gluži pretēji — metās skriet, iebruka salonā un griezīgā balsī uzsauca vīram;

—    Tas taču nav tiesa, saki man, Fernān? Tas nav tiesa, ka tu vecajam Zefam to nodarīji?

Divainā kārtā viņa atkal bija .atguvusi savu flāmu akcentu.

* * *

Megrē, nedodams viņiem laiku samierināties, ieveda Barijāru kabinetā, ar zīmēm piekodināja Zanvjē uzmanīt jauno sievieti. Vakarvakarā abi atradās šajā pašā kabinetā, taču šodien vietas bija mainījušās. Šodien aģenta grozāmajā atzveltnes krēslā lepni sēdēja komisārs, bet otrs stāvēja viņam pretī, vairs ne tik dzēlīgs kā iepriekšējā tikšanās reizē.

—   Tas ir zemiski! — viņš norūca.

—    Kas ir zemiski, Barijār?

—    Ķerties klāt sievietēm. Ja jums gribējās uzdot jautājumus, vai tad jūs tos nevarējāt uzdot man pašam?

—    Man jums nekas nav jautājams, es zinu visu, pat atbildes. Jūs vakar svārstījāties jau mūsu tikšanās laikā, jo domājāt, ka nebūs iespējams apklusināt to, kas atradās jūsu organizācijas vājākajā posmā.

Pēc Palmarī — Viktors Krulaks, saukts Zefs Klaēss. Nabaga vīrs ar prāta traucējumiem, kas bija ar mieru darīt visu. lai tikai netiktu šķirts no mazās meitenītes, kura tanī pastardienā ielika savu rociņu viņa rokā. Jūs esat neģēlis, Barijār.

—   Es jums pateicos.

—    Redziet, neģēli mēdz būt dažādi. Dažiem, piemēram, Palmarī, varu spiest roku. Jūs esat zemākās sugas neģēlis — tāds, kuram ieskatoties sejā gribas zvelt vai spļaut.

Komisārs tik tiešām ar pūlēm savaldījās.

—       Dariet tai Esmu pārliecināts, ka mans advokats būs sajūsmā.

—       Pēc dažām minūtēm jūs aizvedis uz aresta namu, bet šopēcpusdien, šovakar vai rīt no rīta mēs šo sarunu turpināsim.

—    Mana advokāta klātbūtnē.

—       Šobrīd man jāapmeklē kāda persona, un apmeklējums var ieilgt. Jūs jau zināt, par ko es runāju. No šīs vizītes lielā mērā atkarīgs jūsu tālākais liktenis.

Pēc tam kad atbrīvojāties no Palmarī, piramīdas galotnē jūs palikāt divi vien: Alina un jūs.

Tagad zinu, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā jums vajadzēja kopā nozust, pirms tam pārvēršot naudā Manuela mantu.

«Alina… Fernāns… Alina… Fernāns… Tad, kad jūs abi atkal būsit manā priekšā, es jau zināšu, kurš no jums vairāk vainīgs jebšu vainīgi esat abi, taču divkāršās drāmas īstenais iedvesmotājs ir viens. Skaidrs.»

Un Megrē pasauca:

—       Zanvjēl Vai tu neaizvestu šo kungu uz aresta telpām? Viņam ir tiesības siltāk apģērbties, taču neizlaid viņu no acīm — nevienu mirklīti. Vai esi apbruņots?

—   Jā, patron.

—       Apakšā uzmeklē vienu vīru — tur vajag būt lieliem bariem policistu —, lai tevi pavada. Laimīgi.

Garāmejot viņš apstājās pie Barijāra kundzes.

—       Neņemiet ļaunā, Mina, par nepatikšanām, kuras jums jau sagādāju un kuras vēl sekos.

—    Vai viņu nogalēja Fernāns?

—    Baidos, ka jā.

—    Bet kāpēc?

—       Jums tā kā tā agrāk vai vēlāk būs jāsaprot: jūsu vīrs ir neģēlis, nabaga mazā kundzīt. Un kaimiņdzīvoklī atrada priekšā neģēļmātīti.

Viņš atstāja to mirkstam asarās un pēc mirkļa jau iegāja pagrabā, kur dzeltenīgo spuldzi jau bija paguvuši aizstāt prožektori. Varēja domāt, ka tur uzņem kinofilmu.

Visi runāja cits caur citu. Fotogrāfi rīkojās ar fotoaparātiem. Ārsts ar pliku galvvidu pieprasīja klusumu, un Moērs nekādi nespēja izlauzties līdz komisāram.

Mazais tiesnesis atradās turpat blakus, un Megrē izveda viņu svaigā gaisā.

—    Kausu alus, tiesneša kungs?

—    Nespēju iebilst un palaist to garām.

Ar Dievu uz pusēm viņi izlavījās ārā. Lai ari veco Zefu pazina nedaudzi, viņa nāve tomēr nepagāja tik nemanīta kā Manuela Palmarī nāve, pie mājas drūzmējās pūlis, kuru divi 'kārtības sargi ar pūlēm noturēja pieklājīgā attālumā. Komisāram pakaļ metās reportieri.

—       Šorīt man vēl nav nekas sakāms, puiši. Pēc trim stundām atnāciet uz krastmalu.

Viņš ieveda savu drukno pavadoni «PIE OVERNIESA», kur pastāvīgie apmeklētāji jau ieturējās, un bija vēss.

—    Divus lielos kausus.

—       Vai jūs to gaidījāt, Megrē? — vaicāja maģistrs, sviedrus slaucīdams. — Kā rādās, viņi tajā pagrabā atradīs šodienīgu dimantu slīpēšanas ierīci. Vai jūs to sagaidījāt?

—    Es to meklēju jau divdesmit gadus.

—   Vai jūs runājat nopietni?

—       Pilnīgi nopietni. Visus citus bandiniekus es pārtvēru kustībā. Uz jūsu veselību!

Viņš nesteidzīgi iztukšoja savu kausu un uzlika to uz letes, noteikdams:

—   Vēlreiz to pašu.

Pēc tam, joprojām savilcis niknu seju, piebilda

—       Man jau vakar vajadzēja saprast. Un kāpēc es neieklausījos tajā stāstījumā par Duē? Sūtīju savus vīrus visos virzienos, tikai ne īstajā, un, kad man beidzot ienāca prātā pareizā doma, bija jau par vēlu.

Viņš nolūkojās, kā saimnieks ielej viņam otru alus kausu. Viņš smagi elpoja — kā lielā sasprindzinājumā.

—    Ko jūs tagad darīsit?

—    Nosūtīju Barijāru uz aresta telpām.

—   Vai jūs viņu jau nopratinājāt?

—       Nē. Vēl ir par agru. Man vēl kāds jānopratina pirms viņa — tagad, tūliņ pat.

Viņš caur skatlogu uzlūkoja namu pāri pretī, ar skatu pakavēdamies piektā stāva logos.

—   Alina Bosa?

—   Jā.

—    Pie viņas?

—   Jā.

—       Vai viņa nebūs vieglāk ietekmējama jūsu Kabinetā?

—   Viņa nebūs ietekmējama nekur.

—   Vai cerat, ka viņa atzīsies?

Megrē paraustīja plecus, pārdomāja, vai nepasūtīt vēl trešo alu, nolēma nepasūtīt un paspieda roku mazajam, dūšīgajiam tiesnesim, kas lūkojās viņā ar pielūgsmi un arī zināmu nemieru.

—    Laimīgi. Es jums paziņošu.

—       Es varbūt ieturēšos tepat un, kad viņi tur pretī būs beiguši, atgriezīšos Tiesu pilī.

Viņš nepaguva vēl piebilst:

—    Labu veiksmil

Megrē, smagnēji plecīgs, devās pāri ielai, joprojām lūkodamies piektā stāva logos. Viņam visi pagrieza ceļu, tikai viens vienīgs fotogrāfs uzdrīkstējās izdarīt momentuzņēmumu, komisāram ejot viņam tuvu garām.

7.  NODAĻA

Kad Megrē skaļi pieklauvēja pie bijušā Manuela Palmarī dzīvokļa durvīm, viņš iekšā sadzirdēja grīļīgus soļus — atvēra inspektors Zanens tādā izskatā, it kā būtu kārtējo reizi pieķerts neizdarībā. Zanēns bija izdilis cilvēciņš, kas gāja, pievilkdams kreiso kāju, un, kā dažkart iebaidīti suņi, šķita allaž gaidām sitienus.

Vai viņš baidījas, ka komisārs pārmetīs viņam par atrašanos postenī bez vestes, apšaubāmi tīrā, uz šaurajām un spalvainajām krūtīm neaizpogātā kreklā?

Megrē viņa pat lāgā nepaskatījās.

—   Vai neviens nezvanīja pa telefonu?

—    Es, patron, lai pateiktu sievai…

—    Vai esi paēdis?

—    Vēl ne.

—    Kur viņa ir?

—    Virtuvē.

Megrē atkal devās iekšā dzīvoklī. Tas bija nekārtībā. Virtuvē Alina smēķēja cigareti pie šķīvja, kur bija atstājušas traipus ceptas olas. Sī sieviete vairs nelīdzinājās tai glītajai, svaigajai Alinai, «mazajai kundzītei», kas rūpējās par savu stāju, agri cēlās un iepirkās tuvākajās bodītēs.

Viņai mugurā bija tikai veca, zilgana mājas kleita, zīds lipa pie miesas, mirkdams sviedros. Melnie mati bija nesukāti, seja nekrāsota. Viņa nebija mazgājusies un nepatīkami oda.

Tā nebija pirmā reize, kad Megrē redzēja šādu parādību. Viņš bija redzējis daudzas koķetas un koptas sievietes — kā agrāk Alina —, kas pēc vīra vai mīļākā nāves, no rīta līdz vakaram pamestas vienas, tamlīdzīgi nolaidās.

Viņu paradumi un aizraušanās pēkšņi mainījās. Viņas sāka uzkrītoši ģērbties, runāja nepatīkamā balsī,

lietojot izteicienus, kurus ilgi bija pulējušas aumust — it kā viņās būtu ņēmis pārsvaru dabiskums.

—    Nāc.

Viņa pietiekami labi pazina komisāru, lai saprastu, ka šoreiz spēles partija ir ļoti nopietna. Viņa nesteidz igi piecēlās, nodzēsa cigareti netīrajā šķīvi, iebazdama paciņu mājastērpa kabatā, un devās pie ledusskapja.

—   Vai neesat izslāpis? — viņa šaubīgi pavaicāja.

—   Nē.

Viņa neuzstāja — paņēma konjaka pudeli un no plaukta vienu glāzi sev pašai.

—    Kur jūs mani vedīsit?

—    Es tev teicu — nāc, ar konjaku vai bez tā.

Viņš lika tai šķērsot salonu, un bez kādas saudzības iebīdīja viņu Palmarī kambarī, kur braucamkrēsls joprojām atgādināja par vecā saīda klātbūtni.

—       Sēdies, atlaidies guļas vai paliec stāvot… — komisārs norūca, novilkdams vesti un meklēdams kabacī savu pīpi.

—    Kas noticis?

—       Noticis tas, ka viss cauri. Pienācis laiks apmaKa.it rēķinus. To saproti ari tu, vai ne?

Viņa apsēdas uz dzeltenā dīvāna malas, kājas sakrustojusi, ar drebošu roku pūlēdamās aizdegt cigareti, kuru turēja lūpu kaktiņā.

Viņai maz rūpēja ,augstu atsegtie ceļgali. Tie maz rūpēja arī Mcgrē. Apģērbta vai izģērbta — bija garām tas laiks, ikad viņa spēja pavedināt.

Komisārs novēroja sabrukumu. Viņš bija pazinis to pašpārliecinātu, allaž iedomīgu, izsmejošā balsī viņu izzobojam, arī lietojot tādus izteicienus, ka Palmarī nācās iejaukties.

Viņš bija to pazinis tās dabiskajā skaistumā, mazliet līdzīgu staigulei, un tāpēc jo pikantāku.

Viņš bija to redzējis raudam — salauztu vai aktieriski tik patiesi notēlojam izmisumu, ka bija tam noticējis.

Pāri bija palicis tikai lamatās iedzīts dzīvnieks, sevi noslēdzies, bailēs saravies un norūpējies par savu lik teni.

Megrē aptaustīja braucamkrēslu, pagrozīja to šurpu turpu un galu galā apsēdās tajā tādā pašā pozā, kā tik bieži bija redzējis sēžam Palrnarī.

—    Viņš te dzīvoja trīs gadus — šīs ierīces gūstā

Komisārs runāja it kā pats sev, meklēdams ar rokām

vadības kloķus, ‘kas lika šim ierīkojumam kustēties pa labi un pa kreisi.

—    Tu biji viņa vienīgā saite ar ārpasauli.

Viņa nepatikā novērsās, redzot vīrieti ar tikpat platiem pleciem kā Manuelam sēžam viņa krēslā. Megrē joprojām runāja, it kā Alinu nemaz neievērodams.

—    Tas bija vecās skolas laupītājs, papucītis no laupītāja. Tie veči bija citādi nekā šodienas jauniķi. Pa rasti viņi nejāva sievietēm jaukties savās darīšanās, ja nu vienīgi paslēpjot pie viņām laupījumu. Manuels bija izgājis cauri šo stadiju. Vai tu klausies?

—    Es klausos, — viņa nomurmināja mazas meitenītes balsī.

—    Patiesībā vecuma galā vecais krokodils samīlējās tevī kā ģimnāzists — samīlējās Fontēna ielas staigulē, kuru bija pievācis pie apšaubāmas viesnīcas.

Viņam bija lieli iekrājumi, kas vecajam Jāva apmesties kaut kur Marnas krastos vai dienvidos.

Bet nabaga muļķis iedomājās, ka iztaisīs no tevis īstu 'kundzi. Viņš apģērba tevi kā pārtikušu sievieti. Viņš tev iemācīja uzvesties. Viņam nenācās tevi mācīt rēķināt, jo to tu prati no dzimšanas.

Cik maiga tu izlikies! Papucīt, šo. Papucīt, to. Vai tu jūties labi, papucīt? Vai nevēlies, lai atveru logu?

Vai negribi padzerties, papucīt? Mazu bučiņu no tavas Alinītes?

Pēkšņi pieceldamies, viņš norūca;

—    Nekrietnele!

Viņa nepakustējās, nepiecēlās. Jo zināja, ka dusmās viņš spētu iesist viņai pa seju, pat ar dūri.

—       Tā biji tu, kas piedabūji viņu pārrakstīt namus uz sava vārda, vai ne? Un bankas rēķinus? Tam vairs nav nozīmes! Kamēr viņš palika te, piesaistīts šīm četrām sienām, tu tikies ar viņa līdzdalībniekiem, nodevi tiem rīkojumus, savāci akmeņus. Vai tev joprojām nav, ko teikt?

Cigarete izkrita viņai no pirkstiem, un viņa to samina ar tupeles purngalu turpat uz paklāja.

—       Cik ilgi jau tu esi tā uzpūtīgā tēviņa Fernāna mījākā? Gadu, trīs gadus,-dažus mēnešus? Viesnīca Zvaigznes ielā bija visai noderīga tikšanās vieta.

Līdz kādu dienu vienu no jums — Fernānu vai tevi pārņēma nepacietība. Lai arī sakropļots, Manuels vēl bija spēcīgs un varēja nodzīvot desmit vai piecpadsmit gadus. Viņš bija pietiekami nodrošināts, lai beigtu savas dienas kaut kur zaļumos, kur viņu vestu dārzā paelpot svaigu gaisu un būtu iespēja atrasties dabā.

Kuram no jums — Fernānam vai tev — šī doma likās neizturama? Tagad tava kārta runāt, tikai dari to ātri.

Smagiem soļiem viņš gāja no viena loga pie otra, šad tad palūkodamies uz ielu.

—    Es klausos.

—    Man nav ko teikt.

—    Vai tā biji tu?

—    Man tur nav nekādu nopelnu.

Un ar tādu kā piepūlj piebilda:

—    Ko jūs izdarījāt ar Fernānu?

—       Viņš ir arestā, kur taukšķējas un gaida, kad viņu pratināšu.

—    Vai viņš neko nepateica?

—    Tam, ko viņš pateica, nav nozīmes. Uzdošu jau* tājumu citādi. Tu nenošāvi Manuelu, to rāda tavas rokas. To izdarīja Fernāns, kamēr tu iepirkies. Kas attiecas uz otru noziegumu …

—    Kādu otro noziegumu?

—    Vai tu patiešām nezini, ka šajā namā vēl viens ir pagalam?

—    Kas?

—     Uz priekšu! Padomā vien, ja vien tu nespēlē komēdiju. Palmarī ir nost no ceļa. Bet Barijārs, kuru neviens neturēja aizdomās, pēkšņi nokļuvis policijas redzeslokā.

Tā vietā, lai jūs abus vestu uz Orfēvru krastmalu un nostādītu aci pret aci, jūs atstāj katru savā slazdā — tevi šepat, to otru divatā ar viņa sievu, bez iespējas sazināties ar ārpasauli, arī jums savā starpā.

Un ko tas deva? Tu skraidelēji no gultas līdz zvilnim, no zviļņa uz virtuvi, kur iegrauzi, kas pagadījās, pat nepapūlēdamās nomazgāties.

Viņš netika skaidrībā, cik un ko mēs patiesībā zinām. Visvairāk lauzīja galvu par to, kas varētu kaut ko liecināt un viņu iegāzt. Nekļūdīgi vai kļūdaini — viņš nodomāja, ka tu nerunāsi. Vienīgi tur augšā, mansardā, atradās līdzdalībnieks — varbūt pamuļķis, bet varbūt viltīgāks, nekā varētu domāt, un viņam negribējās, lai tas parādītos un nočieptu viņam kumosu no deguna priekšas.

—    Vecais 2efs ir miris? — viņa nomurmināja.

—    Vai tu šaubījies, ka sarakstā viņš varētu būt pirmais?

Viņa stīvi uzlūkoja komisāru — izsista no līdzsvara, nezinot, kur vēl varētu pieķerties.

—    Kādā kārtā?.

—     Viņu atrada pakārtu šorīt no rīta Barijāra pagrabā, kas jau labu laiku pārvērsts ateljē, kur Zefs Klaēss, pareizāk sakot, Viktors Krulaks, apslīpēja zagtus dārgakmeņus.

Viņš nav pakāries pats. Kāds uzgājis viņam pakaļ. Un novedis pagrabā, kur ar kaut ko iebelzis pa galvu un pēc tam pakāris.

Viņš turpināja, ne reizi neuzlūkodams jauno sievieti.

—     Tagad vairs nav runa par laupīšanām, dārgakmeņiem vai pagulēšanos Bisjēras viesnīcā. Ir runa par divām slepkavībām, diviem asinsdarbiem, kas paveikti pārdomāti un aukstasinīgi. Vismaz viena galva ir likta uz spēles.

Nespēdama ilgāk nosēdēt uz vietas, viņa piecēlās un savukārt ņēmās soļot, turēdamās drošā attālumā no komisāra.

—     Uz ko jūs cerat? — viņa dzirdēja komisāru nomurminām. — Tas Fernāns ir lops, un tu kļuvi lopa mātīte. Tu dzīvoji te mēnešiem un gadiem kopā ar to, ko sauci par papucīti un kas tev uzticējās, gaidot stundu, kad krist gultā ar to bulli. Un jūs abi bijāt nepacietīgi — gan tu, gan viņš. Tam, kurš turēja šaujamo, kas nogalināja Manuelu, nav nozīmes.

—   Tā nebiju es.

—   Apsēdies turi

Viņš norādīja uz braucamkrēslu, bet viņa ar ieplestām acīm sastinga uz vietas.

—   Apsēdies tur!

Pēkšņi komisārs saķēra viņas rokas, lai piespiestu apsēsties tur, kur viņš vēlējās.

—     Nekusties. Gribu tevi novietot tieši tur, kur Manuels pavadīja lielāko daļu laika. Tur! Tā! Tādējādi viņam pie rokas bija radio un žurnāli. Vai tā bija?

—   Jā.

—   Un kur atradās ierocis, no kura Manucls nekad nešķīrās?

—    Es nezinu.

—   Tu melo, jo redzēji, kā Palmarī to tur katru rītu noliek, tāpat kā katru vakaru ienes guļamistabā. Tiesa?

—   Varbūt.

—    Bez varbūtībām, velns parāvis! Tā ir patiesība! Tu aizmirsti, ka es nācu šurp divdesmit reizes, trīsdesmit reizes, lai ar viņu aprunātos.

Viņa palika nekustīgi sēžam ar nobālušu seju braucamkrēslā, kur bija miris Manuels.

—    Tagad paklausies uzmanīgi. Tu devies iepirkties — uzcirtusies, pēc tam, kad biji nobučojusi papucīti uz pieres un pēdējoreiz viņam uzsmaidījusi no salona durvju sliekšņa. Domājams, ka šajā brīdī ierocis vēl atradās savā vietā aiz radioaparāta. Fernāns ienāca ar savu atslēgu — tā viņš pie vajadzības varēja tikties ar patronu.

Apskati mēbeles. Iedomājies Fernānu apejam apkārt krēslam un ieslidinām roku aiz radioaparāta, lai satvertu ieroci un iešautu pirmo lodi Manuelam kaklā? Nē, mana mazā. Palmarī nebija kora zēns, viņš būtu uzmanījies kopš pirmā brīža.

īstenība, redzi, ir tāda, ka tad, kad tu apskāvi papuclti, uzsmaidīji viņam un izgāji jaunas un koķetas sievietes vieglajā solī, savu mazo pēcpusīti grozīdama, ierocis jiau atradās tavā rokassomiņā.

Viss bija izsvērts. Kāpnēs tev pietika laika to ieslidināt rokā Fernānam, kurš it kā nejauši iznāca no sava dzīvokļa.

Tad, kad tu iegāji liftā un devies iepirkties — svaigu, sārtu gaļu, saknes tieši no sakņu dārza, viņš palika gaidām norunāto stundu. Nekādas vajadzības iet apkārt vecā vīra krēslam un bāzt roku aiz radioaparāta. Pēc dažiem pārmītiem vārdiem — ātra kustība. Es

zinu, cik rūpīgi Manuels apkopa ieročus. Šaujamais bija lieliski ieeļļots, es esmu pārliecināts, ka tavā somā atradīsim eļļas pēdas.

—    Nav tiesa! — viņa iekliedzās un metās virsu Megrē, zvetēdama viņam pa vaigiern un pleciem ar dūrēm. — Es viņu nenogalināju! Tas bija Fernāns! Viņš izdarīja visu! Viņš to visu izdomāja!

Komisārs, pat nepūlēdamies atvairīt sitienus, apmierinājās ar to, ka pasauca:

—    Zanēn? Vai tu ar viņu nenodarbotos?

—    Es viņai uzlikšu rokudzelžus?

—    Kamēr viņa nomierināsies. Rau! Noguldīsim viņu uz dīvāna. Es tev atsūtīšu kaut ko ēdamu, un arī man pašam vēl jāpaspēj ieturēties. Laimīgi, bet viņai vē! vajadzētu apģērbties, citādi mums ar speķu būs viņa jāapģērbj.

8.  NODAĻA

—   Vispirms vienu alu, saimniek.

Mazajā restorānā vēl varēja saost pusdienu virtuves smaržas, taču papīra galdauti jau bija novākti no galdiem, un kādā kaktā sēdēja viens vienīgs apmeklētājs, kas lasīja avīzi.

—    Vai jūsu viesmīlis neuznestu divas vai trīs sviestmaizes piektajā stāvā, dzīvokli pa kreisi, un arī vienu pudeli sarkanvīna?

—    Bet jūs? Vai jūs jau paēdāt? Vai tur viss jau beidzies? Varbūt arī jūs gribat sviestmaizes? Ar Kantālas šķiņķi?

Megrē sajutās nosvīdis zem mitrajām drānām. Viņa masīvais ķermenis likās iztukšots, locekļi ļengani — kā drudža slimniekam, kas nomocījies cīņā ar neganto slimību. kura to piepeši pametusi.

Viņš jau stundām iedziļinājās darāmajā, nepievērsdams nekādu uzmanību pazīstamajai apkārtnei, viņam nāktos grūti pasacīt, kas šodien par dienu. Komisārs bija pārsteigts, pamanījis, ka sienas pulkstenis jau rāda pustrīs.

Ko viņš būtu aizmirsis? Viņam nācās grūti atcerēties, ka palaidis garām kādu sarunātu tikšanos — bet kuru? Ak jā! Zelo dēls, Gobelēnu avēnijā, kam vajadzēja sagatavot to juvelieru sarakstu, kurus apciemojis Fernāns Barijārs.

Tas gāja pāri viņa spēkiem. Saraksts noderēs vēlāk, un komisārs iedomājās drukno tiesnesi nākamajās nedēļās nopratinām liecinieku pēc liecinieka savā nekārtīgajā kabinetā un mazpamazām papildinām dosjē, kas vākos top aizvien biezāks.

Pasaule ap Megrē šķita atdzīvojamies. Viņš atkal saklausīja ielas trokšņus, saskatīja saules atspulgus un nesteidzīgi izgaršoja savu sviestmaizi.

—   Vai tas vīns ir labs?

—    Dažai gaumei varētu likties pārāk ass, tas nav no tirgotājiem. Tas nāk tieši no mana pusbrāļa, viņš gadā saraudzē ne vairāk par divdesmit kubliem.

Viņš nogaršoja to pašu vīnu, kuru bija nosūtījis 2anēnam,un, iziedams no restorāna «PIE OVERNIESA», vairs neizskatījās pēc satracināta vērša.

—    Kad beidzot mūsu namu atstās mierā? — vaimanāja durvju sardze, viņam ejot garām.

—    Drīz, drīz vien, mīļā kundzīt.

—    Un par īres maksu — vai to lai arī turpmāk iekasēju jaunās dāmas labā?

—    Šaubos gan. To izlems izmeklēšanas tiesnesis.

Lifts uzveda viņu piektajā stāvā. Vispirms viņš piezvanīja pie durvīm pa labi — atvēra Barijāra kundze ar sasarkušām acīm, joprojām tanī pašā puķainajā rītakleitā.

—       Gribu no jums atvadīties, Mina. Piedodiet, ka jūs tā saucu, bet nevaru beigt domāt par mazo meiteni, kas lajā Duē ellē ielika savu rociņu rokā vīrietim ar asiņojošu seju, kad viņš gāja uz priekšu, nezinādams, kurp dodas. Jūs arī nezinājāt, kur viņš jūs novedīs.

—    Vai tiesa, komisāra kungs, ka mans vīrs ir…

Viņa neuzdrošinājās pateikt: slepkava.

Komisārs palocīja galvu.

—    Jūs esat jauna, Mina. Turietiesl

Barijāra kundze uzmeta lūpu un neskaidri nomurmināja:

—    Kā varēja gadīties, ka es neko nemanīju?

Piepeši viņa metās Megrē pie krūtīm, un komisārs

|āva viņai izraudāties sev uz pleca. Kādu dienu viņa noteikti atradīs citu balstu, citu roku, pie kuras pieķerties.

—       Es apsolu, ka atnākšu jūs apraudzīt. Saņemieties. Dzīve turpinās.

Kaimiņdzlvoklī Alina sēdēja uz dīvāna malas.

—       Ejam, — Megrē paziņoja. — Vai jūs vēlētos apģērbties vai arī vedīsim jūs tādu, kāda esat?

Viņa palūkojās komisārā ar tādām acīm, it kā būtu daudz ko pārdomājusi un pieņēmusi kādu lēmumu.

—    Vai es viņu redzēšu?

—    Jā.

—    Šodien?

—   Jā.

—    Vai es varēšu ar vinu parunat?

—    Jā.

—    Tik ilgi, cik gribēšu?

—    Cik vien gribēsit.

—    Vai drīkstu ieiet dušā?

—       Ar noteikumu, ka vannas istabas durvis paliks vaļā.

Alina paraustīja plecus. Viņai likās mazsvarīgi, vai uz viņu kāds skatās. Vairāk nekā stundu viņa nodarbojās ar savu izskatu — droši vien rūpīgāk nekā jebkad.

Nopūlējās, mazgādama matus un žāvēdama tos ar elektrisko žāvējamo aparātu, labu bridi šaubījās, ko vilkt mugurā, līdz izvēlējās melnu vienkārša piegriezuma satīna kostīmu.

Visu šo laiku viņas acis bija nekustīgas, sejā noteiktība.

—   Zanēn! Nokāp apskaties, vai leja ir auto.

—   Jau eju, patron.

Kādu brīdi Megrē un jauna sieviete salonā atradās vieni paši. Viņa uzvilka cimdus. Saule viļņiem plūda iekšā pa abiem atvērtajiem logiem, kuri vērās uz ielu.

—       Atzīstieties, jums bija vājība pret Manuelu? — viņa nomurmināja.

—    Zināmā mērā.

Pēc šaubu mirkļa, komisāru neuzlūkodama, viņa turpināja:

—    Un arī pret mani, vai ne?

Viņš atkārtoja:

—    Zināmā mērā.

Pēc tam komisārs atvēra durvis, aizvēra tās aiz viņiem, aizslēdza un atslēgu iebāza kabatā. Viņi brauca lejā ar liftu. Tur pie melnā auto stūres bija inspektors. Zanēns stāvēja uz ietves, nezinādams, ko iesākt.

—       Ej mājās un izgulies — divpadsmit stundas, ja vajag.

—       Vai domājat, ka mana sieva un bērni ļaus man gulēt? Tomēr es jums pateicos, patron.

Pie stūres bija Vašē, komisārs pateica viņam klusā balsī dažus vārdus. Pēc tam viņš ierīkojās līdzās Alinai mašīnas pakaļējā sēdeklī. Pēc kādiem simt metriem

jaunā sieviete, lūkodamās pa logu, pagriezās pret līdzbraucēju.

—    Kurp mēs braucam?

Patiesi, tā vietā, lai brauktu pa taisnāko ceļu uz policijas pārvaldi, viņi brauca pa Grandarmē avēniju, apbrauca Triumfa Arku un tālāk pa Elizejas laukiem.

Viņa lūkojās platām acīm, zinādama, ka viņai ir visas iespējas hekad vairs to visu neredzēt. Un, ja ari viņai vēl paveiktos kādreiz to visu skatīt, tad — jau kā ļoti vecai sievai.

—   Vai jūs to darījāt tīšām?

Megrē par atbildi tikai nopūtās. Pēc divdesmit minūtēm viņa sekoja komisāram kabinetā, kur viņš atgriezās ar redzamu labpatiku.

Komisārs nevērīgi sarindoja savas pīpes, piegāja pie loga un visubeidzot pavēra inspektoru istabas durvis.

—   Zanvjēl

—   Jā, patron.

—       Vai tu nenokāptu aresta telpās un neatvestu man Barijāru? Sēdiet, Alin!

Viņš tagad izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Varētu domāt, ka šī lieta viņu vairs nenodarbināja, ka tā bijusi tikai starpspēle visā pārējā.

—       Halo! Palūdziet man izmeklēšanas tiesnesi Anselēnu. Halo! Halo! Tiesnesi Anselēn? Te Megrē. Jā, es esmu savā kabinetā. Ierados nupat 'kopā ar kādu jaunu dāmu, kuru jūs jau pazīstat. Nē, bet tas vēl sekos. Gribu zināt, vai jūs nevēlaties būt klāt pie konfrontācijas. Jā. Tūlīt. Es viņu jau gaidu.

Viņš apdomāja, vai novilkt vesti, taču nedarīja to — tiesneša dēļ, kuram nupat vajadzēja ierasties.

—   Vai nervozējat?

—    Ko jūs ar to domājiat?

—    Ka mums stāv priekšā zvēru cīniņš.

Sievietei iemirdzejās acis.

—       Ja jūs būtu bruņota, tad es neņemtos galvot, ka viņa āda būtu drošībā.

Druknais tiesnesis ienāca papriekšu — možs, izbrīnīti uzlūkodams jauno sievieti melnā, kura pa tam bija apsēdusies.

—    Ejiet manā vietā, tiesneša kungs.

—    Es negribētu …

—       Es jūs lūdzu. Mana loma šajā lietā jau beigusies. Vēl paliek pārbaudes, liecinieku iztaujāšana, atskaites, kas jāpārlasa un jānodod jums. Nedēļu Uga rakašanās papīros.

Gaitenī atskanēja soļi, un pieklauvējis Zanvjē palaida pa priekšu Fernānu rokudzelžos.

—        Kas attiecas uz šiem diviem, tad es viņus nododu jums.

—   Vai noņemt viņam rokudzelžus, patron?

—       Tas nebūtu prātīgi darīts. Un pats paliec te. Iešu pārliecināties, vai blakām kāds ir.

Alina bija pietrūkusies kājās, it kā saostu to vīrieti, kas ilgu laiku bija bijis viņas mīļākais.

Pat ne mīļākais, bet — tēviņš. Kā viņa bija tā mātīte.

Tur saskatījās divi zvēri — šajā mierpilnajā kabinetā kā cirka arēnā vai džungļos.

Abiem drebēja lūpas, nāsis raustījās, līdz Fernāns nošnāca:

—    Ko tu …

Tikusi viņam tuvāk, ar sakrampētām rokām, saspringtiem muskuļiem un naidpilnu seju viņa iespļāva tam sejā.

Nenoslaucījies viņš spēra soli uz viņas pusi. draudīgi pastiepis rokas uz priekšu, kamēr druknais tiesnesis satraukti sakustējās Megrē krēslā.

—    Tā biji tu, neķītrele, kas …

—    Nešķīstenis! Diedelnieksl Slepkava!

Viņa metās skrāpēt tam seju, taču, neraugoties uz rokudzelžiem, viņš satvēra jauno sievieti aiz rokas un, to izgriezdams, uzklupa viņai ar visu pasaules naidu sej ā.

Megrē, palicis stāvam starp savu un inspektoru kabinetu, ar zīmēm paaicināja divus vīrus izšķirt mīlaspāri, kas cīkstēdamies vārtījās pa zemi.

Pēc kāda mirk|a kautiņš bija izbeigts, Barijāru ar asiņojošu seju uzstutēja kājās, bet Alina tika iespiesta krēslā.

—    Man šķiet, tiesneša kungs, ka būs labāk, ja nopratināsim viņus .atsevišķi. Grūti nāksies nevis piedabūt viņus runāt, bet gan apklusināt.

Luijs Anselēns piecēlās, .aizveda komisāru pie loga un, pieliecies viņam tuvāk, nomurmināja, vēl joprojām būdams nupat redzētā iespaidā:

—    Nekad vēl nav gadījies novērot tādu naida uzliesmojumu, tādu dzīvnieciskumu!

Megrē pār plecu uzrunāja 2anvjē:

—       Vari viņus ietupināt! — Un zobgalīgi piebilda:

—   Atsevišķi, protams.

Viņš neskatījās, kā abus aizveda, pagriezies pret mierpilno Sēnu. Viņš lūkoja saskatīt laivu ar pazīstamu siluetu — pierasto makšķernieku. Viņš sauca to par «savu» makšķernieku — jau gadiem, taču tas droši vien nevarēja būt viens un tas pats. Svarīgākais — allaž pie Senmišela tilta kāds makšķerēja.

Velkonitis vilka četras buru laivas augšup pa straumi un pagriezās sānis, lai izbrauktu pa apakšu akmens •arkai.

—    Sakiet, Megrē, kurš no abiem, jūsuprāt… Komisārs nesteidzīgi aizdedzināja pīpi un pēc tam, joprojām lūkodamies uz priekšu, noteica:

—       Jūs taču esat tiesnesis, vai ne? Es varu tikai no' dot viņus jūsu rokās — tādus, kādi tie ir.

—    Tas nebija patīkams skats.

—   Nē, nebija vis patīkams skats. Un Duē ne tik.

BEIGAS

ĻAUŽU LIKTEŅU ADVOKĀTS

-

tā dēvē Žoržu Simenonu kritiķi ārzemju presē. Slavenais rakstnieks dzimis 1903. gada 13. februāri, piektdienā. Detektivsižetu cienītājiem par prieku Beļģijas pilsētas Lježas mērijā saglabājies ieraksts, ka bērns dzimis 12. datumā, jo jaunpiedzimušā māņticīgā māte tā vēlējusies. Velna ducis gan nākamajai slavenībai nav kaitējis — pirmajam pasaules karam sākoties, Simenons vēl ir pārāk jauns, lai karotu, bet, otrajam pasaules karam sākoties, viņš ir jau par vecu karavīra gaitām. Rakstnieka tēvs Dezirē Simenons, apdrošināšanas sabiedrības ierēdnis, zināmā mērā bijis komisāra Megrē prototips — tā viņš pats vēlāk apgalvos. Apdāvinātais zēns mācās Sen-Servē koledžā, bet gadu pirms beigšanas, piecpadsmit gadu vecumā, sadomā meklēt darbu, lai materiāli palīdzētu ģimenei. Pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem iekārtoties piemērotā darbā zēnu pieņem Demarto kunga avīzē, uzdodot viņam rakstīt rakstiņus t. s. sabraukto suņu hronikai. Parasti šī hronika vēstī par cilvēka saķeršanos ar likteni — tādā vai citādā veidā, tālāk šī tēma kļūs par galveno Simenona darbu tēmu uz visu mūžu. Tur apraksta pašnāvības, slepkavības un citādus noziegumus, pie tam reportieriem nākas lasītājam paskaidrot, kāpēc tā noticis, turklāt apmeklējot morgus, cietuma kameras, slimnīcas, nabagmājas, tiesu sēdes un tamlīdzīgi. Drīz vien Simenons piedalās kādas divu bērnu slepkavības izmeklēšanā, to

vēlāk aprakstīdams savā pirmajā plašākajā aprakstā. Viņam piemīt izcilas novērošanas spējas. 1919. gadā novembrī presē parādās viņa pirmais humoristiskais stāsts «Ģēnija iedoma», pēc tam stāsti seko cits citam. Jaunais dzejnieks piedalās pulciņa «Siļķumuca» sanāksmēs kādas vecas mājas bēniņos — tur pie galvaskausā iestiprinātām svecēm pulcējas jaunie mākslinieki, arhitekti, studenti un literāti, dēvēdamies par «Apokalipses līdzgaitniekiem». Pēc kāda spiritiska seansa, saostījies ētera tvaikus, izdara pašnāvību viens no jaunekļiem — vēlāk Simenons aprakstīs šo epizodi kādā no saviem romāniem. Jaunā censoņa pirmais romāns iznāk 1921. gadā 1500 eksemplāru lielā tirāžā. 1922.gada decembrī viņš dodas uz Parizi. Kopš tā laika viņš sarakstījis neskaitāmus stāstus, ap 300 izklaidējošu romānu, parakstot tos ar dažādiem pseidonīmiem, un 214 romānus, kurus paraksta ar savu vārdu. Kāds kritiķis sarēķinājis, ka tajos darbojas vairāk par 4000 personāžiem. Vidēji rakstnieks publicēja 5 romānus gadā! 1973. gads rakstnieka dzimtenē Be|ģijā nosaukts par Simenona gadu — par godu viņa septiņdesmitgadei, viņam piešķīra Lježas universitātes doktora Honoris Causa goda nosaukumu, un 1977. gada 3. novembrī šajā universitātē svinīgi atklāja Simenona zinātnisko centru. Viņa romāni ir visdažādākā apjomā (no 32 līdz 200 un vairāk lappusēm), pavisam viņš izmantojis 26 pseidonīmus. Rakstot detektīvromānus, viņš allaž ievēro žanra nerakstītos noteikumus: «pozitīvie» varoņi vienmēr ir franči, bet noziedznieki — ārzemnieki, visbiežāk vācieši (eksotikai arī viens latvietis!). Romāns «Pēteris Latvietis» ievērojams ne tikai ar to, ka tur darbojas noziedzīgs mūsu tautietis, — tajā pirmoreiz parādās pasaulslavenais komisārs Megrē. Komisārs Megrē uz visiem laikiem Zoržu Simenonu «padarījis» par detektīvromānu autoru, lai gan viņš rakstījis ne tikai detektīvus.

Parakstīta iespiešanai 13 01.93. Refc apl.

2-0290. Formāts 70x108,32. Pasūt Vc 611. Izdevniecība «Avots», LV-1047 Rīgā, Aspazijas btilv. 24. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38*40.

Simenons Z.

Sime534 Megrē pacietība — R.: Avots, 1993. — 138 Ipp.

Content

Simenons Žoržs Megrē pacietība

1.  NODAĻA

2.  NODAĻA

3.  NODAĻA

4.  NODAĻA

5.  NODAĻA

6.  NODAĻA

7.  NODAĻA

8.  NODAĻA

ĻAUŽU LIKTEŅU ADVOKĀTS