Simenons Žoržs

Megrē un cilvēka galva

Žoržs Simenons

Megrē un cilvēka galva

.

Pirma nodaļa Vienpadsmitā kamera

Kad pulkstenis kādā tornī desmitreiz notinkšķināja, cietumnieks uzslējās gultā sēdus un apņēma saliektos ceļgalus ar lielajām, mezglainajām plaukstām.

Apmēram minūti viņš palika nekustīgi sēžam, it kā būtu pakarināts gaisā, pēc tam piepeši nopūtās, izstaipīja locekļus un izslējās. Viņš izskatījās milzīgs un lempīgs ar savu pārāk lielo galvu, pārmērīgi garajām rokām un ie-dubušajām krūtīm.

Viņa seja neko neizteica — ja nu vienīgi mulsumu un gluži vai necilvēcisku vienaldzību. Nepievērsdams ne mazāko uzmanību aizvērtajam durvju lodziņam, viņš pacēla dūri pret mūra sienu.

Aiz tās atradās tāda pati Santē cietuma stingrā režīma nodaļas kamera.

Tur — tāpat kā pārējās četrās kamerās -uz nāvi notiesātais gaidīja vai nu apžēlošanu, vai svinīgo gājienu, kas sāksies, kad cietumsargi, nebilstot ne vārda, pamodinās viņu nakts vidū.

Un nu jau piecas dienas — ik pēc stundas vai dažkārt pat pēc minūtes — šis cietumnieks vaidēja. Reizumis klusināti un vienmuļi, reizumis pavadot vaidus ar kliedzieniem, asarām un dumpīgiem rēcieniem.

Vienpadsmitais numurs šo vīrieti nekad nebija redzējis un neko par viņu nezināja. Varbūt vienīgi viņa vecumu — kaimiņa balss liecināja, ka tas ir pavisam jauns cilvēks.

Šajā mirklī vaimanātāju acīmredzot sāka mākt pagurums, viņa žēlabas kļuva gaužām vienmuļas. Vienpadsmitās kameras iemītnieka acīs pazibēja naida dzirksts, un viņa rokas līdz ar vaidiem ritmiski sažņaudzās dūrēs.

Neviens troksnītis ncatplūda līdz vienpadsmitajai kamerai no apkārtējām ielām, nedz arī no Santē cietuma — šī plašā cietokšņa — pagalma, kāpņu laukumiņiem vai gaiteņiem.

Bija saklausāmi tikai kunksti no desmitā numura!

Un ieslodzītais no vienpadsmitā numura krampjaini savilka pirkstus un, divreiz nodrebinājies, pieklauvēja pie durvīm.

Kamerā dega gaisma, tā šajā cietuma daļā bija pieņemts. Gaitenī allaž vajadzēja būt sargam, kurš ik pēc stundas pavēra katras nāvinieku kameras durvju lodziņu un palūkojās iekšā.

Vienpadsmitās kameras iemītnieka rokas aptaustīja slēdzeni tik izmisīgi, ka šīs kustības izskatījās gluži vai svinīgas .

Durvis atvērās. Cietumsarga soliņš bija turpat, kur parasti, taču uz tā neviens nesēdēja.

Vīrs izgāja no kameras un, muguru saliecis, nelabuma mākts, sāka ātri soļot. Viņa seja likās nespodri bāla, bet plakstiņi — zaļgani un apsarkuši.

Viņš trīsreiz apmeta pusloku, jo bija izvēlējies nepareizo ceļu, tāpēc atdūrās pret aizslēgtām durvīm.

Gaiteņa galā skanēja balsis. Tur smēķēja un skaļi sarunājās sargi.

Beigu beigās viņš izkļuva pagalmā, kur tumsu no tālienes izgaismoja žilbinošs lampas aplis. Simt metru attālumā pie vārtiem mīņājās kareivis.

Kādā kabinetā vēl spīdēja gaisma, tajā pie loga sēdēja cilvēks ar pīpi mutē, pārlūkodams dokumentus, kas bija izklāti uz rakstāmgalda.

Vienpadsmitā numura iemītniekam sagribējās vēlreiz izlasīt zīmīti, kuru viņš bija sarullētu atradis katliņa dibenā, taču tā tika sakošļāta un apēsta — kā bija ieteicis sūtītājs. Vēl pirms stundas viņš tās saturu zināja no galvas, taču patlaban dažas vietas vairs nespēja precīzi atcerēties.

“15. oktobrī pulksten 2 naktī Tavas kameras durvis būs vaļā un sargs aizņemts citur. Ja Tu iesi pa šeit uzzīmēto ceļu..:'

Vīrs pārbrauca ar karsto roku savai pierei, šausmās uzlūkoja gaismas laukumus un gandrīz iekliedzās, jo bija saklausījis soļus. Taču tie skanēja ārā, aiz mūra uz ielas.

Tur sarunājās brīvie eilvēki, uz ietves atbalsojās viņu pazoļu piesitieni.

— Kad iedomājos, ka tur par sēdvietu prasa piecdesmit franku...

Tā bija sieviete.

— Ak! Ļautiņiem taču ir diezgan naudas! — atbildēja vīrieša balss.

Cietumnieks taustīja sienu, satrūcies sastinga, izkustinājis no vietas kādu oli, ieklausījās — tik bāls, tik apstulbis, ar garajām rokām grābādamies tukšumā, ka jebkur citur būtu noturēts par piedzērušos žūpu.

Cilvēku pulciņš stāvēja aptuveni piecdesmit metru attālumā no neredzamā ieslodzītā — padziļinājumā pie durvīm ar plāksnīti, uz kuras bija rakstīts: “Saimnieciskā dala”.

Komisāram Megrē nepatika atspiesties ar muguru pret tumšo ķieģeļu sienu. Rokas lietusmēteļa kabatās sabāzis, viņš stingri balstījās uz savām spē-cīgajām kājām — tik neizkustināms un nekustīgs, ka atgādināja nedzīvu masu.

Laiku pa laikam bija dzirdami tikai pīpes spraksti. Varēja nojaust, ka viņa skatiens liecina par bažām.

Jau reizes desmit viņam bija nācies pieskarties izmeklēšanas tiesneša Ko-meljo plecam, jo tas ne mirkli nespēja palikt mierā.

Viņš bija ieradies pirms stundas — no kādas pieņemšanas. Kā parasti, viņa smalkās Ūsiņas bija rūpīgi sasukātas, vaigi izskatījās nedaudz sārtāki kā citkārt.

Abiem līdzās ar nīgru sejas izteiksmi, žaketes apkakli uzslējis, stāvēja Gasē kungs — cietuma direktors, kurš izlikās, ka viņu viss notiekošais ne mazākajā mērā neinteresē.

Ārā bija auksti. Sargkareivis pie vārtiem mīņājās, dauzīdams kājas pret ze-

mi, un viņa dvaša cēlās gaisā kā smalki tvaika mākulīši.

Cietumnieks, kurš turējās tālāk no gaismas laukumiem, nebija redzams. Tomēr, lai kā viņš centās nesacelt troksni, soļi bija dzirdami — tie dipēja šurpu turpu, un visi trīs vīri varēja izsekot ik sīkākajai kustībai.

Pēc desmit minūtēm Komeljo pagriezās pret Megrē un atvēra muti, lai kaut ko teiktu. Taču komisārs saspieda viņa plecu ar tādu spēku, ka izmeklēšanas tiesnesis apklusa, nopūtās un, neko nedomādams, izvilka no kabatas cigareti, kura tūlīt tika izņemta viņam no rokām.

Viņi visu saprata. Vienpadsmitās kameras iemītnieks nespēja atrast ceļu, pa kuru aizbēgt - kuru katru brīdi viņš varēja tikt pamanīts, ja iznāktu gaismas lokā.

Tur nekas nebija darāms. Neviens nevarēja paņemt bēgli aiz rokas un aizvest līdz stūrim, kur viņu sienas pakājē gaidīja drēbju sainis. Un kur pār mūri bija pārmesta virve ar tajā iesietiem mezgliem.

Šad tad pa ielu aiztraucās auto. Reizēm ierunājās garāmgājēji, un viņu balsis īpaši dobji atbalsojās cietuma pagalmā.

Trīs cilvēki pavērās cits citā. Direktora skatiens bija naidīgs, ironisks, pat nikns. Izmeklēšanas tiesnesis Komeljo juta, ka viņa uzbudinājums aug augumā.

Vienīgi Megrē turējās lieliski, nezaudēdams pašsavaldību. Taču, ja komisārs stāvētu gaismā, varētu redzēt, ka viņa piere spīd vienos sviedros.

Kad pulkstenis nozvanīja vienu reizi — bija pustrīs —, cietumnieks joprojām minstinājās, nespēdams izlemt. Nekas nenotika. Aizritēja vēl dažas sekundes, un visi trīs uzmanītāji saausījās.

Nebija saklausāms neviens elpas vilciens. Kaut ko varēja tikai nojaust. Un viņi manīja, viņi juta tā cilvēka drudžaino steigu, kurš beidzot bija uzdūries sainim ar apģērbu un ieraudzījis virvi.

Sargkareivja soļi joprojām mērīja aizplūstošo laiku. Izmeklēšanas tiesnesis nolēma riskēt.

— Vai esat drošs, ka... — viņš puseuk-stus iesāka.

Megrē uzmeta Komeljo tādu skatienu, ka tas aprāvās. Tajā brīdi aukla sakustējās. Un uz sienas parādījās gaišāks plankums: tā bija vienpadsmitās kameras iemītnieka seja. Viņš rāpās, turēdamies ar rokām pie mezgliem.

Cik ilgi tas vilkās! Cietumnieks ķepurojās pa virvi desmit vai vienpadsmit reižu lēnāk, nekā viņi bija paredzējuši, un, beidzot nonācis pašā augšā, sastinga. Varēja nodomāt, ka viņš metīs ieceri pie malas.

Tagad bēglis gulēja mūra virspusē un izskatījās kā plakana ēna.

Vai viņam būtu uznācis reibonis?

Varbūt viņš šaubās, vai laisties lejup uz ielu. Varbūt viņam traucē garāmgājēji vai kādā nišā ierāvušies mīlētāji-

Izmeklēšanas tiesnesis Komeljo nepacietīgi noknikšķināja pirkstus. Direktors klusi ieminējās:

— Izskatās, ka es vairs nebūšu jums vajadzīgs?

Aukla tika pārmesta pāri mūrim, lai pa to nolaistos otrā pusē. Virs nozuda.

— Ja es pilnīgi nepaļautos uz jums, komisār, tad, zvēru, nemūžam nebūtu ļāvis sevi iesaistīt šādā avantūrā... Ievērojiet, ka es turpinu uzskatīt viņu par vainīgu! Un pieņemsim, ka viņš mums izsprūk...

— Vai rīt mēs tiekamies? — Megrē noprasīja.

— Bs būšu savā kabinetā no pulksten desmitiem.

Viņi, neko vairāk neteikdami, paspieda viens otram roku. Direktors pasniedza savējo īgni un attālinādamies pikti murmināja kaut ko nesaprotamu.

Megrē vēl kādu brītiņu palika pie sienas un devās uz vārtu pusi tikai tad, kad bija dzirdējis kādu skriešus attālināmies. Viņš ar rokas mājienu pasveicināja sargkareivi un, aizsoļojis pa tukšo ielu līdz stūrim, nogriezās uz Zaķa Dolāna gatves.

— Aizgāja? — viņš pajautāja kādam siluetam, kas bija piekļāvies sienai.

— Uz Arago bulvāra pusi. Viņam seko Difūrs un Zanvjē.

— Tu vari iet gulēt, — Megrē teica un izklaidīgi paspieda inspektoram roku.

Pēc tam viņš aizkūpināja pīpi un, galvu noliecis, smagiem soļiem, devās projām.

Kad Megrē atgrūda sava kabineta durvis Orfēvra krastmalas namā, pulkstenis jau rādīja četri no rīta. Viņš nopūtās un novilka lietusmēteli, izdzēra pusglāzi pliekana alus, ko atrada starp dokumentu kaudzēm, un atslīga krēslā.

Tieši viņam priekšā uz galda atradās bieza, ar papīriem cieši piestūķēta dzeltena mape. Uz tās kāds kriminālpolicijas ierēdnis bija uzrakstījis “Er-tēna lieta” un apkārt apvilcis slaiku loku.

• • •

Gaidīšana ilga trīs stundas. Elektriskā spuldze bez kupola tinās dūmu mākonī, kurš pie katras gaisa sakustēšanās izplūda vēl plašāk. Laiku pa laikam Megrē piecēlās, lai sabikstītu uguni krāsniņā, pec tam atgriežas sava vietā. Vienā reizē viņš novilka svārkus, nākamajā atpogāja ciešo apkaklīti un beidzot novilka arī vesti.

Telefona aparāts atradās rokas stiepiena attālumā, un ap sešiem viņš pacēla klausuli, lai pārliecinātos, vai tas nav atvienots.

Dzeltenā mape bija atvērta. Atskaites, avīžu izgriezumi, protokoli, fotogrāfijas — viss bija izslīdējis uz Megrē galda. Viņš aplūkoja dokumentus iztālēm, dažkārt pievilka kādu tuvāk — nevis tāpēc, lai lasītu, bet drīzāk tāpēc, lai padomātu.

Visiespaidīgākais bija kāds daiļrunīgs avīzes virsraksts, kas stiepās pāri divām slejām:

“Žozefs Ertēns — Hendersona kundzes un viņas istabenes slepkava — šorīt notiesāts uz nāvi.”

Megrē pakšķināja pīpi bez atelpas, bažīgi vērodams telefona aparātu, kurš spītīgi klusēja.

Pulksten sešos un desmit minūtēs atskanēja zvans, taču kāds bija vienkārši kļūdījies.

Komisārs, sēdēdams savā vietā, varēja izlasīt fragmentus no šiem dažādajiem dokumentiem, kurus jau atcerējās no galvas.

“Žozefs Žans Morī Ertēns, dzimis Melīnā, 27 xadus vecs, preču piegādātājs, strādā pie puķu tirgotāja Zerardjē Sevras ielā.

Turpat mētājās arī pirms gada Neijī gadatirgus būdā uzņemta fotogrāfija. Uz tās bija redzams liela auguma bāls jauneklis ar garām rokām un trīsstūrai-nu galvu. Viņa apģērbs liecināja par koķetēriju ar sliktu gaumi.

“Šaušalīga drāma Senklū!

Bagāta amerikāniete noslepkavota kopā ar istabmeitu! ”

Tas bija noticis jūlijā.

Megrē pastūma tālāk vairākas atbaidošas fotogrāfijas: divi no dažādiem leņķiem uzņemti līķi, asins traipi uz grīdas, izvaikstītas sejas, saburzīti un sarecējušām asinīm klāti naktskrekli.

“ Komisārs Megrē no kriminālpolicijas noskaidro, kā notikusi traģēdija Sen-klū.

Slepkava jau atrodas aiz restēm.”

Viņš parakņājās uz galda izmētāto papīra lapu klāstā un vēlreiz aplūkoja avīzes izgriezumu, kas bija ne vairāk kā desmit dienas vecs.

“Žozefs Ertēns — Hendersona kundzes un viņas istabenes slepkava — šorīt notiesāts uz. nāvi. ”

Prefektūras pagalmā no “Melnās Bertas” izbira šīs nakts raža — lielākoties sievišķi. Gaiteņos jau dipēja soļi, migla virs Senas sāka izklīst.

Iezvanījās telefons.

— Hallo! Difūr?

— Tas esmu es, šef.

— Kas ir?

— Nekas... Tas ir... Ja gribat, es varu ierasties... Patlaban ar Žanvjē būtu gana.

— Kur viņš ir?

— “Vainagdzērvē”!

— Ko? Kur?

— Tas ir bistro pie Isllemulino... Kāpšu taksometrā un braukšu jums visu pastāstīt...

Megrē pasauca izsūtāmo zēnu un lika, lai tas atnes viņam no alusbāra kafiju un radziņus.

Viņš jau bija sācis ēst, kad, izskatīdamies tikpat noslēpumains kā aizvien, ienāca inspektors Difūrs — tik smalks, tik nevainojams savā pelēkajā uzvalkā, vestē un iecietinātajā kreklā ar cieši aizpogātu apkaklīti.

— Sāksim ar to, ka tu man pateiksi, kas ir “Vainagdzērvē”, — Megrē nodārdi nāja. — Apsēdies!

— Tas ir jūrnieku krodziņš Senas krastā starp Grenelu un Isīlemulino...

— Viņš uzreiz devās tieši turp?

— Ka tik ne tā! Tas ir brīnums, ka mēs — es un Žanvjē — viņu nepazaudējām.

— Vai brokastis paēdi?

— Jā, “Vainagdzērvē”.

— Tad stāsti.

— Jūs taču redzējāt, kā viņš aiziet, vai ne? Sākumā skriešus, it kā viņam būtu paniskas bailes, ka tūlīt tiks saņemts ciet... Nedaudz atslāba tikai, iesprucis “Belforas Lauvā”, bet vienalga izskatījās visai apjucis...

— Vai viņš bija pamanījis sekošanu?

— Noteikti ne! Viņš ne reizi nepa-lūkojās atpakal!

— Tālāk ?

— Manuprāt, tā varētu izturēties tikai aklais vai cilvēks, kurš pirmo reizi nonācis Parīzē... Pēkšņi viņš nezin kāpēc sāka iet pa to ielu, kas ved cauri Monparnasa kapsētai — esmu aizmirsis, kā to sauc. Apkārt nevienas dzīvas dvēseles... Drūmi... Manuprāt, viņš nezināja, kur atrodas, jo, ieraudzījis aiz režģiem kapu kopiņas, atkal metās skriet...

— Turpini...

Megrē, kurš sparīgi košļāja radziņu, izskatījās visai apmierināts.

Mēs nonācām Monparnasā... Lie-las kafejnīcas bija slēgtas. Taču daži krodziņi vēl strādāja... Es atceros, ka viņš apstājās pie viena, aiz kura durvīm skanēja džeza mūzika. Tuvojās kāda puķu pārdevēja ar savu groziņu, un viņš devās tālāk.

— Uz kuru pusi?

— Šķiet, ka ne uz kuru! Aizsoļoja uz priekšu pa Raspaija bulvāri, pēc tam pa šķērsielu atpakaļ līdz Monparnasa stacijai...

— Kā viņš izskatījās?

— Nekā! Tāpat kā izmeklēšanas laikā, kā tiesā... Viņš bija pavisam bāls... Izbiedēts, klīstošs acu skatiens... Pat nespēju jums pastāstīt... Pēc pusstundas mēs visi bijām Hallēs. ..

— Un viņu neviens netika uzrunājis?

— Neviens pats!

— Un viņš neiemeta zīmīti nevienā pastkastītē?

— Es jums zvēru, šef! Žanvjē gāja pa vienu ielas pusi, es — pa otru. Mēs ne mirkli nepazaudējām to zelli no redzesloka... Pagaidiet! Uz īsu brīdi viņš apstājās pie ceptu desiņu un kartupeļu tirgotāja ratiņiem... Svārstījās... Tad tomēr devās tālāk — droši vien tāpēc, ka pamanīja formā tērptu policistu.

— Vai tev nelikās, ka viņš meklē kādu noteiktu adresi?

— Nekā tamlīdzīga! Tas zellis vairāk atgādināja piedzērušo, kas iet, kur acis rāda. Viņš aizgāja līdz Konkordijas laukumam un tad devās uz priekšu gar Sēņu... Divas vai trīs reizes apsēdās...

— Uz kā?

— Vienreiz uz akmens margām... Pēc tam uz soliņa. Neņemos apzvērēt, bet man šķiet, ka otrajā reizē viņš raudāja... Lai nu kā tas arī būtu, viņš bija saķēris galvu rokās...

— Uz tā soliņa neviens cits nesēdēja?

— Nē. Tad viņš gāja tālāk... Iedomājieties to ceļa gabalu — līdz Mulino! Laiku pa laikam viņš apstājās, lai pavērtos ūdenī... Jau sāka pukšķināt vel-konīši... Tad ielās parādījās rūpnīcu strādnieki... Bet viņš tikai gāja un gā-|.i kā cilvēks, kuram nav ne mazākās nojausmas, ko iesākt.

— Tas ir viss?

Apmēram... Pagaidiet! Nokļuvis и/ Mirabo tilta, viņš iebāza rokas ka-batās un kaut ko izvilka...

Dažas desmitfranku naudaszīmes...

— Tieši tā mums likās. Gan man, gan Žanvjē... Tas viņš sāka lūkoties apkārt... Laikam meklēja kādu bistro! Taču labajā krastā vairs neviens krodziņš nebija vaļā... Viņš pārgāja pāri... un iegriezās mazā bāriņā, kurš bija pilns ar šoferiem. Tur viņš iedzēra kafiju un glāzi ruma...

— “Vainagdzērvē”?

— Tik tālu mēs vēl neesam tikuši! Mums ar Žanvjē kājas metās gluži mīkstas noguruma dēļ. Un mēs nevarējām neko iedzert, lai sasildītos! Viņš devās projām... Meta lokus un cilpas... Žanvjē, kurš pierakstīja visus ielu nosaukumus, jums ziņos sīkāk. Galu galā viņš iznāca krastmalā pie kādas lielas rūpnīcas... Tur ir tāds tukšs klajums... Tikai daži koki un zāle — gluži kā laukos — starp divām būvgružu kaudzēm... Tur bija ceļamkrāns un dažas pieķēdētas burulaivas — kopskaitā kādas divdesmit... Ja runājam par “Vainagdzērvi”, tad tas ir krodziņš, kādu tur nevarētu iedomāties meklēt... Tāds neliels bistro, kur pasniedz arī ēdamo... Pa labi atrodas angārs, kur ir mehāniskās klavieres. Un uz durvīm ir uzraksts: “Dejas notiek sestdienās un svētdienās.” Tur viņš iedzēra vēl vienu kafiju un rumu. Pēc krietni ilgas gaidīšanas viņam pasniedza desiņas... Viņš aprunājās ar saimnieku, un pēc stundas ceturkšņa abi nozuda augšstāvā... Kad saimnieks atgriezās, es iegāju iekšā. Uz labu laimi pajautāju, vai viņš izīrē istabas. “Kāpēc lai es to darītu?” viņš atbildēja. “Man nav atļaujas tā rīkoties!” Pieradis pie policijas apmeklējumiem. Viņam meli nesagādā nekādas grūtības. Nolēmu viņu pabiedēt. Un piedraudēju, ka dzertuve tiks slēgta, ja viņš bildīs klientam kaut vārdiņu...

Viņš to vīrieti nepazīst, esmu par to pārliecināts! To ieskrietuvi mēdz apmeklēt jūrnieki un pusdienu laikā tuvējo rūpnīcu strādnieki, kuri nāk iebaudīt aperitīvu... Ertēns, iegājis istabā, esot meties gultā, pat kurpes nenovilcis... Kad saimnieks viņam izteicis aizrādījumu, viņš nometis kurpes zemē un tūlīt pat aizmidzis...

— Vai Žanvjē palika tur? — Megrē noprasīja.

— Jā. Viņam var piezvanīt, jo “Vai-nagdzērvē” ir telefons — jūrniekiem bieži jāsazinās ar kuģu īpašniekiem.. .

Komisārs nocēla klausuli. Pēc mirkļa Žanvjē atsaucās.

— Hallo. Kur ir mūsu izsekojamais?

-Gul.

— Nekas aizdomīgs nav pamanīts?

— Nē. Viss ir mierīgi. Jau kāpnēs var dzirdēt krākšanu...

Megrē nolika klausuli atpakaļ un nopētīja Difūra nelielo stāvu no galvas līdz kājām.

— Viņš neaizlaidīsies? — komisārs pajautāja.

Inspektors grasījās iebilst. Taču komisārs uzlika roku viņam uz pleca un nopietnā balsī turpināja:

— Paklau, vecais! Es zinu, ka tu darīsi visu iespējamo... Bet es riskēju ar savu vietu! Un ar vēl daudz ko citu... No otras puses, es nevaru pats doties turp, jo tas sivēns mani pazīst.

— Es jums zvēru, komisār...

— Nezvēri, bet ej!

Un Megrē ar īsu, aprautu kustību sabāza dokumentus atpakaļ mapē un ielika to atvilktnē.

— Ja tev vajag vēl cilvēkus, nekautrējies un prasi.

Zozefa Ertēna fotogrāfija bija palikusi uz rakstāmgalda. Megrē kādu brīdi pētīja kaulaino galvu ar atkarenajām ausīm un bezkrāsainajām lūpām.

Šo cilvēku bija izmeklējuši trīs tiesu mediķi. Divi no tiem bija secinājuši:

“Vidēji inteliģents. Atbildīgs par savu rīcību.”

Trešais — to bija nolīdzis aizstāvis — kautrīgi liecināja:

"Traucēta garīga attīstība. Par sava I rīcību nav atbildīgs.”

Megrē, kurš bija arestējis Žozefu Er-I (ēnu, pēc tam teica policijas priekšnie-I kam, republikas prokuroram un izmeklēšanas tiesnesim: “Vai nu viņš ir traks, vai nevainīgs.”

Un tagad viņš gatavojās to pierādīt. Varēja dzirdēt, kā pa gaiteni attālinās inspektora Difūra soli.

Otra nodaļa Vīrs, kurš gulēja

Pulkstenis bija vienpadsmit, kad Meg-rē pēc īsas tikšanās ar izmeklēšanas tiesnesi Komeljo, kurš neļāva viņam sevi ne par ko pārliecināt, ieradās Otc-jā.

Laiks bija apmācies, bruģis dubļains, debesis virs jumtiem satumsušas. Komisārs soļoja pa krastmalu gar greznu māju rindu un vērās pāri upei uz. otru krastu, kas vairāk atgādināja nomali, jo tur atradās rūpnīcas, klajumi, piestātnes ar būvmateriālu un dēļu kaudzēm.

Starp abām šīm ainavām vijās svina pelēkā Sēna, kuru izkrāšņoja tikai šurpu turpu slīdošās baržas.

Pamanīt “Vainagdzērvi” nebija grūti pat iztālēm, jo tā slējās viena pati tukšā laukumā, atstatus no visa pārējā — ķieģeļu krāvumiem, vecu automašīnu virsbūvēm un pat dzelzceļa sliedēm.

Tā bija pretīgi sarkana vienstāva ēka ar terasi, uz kuras atradās trīs galdiņi, un šādām vietām tradicionālu izkārtni “Vīni un uzkodas”.

Notālēm varēja saskatīt cementa vedējus, kuri bija balti no galvas līdz kājām. Ārā iedami, tie uz sliekšņa paspieda roku vīram, kurš bija apsējis zilu priekšautu — bistro saimniekam —, un pēc tam nesteidzīgi aizslāja uz baržu, kas bija pietauvojusies piestātnē.

Megrē seja izskatījās nogurusi, zem acīm pletās melni loki, taču tur nebija vainojama bezmiegā pavadītā nakts.

Pieradis pie šādas slodzes, viņš parasti atļāvās atslābināties tikai tad, kad iecerētais mērķis bija sasniegts. Šis atradās rokas stiepiena attālumā.

Tomēr komisārs izjuta dīvainu nepatiku, kurai nespēja pretoties.

Ieraudzījis viesnīcu, kas atradās tieši pretī “Vainagdzērvei”, Megrē iegāja vestibilā.

— Es gribētu istabu ar skatu uz krastmalu.

— Uz mēnesi?

Megrē paraustīja plecus. Šis nebija īstais mirklis iebilst.

— Uz tik ilgu laiku, cik man patiks! Esmu no kriminālpolicijas.

— Mums ir vairākas brīvas istabas.

— Lieliski! Iedodiet man savu reģistru grāmatu...

-Tas ir... Pagaidiet! Man jāpiezvana stāva dežurantam, lai pārliecinātos, ka astoņpadsmitais numurs...

— Muļķis! — Megrē klusi nomurmināja.

Skaidrs, ka viņš istabu dabūja. Viesnīca bija ērta. Izsūtāmais zēns vaicāja

— Vai jums ir kāda bagāža, ko vajadzētu paņemt?

— Nav! Atnes man binokli.

— Bet... Es nezinu, vai...

— Uz priekšu! Ej un sameklē binokli, kur tev tīk!

Komisārs nopūzdamies novilka mēteli, atvēra logu un piebāza pīpi. Pēc

nepilnām piecām minūtēm zēns atnesa viņam binokli ar perlamutra inkrustā-ci jām.

— Tas pieder apkopējai. Viņa jums iesaka aplūkot...

— Labi, labi! Pazudi!

Pēc īsa brīža Megrē jau pazina “Vai-nagdzērves” fasādi kā savus piecus pirkstus.

Viens otrā stāva logs bija vaļā. Varēja saskatīt neuzklātu gultu ar milzum-Iielu rožainu dūnu pēli un izšūtas rīta-čības uz aitādas.

“Saimnieka istaba!” Megrē nolēma.

Tam blakus esošais logs bija aizvērts. Nākamais stāvēja vaļā, un tajā kā glezna rāmī rēgojās resna sieviete, kura sukāja matus.

“Saimniece... vai kalpone...” Megrē nosprieda.

Pirmajā stāvā saimnieks slaucīja galdiņus. Pie viena no tiem bija ierīkojies inspektors Difūrs ar sarkanvīna karafi.

Abi vīrieši runājās, tas bija skaidri redzams.

Mazliet tālāk — pie krastmalas akmens apmales — kavējās kāds jauns gaišmatains vīrietis lietusmēteli, ar pelēku naģeni galvā. Likās, ka viņš vēro eementa izkraušanu no baržas.

Tas bija inspektors Žanvjē, viens no jaunākajiem kriminālpolicijas aģentiem.

Megrč istabā pie gultas galvgaļa atradās telefona aparāts. Komisārs nocēla klausuli.

— Hallo! Vai viesnīcas administrācija?

— Vai jūs kaut ko vēlaties?

— Savienojiet mani ar bistro, kas atrodas otrā krastā. Tas saucas “Vainag-dzērve”.

— Labi! — nopīkstēja smalka balstiņa.

Tas prasīja krietni ilgu laiku. Turpinādams lūkoties caur savu logu, Megrē beidzot ieraudzīja, ka saimnieks nomet lupatu un dodas uz durvju pusi. Pēc tam ietrinkšķējās telefons viņa istabā.

— Vai jūs prasījāt savienojumu ar ...

— Hallo! “Vainagdzērve”? ... Vai jūs nepasauktu pie aparāta klientu, kurš atrodas jūsu bārā? ... Jā! ... Nekādas kļūdas nebūs, jo tur ir tikai viens cilvēks.

Un Megrē pa logu vēroja, kā samul-nšais saimnieks uzrunā Difūru, kurš inlīt devās uz telefona kabīni.

— Vai tas esi tu?

— Jūs, šef?

Esmu tepat pretī — viesnīcā, kuru m vari saskatīt no turienes, kur esi... Ko dara mūsu puisis?

-Gul.

— Vai tu viņu redzēji?

Pavisam nesen piespiedu ausi viņa kambara durvīm. Dzirdēju krācienus... Tad es mazlietiņ pavēru durvis un apskatījos... Viņš gulēja pilnā kaujas gatavībā — neizģērbies...

— Vai esi drošs, ka saimnieks nav viņu brīdinājis?

— Saimnieks paniski baidās no policijas! Viņam jau ir bijušas nepatikšanas. Un draudēts atņemt licenci. Tāpēc

viņš stāvēs klusu...

•>

— Cik izeju tur ir?

— Divas — galvenā ieeja un sētas durvis. Zanvjē no tās vietas, kur viņš atrodas, uzmana to otru.

— Vai augšā neviens nav kāpis?

— Neviens! Tur nevar nokļūt, neejot 1 garām man, jo kāpnes atrodas bistro aiz letes...

— Labi... Paēd tur... Es tev atkal drīz piezvanīšu. Mēģini izlikties par baržas īpašnieku!

Megrē nolika klausuli, pievilka klubkrēslu pie atvērtā loga, nodrebinājās vēsumā un, paņēmis mēteli, uzvilka to mugurā.

— Vai beidzāt sarunu? — apjautājās telefoniste.

— Jā, beidzu! Pasakiet, lai kāds man uznes alu. Un pelēko tabaku!

— Mēs nepārdodam tabaku.

— Tad aizsūtiet kādu to sameklēt.

Trijos pēcpusdienā Megrē joprojām

atradās tajā pašā vietā ar binokli uz ceļiem un tukšu glāzi rokas stiepiena attālumā. Istabā spēcīgi oda pēc pīpes dūmiem, lai gan logs bija vaļā.

Uz grīdas pie komisāra kājām gulēja rīta avīzes, kurās bija publicēts policijas zi nojum:

“ Uz nāvi notiesātais izbēdzis no cietuma

Megrē sēdēja, ik pa laikam paraustīdams plecus, sakrustodams un atkal izstiepdams kājas.

Pusčetros viņam piezvanīja no “Vai-nagdzērves”.

— Kaut kas jauns? — viņš noprasīja.

Nē! Tas vīrs joprojām guļ...

— Kādēļ tad tu zvani?

*

— Mani sameklēja no Orfēvra krastmalas, lai apvaicātos, kur jūs esat. Šķiet, ka izmeklēšanas tiesnesis steidzami grib ar jums runāt...

Šoreiz Megrē neraustīja plecus, tikai kaut ko neskaidri noburkšķēja, nometa klausuli, pēc tam piezvanīja telefonistei.

— Man, lūdzu, prokuratūru, jaunkundz. Steidzami!

Komisārs labi zināja, ko Komeljo gatavojas viņam sacīt.

— Hallo! Tas esat jūs, komisār? Beidzot! Neviens nevarēja man pateikt, kur jūs atrodaties... Taču Orfēvra krastmalā man pastāstīja, ka jūs esot norīkojis vīrus uz “Vainagdzērvi”... Bs piezvanīju uz turieni...

— Kas lēcies?

— Vispirms es gribētu zināt, vai jums ir kādi jaunumi?

— Itin nekādu! Tas zellis guļ...

— Vai esat par to pārliecināts? Vai viņš nav aizmucis?

— Mazliet pārspīlējot, varu sacīt, ka redzu, kā viņš guļ...

— Vai zināt, es sāku nožēlot, ka...

— Ka mani paklausījāt? Bet tā kā pats galvenais cietumsargs bija ar mieru...

— Pagaidiet! Rīta avīzes publicējušas paziņoju mu...

— Es to redzēju.

— Vai lasījāt arī dienas izdevumus? ... Nē? Pacentieties sadabūt “Sif'flet”! ... Protams, es zinu, ka tā ir dzeltenā prese, un tomēr! Palieciet vēl brīdi pie aparāta! ... Hallo! Vai jūs tur esat? ... Es lasu. Tas ir ievadraksts. Vai jūs dzirdat, Megrē? ... Klausieties!

“Šārīta avīzēs ievietots pusoficiāls policijas paziņojums, ka Zozefs Er-tēns, kuram Senas departamenta zvēri -

Iн1 to tiesa piesprieda nāvessodu, ко viņš gaidīja Sautē cietumā, īpaši stingrā apsardzībā, neizskaidrojamos apstākļos ir izbēdzis.

Mēs varam piebilst, ka visiem šie apstākļi nešķiet neizprotami.

Patiesībā Žozefs Ertēns nav izmucis, bet gan piespiests izbēgt. Un tas ir noticis soda izpildīšanas priekšvakarā!

Mums vēl nav iespējas sīki un detalizēti attēlot to odioz.o komēdiju, kas šonakt norisinājās Sautē cietuma pagalmā, bet mēs apliecinām, ka to organizējusi policija, iepriekš vienojoties ar tiesu varu un klātesot cietuma priekšniecībai.

Vai pats Žozefs Ertēns to zina ?

Ja ne, tad mēs neatrodam vārdus, lai kvalificētu šo bezmaz vai unikālo operāciju, par kādu kriminālapskatnieki nekad vēl nav dzirdējuši. ”

Megrē noklausījās visu līdz beigām, ne aci nepamirkšķinājis.

— Ko jūs par to sakāt? — tiesnesi jautāja nedaudz pieļāvīgākā balsi.

— Tas pierāda, ka man ir taisnība, — atbildēja Megrē. — Žurnālisti paši to nevarēja uzzināt. Un viņiem to neatklāja neviens no tiem sešiem cilvēkiem, kas bija iesaistīti... Tātad...

— Tātad?

— Es jums to pateikšu vakarā... Viss ir kārtībā, Komeljo kungs!

— Jums tā šķiet? Un ja nu visa prese pārķer šo informāciju?

— Tad būs skandāls.

— Nu, redziet ...

— Vai tad cilvēka galva nav skandāla vērta?

Pēc piecām minūtēm viņš jau runāja pa telefonu ar prefektūru.

— Vai brigadieris Lika? ... Paklausieties, vecais! Aizejiet uz “Sifflet” redakciju Monmartra ielā un aprunājieties zem četrām acīm ar redaktoru. Varat ķerties pat pie iebiedēšanas, bet mums jāzina, kur viņi ņēmuši informāciju par bēgšanu no Santē cietuma. Esmu gatavs derēt, ka viņš šorīt saņēmis vēstuli vai telegrammu. Atrodiet šo dokumentu! Un atnesiet to šurp! Vai skaidrs?

— Vai jūs beidzāt? — telefoniste apvaicājās.

— Nē, jaunkundzi Tagad savienojiet mani ar “Vainagdzērvi”!

Un inspektors Difūrs atkārtoja to pasu, ko iepriekš:

— Viņš guļ! Es tikko vēlreiz biju tur, piespiedu ausi pie durvīm un dzirdēju, kā viņš miegā ik pa brīdim ievaidas: “Māmin!”

Pavērsis binokli pret aizvērto logu “Vainagdzērves” otrajā stāvā, Megrē varēja iztēloties aizmigušo tik dzīvi, it kā stāvētu pie viņa gultas galvgaļa.

Bet viņš taču bija iepazinies ar to tikai jūlijā — dienā, kad četrdesmit astoņas stundas pēc Senklū notikušās drāmas uzlika roku uz jaunā vīrieša pleca un nomurmināja:

“Necelsim traci! Seko man, zēnin!”

Tas notika kādā necilā Kungu ielas namā, kur Zozcfs Ertēns bija apmeties vienā no sestā stāva istabām.

Saimniece par viņu teica:

“Tāds kārtīgs, kluss un strādīgs puisis! Ja nu vienīgi šad un tad izskatās nedaudz dīvains.”

“Vai pie viņa nekad neviens nenāk?” “Neviens! Un viņš nekad agrāk neatgriezās mājās pēc pusnakts.”

“Bet pēdējā laikā?”

“Divi trīs lāgi viņš pārnāca vēlāk. Vienreiz — tas bija trešdien — viņš ap kādiem četriem no rīta palūdza auk-lu...

Trešdienā, par kuru viņa runāja, tika izdarīts noziegums Senklū. Un tiesu mediķi apliecināja, ka abas sievietes mirušas apmēram divos naktī.

Turklāt bija vēl citi Ertēna vainas pierādījumi. Un lielākoties tos bija sagādājis pats Mcgrē.

Savrupmāja slējās pie Senžermēnas ceļa, apmēram kilometra attālumā no “Zilā pavil jona”. Pusnaktī Ertēns viens pats iegāja šajā icskrietuvē un citu pēc cita izdzēra četrus grokus. Maksājot no viņa kabatas izslīdēja trešās klases biļete no Parīzes līdz Senklū.

Hendersona kundze — no slavenas finansistu dzimtas nākuša amerikāņu diplomāta atraitne — viena pati dzīvoja šajā savrupmājā, kuras pirmais stāvs kopš viņas vīra nāves bija tukšs.

Viņai bija tikai viena kalpotāja — drīzāk laika kavētāja nekā istabene — francūziete Elīza Šartrjē, kura bija pavadījusi bērnību Anglijā un saņēmusi lielisku izglītību.

Divas reizes nedēļā ieradās dārz-nieks, lai sakoptu nelielo dārzu.

Maz apmeklētāju. Laiku pa laikam ieradās Viljams Krosbijs — vecās dāmas krustdēls — ar sievu.

Tajā jūnija naktī — tas bija septītais datums — mašīnas ripoja pa šoseju uz Dovilas pusi gluži tāpat kā vienmēr.

Vienos naktī “Zilais paviljons”, tāpat kā citi restorāni un lokāli, tika slēgts.

Vēlāk kāds vīrs, kas bija braucis mašīnā pa šoseju, stāstīja, ka pulksten pustrijos viņš esot redzējis savrupmājas pirmajā stāvā spīdam gaismu un savādas kustīgas ēnas.

Sešos no rīta ieradās dārznieks, jo tā bija diena, kad viņam vajadzēja apkopt dārzu. Viņš parasti atvēra vārtiņus bez mazākā troksnīša un strādāja līdz astoņiem, kad Elīza Šartrjē aicināja brokastīs.

Bet todien viņš astoņos nedzirdēja savrupmājā nevienu troksni. Arī deviņos durvis vēl neatvērās. Viņš sa-

У у

traucies pieklauvēja un, nesaņēmis atbildi, devās to paziņot tuvākajā ceļu krustojumā dežurējošajam policistam.

Pēc īsa brīža atklājās, ka notikusi traģēdija. Hendersona kundzes istabā viņi ieraudzīja garšļaukus uz paklāja guļam vecās sievietes līķi. Viņas naktskrekls bija piesūcies asinīm, krūtis caururbuši vairāki naža dūrieni.

Elīzi Šartrjē bija piemeklējis tāds pats liktenis blakus istabā, kurā viņa bija apmetusies pēc kundzes lūguma, jo tā baidījās, ka naktī varētu uznākt nelabums.

Tā bija nežēlīga dubultslepkavība!

Visur bija atstātas pēdas — kāju no-

spiedumi, asiņainu pirkstu švīkas uz aizkariem...

Sākās ierasts darbs: ieradās prokuratūras darbinieki un kriminālistikas eksperti, tika izdarīta notikuma vietas apskate un līķu sekcija...

Izmeklēšana tika uzticēta Megrē, un jau pēc divām dienām viņš bija sadzinis Ertcna pēdas.

Tās iezīmējās tik nepārprotami skaidri! Savrupmājas gaiteņus nesedza grīdsegas, un parkets bija nesen ievaskots.

Pietika ar dažām fotogrāfijām, lai iegūtu nepārprotamus pēdu nospiedumus.

Tos bija atstājušas pilnīgi jaunu apavu gumijas zoles. Lai šīs zoles lietus laikā neslīdētu, īpašnieks bija tās sašvīkājis, turklāt vidū varēja redzēt iespiestu fabrikanta vārdu un kurpju izmēru.

Pēc dažām stundām Megrē ieradās pie apavu tirgotāja Raspaija bulvārī, kur noskaidroja, ka pēdējo divu nedēļu laikā esot pārdots tikai viens 44. izmēra šādu apavu pāris.

“Es atceros! Tas nopirka izsūtamais, kuru mēs šad un tad redzam šajā kvartālā...”

Vēl pēc dažām stundām komisārs iztaujāja Zerardjē kungu — puķu tirgotāju no Sevras ielas — un ieraudzīja meklētās kurpes kājās preču piegādātājam Žozefam Ertēnam.

Atlika vienīgi salīdzināt pirkstu nospiedumus. Eksperti, satvēruši savus instrumentus, noliecās pār tiem, īsu brīdi apspriedās un izteica vienprātīgu lēmumu:

“Tie pieder viņam!”

• • •

“Kāpēc tu to izdarīji?”

“Es viņu nenogalināju!”

“Kurš tev iedeva Hendersona kundzes adresi?”

“Es neesmu nogalinājis!”

“Ko tu divos naktī grasījies darīt tajā mājā?”

“Es nezinu!”

“Kā tu atgriezies no Senklū?”

“Es neatgriezos no Senklū!”

Viņam bija liela, neparasti punaina galva un blāva sejas āda. Plaksti izskatījās apsarkusi kā cilvēkam, kurš vairākas diennaktis nav gulējis.

Viņa istabā Kungu ielā policisti atrada asiņainu mutautu, un eksperti apliecināja, ka tās ir cilvēka asinis, atklājot tajās pat Hendersona kundzes kaišu baciļus.

“Es neesmu nogalinājis...”

“Kuru advokātu tu esi izvēlējies?” “Man nav vajadzīgs advokāts...” Viņa aizstāvība lika uzticēta metram Žolī, kurš bija tikai trīsdesmit gadu vecs un gaužām nepieredzējis.

Ārsti pārbaudīja Ertēnu septiņas dienas, bet pēc tam paziņoja:

“Nekādu noviržu! Neskatoties uz pašreizējo nomāktību, kas visdrīzāk ir spēcīga nervu satricinājumā sekas, šis cilvēks ir pilnībā atbildīgs par savu rīcību .”

Tas bija atvaļinājumu laiks. Kādas citas lietas izmeklēšana aizveda Mcgrē uz Dovilu. Tiesnesis Komeljo nolēma, ka šī lieta ir pavisam skaidra, un apsūdzība ķērās pie darba.

Netika ņemts vērā ne tas, ka Ertēns nebija neko nozadzis, ne arī tas, ka Hendersona kundzes un Elizas Šartrjē nāve viņam nekādu labumu neatnesa.

ĪVI eglē bija izpētījis Žozefa Ertēna dzīvi, cik pamatīgi vien iespējams. Viņš zināja, kāds tas ir izskatījies un ko darījis gadu gaitā.

Puisis bija dzimis Melīnā, kur viņa tēvs strādāja par viesmīli viesnīcas “Sēna” restorānā, bet māte bija veļas mazgātāja.

Kad puisēnam bija trīs gadi, vecāki atvēra paši savu bistro netālu no pilsētas centra, taču tika pieķerti blēdībās un pārcēlās uz Nandī, kur iekārtojās darbā kādā krogā.

Zozefam Ertēnam bija seši gadi, kad piedzima viņa māsa Odeta.

Megrē bija fotogrāfija ar jūrnieka kostīmiņā ietērptu Žozefu tupam blakus lāčādai, uz kuras, rokas un kājas gaisā izslējis, gulēja tukls zīdainis.

Trīspadsmit gadu vecumā Ertēns apkopa zirgus un palīdzēja tēvam apkalpot klientus.

Astoņpadsmit gadu vecumā viņš jau bija viesmīlis kādas elegantas Fon-tenblo viesnīcas kafejnīcā.

Divdesmit viena gada vecumā, izdienējis armijā, viņš ieradās Parīzē, apmetās Kungu ielā un sāka strādāt par preču piegādātāju pie Zerardjē kunga.

“Viņa vienīgā izklaide bija kino!” stāstīja puiša mitekļa saimniece.

Un ne mazākā sakara starp viņu un Senklū savrupmāju!

“Vai tu jau agrāk esi bi jis Senklū?”

“Nekad.”

“Ko tu darīji svētdien?”

“Es lasīju!”

Hendersona kundze nebija puķu tirgotāja kliente. Laupītājiem viņas savrupmāja noteikti nelikās pievilcīgāka par citām. Turklāt nekas nebija nozagts!

“Kāpēc tu nerunā?”

“Man nav nekā, ko teikt.”

Apmēram mēnesi Megrē bija pavadījis Dovilā, kur izsekoja starptautisku blēžu bandu.

Septembri viņš bija apmeklējis Er-tēnu Santē cietuma kamerā. Puisis, ko viņš tur atrada, līdzinājās lupatai.

“Es neko nezinu! Es neesmu nogalinājis!”

“Un tomēr tu biji Senklū... “

“Es gribu, lai mani liek mierā!” “Vienkārša lieta!” izlēma prokuratūra un atstāja tās izskatīšanu uz rudeni.

Pirmajā oktobrī Ertēns stājās zvērināto tiesas priekšā.

Metrs Zoli aizstāvībai bija izvēlējies tikai vienu līniju — apstrīdēt ārstu lēmumu par klienta psihiskās veselības stāvokli. Un viņa izvēlētais eksperts apliecināja:

“Par savu rīcību nav atbildīgs...” “Slepkavība ar iepriekšēju nodomu!” iebilda prokurors. “Ertēns neko nenozaga tikai tāpēc, ka viņu kaut kas vai kāds iztraucēja. Viņš izdarījis astoņpadsmit naža dūrienus!”

Viņš pasniedza zvērinātajiem upuru fotogrāfijas, kuras tie ar riebumu atstūma.

“Vainīgs! Visos apsūdzības punk-

99

tos.

Sekoja spriedums: nāvessods! Nākamajā dienā Žozefs Ertēns kopā ar četriem citiem uz nāvi notiesātajiem tika pārvests uz stingrās uzraudzības nodalu.

9

“Vai tev nav nekas man sakāms?” iegājis pie viņa, noprasīja Megrē, kurš nejutās apmierināts ar notikušo.

“Nekas!”

“Vai tu saproti, ka tiksi sodīts ar nā-vi ?

Ertēns, noliecis bālo seju ar piesarkušajām acīm, sāka raudāt.

“Kas ir tavs līdzdalībnieks?”

“Tāda nav!”

Megrē turpināja ierasties cietumā katru dienu, kaut gan oficiāli viņam vairs nebija tiesību ar šo lietu nodarboties.

Ertēns vienmēr izskatījās nomākts, tomēr mierīgs, un vairākas reizes Megrē ieraudzīja viņa redzokļos uzdzirk-stam ironija.

...Līdz tam ritam, kad cietumnieks izdzirda kaimiņa kamerā solus, kam sekoja griezīgi kliedzieni.

Tur sargi bija atnākuši pakaļ devītajam numuram — savu vecāku slepkavam —, lai vestu viņu uz ešafotu.

Nākamajā dienā Ertēns, vienpadsmitais numurs, sāka šņukstēt. Tomēr viņš nerunāja. Visā garumā izstiepies savā guļvietā un pagriezies ar seju pret sienu, viņš ar mokām valdījās, lai nesāktu klabināt zobus.

Ja komisāram Megrē iešāvās prātā kāda ideja, tā tur palika uz ilgu laiku.

“Šis cilvēks ir vai nu traks, vai nevainīgs!” viņš teica izmeklēšanas tiesnesim Komeljo.

“Tas nav iespējams! Turklāt lieta jau ir iztiesāta.

Megrē, kurš bija vairāk nekā metru astoņdesmit garš, plecīgs un stiprs kā krāvējs no Hallēm, ietiepās.

“Vai atceraties, ka neviens nezina, kā šis puisis no SenklO atgriezies Parīzē? Viņš nav braucis ar vilcienu — tas ir pierādīts... Viņš nav braucis ar

tramvaju. Un nav nācis atpakaļ kājām!” Megrē negrasījās atkāpties. “Vajadzētu veikt nelielu eksperimentu.” “Tādā gadījumā jāprasa atļauja prokuratūrai.”

Megrē — smagnējs un iecirties — devās turp. Viņš pats uzrakstīja zīmīti, kurā izklāstīja cietumniekam bēgšanas plānu.

“Klausieties! Vai nu ir kādas līdzvainīgās personas, un tad tas zellis nospriedīs, ka zīmīte ir no viņiem, vai arī tādu nav, un tad viņš nenems to vē-

9 t

rā, jo uzminēs, ka tie ir slazdi. Es garantēju, ka viss būs kārtībā. Zvēru, ka viņš nekādā ziņā neaizmuks.

9 9

Vajadzēja redzēt komisāra mierīgo, pārliecināto, tomēr ļoti apņēmīgo sejas izteiksmi!

Pārrunas turpinājās trīs dienas. Megrē paredzēja, ka atklāsies tiesas kļūda un agrāk vai vēlāk sekos skandāls.

“Bet jūs pats taču viņu apcietinājāt!”

“Tāpēc, ka es kā policijas darbinieks esmu spiests ņemt vērā lietiskos pic-

rādījumus un izdarīt mus...”

loģiskus secinaju-

“Un kādi ir jusu secinājumi par šo cilvēku?”

“Es gaidu pierādījumus, kas apstiprinātu manu versiju...”

“Un tas ir?”

“Ka viņš ir vai nu traks, vai nevainīgs.”

“Kādēļ viņš nerunā?”

“To mums palīdzēs noskaidrot manis ierosinātais eksperiments...”

Bija gan telefona zvani, gan sanāksmes.

“JCīs liekat uz spēles savu karjeru, komisār! Apsveriet visu kārtīgi!” “Esmu visu apsvēris...”

Zīmīte tika nosūtīta cietumniekam, kurš to nevienam neparādīja un nākamajās trīs dienās ēda ar daudz lielāku apetīti.

“Ahā, tātad tā viņu nepārsteidza!” noteica Megrē. “Tātad viņš bija kaut ko tādu gaidījis! Tātad ir līdzzinātāji, kuri droši vien apsolījuši izdabūt viņu brīvībā.

“Ja tikai viņš teļos muļķīti. Un, tikko

f •> 9

būs izkļuvis no cietuma, viņš izslīdēs jums caur pirkstiem... Jūsu karjera, komisār...”

“Uz spēles ir likta vēl arī kāda galva. ..”

Un nu Megrē, iespīlējies ar ādu apvilktā klubkrēslā, sēdēja pie loga viesnīcas istabā. Laiku pa laikam komisārs pavērsa binokli pret “Vainagdzērvi” un baržu krāvējiem, kuri devās uz turieni iedzert pa glāzītei.

Inspektors Žanvjē klaiņoja gar krastmalu, cenzdamies izskatīties bezrūpīgs.

Difūrs — Megrē novēroja visu sīkumos — bija notiesājis desiņu ar kartupeļu biezputru un tagad dzēra kalvado-su.

Istabas logs vēl joprojām bija aizvērts.

— Savienojiet mani ar “Vainagdzēr-vi”, jaunkundzi

— Līnija ir aizņemta.

— Man vienalga! Pārtrauciet sarunu! — Un tad: — Vai tu tas esi, Difūr?

Inspektors Tsi attrauca:

— Viņš joprojām guļ!

Kāds klauvēja pie durvīm. Tas bija brigadieris Lika, kurš ienācis sāka klepot - tik biezi bija dūmu mutuļi šajā telpā.

Trešā nodaļa Saplēstā avīze

— Kas jauns?

Lika paspieda komisāram roku un apsēdās uz gultas malas.

— Jauns? Nav nekā īpaša... “Sif/Iet” redaktors galu galā atdeva vēstuli, kuru esot saņēmis šorīt ap desmitiem — tajā stāstīts par notikumiem Santē cietumā.. .

»

— Dod šurp!

Brigadieris pasniedza komisāram notraipītu papīra lapu, kura bija krietni sašvīkāta ar zilu zīmuli, jo "S iff Iet ” redakcijā esot nolemts izmantot tikai dažus izvilkumus un, savienojot atsevišķus teikumus, izveidot vienotu tekstu.

Vienā lapas malā atradās norādes tipogrāfijai, bet apakšā — tā linotipista iniciāļi, kurš bija salicis tekstu.

— Augšējā mala droši vien nogriezta tāpēe, lai neļautu izlasīt kādu iespiestu tekstu... — Megrē konstatēja.

— Protams! Es jau tūlīt tā nodomāju! Un teicu sev, ka vēstule visdrīzāk tapusi kafejnīcā. Tikos ar Mērsu, kurš apstiprināja, ka šāds papīrs esot atrodams lielākajā daļā Parīzes kafejnīcu.

Vai viņš noskaidroja, no kuras tas nācis?

— Šim nolūkam viņam nevajadzēja ne desmit minūtes. Papīrs ir no “Kupola” Monparnasa bulvārī. Es nāku no turienes... Nelaimīgā kārtā tur vienmēr apgrozās milzum daudz cilvēku, un katru dienu apmēram piecdesmit no tiem prasot rakstāmlietas.

— Un ko Mērss teica par rokrakstu?

— Vēl neko. Man jāatdod viņam vēstule, un viņš parūpēsies par ekspertīzi... Vai negribat, lai es, kamēr gaidām rezultātus, vēlreiz iegriežos “Kupolā”?

Megrē turpināja vērot “Vainagdzēr-vi”. Tuvējā rūpnīca vēra vārtus, izlaižot veselu pūli strādnieku, kuri attālinājās, nozūdot pelēcīgajā krēslā.

Bistro pirmajā stāvā dega tikai viena lampa, un komisārs varēja vērot, kas nāk un kas iet.

Pie letes sēdēja kāds pusducis apmeklētāju, un daži uzlūkoja Difūru ar skaidri manāmu netīksmi.

— Ko viņš tur dara? — noprasīja Lakā, iztālēm ieraudzījis savu kolēģi. — Bet... tas taču ir Žanvjē, kas tur, nedaudz tālāk , noraugās ūdenī...

Megrē vairs neklausījās. No savas vietas viņš varēja redzēt vītņu kāpnes, kuras sākās aiz bāra. Uz tām parādījās kājas. Uz īsu brīdi tās apstājās, un tad kāds siluets tuvojās citiem un gaismā parādījās Ertēna bālā seja.

Tajā pašā brīdī komisārs pamanīja vakara avīzi, kas gulēja uz viena no galdiņiem.

— Sakiet, Likā... Vai citas avīzes mēdz pārdrukāt informāciju no “Siff-let”?

— Neesmu ievērojis... Šoreiz tas noteikti tiks darīts kaut vai tāpēc vien. lai padarītu mūsu dzīvi grūtāku.

Megrē paņēma telefona klausuli.

— “Vainagdzērvi”, jaunkundzi Un pasteidzieties, lūdzu! — Pirmo reizi kopš paša rīta viņš juta satraukumu. Otrā Senas krastā bāra saimnieks sarunājās ar Ertēnu — droši vien jautāja, ko viesis gribētu iedzert.

Vai tad izbēguša cietumnieka pirmā doma nebūtu pārlūkot avīzi, kas atrodas rokas sticpiena attālumā?

— Hallo! ... Hallo! Jā!

Difūrs bija piecēlies un iegājis kabīnē.

— Uzmanību, vecīt!... Uz galda mētājas avīze... Nedrīkst pieļaut, lai viņš to izlasa... Ar jebkuriem līdzekļiem!

— Ko lai es daru?...

— Kusties ātri! Viņš tūlīt apsēdīsies... Un noteikti pamanīs to lapeli!

Megrē satraukumā bija piecēlies kājās. Ja Ertēns izlasīs avīzi, ar lielām grūtībām organizētais eksperiments izgāzīsies kā veca sēta.

Komisārs vēroja notiesāto, kurš atkrita uz sola, kas stāvēja pie sienas, un, atspiedis abus elkoņus uz. galda, paslēpa seju plaukstās.

Saimnieks nolika viņam priekšā dzēriena glāzi.

Tūlīt Difūrs atgriezīsies zālē un paņems avīzi.

9

Likā, vēl nepārzinādams lietas apstākļus, tomēr bija uzminējis, kas notiek, un arī metās pie loga. Uz mirkli skatu aizsedza velkonis, kurš zibinādams savas baltās, zaļās un sarkanās ugunis un griezīgi svilpdams, aizslīdēja garām.

— Tā, tā! — Megrē norūca, kad inspektors Difūrs atgriezās zālē.

Ertēns ar nevērīgu kustību atlocīja avīzi. Vai informācija par viņu bija pirmajā lappusē? Vai viņš to tūlīt ieraudzīs?

Un Difūrs — vai viņam pietiks prāta, lai novērstu draudošās briesmas?

Cik raksturīgi — inspektors, iekams izlemt, pievērsās Sēnai un palūkojās uz to pusi, kur aiz loga atradās viņa šefs.

Viņš nepavisam nelīdzinājās cilvēkam, kurš būtu spējīgs ātri izlemt, vadoties no situācijas, apstākļiem un apkārtnes šajā ar rupjiem krāvējiem un rūpnīcu strādniekiem pilnajā bistro.

Tomēr inspektors tuvojās Ertēnam un pastiepa roku pēc avīzes. Viņš droši vien teica:

“Piedodiet, kungs, tā ir mana avīze!”

Klienti, kuri sēdēja pie letes, pagriezās. Notiesātais izbrīnījies paskatījās uz pienācēju.

Difūrs uzstāja un pieliecās, pūlēdamies satvert avīzi. Lika, stāvēdams līdzās Mcgrē. noklepojās:

— Hm... hm!

Tas izteica visu! Aina, kuru viņi vēroja, jau bija mainījusies. Lrtēns lēnām ka cilvēks, kurš īsti nezina, ko iesākt, — uzslējās kājās. Viņa kreisā roka bija krampjaini ieķērusies avīzes malā, bet policists savukārt nelaida vaļā otru.

Pēkšņi cietumnieka brīvā roka satvēra sifonu, kas atradās uz blakus galdiņa, un biezā stikla pudele nolaidās uz inspektora galvas.

Zanvjē atradās tikai nepilnu piecdesmit metru attālumā — ūdens malā. Taču viņš neko nedzirdēja.

Difūrs sagrīļojās. Un uzgrūdās letei, uz kuras saplīsa divas glāzes.

Trīs cilvēki tuvojās Ertēnam. Divi citi saķēra inspektoru aiz rokām.

Laikam bija sacēlies troksnis, jo Žanvjē beidzot mitējās vērot atspulgus ūdenī, pagrieza galvu uz “Vainagdzēr-ves” pusi un devās turp. Paspēris dažus solus, viņš sāka skriet.

— Aši! Ņem auto! Un drāzies turp! — Megrē izrīkoja Likā.

Likā paklausīja bez īpašas sajūsmas. Jo zināja, ka ieradīsies par vēlu.

Tāpat kā Žanvjē, kurš taču bija turpat blakus.

Cietumnieks cīkstējās pretī un kaut

ko kliedza. Varbūt viņš sauca, ka Di-

•>

lurs ir no policijas?

Lai kā tas arī būtu, kaut kādā veidā viņš uz brīdi bija atguvis kustību brīvību, ko izmantoja, lai sasistu lampu ar sifonu, ko nebija izlaidis no rokām.

Iekrampējies ar pirkstiem palodzē, komisārs sastinga. Lejā, krastmalā, sakustējās taksometrs. “Vainagdzērvē” katls u/.rava sērkociņu, bet tas tūlīt no-dzisa. Par spīti attālumam, Megrē jutās gandrīz vai pārliecināts, ka dzirdējis noblīkškam šāvienu.

4

Šīs minūtes šķita nebeidzamas. Taksometrs, kurš jau bija šķērsojis tiltu, kratījās uz priekšu pa grambaino ceļu Senas otrā krastā.

Mašīnas gaita bija tik lēna, ka brīdī, kad līdz “Vainagdzērvei” bija palicis vairs tikai divsimt metru, brigadieris Likā izlēca no tās un metās skriešus. Vai viņš būtu saklausījis šāvienu?

Atskanēja spalgs svilpiens. Likā vai Zanvjē aicināja palīgā.

Un tur. aiz netīrajiem stikliem, uz kuriem uzlīmētie burti — trūka “M” un “R” — solīja “Varam piegādāt pusdienas uz mājām”, iedegās svece, apgaismodama stāvus, kuri bija noliekušies pār kādu nokritušo.

Tā bija biedējoša ēnu izrāde. Siluetus, kuri atradās tik tālu un bija tik slikti apgaismoti, tik tikko varēja atšķirt.

Neatkāpdamies no loga, Megrē piezvanīja un dobjā balsī ierunājās:

— Hallo! Vai Grenelas komisariāts? ... Tūlīt pat sūtiet mašīnu uz “Vai-nagdzērvi”. Lai vīri izvietojas visapkārt un aiztur, ja tas mēģinātu bēgt, gara auguma vīrieti ar lielu galvu un bālu ādu. Un lai brīdina ārstu...

Likā jau atradās notikuma vietā. Viņa taksometrs, apstājies pie bāra loga,

neļāva komisāram saskatīt dalu zāles.

•> •>

Bistro īpašnieks, uzkāpis uz krēsla, ieskrūvēja jaunu spuldzi, un pēe mirkļa telpu atkal pielēja gaisma.

Iezvanījās telefons.

— Hallo! Tas esat jūs, komisār? ... Te izmeklēšanas tiesnesis Komeljo. Pašreiz esmu mājās. Pie manis uz pusdienām ieradušies cilvēki, bet es gribēju pārliecināties...

Megrē klusēja.

— Hallo! ... Neatvienojiet, lūdzu! ... Vai jūs mani dzirdat?

-Jā...

— Kā iet? Es gaužām slikti dzirdu. Vai lasījāt vakara avīzes? Tās visas pārpublicējušas materiālu no “Sifflet”. Es domāju, ka būtu noderīgi...

Žanvjē skriešus izmetās no “Vainag-dzērves” un ātri devās pa labi uz krēslainā klajuma pusi.

— Ja runājam par to — vai viss ir kārtībā?

— Kārtībā! — Megrē atkliedza un nometa klausuli.

Komisārs bija noplūdis sviedriem. Pīpe bija nokritusi zemē, un no tās izbirusī tabaka sāka gruzdināt paklāju.

— Hallo! Lūdzu, “Vainagdzērvi”, jaunkundzi

— Tūlīt savienošu.

— Es prasīju “Vainagdzērvi”. Vai skaidrs?

Šajā mirklī viņš pēc saimnieka kustībām noprata, ka bistro atskanējis zvans. Saimnieks grasījās doties pie tālruņa. Taču Likā viņu apsteidza.

— Hallo! Jā. Komisār?

— Tas esmu es! — Megrē nogurušā balsī sacīja. — Aizbēga, ko?

— Protams!

— Un Difūrs?

— Manuprāt, nav nekā nopietna. Tikai nobrāzta āda. Viņš pat nebija zaudējis samaņu.

Grenelas policija ir ceļā...

Tas neko nelīdzēs. Jūs taču jau esat izpētījis šīs vietas... Tik daudz būvlaukumu, materiālu kaudzes, rūpnīcu pagalmi, šīs nomaļās ieliņas...

— Kas šāva?

Šāviens tiešām atskanēja. Bet es nezinu, kurš šāva... Visi pārbijās un sastinga. Šķiet, ka neviens nav sapratis, kas notika...

Ap stūri iegriezās auto, no kura izkāpa divi policisti, pēc tam vēl divi tika izlaisti simt metrus tālāk.

Vēl četri vīri izkāpa tieši pretī bāram, un viens no viņiem devās apkārt ēkai, lai pārbaudītu otru izeju, kā to paredz instrukcija.

— Ko lai es iesāku? — pēc īsa klu-sumbrīža apvaicājās Likā.

— Neko... Organizē pakaļdzīšanos. Katram gadījumam. Es tūlīt būšu!

— Vai ārsts ieradīsies?

— Ir izsaukts...

Viesnīcas reģistratūrā līdzās tālruņa aparātam sēdošā sieviete nodrebēja, ieraudzījusi sev blakus milzīgu ēnu.

Megrē izskatījās tik auksts un mierīgs, viņa seja bija tik noslēgta, ka šķita — šī būtne nav darināta no miesas un asinīm.

-Cik?

— Vai jūs aizbraucat?

— Cik?

— Man jāprasa pārvaldniekam... Jūs daudz zvanījāt pa telefonu... Pagaidiet...

Taču, kad sieviete cēlās kājās, komisārs, satvēris aiz rokas, ar spēku nosēdināja viņu atpakaļ un nolika uz letes simtfranku zīmi.

— Vai ar to pietiks?

— Es ceru... Jā. Bet...

Viņš nopūtās un, izgājis no viesnīcas, lēnām aizsoļoja pa ietvi, nesteidzīgi šķērsoja tiltu un ne mirkli nepa-steidzināja gaitu.

Kādā brīdī komisārs aptaustīja kabatas, meklēdams pīpi, neatrada to un

droši vien nosprieda, ka tā ir slikta zīme, jo viņa lūpās parādījās rūgts smaidi ņš.

Pie “Vainagdzērves” stāvēja daži kuģinieki, kuri neizrādīja nekādu īpašo ziņkāri. Pagājušajā nedēļā tepat viens otru bija nogalējuši divi arābi. Pirms mēneša no ūdens ar ķeksi bija izvilkts maiss, kurā atradās sievietes kājas un torss.

Otrpus Sēnai pie apvāršņa bija saskatāmas Oteijas bagātnieku savrupmājas. Pa tuvējo tiltu dimdināja metro vilciens.

Līņāja. Formās tērpti policisti nāca un gāja, spīdinādami visapkārt elektrisko lukturīšu gaismas kūļus.

Tikai Likā mierīgi stāvēja pie bāra. Viesi, kuri bija redzējuši kautiņu vai piedalījušies tajā, sēdēja uz sola pie sienas.

Brigadieris tuvojās te vienam, te otram, lai pārbaudītu dokumentus, un laida pāri galvai sev veltītos naidīgos skatienus.

Difūru jau bija aizvedusi policijas mašīna, kuras vadītājs centās braukt tik uzmanīgi,cik vien iespējams.

Megrē klusēja un, sabāzis rokas lietusmēteļa kabatās, lēni pārlaida visam smagu jo smagu skatienu.

Saimnieks gribēja kaut ko paskaidrot.

— Es jums zvēru, komisār, ka tad, kad...

Megrē noraidoši papurināja galvu, lai viņš klusē, un tuvojās kādam arābam, kuru nopētīja no galvas līdz kājām. Tumsnējā vīrieša seja kļuva pelnu pelēka.

— Vai tu tagad strādā?

— Jā, tepat rūpnīcā... Es...

— Un cik sen tev jau beigusies uzturēšanās atļauja?

Megrē pamāja vienam no policistiem. Šis žests nozīmēja: “Aizvediet!”

— Komisār! — sauca vīrs, kurš tika stumts uz durvju pusi. — Es jums visu paskaidrošu... Es neko neesmu izdarījis!

Megrē vairs neklausījās. Arī kādam polim dokumenti nebija kārtībā.

— Aizvediet!

Un viss! Zemē gulēja Difūra revolveris — to atrada ar tukšu aptveri. Turpat mētājās sifona un spuldzes lauskas. Un saplēsta avīze, uz kuras pletās divi asins traipi.

— Ko ar to visu lai dara? — noprasīja Likā, aplūkojis lietiskos pierādījumus.

— Atstāj tepat...

Žanvjē atgriezās tikai pēc stundas eeturkšņa. Viņš atrada Megrē sēžam bistro kaktā kopā ar brigadieri Likā. Žanvjē bija nošķiedies ar dubļiem. Uz viņa lietusmēteļa vīdēja tumši traipi.

Nebija nekādas vajadzības kaut ko teikt vai skaidrot. Viņš apsēdās līdzās abiem pārējiem.

Megrē, kurš izskatījās tā, it kā domātu par kaut ko, kam nav ne mazākā sakara ar tikko notikušo, apcerīgi vērās uz leti, aiz. kuras rosījās saimnieks.

— Rumu? — tas iztapīgi piedāvāja.

Un atkal komisāra roka meklēja kabatā pīpi.

Dod man cigareti... — viņš nopūtās, pievērsies Žanvjē.

Inspektors gribēja kaut ko sacīt, taču jutās tik apmulsis, redzēdams šefa sagumušos plecus, ka vienīgi nokremšļojās un pagrieza galvu sānis.

Izmeklēšanas tiesnesis Komeljo atradās savā dzīvoklī Marsa laukumā. Viņš sēdēja gara galda galā kopā ar divdesmit viesiem, kas bija uzaicināti vakariņās, kurām sekos dejas.

Inspektors Difūrs gulēja uz metāla galda Grenelas ārsta kabinetā, kamēr dakteris, tērpies baltā virsvalkā, uzmanīja sterilizējamos instrumentus.

— Kā jums šķiet, vai rēta būs redzama? - prasīja policists, kurš no savas vietas varēja saskatīt tikai griestus. — Galvaskauss taču nav cietis, ko?

— Nē taču, nē! Nekādā ziņā! Vajadzēs uzlikt tikai dažas šuves...

— Bet vai mati ataugs? Vai esat drošs?

Ārsts, zibinādams rokā spožu instrumentu, pamāja savam palīgam, lai pietur pacientu, kurš noelsās, apslāpēdams sāpju kliedzienu.

Ceturtā nodaļa “Kupols”

Megrē ne reizi nepakustējās, neizrādīja nepacietību, neizteica iebildumus.

Komisāra seja bija nopietna, vaibsti liecināja par nogurumu. Megrē godbijīgi un pazemīgi noklausījās visu līdz beigām. Vienīgi ādamābols viņa kaklā noraustījās ik reizi, kad Komeljo kungs kļuva īpaši negants un uzstājīgs.

Sakrities, nervozs un nikns, izmeklēšanas tiesnesis staigāja šurpu turpu pa savu kabinetu, runādams tik skaļi, ka apmeklētāji, kuri gaidīja priekštelpā, jo bija saņēmuši uzaicinājumu ierasties, varēja dzirdēt teikumu fragmentus.

Ik pa brīdim viņš paķēra kādu priekšmetu, nedaudz pavirpināja to pirkstos un ar piktu kustību nolika atpakaļ uz rakstāmgalda.

Tiesas rakstvedis mulsi lūkojās sānus, bet Megrē — gal vast iešu garāks par savu sarunbiedru — stāvēja un gaidīja.

Tiesnesis, izteicis pēdējos pārmetumus, uzmeta šķību skatienu komisāra sejai un novērsās. Megrē, galu galā, bija četrdesmit piecus gadus vecs vīrs, kurš divdesmit gadus veltījis darbam policijā, izmeklēdams ļoti atšķirīgas un visai sarežģītas lietas.

— Kāpēc jūs neko nesakāt?

— Es nule paziņoju savai priekšniecībai, ka demisionēšu, ja desmit dienu laikā nebūšu atradis vainīgo...

— Citiem vārdiem sakot, noķēris Žo-zefu Ertēnu?

— Atradis vainīgo, — Megrē vienkārši atkārtoja.

Tiesnesis niknumā salecās.

— Tātad, jūs joprojām ticat... ?

Megrē neko neatbildēja. Un Komel-

jo kungs, noknikšķinājis pirkstus, steigšus sacīja:

— Labāk neturpināsim! Citādi jūs mani izvedīsiet no pacietības... Tikko ir kādi jaunumi, zvaniet man...

Komisārs atsveicinājās un, izgājis no tiesneša kabineta, aizsoloja pa pazīstamajiem gaiteņiem. Taču tā vietā, lai nokāptu pa kāpnēm un izietu uz ielas, viņš devās uz pašu augšējo stāvu, kur pieklauvēja pie policijas zinātniskās 1 abo rāto rijas durvīm.

Viens no ekspertiem, ar kuriem komisārs parasti sadarbojās, bija tik pārsteigts par viņa izskatu, ka sarokodamies noprasīja:

— Vai kaut kas nav lāgā?

— Nē, viss ir labi, paldies...

Viņa skatiens maldījās telpā. Megrē nenovilka garo, melno lietusmēteli, bet sabāza rokas vēl dziļāk kabatās. Komisārs līdzinājās cilvēkam, kurš bijis ilgā ceļojumā un nu ar gluži citām acīm aplūko pazīstamas lietas.

Tā viņš parasti pētīja fotogrāfijas, kas bija uzņemtas iepriekšējā dienā izlaupītā dzīvoklī, un pārskatīja dokumentus, ko pieprasījis kāds no kolēģiem.

Jauns, garš un tievs cilvēks ar gludi skūtu seju mēmā pārsteigumā vēroja komisāru caur biezajiem briļļu stikliem.

Uz galda viņa priekšā atradās dažāda izmēra lupas, kasāmie naži, pincetes, tintes pudeles, ķimikāliju flakoni un stikla ekrāns, ko no apakšas apgaismoja spilgta elektriskā lampa.

Tas bija Mērss — papīru, tintes un rokrakstu eksperts.

Beidzot Megrc izvilka no kabatas pīpi, aizdedzināja to un dobji novilka:

— Nu, ko! Pie darba?

Mērss, kurš zināja, no kurienes ieradies komisārs, saprata, taču izlikās, ka neko nenojauš.

Megrē novilka mēteli, plati nožāvājās un nedaudz pašķobīja seju, it kā gribētu pilnībā atgūt savu parasto “es”. Komisārs satvēra atzveltnes krēslu, pārvietoja tuvāk jaunajam cilvēkam, jāteniski apsēdās uz tā un sirsnīgā tonī sacīja:

— Kā tad ir, manu zēn?

Beidzot viņš jutās nometis nastu, kas bi ja spiedusi plecus.

— Stāsti! — komisārs izrīkoja.

— Visu nakti pētīju to vēstuli... Žēl, ka to apgrābstījis tik daudz cilvēku... Nekādus pirkstu nospiedumus tur vairs nav vērts meklēt...

— Es uz tiem nemaz necerēju.

Šorīt ilgāku laiku pavadīju ‘'Kupolā”. Apskatīju visas tintnīcas. Jūs taču zināt, kā tur izskatās? Tur ir vairākas atsevišķas telpas: lielā alus zāle, kura pusdienu laikā kļūst par ēdamzāli... Tad apakšstāva zāle... Un terase... Vēl pa kreisi ir mazs bāriņš, kur mēdz pulcēties pastāvīgie apmeklētāji-

— Atceros...

— Tinte, ar kuru rakstīta vēstule, ir

no šī bāriņa. Burti vilkti ar kreiso ro-*

ku, taču to darījis nevis kreilis, bet lab-rocis, turklāt tāds, kurš zina, ka visu kreiļu rokraksti šķiet līdzīgi...

Avīzei “Sifflet” adresētā vēstule vēl joprojām atradās uz stikla ekrāna.

— Viens ir skaidrs — sūtītājs ir inteliģents cilvēks, un es būtu gatavs likt galvu ķīlā, ka viņš tekoši runā un raksta vairākās valodās. Un tagad mazliet grafoloģijas... Taču tc mēs i/.iesim ārpus eksaktajām zinātnēm...

— Uz priekšu!

— Tātad — vai nu es smagi kļūdos, vai arī mums ir darīšana ar īpašu indivīdu... Sāksim ar to, ka viņa inteli-ģences pakāpe ir krietni virs vidējās. Taču daudz satraucošāks man liekas gribasspēka un vājuma, saltuma un jutīguma apvienojums... Tas ir vīrieša rokraksts... Un tomēr es tajā saskatu arī tīri sievišķīgas pazīmes...

Mērss bija ticis uz sava jājamzirdziņa. Viņa seja priekā piesarka. Megrē gribot negribot pasmaidīja, un jaunais cilvēks satraucās.

— Es saprotu, ka tas viss ir gana neskaidri, izmeklēšanas tiesnesis mani nemaz neuzklausīs... Un tomēr... Es varu saderēt, komisār, ka vīrietis, kurš rakstījis šo vēstuli, cieš no smagas slimības un to zina... Ja viņš būtu licis lietā labo roku, es jums varētu pateikt kaut ko vairāk... Ak! Es aizmirsu kādu sīkumu... Uz papīra bija traipi. Taču var gadīties, ka tie radu-sics tipogrāfijā... Lai kā tas būtu, vicini no tiem ir atstājis kafijas krē-jums... Un, lai nogrieztu lapas augšmalu, nav ņemts palīgā nazis, bet kāds ieapaļš priekšmets... tāds kā karotes kāts.

— Citiem vārdiem sakot, vēstule tapusi vakar no rīta “Kupola” bārā, un to rakstījis klients, kurš pasūtījis kafiju ar krējumu un veikli runā vairākās valodās.

Megrē piecēlās un sniedza Mērsam roku, nomurminādams:

— Tencinu, manu zēn... Vai es varētu saņemt atpakaļ vēstuli?

Atsveicinādamies no visiem, viņš devās projām. Kad durvis aiz Megrē bija aizvērušās, kāds ar apbrīnu novilka:

— Palūk vien! Un no tā visa būs liels ķēriens...

9

Taču Mērss, kura cieņa pret Megrē līdzinājās pielūgsmei, veltīja viņam tādu skatienu, ka pļāpa aprāvās un turpināja darbu pie materiāla, kuru bija pētījis.

Parīze bija tieši tik drūma kā aizvien mitrajās oktobra dienās: no debesīm, kuras atgādināja notraipītus griestus, krita skarba, nespodra gaisma. Uz ietvēm vē! bija manāmas pagājušās nakts lietus pēdas.

Pa ielām steidzās cilvēki, kuru īdzīgās sejas liecināja, ka tiem vēl nav izdevies samierināties ar tuvo ziemu.

Prefektūrā visu nakti bija klabējušas rakstāmmašīnas, un no paša rīta raitnie-ki nogādāja pavēles visos komisariātos, aiznesa uz telegrāfu, lai tās tiktu nosūtītas uz lauku žandarmērijām, muitas kantoriem un staciju policijas nodalām.

Un nu visi policisti un slepenie aģenti, kas bija iejukuši pūlī, inspektori un vīri sargposteņos — uz ielām, iecirkņos, tikumības policijā — iegaumēja pazīmes un aplūkoja ļaudis, cenzdamies atrast vienu vienīgu vīru.

Tā tas notika visā Parīzē. Un visās priekšpilsētās. Uz lielajiem ceļiem rosījās žandarmi, prasīdami visiem braucējiem dokumentus.

Vilcieniem apstājoties pie robežas, ceļinieki tika izprašņāti sīkumaināk nekā parasti.

lika meklēts Senas departamenta zvērināto tiesā uz nāvi notiesātais Žo-/.ef's Ertēns, kurš bija izbēdzis no San-IC cietuma un nozudis pēc kautiņa ar inspektoru Difūru bistro “Vainagdzēr-vc” bārā.

“Aizmukšanas brīdī viņam kabatā

*

bija apmēram divdesmit divi franki,” vēstīja Megrē izrediģētais dienesta ziņojums.

Komisārs izgāja no tiesas nama, neiegriezies savā kabinetā Orfēvra krastmalā, iekāpa autobusā, kas gāja uz Bastīliju, izkāpa, iegāja kādā Šmen-vēra ielas mājā, uzkāpa ceturtajā stāvā un piezvanīja pie durvīm.

No dzīvokļa plūda jodoforma smaka un sautētas vistas aromāts. Sieviete, kura vēl nebija paguvusi savest sevi kārtībā, sacīja:

— Ak, tas esat jūs! Viņš ļoti priecāsies, jūs redzot.

Istabā, izstiepies uz dīvāna, gulēja inspektors Difūrs. Viņš izskatījās noskumis un norūpējies.

— Vai viss kārtībā, vecīt?

— Tā varētu teikt... Šķiet, ka mati

•>

rētas vietā neataugs un man būs jānēsā parūka...

Ar tādu pašu skatienu kā tikko laboratorijā Megrē aplūkoja telpu un savu padoto, kas nezināja, kur dēties. Galu galā komisārs norūca:

— Vai tu uz mani dusmojies?

Difūra sieva, kura vēl bija jauna un

skaista, stāvēja durvīs kā gleznas rāmī.

— Viņš lai uz jums dusmotos? Kopš paša rīta viņš vienā laidā atkārto, ka netiekot gudrs, kā jūs tagad tikšot galā... Gribēja, lai dodos uz pastu un piezvanu jums.

— Labi, labi. Tuvākajās dienās... — komisārs nomurmināja. — Gan jau viss nokārtosies...

Megrē negāja uz mājām, kaut gan dzīvoja tikai piecsimt metru attālumā — Rišāra Lenuāra bulvārī. Komisārs soļoja uz priekšu, jo viņam gribējās iet un sajust pūli, kas vienaldzīgi plūda garām.

Gariem soļiem mērodams Parīzes ielas, komisārs pamazām zaudēja palaidnībā pieķerta skolnieka izteiksmi, kas bija vīdējusi viņa sejā no rīta. Viņa vaibsti nocietinājās. Viņš piepildīja un izsmēķēja pīpi pēc pīpes kā labākajās dienās.

Komeljo kungs justos pamatīgi izbrīnījies un, protams, arī sašutis, ja zinātu, ka komisārs Megrē nebūt nesteidzas vispirms notvert Zozefu Ert-ēnu.

Megrē acīs tas bija otršķirīgs jautājums. Uz nāvi notiesātais taču tepat vien bija — iejucis starp daudziem miljoniem citu cilvēku. Komisārs jutās drošs, ka tajā pašā dienā, kad radīsies vajadzība pēc bēgļa, viņš dabūs to rokā.

Nē, komisārs domāja par “Kupolā” rakstīto vēstuli, bet varbūt vēl vairāk par jautājumu, uz kuru gribējās atrast atbildi jau kopš sākotnējās izmeklēšanas un pret kuru pārējie izturējās ar nepiedodamu nevērību.

Bet toreiz, jūlijā visi bija tik nešaubīgi pārliecināti par Ertēna vainu! Izmeklēšanas tiesnesis tūlīt pat pārņēma lietu savās rokās.

“Noziegums tika izdarīts Senklū ap pustrijiem no rīta... Ertēns atgriezās Kungu ielā pirms četriem... Viņš netika braucis ne ar vilcienu, ne ar tramvaju, nedz arī ar kādu citu transporta līdzekli. Un vismazāk jau ar taksometru... Viņa divritenis palicis pie saimnieka Sevras ielā...” komisārs prātoja. “Viņš taču nevarēja atgriezties kājām! Vai arī viņam būtu jāskrien bez apstājas!”

Monparnasa bulvārī dzīve sita augstu vilni. Pulkstenis rādīja trīsdesmit minūtes pāri divpadsmitiem. Kaut gan bija rudens, četru lielo gar Raspaija bulvāra malu izvietoto kafejnīcu terases pildīja klienti, no kuriem aptuveni astoņdesmit procentu bija ārzemnieki.

Megrē aizsoļoja līdz “Kupolam”, uzmeklēja bāra ieeju un devās iekšā.

Šajā telpā atradās pieci galdiņi, un tie visi bija aizņemti. Lielākā daļa

I licntu sēdēja uz augstajiem bāra ķebļiem un stāvēja pie letes.

Komisārs dzirdēja, kā viens no apmeklētāji e n ī pas Ota:

- “Manhetenu”, lūdzu!

Un norūca:

Man to pašu!

Megrē piederēja alusbāru un alus kausu paaudzei. Bārmenis piestūma jaunajam klientam tuvāk šķTvīti ar olīvām. Viņš tām pat nepieskārās.

— Vai atļausiet? — nopīkstēja maza auguma zviedriete, kuras mati izskatījās pārāk dzelteni.

Te gāja ņigu ņegu. Virtuves lodziņš, kas atradās telpas dziļumā, nemitīgi vērās vaļā un ciet, iesūtot bārā aizvien jaunas porcijas olīvu, čipsu, sendviču un karsto dzērienu.

Četri viesmīļi nemitīgi klaigāja, vienlaikus nosaukdami pasūtījumus, šķindēja promnesamie šķīvji un glāzes, klientu balsis murdēja dažādās valodās.

Uzmācās iespaids, ka apmeklētāji, bārmenis, viesmīļi, telpas noformējums... viss saplūst vienotā masā.

Ļaudis familiāri grūda viens otram elkoni sānos, un visi — mazā sieviete, rūpnieks, kurš bija izkāpis no limuzīna kopā ar jautru draugu varzu, igauņu mālderis — sauca bārmeni par Bobu...

Klienti, pat necenzdamies iepazīties, uzrunāja cits citu kā veci draugi. Anglis vāvuļoja angliski ar amerikāni, norvēģis runāja vismaz trīs valodas vienlaikus. lai saprastos ar spāni.

Te bija divas sievietes, kuras visi pārējie pazina un sveicināja. Vienu no tām — i/.blīdušu un apvītušu, toties tērpušos zvērādās — Megrē reiz pēc kāda kautiņa Koķetes ielā bija licis aizvest uz Senlazāra cietumu.

Šai sievietei bija aizsmakusi balss un nogurušas acis, un garāmejot viņa paspieda komisāram roku.

Viņa tik svinīgi apsēdās pie galdiņa, it kā būtu visa šā jūkļa simboliskais iemiesojums.

— Vai jums ir rakstāmlietas? — Megrē pajautāja bārmenim.

— Aperitīva stundā nemēdz būt... Būs jāiet uz alus zāli.

Starp trokšņainajām kompānijām bi-ja arī daži vientuļnieki. Laikam tieši tas vislabāk raksturoja šo vietu.

No vienas puses, cilvēki, kuri skaļi runā, plaši žestikulē, rosās, pasūtīdami dzērienu pēc dzēriena un lepodamies greznās un dārgās drānās.

No otras — ļaudis, kuri te ieradušies līkai tāpēc, lai izšķīstu žilbinošajā pūlī.

Netālu sēdēja jauna sieviete, kurai noteikti nebija ne divdesmit divi gadi. Viņa bija tērpusies melnā kostīmā — labi piegrieztā un ērtā, taču sen negludinātā.

Loti savāda — vienlaikus satraukta

9

un garlaikota — būtne. Sev priekšā uz galda viņa bija nolikusi skiču burtnīcu. Sēžot starp šiem cilvēkiem, kuri vienu pēc otra pasūtīja aperitīvus par desmit frankiem gabalā, viņa dzēra pienu un ēda radziņu.

Šajā laikā! Tās droši vien bija viņas brokastis. Sieviete izmantoja šo mirkli, lai lasītu krievu avīzi, kas bija pieejama bāra klientiem.

Viņa neko ne redzēja, ne dzirdēja. Lēnām gremoja radziņu, ik pēc brītiņa iesūkdama malciņu piena, pilnīgi vienaldzīga pret pulciņu, kurš pie blakus galda baudīja jau piekto kokteili.

Tikpat apbrīnojams šķita kāds vīrietis, no kura sasukas bija grūti novērst skatienus. Viņa mati bija rudi, sprogaini un ļoti gari.

Viņam mugurā bija tumšs, līdz spīdumam nonēsāts uzvalks un zils. līdz jostasvietai atpogāts krekls bez apkaklītes.

Viņš sēdēja bara dziļumā pastāvīgā apmeklētāja pozā, it kā viņu nekas un neviens nespētu uztraukt, un ēda jogurtu

Vai viņam kabatā bija pieci franki? No kurienes viņš bija ieradies? Uz kurieni devās? Kā nopelnījis tos dažus sū jogurtam, kas droši vien ir viņa dienišķais uzturs?

Tāpat kā krievietei, viņam bija degošs skatiens un smagi plaksti, bet sejā vīdēja bezgalīgs nicinājums un augstprātība.

Neviens nenāca paspiest viņam roku vai bilst kādu vārdu.

Virpuļdurvis pēkšņi pavērās, lai ielaistu kādu pārīti, un Megrē spogulī ieraudzīja Krosbijus, kuri izkāpa no amerikāņu auto, kas maksāja ne mazāk par divsimt piecdesmit tūkstošiem franku.

Ienācis Viljams Krosbijs pastiepa roku pāri bāra sarkankoka letei — starp diviem klientiem, kuri pavirzījās nostāk,— un paspieda bārmeņa plaukstu.

Kā iet, Bob? — viņš jautāja.

Krosbija kundze aizsteidzās pie mazās, blondās zviedrietes, apskāva viņu un sāka sparīgi tērgāt angliski.

Viņiem pat nevajadzēja pasūtīt — Bobs pastūma uz Krosbija pusi viskiju ar sodu un pagatavoja “Margaritu” jaunajai sievietei.

— Jau atpakaļ no Biaricas? — viņš jautāja.

— Palikām tur tikai trīs dienas... fur līst vēl trakāk nekā te!

Krosbijs pamanīja Megrē un sasveicinoties pamāja ar galvu.

Viņš bija gara auguma, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar brūniem matiem un staltu stāju.

No visiem, kuri šajā mirklī stāvēja pie bāra, viņš noteikti bija tas, kura elegance vislielākajā mērā liecināja par sliktu gaumi.

Viņš laiski spieda pārējiem rokas. Un prašņāja draugiem:

- Ko jūs dzerat?

Viņš bija bagāts. Viņam piederēja dārgs sporta auto, ar kuru aizbraukt uz Nicu un Biaricu, uz Dovilu un Berlīni — kur sirds kāro.

Viņš jau vairākus gadus dzīvoja greznā viesnīcā, kas atradās uz Džordža Piektā avēnijas, bet no savas tantes bija mantojis ne tikai villu Senklū, bet arī piecpadsmit vai divdesmit miljonus franku.

Krosbija kundze — trausla un sīka, bet ļoti enerģiska — bez mitas pļāpāja, jaucot angļu un franču valodu, ar tik neatdarināmu akcentu un tik nazālā balsī, ka viņu bija viegli pazīt pat neredzot .

Ienāca kāds deputāts un sirsnīgi paspieda jauneklīgā amerikāņa roku.

— Vai vakariņosim kopā?

Šodien ne... Mēs esam ielūgti uz \ .ikariņām pilsētā.

Un rīt?

Norunāts. Satiksimies šeit.

Valačina kungs tiek lūgts pie tele-lona! — šveicars pasauca.

Kāds piecēlās un devās uz kabīnes pusi.

Divas “Margaritas”, divas!

Šķindēja šķīvji. Balsu murdoņa kļuva skaļāka.

•s

Vai jūs man neizmainītu dolārus?

Paverieties avīzē, kāds ir kurss!

— Vai Suzijas te nav?

— Viņa tikko aizgāja... Laikam pusdienos “Maksimā”.

Megrē domāja par puisi ar lielo galvu un garajām rokām, kurš bija nozudis kaut kur Parīzē ar aptuveni divdesmit frankiem kabatā un kuru notvert patlaban centās visa Francijas policija.

Komisārs atcerējās bālo seju, ko bija redzējis iezīmējamies pret Santē cietuma tumšo ķieģeļu sienu.

Un inspektora Difūra balsi telefona klausulē: “Viņš guļ...”

Viņš bija gulējis veselu dienu!

Kur viņš tagad bija? Un kāpēc, jā, kāpēc lai viņš būtu nogalinājis Hen-dersona kundzi, kuru nemaz nepazina un kurai neko nebija nozadzis?

— Reizumis mēdzat šoit iedzert pa glāzei aperitīva?

Tas bija Viljams Krosbijs. Apstājies līdzās Megrē, viņš sniedza tam savu cigarešu etviju.

— Paldies... Es smēķēju tikai pīpi.

— Kaut ko dzersiet? Viskiju?

— Esmu jau pasūtījis!

Krosbija sejā parādījās tiepīgs vaibsts.

— Vai jūs protat angļu, krievu vai vācu valodu?

— Tikai franču.

— Tad jau “Kupols” jums šķiet gatavais Bābeles tornis. Es jūs te nekad neesmu manījis. Starp citu, vai tā ir taisnība, ko stāsta?

— Ko jūs gribat sacīt?

— Ka slepkava... jūs jau zināt...

— Hm... Nav par ko uztraukties...

Krosbijs kādu mirkli pētīja viņu ar

savu smago skatienu.

Dariet to prieku un iedzeriet kādu )'l;i/.īti kopā ar mums! Mana sieva būs sajūsmā... Es jūs iepazīstināšu ar Ēdini Reišbergu — papīrrūpnieka meitu no Stokholmas. Pagājušajā gadā Sa-ninnī viņa ieguva čempiones titulu slidošanā... Šis ir komisārs Mcgrē, Edna.. .

Krieviete melnajā kostīmā joprojām gremdējās avīzes lasīšanā, bet vīrs ar rudajiem matiem puspievērtām acīm sapņaini skatījās tukšajā trauciņā, no kura bija izsmalstījis pēdējo jogurta lāsi.

Edna, tik tikko kustinādama lūpas, izdvesa:

— Priecājos...

Viņa spēcīgi saspieda komisāra Meg-rē roku, pēc tam angliski turpināja sarunu ar Krosbija kundzi, bet Viljams atvainojās:

— Vai atļausiet? Mani aicina pie telefona. Divus viskijus, Bob... Jūs taču mani atvainosiet, ko?

Ārpusē pelēcīgajā gaismā laistījās viņa mašīnas niķelētās detaļas, un kāds

J 9 9

nožēlojams, nīkulīgs slāvs, kājas pa zemi vilkdams, tuvojās “Kupolam” un uz mirkli apstājās pie bāra virpuļdur-vīm.

Viņa apsarkušās acis palūkojās iekšā, taču kāds viesmīlis jau steidzās, lai raidītu nožēlojamo vīreli projām.

Parīzes un tās apkārtnes policija joprojām meklēja no Sautē cietuma izbēgušo ieslodzīto.

Viņš bija tepat, rokas stiepiena attālumā!

Piektā nodaļa Kaviāra mīļotājs

Megrē nekustējās, pat nenodrebēja. Viņam līdzās Krosbija kundze un ļ.mnā zviedriete, malkodamas kokteili, lergāja angliski. Zviedriete atradās tik tuvu komisāram, ka ik reizi sakustoties \ iegli piespiedās viņam ar savu trauslo plecu.

Viņš saprata tikai to, ka abas mēļo par kādu Žozē, kurš Ričā lakstojies ap jauno meiteni un piedāvājis tai kokaīnu.

Abas smējās. Viljams Krosbijs, atgriezies no telefona kabīnes, sacīja komisāram:

Atvainojiet, lūdzami... Man zvanīja par to auto, kuru gribu pārdot, lai nopirktu citu...

Viņš ielēja divās glāzēs sodas ūdeni.

— Uz jūsu veselību!

Ārpusē uz nāvi notiesātā neizteiksmīgais siluets burtiski lidinājās ap terasi.

Bēgot no “Vainagdzērves”, Žozefs Ertēns droši vien bija pazaudējis cepuri, jo tagad viņa galva bija kaila. Mati cietumā bija nodzīti gandrīz līdz ādai, tāpēc ausis šķita vēl lielākas. Viņa kurpes bija zaudējušas gan krāsu, gan formu.

Un kur viņš bija gulējis, lai tā saburzītu uzvalku, notrieptu to ar putekļiem un dubļiem?

.la Ertēns pastieptu roku, lūgdams žēlastības dāvanas, garāmgājējiem bū-tu skaidrs, kādēļ viņš — nožēlojamāks par visnabagāko klaidoni — te atrodas. Taču viņš neubagoja. Un netirgoja ne kurpju auklas, ne zīmuļus.

Viņš pārvietojās šurpu turpu kopā ar pūli, reizumis ļaudams tam sevi aizraut krietni tālu no kafejnīcas ieejas un tad atgriezdamies tik smagā gaitā, it kā cīnītos ar spēcīgu straumi.

Viņa vaigus klāja brUni matiņi. Viņš izskatījās vēl tievāks.

liet acīs vīdēja satraukums un bažas, skatiens neatrāvās no bāra un izmisīgi eentās kaut ko uzmeklēt aiz nošķiesta-iiem stikliem.

Kad puisis otrreiz apstājās pie sliek-na, Megrē bija gatavs noticēt, ka viņš tūlīt pagrūdīs durvis.

Komisārs nervozi smēķēja, viņa deniņi norasoja sviedriem, visas manas saasinājās.

Tas bija īpaši svarīgs brīdis. Pirms neilga laika viņš atgādināja zaudētāju. Pamats zem kājām šķita sašūpojies. Notikumu gaiļa nepakļāvās Megrē gribai, un nekas nedeva cerību, ka šajā sa-jukumā izdosies ieviest kādu kārtību.

Komisārs lēnām dzēra viskiju, kamēr Krosbijs, pieklājības dēļ pa pusei pagriezies pret viņu, piedalījās savas sievas un Ednas sarunā.

Savādi, taču Megrē, pats to negribēdams un pat īsti neapzinādamies, tomēr nepalaida garām nemanītu neko no apkārt notiekošā.

Bārā čumēja un mudžēja ļaudis. Troksnis bija tik daudzslāņains, ka drīzāk atgādināja viļņojošas jūras bangu dunu. Murdēja balsis, zibēja žesti un mājieni.. .

Tomēr Megrē ievēroja visu: vīrieti, kurš dirnēja pie sava jogurta trauciņa, klaidoni, kurš vairākkārt tuvojās durvīm, Krosbija smaidu, viņa sievas grimases, kad tā krāsoja lūpas, bārmeni, kurš gatavoja flipu, plašiem vēzieniem kustinādams šeikeru.

Un klientus, kuri nāca un gāja... Teikumus, ar kuriem viesi apmainījās...

— Šovakar, tepat?

— Paņem līdzi Lea...

Bārs pamazītēm sāka tukšoties. Pulkstenis bija pusdivi. Blakus zālē sāka šķindēt dakšiņas.

у у

Krosbijs uzlika uz. letes simtfranku zīmi.

— Vai jūs paliksiet? — viņš jautāja komisāram.

Jaunais vīrietis nebija ievērojis klaidoni. Taču, ārā iedams, viņš neizbēgami satiksies ar šo cilvēku aci pret aci.

Komisāru, gaidot šo mirkli, pārņēma gandrīz vai sāpīga nepacietība. Krosbi-

I I kundze un Edna atsveicinājās, smaidīdamas un palocīdamas galvu.

žo/efs Ertēns atradās apmēram divu mdru attālumā no durvīm. Vienai no \ iņa kurpēm nebija saites. Kuru katru mirkli, protams, kāds policists varēja paprasīt viņam dokumentus un aizraidi) projām.

Virpuldurvis pagriezās. Krosbijs tā-р. il ar kailu galvu devās uz mašīnas pusi. Abas sievietes sekoja, smiedamas par joku, ko viena no viņām bija izteikusi.

Taču nenotika nekas! Ertēns skatījās nevis uz amerikāņiem, bet gan citiem nācējiem. Ne Viljams, ne viņa sieva nepievērsa šim cilvēkam nekādu uzmanību.

Visi trīs iekāpa auto, durvis noblīk-šķot aizkrita.

Ļaudis turpināja velties ārā no bāra, atbīdīdami nāvinieku tālāk no durvīm.

Pēkšņi Megrē spogulī pamanīja seju, divas spožas acis zem biezām uzacīm un smaidu — tik tikko nojaušamu, bet pilnu ironijas.

Plaksti nolaidās, apslēpdami pārmēru daiļrunīgos redzokļus. Taču ne tik ātri, lai komisārs nepaspētu aptvert, ka šis izsmiekls tēmēts viņam.

Vīrs, kurš bija viņu nopētījis, bet tagad vairs neuzlūkoja nevienu, bija jogurta ēdājs ar sarkanajiem matiem.

Kad anglis, kurš lasīja “Times”, bija atstājis bāru, un visi augstie ķebļi bija tukši. Bobs paziņoja:

— Es eju paēst...

Abi viņa palīgi slaucīja sarkankoka leti, kārtoja glāzes, olīvu un čipsu trauciņus.

Tomēr pie galdiņiem vēl bija divi apmeklētāji — sarkanmatis un krieviete melnajā tērpā —, kuri nelikās manām, ka palikuši pēdējie.

Ārā joprojām klimta Zozcfs Ertēns, kura acu skatiens liecināja par tādu nogurumu un seja bija tik bāla, ka viens no viesmīļiem, brītiņu pavērojis viņu caur logu. sacīja Megrē:

Vel viens, kurš tūlīt nokritīs ģīboni Viņiem visiem ir maniakāla tiek-Mк* i/.vēlēties šim nolūkam kafejnīcu ii*iases... lešu brīdināt ārāmetēju...

Nē!

kudmatainais jogurta cienītājs varē-|.i i/.dzirdēt, tāpēc Megrē mazliet I lusāk turpināja:

lijiet un piezvaniet kriminālpolici-l.ii... Palūdziet, lai atsūta šurp divus \ īrus... Ja iespējams, tad Lika un Žan-vjē... Atcerēsieties?

Tā klaidoņa dēļ?

— Nav svarīgi...

Bārā bija iestājies miers un klusums, kā jau pēc rosīgās aperitīvu stundas.

kudmatainais vīrietis nebija pakustējies, sieviete melnajā kostīmā šķirstīja savu avīzi.

Otrs viesmīlis ziņkārīgi pētīja Meg-rē. Lēni, sekundi pa sekundei, ritēja minūtes.

Viesmīlis, čaukstinādams banknotes un šķindinādams monētas, pārskaitīja kases ieņēmumus. Atgriezās puisis, kurš bija devies zvanīt.

— Viņi teica, ka viss tikšot izdarīts.

— Paldies.

Komisārs smagnēji grozījās uz trauslā sēdekļa, smēķēja pīpi pēc pīpes un automātiski iztukšoja viskija glāzi, aizmirstot, ka nav ieturējis maltīti.

— Kafiju ar krējumu, lūdzu!

Balss skanēja no kakta, kur bija iekārtojies jogurta mīļotājs. Viesmīlis, palūkojies uz Mcgrē, paraustīja plecus un, pagriezies pret lodziņu, nokliedza:

— Kafiju ar krējumu! Vienu!

Un — pavisam klusi — teica komisāram:

— Šis te būs jāapkalpo līdz septiņiem vakarā... Tāpat kā tā...

Viņš ar zodu pamāja uz. krievietes pusi.

Pagāja divdesmit minūtes. Ertēns, paguris kluburot, bija nostājies ietves malā, un kāds vīrs, kurš kāpa mašīnā, noturējis viņu par ubagu, sniedza naudas gabalu, kuru bēglis neuzdrīkstējās atraidīt.

Vai viņam vēl bija atlicis kaut kas no tiem divdesmit un cik tur frankiem? Vai viņš kopš vakardienas bija kaut ko ēdis? Vai bija gulējis?

liars viņu vilktin pievilka. Un bēglis iikal tuvojās — bailīgi blenzdams uz \ iesmīļiem un šveicariem, kuri viņu 1.1и bija raidījuši projām no terases.

Patlaban bija mierpilna stunda, un I i lēns, paspēris vēl pāris sīku. nedrošu soļu, cieši piespieda seju stiklam, viņa deguns smieklīgi saliecās, bet mazās ačeles šaudīgiem skatieniem pētīja telpu.

Sarkanmatis, nepievērsdams ārpusē notiekošajam ne mazāko uzmanību, pacēla pie lūpām kafijas tasi.

liet kāpēc viņa acīs iedzirkstījās tas pats ironiskais smaids, kas pirmīt?

Izsūtāmais, kuram droši vien vēl nebija ne sešpadsmit gadu, raidīja skrandaini projām, un tas, kājas pa zemi vilkdams, atkal attālinājās. Brigadieris Lika izkāpa no taksometra, ienāca bārā un pārlaida gandrīz tukšajai telpai pārsteiguma pilnu skatienu.

— Vai tas bijāt jūs, kurš...

— Ko dzersiet? — jautāja Megrē un daudz klusāk piebilda: — Paverieties tur. ārā...

Lika kādu mirkli pētīja siluetu. Viņa seja atplauka.

— Lai nu viens cilvēks saka! Jums izdevās viņu izsekot...

у

— Nekā tamlīdzīga! Bārmenī Vēl vienu.. .

Krieviete ar stipru akcentu uzsauca:

— Viesmīlī Vai jūs neiedotu man “ L' illustration ”...

— Iedzeriet glāzīti, veco zēn Likā! Pēc tam iesiet un paturēsiet viņu acīs, sarunāts?

— Vai jums nešķiet, ka vajadzētu...

Un brigadiera plauksta, kas atradās

kabatā, izteiksmīgi sakustējās, aptaustīdama rokudzelžus.

— Vēl ne... Ejiet...

Megrē saspringums, par spīti šķietamajam mieram, bija tik liels, ka viņa lielajā rokā sašķīda glāze.

Neizskatījās, ka rudmatis grasītos doties projām. Viņš nelasīja, nerakstīja, nevienu īpaši nepētīja. Bet ārā joprojām gaidīja Žozefs Ertēns!

Četros pēcpusdienā stāvoklis bija tieši tāds pats, ja neskaita to, ka tagad no Santē cietuma izbēgušais vīrs sēdē-ļ.i uz sola netālu no bāra durvīm, no I urām vēl joprojām neatrāva skatienu ik* uz mirkli.

Megrē bez kādas apetītes apēda send-\iču. Krieviete melnajā kleitā, krietnu bridi noņēmusies ar skropstu un lūpu I rāsošanu, aizgāja.

Tagad bārā vairs bija tikai jogurta cienītājs. Ertēns, turpinādams nekustīgi sēdēt, bija vērojis jauno sievieti aizejam. Iekštelpās tika ieslēgta gaisma, jo ielas lukturi vēl nebija iedegti.

Viens apkalpotājs papildināja pudeļu krājumus, otrs steigšus slaucīja telpu.

Kaktā, kur bija ierīkojies rudmatis, atsitusies pret tasi, nošķindēja karotīte. Šis troksnis vairāk pārsteidza bārmeni nekā Megrē.

Neizrādīdams sašutumu, bet arī necenzdamies slēpt nepatiku pret šo nožēlojamo klientu, viesmīlis uzsauca: Viens jogurts un viena kafija ar krējumu... Trīs franki un franks piecdesmit — tas būs četri piecdesmit!

— Piedodiet! Atnesiet man maizītes ar kaviāru!

Klienta balss skanēja mierīgi. Komisārs spogulī redzēja, ka viņa puspievērto acu skatienā dzirksteļo smiekli.

Bārmenis devās pie lodziņa.

— Ikru maizīti... Vienu!

— Trīs! — klients izlaboja.

— Ikru maizītes! Trīs!

Bārmenis apveltīja viesi ar netīksmes pilnu skatienu un ironiski noprasīja:

— Ar vodku?

— Jā, jā, ar vodku!

Megrē pūlējās apjēgt, kas notiek. Vīrietis bija mainījies. Kaut kur bija pazudis viņa ārkārtējais nekustīgums.

— Un cigaretes! — rudmatis piemetināja.

— “Merilendu”?

-“Abdullah”.

Viņš aizsmēķēja un, kamēr tika gatavotas maizītes, izklaidējās, kaut ko zīmēdams uz kārbiņas. Pēc tam tik ātri ķērās pie ēšanas, ka viesmīlis tikko bija paguvis atgriezties savā vietā, kad viesis jau piecēlās.

Trīsdesmit franku par maizītēm... ■.esi par vodku... Divdesmit divi mak-..i “Abdullah”, tad vēl iepriekš pasūtītais...

Es jums samaksāšu rīt.

Megrē sarauca uzacis. Ertēns jopro-|iim sēdēja uz sola.

Vienu mirklīti! Jums jārunā ar zāles pārzini.

Rudmatis paklanījās un atkal apsēdās savā vietā. Atnāca smokingā tērpies zāles pārzinis.

— Kas noticis?

Šis kungs samaksāšot rīt. Par trim kaviāra maizītēm, “Abdullah” un pārējo...

Klients nepavisam nelikās nokaunējies. Kā apstiprinādams viesmīļa teikto, viņš vēlreiz palocījās — vēl ironiskāk nekā iepriekš.

— Jums nav līdzi naudas?

— Ne santīma.

Kur jūs dzīvojat? Aizsūtīšu jums līdzi šveicaru.

— Mājās man naudas nav.

— Un jūs ēdat kaviāru?

Zāles pārzinis paplunkšķināja rokas. Atsteidzās formā tērpts jauneklis.

— Uj un pasauc policistu.

Viss notika bez trokšņa un bez skandāla. 1]

Vai esat pārliecināts, ka jums nav naudas?

— Kad es jums saku!

Šveicars, izdzirdis šo atbildi, steigšus attālinājās. Mcgrē nekustējās. Zāles pārzinis stāvēja, mierīgi vērodams ļaudis plūstam pa Monparnasa bulvāri.

Bārmenis, kurš slaucīja pudeles, ik pa brītiņam sazvērnieciski uzlūkoja Mcgrē.

Nebija aizritējušas ne trīs minūtes, kad šveicars atgriezās kopā ar diviem policistiem.

Viens no viņiem pazina komisāru un gribēja tuvoties, taču Megrē veltīja viņam zīmīgu skatienu. Zāles pārzinis ātri un bez lieka uztraukuma paskaidroja:

— Šis kungs pasūtīja kaviāru, dārgas cigaretes un vēl šo to. Un atsakās maksāt.

Miin nav naudas! — atkārtoja rud-matainais vīrietis.

Paklausot Mcgrē mājienam, policists tikai norūca:

Paskaidrosiet visu komisariātā! Sekojiet mums!

Vai vēlaties kādu glāzīti, kungi? — /ales pārzinis piedāvāja.

Paldies, nē!

Tramvaji, autobusi, cilvēku straume slīdēja šurpu turpu pa bulvāri, pār kuru nolaidās krēsla līdz ar biezu miglu. Aizturētais aizsmēķēja vēl vienu cigareti un draudzīgi atsveicinājās no bārmeņa.

Iedams garām Mcgrē, viņš uzmeta komisāram īsu skatienu.

Kusties ātrāk! Un nekāda skandāla, skaidrs?

Visi trīs izgāja. Zāles pārzinis tuvojās letei.

Vai tas nav tas pats čehs, kuru mēs

viendien jau izmetām ārā?

— Ir gan! — bārmenis apliecināja. —

Viņš te sēž no astoņiem rītā līdz asto-•> •>

ņiem vakarā. Un parasti visas dienas

garumā pasūta tikai divas kafijas ar krējumu.

Megrē aizgāja līdz durvīm. Viņš redzēja, kā Ertēns pieceļas no sola un paliek nekustīgi stāvam, pagriezies pret abiem policistiem, kuri veda projām kaviāra cienītāju.

Taču ārā vairs nebija tik gaišs, lai varētu redzēt sejas izteiksmi.

Visi trīs vēl nebija nosoļojuši ne simt metru, kad klaidonis devās projām. Brigadieris Likā viņam sekoja.

— Kriminālpolicija! — komisārs sacīja, atgriezies pie letes. — Kas viņš tāds ir?

— Manuprāt, viņu sauc Radeks... Viņam uz šejieni pienāk pasts... Jūs jau droši vien ievērojāt vēstules tur, vitrīnā... Viņš ir čehs...

•>

— Ko viņš dara?

— Neko! Pavada dienas bārā... Sapņo un raksta...

— Vai jūs zināt, kur viņš dzīvo?

— Nē.

— Vai viņam ir draugi?

— Man šķiet, es nekad neesmu redzējis viņu bilstam kādam kaut vārdiņu...

Megrē samaksāja, izgāja uz ielas, ic-leea taksometrā un izrīkoja:

Uz vietējo komisariātu!

Kad Megrē tur ieradās, Radeks sēdēta uz sola un gaidīja, kad atbrīvosies dežurējošais ierēdnis.

Tur bija vēl četri vai pieci ārzemnieki, I uri gribēja saņemt uzturēšanās atļauju.

Megrē iegāja komisāra kabinetā, kur ļauna sieviete sūdzējās par dārglietu /adzību, jaukdama kopā trīs vai četras ('entrāleiropas valodas.

Vai jums mūsu teritorijā paredzēta kāda operācija? — ierēdnis izbrīnījies noprasīja komisāram.

Vispirms pabeidziet sarunu ar šo kundzi.

Es nesaprotu neko no tā, ko viņa stāsta. Jau kādu pusstundu runā vienu un to pašu.

Megrē pat nepasmaidīja, lai gan ārzemniece sašutusi atkal sāka bērt vārdus, rādīdama pirkstus, uz kuriem nebija neviena gredzena.

Kad viņa beidzot izgāja, Megrē ierunājās:

— Pic jums ir atvests aizturētais — viņu sauc Radcks vai tamlīdzīgi... Es gribētu piedalīties nopratināšanā... Dodiet rīkojumu paturēt viņu pa nakti iecirknī, bet pēc tam palaist vaļā.

— Ko viņš pastrādājis?

— Apēda kaviāru un nesamaksāja.

— “Domā”?

— “Kupolā”.

Nošķindēja zvans.

— Ievediet Radeku!

Ai/.turētais ienāca kabinetā bez kāda mulsuma, turēdams rokas kabatās, apsēdās pretī abiem vīriem un, nenolaidis skatienu, gaidīja. Viņa lūpās vīdēja tikko jaušams jautrs smaids.

— Jūs tiekat vainots rēķina nemaksā-šanā.

Aizturētais piekrītoši palocīja galvu un gribēja aizsmēķēt cigareti, kuru ierēdnis veikli izrāva viņam no pirkstiem.

— Kas jums būtu par to sakāms?

— It nekas.

— Vai jums ir mājvieta un iztikas līdzekļi?

Vīrs izņēma no kabatas apmuļjātu pasi un nolika to uz rakstāmgalda.

Vai jums ir skaidrs, ka riskējat uz piecpadsmit diennaktīm nokļūt cietumā?

— Šaubu nav! — Radeks vienā mierā apliecināja. — Varat pārbaudīt, es nekad neesmu bijis tiesāts.

— Šajā izziņā, kas atrodas jūsu pasē, es izlasīju, ka jūs esat medicīnas students. Vai tā ir taisnība?

— Profesors Grollē, par kuru droši

vien būsiet dzirdējis, jums pastāstīs, ka

esmu viņa labākais audzēknis, — viņš •> *

teica un, pagriezies pret Megrē, mazliet zobgalīgā balsī noprasīja: — Jādomā, ka jūs, kungs, arī esat no policijas?

Sestā nodaļa Nandī krodziņš

Megrē kundze nopūtās, taču neko neteica, kad viņas vīrs septiņos no rīta, vienā malkā izdzēris kafiju un pat nepamanījis, cik tā karsta, devās projām.'

Komisārs bija pārnācis vienos naktī un izskatījies gaužām drūms. Viņš aizgāja, izskatīdamies varen stūrgalvīgs.

Soļojot pa prefektūras gaiteņiem, Megrē pamanīja, ka kolēģi, kurus gadījās sastapt ceļā, inspektori un pat izsūtāmie zēni raugās viņā ar ziņkāri, pielūgsmi un tādu kā līdzjūtību.

Taču komisārs, tikpat ierasti kā bija atvadoties noskūpstījis uz. pieres sievu, sasveicinājās ar kolēģiem un, iegājis savā kabinetā, tūlīt sabikstīja ogles krāsniņā un izklāja uz diviem krēsliem savu smago, lietus izmērcēto mēteli.

Lūdzu, Monparnasa kvartāla komisariātu! — viņš sacīja, bez steigas nocēlis telefona klausuli un kūpinādams pīpi.

Gaidīdams savienojumu, Megrē automātiski pārcilāja dokumentu kaudzes, kas gulēja uz rakstāmgalda.

— Hallo! ... Kas pie aparāta? ... Dežurējošais brigadieris? ... Te komisārs Megrē no kriminālpolicijas. Vai atlaidāt Radeku? ... Ko jūs sakāt? Pirms stundas? ... Vai pārliecinājāties, ka inspektors Zanvjē gatavs viņam sekot? ... Hallo! Jā... Viņš netika gulējis? Un izsmēķēja visas cigaretes? ... Paldies. ... Nē! Nav vērts. Ja man vajadzēs vēl kādu informāciju, es ieradīšos pie jums.

Viņš izvilka no kabatas čeha pasi, ko bija paturējis. Nelielo, pelēcīgo grāmatiņu rotāja Cehoslovākijas ģerbonis, gandrīz visas lappuses klāja zīmogi un vīzas.

Jans Radeks, divdesmit piecus gadus vecs, dzimis Brno, tēvs nezināms. Spriežot pēc vīzām, bijis Berlīnē, Mei-scnē, Bonnā, Turīnā un Hamburgā.

Izziņa vēstīja, ka viņš ir medicīnas students. Māte Elizabete Radeka bija mirusi pirms diviem gadiem. Apliecība liecināja, ka viņa bijusi mājkalpotāja.

“No kā tu pārtiec?” iepriekšējā vakarā, sēžot Monparnasa iecirkņa komisāra kabinetā, bija apjautājies Megrē.

Un aizturētais, kura lūpās ievijās tas pats netveramais smaids, atbildēja:

“Vai arī man jāsaka jums “tu”?” “Atbildiet!”

“Kamēr mana māte bija dzīva, viņa sūtīja naudu, par ko turpināt mācības.” “No savas mājstrādnieces algas?” “Jā! Esmu vienīgais dēls. Viņa manis dēļ būtu pārdevusi abas rokas. Vai tas jūs pārsteidz?”

“Viņa nomira jau pirms diviem gadiem... Un kopš tā laika?”

“Attāli radi ik pēc brītiņa atsūta man nelielas naudas summas. Un Parīzē ir tautieši, kuri šad tad palīdz... Gadās, ka veicu tulkošanas darbus.”

“Un gādājat materiālus avīzei “Sijf-let ” ? ”

“Es nesaprotu.”

.Šos vārdus viņš izrunāja ar tādu ironiju, ka teikto varētu saprast ari kā: “Papūlieties vien! Es vēl neesmu jums rokā!”

Megrē uzskatīja par labāku doties

projām. “Kupola” tuvumā vairs nebija

ne minas nedz no Žozefa Ertēna, nedz •>

brigadiera Likā. Viņi abi — viens aiz otra — atkal bija nozuduši kaut kur Parīzē.

— Uz viesnīcu “George V”! — komisārs sacīja šoferim.

Megrē iegāja vestibilā tieši tajā mirklī, kad Viljams Krosbijs smēķēdams pie letes mainīja simtdolāru zītu i.

— Vai jūs nākat pēe manis? — viņš noprasīja, ieraudzījis komisāru.

— Nebūt ne! Vai jūs gadījumā nepazīstat kādu Radeku?

Litija XVI stila zālē šurpu turpu kustējās cilvēki, klerks skaitīja simt-franku zīmes, kuras bija saspraustas kopā pa desmit.

— Radeku?

Mcgrē vērīgi pētīja amerikāni, kurš izskatījās pilnīgi mierīgs.

— Nē... Tomēr jūs varat pavaicāt Krosbija kundzei... Viņa tūlīt nāks lejā... Mēs pusdienojam kopā ar draugiem. Labdarības pasākums “Ričā”.

Krosbija kundze izkāpa no lifta, salīgi tīstīdamās sermuliņa apmetnī, un ar nelielu izbrīnu uzlūkoja policistu.

— Kas noticis?

— Es meklēju kādu cilvēku, kuru sauc Radeks.

— Radeks... Vai viņš dzīvo te?

Krosbijs iebāza naudaszīmes kabatā

un sniedza komisāram roku.

— Ja jūs mani atvainotu... mēs jau kavējam.

Auto, kas bija viņus gaidījis pie durvīm, aizslīdēja pa asfaltu.

• • •

Iezvanījās telefons.

— Hallo! Tiesnesis Komcljo lūdz pie aparāta komisāru Megrē!

— Sakiet, ka es vēl neesmu ieradies. Skaidrs?

Tiesnesis droši vien zvanīja no mājam. Visdrīzāk viņš pašreiz, ģērbies rī-tasvārkos, sēdēja pie galda un brokastoja, drudžaini šķirstīdams avīzes un kodīdams lūpas — kā allaž, kad nervozēja.

Hallo, Žan! Vai neviens cits nav mani meklējis? Ko teica tiesnesis?

— Lai jūs viņam piezvanāt, kad atnāksiet. Viņš būšot mājās līdz devi-ņiem... Pēc tam prokuratūrā... Hallo! Pagaidiet! Pie telefona... Hallo!... Hallo!... Komisāru Mcgrē?... Tūlīt savienošu, Žanvjē kungs...

Tūlīt pēc tam Megrē izdzirdēja:

Vai tas esat jūs, komisār?

— Viņš nozuda, vai ne?

*

— Kā tad, ka nozuda! Es neko nesaprotu! Biju tikai divdesmit metru attālumā. ..

— Un? Stāsti ātri!

— Es vēl aizvien vaicāju sev, kā tas varēja notikt! Vēl jo vairāk tāpēc, ka Ertēns — par to es esmu pārliecināts — netika manu klātbūtni pamanījis...

— Turpini!

— Sākumā viņš staigāja pa to pašu kvartālu. Pēc tam iegāja Monparnasa stacijā. Tā bija stunda, kad pienāk vilcieni no priekšpilsētām, un es tuvojos, jo baidījos viņu pūlī pazaudēt...

— Bet viņš tomēr pazuda?

— Ne jau pūlī... Viņš, iepriekš nenopircis biļeti, iekāpa vilcienā, kurš tajā brīdī pienāca... Kamēr es, cenzdamies neizlaist no acīm vagonu, no dežuranta uzzināju, uz kurieni šis vilciens iet, viņš vairs neatradās kupejā... Laikam bija pa otrām durvīm izkāpis uz pretējā perona.

— Nolādēts!

— Ko lai es tagad daru?

— Ej uz “Kupolu” un gaidi mani... Nebrīnies nc par ko. Un nekādā ziņā neuztraucies.

— Es zvēru, komisār...

Inspektors Žanvjē bija tikai divdesmit piecus gadus vecs. Komisārs dzirdēja klausulē viņa zēnisko balsi, kura bija tuvu šņukstiem.

— Ej! Drīz tiksimies!

Megrē nolika klausuli.

— Man, lūdzu, viesnīcu “George V”... Hallo! ... Jā... Vai misters Viljams Krosbijs ir atgriezies? ... Nē! Nevajag viņu traucēt... Cikos, lūdzu? Pulksten trijos? ... Kopā ar misis Krosbiju? ... Paldies... Hallo! ... Ko jūs sakāt? Šis kungs piekodinājis viņu nemodināt pirms vienpadsmitiem? ... Paldies... Ne! Nekādu ziņojumu nav. Es pats viņu apmeklēšu.

Komisārs nesteidzīgi piebāza pīpi un piegāja pārbaudīt, vai krāsniņā vēl ir gana daudz ogļu.

Paviršam vērotājam varētu likties, ka redz pašpārliecinātu vīru, kurš nešaubīgi iet uz savu mērķi, ko noteikti sasniegs.

Megrē izgāza krūtis un, atmetis galvu, ļāva pīpes dūmu mutuļiem strāvot pret griestiem. Kad izsūtāmais atnesa avīzes, viņš apmierināti saberzēja plaukstas, bet, atkal palicis viens, pēkšņi aizsteidzās pie telefona un pacēla klausuli.

— Hallo! ... Vai Likā nav vaicājis pēc manis?

— Vēl ne, komisār.

Megrē zobi ciešāk iekodās pīpes kātā. Pulkstenis bija deviņi no rīta. Vakar ap pieciem pēcpusdienā Žozefs Ertēns pazuda no Raspaija bulvāra, un brigadieris Lika sekoja viņam pa pēdām.

Gandrīz neiespējami noticēt, ka Lika nav atradis izdevību piezvanīt pa telefonu vai nodot zīmīti kādam uz ielas dežurējošam policistam.

Megrē atgainīja uzmācīgās domas un palūdza savienot viņu ar inspektoru Difūru, kurš pats pacēla klausuli.

— Kā iet? Vai ir labāk?

— Es jau staigāju pa dzīvokli... Rīt ceru ierasties darbā... Bet rēta gan palikusi! Ārsts vakar pēcpusdienā noņēma apsēju, un es varēju palūkoties... Brīnos, kā man nav pāršķelts galvaskauss. Vai jūs atradāt to zelli?

— Neuztraucies ne par ko... Hallo! Es lieku nost klausuli, jo gaidu svarīgu zvanu...

Kabinetā valdīja smacējošs karstums krāsniņa bija nokaitusi līdz baltkvēlei.

Megrē nebija kļūdījies. Tikko viņš nometa klausuli, atskanēja telefona zvans.

Tas bija Lika.

— Hallo! Vai tas esat jūs, šef? ... Nepārtrauciet sarunu, jaunkundz... Policija? ... Hallo! Hallo!

Es klausos. Kur tu esi?

— Morsaņā.

— Kur?

— Nelielā ciematā trīsdesmit piecu kilometru attālumā no Parīzes, Sēnas krastā...

— Un... otrs?

— Drošā vietā... Savās mājās!

Morsana ir netālu no Nandī?

— Apmēram četri kilometri. Es ierados te piezvanīt, lai neradītu aizdomas... Tā tik bija naksniņa, šef!

— Stāsti!

— Sākumā es domāju, ka mēs bez gala un malas klaiņosim pa Parīzi... Izskatījās, ka viņš nezina, kurp doties... Astoņos mēs abi apstājāmies pie zupas virtuves Rcomīra ielā. un viņš gandrīz divas stundas gaidīja savu strcbekli.

— Tātad viņam vairs nav naudas...

i

— Pēc tam viņš atsāka iet... Taisni neticami, kā to puisi pievelk Sena... Viņš soļoja gar to te uz vienu pusi, te uz otru... Hallo! Nepārtrauciet, lūdzu! Vai jūs joprojām tur esat?

— Turpini...

Galu galā zellis gar krastu devās uz Sarentonas pusi. Es jau nospriedu, ka viņš liksies gulēt zem tilta... Patiešām, viņš jau vairs īsti neturējās kājās... Taču — nekā! Pēc Sarentonas sekoja Alfortvila, bet no turienes viņš ar līkumu nonāca uz Vilnēvas—Senžor-žas ceļa... Jau satumsa... ceļš bija slapjš un izdangāts... ik pa pusminūtei garām traucās kāda mašīna... Ja man tas būtu jāizdara vēlreiz...

— Tu izdarītu! Kas tālāk?

— Tas arī viss! Trīsdesmit pieci kilometri. Vai spējat iedomāties? Un sāka līt vēl trakāk... Tas tips, šķiet, to pat nemanīja... Korbejā es jau gribēju apturēt taksometru, lai būtu vieglāk viņam sekot... Sešos no rīta mēs joprojām soļojām — viens pa priekšu, otrs nopakaļ — cauri mežam, kas atdala Morsaņu no Nandī...

— Vai viņš iegāja savā mājā pa palādēs durvīm?

Vai jūs zināt, kāda tā mājvieta izskatās? Nekāda smalkā nav... Tā ir važoņu apmešanās vieta — tur ir gan traktieris, gan avīžu tirgotava, gan bistro, gan tabakas bodīte... Es domāju, ka tur pārdod arī šādas tādas sīk-preces... Nu. lūk, viņš apmeta mājvietai līkumu pa mazītiņu ieliņu, kura bija labi ja metra plata, un otrā pusē pārlēca pār mūri... Redzēju viņu ieejam nelielā namelī — tādā kā kūtiņā, kur droši vien mitinās lopi...

— Vai tas ir viss?

— Apmēram. Pēc pusstundas Ertēna tēvs nāca atvilkt slēģus un atvērt savu bodīti. Izskatījās gluži mierīgs... Es iegāju iedzert glāzīti, un viņš itin nemaz nejutās samulsis... Man palaimējās satikt uz ceļa žandarmu, kurš brauca ar divriteni... Palūdzu, lai viņš izlaiž no riepas gaisu un, minēdams to par iemeslu, pasēž krodziņā, kamēr es atgriezīšos...

— Lieliski!

— Jums tā šķiet? Jā gan, var just, ka sen neesat nevienu izsekojis... Manas kurpes ir tik slapjas kā kompreses... Esmu izmircis līdz ādai. Ko lai daru?

— Tev, protams, nav līdzi ceļasomas?

Ja man vēl būtu nācies stiept līdzi

somu!

— Atgriezies tur. Saki jebko — ka gaidi draugu, ar kuru esi norunājis tikšanos.. .

— Vai jūs atbrauksiet?

— Vēl nezinu. Taču, ja Ertēns vēlreiz izspruks, es par sevi negalvoju...

Megrē nolika klausuli un pavērās apkārt. Durvis bija palikušas pusvirus, un komisārs uzsauca izsūtāmajam:

— Paklau, Žan! Tikko es būšu aizgājis, piezvani izmeklēšanas tiesnesim Komeljo un pasaki... hm... pasaki, ka viss ir kārtībā un es turēšu viņu

f

lietas kursā... Vai skaidrs? Tikai laipni... Ar daudzām pieklājības frāzēm.. .

Vienpadsmitos Megrē izkāpa no taksometra pie “Kupola”. Pirmais cilvēks, ko viņš ieraudzīja, atvēris durvis, bija inspektors Žanvjē, kurš, tāpat kā citi iesācēji, iedomājās, ka izskatīsies ļoti dabiski un nepiespiesti, ja trīs ceturtdaļas no sevis būs paslēpis aiz avīzes lapām, kuras pat nepāršķīra.

Pretējā stūrī sēdēja Žaus Radeks un nevērīgi maisīja ar karotīti kafiju, kurai bija pievienots krējums.

Viņš bija nesen noskuvies, uzvilcis tīru kreklu un, iespējams, pat sasukājis savus sprogainos matus.

Taču visvairāk dūrās acīs liels iekšējs prieks, kas izstaroja no visas viņa būtnes.

Bārmenis pazina Megrē un veltīja viņam daudznozīmīgu skatienu. Žanvjē, turpinādams slēpties aiz avīzes, arī daiļrunīgi pabolīja acis.

Radeks padarīja visas šīs darbības nenozīmīgas, jautādams Megrē:

— Vai jūs kaut ko pasūtīsiet?

Viņš nedaudz paliecās uz priekšu, it kā gatavotos piecelties, un tikko jaušami pasmaidīja.

Megrē, liels un plecīgs, aizslāja līdz Radeka galdiņam, uzlika uz krēslu atzveltnes plaukstu — tik spēcīgu, ka varētu to sašķaidīt smalkās šķēpelēs, — un sastinga.

— Jau atpakaļ? — viņš vaicāja, lūkodamies sānus.

— Kungi bija tik laipni. Kā rādās, mani nesauks pie miertiesneša ātrāk kā pēc piecpadsmit dienām — tiesas ir tik pārslogotas... Šķiet, ka ir jau par vēlu, lai dzertu kafiju ar krējumu. Ko jūs teiktu par glāzi degvīna ar ikru maizītēm? Bārmeni

Uzrunātais bija piesarcis līdz matu galiem un nepārprotami šaubījās, vai vajadzētu apkalpot šo dīvaino klientu.

— Es ceru, ka tagad, kad esmu šādā sabiedrībā, jūs man neliksiet samaksāt iepriekš? — Radeks turpināja un paskaidroja Megrē: — Šie ļautiņi neko nesaprot... Iedomājieties tikai, kad es ierados — tas bija pavisam nesen —, viņi negribēja mani apkalpot... Tas tur, ne vārda nebildis, aizgāja meklēt zāles pārzini... Pārzinis gribēja, lai es tūlīt eju projām... Man bija jāliek nauda galdā... Vai jums nešķiet, ka tas ir smieklīgi?

Viņš to visu pateica mierīgi, gandrīz vai sapņaini.

— Esmu pārliecināts, ka varētu dzert un ēst uz krīta, ja es būtu viens no tiem sīkajiem dienaszagļiem, tāds žigolo, kādus jūs te vakar redzējāt! Taču es esmu krietns cilvēks! Vai ne? Mums, komisār, derētu kādu dienu par to aprunāties zem četrām acīm... Var jau būt, ka jūs visu nesapratīsiet... Bet jūs tomēr esat saprātīgs vīrs...

Bārmenis uzlika uz galdiņa kaviāra maizītes un, palūkojies uz Megrē, noskaldīja:

— Sešdesmit franku!

Radeks pasmaidīja. Inspektors Žan-vjē savā kaktā vēl aizvien slēpās aiz avīzes.

— Un vienu paciņu “Abdullah”, — rudais čehs izrīkoja.

Kad viesmīlis atnesa prasīto, čehs nevērīgi izvilka no žaketes kabatas sa-ņureītu tūkstošfranku zīmi un uzmeta galdā.

— Par ko mēs patērzēsim, komisār? Vai atļausiet? Es pēkšņi atcerējos, ka man jāpiezvana savam skroderim.

Tālruņa automāts atradās alus zāles galā, un tai bija vairākas izejas.

Megrē nepakustējās. Tikai Žanvjē sekoja čeham.

Abi atgriezās, iedami viens aiz otra tāpat, kā bija izgājuši. Inspektors ar skatienu apliecināja, ka čehs patiesi zvanījis drēbniekam.

Septītā nodaļa Puika

— Vai vēlaties dzirdēt noderīgu padomu. komisār?

Radeks bija pieklusinājis balsi un pieliecies tuvāk sarunbiedram.

— Ņemiet vērā, ka es jau iepriekš zinu, kas jums prātā! Taču, redziet, man tas ir pilnīgi vienalga! Un tomēr mans brīdinājums, mans ieteikums, ja jums tā labāk patīk... Liecieties mierā! Jūs ieķēpāsieties vienā pretīgā putrā!

Megrē nekustējās, viņa smagais skatiens bija pievērsts čeham.

— Un jūs turpināsiet taustīties, jo neko nesapratīsiet...

Radeks izskatījās iedvesmots. Megrē ievēroja viņa rokas — garas un slaidas rokas ar pārsteidzoši baltu ādu, ko klāja vasaras raibumi. Tās kustējās, it kā piedalīdamās tērzēšanā.

— Ievērojiet, ka es neapšaubu jūsu personiskās spējas! Ja jūs neko nesaprotat, tad cita iemesla dēļ — jūs jau kopš paša sākuma novirzījāties pa nepareizām pēdām. Tāpēc viss iet greizi, vai ne? Un tā turpināsies līdz beigām... Jo daži pieturas punkti, ko jās varētu ņemt par pamatu, lai iegūtu informāciju, jums paslīdējuši garām... Vai gribat piemēru? Atzīstieties, ka neesat ievērojis, kādu lomu šajā notikumā spēlē Sēna? Savrupmāja Senklū atrodas Sēnas krastā! Kungu iela — tikai piecsimt metru attālumā no Sēnas! Un tāpat “Vainagdzērve”, kur, kā rakstīts avīzēs, notiesātais patvēries pēc bēgšanas no Santē cietuma! Ertēns dzimis Melīnā, Sēnas krastā! Viņa ve-cāki dzīvoja Nandī, Sēnas krastā...

Ceha acis smējās, lai gan seja palika nopietna.

— Tagad jūs droši vien jūtaties apmulsis, ko? Izskatās, ka es pats metos jūsu tīklos. Jūs man neko nejautājat, bet es jums stāstu par lietu, kurā jūs veļaties padarīt mani par vainīgo... Bet kā, par ko? Man nav nekā kopīga ar Ertēnu! Un ar Krosbiju tāpat! Un ar Hendersona kundzi un viņas istabeni ne tik! Vienīgais, ko jūs varētu pavērst pret mani, ir pieņēmums, ka Žozefs Ertēns vakar ieradās šeit un lūkojās iekšā pa logu ar nolūku mani izspiegot. Varbūt tā ir, varbūt nav. Lai būtu kā būdams — es izgāju no šejienes divu policistu pavadībā... Vai tas par kaut ko liecina? Es saku, ka jūs neko nesaprotat un nekad neko nesapratīsiet... Kāda ir mana loma šajos notikumos? Nekāda! Vai arī galvenā! Iedomājieties gudru — pat vairāk nekā gudru — cilvēku, kuram nav ko darīt, kurš pavada dienas prātojot un kuram radusies iespēja izpētīt ar viņa profesiju saistītu problēmu. Jo kriminoloģijai ir sakars ar medicīnu...

Megrē nesatricināmais miers, kas lika domāt, ka viņš nemaz neklausās, šo cilvēku aizkaitināja. Viņš sāka runāt skaļāk.

— Kā tad ir, ko jūs par to teiksiet, komisār? Vai sākat pieņemt domu, ka esat nomaldījies? Nē? Vēl ne? Ļaujiet man jums pateikt vēl kaut ko — jums nebija taisnība, kad palaidāt vaļā vainīgo, kurš jau bija jums rokā... Jo jūs, iespējams, ne tikai neatradīsiet viņam aizvietotāju, bet arī šis izspruks no nagiem. Es līdz šim pieminēju tikai visrupjākās kļūdas... Vai vēlaties vēl kādu pierādījumu? Vai gribat, lai pasaku jums kaut ko tādu, kas dos iemeslu mani arestēt?

Viņš vienā malkā izdzēra degvīna glāzīti, pagriezās sāniski un iebāza roku žaketes kabatā.

Kad viņš to atkal izvilka, sauja bija pilna ar naudu — pa desmit kopā saspraustām simtfranku zīmēm. Tur bija desmit paciņas.

— Ievērojiet, tās ir jaunas banknotes! Citiem vārdiem sakot, to izcelsmi iespējams noskaidrot diezgan ātri... Meklējiet! Izklaidējieties! Ja vien neuzskatāt par labāku doties gulēt, ko es jums silti ieteiktu!

Radeks piecēlās. Megrē, atgāzies krēslā, nopētīja viņu no galvas līdz kājām, pēc tam izpūta no mutes biezu pīpes dūmu mutuli.

Sāka ierasties apmeklētāji.

— Vai jūs mani arestēsiet?

Komisārs nesteidzās atbildēt. Paņēmis naudaszīmes, viņš tās uzmanīgi aplūkoja, pēc tam iebāza kabatā. Tad arī viņš piecēlās — tik lēni, ka čeha sejas panti nepacietībā saverkšķījās. Komisārs maigi uzlika divus pirkstus viņam uz pleca.

Tas bija agrāko laiku Megrē spēcīgs, pašpārliecināts, mierīgs.

— Klausies, puika!

Šī uzruna lieliski atbilda Radeka tonim, viņa nervozajām kustībām, gudrajam acu skatienam, kurā vīdēja viegls aizvainoju ms.

Megrē bija gadus divdesmit vecāks par savu sarunbiedru, un to varēja manīt.

— Klausies, puika!

Zanvjē, kurš bija visu dzirdējis, pūlējās nesmieties. Viņš nespēja apvaldīt prieku, beidzot atkul ieraudzījis savu priekšnieku agrākajā formā.

Bet komisārs labsirdīgā toni noteica vienīgi:

— Tuvākajās dienās tiksimies, ņem to vērā!

Tad viņš pamāja bārmenim un, sabāzis rokas kabatās, devās projām.

• • •

- Šķiet, ka šīs ir tās pašas, taču es iešu pārliecināties! — sacīja viesnīcas “George V" kalpotājs, aplūkodams naudaszīmes, kuras Megrē bija viņam iedevis.

Mazliet vēlāk viņš jau runāja pa telefonu ar banku.

— Hallo! Vai jūs pierakstījāt to simt-franku zīmju numurus, kuras es vakar paņēmu?

Viņš ar zīmuli uzkricelēja numurus, nolika klausuli un pagriezās pret komisāru.

Tie paši ir! Cerams, ka nav noticis nekas krimināls?

Nekā tamlīdzīga. Vai Krosbija kungs un kundze ir savā numurā?

— Pirms pusstundas izgāja...

— Vai jūs pats personiski redzējāt abus izejam?

— Tāpat kā patlaban redzu jūs.

— Vai viesnīcai ir vairākas izejas?

— Divas, bet otrā domāta tikai kalpotājiem.

— Jūs man teicāt, ka Krosbija kungs un kundze atgriezās trijos naktī... Vai kops tā brīža pie viņiem neviens nav nācis?

Tika izjautāti vairāki darbinieki — stāva dežurants, istabene, šveicars.

Tā Megrē noskaidroja, ka Krosbiji nav izgājuši no sava numura no trijiem naktī līdz vienpadsmitiem no rīta, turklāt pie viņiem neviens nav iegājis.

— Vai Krosbiji nav sūtījuši kādu vēstuli ar izsūtāmo?

Nekā! No otras puses, kopš iepriekšējās dienas četriem pēcpusdienā līdz šodienas septiņiem no rīta Radeks sēdēja Monparnasa policijas iecirknī, no kurienes noteikti nevarēja sazināties ar ārpasauli.

Septiņos no rīta sis cilvēks atradās uz ielas pilnīgi bez naudas. Astoņos viņš piemānīja inspektoru Žanvjē un nozuda Monparnasa stacijā.

Desmitos Radeks atkal sēdēja “Kupolā”, un viņam kabatā bija vismaz vienpadsmit tūkstoši franku, no kuriem desmit tūkstoši vakar noteikti vēl atradās Viljama Krosbija makā.

Vai atļausiet man apskatīties, kas notiek augšā?

Apjukušais viesnīcas pārzinis galu galā atļauju neliedza, un lifts nogādāja Megrē ceturtajā stāvā.

Tas bija visparastākais viesnīcas numurs ar divām guļamistabām, divām tualetes telpām, salonu un buduāru.

Gultas vēl nebija saklātas, brokastu trauki nebija novākti. Apkalpotājs ar suku tīrīja amerikāņa smokingu, otrā istabā uz krēsla atzveltnes bija uzmesta vakarkleita.

Visur mētājās dažādi priekšmeti — cigarešu etvijas, dāmu somiņa, spieķis, romāns ar vēl neatgrieztām lapām.

Megre izgaja uz ielas un, apturējis taksometru, lika tam braukt uz viesnīcu “Riča , kur viesmīlis apliecināja, ka Krosbiji kopā ar mis Ednu Rcisber-gu vakar sēdējuši pie astoņpadsmitā galdiņa. Viņi ieradušies ap pulksten deviņiem un aizbraukuši tikai pustrijos. Viesmīlis neko īpašu nebija pamanījis.

Un tomēr tās banknotes... - Meg-rē norūca, šķērsodams Vandoma laukumu, un tik pēkšņi apstājās, ka viņu gandrīz vai aizķēra kāda limuzīna dubļu aizsargs.

“Kāda velna pēc Radeks tās man parādīja?” viņš prātoja. “Vēl trakāk — patlaban tās atrodas pie manis, un man būtu grūti atrast tam likumīgu izskaidrojumu. Un vēl tās runas par Sēņu...”

Megrē, nepapūlēdamies visu kārtīgi apsvērt, strauji apturēja taksometru.

- Cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai aizbrauktu līdz Nandī? Tā atrodas mazliet tālāk par Korbcju...

Apmēram stunda... Ceļi šobrīd uzrūguši.. .

— Braucam! Bet vispirms piestājiet pie tabakas bodītes...

Ērti iekārtojies mašīnā, kuras logi iekšpusē bija aizsvīduši, jo no ārpuses rūtis klāja lietus pērlītes, Megrē pavadīja šo stundu visnotaļ patīkami.

Viņš bez mitas kūpināja pīpi, silti ievīstījies savā melnajā lietusmētelī, kas jau sen bija kļuvis slavens Orfēvra krastmalā.

Garām slīdēja nomales ainavas, oktobrim raksturīgi lauku skati un dažkārt arī pelēkzaļie Sēnas ūdeņi, kas pazibēja starp jumtu čukuriem vai kailajiem kokiem.

“Radekam varēja būt tikai viens iemesls tā runāt un rādīt naudu — vēlme pavērst izmeklēšanu citā virzienā, pametot man jaunu noslēpumu, ko risināt... Bet kādēļ? Lai dotu Ertēnam laiku aizbēgt? Lai sakompromitētu Krosbiju? Tajā pašā laikā viņš met ēnu arī pats uz sevi!”

Un komisārs atcerējās ceha vārdus: “Jūs jau kopš paša sākuma novirzījāties pa nepareizām pēdām...”

Velns parāvis! Varbūt viņš sapratis, ka Megrē saņēmis atļauju turpināt izmeklēšanu, lai gan zvērināto tiesa jau pasludinājusi spriedumu?

Kurā brīdī un cik tālu viņš būtu novirzījies pa nepareizām pēdām? Ir lieliskie pierādījumi, kurus nav iespējams viltot.

Var pieņemt, ka Hendersona kundzes un viņas istabenes slepkava varēja patapināt Ertēna apavus, lai atstātu villā pazoļu pēdas.

Bet tādā veidā nav iespējams atstāt pirkstu nospiedumus. Un tie tika atrasti uz priekšmetiem, kuri nozieguma izdarīšanas brīdī atradās villā, piemēram, aizkariem un gultas palagiem.

Tātad kļūda notikusi citur? Pusnaktī Ertēns bija redzēts “Zilajā paviljonā”! Četros no rīta viņš bija atgriezies savās mājās Kungu ielā.

“Jūs neko nesaprotat un nekad neko nesapratīsiet,” bija teicis Radeks, kurš negaidot bija uzpeldējis šajā lietā.

Vakar “Kupolā” Viljams Krosbijs nebija veltījis čeham nevienu skatienu.

Un, kad Megrē nosauca uzvārdu, viņš pat nenodrebēja.

Neskatoties uz to, ka simtfranku zīmes bi ja pārceļojušas no viena vīra pio otra!

Un Radeks gribēja, lai policija šo faktu uzzina! Vel vairāk! Tagad viņš šķita izvirzījies pirmajā plānā, uzņemdamies galveno lomu!

“No tā brīža, kad tas puiškāns izgāja no policijas iecirkņa, līdz brīdim, kad atradu viņu “Kupolā”, pagāja divas stundas... Divas brīvas stundas, kuru laikā viņš paguva noskūties, pārģērbties un. kļūt par šo naudaszīmju īpašnieku...”

Megrē, cenzdamies nomierināties, klusībā nosprieda:

“Tas prasīja vismaz pusstundu! Tātad aizbraukt uz Nandī viņam nebija laika...”

Ciemats atradās plakankalnē virs .Senas. Augšā brāzieniem vien pūta rietenis, locīdams kokus, bet brūnais lauks, pa kuru klīda kāds mednieks — no tālienes tas šķita pavisam sīciņš —, stiepās līdz pat apvārsnim.

Kurp lai es jūs vedu? — šoferis noprasīja, nolaidis loga stiklu.

Pie eiemata robežas. Un pagaidiet mani...

Tur bija tikai viena gara iela, un tās vidū izkārtne pie kādas mājas vēstīja: “Evarists Ertēns, krodzinieks.”

Kad Megrē pagrūda durvis, notinkšķēja zvaniņš, taču zālē ar hromēto leti neviena nebija. Tomēr brigadiera Likā cepure atradās tepat, pakarināta uz naglas. Komisārs uzsauca:

— Ei! Vai te kāds ir?

Megrē izdzirda virs galvas soļus, taču aizritēja vel vismaz piecas minūtes, iekams staigātājs nokāpa pa kāpnēm, kas atradās gaiteņa galā.

Megrē ieraudzīja diezgan liela auguma apmēram sešdesmit gadus vecu vīru ar negaidīti asu skatienu.

— Ko jūs vēlaties? — tas noburkšķēja, stāvēdams turpat gaitenī, un tūlīt pat jautāja: — Vai arī jūs esat no policijas?

Balss skanēja neizteiksmīgi, zilbes lika izrunātas neskaidri, un krodzinieks neuzskatīja par vajadzīgu kaut

ko piebilst. Ar mājienu viņš norādīja uz kāpnēm, kuru galā bija palicis stāvam.

No augšstāva plūda neskaidri, mulsinoši trokšņi. Kāpnes bija šauras, sienas nobalsinātas ar kritu. Atvērās kādas durvis, un Megrē ieraudzīja brigadieri Likā, kurš, galvu zemu nokāris, stāvēja pie loga, uzgriezis ienācējam muguru.

Tūlīt pēc tam komisārs ieraudzīja gultu, pār to noliekušos cilvēku un padzīvojušu sievieti vecā atzveltnes krēslā.

Tā bija liela istaba ar izciļņiem šķērsbaļķiem griestos un vietumis nolupu-šām tapetēm. Zem komisāra smagajiem soļiem iekrakstējās egleskoka grīdas dēļi.

— Aizveriet durvis! — nepacietīgi uzsauca vīrietis, kurš bija nolīcis pār gultā gulošo cilvēku.

Tas bija ārsts! Uz apaļā sarkankoka galdiņa stāvēja viņa atvērtā soma. Likā beidzot pavērsa pret Megrē savu novārgušo seju.

Jau klāt? Kājūs to dabūjāt gatavu? VH nav pagājusi stunda, kopš es /.vaniļu...

Ar kailām krūtīm un zilganbālu ādu,

I uru izspīlēja asi kauli, gultā kā salauzta lelle zvilnēja Ertēns.

Vecā sieva nemitīgi vaidēja. Tēvs, nostājies gultas galā, raudzījās uz nonēsāto ar biedējoši tukšu skatienu.

Nāciet! — ierunājās Likā. — Es ļums visu pastāstīšu...

Viņi izgāja. Kāpņu laukumiņā brigadieris šaubīdamies pavēra kādas citas istabas durvis. Tā vēl nebija uzkopta. Visur mētājās sievietes drēbes. Logs vērās uz pagalmu, kur pajukušā mēslu kaudzē kašņājās vistas.

— Kas te notika?

Tas bija ellišķīgs rīts, to es jums varu apzvērēt! Tūlīt pēc tam, kad piezvanīju jums, es atgriezos šeit un ar mājienu liku žandarmam noprast, ka viņš var iet... Man vajadzēja paredzēt to. kas te notika... Man vajadzēja to aptvert... Ertēna tēvs bija zālē kopā ar mani. Viņš apjautājās, vai es kaut ko

ēdīšot... Jutu, ka viņš mani aizdomīgi uzlūko, vēl jo vairāk tad, kad teicu, ka gribētu te pārgulēt, jo kādu gaidu. Kādā brīdī virtuvē, kas atrodas gaiteņa galā, atskanēja sačukstēšanās, un es redzēju, ka saimnieks bažīgi saausās. “Vai tu esi tur. Viktorīna?” viņš uzsauca. Kādas divas vai trīs minūtes valdīja pilnīgs klusums. Pēc tam ienāca tā veča ar tādu jocīgu sejas izteiksmi... Kā cilvēkam, kurš ir satriekts, bet cenšas izlikties, ka nav ne par ko uztraucies, “lešu pēc piena!” veča paziņoja. Saimnieks teica, ka vēl nesot īstais laiks, bet vecā tomēr aizbrida — koka tupelēs, ar lakatu galvā —, kamēr vīrs devās uz virtuvi, kur bija palikusi tikai viņa meita. Saklausīju balsis, tādus kā šņukstus, taču sapratu vienu vienīgu teikumu: “Man jau to vajadzēja iedomāties... Tavai mātei nekas cits nav prātā...” Tad krodzinieks lieliem soļiem izgāja sētā... Tur viņš atrāva kādas durvis — droši vien tās veda noliktavā, kur bija paslēpies Žozefs Ertēns... Atgriezās tikai pēc stundas, kad jauna meitene pasniedza dzērienus diviem ormaņiem. Viņai bija saraudātas, piesarkušas acis. Viņa neuzdrīkstējās mūs uzlūkot. Tad pārradās veča. Mājas iekšienē atkal norisinājās vētrainas pārrunas. Kad tēvs atkal uzradās, viņš izskatījās tāds, kādu jūs viņu nule redzējāt... Es tikai pēc brīža attapos, ko nozīmē visa šī skraidelēšana šurpu turpu... Abas sievietes bija atklājušas, ka Žozefs Ertēns paslēpies noliktavā, bet nolēmušas vecajam neko neteikt. Krodzinieks tomēr bija sajutis gaisā kaut ko neparastu. Kad sieva aizgāja, viņš iztaujāja meitu, kura vairs nespēja klusēt... Tad saimnieks devās apraudzīt mūsu zelli un droši vien paziņoja, ka nevēlas to paturēt savā mājā. Jūs jau pats viņu redzējāt... Tas ir godīgs cilvēks ar, es teiktu, ļoti stingriem principiem... Viņš jau pašā sākumā saprata, kas es esmu... Ar to es negribēju sacīt, ka viņš pats man izdotu savu dēlu. Varbūt viņš pat bija nolēmis palīdzēt tam aizbēgt... Ap desmitiem, kad biju iekārtojies pie loga, no kura varēju pārlūkot pagalmu, pamanīju veču, kura, nelikdamās zinis par lietu, gar sienu lavījās uz noliktavas pusi. Pēc dažām sekundēm viņa sāka skaļi kliegt... Tas bija briesmīgs skats, šef! Izskrēju ārā kopā ar Ertēna tēvu, un varu apgalvot, ka viņa deniņi mirka sviedros... Puika bija tā jocīgi sašļucis pie sienas, un, tikai pieejot tuvāk, varēja ieraudzīt, ka viņš pakāries pie lielas naglas. Vecais izrādījās apķērīgāks par mani. Viņš pārgrieza auklu. Noguldīja dēlu salmos un lika meitai tūlīt pat skriet pēc ārsta. Kopš tā brīža te valda pilnīgs juceklis. Jūs pats redzējāt... Es vēl joprojām neesmu attapies... Ciematā neviens nezina patiesību. Visi domā, ka saslimusi veča... Mēs ar tēvu divatā uznesām puiku augšā, un dakteris ņemas ap viņu jau aptuveni stundu. Izskatās, ka Zozel's Ertēns vēl nav izlaidis garu. Viņa tēvs staigā, zobus sakodis. Māsai bija nervu lēkme, un viņu ieslēdza virtuvē, lai apslāpētu kliedzienus.

Vērās kādas durvis. Megrē, izgājis kāpņu laukumiņā, ieraudzīja, ka ārsts dodas projām.

Komisārs nokāpa traktiera ēdamzālē kopā ar viņu.

Kriminālpolicija, doktor... Kā ar viņu ir?

Tas bija lauku mediķis, kurš neslēpa nepatiku pret likumsargiem.

Vai gribat vest viņu projām? — ārsts nelaipni noprasīja.

— Vēl nezinu. Kāds ir viņa stāvoklis?

— Viņam nepieciešams laiks, lai atžirgtu. riet pēc dažām dienām viņš varētu atkal būt uz kājām. Vai šis cilvēks tā novājējis Santē cietumā? Šķiet, ka viņam vēnās vairs nemaz nav asi-ņu...

— Es jūs palūgšu nevienam to visu nestāstīt, labi?

— Šis brīdinājums nemaz nebija vajadzīgs. Ir taču ārsta noslēpums...

Tad lejā nokāpa tēvs. Viņš vērīgi nopētīja komisāru, taču neuzdeva nevienu jautājumu. Iegrimis domās, viņš paņēma divas tukšas glāzes, kas stāvēja uz Ieies, un automātiski ielika tās izlietnē.

Aizritēja vairākas smaga izmisuma pilnas minūtes. Abi vīrieši dzirdēja jaunās meitenes šņukstus. Megrē nopūtās un, pievērsis krodziniekam pētošu skatienu, jautāja:

Vai jūs priecātos, ja viņš kādu brītiņu paliktu šeit?

Vecais Ertēns neatbildēja.

— Esmu spiests atstāt jūsu mājā mūsu darbinieku...

Krodzinieka skatiens apstājās pie Likā, pēc tam atkal pievērsās letei. Pār viņa vaigu noritēja asara.

— Viņš savai mātei zvērēja... — krodzinieks iesāka un novērsās. Viņš vairs nespēja parunāt. Lai saņemtu došu, ielēja sev glāzi ruma, taču mirklī, kad lūpas tam pieskārās, viņa sejā parādījās pretīguma izteiksme.

Megrē pagriezās pret Likā un noburkšķēja:

— Paliec...

Viņš nesteidzās doties projām, bet pagājās pa gaiteni, līdz atrada durvis.

Izgājis iekšējā pagalmā, viņš caur virtuves logu ieraudzīja sievieti, kas bija atspiedusies pret sienu un paslēpusi seju rokās.

Durvis, kas atradās aiz. palielas mēslu čupas, bija līdz galam vaļā, un pa tām varēja redzēt virves galu pie lielas dzelzs naglas.

Komisārs paraustīja plecus un atgriezās viesu zālē, kurā tagad sēdēja vairs tikai Likā.

— Kur viņš palika?

— Uzkāpa augšā.

— Vai viņš neko neteica? Es atsūtīšu kādu tevi nomainīt... Zvani man divas reizes dienā...

— Tas esi tu, es tev saku, tas esi tu, kas viņu nogalēji! — šņukstēja veča otrajā stāvā. — Ej projām! Tu viņu nobeidzi! Manu mazulīti... Manu puisīti!

Pārmācot viņas vaimanas, nošķin-dēja zvaniņš, kad Megrē atvēra durvis un devās uzmeklēt taksometru, kas gaidīja viņu pie ciemata robežas.

Astotā nodala Vīrietis mājā

Kad Megrē, aizbraucis līdz Senklū, izkāpa no taksometra pretī Henderso-nu savrupmājai, pulkstenis jau bija pāri trijiem.

Atgriežoties no Nandī, komisārs bija atcerējies, ka nav atdevis amerikānietes mantiniekiem atslēgas, kas jūlijā tika konfiscētas izmeklēšanas vajadzībām.

Megrē devās turp bez noteikta mērķa, drīzāk gan ar cerību, ka varētu atrast kādu sīkumu, kas agrāk palicis nepamanīts, vai arī ka savrupmājas gaisotne izraisīs iedvesmas uzplūdu.

Lielo un bezgaumīgo māju ieskāva dārzs, kas pat attāli neatgādināja parku. Vienā ēkas stūrī nezin kādēļ bija piebūvēts nejēdzīgs tornītis.

Visi slēģi bija aizvērti. Alejās mētājās nobirušās lapas.

Režģotie vārtiņi viegli padevās komisāra spiedienam, un viņam kļuva mazliet nelāgi ap dūšu, ieejot šajā skumīgajā vietā, kas drīzāk atgādināja kapsētu nekā mitekli.

Bez mazākās sajūsmas Megrē uzkāpa pa četriem pakāpieniem, kurus ieskāva pretenciozi ģipša stabi ar pārspīlēti grezniem gaismekļiem, atvēra ārdurvis un mēģināja kaut ko saskatīt pustumsā, kas valdīja iekšpusē.

Tur jautās ļaunu vēstoša noskaņa — gan grezna, gan nožēlojama vienlaikus. Pirmais stāvs jau četrus gadus — kopš Hendersona kunga nāves — vairs netika apdzīvots.

Tomēr lielākā daļa mēbeļu un priekšmetu bija palikuši savās vietās. Kad Megrē iegāja lielajā salonā, virs viņa galvas maigi ietinkšķējās lustras kristāla piekariņi, bet parketa dēlīši nokrakšķēja pie katra soļa.

Komisārs pagrieza slēdzi. Iedegās apmēram puse no divdesmit spuldzēm.

Tās bija tik apputējušas, ka gaisma likās nespodra.

Kādā kaktā sarullēti gulēja vērtīgie paklāji. Klubkrēsli bija aizstumti istabas dziļumā, uz grīdas nekārtīgā kaudzē mētājās vairāki čemodāni un ceļasomas. Viena bija tukša. Otrā kopā ar naftalīna lodītēm gulēja nelaiķa apģērbs.

Un viņš bija miris jau pirms četriem gadiem! Bet pirms tam mitis greznā un viesmīlīgā māja. Šajā istabā tika rīkotas pieņemšanas, par kurām rakstīja avīzes.

Uz platās kamīnmalas vēl stāvēja atvērta cigāru kaste.

Šķiet, tieši šajā vielā vislabāk varēja sajust mājas nospiedošo gaisotni.

Hendersona kundze kļuva par atraitni apmēram sešdesmit gadu vecumā. Būdama pārāk nogurusi, viņa necentās sākt jaunu dzīvi.

Viņa noslēdzās savā miteklī, visu pārējo pamezdama novārtā.

Savulaik Hendersoni neapšaubāmi bija laimīgs pāris, kas spoži mirdzēja vai vismaz piedalījās daudzu galvaspilsētu saviesīgajā dzīvē.

Un tad no visa šī spožuma bija atlikusi tikai veca, kopā ar laika kavētāju mājā ieslēgusies sieva.

Un šī pati vecā dāma kādā naktī...

Šķērsojis divas citas zāles un greznu ēdamtelpu, Megrē nonāca līdz lielām kāpnēm, kuru pakāpieni bija darināti no marmora.

Ik sīkākais troksnītis skaļi atbalsojās mājas pilnīgajā klusumā.

Krosbiji nebija neko aiztikuši. Iespējams, kopš krustmātes nāves viņi vispār nebija te rādījušies.

Te valdīja galēja pamestība, uz kāpņu paklāja vēl joprojām mētājās svece, kuru komisārs bija licis lietā izmeklēšanas laikā.

Nonācis pirmajā kāpņu laukumiņā, Megrē pēkšņi apstājās, viņu bija pārņēmusi nelāga priekšnojauta, un vajadzēja kādu brītiņu, lai to izanalizētu. Komisārs aizturēja elpu un ieklausījās.

Vai viņš bija kaut ko sadzirdējis? īstas pārliecības par to nebija. Un tomēr nezin kāpēc komisāru neatstāja sajūta, ka viņš nav mājā viens.

Megrē il kā sajuta tādas kā dzīvības trīsas. Sākumā viņš paraustīja plecus. Taču pēc tam, pagrūdis durvis, kuras atradās taisni priekšā, sarauca uzacis un steigšus ievilka nāsīs gaisu.

Te smaržoja pēc tabakas dūmiem. Un tā nebija atdzisušu dūmu smaka. Te kāds bija smēķējis pavisam nesen pirms īsa mirkļa. Varbūt smēķē ari patlaban?

Komisārs ātri paspēra dažus soļus un nonāca mirušās saimnieces buduārā. Guļamistabas durvis bija pavērtas, bet, iegājis pa tām, Megrē neko neredzēja. Tikai dūmu smārds kļuva vēl stiprāks. Turklāt viņš ieraudzīja uz grīdas smalkus cigaretes pelnus.

— Kas šeit ir?

Komisāram būtu gribējies, lai balss neskanētu tik mulsi, bet tieši tā nu viņš jutās.

Jo vai tad tas viss nebija mulsinoši? Neskatoties uz to, ka istabā vairs nekas neliecināja par neseno slaktiņu. Uz pakaramā atradās Hendersona kundzes kleita. Caur žalūzijām plūstošā gaisma zīmēja uz grīdas smalkas līnijas.

Un šajā fantastiskajā pustumsā kāds kustējās.

Troksnis — tāds kā metālisks tinkšķis — bija atskanējis vannasistabā. Megrē steidzās uz priekšu, nevienu nesaskatīja, tikai gluži skaidri saklausīja soļus aiz durvīm, pa kurām varēja nokļūt ģērbkambarī.

Komisāra roka neviļus taustījās kabatā pēe revolvera. Viņš traucās uz. durvju pusi, skriešus šķērsoja ģērbtuvi un pamanīja kalpotāju kāpnes.

Te bija gaišāks, jo logiem, kuri vērās uz Sēņu, nebija žalūziju.

Kāds zagās augšup pa kāpnēm, cenzdamies soļot iespējami klusāk. Komisārs atkārtoja:

— Kas šeit ir?

Nemiers aizvien pieauga. Vai šajā brīdī, kad viņš to vismazāk gaidīja, viss beidzot taps skaidrs un saprotams?

Megrē metās skriešus. Augšstāvā ar blīkšķi aizkrita durvis. Nepazīstamais bēga, šķērsoja kādu telpu, atvēra un aizcirta vēl kādas durvis.

Megrē sasniedza augšējo kāpņu laukumiņu. Gluži tāpat kā pirmajā stāvā, arī šeit izvietotās viesu istabas bija pamestas novārtā, piekrautas ar mēbelēm un dažādiem citiem priekšmetiem.

Ar lielu troksni nogāzās vāze. Komisārs bažījās vienīgi par to, ka tūlīt uzdursies kādām durvīm, aiz kurām, aizšāvis bultu, būs paguvis paslēpties nezināmais bēglis.

— Likuma vārdā! — viņš uz labu laimi iesaucās.

Taču otrs turpināja bēgt. Viņi jau bija šķērsojuši pusi stāva. Megrē pieskārās nākamajām durvīm tajā pašā mirklī, kad svešais no otras puses pūlējās apgriezt atslēgu.

— Atveriet, vai arī...

Atslēga pagriezās. Tika aizšauta bulta. Nebija laika neko apsvērt, un komisārs atkāpās, mazliet ieskrējās un ar plecu triecās durvīs.

Tās nokrakšķēja, bet nepadevās. Blakus istabā atvērās logs.

— Likuma vārdā...

Megrē neienāca prātā, ka viņa atrašanās šajā namā, kurš tagad pieder Viljamam Krosbijam, nav likumīga, jo neviens nav viņu pilnvarojis te atrasties.

Komisārs triecās durvīs otru, tad trešo reizi, un viens no dēļiem sāka padoties.

Kad Megrē sasparojās pēdējam triecienam, atskanēja šāviens, kuram sekoja tik dziļš klusums, ka viņš sastinga un, muti pavēris, ieklausījās.

— Kas tur ir? Atveriet!

Nekādas atbildes. Pat ne gārdziena. Pat ne tā raksturīgā trokšņa, kas rodas, no jauna pielādējot revolveri.

Dusmu pārņemts, komisārs ar labo plecu metās durvīs ar tādu spēku, ka tās padevās, turklāt tik piepeši, ka viņš iegāzās istabā, gandrīz nostiepdamies garšļaukus.

Auksts, mitrs gaiss plūda iekšā pa atvērto logu, caur kuru varēja redzēt tuvējā restorāna apgaismotās, krāsainās vitrīnas un dzeltenu tramvaju.

Uz grīdas, atspiedies ar muguru pret sienu un nedaudz noslīdzis uz kreiso pusi, sēdēja vīrietis.

Auguma apveidi un apģērbs ļāva komisāram sēdošajā cilvēkā sazīmēt Viljamu Krosbiju, neskatoties uz to, ka bija diezgan grūti pazīt viņa seju.

Amerikānis bija ielicis revolvera stobru sev mutē un nospiedis gaili, sašķaidot pusi galvas.

Megrē iededza gaismu visās istabās, kuras tagad lēni šķērsoja nesenajam skrējienam pretējā virzienā. Dažās lampās nebija ieskrūvētas spuldzes. Taču lielākā daļa no tām bija kartībā.

Tik labā kārtībā, ka māja drīz vien spoži mirdzēja no augšas līdz apakšai, atstājot vien dažus tumsas caurumus.

Hendersona kundzes istabā komisārs pamanīja uz naktsgaldiņa telefona aparātu. Viņš neticīgi nocēla klausuli, tomēr signāls liecināja, ka līnija nav atslēgta.

Vēl nekad Megrē nebija tik ļoti skaidri apzinājies, ka atrodas miruša cilvēka miteklī.

Vai tikai viņš nav apsēdies uz tās pašas gultas, kurā lika noslepkavota padzīvojusī amerikāniete? Tieši pretī Megrē ieraudzīja durvis, aiz kurām tika atrastas kalpotājas mirstīgās atliekas.

Un tagad augšā, uzlauztajā istabā, pie loga, pa kuru plūda iekšā mitrais vakara gaiss, bija jauns līķis.

— Hallo! Prefektūru, lūdzu!

Gluži neviļus viņš runāja klusinātā balsī.

— Hallo... Savienojiet mani ar kri-minālpolicijas priekšnieku! ... Te Megrē! Hallo, vai tas esat jūs, šef? ... Viljams Krosbijs nupat Senklū villā izdarīja pašnāvību... Hallo, jā! Es esmu uz vietas... Vai izdarīsiet visu nepieciešamo? ... Es biju te... Apmēram četru metru attālumā no viņa. Mūs šķīra aizslēgtas durvis. ... Es zinu... Nē! Es neko nevaru izskaidrot. Vēlāk varbūt...

Nolicis klausuli, viņš vairākas minūtes nekustīgi sēdēja un lūkojās taisni u/. priekšu.

Tad, pats to neapzinādamies, lēnām piebāza pīpi, kuru aizmirsa aizkūpināt.

Savrupmāja atgādināja komisāram lielu, tukšu un aukstu kasti, kurā viņš pēkšņi jutās gluži niecīgs.

Pa nepareizām pēdām... — Megrē pusbalsī nomurmināja.

Vajadzētu kāpt augšā. No otras puses, kālabad? Amerikānis bija pagalam... Viņa labā roka vēl joprojām bija sažņaugusi pašnāvības ieroci.

Megrē novaidējās vien. iztēlodamies izmeklēšanas tiesnesi Komeljo, kurš šobrīd jau droši vien ir par visu informēts. Šaubu nav, viņš attrauksies uz villu kopā ar policistiem un laboratorijas speciālistiem.

Pie sienas karājās liela eļļas glezna, uz tās bija attēlots Hendersona kungs — ļoti svinīgs, tērpies frakā, ar Goda Leģiona ordeni un ārzemju medaļām pie krūtīm.

Komisārs sāka solot šurpu turpu, līd/. beigu beigās iegāja otrā istabā, kurā bija mitinājusies ElT/.a Sartrjē. Viņš atvēra skapi un ieraudzīja melnus tērpus — gan zīda, gan vilnas —, kuri bija rūpīgi sarindoti uz pakaramajiem.

Tad Megrē saklausīja ārpusē troksni. Viņš atviegloti nopūtās, kad dzirdēja pie mājas režģotajiem vārtiem vienlaikus piestājam divas mašīnas. Pēc tam dārzā atskanēja balsis. Komeljo kungs runāja kā allaž nervozi, un tas darīja viņa balsi spiedzīgu.

— Tas ir neticami... neiedomājami...

Megrē devās uz. lieveni kā saimnieks, kas saņem viesus. Kad ārdurvis atvērās, viņš sacīja:

— Šeit, lūdzu!

Megrē vēl labu laiku atcerējās tiesneša izskatu tajā brīdī, kad tas iznira viņam pretī un uzlūkoja ar nešpetnu skatienu. Komeljo drebēja lūpas, kad viņš beidzot nomurmināja:

Es gaidu jūsu paskaidrojumus, komisār!

ĪGI

Megrē klusēdams pavadīja tiesnesi cauri kalpotāju telpām un augšstāva istabām .

— Vei, tur... — viņš beidzot norūca.

— Jūs viņu atsaucāt šurp?

— Man nebija ne jausmas, ka viņš te atrodas. Atnācu šurp katram gadījumam, lai pārliecinātos, vai nav palicis nepamanīts kāds svarīgs pierādījums.

— Un kur tad viņš bija?

— Bez. šaubām, savas krustmātes istabā. Viņš metās bēgt... Es sekoju... Ieskrējis šajā istabā un aizbultējis durvis, viņš nošāvās tieši tajā mirklī, kad es ielauzu durvis...

Redzot, ar kādu skatienu tiesnesis apvelta Megrē, varētu domāt, ka viņš uzskata komisāra stāstu par izdomājumu. Taču patiesībā Komeljo acīs vīdēja vienīgi riebums par sarežģījumiem.

Ārsts izmeklēja līķi. Zibsnīja fotoaparāti.

— Un Ertēns? — Komeljo kungs sausi noprasīja.

— ...atgriezīsies savā kamerā Santē cietumā, kad vien jums labpatiks.

— Tātad jūs viņu atradāt?

Megrē paraustīja plecus.

— Tam vajadzētu notikt nekavējoties.

Kā pavēlēsiet, izmeklēšanas tiesneša kungs.

— Un tas ir viss, kas jums man sakāms?

— Pašreiz, jā.

— Vai jūs joprojām ticat, ka...

Ka Ertēns nav slepkava? Es nezinu. Es jums lūdzu desmit dienas. Ir pagājušas tikai četras...

— Ko jūs cerat noskaidrot?

— Es nezinu...

Brīdi, sabāzis rokas dziļi kabatās, Megrē noraudzījās prokuratūras darbinieku staigāšanā šurpu turpu, tad aši nokāpa Hendersona kundzes istabā un nocēla telefona klausuli.

— Hallo! ... Vai viesnīca “George V”? ... Hallo! Sakiet, lūdzu, vai Krosbija kundze ir savā numurā? ... Kā jūs teicāt? ... Tējas salonā? ... Pateicos... Nē! Nevajag viņai neko sacīt.. .

Komeljo kungs bija komisāram sēktais un tagad, nostājies pie durvīm, nelaipni uzlūkoja viņu.

— Vai jūs saprotat, kādi sarežģījumi...

Megrē, neko neatbildējis, uzlika galvā cepuri un, vēsi atsveicinājies, izgāja. Viņš nebija licis gaidīt taksometram, ar kuru atbrauca, tādēļ nācās kājām iet līdz Senklū tiltam, lai tur uzmeklētu kādu automašīnu.

• • •

Skanēja klusināta mūzika. Pāri laiski slīdēja dejā. Pie viesnīcas atturīgi iekārtotā tējas salona galdiņiem sēdēja skaistas sievietes, lielākoties ārzemnieces.

Megrē, juzdamies pamatīgi sapīcis, atstāja garderobē savu lietusmēteli un tuvojās vienai no dāmu grupiņām, kurā bija pamanījis Ednu Reišbergu un Krosbija kundzi.

Viņām laiku kavēja kāds jauns cilvēks, kurš atgādināja skandināvu un droši vien stāstīja jocīgus notikumus, jo abas nemitīgi smējās.

— Krosbija kundze, — komisārs paklanīdamies ierunājās.

Dāma viņu ziņkāri uzlūkoja, pēc tam pagriezās pret saviem galdabiedriem ar tādu pārsteiguma izteiksmi sejā, kas skaidri liecināja, ka viņa nav gaidījusi traucējumu.

Es klausos...

Vai jūs varētu man veltīt brītiņu?

— Vai tūlīt? Kas gan...?

Taču komisārs izskatījās tik nopietns, ka Krosbija kundze, nepabeigusi teikumu, piecēlās un pavērās apkārt, meklēdama klusāku stūrīti.

— Nāciet uz bāru. Šajā stundā tur neviena nav.

Bārs patiešām bija tukšs. Abi palika stāvam kājās.

— Vai zinājāt, ka jūsu vīrs šajā pēcpusdiena grasījās doties uz Senklū?

Es neko nesaprotu... Viņš taču drīkst...

— Es jums jautāju, vai jūs tikāt runājuši par iespējamo savrupmājas apmeklējumu.

— Nē.

— Vai jūs abi pēc īpašnieces nāves esat tur bijuši?

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

— Nekad! Tas viss ir tik bēdīgi...

— Jūsu vīrs šodien viens pats devās turp...

Viņa sāka uztraukties un nepacietīgi ieskatījās komisāram acīs.

— Kas noticis?

Ar viņu notika nelaimes gadījums.. .

— Ar viņa auto, vai ne? Tā taču ir? Es esmu gatava saderēt...

Edna pavēra durvis un, nomurminājusi, ka meklē kaut kur noklīdušu rokassomiņu, ieskatījās bārā.

Nē, kundze. Jūsu vīrs mēģināja nogalināties.

Jaunās sievietes acu izteiksme nepārprotami liecināja par izbrīnu un šaubām. Šķita, ka vienu mirkli viņa pat grasās iesmieties.

— Viljams?

— Viņš iešāva revolvera lodi sev...

•>

Pēkšņi divas sasvīdušas plaukstas saķēra Megrē roku locītavas, un Kros-bija kundze sāka viņu nervozi izjautāt angļu valodā.

Tikpat piepeši viņa nodrebēja, atlaida komisāra rokas un paspēra soli atpakaļ.

— Esmu spiests paziņot, kundze, ka jtisu virs ir miris. Pirms divām stundām vSenklū villā.

Krosbija kundze vairs nelikās par Мецгё ne zinis. Viņa lieliem soliem šķērsoja tējas salonu, pat nepaskatījusies uz Ednu un jaunekli, izsteidzās vestibilā un tāpat ar kailu galvu un bez mēteļa izskrēja uz ielas.

Porljē noprasīja:

Vai izsaukt jums mašīnu?

Bet dāma jau, ielēkusi taksometrā, uzsauca šoferim:

- Uz SenklO! Ātri!

Megrē nesteidzīgi sekoja viņai, uzvilka savu garderobē atstāto mēteli un, izgājis uz ielas, iekāpa autobusā, kurš devās uz centra pusi.

Vai man neviens nav zvanījis? -viņš jautāja, apstājies pie dežuranta galdiņa.

— Ap pulksten diviem... Uz jūsu rakstāmgalda ir atstāta zīmīte...

Tā vēstīja:

“Inspektora Zanvjē ziņojums komisāram Megrē.

Apģērba piemērīšana pie drēbnieka. Pusdienas restorānā Monparnasa bulvārī. Pulksten divos Radeks dzēra kafiju "Kupolā”. Divreiz zvanīja pa telefonu.”

Un kas notika pēc diviem?

Megrē, aizslēdzis kabineta durvis, ierīkojās savā atzveltnes krēslā... un jutās visnotaļ pārsteigts, kad, pēkšņi pamodies, ieraudzīja, ka pulkstenis jau ir pusvienpadsmit.

— Vai mani neviens nav saucis pie telefona?

Vai tad jūs bijāt te? Un es domāju, ka esat izgājis... Divreiz zvanīja izmeklēšanas tiesnesis Komeljo...

— Un Žanvjē?

— Nē.

Pēc pusstundas Megrē iegāja “Kupola” bārā un velti lūkojās pēc Radeka un inspektora. Viņš paaicināja sāņus bārmeni un jautāja:

— Vai čehs bija ienācis?

Viņš kopā ar jūsu draugu pavadīja te pēcpusdienu ... Ar to jauno cilvēku lietusmētelī...

— Pie viena galdiņa?

Lūk, tur, tajā kaktā! Katrs izdzēra vismaz četras glāzes viskija...

— Kad viņi aizgāja?

Vispirms viņi alus bārā paēda...

— Kopā?

— Kopā... Un ap desmitiem devās projām...

Nezināt, uz kurieni viņi aizgāja?

— Pajautājiet šveicaram... Viņš izsauca taksometru.

Šveicars abus atcerējās.

Klausieties! Parasti te, pie durvīm, stāv tas zilais taksometrs. Viņi nekur tālu nebrauca, ja jau tas ir atgriezies...

— Tie divi? — pēc īsa brīža teica šoferis. — Es aizvedu viņus uz “Pelikānu” Skolu ielā...

— Braucam turp!

Megrē iegāja “Pelikānā”, izskatīdamies īgnāks kā jebkad, uzkliedza šveicaram, bet pēcāk arī viesmīlim, kurš grasījās vest viņu uz. lielo zāli.

Pie bāra letes, kur drūzmējās jauni dīkdieņi ar savām mazajām grezni ģērbtajām draudzenītēm, komisārs atrada abus meklētos vīriešus, uzrausušos uz garkājainajiem ķebļiem pašā kaktā.

Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai ieraudzītu, ka Žanvjē acis ir pārlieku spožas.

Radeks sadrūmis vērās savā glāzē.

Megrē bez vilcināšanās tuvojās, taču jūtami iereibušais inspektors rādīja viņam zīmes, kas nozīmēja apmēram: “Viss iet labi! Netraucējiet mani! Nerādieties, lai jūsu klātbūtne paliek nepamanīta!”

Komisārs apsēdās abiem līdzās.

Paskat tik! — čehs, ar grūtībām valstīdams mutē stīvo mēli, nomurmināja. — Jūs arī te!

Žanvjē joprojām žestikulēja — kā viņam pašam šķita — neuzkrītoši un daiļrunīgi.

— Ko dzersiet, komisār?

— Pasūtiet jūs, Radek!

— Bārmeni Šim kungam lo pašu, ko mums! — teica čehs un vienā malkā iztukšoja glāzi, kas atradās viņam priekšā. — Es klausos! Un tu arī klausies, Žanvjē?

Viņš iegrūda elkoni inspektoram

sānos.

— Vai sen neesat bijis Senklū? — lēni apjautājās Megrē.

— Es? Ha, ha! Jūs jokojat?

Vai zināt, ka tur ir vēl viens līķis?

— Tad gan kapračiem būs darbs... Uz jūsu veselību, komisār!

Radeks neizlikās. Viņš patiesi bija piedzēries, gan ne tik ļoti kā Žanvjē, protams, tomēr pietiekami, lai silts ūdens uz mēles neturētos un pašam nāktos turēties pie letes malas.

— Un kurš tad ir veiksminieks?

— Viljams Krosbijs.

Dažas sekundes šķita, ka Radeks cīnās ar dzērumu, it kā pēkšņi būtu aptvēris, cik tas viss ir nopietni.

Taču jau pēc maza brīža viņš kaut ko neskaidri norūca, pagriezās un pamāja viesmīlim, lai tas piepilda glāzes.

— Jo ļaunāk jums...

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Ka jūs neko nesaprotat, vecais... Vēl mazāk kā agrāk! Es jums to teicu jau pašā sākumā... Un tagad ļaujiet man jums piedāvāt kādu labu ideju... Mēs ar Žanvjē jau vienojāmies... Jūs devāt pavēli mani izsekot... Man par to nospļauties! Bet labāk nevis stulbi soļot vienam aiz otra un izlikties par muļķiem, bet kopā izklaidēties! Vai esat vakariņojis? Tā kā neviens no mums nezina, kas gaidāms rīt, es ierosinu kārtīgi papriecāties! Te ir tik daudz skaistu sieviešu! Katrs no mums varētu izvēlēties vienu... Žanvjē jau uzrunāja to mazo tumšmatīti... Es gan vēl neesmu izlēmis. Skaidrs, ka maksāšu es... Ko jūs par to teiksiet?

Radeks uzlūkoja komisāru, kurš savukārt nopētīja viņu. Megrē vairs nesaskatīja šī cilvēka sejā ne mazākās dzēruma pazīmes.

Čeha redzokļi atkal spīdēja gudri un viltīgi — šo acu skatiens bija zobgalīgas ironijas pilns, itin kā viņš patiesi būtu sagatavojies no sirds līksmoties.

Devītā nodala Nākamajā dienā

Pulkstenis rādīja astoto rīta stundu, kad Megrē, kurs bija šķīries no Rade-ka un Žanvjē jau pirms četrām stundā, dzēra melnu kafiju un nesteidzīgi, ar plašiem vilcieniem un atstājot lielas spraugas starp teikumiem, rakstīja:

“7. jūlijs. Pusnaktī Žozefs Ertēns “Zilajā paviljonā'’, kas atrodas Sen-klū, iztukšo četras glāzes alkoholiska dzēriena un pazaudē vilciena biļeti braucienam trešajā klasē.

Pustrijos Hendersona kundze un viņas istabene tiek nodurtas, un vienī-

у

gās nozieguma vietā atstātās pēdas pieder Prlēnam.

Pulksten četros viņš atgriežas savās mājās Kungu ielā.

8. jūlijs. Hr tens strādā kā parasti.

9. jūlijs. Pateicoties z.o[u nospiedumiem, viņš tiek arestēts pie saimnieka Sevras ielā. Viņš nenoliedz, ka bijis Senklū. Bet apgalvo, ka neesot nogalinājis.

2. oktobris. Žozejš Ertēns, kurš joprojām noliedz, savu vainu, tiek notiesāts uz. nāvi.

15. oktobris. Atbilstoši policijas iz-strādātajam plānam viņš izbēg no Sautē cietuma, pēc tam visu nakti klaiņo pa Parīzi, iemaldās “ Vainagdzēr-vē", kur aizmieg.

/6. oktobris. Rīta avīzes ziņo par bēgšanu — bez. komentāriem.

Desmitos kāds nepazīstamais kafejnīcas “Kupols” bārā uzraksta avīzei “Sifflet” adresētu vēstuli, atklājot policijas lomu šajā notikumā. Tas ir ārzemnieks, kurš skribelē ar kreiso roku un gandrīz noteikti cieš no kādas ne-dz.iedināmas slimības.

Sešos vakarā Ertēns pieceļas. Inspektors Difūrs, kurš cenšas atņemt Ertēnam avīzi, ko tas tur rokā, tiek ievainots ar pudeli. Ertēns, izmantodams jucekli, nodzēš gaismu un aizbēg. Inspektors apjukumā izšauj, taču bez. rezultātiem.

17. oktobris. Pusdienlaikā Viljams Krosbijs, viņa sieva un Edna Reišber-ga dzer aperitīvu “Kupola ” bārā, kur viņi ir pastāvīgi klienti. Cehs Radeks pie sava galdiņa iebauda jogurtu un kafiju ar krējumu. Nešķiet, ka Krosbiji un Radeks but и pazīstami.

Ārā Ertēns, jūtami satraucies un nepacietīgs, kādu gaida.

Krosbiji iziet, taču viņš par tiem neliekas zinis.

Ertēns turpina gaidīt arī tad, kad Radeks bārā palicis viens pats.

Piecos čehs pasūta kaviāru, atsakās maksāt un aiziet divu policistu pavadībā.

Tikko viņš ir aizgājis, Ertēns pamet savu sardzes posteni un dodas uz vecāku mājām Nandī.

Tajā pašā dienā ap deviņiem vakarā Krosbijs pie viesnīcas "George V" klerka izmaina simt dolāru zīmi un iebāž. kabatā franču banknotes.

Viņš kopā ar sievu piedalās labdarības pasākumā “Ričā”, atgriežas ap trijiem no rīta un vairs neiziet no sava numura.

IS. oktobris. Nandī Ertēns ielavās šķūnī, kur viņu atrod māte.

Deviņos puiša tēvam rodas aizdomas par dēla klātbūtni, viņš to atrod un Пек naktī doties projām.

Desmitos Ertēns mēģina izdarīt pašnāvību, pakaroties pie šķūņa sienā iedzītas naglas.

Septiņos vakarā Parīzē Radeks tiek atlaists no Monparnasa policijas iecirkņa. Viņš aizbēg no inspektora Zan-vjē, kaut kur noskujas un pārģērbjas, tai gan viņam kabatā nav ne santīma.

Desmitos viņš atklāti iesoļo “Ku-

9 9

polā”, pavicina tūkstošfranku zīmi un apsēžas.

Mazliet vēlāk, ieraudzījis Megrē, Radeks aicina to pie sava galdiņa, piedāvā nogaršot kaviāru un, kaut gan viņam nekas netiek vaicāts, sāk runāt par Hendersones lietu, apgalvojot, ka policija no tās nekad neko nesapratīšot.

Taču neviens no policistiem viņam Hentlersones vārdu netika pieminējis.

Pēkšņi viņš nomet uz. galda desmit paciņas ar simtfranku zīmēm, piemetinādams, ka banknotes esot jaunas, tādēļ ātri identificējamas.

Viljams Krosbijs, kurš atgriezies viesnīcā trijos naktī, vēl nav izgājis no is-tabas. Un tomēr šīs ir tās pašas naudaszīmes, kuras viņam vakar vakarā iedeva viesnīcas “George V" klerks apmaiņā pret citu banknoti.

Inspektors Žanvjē paliek "Kupolā”, Uti uzmanītu Radeku. Pēc rīta maltītes čehs ielūdz, inspektoru iedzert un divas reizes zvana pa tele jonu.

Četros pēcpusdienā Senklū villā, kas pēc Hendersona kundzes un viņas apteksnes apglabāšanas bijusi pamesta, atrodas kāds vīrietis. Iets ir Viljams Krosbijs. Viņš uzturas otrajā stāvā. Un saklausa soļus dārzā. No augšas, lūkodamies pa togu, viņš noteikti pazīst komisāru.

Viņš paslēpjas. Kad Megrē tuvojas, viņš bēg. Uzkāpj trešajā stāvā. Mūk no istabas istabā un nonāk telpā, по к tīras nav otras izejas. Viņš ieslēdzas, atver logu un, pārliecinājies, ka nav nekādas iespējas aizbēgt, iešauj sev mutē lodi.

Krosbija kundze un Edna Reišberga dejo viesnīcas “George V” tējas salonā.

Radeks ielūdz, inspektoru Zanvjē pusdienās, pēc tam piedāvā iedzert kādā Latīņu kvartāla krodziņā.

Abi jau ir krietni piedzērušies, kad Megrē ap vienpadsmitiem vakarā viņiem piebiedrojas, un līdz. pulksten četriem naktī Radeks vadā abus policistus no bāra uz. bāru, cienādams viņus un dzerdams pats, izskatīdamies te iereibis, te skaidrā, izteikdams divdomīgas Jrāzes un atkārtodams, La policija nemūžam neatrisinās Hender-sones lietu.

Ap četriem Radeks paaicina pie g(p. diņa divas sievietes. Viņš uzstāj, ļ(n pārējie dara tāpat, un, kad tie atsakav čehs kopā ar abām nozūd kādā viesnīcā Senžermēna bulvārī.

19. oktobris. Astoņos no rīta viestu-

f

cas pārvaldnieks paskaidro, ka abas dāmas vēl guļ, bet viņu draugs esot samaksājis un aizgājis

Megrē pārņēma tāds nogurums, kādu viņam reti bija gadījies piedzīvot izmeklēšanas laikā. Komisārs nopētīja rindiņas, kuras nule bija uzrakstījis, ne vārda neteicis, paspieda roku kolēģim, kurš pienāca ar viņu apsveicināties, un ar mājienu norādīja, lai liek viņu mierā.

Papīra lapas malā viņš atzīmēja: “Noskaidrot, ko darīja Viljams Kros-bijs 19. oktobrī no vienpadsmitiem rītā līdz. četriem pēcpusdienā.”

Tad pēkšņi, iecirtīgi pieliecis galvu, Megrē nocēla telefona klausuli un lūdza savienojumu ar “Kupolu”.

— Es gribētu zināt, cik ilgu laiku nav pienākusi nekāda korespondence uz Radeka vārda.

Pēc piecām minūtēm viņš saņēma atbildi:

— Vismaz desmit dienas...

Tad komisārs piezvanīja uz pansiju, kur mitinājās celis.

Apmēram nedēļu! — viņam atbildēja uz to pašu jautājumu.

Komisārs pievilka tuvāk telef'ongrā-malu, uzmeklēja pasta nodaļu sarakstu un izvēlējās to, kas atradās Raspaija bulvārī.

— Vai jums ir abonenta kastīte uz Ra-deka vārda? ... Nav? Varbūt viņš saņem sūtījumus uz pieprasījuma? Pasakot iniciāļus. Te zvana no policijas... Paklausieties, jaunkundz, tas ir diezgan slikti ģērbies ārzemnieks ar gariem, rudiem, sprogainiem matiem... Ko jās sakāt? Nosaucot iniciāļus “M. V.”? Kad viņš pēdējoreiz saņēma sūtījumu? ... Jā, apvaicājieties. Hs gaidu. Nenolieciet klausuli, lūdzu...

Pie durvīm kāds klauvēja. Megrē nepagriezdamies uzsauca:

— Ienāciet! ...Hallo, jā... Ko jūs sakāt? Vakar no rīta, ap deviņiem? Vai vēstule pienāca pa pastu? Paldies... Atvainojiet! Vienu mirklīti! Tā bija diezgan bieza, vai ne? It kā tur iekšā būtu naudas paciņas...

Nav slikti!... — aiz Megrē muguras norūca kāda balss.

Komisārs pagriezās. Cehs stāvēja gandrīz blakus, viņš izskatījās sadrūmis, tomēr acis uzšķīla tikko jaušamu dzirksti. Apsēzdamies krēsla, viņš turpināja:

Tātad tagad jūs zināt, ka naudu es saņēmu vakarrīt Raspaija bulvāra pasta nodaļā. Un iepriekšējā dienā tā vēl bija nabaga Krosbija kabatā... liet vai to nosūtīja pats Krosbijs? Lūk. tas ir jautājums...

— Un dežurants tā vienkārši palaida jūs garām?

— Viņš bija aizņemts, tērzējot ar kādu sievieti. Izlikos, ka esmu savējais, un ieraudzīju uz šīm durvīm jūsu vizītkarti. Saki nu viens! Un mēs atrodamies policijas galvenajā mītnē!

Megrē ievēroja, ka apmeklētāja seja izskatās nogurusi, taču nevis kā cilvēkam, kurš pārlaidis bezmiega nakti, bet kā slimniekam, kas pārdzīvojis

kaites saasinājumu. Zem acīm maisiņi. Lūpas pavisam bezkrāsainas.

— Jūs gribējāt man kaut ko teikt?

— Es nezinu. Galvenokārt gribēju apvaicāties, kā jums klājas. Vai veiksmīgi nonācāt mājās?

— Paldies, jā!

No savas vietas Radeks varēja saskatīt kopsavilkumu, ko komisārs bija uzrakstījis, lai precizētu savus apsvērumus, un viņa mute savilkās tikko manāmā smaidā.

Vai esat dzirdējis parTeilora lietu? — viņš zobgalīgi noprasīja. — Jūs gan laikam nelasāt amerikāņu avīzes... Des-monds Teilors — viens no Holivudas slavenākajiem režisoriem — tika nogalināts tūkstoš deviņsimt divdesmit ot-rajā gadā. Aizdomās tika turēts kāds ducis kinoaktieru, tostarp arī dažas daiļas sievietes. Taču visi tika palaisti vaļā. Un vai zināt, ko par to raksta šodien — pēc tik daudziem gadiem? Es citēšu pēc atmiņas, bet mana atmiņa ir lieliska! “Kopš paša izmeklēšanas sākuma policijai nebija šaubu par to.

kurš noslepkavojis Teiloru. Tomēr ar tiem pierādījumiem, kādi ir tās rīcībā, nepietiek — tie ir tik nepārliecinoši, ka pat tajā gadījumā, ja vainīgais gribētu atzīties, viņam būtu jāsagādā pierādījumi vai jāpieaicina liecinieki, kas apstiprinātu, ka grēksūdze ir patiesa.

Megrē izbrīnījies uzlūkoja sarun-biedru, un celis, sakrustojis kājas un aizdedzis cigareti, turpināja:

— Ņemiet vērā, ka šos vārdus teica pats policijas priekšnieks... Ir aizritējis vesels gads. Bet man no atmiņas nav pagaisusi ne zilbe... Un. protams, Teilora slepkava nemaz netika arestēts ...

Komisārs, izlikdamies vienaldzīgs, atgāzās krēslā, uzlika kājas uz galda un gaidīja, tēlodams cilvēku, kuram gan ir pietiekami daudz laika, taču nav lielas intereses par šo sarunu.

— Starp citu, vai jūs esat ievācis ziņas par Viljamu Krosbiju? Izmeklēšanas laikā policija vai nu neiedomājās, vai neuzdrošinājās to izdarīt...

— Vai jūs man atnesāt kādu informāciju? — Megrē noprasīja, tik tikko kustinādams lūpas.

Ja vēlaties! Monparnasā jums tās varētu sniegt jebkurš. Sāksim ar to, ka Uendersona kundzes nāves brīdī viņam bija sešsimttūkstoš franku liels parāds, un pat Bobs - tas no “Kupola” — bija aizdevis viņam naudu... Sajās aprindās gan tas nav nekas neparasts... Viņš ir tikai Uendersona kundzes krustdēls, kurš nekad nav bijis necik bagāts... Viens no viņa tēvočiem ir miljardieris... Brālēns — lielākās amerikāņu bankas pārvaldnieks... Taču viņa tēvs izputēja jau pirms desmit gadiem. īsāk sakot, viņš bija nabaga radinieks. Turklāt visiem viņa tēvočiem un tantēm — izņemot

Hendersonus — ir bērni... Tā nu Kros-bijs vadīja laiku, gaidot, kad nomirs Hendersons un pēc tam... Abiem jau bija ap septiņdesmit. Ko jūs par to teiksiet?

- Neko!

Megrē miers jūtami mulsināja čehu.

Jūs tikpat labi kā es zināt, ka Parīzē cilvēks, kuras vārdam ir vērtība, var lieliski iztikt bez naudas. Turklāt Krosbijs bija tāds smalks zēns... Viņš nekad ne ar ko nav nodarbojies, vai ne? Un allaž bija labā omā... Kā liels, laimīgs bērns, kas priecājas par dzīvi un bauda to, izmēģinot visu. It īpaši — ja runa bija par sievietēm! Bez kāda ļaunuma... Jūs taču redzējāt Krosbija kundzi... Viņš to ļoti mīlēja. Un tomēr šī mīlestība viņam netraucēja... Laimīgā kārtā starp šādu izdarību lieciniekiem valda tāda pati noslēpumainība kā pie brīvmūrniekiem. Redzēju Kros-bijus dzeram aperitīvu “Kupolā”, un viena dāmiņa jau gaidīja, rādot Viljamam zīmes... Viņš teica sievai: “Tu taču nedusmosies, ja es izmetīšu nelielu līkumu, ieelpošu svaigu gaisu...”, bet visi zināja, ka viņš grasās pavadīt pusstundu pirmajā Delambra ielas viesnīcā, kas gadīsies ceļā... Un ne jau tikai vienu reizi! Protams, ka arī Edna Reišberga bija nelaiķa mīļākā, tomēr pavadīja laiku kopā ar misis Krosbiju, teikdama viņai komplimentus. Un vēl daudzas citas... Krosbijs nespēja atteikties ne no vienas. Man šķiet, ka viņš mīlēja tās visas.

Megrē nožāvājās un izstaipījās.

— Citkārt, pat nezinādams, kā samaksāt par taksometru, Krosbijs aicināja doties piknikā veselu baru ļaužu, kurus tik tikko pazina. Un smējās! Es nekad netiku redzējis Krosbiju norūpējušos... Iedomājieties būtni, kurai jau šūpulī ielikts labs garastāvoklis, būtni, ko visi mīl un kura mīl visus, kurai tiek piedots viss — pat tādas izrīcības, ko nemēdz piedot nevienam! Šai būtnei turklāt vienmēr viss izdevās! Vai jūs neesat spēlmanis? Tad jums nav ne jausmas, ko tas nozīmē — noskatīties, kā jūsu partneris izvelk septītnieku, atklāt savas kārtis un parādīt astotnieku? Nākamajā riņķī viņš izvelk astotnieku, bet jūs devītnieku... Un tā vienmēr! It kā šīs norises nebūtu vis no mūsu nabadzīgās realitātes, bet no kādas sapņu valstības... Lūk, tāds bija Krosbijs.

— Viņš nošāvās! — Moure sausi notei-ca.

Celis neskanīgi iesmējās, piecēlās, iemeta pusizsmēķēto cigareti ogļu krāsniņā un atkal atgriezās vietā.

— Viņš taču nošāvās tikai vakar! — Radeks mīklaini attrauca.

— Ko jūs sakāt?

Megrē balss pēkšņi bija kļuvusi īgna. Komisārs, piecēlies kājās, ieskatījās Radekam acīs, vērdamies no augšas uz leju.

Bija iestājies gandrīz vai izmisīgs klusums. Beigu beigās Megrē iejautājās:

— Kāda velna pēc jūs nācāt šurp?

— Aprunāties... Vai, ja jums tā labāk patīk, paspiest jūsu roku... Jums taču pietika laika salikt pa plauktiņiem visas ziņas, ko es jums sniedzu par Krosbiju? Vai vēlaties saņemt vēl citas — tikpat vērā ņemamas? Jūs pats redzējāt mazo Reišbergu... Viņai ir divdesmit gadu... Viņa tātad jau apmēram gadu ir Viljama mīļākā, viņa pavada laiku kopā ar misis Krosbiju... Neskatoties uz to, ka jau pirms krietna laika tie abi — jaunā dāma un viņas mīļākais — vienojušies, ka Krosbijs šķirsies no sievas un apprecēs savu mazo draudzenīti. Bet, lai apņemtu par sievu bagātā rūpnieka Reišberga meitu, Viljamam bija vajadzīga nauda... daudz naudas... Ko jūs vēl gribat? Vai ziņas par Bobu, “Kupola” bārmeni? Jūs viņu iepazināt, tērptu baltā žaketē, ar dvieli pār roku... Puisis pelna četrsimt vai piecsimt tūkstošus gadā, viņam ir lieliska villa Vcrsaļā un dārga mašīna... To nevar nopirkt par dzeram naudām!

Radeks sāka uztraukties. Viņa balsī ieskanējās kaut kas dīvaini griezīgs.

Tajā laikā Zozefs Ertēns pelnīja sešsimt franku mēnesī, desmit vai divpadsmit stundas dienā stumjot ratiņus pa pilsētas ielām...

— Un jūs?

Tas izklausījās cietsirdīgi. Megrē skatiens ieurbās čeha acīs.

— Ak, es...

Un abi vīrieši apklusa. Megrē sāka lieliem soļiem staigāt šurpu turpu pa

kabinetu. Uz bridi viņš apstajas, lai pa-krukētu krāsniņu, bet Radeks aizdedza vēl vienu cigareti.

Stāvoklis bija dīvains. Megrē nespēja uzminēt, kādēļ īsti Radeks šeit ieradies. Neizskatījās, ka viņš grasītos iet projām. Drīzāk šķita, ka čehs kaut ko gaida.

Un Megrē necentās apmierināt savu ziņkāri, šo vīru izprašņājot. Turklāt — ko lai viņš būtu Radekam jautājis?

Tas bija Radeks, kurš ierunājās pirmais.

— Lielisks noziegums! — viņš nomurmināja. — Es runāju par režisora Des-monda Teilora noslepkavošanu... Viņš bija viens pats savā viesnīcas numurā... Pie viņa ieradās kāda jauna zvaigzne... Un pēc tam neviens vairs netika viņu dzīvu redzējis. Vai saprotat? Toties kāds bija redzējis apšaubāmo zvaigzni, režisora nepavadītu, iznākam no režisora numura ... Taču ne jau viņa bija slepkava.

Radeks sēdēja uz krēsla, kas bija paredzēts Megrē apmeklētājiem un atradās spilgtā, nežēlīgā gaismā. Gandrīz kā operāciju zālē.

Čeha seja vēl nekad nebija izskatījusies tik interesanta. Viņa augsto, izciļņo pieri izvagoja daudzas jo daudzas grumbas, kuras tomēr nedarīja šo cilvēku vecāku.

Sarkanīgie mati cirtojās kā aitāda, it kā apliecinādami piederību starptautiskai bohēmai, un šo iespaidu vēl pastiprināja tumšais krekls ar zemo apkaklīti un kaklasaites trūkums.

Radeks nebija tievs un tomēr šķita slimīgs, varbūt tāpēc, ka viņa miesa neizskatījās tvirta. Arī pietūkušās lūpas lika domāt par kādu kaiti.

Cehs nervozēja, viņa satraukuma izpausmes droši vien ieinteresētu psihologu — neviens sejas vaibsts nekustējās, bet redzokļi ik pa brīdim strauju izpletās, itin ka saņēmuši spēcīgu strāvas triecienu, un skatiens uz mirkli kļuva mulsinoši ass.

Kas notiks ar Ertēnu? — viņš iejautājās pēc piecām klusuma minūtēm.

— Viņš zaudēs galvu! — Megrē norūca, paslēpis abas rokas bikšu kabatās.

Strāvas intensitāte šajā mirklī sasniedza vislielākos apmērus. Radeks griezīgi ieķiķinājās.

— Kā tad! Zellis, kurš pelna sešsimt franku mēnesī... Starp citu... Pavei, noslēgsim derības! Esmu gatavs apgalvot, ka Krosbija bērēs abi sievišķi būs tērpušies dziļās sērās un raudās, cieši apskāvušies. Es runāju par misis Kros-biju un Ednu... Sakiet, komisār, vai jūs vismaz esat pārliecināts, ka viņš nogalinājās pats?

Cehs iesmējās. Kāda negaidīta reakcija! Šajā cilvēkā viss bija pārsteidzošs, sākot jau ar šo apmeklējumu.

— Ir tik viegli nomaskēt noziegumu, uzdodot to par pašnāvību! Ja es taja laikā nebūtu uzdzīvojis kopā ar mazo, jauko inspektoru Zanvjē, mani apsūdzētu slepkavībā. Tā kā es te sēžu... Vai jums ir sieva?

— Un kas tad būtu?

— Nekas... Jums ir laimējies. Sieva! Vidēji situēta cilvēka stāvoklis... Paveikta pienākuma apziņa... Svētdienās jūs laikam dodaties makšķerēt... Vai varbūt jūs protat spēlēt bil jardu... Man tas šķiet tik brīnišķīgi! Vienīgi... jānonāk īstajā laikā un vietā! Būtu vajadzējis piedzimt kārtīgam, principiālam tēvam, kurš arī spēlētu biljardu...

— Kur jūs sastapāt Žozefu Ertēnu?

Megrē izmeta jautājumu, domādams,

ka rīkojas ļoti viltīgi. Bet, vēl nepaguvis izrunāt teikumu līdz galam, viņš jau to nožēloja.

— Kur es ar viņu sastapos? Avīzēs, protams! Tāpat kā citi! Ja nu vienīgi... mans Dievs! Cik dzīve ir sarežģīta! Kad es iedomājos, ka jūs te stāvat un manī klausāties, un jūtaties neomulīgi, vērojat mani, bet nekāds spriedums neveidojas, un jūs esat licis uz spēles savu amatu, savu makšķerēšana un biljardu... Jūsu vecumā! Pēc divdesmit pašaizliedzīga darba gadiem! Vaina ir tikai tā, ka jums nelaimīgā kārtā vien-brīd iešāvusies prātā ideja, pie kuras spītīgi turaties. It kā jūs pēkšņi būtu piedzīvojis ģeniālu apgaismības mir-

kli! It kā ģenialitāte jums nepiemistu jau kopš šūpuļa... Nekas tāds nesākas četrdesmit piecu gadu vecumā... Jūs taču esat tik vecs — vai ne? Vajadzēja ļaut, lai Ertēnam izpilda nāvessodu! Tad jūs saņemtu paaugstinājumu! Cik īsti pelna kriminālpolicijas komisārs? Divus tūkstošus? Trīs tūkstošus? Pusi no tās summas, ko tāds Krosbijs izdod tikai par dzērieniem? Es ceru, ka vismaz puse taču sanāks? Tātad — kā lai mēs izskaidrojam tāda zeļļa pašnāvību? Ar nelaimīgu mīlestību? Ļaunas mēles gvelzīs, ka viņš nošāvies tāpēc, ka Ertēns aizbēdzis. Visi Krosbiji un Hendersoni — brālēni un māsīcas, kuri Amerikā kaut ko nozīmē, — sūtīs telegrammas, pieprasīdami smalkjūtīgu attieksmi... Ja es būtu jūsu vietā...

Tagad viņš piecēlās un nodzēsa cigareti pret kurpes pazoli.

— Ja es būtu jūsu vietā, komisār, es padomātu par uzmanības novēršanu... Tā, lūk! Es, piemēram, apcietinātu kādu tipu. kura dēļ neviens neiedomātos traucēt diplomātus... Tādu indivīdu kā

г

Radeks, kura māte bi jusi kalpone mazā Čehoslovākijas pilsētiņā. Vai parīzieši vispār zina, kur tāda Cehoslovā-kija atrodas?

Viņa balss, pašam to negribot, notrīsēja, un tajā kā nekad agrāk ieskanējās akcents.

— Tad viss beigtos tāpat kā Teilora lielā... Ja man pietiktu laika... Teilora lietā, piemēram, nebija ne pirkstu nospiedumu. ne kā cita noderīga... Kur-pretī šajā... Ir Ertēns, kurš visur atstājis savas pēdas un redzēts Senklū! Krosbijs, kuram, lai tas maksā ko maksādams, bija nepieciešama nauda un kurš izdara pašnāvību tad, kad tiek atsākta izmeklēšana! Un, galu galā, esmu vēl arī es! Bet ko es esmu izdarījis? Nekad neesmu pārmijis ar Krosbi-ju ne vārdiņa. Viņš pat nezināja, kā mani sauc. Nekad nebija mani redzējis... Un pajautājiet Ertēnam, vai viņš dzirdējis kādu kaut reizi pieminam Ra-deku! Aptaujājiet Senklū iedzīvotājus, vai tur kādreiz redzējuši kādu, kas līdzinātos man! Neskatoties uz to visu.

es esmu šeit — kriminālpolicijā... Lejā mani gaida inspektors, lai sekotu pa pēdā visur, kur iešu. Starp citu — vai tas joprojām ir Žanvjē? Tas man patiktu. Viņš ir jauns... Un tik laipns... Neatsakās iedzert... Trīs kokteili — un

•>

viņš jau ir nirvānā... Sakiet, komisār, kur būtu jāgriežas, ja sadomātu ziedot dažus tūkstošus franku pensionētu policistu atpūtas namam?

Viņš ar nevērīgu kustību izvilka no kabatas naudaszīmju kumšķi, iebāza atpakaļ, pēc tam izņēma vēl vienu, sāka grābāties arī pa vestes kabatu.

Tā viņš parādīja vismaz simt tūkstošus franku.

— Vai tas bija viss, ko jūs gribējāt man sacīt?

Radeks, pat necenzdamies slēpt nicinājumu, atteica:

Tas ir viss. Vai vēlaties, lai es vēl kaut ko piebilstu, komisār?

Megrē klusēja.

— Labi! Jūs nekad neko nesapratīsiet!

Paņēmis savu melno filca cepuri un izskatīdamies visnotaļ nīgrs, viņš sāniski devās uz durvju pusi, bet komisārs klusītēm noburkšķēja sev zem deguna:

- Dziedi vien, putniņ! Dziedi vien!

Desmita nodala Skapis ar pārsteigumu

— Cik tu nopelni, pārdodot avīzes?

Tā bi ja kāda terase Monparnasā. Ra-

deks, nevērīgi atgāzies krēslā, smēķēja Havannas cigāru, un smaidiņš uz viņa lūpām šķita daudz kaitinošāks nekā citkārt.

Starp galdiņiem laipoja nabadzīga veca, piedāvādama klientiem vakara laikrakstus un neskaidri murminādama lūgšanu. Viņa bija smieklīga un nožēlojama no galvas līdz kājām.

— Cik es...

Veča nebija sapratusi, viņas skatienā jautās vāra kādreizējā prāta atblāzma.

— Apsēdies te! Un izdzer vienu glāzīti kopā ar mani... Viesmīlī Atnes kundzei piparmētru liķieri!

Radeks ar skatienu sameklēja Megrē. kurš sēdēja tikai dažu metru attālumā.

— Paklausies, es sākšu ar to, ka nopirkšu no tevis visas avT/.es... Taču tev vajadzēs tās saskaitīt!

Vecā jutās tik apstulbusi, ka neapjēdza — paklausīt vai iet projām. Taču čehs parādīja viņai simtf'ranku zīmi, un nabadze sāka drudžaini skaitīt laikrakstus.

Dzer! Tu saki, ka tur ir četrdesmit? Par pieciem sO gabalā... Pagaidi! Vai gribi nopelnīt vēl simt franku?

Megrē, kurš visu redzēja un dzirdēja, nekustējās. Viņš vispār nekādi neizrādīja, ka ievērojis notiekošo.

— Divsimt franku... Trīssimt... Re, kur tie ir! Vai tu labāk vēlētos piecus? Tikai, lai tos nopelnītu, tev būs kaut kas jānodzied. Nagus nost! Vispirms dziedi!

— Kas man jādzied?

Muļķīte bija apjukusi. Lipīga liķiera lāsīte ritēja pār viņas zodu, uz kura auga sirmi matiņi. Tuvumā sēdošie klienti ar elkoņiem bikstīja cits citam sānos.

Dziedi, ko vēlies! Kaut ko jautru... Un, ja uzdejosi, tad dabūsi vēl simt franku!

Tas bija cietsirdīgi. Nelaimīgā neatraudamās blenza uz naudu. Viņa sāka dungot melodiju, ko nebija iespējams atpazīt, un sniedzās pēc banknotēm.

— Diezgan! — tuvumā sēdošie protestēja.

— Dziedi! — Radeks pavēlēja.

Viņš joprojām vēroja Megrē. Iebildumi kļuva aizvien skaļāki. Kāds vies-

* 9

mīl is tuvojās sievietei, gatavodamies viņu padzīt. Vecā vairījās, tveroties pie cerības iegūt pasakainu summu.

— Es dziedu šim jaunajam cilvēkam! Viņš man apsolīja...

Radeka izklaides pasākums beidzās visai nožēlojami. Iejaucās policists, kas aizveda projām veču, kura nesaņēma ne santīma, bet šveicars metās abiem pakaļ, lai atdotu viņai avīzes.

Triju dienu laikā šī bija jau vismaz desmitā šāda veida scēna. Jo jau trīs dienas komisārs Megrē, galvu iecirtīgi izslējis un muti drūmi sakniebis, sekoja Radekam pa pēdām no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam.

Iesākumā čehs centās uzsākt sarunas. Viņš atkārtoja:

“Tā kā jūs negribat mani pamest, vismaz iesim kopā! Tā būs jautrāk.”

Megrē atteicās. Vai tas būtu “Kupolā” vai kur citur, komisārs apmetās netālu no galdiņa, pie kura sēdēja Ra-deks. Pa ielu komisārs gāja viņam nopakaļ soli solī.

Izsekojamais kļuva nepacietīgs. Tā bija cīņa. Kuram izrādīsies stiprāki nervi.

Viljama Krosbija izvadīšanā bija piedalījušies visdažādākie ļaudis no divām atšķirīgām pasaulēm — juku jukām pazīstamākie Parīzes amerikāņu kolonijas pārstāvji un Monparnasa dīkdieņu pūlis.

Abas dāmas, kā jau Radeks tika paredzējis, grima dziļās sērās. Arī čehs bija sekojis gājienam līdz pašai kapsētai — ne reizi nepaklupdams un nebilzdams nevienam ne vārda.

Tās bija trīs dienas tik neizprotamas dzīves, ka tā sāka atgādināt murgu.

“Jūs nemūžam neko nesapratīsiet,” rci/.i pa reizei atkārtoja Radeks, pievērsies Megrē.

Komisārs — nesatricināms kā akmens mūris — vienmēr izlikās, ka nav neko dzirdējis. Tikai ar pūlēm ceham izdevās pāris reizes sastapt viņa acu skatienu.

Megrē sekoja Radekam — un viss! Neizskatījās, ka viņš cerētu kaut ko atklāt. Tā bija nomācoša, nepārtraukta un uzstājīga klātbūtne.

Rīta cēlienu Radeks pavadīja kafejnīcās, neko nedarot. Reizēm viņš pēkšņi sacīja viesmīlim:

“Pasauciet zāles pārzini!”

Un, kad tas ieradās, paziņoja: “Paverieties, tam viesmīlim, kurš mani apkalpoja, ir netīras rokas!”

Viņš maksāja tikai ar simt vai tūk-stošfranku zīmēm, sabāzdams naudas pārpalikumu kabatās, kā pagadījās.

Restorānā čehs sūtīja atpakaļ uz virtuvi ēdienus, kuri viņam nelikās izdevušies. Kādā pēcpusdienā viņš pasūtīja pusdienas par simt piecdesmit frankiem, bet pēc tam paziņoja:

“Dzeramnaudas nebūs! Jūs neizturaties ar pienācīgu cieņu...”

Vakarus viņš īsināja kabarē un naktsklubos, piedāvādams vieglas uzvedības meičām iedzert un turēdams viņas neziņā līdz pēdējam brīdim, bet pēc tam piepeši aizsvieda tūkstošfranku zīmi zāles vidū un paziņoja:

“To dabūs tā, kura pirmā būs tur!”

Un sākās neganta cīņa, reiz viena no sievietēm tika padzīta no naktskluba, bet Radeks kā vienmēr lūkojās uz Megrē, lai redzētu, vai šīs izdarības atstājušas uz komisāru kādu iespaidu.

Viņš nemēģināja izvairīties no izsekošanas. Gluži pretēji! Ja viņš gribēja braukt ar taksometru, tad pagaidīja, lai arī komisārs pagūtu apstādināt automašīnu.

• • •

Izvadīšana bija notikusi 22. oktobrī. 23. datumā, vienpadsmitos vakarā Radeks iedomājās pavakariņot kādā restorānā Elizejas lauku tuvumā.

Pusdivpadsmitos viņš, Megrē pavadīts, devās ārā, rūpīgi izvēlējās ērtu mašīnu un klusā balsī nosauca adresi.

Drīz vien abi auto viens aiz otra ripoja Oteijas virzienā. Būtu glu/.i velti meklēt Megrē platajā sejā nepacietības vai noguruma pazīmes, lai gan viņš nebija gulējis četras naktis.

Tikai viņa acu skatiens šķila mazliet

9 9

stingāks nekā parasti.

Pirmais taksometrs brauca gar krastmalu. pa Mirabo tiltu šķērsoja Sēņu un kaut kā izkļuva uz ceļa, kas veda uz

9 9

“Vainagdzērvi”.

Apmēram simt metru attālumā no bistro Radeks lika mašīnai apstāties, pateica šoferim dažus vārdus un. rokas kabatās sabāzis, sāka iet uz piestātni, kas atradās pretī krodziņam.

Tur viņš apsēdās uz stabiņa, pie kura kuģotāji mēdza siet baržas, pavērās uz Megrē, lai pārliecinātos, vai komisārs seko, un sastinga.

Pienāca pusnakts, bet nekas nemainījās.

Bistro trīs arābi spēlēja kādu galda spēli, kaktā snauduļoja kāds vēlīns, izdzertā alkohola nogurdināts klients. Saimnieks mazgāja glāzes. Nevienā augšstāva istabā nedega gaisma.

Kad pulkstenis rādīja divpadsmit un piecas minūtes, pa ceļu tuvojās taksometrs, apstājās pretī skatlogam, un pēc īsas svārstīšanās — bistro steidzīgi ieslīdēja sievietes siluets.

Radeka sarkastiskais skatiens atkal meklēja Megrē. Tajā mirklī sievieti apgaismoja kupola neaizēnotā lampa. Dāmai mugurā bija melns mētelis ar augstu tumšas zvērādas apkakli. Nepazīt Elē-nu Krosbiju nemaz nebūtu iespējams.

Pārliekusies pār cinkoto leti, viņa klusi apspriedās ar saimnieku. Arābi, pārtraukuši spēli, viņu vēroja.

Ārpusē balsis nebija dzirdamas, taču varēja skaidri saskatīt saimnieka izbrīnu un amerikānietes apmulsumu.

Pēc mirkļa vīrs devās uz kāpņu pusi. Sieviete viņam sekoja. Pēc tam iedegās gaisma tās istabas logā, kur Žozefs Ertēns bija apmeties pēc bēgšanas.

Saimnieks nokāpa lejā viens pats. Arābi jautājoši paskatījās uz viņu, un vīrs, itin kā atbildot, paraustīja plecus, likdams noprast: “Es arī neko nesaprotu! Ilm... Tas viss uz mums neattiecas...”

Augšstāva logus nesedza slēģi, tikai plāni aizkari. Iiez traucēkļiem varēja vērot amerikānietes kustības istabā.

— Vai gribat cigareti, komisār?

Megrē neatbildēja. Jaunā sieviete tuvojās gultai, noņēma no tās segu un palagus.

Varēja redzēt, kā viņa paceļ kaut ko smagu un bezveidīgu. Kādu brīdi sieviete rosījās, tad piepeši tuvojās logam, atkal atkāpās no tā, it kā viņu negaidot būtu pārņēmis nemiers.

— Es teiktu, ka viņa kaut ko meklē matracī, vai ne? Vai nu es briesmīgi kļūdos, vai viņa grasās ārdīt to vaļā... Jocīga nodarbe personai, kurai vienmēr bijusi istabene?

Abi vīrieši atradās apmēram piecu metru atstatumā viens no otra. Tā aizritēja aptuveni stundas ceturksnis.

Viss kļūst arvien sarežģītāks, ko?

Čeha balss liecināja, ka viņš kļūst nepacietīgs. Megrē nekustējās un neko neteica.

Jau bija pusviens, kad Elēna Krosbija atkal parādījās pirmā stāva zālē, uzmeta uz letes naudas zīmi, izgāja no bistro un, uzslējusi zvērādas apkakli, skriešus metās uz taksometra pusi.

— Vai sekosim viņai, komisār?

Trīs taksometri cits aiz cita devās ceļā. Taču misis Krosbija nebrauca uz Parīzi. Pēc pusstundas visi jau bija Senklū, kur viņa atstāja savu mašīnu netālu no savrupmājas.

Viņa šķita pavisam sīka, tipinādama pa bruģi otrā ielas pusē tik nedroši, it kā būtu šaubu pilna.

Tad pēkšņi misis Krosbija šķērsoja ielu, sameklēja somiņā atslēgu, un jau pēc mirkļa aiz viņas ar neskanīgu troksni aizcirtās vārtiņi.

Lampas neiedegās. Vienīgā dzīvības zīmes savrupmājā bija maza, drebelīga gaismiņa, kas pavīdēja augšējā stāva istabās, it kā tur ik pa brīdim kāds uzrautu sērkociņu.

Nakts bija vēsa. Elektriskās spuldzes stabos gar ceļa malām tinās mitrā mig-liņas aurā.

Mcgrē un Radeka taksometri apstājās divsimt metru attālumā no I len-dersonu savrupmājas, un misis Krosbi-jas mašīna viena pati lepojās pie sētas režģa.

Komisārs izkāpa un, rokas kabatās sabāzis, paspēra pāris soļus šurpu turpu, no viņa pīpes ik pa brīdim izplūda nervozi dūmu mutulīši.

Ko tālāk? Vai iesiet iekšā pārbaudīt, kas tur notiek?

Megrē neatbildēja, turpinādams savu vienmuļo pastaigāšanos.

— Varbūt jūs esat maldījies, komisār! Iedomājieties, ka tūlīt — vai rīt — tur

tiks atrasts vēl viens līķis!

*

Megrē ne aci nepamirkšķināja, un Radeks, pārlauzis uz pusēm cigareti, kuru nebija izsmēķējis līdz galam, nometa to zemē.

Es jau simtreiz esmu atkārtojis, ka jūs neko tā arī nesapratīsiet... Un arī tagad es jums saku, ka...

Komisārs pagrieza viņam muguru. Pagāja gandrīz stundu. Apkārt valdīja klusums. Aiz savrupmājas logu aizkariem vairs nebija manāmas arī raustī-gās sērkociņu liesmiņas.

Misis Krosbijas taksometra šoferis nobažījies izkāpa un tuvojās vārtiņiem.

Iedomājieties, komisār — ja nu tur iekšā bija vēl kāds cilvēks...

Megrē ielūkojās Radekam acīs ar tādu skatienu, ka tas apklusa pusvārdā.

Kad Elēna Krosbija pēc brīža skriešus izsteidzās no mājas un ielēca mašīnā, viņas rokās bija aptuveni trīsdesmit centimetru garš, baltā papīrā vai audumā ietīts priekšmets.

— Vai jūs nemoka ziņkāre un negribas paraudzīties, ko...

— Sakiet, Radek...

Ko?

Taksometrs ar amerikānieti aizbrauca Parīzes virzienā. Megrē neizrādīja ne mazāko vēlēšanos tam sekot.

Cehs šķita kļuvis vēl nervozāks. Viņa lūpas viegli drebēja.

— Vai jus tagad gribat doties iekša?

— Bet...

Viņš saminstinājās kā cilvēks, kurš rūpīgi izlolojis kādu plānu, bet piepeši sastapies ar kaut ko neparedzētu.

Megrē roka smagi uzgūla viņa ple-cam.

Tūlīt mēs abi visu sapratīsim, vai

ne?

Radeks iesmējās, taču šie smiekli nebija jautri.

— Jūs šaubāties? Vai baidāties, kā mile teicāt, atrast tur jaunu līķi? Ei! Kurš gan tas varētu būt? Hendersona kundze ir mirusi un aprakta... Viņas istabene ir mirusi un aprakta... Krosbijs ir miris un aprakts... Viņa sieva nule iznāca dzīva un vesela... Un Zozefs Ertēns atrodas drošībā Sautē cietuma slimnīcā... Kas tad vēl paliek? Edna? Bet kas viņai te būtu darāms?

— Es jums sekošu! — Radeks caur zobiem norūca.

Tātad — sāksim visu no sākuma! Lai iekļūtu namā, mums vajadzīga atslēga...

Taču priekšmets, ko komisārs izvilka no kabatas, nebija atslēga. Tā bija maza kartona kastīte, aptīta ar aukliņu, kuru atšķetinot aizritēja labs laiciņš, un tikai pēc tam Megrē izņēma atslēgu.

— Lūk... Iesim iekšā kā savā pašu mājā, jo tur taču neviena... Tur taču neviena nav, tiesa?

Kā bija notikusi tāda pārmaiņa? Un kāpēc? Radeks vairs neuzlūkoja savu caļabiedru ar ironiju, bet gan ar bažām, kuras nespēja noslēpt.

Vai jūs neieliktu šo mazo kārbiņu kabatā? Tā mums diezgan drīz varētu noderēt.

Megrē pagrieza elektrības slēdzi, izdauzīja pīpi pret kurpes papēdi, izbir-dinādams no galviņas sadegušo tabaku, un piebāza to no jauna.

— Kāpsim augšā... Ievērojiet, ka Hendersona kundzes slepkavas uzdevums nebija grūtāks par mūsējo... Divas aizmigušas sievietes! Pat suņa nebija! Nedz arī durvju sarga! Un visur paklāji... Ejam!

Komisārs nepūlējās palūkoties uz čehu.

— Jums bija taisnība, Radek... Tas man būtu pamatīgs pārsteigums, ja mēs te atrastu līķi! Jūs noteikti būsiet dzirdējis, kāda reputācija ir izmeklēšanas tiesnesim Komeljo... Viņš jau tāpat uz, mani dusmojas par to, ka netiku aizkavējis Krosbija pašnāvību, jo tā kaut kādā mērā notika manā klātbūtnē... Un arī tādēļ, ka nespēju šo traģēdiju izskaidrot... Un tagad iedomājieties, ka notikusi jauna slepkavība! Ko sacīt? Ko iesākt? Un es esmu ļāvis misis Krosbijai aizbēgt! Jūs būtu neiespējami apsūdzēt, jo visu laiku neatkāpāties no manis ne par pēdas tiesu... Patiesībā būtu grūti atšķirt, kurš no mums seko otram pa pēdām. Vai jūs nākat pakaļ man? Vai es eju pakal jums?

Šķita, ka komisārs apspriežas pats ar sevi. Viņi jau bija uzkāpuši otrajā stāvā, Megrē šķērsoja buduāru un iegāja istabā, kur bija nogalināta Hendersona kundze.

— Ienāciet, Radek! Domāju, ka jūs īpaši neiespaidos tas. ka šeit noslepkavotas divas sievietes? Ir katls sīkums, ko jūs varbūt nezināt, bet nazis tā arī netika atrasts... Policisti nosprieda, ka Ertēns bēgot to iemetis Sēnā.

Megrē apsēdās uz gultas malas — tieši tajā vietā, kur tika atrasts amerikānietes līķis.

Vai gribat dzirdēt, ko es domāju? Tātad šis nazis... Slepkava to bija pamatīgi noslēpis. Tik labi noslēpis, ka mēs to nepamanījām. Paklau! Vai jūs ievērojāt sainīti, ko aiznesa misis Krosbi-ja? Tā garums bija trīsdesmit centimetru! Un platums — tikai daži centimetri... Pilnīgi atbilst kārtīga dunča parametriem... Jums taisnība, Radek, šis gadījums ir tik sarežģīts... Bet... Palūk!

Viņš noliecās tuvāk vaskotajam parketam, uz kura bija skaidri redzami zoļu nospiedumi. Varēja saskatīt mazu papēža nospiedumu — sieviešu kurpes papēža nospiedumu.

Vai jums ir asa redze? Lieliski, tad palīdziet man izsekot, kurp ved šīs pē-das... Kas zina, varbūt mēs tādējādi atklāsim, ko misis Krosbija te šovakar darīja.

Radeks saminstinājās un uzlūkoja Megrē tik vērīgi kā cilvēks, kurš vaicā pats sev, kāda loma viņam būtu jāspēlē. Taču komisāra sejā viņam neizdevās izlasīt neko.

— Pēdas ved uz kompanjones istabu, vai ne? Un tālāk? Pieliecieties, mans dārgais! Jums taču nav krika, ko? Nu, ko teiksiet? Nospiedumi beidzas pie skapja? Tas laikam būs drēbju skapis. Vai tas ir aizslēgts? Nav? Pagaidiet, vēl neveriet vaļā! Jūs taču pieminējāt līķi... Atvērsiet — un pēkšņi viens būs tur iekšā!

Radeks aizkūpināja cigareti. Viņa pirksti drebēja.

— Bet laikam mums tomēr vajadzēs saņemties... un to atvērt... Uz priekšu, vecozēn!

Tā runādams, Megrē nostājās pie spoguļa un sakārtoja kaklasaiti, tomēr neizlaižot čehu no redzesloka.

— Kas tur ir?

Skapja durvis atveras.

- Līķis? Ko?

Radeks strauji atkāpās un apstulbis blenza uz jaunu, gaišmatainu sievieli, kura lempīgi iznāca no slēptuves, ne mazākajā mērā neizskatīdamās izbijusies.

Tā bija Edna Reišberga, kura nu uzlūkoja abus — Megrē un čehu — vienu pēc otra ar tādu skatienu, it kā gaidītu paskaidrojumu. Viņa neizskatījās pat uztraukusies, tikai nedaudz apmulsusi — kā cilvēks, kurš spēlē lomu, pie kuras nav pieradis.

Megrē, nelikdamies ne zinis pār jauno sievieti, pagriezās pret Radeku, kurš pūlējās atgūt savaldību.

Ko jūs par to teiksiet? Mēs domājām, ka ieraudzīsim līķi, vismaz jūs mani cītīgi gatavojāt tādai iespējai, ka mēs atradīsim līķi. Un — pavei! — atrodam jaunu dāmu, turklāt dzīvu!

Arī Edna pagriezās pret čehu.

— Ko teiksiet, Radek? — Megrē omulīgi atkārtoja.

Nekādas atbildes.

— Joprojām domājat, ka es nekad neko nesapratīšu? Tā jūs, šķiet, teicāt...

Jaunā zviedriete, kura neizlaida vīrieti no acīm, atvēra muti, lai šausmās iekliegtos, taču skaņa noslāpa viņai kaklā.

Komisārs bija atkal pievērsies spogulim un ar roku pieglauda jau tā gludos matus. Čehs, izvilcis no kabatas revolveri, ātri nomērķēja uz policistu un nospieda gaili tajā pašā mirklī, kad jaunā sieviete velti pūlējās iekliegties.

Šis skats bija gan aizraujošs, gan nejēdzīgs vienlaikus. Atskanēja tikai kluss, metālisks klikšķis — kā no bērnu rotaļlietas. Lode neizlidoja no stobra. Un Radeks nospieda gaili otrreiz.

Turpinājums sekoja tik ātri, ka Edna neko nepaguva apjēgt. Lai gan izskatījās, ka Megrē ir gluži vai pieaudzis pie vietas, viņš tomēr vienā sekundē pagriezās, lēca un ar visu savu svaru uzgāzās virsū čeham, kurš nokrita zemē.

Simt kilogramu! — komisārs paziņoja.

Un patiesi — viņš bija padarījis pretinieku rīcības nespējīgu, un tas, nedaudz paspirinājies, palika nekustīgi guļam, jo viņa rokas jau bija saslēgtas roku dzelžos.

Atvainojiet, jaunkundz... — komisārs nomurmināja, uzrunādams Ed-nu. — viss ir galā... Pie durvīm stāv taksometrs, varat braukt. Mums ar Ra-deku vēl ir šis un tas apspriežams.

Čehs — saniknots un pārskaities — bija uzslējies pussēdus. Taču komisāra smagā plauksta nospieda viņa plecu lejup, un Megrē piemetināja:

— Vai ne tā, puika?

Vienpadsmitā nodala Kārava dūzis

Ritam austot — pulkstenis bija trīs —, Megrē kabinetā Orfēvra krastmalā vēl dega gaisma un nedaudzie policisti, kuriem šajā stundā te vēl bi ja kaut kas darāms, dzirdēja no tā plūstam vienmuļu balsu murdoņu.

^ •>

Astoņos komisārs lika biroja izsūtāmajam atnest pirmās brokastis. Pēc tam viņš piezvanīja izmeklēšanas tiesnesim Komeljo uz mājām.

Pulksten deviņos durvis atvērās. Megrē ļāva pirmajam iziet Radekam, kura rokas vairs nebija saslēgtas dzelžos.

Abi vīrieši izskatījās vienlīdz noguruši. Un neviens no viņiem — ne slepkava, ne izmeklētājs — neizrādīja nekādu naidīgumu.

— Vai šeit? — čehs noprasīja, nonācis gaiteņa galā.

Jā! Mos iesim caur tiesas namu. Tā būs ātrāk...

Un Megrē pa gaiteni, kas bija paredzēts policijas prefektūras vajadzībām, aizveda apcietināto uz. aresta telpām. Formalitātes tika nokārtotas ātri. Brīdī, kad sargs jau veda Radeku uz. kameru, Megrē uzlūkoja viņu ar tādu skatienu, it kā gribētu kaut ko sacīt — varbūt atvadīties —, taču tad paraustīja plecus un lēnā solī devās uz Komeljo kabinetu.

• • •

Izdzirdējis klauvējienu pie durvīm, izmeklēšanas tiesnesis gluži veltīgi ieņēma kareivīgu aizsardzības pozu, vienlaikus cenzdamies izskatīties brīvi un nepiespiesti.

Megrē nebija noskaņots ne iecirtīgi, ne uzvaroši, ne ironiski. Viņa sejā vīdēja noguruma pēdas — kā cilvēkam, kurš tikko pabeidzis pildīt ilgu un neiedomājami smagu pienākumu.

— Vai atļausiet uzsmēķēt? Paldies... Te piejums ir tik auksti...

Un Megrē veltīja īgnu skatienu centrālapkures radiatoriem, kurus savā birojā bija licis noņemt, dodams priekšroku vecai čuguna krāsniņai.

— Viss ir beidzies! Kā jau es jums stāstīju pa telefonu, viņš atzinās! Nedomāju, ka jums vēl radīsies kādas grūtības, jo viņš ir pieredzējis spēlmanis, kurš prot arī zaudēt partiju.

Uz vairākām papīra lapām komisārs bija uzmetis piezīmes, pēc kurām vēlāk vajadzēs rakstīt atskaiti, taču to kārtība bija sajukusi, tāpēc viņš nopūtās un iebāza visu atpakaļ kabatā.

— Šī nozieguma īpatnība... — Megrē iesāka.

Taču teikums pašam likās pārlieku pompozs. Viņš papurināja masīvo galvu, piecēlās un, rokas uz muguras saņēmis, sāka soļot šurpu turpu.

— Šis noziegums izskatījās pilnīgi nepareizs jau kopš paša sākuma! — Megrē atsāka. — Tas arī viss!

Kad Žozefs Ertēns tika arestēts, mani visvairāk pārsteidza tas, ka viņa nodarījumu nav iespējams nekādi klasificēt — tas neietilpa nevienā kategorijā. Ertēns nepazina savu upuri. Viņš neko nebija nozadzis. Viņš nav ne sadists, ne plānprātiņš...

Man gribējās atsākt izmeklēšanu, un es ātri vien atklāju, ka visi fakti ir viltoti. Tie bija sagrozīti, un es sapratu, ka tas izdarīts tīšām un pat visai lietpratīgi, nevis nejauši! Bija darīts viss, lai maldinātu policiju un tiesu!

Ko lai saka par īsto slepkavu? Viņš ir vēl mākslotāks nekā paša savārstītais uzvedums! Jūs tikpat labi kā es pazīstat dažādu noziedznieku psiholoģiju. Taču līdz šim mēs — ne viens, ne otrs — nebijām sastapušies ar tādu cilvēku, kāds ir Radeks.

Es pavadīju kopā ar viņu astoņas dienas, nemitīgi vērodams un mēģinādams izprast viņa domu gājienu. Astoņas dienas maldījos kā pa biezu mežu un lāvu, lai viņš jauc man prātu!

Tā ir mentalitāte, kas nepakļaujas mūsu klasifikācijai! Tieši tāpēc mēs nekad nebūtu tikuši šim cilvēkam klāt, ja vien viņš neizjustu neskaidru nepieciešamību pārliecināties, vai var tikt saņemts ciet! Jo viņš pats man izteica norādes, kuras bija nepieciešamas! Un izdarīja to, jau nojaušot, ka pazudinās pats sevi. Bet tomēr turpināja... Es uzdrošinos teikt, ka patlaban viņš visdrīzāk jūtas atvieglots...

Megrē runāja klusā balsī. Tomēr viņa stājā bija jaušama pārliecība, kas piešķīra izteiktajiem vārdiem jūtamu spēku. Varēja dzirdēt, kā prokuratūras gaiteņos ļaudis nāk un iet. ik pa brīdim durvju sargs skaļi izsauca kādu uzvārdu, reizēm asi noklaudzēja žandarmu zābaki.

— Cilvēks, kurš nogalināja nevis ar kādu noteiktu mērķi, bet tāpēc, lai nogalinātu! Es teiktu — lai uzjautrinātos. Neiebilstiet! Jūs pats viņu redzēsiet... Es gan šaubos, vai Radeks daudz runās, ja nu vienīgi atbildēs uz jūsu jautājumiem, jo man viņš jau paziņoja.

ka ilgojoties iegut tikai vienu — mieru .

Ar tiem datiem, kas savākti, jums pietiks: viņa māte strādāja par kalponi kādā Cehoslovākijas mazpilsētiņā. Viņš tika audzināts nomales mājiņā, kas atgādināja kazarmu... Mācīties viņam izdevās, tikai pateicoties stipendijām un labdarībai...

Esmu pārliecināts, ka, vēl būdams zēns, viņš sāka ienīst pasauli, uz kuru skatīja tikai no lejas. Vēl būdams zēns, viņš jutās pārliecināts, ka ir ģeniāls... Ka ar savu gudrību kļūs slavens un bagāts! Šis sapnis viņu atveda uz Parīzi, un to viņam nodrošināja māte, sešdesmit piecu gadu vecumā un mugurkaula smadzeņu slimības nomocīta joprojām strādādama par apkopēju, lai varētu sūtīt viņam naudu.

Iedomība, visaptveroša un nepārvarama! Iedomība, kura divkāršoja nepacietība, jo Radeks, studēdams medicīnu, ātri atklāja, ka viņu piemeklējusi tā pati slimība, kas māti, un apjēdza, ka atlikuši tikai daži dzīves gadi!

Sakuma viņš drudžaini stradaja, un pasniedzēji brīnījās par jaunekļa zināšanām un apķērību. Viņš ne ar vienu nesatikās, ne ar vienu nesarunājās. Viņš bija trūcīgs, taču pieradis pie nabadzības. Bieži vien viņam nācās iet uz lekcijām bez zeķēm kājās. Nereti viņš devās uz tirgu izkraut dārzeņus, lai nopelnītu dažus sū.

Taču notika nelaime. Nomira māte,

un viņš vairs nesaņēma ne santīma. Un * »

pēkšņi — bez kādas pārejas — viņš atteicās no saviem sapņiem. Viņš būtu varējis turpināt mācības, kā darīja daudzi citi studenti. Taču viņš pat nemēģināja! Vai viņam bija radušās aizdomas, ka nekad nekļūs par to ģēniju, par kādu cerēja kļūt? Vai viņš bija sācis šaubīties par saviem panākumiem? Viņš vairs nedarīja neko! Pilnīgi neko! Vazājās pa alus bāriem. Rakstīja vēstules tāliem radiniekiem, lai saņemtu kādu nieku naudas. Meklēja labdarus. Ciniski pieprasīja palīdzību no tautiešiem, kurus ne reizi nebija pat acīs redzējis.

Pasaule viņu nesaprata! Viņš ienīda pasauli!

Un aizvadīja ilgas stundas, pūlēdamies uzturēt šo naidu spēkā. Monpar-nasā viņš apsēdās blakus laimīgiem, bagātiem, ietekmīgiem ļaudīm. Dzēra kafiju ar krējumu, kamēr pie kaimiņu galdiņiem tika malkoti kokteiļi...

Vai viņš jau plāno kādu noziegumu? Iespējams. Viņš varētu kļūt par par karojošu anarhistu un pēe pāris gadiem tiktu pieķerts ar bumbu kādā galvaspilsētā. Taču tas nav viņa gaumē...

Viņš ir viens! Un grib but viens! Rāda zobus visai pasaulei un gremžas. Gūst perversu baudu vientulībā, sava pārākuma apziņā un kurnēšanā par likteni. kurš pret viņu ir tik netaisns.

Viņš ir gudrs un īpaši labi redz — varētu pat teikt, ka sajūt, — citu vājības.

Viens no pasniedzējiem man stāstīja par dīvainību, kas Radekam piemitusi jau medicīnas skolā un darījusi viņu biedējošu. Viņam pieticis tikai īsu brīdi uzlūkot kādu cilvēku, lai tas sāktu justies vārda vistiešākajā nozīmē slims.

Viņš varēja ar ļaunu prieku paziņot kādam, kurš neko tādu ne gaidīt negaidīja:

“Nepaies nc trīs gadi, kad tu jau būsi sanatorijā!”

Vai arī izmest:

“Tavs tēvs nomira no vēža, vai ne? Uzmanies!”

Viņš tīri intuitīvi spēja noteikt diagnozi. Gan garīgām, gan fiziskām kaitēm.

Tā bija viņa vienīgā izklaide, sēžot “Kupolā”, savā iemīļotajā stūrī. Pats būdams slims, viņš pētīja citus, lai ievērotu ik sīkāko slimības pazīmi...

Krosbijs bija iekļuvis viņa redzeslokā, jo apmeklēja to pašu bāru. Radeks man viņu attēloja satriecoši patiesi.

Tur, kur — man jāatzīstas — es saskatīju tikai memmesdēliņu un sīku uzdzīvotāju bez īsta vēriena, viņš ieraudzīja kaut ko vairāk...

Viņš man attēloja divus Krosbijus veselu;и, sieviešu mīlētu dzīves baudītāju un eilvēku, kurš gatavs uz jebkuru nelietību, lai piepildītu savas vēlmes...

Viņš man parādīja Krosbiju, kurš veselu gadu ļāva savai sievai dzīvot visciešākajā tuvībā ar paša mīļāko Ednu Reišbergu, visu šo laiku apzinādamies, ka šķirsies, lai apprecētu jauno dāmu... Krosbiju, kurš kādu vakaru ļāva savā sejā iezagties skumju izteiksmei, kad abas sievietes atstāja viņu, lai dotos uz teātri.

Tas notika “Kupolā”. Amerikānim līdzi bija divi draugi — to viņam netrūka. Un viņš nopūtās:

“Kad iedomājos, ka viens plānprātīgais vakar nogalējis vecu tirgotāju divdesmit divu franku dēļ... Es būtu gatavs samaksāt simt tūkstošus, lai kāds mani atbrīvo no krustmāmiņas...”

Kas tas bija? Asprātība? Pārspīlējums? Nomoda sapnis?

Un netālu sēdēja Radeks, kurš necieta Krosbiju vairāk par jebkuru citu, jo tas bija visizšķērdīgākais un iespaidīgākais no visiem, kam viņš bija tuvojies.

Čehs bija iepazinis Krosbiju labāk, nekā tas pats pazina sevi, un zināja, ka amerikānis otrreiz neko tādu neteiks!

Viņš piecēlās. Iegāja tualetē un uzkricelēja uz papīra strēmeles:

“Dzirdēju par simttūkstoš frankiem! Atsūtiet atslēgu saņēmējam ar iniciāļiem “M. B.” uz Raspaija bulvāra pasta nodalu.”

Radeks apsēdās savā vietā. Viesmīlis nodeva zīmīti Krosbijam, kurš nosēcās, pēc tam turpināja tērzēt, nemierīgi aplūkodams pārējos klientus.

Pēc stundas ceturkšņa Hendersona kundzes radinieks lūdza kārtis.

“Grasies spēlēt pats ar sevi?” viens no draugiem pasmējās.

“Man ir kāda doma... Gribu zināt,

vai varu pirmajā piegājienā izvilkt dū-

• ** zi.

“Un tad?”

“Tad es piekritīšu.”

“Kam?”

“Kādam priekšlikumam! Neņemiet vērā!” Krosbijs ilgi jauca kārtis, turēdams tās drebošās rokās.

“Kārava dūzis!”

Viņš noslaucīja pieri, izmeta kādu neizdevušos jociņu un izgāja. Nākamajā dienā Radcks saņēma atslēgu.

• • •

Megrē pabeidza teikumu un apsēdās uz krēsla — kā allaž jāteniski.

Par kārava dūzi man pastāstīja Radcks. Esmu pārliecināts, ka tā ir taisnība, un Žanvjē, kuru aizsūtīju visu pārbaudīt, drīz to apliecinās. Visu pārējo, ko es jums tūlīt pastāstīšu, esmu atklājis pamazām, gabaliņu pa gabaliņam — gluži tāpat kā visu to, ko jau izstāstīju, — tādā kārtībā, kādā čehs, kuram es sekoju, man sagādāja jaunu materiālu pārdomām...

Tagad iedomājieties Radeku, kurš dabūjis atslēgu... Un cer gan iegūt simttūkstoš franku, gan apmierināt naidu pret visu pasauli...

Krosbijs, kuru visi dievina un apskauž, ir viņa nagos... Un viņš to vaļā nelaidīs! Viņš ir stiprs!

Neaizmirstiet, ka Radeks no dzīves vairs neko negaida... Viņš nav drošs, ka spēs pietiekami ilgi noturēties pretī slimībai. Varbūt kādu vakaru viņš būs spiests ielēkt Sēnā, jo vairs nebūs pat dažu sū kafijai ar krējumu...

Viņš nav nekas! Un nekas viņu nepiesaista šai pasaulei!

Viņš ir anarhists. Iesprostots nervozajā, mazliet nelīdzsvarotajā Monpar-nasa pūlī, viņš uzjautrinās, izplānodams nevainojamu noziegumu!

Neatklājamu noziegumu! Viņš ir trūcīgs un slims cilvēks, liet avīzes būs pilnas ar viņa nodarīto! Vesels tieslietu aparāts strādās viņa zīmē! Būs viens līķis! Un viens drebošs Krosbijs...

Bet viņš, Radeks, vienīgais, sēdēdams pie savas parastās kafijas ar krējumu, zinās un izbaudīs savu visspēcību !

Galvenais priekšnoteikums ir tāds, ka viņš nedrīkst tikt arestēts. Lai tā nenotiktu. visdrošākā izeja ir pamest tiesu vīriem neīstu vainīgo.

Vienvakar Radeks kādas kafejnīcas terasē tiekas ar Ertēnu. Un izpēta viņu. Gluži tāpat, kā viņš pētīja visus. Radeks uzrunā Ertēnu, kurš. tāpat kā viņš, ir izstumtais. Savu vecāku krodziņā puisis būtu vadījis klusu un mierpilnu dzīvi. Parīzē, strādājot par preču piegādātāju un saņemot sešsimt franku mēnesī, viņš cieš un patvērumu rod, gremdēdamies sapņos, aizgūtnēm lasīdams lētus romānus, skraidīdams pa kinoteātriem, izgudrodams brīnišķīgus piedzīvojumus.

Viņam nav iekšējā spēka! Nekas nespēj šo puisi pasargāt no Radeka varas!

“Vai vēlies vienā vakarā bez kāda riska nopelnīt tik daudz naudas, lai varētu darīt visu, kas pašam tīk?”

Un Ertēns atplaukst! Radeks ir viņu noķēris! Un nu liek lietā savas spējas un runā, un runā, līdz pierunā savu galdabiedru izdarīt ielaušanos! Neko vairāk, tikai ielaušanos tukšā mājā!

Radeks visu izplāno, paredzot ik sīkāko līdzdalībnieka žestu un rīcību.

Tas ir Radeks, kas iesaka Žozefam nopirkt kurpes ar gumijas zolēm un pamāca, ka ar tādām viņš nesacelšot troksni. Patiesībā viņš grib būt drošs, ka Ertēns atstās skaidri saskatāmas pēdas!

Tam vajadzēja būt visreibinošākajam laikam Radeka mūžā. Vai viņš cilvēks, kuram nav naudas, lai samaksātu par aperitīvu, — piepeši nejūtas visspēcīgs?

Radeks katru dienu redz Krosbiju, kurš viņu nepazīst un jau sācis baiļoties par turpmāko.

Vai zināt, kas man ļāva atklāt patiesību par notikumiem Senklū savrupmājā? Tas bija viens teikums mediķu atskaitē. Ekspertu slēdzieni nekad netiek pietiekami uzmanīgi izlasīti! Tikai pirms četrām dienām es ievēroju kādu pārsteidzošu detaļu.

Viens no tiesu mediķiem raksta:

•>

“Vairākas minūtes pēc nāves Hen-dersona kundzes ķermenis, kuram vajadzēja atrasties gultas malā, nokritis zemē.”

Jums jāpiekrīt, ka slepkavam nebija nekāda iemesla vairākas minūtes pēc izdarītās slepkavības aiztikt nelaiķi, kurai nebija ne rotaslietu, ne kāda apģērba, izņemto naktskreklu ...

Taču es atgriezīšos pie faktiem. Radeks šonakt tos apstiprināja.

Viņš bija pieteicis Ertēnam iekļūt mājā tieši pustrijos, uzkāpt augšstāvā un ieiet istabā, ne uz mirkli neiededzot gaismu. Radeks bija Zozefam apzvērējis, ka mājā neviena nebūs. Un norādījis, ka dārglietas atrodas tur, kur patiesībā atradās gulta!

Divdesmit minūtes pāri diviem Radeks viens pats ieiet mājā un nogalina abas sievietes, tad noslēpj nazi skapī un iziet. Pēc tam viņš novēro, kā ierodas Žozefs Ertēns, kurš precīzi ievēro visus norādījumus.

Pēkšņi Ertēns, taustīdamies pa tumsu, nogāž līķi. Viņš satrūkstas, iededz, gaismu, ierauga nelaiķi, tad — otru. Pārliecinās, ka abas patiešām ir mirušas, atstāj visur asiņaino pirkstu nospiedumus.. .

Baiļu pārņemts, viņš bēg un ārpusē uzduras Radekam, kurš, piepeši mainījis attieksmi, cietsirdīgi un nikni uzbrūk viņam.

Scēna, kas notika starp abiem, droši vien bija briesmīga. Bet ko gan neaptēstais Ertēns varēja pasākt pret tādu cilvēku kā Radeks?

Viņš pat nezināja, kā šo vīru sauc! Un viņam nebija ne jausmas, kur tas dzīvo.

Čehs parāda Ertēnam savus gumijas cimdus un mīkstās kurpes — pateicoties šai piesardzībai, viņš nav atstājis mājā nekādas pēdas.

“Tevi notiesās! Tev neticēs! Neviens tev neticēs! Tevi sodīs ar nāvi!”

Sēnas otrā pusē, Buloņā, viņus gaida taksometrs. Bet Radeks turpina runāt:

“Ja tu klusēsi, es tevi izglābšu! Vai saprati? Es izdabūšu tevi no cietuma. Varbūt pēc mēneša, varbūt pēc trim, bet tu tiksi ārā!”

Pēc divām dienām Ertēns tiek arestēts, taču ietiepjas un atkārto tikai to, ka viņš neesot nogalinājis. Žozefs ir pārbijies. Vienīgi savai mātei viņš pastāsta par Radeku.

Taču paša māte viņam netic! Vai tas nav neapgāžams pierādījums tam, ka kūdītājam ir bijusi taisnība, ka labāk ciest klusu un gaidīt solīto palīdzību?

Aizritēja mēneši. Ertēns mita savā kamerā, apsēsts ar atmiņām par abām mirušajām, kuru glumās, lipīgās asinis bija jutis uz savām rokām. Patiesas bailes puisi pārņēma tikai tajā naktī, kad viņš izdzirdēja sargus atnākam pakal kaimiņu kameras iemītniekam, lai vestu nelaimīgo uz soda vietu.

Žozefs ir zaudējis pēdējās dziņas sacelties. Tēvs neatbild uz dēla vēstulēm un ir aizliedzis mātei un māsai viņu apmeklēt. Žozefs ir viens, aci pret aci ar šo murgu...

Pēkšņi viņš saņem zīmīti ar zinu, ka tiek gatavota bēgšana. Viņš paklausa saņemtajiem rīkojumiem, taču bez īstas ticības, mehāniski un truli. Noklu-

9

vis Parīzē, viņš klimta bez mērķa, tad

9 9

sabruka gultā, lai beidzot izgulētos ei-tur, nevis nāvinieku kamerā, gaidot soda izpildīšanu.

Nākamajā dienā viņam tuvojās inspektors Dilūrs. Ertēns, baidīdamies no policijas un briesmām, instinktīvi iesit Difūram un aizbēg, lai klīstu tālāk...

Brīvība viņam nekādu īpašu prieku nesniedz. Ertēns nezina, ko darīt. Viņam nav naudas. Viņu neviens negaida.

Un tas viss Radeka dēl! Ertēns mek-lē viņu kafejnīcās, kur agrāk saticis.

Kāpēc? Lai nogalinātu? Viņam nav ieroča! Taču viņš ir tik satraukts, ka varētu šo cilvēku nožņaugt...

Varbūt Ertēns meklē līdzzinātāju tāpēc, lai lūgtu materiālu atbalstu, bet varbūt tas ir vienīgais cilvēks, kuru viņš vēl drīkst uzrunāt...

Ertēns pamana Radeku “Kupolā”. Taču viņu tur nelaiž iekšā. Viņš gaida. Viņš grozās tur kā tāds ciema muļķītis, ik pa brīdim piespiezdams bālo seju pie loga rūts.

Taču Radeks iznāk divu policistu pavadībā, un Ertēns aiziet, viņš dodas uz laukiem, uz to maju Nandi, kur viņam vairs nav ļauts rādīties, ielavās šķūnī un sabrūk salmos.

Un, kad tēvs liek nabaga puisim līdz naktij aizvākties, viņš labāk izvēlas pakārties...

Megre paraustīja plecus un norūca: Viņš vairs nekad nebūs uz vilna! Viņš dzīvos. Tomēr trauma saglabāsies... Visvairāk žēl Radeka upuru...

Jo ir vēl citi. Un būtu vēl vairāk, ja...

Par to es pastāstīšu vēlāk. Noziegums ir izdarīts, Ertēns nonācis cietumā, čehs atsācis ierasto klaiņošanu no kafejnīcas uz kafejnīcu. Viņš nepieprasa no Krosbija savus simttūkstoš frankus. Galvenokārt tādēļ, ka tā būtu pārsteidzība, un, iespējams, arī tāpēc, ka nabadzība viņam ir nepieciešama, jo tā uztur pie dzīvības naidu pret cilvēkiem.

“Kupolā” viņš var vērot amerikāni, kura lieliskais garastāvoklis ir nepārprotams... Krosbijs nogaida. Viņš nekad nav redzējis cilvēku, kurš uzrakstīja zīmīti, un jūtas pārliecināts, ka vainīgais ir Ertēns... Viņš raizējās, ka varētu likt nodots.

Taču tas nenotiek! Apsūdzētais ļauj sevi notiesāt. Jau sāk klīst runas par drīzo nāvessoda izpildīšanu, un Hen-dersona kundzes mantinieks beidzot var brīvi uzelpot...

Kas notiek Radeka prātā? Viņš ir izdarījis savu ideālo noziegumu! Ikkatrs sīkums ir rūpīgi apsvērts! Neviens viņu netur aizdomās!

•>

Kā jau Radeks bija vēlējies, viņš ir vienīgais, kurš zina patiesību. Un, vērodams Krosbijus, kas uzjautrinās pie bāra, viņš prāto, kā ar vienu vienīgu vārdu varētu likt tiem nodrebēt...

Tomēr viņš nejūtas apmierināts. Viņa dzīve ir tikpat vienmuļa kā agrāk. Nekas nav mainījies, tikai abas sievietes mirušas un nabaga muļķītis gaida, kad tam nocirtīs galvu.

Neņemos apzvērēt, bet, manuprāt, šo vīru visvairāk nomāc apziņa, ka neviens neapbrīno viņa aso prātu! Nav neviena, kas brīdī, kad Radeks iet garām, teiktu:

“Viņš izskatās pēc nieka vīreļa, un tomēr izplānojis vienu no ideālākajiem noziegumiem! Viņš apmānījis policiju, piekrāpis taisno tiesu, ievadījis vairāku cilvēku dzīves jaunā gultnē...”

Tā jau ir gadījies ar citiem slepkavām. Lielākā daļa no tiem sajūt kārdinājumu atklāties kaut vai ielasmeitai...

Taču Radeks ir stiprāks. Turklāt viņš nekad nav interesējies par sievietēm.

Kādu rītu prese ziņo, ka Ertēns izbēdzis. Vai tas nav izdevīgs gadījums? Viņš sajauks kārtis un atkal aktīvi iesaistīsies spēlē.

Radeks uzraksta vēstuli “Sifflet”. Pamanījis, ka nozieguma līdzdalībnieks viņam seko, čehs nobīstas un pats dodas policijas rokās. Taču viņš ilgojas pēc apbrīnas! Viņš grib būt vislabākais!

Un viņš paziņo:

“Jūs nekad neko nesapratīsiet!”

Tas ir untums, kaprīze. Radeks jūt. ka agri vai vēlu tiks arestēts! Un grib pats tuvināt šo stundu... Sāk pieļaut neveiklības, it kā viņu kāds iekšējs spēks urdītu saņemt sodu.

Viņam šajā dzīvē nekas nav darāms!

Viņš ir nolemtais! Viņu viss kaitina,

^ •>

viss liekas šķebinošs! Cik nožēlojama ir tāda eksistence!

Radeks saprot, ka es pieķeršos viņam kā dadzis un neatstāšos, līdz bušu nonācis pie mērķa...

Tā ir īsta apsēstība... Viņš ir komediants. Viņš gūst baudu, vazājot mani aiz deguna.

Vai tad viņam nepietika prāta aptīt ap pirkstu Ertēnu un Krosbiju? Kādēļ gan lai tas neizdotos arī ar mani?

Lai mani apmulsinātu, viņš izgudro dažādus stāstus... It kā starp citu liek noprast, ka visi šīs lietas dramatiskie notikumi risinājušies pie Sēnas.

Vai man nevajadzētu ļauties apjukumam un novirzīties pa viltus pēdām?

Radeks fabricē arvien jaunas viltus pēdas. .. Viņš dzīvo kā drudzī... Viņš jau ir zaudējis, bet joprojām turpina cīnīties...

Kāpēc nepazudināt arī Krosbiju?

Radeks sācis sevi uzskatīt par visvarenu dcmiurgu, kuram pieder noteikšana pār citu dzīvi un nāvi. Viņš piezvana amerikānim un pieprasa savus simttūkstoš frankus...

Pēc tam viņš tos parāda man... Viņam tāda žonglēšana ar paša brīvību sagādā slimīgu prieku...

Tas ir viņš, kas pierunā Krosbiju noteiktā stundā ierasties Senklū savrup-namā. Tāda rīcība liecina par lieliskām psiholoģijas zināšanām. Mazliet agrāk viņš bija saticis mani. Un nopratis, ka esmu nolēmis atsākt izmeklēšanu no cita izejas punkta...

Tātad es došos uz Senklū... Un atradīšu Krosbiju, kurš nekādi nespēs paskaidrot, ko tur dara!

Varbūt viņš pat paredzēja iespēju, ka vīrs, kuram liksies, ka viņš ir atmaskots, izdarīs pašnāvību? Tas ir ticami. Pat ļoti...

Bet ar to viņam vēl nepietika! Radeks aizvien vairāk apreibst no savas varenības apziņas...

Tāpēc cs sajutu šī cilvēka neprātu jau kopš tā brīža, kad sāku iet viņam pa pēdām, klusējošs un drūms. Es vienmēr atrados blakus — no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam!

Vai viņa nervi to izturēs? Šādi tādi sīkumi man lika noprast, ka Radeks nonācis līdz bīstamai robežai... Viņam nemitīgi jāapmierina uzmācīgais naids pret visu pasauli... Viņš pazemo nenozīmīgus ļautiņus, ņirgājas par nabagiem, sarīda meičas savā starpā...

Un pēta, kādu iespaidu tas atstāj uz mani! Slikts teātris!

Viņš ir tuvu sabrukumam! Un nespēs ilgi saglabāt aukstasinību... Pieļaus kādu liktenīgu kļūdu...

Un viņš to izdara! Visi izdaudzinātie noziedznieki agri vai vēlu iekrīt...

Viņš ir nogalinājis divas sievietes! Viņš ir nogalinājis Krosbiju! Viņš ir padarījis Ertēnu par vraku...

Bet viņam vēl nav gana, viņš grib turpināt asinsizliešanu...

Taču es parūpējos, lai tā nenotiktu. Zanvjē tika norīkots dežurēt viesnīcā, lai pārķertu visas vēstules, kas adresētas misis Krosbijai vai Ednai, un noklausītos viņu telefonsarunas...

Divas reizes Radekam, no kura es neatkāpjos ne soli, izdodas uz īsu brīdi no manis aizmukt, un es uzminēju, ka viņš nosūtījis vēstules.

Pēc dažām stundām Žanvjē tās man atnesa. Lūk, te tās ir! Viena ziņo misis Krosbijai, ka viņas vīrs pasūtījis Hcn-dersona kundzes noslepkavošanu. Tai pievienots pierādījums — kastīte ar atslēgu un amerikāņa uzrakstīto adresi.

Radeks pārzina likumus. Un aizrāda, ka slepkava nevar būt upura mantinieks, tādēļ visa iegūtā bagātība tiks viņai atņemta.

•> 9

Radeks uzaicina misis Krosbiju divpadsmitos ierasties “Vainagdzērvē” un pārmeklēt matraci vienā no istabām, lai uzmeklētu slepkavības ieroci un pēc tam noslēptu to drošā vietā.

Ja nu dunča tur nebūtu, viņai jābrauc uz Senklū un jāmeklē skapī...

Ievērojiet, kāda vēlme pazemot un tajā pašā laikā visu sarežģīt. Misis Krosbijai patiesībā “Vainagdzērvē” nav nekas darāms, jo nazis nekad tur nav atradies.

Taču Radekam sagādā patiesu baudu nosūtīt bagātu amerikānieti uz. bistro pie vazaņķiem.

Bet tas vēl nav viss! Viņa alkas pēe sarežģījumiem nav remdētas. Cehs atklāj jaunajai dāmai, ka Edna Reišberga bijusi viņas vīra mīļākā un Krosbijs gatavojies šķirties, lai preeētos vēlreiz.

“Viņa zina patiesību!” čehs stāsta. “Viņa jūs ienīst un, ja vien radīsies iespēja, runās, lai novestu jūs nabadzībā!”

• • •

Megrē noslaucīja pieri un nopūtās.

— Stulbi, vai ne? Tā taču jūs gribat teikt, ko? Izklausās pēe murga. Bet padomājiet par to, ka Radeks jau daudzus gadus vada savu dzīvi, sapņodams par izsmalcinātām atriebībām.

Turklāt viņš nebūt daudz nekļūdījās.

Otra vēstule ziņoja Ednai Reišber-gai, ka Krosbijs ir slepkava, bet viņa nozieguma pierādījums atrodas skapī. Viņa varēšot izvairīties no skandāla, ja noteiktā stundā iešot ieroci paņemt.

Un vēl Radeks piebilst, ka misis Krosbija par vīra noziegumu visu zinājusi.

Kā jau es jums teicu — viņš iestāstīja pats sev. ka ir citu cilvēku likteņu lēmējs.

Abas šīs vēstules nekad nesasniedza adresātes, jo Zanvjē tās atnesa man.

Taču kā pierādīt, ka tās rakstījis Radeks? Tāpat kā vēstule avīzei “Sifjf Iet”, arī šīs uzskribelētas ar kreiso roku!

Es palūdzu abām sievietēm piedalīties eksperimentā, paskaidrojot viņām, ka jāatrod I lendersona kundzes slepkava.

Piekodināju, lai rīkojas tieši tā, kā bija teikts vēstulēs...

Un Radeks pats mani aizveda uz “Vainagdzērvi”. bet vēlāk uz Senklū.

Vai viņš nejuta, ka tās ir beigas? Tās botu tik lieliskas beigas tieši viņa gaumē, ja vēstules nebūtu pārtvertas.

Misis Krosbija, kuru bija nobiedējuši slepkavas atklājumi, jutās satriekta pēc riebīgā piedzīvojuma bistro. Viņa ieradās SenklO un iesteidzās tajā istabā. kur bija pastrādāti divi noziegumi.. .

Iedomājieties, kādā stāvoklī bija šīs kundzes nervi! Un tad pēkšņi viņa atrodas aci pret aci ar Ednu Reišbergu, kurai rokā ir nazis!

Nevaru apzvērēt, ka tam noteikti vajadzēja beigties ar slepkavību! Taču esmu gatavs noticēt, ka tieši to bija iecerējis Radeks.

Taču mans iestudējums beidzās citādi. Misis Krosbija aizbrauca viena.

Un Radeks cieta negantas mokas, jo viņam gribējās zināt, ko misis Krosbija izdarījusi ar Ednu...

Viņš sekoja man augšā... Un pats atvēra skapi... Taču atrada nevis līķi, bet gan dzīvu zviedrieti.

Radeks mani uzlūkoja... Viņš bija sapratis.

Un tad rīkojās tieši tā, kā varēja gaidīt.. . Viņš izšāva!

Izmeklēšanas tiesnesis ieplēta acis.

Nebīstieties! Tajā pašā pēcpusdienā es pamanījos apmainīt viņa revolveri pret citu — tukšu! Tas arī viss! Viņš spēlēja... Un zaudēja...

Megrē atkal aizkūpināja nodzisušo pīpi un, pieri grumbās saraucis, piecēlās.

- Jāsaka gan, ka viņš prot zaudēt! Pārējo nakts daļu mēs pavadījām kopā Orfēvra krastmalā. Es godīgi pateicu, ko zinu, un viņš, vēl kādu stundu turpinājis izlocīties, beidzot padevās.

Pēc tam viņš, vēl aizvien turpinādams dižoties, pats aizpildīja baltos plankumus...

Tagad Radeks ir apbrīnojami mierīgs. Viņš man jautāja, vai es uzskatu, ka viņš tikšot sodīts ar nāvi. Tā kā es saminstinājos, jo man nebija skaidrs, ko atbildēt, viņš ņirdzīgi piemetināja:

“Dariet, ko vien varat, lai to panāktu, komisār! Jūs man esat mazliet pateicības parādā... Man, raugiet, ir kāda doma... Reiz es Vācijā piedalījos nāvessoda izpildīšanā... Pēdējā brīdi notiesātais, kurš līdz tam nebija pat pakustējies, sāka raudāt un kunkstēt: “Māt!" Interesanti, vai arī es saukšu māti? Kā jūs domājat?”

Labu bridi viņi abi klusēja. Kabinetā varēja saklausīt tiesas nama ierastos trokšņus, caur kuriem lauzās Parīzes satrauktā murdoņa.

Beidzot izmeklēšanas tiesnesis atstūma mapi, kuru bija atvēris tajā brīdī. kad komisārs ienāca viņa kabinetā.

Labi, komisār... — viņš iesāka. — Es...

Komeljo raudzījās komisāram garām, un viņa vaigu galos ziedēja sārti plankumi.

— Es gribētu, lai jūs aizmirstat, ka... ka...

Taču Megrē. uzvilcis savu lietusmēteli, vienkārši pasniedza viņam roku.

Manu atskaiti jūs saņemsiet rīt... Tagad man jāieiet pie Mērsa, apsolīju aiznest viņam abas vēstides. Viņš piedāvāja izdarīt pilnīgu rokraksta analīzi...

Un komisārs, īsu mirkli svārstījies, devās projām. Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ un, pamanījis mulso izteiksmi tiesneša sejā, tikko jaušami pasmaidīja. Tā arī bija viņa vienīgā atriebība .

Divpadsmita nodaļa Izgāšanās

Tas notika janvārī. Bija uzsalis. Desmit klātesošie cilvēki bija uzslējuši lietusmēteļu apkakles un paslēpuši rokas kabatās.

Lielākā dala no viņiem klusām sarunājās un mīņājās, metot ātrus skatienus uz vienu pusi.

Tikai Megrē turējās atstatu, galvu plecos ierāvis un tik saīdzis, ka neviens neuzdrošinājās viņam bilst ne vārdiņa.

Diena vēl nebija uzaususi. Tuvējos namos iegaismojās daži logi. Kaut kur notinkšķināja zvanu tramvajs.

Beidzot ierūcās mašīna, noklaudzēja durvis, noklabēja smagas tupeles un pusbalsī tika nomurminātas dažas pavēles.

Viens no žurnālistiem kaut ko pierakstīja. Viņš nepārprotami jutās neomulīgi. Kāds vīrs novērsās.

Radeks žirgti izlēca no slēgtās mašīnas un pavērās apkārt ar savām gaišajām aeīm. kas šajā pelēcībā iezibējās kā bezgalīgie okeāna ūdeņi.

Viņu no visām pusēm bija ielenkuši cietumsargi. Radeks, nepievērsdams tiem ne mazāko uzmanību, lieliem soļiem devās uz ešafota pusi.

Pēkšņi viņš paslīdēja uz ledus. Un krita. Sargi, kuriem likās, ka tas ir bēgšanas mēģinājums, steidzās viņu satvert.

Tas ilga tikai dažas sekundes. Taču, iespējams, ka šis kritiens bija sāpīgāks par visu pārējo. Kauna sārtums notiesātā vīra sejā, kad viņš piecēlās, bija izdzēsis visu tās agrāko valdzinājumu un pašpārliecinātību.

Radeka satumsušais skatiens atdūrās pret Megrē. kuru viņš pats bija lūdzis piedalīties soda izpildīšanā.

Komisārs gribēja novērsties.

— Jūs atnācāt...

Klātesošie kļuva nepacietīgi. Nervi bija saspringti, visi sāpīgā steigā vēlējās darīt šai scēnai galu.

Tad Radeks, nīgri pasmīnējis, pagriezās uz ledus pusi, pēc tam norādīja uz ešafotu.

— Esmu izgāzies! — viņš norūca.

Soda izpildītājs, kuru amata pienākums bija darīt galu šā cilvēka dzīvībai, saminstinājās.

Kāds kaut ko sacīja. Tuvējā ielā atbalsojās auto taure.

Radeks, neviena nemudināts un nevienu neuzlūkojis, atsāka soļot.

— Komisār...

Vēl dažas minūtes, un viss būs galā.

Notiesātā balss skanēja pavisam dīvaini.

— Jūs droši vien atgriezīsieties pie sievas, vai ne? Un viņa jums pagatavos kafiju...

Megrē vairs neko neredzēja un neko nedzirdēja! Tā bija patiesība! Sieva gaidīja viņu tīrajā, kārtīgajā ēdamistabā. uzlikusi galdā pirmās brokastis.

Pats nezinādams, kādēļ, Megrē neuzdrīkstējās iet uz. mājām. Viņš devās tieši uz. Orlevra krastmalu, iegāja savā kabinetā, piebāza krāsniņu ar oglēm līdz pat durvīm un sabikstīja ar biguli tā, ka gandrīz salauza restes.

SATURS

Pirmā nodala Vienpadsmitā kamera . Otrā nodala Vīrs, kurš gulēja.....

Trešā nodala

Saplēstā avīze.......

Ceturtā nodaļa

“Kupols”____’.......

Piektā nodala

Kaviāra mīļotājs.....

Sestā nodala

Nandī krodziņš......

Septītā nodaļa

Puika..............

Astotā nodala

Vīrietis mājā..........

Devītā nodaļa

Nākamajā dienā......

Desmitā nodaļa

Skapis ar pārsteigumu . .

Vienpadsmitā nodaļa

Kārava dūzis.........

Divpadsmitā nodaļa

Izgāšanās ..........

Žoržs Simcnons MEGRE UN CILVĒKA GALVA Romāns

SIA “Skarabejs”, rcģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela l22/k.l2,LV 1006 Tāli .: 67183881

Content

Simenons Žoržs Megrē un cilvēka galva

Pirma nodaļa Vienpadsmitā kamera

Otra nodaļa Vīrs, kurš gulēja

Trešā nodaļa Saplēstā avīze

Ceturtā nodaļa “Kupols”

Piektā nodaļa Kaviāra mīļotājs

Sestā nodaļa Nandī krodziņš

Septītā nodaļa Puika

Astotā nodala Vīrietis mājā

Devītā nodala Nākamajā dienā

Desmita nodala Skapis ar pārsteigumu

Vienpadsmitā nodala Kārava dūzis

Divpadsmita nodaļa Izgāšanās

SATURS