Simenons Žoržs

Romāni-1 Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene. Manu draugu trīs noziegumi

Žoržs Simenons

Pēteris Latvietis

Pitāru ģimene

Manu draugu trīs noziegumi

.

ŽORŽS SIMENONS — AR UN BEZ MEGRĒ

Ja vēl pirms pāris gadiem latviešu lasītājs ar Žorža Simenon^ (1903—1989) literāro mantojumu varēja iepazīties visai pieticīgi, tad šobrīd situācija ir krietni mainījusies un tulkojumu klāstā arvien biežāk parādās franču rakstnieka vārds. Neskatoties uz to, joprojām noturīgs saglabājies priekšstats, ka Ž. Simenons ierindojams populārās detektīvliteratūras autoru vidū, ka viņš pārstāv to rakstniecības paveidu, kurš jau pēc savas būtības lielākoties orientēts mazprasīgāka lasītāja izklaidei, laika kavēklim vai —labākajā gadījumā —prāta asināšanai un kuru tādēļ nav korekti vērtēt ar “īstas” mākslas mērauklu. Un cēlonis te meklējams ne tikai paša literārā materiāla nepietiekamā vai vienpusīgā pazīšanā, bet arī ilgstoši kultivētas uztveres un spriedumu inercē. Krimiņālliteratūras “grēka zīmogs” vienmēr tiecies ierobežot un sašaurināt Ž. Simenona daiļrades faktiskās robežas, traucējis saskatīt tās patieso būtību un atzīt rakstnieku par XX gadsimta reālpsiholoģiskās prozas izcilu meistaru.

** *

1972. gada 18. septembra rītā, nokāpis kabinetā, lai ķertos pie kārtējā romāna Oskars, Ž. Simenons maina ierasto dienas režīmu un pieņem lēmumu turpmāk vairs romānus nerakstīt. Lielā mērā izsmēlis fizisko un garīgo spēku limitu, viijš it kā nomet no sevis milzīgo nastu, ko nesis pusgadsimta garumā, izdzīvodams tūkstošiem savu varoņu likteņu. Tagad viņš vēlas runāt tikai “savā vārdā”, atmiņā pārstaigāt noieto ceļu. uzticēt diktofonam pārdomas par sevi un savu laiku…

Ž. Simenona 214 romānu sarakstu aizsāk Pēteris Latvietis un noslēdz Megrē un mesjē Šarls, vien Iiteratūrvēsturnieku interešu lokā atstājot rakstnieka mācekļa gados tapušos neskaitāmus izklaidējoša rakstura sacerējumus, kas parakstīti ar dažādiem pseidonīmiem, visbiežāk — ar Zorža Sima vārdu.

Pēterī Latvietī pirmoreiz tiekamies ar policijas komisāru Megrē, kura “piedzimšanu” savā ziņā var uzlūkot par nejaušu. 1929. gada septembrī nelielā Holandes ostas pilsētiņā Delfzeilē (1966. gadā tur atklāts Mcgrē piemineklis) Ž. Simenons spiests pārtraukt savu ceļojumu, in gaidot, līdz būs pabeigts viņa avarējušās jahtas remonts, uz pusnogrimušas liellaivas klāja pie paša sameistarota “rakstāmgalda” nedēļas laikā uzrakstīts Pēteris Latvietis. Tiesa, vēlāk pasaulslavenais Megrē šai romānā parādās tikai kā otrā plāna personāžs, kā rakstura “melnraksts”, shematisks ieskicējums, — tēla evolūcijai Ž. Simenons atvēlējis vairāk nekā 80 romānu, kur biogrāfijas “leģenda” izstrādāta tik detalizēti, ar tādu ticamības pakāpi, ka rada pilnīgu reālas personas ilūziju.

Gan pasaules redzējumā, gan praktiskajā rīcībā komisārs Megrē maz līdzinās tipiskam varas pārstāvim, valsts ierēdnim, ko pirmām kārtām interesē tikai nozieguma atklāšana un vainīgā sodīšana. Ar savu vienkāršumu, cilvēciskumu, personisko dzīvi, kas tik līdzīga un saprotama vairumam “mazo cilvēku”, vioš palīdz tiem saglabāt sapni par gudru un stipru aizstāvi. Bet 60. gadu romānos Megrē laikam precīzāk salīdzināt ar pieredzējušu psihologu un ārstu, kurš diemžēl arvien biežāk spiests nonākt pie rūgtās atzinās, ka nespēj panākt taisnību, palīdzēt likteņa pabērniem, ka viņa iespējas un tiesības ir visai ierobežotas.

Pēc Ž. Simenona daiļradē nostabilizējušās tradīcijas līdzās Megrē ciklam kā vienots romānistikas atzars atsevišķi tiek izdalīti t. s. “smagie” sociālpsiholoģiskie darbi. (Pats autors lieto apzīmējumu dur, kam latviešu valodā atbilst vairākas nozīmes, — arī “grūts”, “ciets”, “bargs”, “ass” u.c.) Šāds klasificējums, protams, ir formāls un nosacīts kaut vai tādēļ, ka ne izvirzītās problemātikas, ne mākslinieciskā līmeņa ziņā attiecīgu noškīrumu iezīmēt nav iespējams, — psiholoģiskās analīzes dziļums ne vienu vien Megrē bez šaubīšanās ļauj pievienot “smagajiem “romāniem.

Pitāru ģimenē, tāpat kā virknē citu Ž. Simenona darbu, “izpaliek” noziegums tā juridiskajā izpratnē. Bagāto Pitāru konfliktu ar sociālās hierarhijas kāpnēs zemāk stāvošo kapteini Emīlu Lanneku nevar atrisināt nekādi likumdošanas akti, vienīgais soģis ir un paliek cilvēka sirdsapziņa.

Romānā Manu draugu trīs noziegumi savukārt ieskanas autobiogrāfiskas atbalsis no paša rakstnieka jaunības: pulciņa Silkumuca sanāksmes kādas mājas bēniņos, kur pulcējas Apokalipses līdzgaitnieki — jaunie mākslinieki, arhitekti, literāti; traģiski aprauti laikabiedru mūži.

Saistošus mirk'us Ž. Simenona varoņu sabiedrībā!

Jānis Zālītis, filoloģijas doktors

PĒTERIS LATVIETIS

“APTUVENAIS VECUMS 32, AUGUMS 169…”

“S.K.P.K. — Parīzes policijas drošības dienestam.

Xvust Cracovie vimontra m ghks triv psot uv Pietr-Ie-Letton Brиme vs tyz blolem.”

Pirmās mobilās brigādes komisārs Megrē pacēla galvu, viņam 1 ikās, ka kabineta vidū novietotajā čuguna plītī, ko ar dūmeni savienoja melna, resna caurule, uguns sāk izkvēlot. Viņš atgrūda nost telegrammu, smagi piecēlās, atšāva aizbīdni un iesvieda pavardā trīs lāpstiņas ogļu.

Pēc tam, stāvēdams ar muguru pret uguni, viņš piebāza pīpi un paraustīja lai arī zemo, tomēr traucējošo apkaklīti.

Megrē paskatījās pulkstenī. Rādīja četri. Žakete karājās aiz durvīm uz pakaramā.

Lēnām viņš piegāja pie rakstāmgalda, pārlasīja telegrammu un pusbalsī iztulkoja:

“Starptautiskākriminālpolicijas komisijaParizes policijas drošības dienesta pārvaldei.

Krakovas policija ziņo. Ieradies un devies Brēmenes virzienā Pēteris Latvietis

S.K.P.K. — Starptautiskās kriminālpolicijas komisijas — miteklis atrodas Vīnē, un tā vada cīņu pret bandītismu Eiropā, īpaši nodarbodamās ar sakaru uzturēšanu starp dažādu zemju policijām.

Megrē pievilka sev klāt otru telegrammu, kas arī bija rakstīta “polkodā” — starptautiskajā slepenajā valodā, ko saviem sakariem lietoja policijas pārvaldes visā pasaulē.

Lasot viņš reizē atšifrēja:

“Brēmenes policijas pārvalde Parīzes policijas drošības dienestam. Pēteris Latvietis dodas virzienā Amsterdama Brisele.”

Trcšajā telegrammā, kas nāca no Nederlamlsche Centrāle ia Zake Internationale Misdadigers, Nīderlandes policijas nodaļa ziņoja:

“Pēteris Latvietis pīkst. 11 no rīta iekāpa "Ziemeļu Zvaigznē” kupeja G. 263,5. vagons, dodas Parīzes virzienā.”

Pēdējā depeša “polkodā” nāca no Briseles un vēstīja:

“Pētera Latvieša atrašanās “Ziemeļu Zvaigznē" Briselē pārbaudīta, kupeja norādīta Amsterdamā.”

Pie sienas aiz rakstāmgalda pletās milzu karte, kuras priekšā nostājās Mcgrē — plats un smagnējs, rokas kabatās sabāzis, ar pīpi lūpu kaktiņā.

Viņa skatiens slīdēja no punkta, kas apzīmēja Krakovu, līdz otram punktam, kas apzīmēja Brēmenes ostu, tad tālāk uz Amsterdamu un Briseli.

Vēlreiz viņš ieskatījās pulkstenī. 4.20. “Ziemeļu Zvaigznei” ar simt kilometriem stundā vajadzēja ripot starp Senkantēnu un Kompjeņu.

Uz robežas pieturas nav. Vilciens gaitu nepalēninās.

5. vagonā, kupejā G. 263 Pēteris Latvietis droši vien kaut ko lasa vai skatās garāmslīdošajā ainavā.

Mcgrē devās pie sienas skapja, kurā atradās emaljēts mazgājamais trauks, nomazgāja rokas, ielaida ķemmi biezajos, tumšas kastaņkrāsas matos, kuros ap deniņiem tikko iezīmējās sirmums, mazliet sakārtoja kaklasaiti, ko viņam nekad neizdevās pareizi sasiet.

Bija novembris. Lija. Pa logu viņš redzēja Sēnas vienu krastmalu, Scnmišela laukumu, peldošo veļas mazgātavu — tas viss bija tīts zilā tumsā, caur kuru centās izlauzties gāzes radziņu virknes izstarotā gaisma.

Viņš atvēra kādu atvilktni un ar acīm pārskrēja Starptautiskās policijas nodaļas telegrammai ar Kopenhāgenas zīmi.

“Parīzes policijas drošības dienestam.

Pēteris Latvietis 32 169 01512 0224 0255 02732 03116 0323 3 03243 03325 03415 03522 04115 04144 04147 05221…

utt.”

Šoreiz viņš papūlējās atšifrēt balsī un pat vairākas reizes atkārtoja

—    kā skolnieks, kurš mācās uzdoto stundu:

—    Pētera Latvieša pazīmes: aptuvenais vecums trīsdesmit divi gadi, augums 169, muguras līnija taisna, pleci horizontāli, ādamābols normas robežās, īpatnības: deguna starpsiena nemanāma, īpatnējs auss apmalojums, liela auss ļipiņa, šķērslīnija vidēja, vidēja lieluma gliemežnīca, iekšējā kroka vidēja, pareiza forma normas robežās, —

garena seja, iekrituši vaigi, gaišas, retas uzacis, augšlūpa izvirzīta, bieza, pārkarena, garš kakls, acu āboli iedzelteni, varavīksnenes apmalojums zaļgans, gaiši blondi mati.

Tas bija Pētera Latvieša izskata vārdiskais apraksts, kas komisāram izteica daudz, it kā viņa priekšā atrastos fotogrāfija. Vispirms iezīmējās galvenie vilcieni: jauns, maza auguma, kalsens cilvēks ar ļoti gaišiem matiem, gaišām un retām uzacīm, zaļganām acīm un garu kaklu.

Pie tam Megrč bija zināmas viņa auss vissīkākās sastāvdaļas, un tas viņam ļautu Pēteri Latvieti droši atpazīt pūlī pat tad, ja tas būtu nogrimējics.

Viņš noņēma žaketi no pakaramā, uzvilka mugurā, virsū uzģērba melnu, smagu mēteli un galvā uzlika katliņcepuri.

Vēl uzmeta pēdējo skatienu krāsnij, kas, likās, varēja uzsprāgt.

Nogājis līdz garā koridora galam, kāpņu laukumiņā, kas kalpoja par priekštelpu, Megrē piekodināja Žanam:

—   Neaizmirsti tikai manu krāsni!

Kāpnēs viņu pārsteidza vēja brāzma, un vajadzēja patverties kaktā, lai aizdedzinātu pīpi.

*   * *

Par spīti monumentālajam stiklojumam, Ziemeļu stacijas peronus slaucīja vēja brāzmas. Daži stikla dakstiņi bija noripojuši nojumta, un to šķembas gulēja uz sliežu ceļiem. Elektrība darbojās ar nepilnu jaudu. Ļaudis tinās ciešāk savos apģērba gabalos.

Pie kases lodziņa braucēji varēja izlasīt ziņu, kas nebūt neiepriecināja:

“Vētra Lamanšā”.

Kāda sieviete, kuras dēls devās uz Folkstonu, izskatījās ļoti satraukusies, un viņas acis bija apsārtušas no asarām. Līdz pat pēdējam brīdim viņa izteica dēlam padomus. Zēns mulsa un solījās, ka ne mirkli neuzkavēsies uz kuģa klāja.

Megrē stāvēja vienpadsmitā perona tuvumā, kur pūlis gaidīja “Ziemeļu Zvaigzni”. Bija ieradušies aģenti no visām lielākajām viesnīcām, pat no Kuka aģentūras.

Viņš nekustējās. Citi nervozēja. Kāda jauna sieviete, pati iekūņojusies nercādās, bet kājās uzvilkusi plānas zīda zeķes, staigāja šurpu turpu, ar papēdīšiem klaudzinādama asfaltu.

Viņš palika uz vietas — milzīgs, iespaidīgiem pleciem, kas meta apjomīgu ēnu. Viņu grūstīja, bet viņš palika nekustīgs kā siena.

Kā sīks punkts tālumā iezīmējās vilciena dzeltenā uguntiņa.

Un tūlīt pat sākās troksnis: sauca nesēji, braucēju pūlis cītīgi virzījās uz peronu.

Kādi divsimt atbraucēji bija jau pagājuši Megrē garām, kad viņa skatiens gājēju straumē ievēroja maza auguma vīrieti, kas bija ģērbies zaļā, plati rūtotā ceļojuma mētelī, kura griezums un krāsa bija izteikti ziemeļnieciskā stilā.

Vīrietis nesteidzās. Viņam sekoja trīs nesēji. Kādas Elizejas lauku greznas viesnīcas pārstāvis pakalpīgi brīvēja viņam ceļu.

“Aptuvenais vecums 32, augums 169… deguna līnija…”

Megrē nepakustējās. Viņš centās labāk saskatīt ausi. Un ar to viņam pietika.

Vīrietis zaļajā mētelī pagāja cieši garām. Viens no nesējiem uzgrūdās komisāram ar čemodānu.

Tai pašā m irklī vilciena pavadonis metās skriet, steigā izkliegdams dažus vaidus savam kolēģim, kurš stāvēja perona galā pie ķēdes, ar ko mēdza noslēgt eju.

Ķēde nostiepās. Uzšķīlās protesti.

Vīrietis ceļojuma mētelī jau bija pie durvīm.

Komisārs pīpēja maziem, steidzīgiem vilcieniem. Viņš tuvojās ierēdnim, kas bija nostiepis ķēdi.

—    Policija! Kas te notiek?

—   Noziegums… Tikko kā atklāja…

—    B klasē?

—   Man liekas…

Stacija dzīvoja savu parasto dzīvi. Tikai vienpadsmitais perons izskatījās neparasti. Uz tā bija palikuši ap piecdesmit pasažieru, jo tiem tika aizšķērsota izeja. Viņi kļuva nepacietīgi.

—   Laidiet viņus… — Megrē teica.

—   Bet…

—   Ļaujiet viņiem iet…

Viņš noskatījās, kā aizplūst pēdējā straume. Skaļrunī pieteica piepilsētas vilciena atiešanu. Kāds kaut kur skrēja. Pie “Ziemeļu Zvaigznes” vagona maza cilvēku grupa kaut ko gaidīja. Trfs vīrieši bija dzelzceļnieku uniformās.

*     * *

Stacijas priekšnieks ar svarīgu, bet norūpējušos izskatu ieradās pinnais. Tad hallē, šķērsojot ļaužu grupas, ieripoja sanitārās nestuves.

Cilvēki satraukti sekoja tām ar acīm, īpaši tie, kas gatavojās aizbraukšanai.

Megrē devās gar vilcienu smagiem soļiem, bez mitas pīpēdams. Pirmais vagons, otrais vagons… Viņš nonāca līdz piektajam.

Un tieši te pie durvīm stāvēja ļaužu grupa. Nestuves apstājās. Stacijas priekšnieks uzklausīja tris cilvēkus, kas runāja vienlaicīgi.

—   Policija!… Kur viņš ir?

Viņu uzlūkoja ar acīm redzamu atvieglojumu. Megrē iestūma savu nesatraucamo rumpi nervozās grupas vidū, un uzreiz visi pārējie bija vairs tikai viņa pavadoņi.

—   Pie izlietnes™

Megrē uztrausās augšā un ieraudzīja labajā pusē atvērtās tualetes durvis. Zemē gulēja dīvaini sagriezies, it kā uz pusēm pārlocīts ķermenis.

Vilciena priekšnieks no perona deva pavēles:

—   Vagonu aizvediet uz papildu ceļu… Paga! Uz sešdesmit otro ccļu… Un paziņojiet stacijas komisāram…

Vispirms Megrē redzēja tikai cilvēka skaustu. Bet, kad noslīdēja šķībi stāvošā žokejcepure, atsedzās arī kreisā auss.

—Liela auss ļipiņa, vidēja lieluma gliemežnīca…—viņš nomurmināja.

Uz linoleja bija dažas asins lāses. Viņš pavērās apkārt. Stacijas kalpotāji atradās uz perona un uz vagona kāpšļa. Stacijas priekšnieks vēl joprojām runāja.

Tad Megrē pavērsa pret sevi cietušā vīrieša galvu un stingrāk sakoda starp zobiem pīpi.

Ja viņš nebūtu redzējis no stacijas izejam braucēju zaļajā mētelī, ja viņš nebūtu to redzējis dodamies uz mašīnu viesnīcas “Mažestika” tulka pavadībā, varētu vēl šaubīties.

Tās pašas pazīmes. Tās pašas gaišās, zobu birstes veidā apcirptās ūsas zem smailā deguna. Tās pašas gaišās un retās uzacis. Tās pašas zaļgani pelēkās acu zīlītes.

Citiem vārdiem sakot, Pēteris Latvietis!

Megrē nevarēja ne pakustēties šaurajā tualetē, kur krāns turpināja tecēt, jo nebija aizgriezts, un tvaika strūkla nāca pa nenoslēgto savienojuma vietu.

Viņa kājas bija turpat līdzās līķim. Viņš iztaisnoja tā ķermeni un ieraudzīja sirds apvidū uz krekla un vestes apdeguma pēdas, ko bija atstājis šāviens tiešā tēmējumā.

No apdeguma bija izveidojies liels, melns plankums, kam piejaucies asins violetīgais purpurs.

*   * *

Viena detaļa komisāru pārsteidza. Viņa skats apstājās pie cietušā kājas, kas bija novietota šķērsām, izgriezta kā viss ķermenis, kas bija jāsaspiež čupā, lai varētu aizvērt durvis. Un proti — kurpe bija melna, lēta, kādas nēsā nabadzīgi ļaudis. Vairākas reizes pazolēta. Papēdis bija nošķiebts uz vienu pusi, un zoles vidū bija redzams no ilgstošas nēsāšanas izdeldēts apaļš caurums. Ieradies stacijas speciālkomisārs

—    ar uzšuvēm, pašpārliecināts — prašņāja no perona:

—    Nu, kas tad te noticis?… Noziegums?… Pašnāvība?… Nekam nepieskaities pirms prokuratūras ierašanās!… Uzmanību!… Es par to esmu atbildīgs!…

Megrē ar lielām grūtībām iztrausās no tualetes, kur viņš bija sapinies mirušā kājās. Aši un profesionāli viņš iztaustīja kabatas un pārliecinājās, ka tās bija tukšas, pilnīgi tukšas.

Viņš izkāpa no vagona ar apdzisušu pīpi un pakausī noslīdējušu cepuri, asins traips rēgojās uz aproces.

—   Skat! Megrē… Ko jūs par to domājat?

—   Neko! Varat sākt…

—    Pašnāvība, vai ne?…

—   Ja jums tīk… Vai piezvanījāt uz prokuratūru?

—   Tiklīdz man paziņoja…

Skaļrunī dārdēja kāda balss. Daži cilvēki, kas bija aptvēruši, ka notiek kaut kas neparasts, iztālēm skatījās uz tukšo vilcienu un nekustīgo grupu pie piektā vagona kāpnītēm.

Megrē, pametis visus stāvam, izgāja no stacijas un pasauca taksometru.

—    Uz“Mažestiku”!…

Vētra pieņēmās spēkā. Pa ielām nesās virpuļi. Turēdamies pretī vētrai, gājēji streipuļoja uz priekšu kā piedzēruši. Kaut kur uz trotuāra nogāzās jumta dakstiņš.

Autobusi zvalstījās.

Elizejas lauki bija pārvērtušies par tādu kā tuksneša ceļu. Sāka pilēt ūdens lāses. “Mažestika” portjē piesteidzās pie taksometra ar savu milzu sarkano lietussargu.

—     Policija!… Vai pie jums tikko kā neieradās pasažieris no “Ziemeļu Zvaigznes”?

Portjē strauji aizvēra lietussargu.

—   Jā, viens ieradās!

—   Zaļā mētelī… Gaišām ūsām…

—   Tieši tā, paskatieties reģistratūrā…

Ļaudis, bēgdami no lietusgāzes, metās skriešus. Megrē paguva ieiet viesnīcā tieši laikā, jo tūlīt pat sākās lietus — lāses bija tik lielas kā rieksti un aukstas kā ledus.

Aiz sarkankoka letes kalpotāji un tulki bija ne mazāk eleganti un korekti.

—   Policija!… Atbraucējs zaļā mētelī… Mazas gaišas Ūsiņas…

—   Septiņpadsmitajā… patlaban nes augšā viņa bagāžu…

II MILJARDIERU DRAUGS

Megrē klātbūtne “Mažestikā” radīja naidīgu efektu. Viņš šeit bija svešķermenis, ko vietējā atmosfēra nespēja asimilēt.

Ne tāpēc, ka viņš līdzinātos karikatūrās popularizētajam policistam. Viņam nebija ne ūsu, ne kurpju ar stiprām, biezām pazolēm. Viņa apģērbs bija no diezgan smalka vilnas auduma un labi piegriezts. Visbeidzot, viņš katru rītu skuva bārdu, un rokas viņam bija koptas.

Bet tomēr Megrē bija no plebejiskas vielas tēsts. Viņš bija liels un kaulains. Cietie muskuļi iezīmējās zem vestes un ātri vien deformēja pat pilnīgi jaunu bikšu formu.

Bet, galvenais, Megrē piemita viņam vien raksturīgā maniere tik veiksmīgi iekārtoties kādā vietā, ka tas nepatika pat viņa paša kolēģiem.

Viņam piemita kas vairāk nekā pašpārliecība, bet arī uzpūtība tā tomēr nebija. Viņš ieradās visā savā ķermeņa varenībā, un kopš tā brīža likās, ka visam būtu jāsašķīst pret šo masu — vienalga, vai viņš kustējās vai palika stāvot, noenkurojies uz savām mazliet ieplestajām kājām.

Pīpe bija iesprausta lūpu kaktiņā. Atrašanās “Mažestikā” viņam nebija pietiekams iemesls, lai to izņemtu no mutes.

Bet varbūt tā bija tīša vulgaritāte vai pašpaļāvība?

Apgaismotajā hallē, kur elegantas dāmas kustējās smaržu viļņu, sīku smieklu, čukstu un manierīgu apkalpotāju sveicienu pavadībā, bija neiespējami uzreiz nepamanīt Megrē viņa lielajā, melnajā mētelī ar samta apkakli.

Bet par to viņš neraizējās. Viņš bija ārpus kņadas. Džeza mūzikas skaņas, kas nāca no apakšstāva deju zāles, atdūrās pret viņu kā pret necaurejamu barjeru.

Kad Megrē pakāpās pa pirmajiem kāpieniem, liftnieks viņu pasauca un piedāvāja uzvest ar liftu. Bet viņš pat neatskatījās.

Pirmajā stāvā kāds vaicāja:

—    Ko jūs meklējat?

Likās, ka skaņas nenonāk līdz Megrē. Viņš vēroja viscaur sarkaniem celiņiem klātos gaiteņus, kas viņā izsauca nepatiku, un mierīgi turpināja kāpt augšā.

Otrajā stāvā, rokas kabatās sabāzis, viņš pētīja numurus uz bronzas plāksnītēm. Septiņpadsmitā numura durvis bija vaļā. Apkalpotāji svītrotās vestēs nesa iekšā čemodānus.

Pasažieris, kurš bija noģērbis mēteli un likās ļoti vājš, ļoti smalks savā izturīgas vilnas drēbes uzvalkā, smēķēja cigareti ar kartona iemuti, nemitīgi dodams norādījumus.

Septiņpadsmitais numurs nebija vienkārša istaba, bet vesels dzīvoklis: salons, kabinets, guļamistaba un vannas istaba. Durvis vērās uz divu gaiteņu stūri, kur kā soliņš krustceļā bija novietots plašs pusapaļš dīvāns.

Megrē apsēdās tieši pretī atvērtajām durvīm, izstiepa kājas un atpogāja mēteli.

Pēteris Latvietis, ieraudzījis viņu, turpināja dotpavēles un neizrādīja ne pārsteigumu, ne neapmierinātību. Kad apkalpotāji bija novietojuši čemodānus un ceļasomas uz plauktiem, viņš pats aizvēra durvis, pat ne uz mirkli neuzkavēdamies tajās, lai varētu novērot komisāru.

Megrē bija diezgan laika, lai izpīpētu trīs pīpes un pasūtītu tālāk divus stāva kalpotājus un vienu istabmeitu, kuri viņam jautāja, ko viņš te gaidot.

Kad pulkstenis sita astoņi, Pēteris Latvietis atstāja istabu — vēl smalkāks un tīrāks nekā iepriekš. Viņam mugurā bija stingra piegriezuma smokings, ko būtu varējis darināt augstas klases angļu šuvējmeistars.

Viņš bija bez cepures. Ļoti gaišie un īsi apgrieztie mati bija sākuši retoties. Tie atkāpās ļoti augstu no slīpās pieres un galvvidū ļāva atklāties paspīdam rozā ādai.

Rokas bija garas, bālas. Kreisās rokas zeltnesi rotāja smags platīna zīmoggredzens ar dzeltenu briljantu.

Pēteris Latvietis atkal smēķēja krievu cigareti kartona iemutī. Viņš pagāja cieši garām Megrē, mazliet piestāja, it kā viņu vilinātu doma pateikt kādu vārdu, tad ar aizņemta cilvēka izskatu devās uz liftu.

Pēc desmit minūtēm viņš ēdamzālē apsēdās pie mistera un misis Mortimeru-Livingstonu galdiņa, kas bija klātesošo uzmanības centrā.

Misis Livingstonci ap kaklu bija pērļu rota kāda miljona vērtībā.

Iepriekšējā dienā viņas vīrs bija palīdzējis izķepuroties no finansiālām grūtībām lielai franču autokompānijai un pats sev radis iespēju paturēt šīs firmas akciju kontrolpaketi.

Visi trīs jautri tērzēja. Pēteris Latvietis runāja daudz — klusinātā balsī, mazliet pieliecies.

Par spīti Megrē drūmajam siluetam, ko caur stiklotajām durvīm varēja saskatīt hallē, viņš jutās brīnišķīgi un atraisīti.

Reģistratūrā komisārs pieprasīja atbraucēju sarakstu. Bez jebkāda pārsteiguma viņš izlasīja ierakstu par Latvieti: “Osvalds Openheims no Brēmencs, kuģīpašnieks”.

Nebija nekādu šaubu — viņa pase bija kārtībā, tāpat kā visi civildokumenti uz šo vārdu, un tādu viņam bija daudz.

Nebija nekādu šaubu arī par to, ka viņš jau bija ticies ar Mortimeriem-Livingstoniem citur—Berlīnē, Varšavā, Londonā vai Ņujorkā.

Vai Latvietis atradās Parizē tāpēc, lai izspēlētu ar viņiem vienu no tām kolosālajām blēdībām, kurās viņš bija liels speciālists?

Uzskaites kartītē, kas bija Megrē kabatā, bija rakstīts:

“Ārkārtīgi veikls un bīstams indivīds, nenoteiktas tautības, bet ar ziemeļniecisku izcelsmi. Iespējams, ka viņš ir latvietis vai igaunis, tekoši runā krieviski, franciski, angliski un vāciski.

Ļoti izglītots, liekas, ka ir spēcīgas starptautiskas bandas vadonis, nodarbojas galvenokārt ar krāpšanu.

Šī banda tika atklāta gan Parīzē, gan Amsterdamā (Van Hcvela lieta), gan Bemc (Apvienoto kuģīpašnieku lieta), gan Varšavā (Lipmana lieta), gan citās Eiropas pilsētās, kurās viņu darbības paņēmieni netika tik nepārprotami identificēti.

Pētera Latvieša līdzzinātāji liekas piederam galvenokārt anglosakšu rasei. Vienu no tiem, kuru visbiežāk redzēja kopā ar viņu un kuru pieķēra uzrādām viltotu Bcmcs Federālās bankas čeku, nogalināja aresta laikā. Viņš uzdevās par kādu majoru Hovardu no amerikāņu leģiona, bet tika noskaidrots, ka viņš ir izbijis Ņujorkas butlegers*, ko Amerikā pazina ar iesauku Resnais Fredis.

Pēteris Latvietis ticis apcietināts divreiz. Pirmo reizi Visbādenē par krāpšanu pusmiljona mārku apmērā, kur par upuri bija kritis

* nelegālie alkohola ražotāji un pārdevēji “sausā likuma”

periodā ASV

Minhcncs tirgotājs, otro reizi Madridē par līdzīgu gadījumu, kur cieta Spānijas galma augsti stāvoša persona.

Abos gadījumos viņa taktika bija viena un tā pati, Viņam bija saruna ar upuri, kurā viņš iestāstīja, ka nozagtā nauda atrodas drošā vietā un ka Latvieša apcietināšanas gadījumā to nevarēšot atrast.

Abas reizes sūdzība tika atsaukta un iesūdzētājiem, liekas, tika atlīdzināts.

Turpmāk vairs nav pieķerts nozieguma vietā.

Iespējami sakari ar Maroneti bandu (naudas un vērtspapīru viltošana) un ar Ķelnes bandu (sauktu par “sienu caurgājējiem”).

Eiropas policijas cirkulēja baumas, ka Pēteris Latvietis ir arī vienas vai vairāku bandu vadonis un kasieris, ka viņa rokās koncentrēti, ieskaitot arī investētos līdzekļus ražošanā, vairāki miljoni, kas noguldīti bankās uz dažādiem vārdiem.”

Viņš pieklājīgi smaidīja, klausoties misis MortimerāLivingstonē, kas viņam kaut ko stāstīja, un viņa baltā roka plūca lieliska vīnogķckara ogas.

*     * *

—    Atvainojiet, kungs! Vai jūs, lūdzu, varētu veltīt man kādu mirklīti?

Tā Mcgrē “Mažestika” hallē vērsās pie Mortimerā Livingstona tajā brīdī, kad Pēteris Latvietis, tāpāt kā amerikāniete, bija atgriezies savā istabā.

Mortimers nemaz neizskatījās pēc sportiska jenkija. Viņš drīzāk piederēja latīņu tipam.

Viņš bija garš un slaids. Viņa mazo galviņu rotāja melni, ar celiņu šķirti mati.

Likās, ka viņš pastāvīgi ir noguris. Plakstiņi bija noslīdējuši un zilgani. Viņa dzīves veids patiešām bija novārdzinošs — viņš radīja iespēju parādīties Dovilā, Maiami, Lido, Parīzē, Kannās un Berlīnē, paguva kaut kur uzkāpt uz savas jahtas un pēc tam atkal pievērsties kārtējam darījumam kādā no Eiropas galvaspilsētām vai iztiesāt boksa maču Ņujorkā vai Kalifomijā.

Mortimers nomērīja Mcgrē ar augsta kunga skatienu. Tad, lūpas nepakustinot, izmeta:

—   Jūs esat…

—   Komisārs Megrē, pirmā mobilā brigāde…

Mortimers tik tikko sarauca uzacis, tad brītiņu palika pieliecies, it kā būtu nolēmis veltīt tikai vienu sekundi.

—   Vai jūs zināt, ka tikko kā vakariņojāt ar Pēteri Latvieti?

—    Vai tas ir viss, kas jums man sakāms?

Megrē ne acu nepamirkšķināja. Tieši tādus vārdus viņš bija gaidījis.

Viņš atkal iesprauda pīpi lūpu kaktiņā — viņš to tomēr bija papūlējies izņemt, lai uzrunātu miljardieri, — un norūca:

—   Jā, viss!

Megrē izskatījās apmierināts ar sevi. Livingstons ledaini pagāja garām un iekāpa liftā.

Bija mazliet pāri pusdesmitiem. Simfoniskais orķestris, kas bija spēlējis vakariņu laikā, atstāja savu vietu, lai dotu to džezam. No āra nāca ļaudis.

Megrē nebija vakariņojis. Viņš palika kājās stāvot halles vidū, neizrādot nepacietību. No tālienes viesnīcas pārvaldnieks viņam nepārtraukti raidīja satrauktus un niknus skatienus. Pat vispazemīgākie personāla darbinieki, garām ejot, uzmeta nicīgu skatienu un pat izmanījās viņu pagrūstīt.

“Mažestiks” viņu nespēja sagremot. Megrē iespītīgi veidoja lielu, melnu un nekustīgu plankumu grezno zeltījumu, gaismu, vakarkleitu čaukstoņas, kažokādu un spīguļojošu un smaržojošu siluetu vidū.

Misis Mortimere pimiā iznāca no lifta. Viņa bija pārģērbusies. Kailos plecus sedza smaga zīda spīdīgs apmetnis ar sermuļu oderi.

Likās, ka viņa ir izbrīnīta, neatrodot vajadzīgo personu, un sāka pastaigāties, ritmiski klaudzinot pret grīdu augstos, zeltītos papēžus.

Pēkšņi viņa apstājās pie sarkankoka letes, aiz kuras stāvēja kalpotāji un tulki, un pateica viņiem dažus vārdus. Kāds no kalpotājiem nospieda sarkano pogu un nocēla telefona klausuli. Viņš bija redzami izbrīnījies, pasauca izsūtāmo zēnu, un tas steidzās uz liftu.

Misis Livingstone acīm redzami uztraucās. Caur stiklotajām durvīm ietves malā varēja saskatīt amerikāņu markas limuzīnu slaidās līnijas.

Izsūtāmais pārādījās atkal un kaut ko teica kalpotājam. Tas savukārt griezās pie misis Mortimercs. Viņa protestēja. Laikam izmeta:

—   Tas nav iespējams!…

Tad Megrē metās uz trepēm, apstājās pie septiņpadsmitā numura, pieklauvēja pie durvīm, bet, kā jau viņš to bija gaidījis pēc visa redzētā, atbildes nebija.

Viņš atvēra durvis un ieraudzīja tukšo salonu. Guļamistabā uz

gultas nevērīgi bija nomests Pētera Latvieša smokings. Slēdzamais čemodāns bija vaļā. Lakotās kurpes mētājās uz paklāja tālu viena no otras.

Ienāca pārvaldnieks un norūca:

—   Jūs jau šeit?

—   Nu, ko?… Izgaisis, vai ne?… Un Livingstons ari! Vai tā nav?

—Nevajag neko dramatizēt. Viņu nav istabā — ne viena, ne otra,

bet mēs, bez šaubām, viņus atradīsim kādā viesnīcas stūri.

—    Cik viesnīcai izeju?

—Trīs… UzElizejas laukiem… Tad uz Arkādēm… un vēl kalpotāju durvis Pontjē ielā…

—    Vai tur ir sargs? Pasauciet viņu…

Telefons darbojās. Pārvaldnieks bija nikns. Viņš uzbļāva centrāles telefonistam, kas viņu nebi ja sapratis. Skatiens, pievērsts Megrē, nebija labvēlīgs.

—   Ko tas nozīmē? — viņš jautāja, gaidot kalpotāju ieejas durvju sarga ierašanos, kurš pildīja savus pienākumus mazā stiklotā būdiņā.

—   Neko vai gandrīz neko, kā jūs sakāt…

—   Es ceru, ka te nav runa par… par…

Vārds “noziegums” — visu viesnīcnieku bieds, sākot ar mazo, mēbelēto istabiņu izīrētājiem un beidzot ar lielo viesnīcu pārvaldniekiem, viņam iesprūda rīklē…

—   To mēs uzzināsim.

Parādījās misis Livingstone un noprasīja:

—   Nu, kā?

Pārvaldnieks paklanījās un kaut ko nošļupstēja. Gaiteņa galā parādījās siluets — večuks ar netīru bārdu, slikta piegriezuma drēbēs, kas nesaderējās ar viesnīcas greznību.

Protams, viņš bija domāts aizkulisēm, citādi arī viņam būtu bijusi skaista uniforma un viņš katru rītu tiktu noskūts.

—   Vai jūs redzējāt kādu izejam?

—   Kad?

—   Pirms dažām minūtēm…

—    Kādu no virtuves, man liekas… Es nepievērsu uzmanību… Vīrietis žokejcepurē…

—    Maza auguma, blonds? — iejaucās Megrē.

—   Jā… Man liekas… Es neieskatījos… Viņš ātri gāja…

—   Neviena cita nebija?

—  Nezinu… Es biju izgājis līdz stūrim nopirkt “Intran…”. Misis Mortimere-Livingstone zaudēja savaldību.

—    Nu?… Vai tā jūs meklējat?… — viņa ieteicās, vēršoties pie Mcgrē. — Man teica, ka jūs esot no policijas. Mans virs varbūt ir nogalināts… Ko jūs gaidāt?…

Skatienā, ar kuru Megrē viņu apveltīja, bija visa viņa būtība. Kas par mieru! Pat vienaldzība! It kā viņš būtu dzirdējis mušu sīcam! It kā viņa priekšā būtu ikdienišķs priekšmets!

Viņa nebija radusi, ka viņu tā uzlūko. Kundze iekoda lūpā, nosarka zem pūdera kārtas un nepacietībā piesita kāju pret grīdu.

Viņš vēl joprojām skatījās Livingstonē.

Tad, novesta līdz galējai robežai un varbūt arī nezinādama, ko darīt, viņa krita histērijā.

III MATU ŠĶIPSNA

Bija jau tuvu pusnaktij, kad Megrē ieradās Orfevras krastmalā. Vētra plosījās pilnā spēkā. Krastmalas kokus nikni pluinīja vējš, un vilnīši sitās pret peldošo veļas mazgātavu.

Policijas telpas bija gandrīz tukšas. Tomēr Žans bija savā vietā — priekšistabā, no kuras varēja pārredzēt gaiteņus ar milzu skaitu pašlaik tukšu kabinetu.

No dežūrtelpas nāca balsu driskās. Šur un tur zem kādām durvīm paspīdēja gaismas stars: kāds komisārs vai izmeklētājs vēl izskatīja kādu lietu. Pagalmā pukšķināja prefektūras auto.

—   Vai Toranss ir atgriezies? —jautāja Megrē.

—   Tūlīt būs klāt.

—    Un mana krāsns?

—    Man vajadzēja pavērt logu, pie jums bija tik karsts. Ūdens sūcās no sienām!

—   Pasūti man alu un sviestmaizes. Tikai ar garozu, jā?

Viņš pagrūda vaļā durvis un sauca:

—   "forans!

Un brigadieris Toranss sekoja viņam līdzi uz kabinetu. Pirms aizbraukšanas no Ziemeļu stacijas Megrē bija viņam zvanījis un licis turpināt izmeklēšanu notikuma vietā.

Komisārs bija četrdesmit piecus gadus vecs. Toransam bija tikai

trīsdesmit. Bet viņā jau bija kaut kas smagnējs, kas viņu padarīja par mazliet samazinātu Mcgrē kopiju.

Viņi kopā bija izmeklējuši daudzas lietas, neizrunādami nevienu lieku vārdu.

Komisārs noģērba mēteli, žaketi un atlaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. Pagriezis mugura pret krāsni, viņš kādu brīdi ļāvās siltumam, tad ievaicājās:

—    Nu?

—   Prokuratūras ļaudis ieradās ātri. Tiesu ekspertīze fotografēja, bet neatrada pirkstu nospiedumus. Izņemot upura, protams! Tic neatbilst nevienam daktiloskopiskajam uzņēmumam.

—   Ja es labi atceros, tad ekspertīzei nav Latvieša pirkstu nospiedumu?

—   Tikai izskata vārdiskais apraksts. Ne pirkstu nospiedumu, nc citu rādītāju.

—    Tātad nav nekādu pierādījumu, ka mirušais nav Pēteris.

—    Bet nav arī pierādījumu, ka tas ir viņš!

Mcgrē bija paņēmis pīpi un tabakmaku, kurā bija vairs tikai mazliet brūna pulvera. Ar automātisku žestu Toranss viņam pasniedza paciņu aizsāktas tabakas pelēkā iesaiņojumā.

Kādu brīdi bija klusums. Tabaka sprēgāja. Tad aiz durvīm bija dzirdami soļi un glāžu šķindoņa. Toranss atvēra.

Dofina alus bāra kalpotājs ienāca un nolika uz galda paplāti ar sešām glāzēm alus un četrām biezām sviestmaizēm.

—   Vai pietiks? — viņš pajautāja, konstatējis, ka Mcgrē nav viens.

—   Labi būs.

Nepārtraucot smēķēt, komisārs ķērās pie ēšanas un dzeršanas, pabīdot glāzi alus ari .uz brigadiera pusi.

—   Nu?

—    Es izvaicāju visus vilciena sastāva pavadoņus. Izrādījās, ka viens cilvēks braucis bez biļetes. Mirušais vai slepkava. Ir aizdomas, ka viņš iekāpis Briselē pa otrām vagona durvīm. Pulmana vagonos ir vieglāk noslēpties nekā citos, jo katrā vagonā ir liela bagāžas glabātava. Latvietis dzēris tēju ceļa pomā starp Briseli un robežu, šķirstīdams angļu un franču avīžu kaudzi, to vidū arī vairākas finansu lapas. Starp Mobēžu un Senkantēnu viņš devies uz tualeti. Viesmīlis to atceras, jo, garām ejot, viņš teicis: “Atnesiet man viskiju.”

—    Un mazliet vēlāk viņš atgriezās savā vietā?

—     Pēc kādas ceturtdaļstundas viņš sēdējis pie galda ar savu viskiju. Bet viesmīlis neredzējis viņu atpakaļ nākam.

—   Vai neviens pēc tam nemēģināja iet uz tualeti?

—   Atvainojiet, kāda dāma esot paraustījusi durvis. Tās bijušas aizslēgtas. Iebraucot Parīzē, pavadonis esot tās uzlauzis un atklājis, ka atslēgas mehānisms nosprostots ar metāla skaidām.

—    Vai neviens līdz tam brīdim netika redzējis otro Pēteri?

—Neviens! Citādi viņš būtu sev pievērsis uzmanību ar nonēsātajām drēbēm, kādas nav sastopamas luksusa vilcienos.

—    Un lode?

—   Šauts tiešā tēmējumā. Automātiskais sešu milimetru revolveris. Šāviens izraisījis spēcīgu apdegumu, ārsts apgalvo — ar to vien būtu pieticis, lai izraisītu nāvi.

—   Nekādu cīņas pazīmju?

—   Ne mazākās! Kabatas tukšas.

—   Zinu…

—  Atvainojiet! Es gan atradu šo te — mazajā vestes iekškabatiņā, kas bija aizpogāta.

Un Toranss izņēma no portfeļa zīdpapīra maisiņu, kuram cauri spīdēja brūnu matu šķipsna.

—   Dodiet šurp…

Megrē nepārtrauca ne ēšanu, ne dzeršanu.

—    Sievietes vai bērna mati?

—  Sievietes, kā apgalvo ekspertīzes ārsts. Es viņam atstāju dažus matus, lai viņš varētu pamatīgi izpēlāt.

—    Sekcija?

—Pulksten desmitos viss jau bija skaidrs. Iespējamais vecums — trīsdesmit divi gadi. Augums — viens metrs sešdesmit deviņi centimetri. Nekādu iedzimtu kaišu. Toties viena niere bojāta, kas liek domāt, ka vīrietis bijis alkoholiķis. Kuņģis vēl saturēja tēju un gandriz sagremotu barību, ko uz vietas nebija iespējams noteikt. Pie tā strādās rīt. Kad beigsies pētījumi, ķermeni novietos Tiesu medicīnas institūtā un uzglabās ledū.

Megrē noslaucīja lūpas, ieņēma iemīļoto vietu krāsns priekšā un pastiepa roku, kurā Toranss kā refleksa vadīts ielika tabakas paciņu.

—   Es savukārt, — teica komisārs, — redzēju Pēteri vai to, kas ieņēmis viņa vietu, iekārtojamies “Mažestikā” un vakariņojam kopā ar Mortimericm-Livingstonicm, ar kuriem, likās, viņam bija norunāta tikšanās.

—   Miljardieriem?

—   Jā! Pēc maltītes Pēteris devās atpakaļ uz saviem apartamentiem. Es brīdināju amerikāni. Mortimers ari uzkāpa augšā. Viņi, bez

šaubām, bija iecerējuši iziet trijatā, jo bridi vēlāk uzcirtusies nokāpa misis Mortimere. Pēc desmit minūtēm tika konstatēts, ka abi vīrieši pazuduši. Latvietis nomainījis smokingu pret mazāk acīs lecošu apģērbu, galvā uzlicis žokejcepuri, un durvju sargs viņu noturējis par virtuves strādnieku. Livingstons savukārt izgāja laukā tāds, kā bija, — vakariņu ģērbā.

Toranss neteica neko. Un ieilgušajā klusumā skaidri varēja saklausīt vētras trokšņus, kas drebināja logu stiklus, un krāsns šņākoņu.

—    Un bagāža? — beidzot iejautājās Toranss.

—    Kārtībā. Nekas nav paņemts. Apģērbi. Veļa… Viss, kas nepieciešams luksusa klases ceļotājam. Bet neviena papīra, Mortimere apgalvo, ka viņas vīrs nogalināts.

*     * *

Kaut kur iezvanījās torņa zvans. Megrē atvēra rakstāmgalda atvilktni, kur pēcpusdienā bija iegrūdis telegrammas, kas ziņoja par Pēteri Latvieti.

Tad viņš apskatīja karti. Viņa pirksts iezīmēja līniju Krakova — Brēmcne — Amsterdama — Brisele — Parīze.

Scnkantēnas apkaimē tas uz brīdi apstājās: tur bija mirušais. Parīzē līnija strauji apraujas. Elizejas lauku vidū pazūd divi cilvēki.

Palikusi tikai bagāža numurā un misis MortimereLivingstone— tikpat iztukšota kā Latvieša slēdzamais čemodāns guļamistabas vidū.

Megrē pīpe izdvesa tik uztraucošus gārdzienus, ka komisārs paņēma vistas spalvu saišķīti no atvilktnes, iztīrīja pīpes kātu un atvēra krāsni, kur iemeta netīrās spalvas.

Alus glāzēs bija iztukšots, un stiklu klāja biezas putas. No kaimiņu kabineta kāds izgāja, aizslēdza durvis un aizgāja pa koridoru.

—    Viens pabeidzis! — atzīmēja Toranss. — Tas ir Likā. Viņš šovakar apcietināja divus narkotiku kontrabandistus, pateicoties vienam tēvadēlam, kas nedaudz bija panašķojics.

Megrē sabikstīja ogles, iztaisnojās, viņa seja bija piesārtusi. Mehāniski viņš paņēma zīdpapīra maisiņu, no kura izvilka matus un ieskatījās tajos pret gaismu. Tad viņš atkal nostājās kartes priekšā, kur neredzama līnija iezīmēja Latvieša ceļojumu un veidoja gandrīz pusapli. Kāpēc gan no Krakovas vajadzēja braukt uz augšu līdz Brēmcnei un tad doties uz leju — uz Parīzi?

Zīdpapīra maisiņš viņam vēl joprojām bija rokā. Viņš nomurmināja:

—    Tajā bijis portrets.

Tiešām, tas bija viens no tiem maisiņiem, kurus fotogrāfi izmanto, lai iesaiņotu klientiem fotogrāfijas.

Bet tas bija tāda formāta, kāds tagad sastopams vairs tikai laukos un mazās provinces pilsētiņās un ko kādreiz sauca par albuma formātu.

Fotogrāfija, ko bija likuši maisiņā, droši vien bijusi uzlīmēta uz tāda formāta kartona kā puspastkartīte, bet attēls bijis uz plāna, glancēta ziloņkrāsas papīra.

—   Vai laboratorijā vēl kāds ir? — pēkšņi iejautājās komisārs.

—      Es domāju gan! Viņiem būtu jāstrādā pie vilciena lietas, jāattīsta fotouzņēmumi.

Uz galda bija palikusi vairs tikai viena pilna glāze.

Ar vienu malku Megrē to izdzēra un uzvilka žaketi.

—   Vai nāksiet man līdzi?… Uz šiem portretiem parasti ir fotogrāfa vārds un adrese, kas iespiesti vai reljefa uzrakstīti virsū.

Toranss saprata. Viņi devās pa sarežģītu gaiteņu un kāpņu labirintu, kamēr nokļuva līdz Tiesu pils bēniņstāvam, kur atradās kriminālizmeklēšanas laboratorija.

Speciālists paņēma papīru, aplūkoja, pataustīja, likās, pat paostīja. Tad iekārtojās zem spēcīga projektora un pievērsa tam apokaliptisku, uz riteņiem uzliktu aparātu.

Princips bija vienkāršs: balta papīra lapa, kas kādu laiku bijusi ciešā saskarē ar iespiestu vai aprakstītu lapu, uzsūc burtus, kas atrodas uz otrās lapas.

Ar neapbruņotu aci to nevar saskatīt, bet fotogrāfija šo nospiedumu uzrāda.

Ja nu reiz laboratorijā bija krāsns, tad Megrē vajadzēja apsēsties tieši tur. Tā viņš pie tās apmetās gandrīz uz veselu stundu, nepārtraukti pīpēdams, kamēr Toranss sekoja fotogrāfa manipulācijām.

Beidzot kādas tumšas istabas duivis pavērās. Balss vēstīja:

—    Darīts!

—    Nu un kā?

—    Portretam bijis paraksts: “Leons Mutē, mākslas fotogrāfs, Beļģu krastmala, Fekāna”.

Tur bija vajadzīga profesionāļa oža, lai uz plāksnītes izlasītu tik tikko samanāmu nospiedumu, ko Toranss, piemēram, redzēja tikai kā neskaidru ēnu.

—   Vai gribat apskatīties līķa fotogrāfijas?—pajautāja speciālists acīm redzami labā garastāvoklī. — Tās ir lieliskas! Kaut arī vilciena tualetē nebija pietiekami daudz vietas. Iedomājieties tikai, aparāts bija jāpakar pie griestiem…

—   Vai jums ir sakari ar pilsētu? — iejautājās Megrč, norādot uz telefonu.

—   Jā… Pēc deviņiem telefonistes vairs nav… Tad mani pieslēdz…

Komisārs piezvanīja uz “Mažcstiku”, vada galā bija kāds no

tulkiem.

—    Vai misters Mortimers-Livingstons ir pārradies?

—   Es pavaicāšu, kungs. Ar ko man tas gods runāt?

—    Policija!

—   Nav atgriezies.

—   Osvalds Openheima kungs arī ne?

—    Arī ne.

—    Ko dara misis Mortimerc?

Klusums.

—   Es jums jautāju, ko dara misis Mortimerc.

—    Viņa… man liekas, ka viņa ir bārā…

—   Citiem vārdiem sakot, piedzērusies?

—   Jā, viņa izdzēra pāris kokteiļu. Viņa saka, ka neatgriezīšoties savā numurā, pirms nebūs pārnācis vīrs… Vai…

—    Kas?

—   Hallo!… Šeit pārvaldnieks,—cita balss ierunājās. — Vai jums ir kas jauns?… Vai jūs domājat, ka par šo notikumu rakstīs avīzēs?…

Megrē ciniski uzkāra klausuli. Lai sagādātu prieku fotogrāfam, viņš uzmeta skatienu fotogrāfijām, kas bija izliktas žāvēšanai — vēl slapjas un spožas.

Vienlaikus viņš sarunājās ar Toransu:

—Jūs, draudziņ, iekārtosieties “Mažestikā”. Un, galvenais, neliecieties zinis par pārvaldnieku.

—    Un jūs, šef?

—    Es dodos uz kabinetu. Uz Fekānu vilciens atiet pussešos. Nav vērts atgriezties mājās un modināt sievu. Sakiet… alus bāram vēl būtu jābūt vaļā? Garāmejot pasūtiet man vienu alu…

—    Vienu?… — Toranss atkārtoja ar nevainīgu izteiksmi.

—    Kā gribat! Apkalpotājzēns ir pietiekami attapīgs, lai prastos atnest trīs vai četrus. Lai pieliek klāt kādu sviestmaizi!

Viņi viens aiz otra nokāpa pa bezgalīgajām vītņu kāpnēm.

Melnā uzsvārcī ģērbies fotogrāfs, viens palicis, sev par prieku aplūkoja uzņēmumus, ko viņš bija attīstījis, un sāka tos kārtot pēc numuriem.

Stindzinoši aukstajā pagalmā abi policisti šķīrās.

—   Ja jūs kāda iemesla dēļ gribēsiet pamest “Mažestiku”, atstājiet tur kādu no mūsējiem! —ieteica komisārs.—Es uz turieni piezvanīšu katram gadījumam…

Pats viņš devās uz savu kabinetu un tur sabikstīja ogles tik enerģiski, ka gandrīz salauza krāsns režģi.

IV “JŪRAS VELNA” KAPTEIŅA PALĪGS

Jau pēc Brcotē stacijas vien, kur pusastoņos no rīta komisārs Mcgrē pārsēdās no lielās līnijas Parīze—Havra, varēja gūt priekšstatu par Fckānu.

Slikti apgaismota bufete ar netīrām sienām un leti, uz kuras pelēja dažas sažuvušas kūkas. Trīs banāni ar pieciem apelsīniem mēģināja veidot piramīdu.

Šeit vēl spēcīgāk varēja just vētru. Lietus gāza kā ar spaiņiem. Lai pārietu pāri ceļam, bija jāmīcās pa dubļiem līdz ccļicm.

Mazs, draņķīgs vilciens ar pretīgiem vagoniem. Bālajā dienasgaismā tikko samanāmi iezīmējās fermas, lietus švīkas tās gandrīz vai bija izdzēsušas.

Fekāna! Noturīga mencu un siļķu smaka. Mucu kaudzes. Masti aiz lokomotīvēm. Kaut kur kauca sirēna.

—   Beļģu krastmala?

Taisni uz priekšu pa lipīgajām peļķēm, kurās mirgoja zivju zvīņas un puva to iekšas.

Mākslas fotogrāfs vienlaikus bija ar! veikalnieks un avīžu tirgotājs. Viņš tirgojās ar ūdensnecaurlaidīgām cepurēm, salkanām buraudekla vējjakām, kaņepāju virvēm un Jaungada apsveikuma kartītēm.

Slimīgs un bezkrāsains cilvēks, kurš atkāpdamies pasauca sievu, tiklīdz tika padzirdēts vārds “policija”. Un viņa—skaista normandiete

—    skatījās Megrē acīs un likās to izaicinām.

—   Vai jūs varētu man pateikt, kāds fotoattēls ir bijis šai aploksnē?

Saruna ievilkās. No fotogrāfa vārdus vajadzēja izvilkt, burtiski,

pa vienam un domāt viņa vietā.

Varēja secināt, ka portrets bija vismaz astoņus gadus vecs, jo jau astoņus gadus fotogrāfs vairs neuzņēma šāda izmēra bildes. Viņš bija nopircis jaunu fotoaparātu un gatavoja uzņēmumus pastkartes formāta

lielumā. Kas varēja fotografēties pirms astoņiem gadiem? Mutē kungam bija vajadzīga ceturtdaļstunda, lai atcerētos, ka viņam saglabājies albums ar visiem pie viņa uzņemtajiem portretiem.

Viņa sieva gāja meklēt albumu. Jūrnieki nāca un gāja. Bērneļi nāca pirkt konfektes par vienu sū. Ārā čikstēja kuģu vinčas. Varēja dzirdēt jūru, kas sitās pret mola akmeņiem.

Mcgrē lapoja albumu un precizēja:

—    Jauna sieviete ar brūniem, ļoti mīkstiem matiem…

Ar to pietika.

—    Svāna kundze! — iesaucās fotogrāfs.

Un viņš uzreiz atrada portretu. Tā bija vienīgā reize, kad viņam bija gadījies rādāms modelis.

Sieviete bija skaista. Viņa likās esam gadus divdesmit vcca. Fotogrāfija precīzi novietojās aploksnē,

—    Kas viņa ir?

—    Viņa vēl joprojām dzīvo Fekānā. Bet tagad viņai ir villa pie klints, piecu minūšu gājienā no kazino…

—    Precējusies?

—Tolaik vēl nebija. Viņa strādāja par kasieri dzelzceļa viesnīcā.

—   Pretī stacijai, protams!

—   Jā, jūs nākot to varējāt redzēt, Viņa ir bārene, nākusi no maza ciematiņa, tepat netālu… no Ložas… Vai jūs zināt?… Un tā viņa iepazinās ar kādu ceļotāju, ārzemnieku, kas bija apmeties viesnīcā… Viņi apprecējās… Tagad viņa dzīvo savā mājā ar diviem bērniem un kalponi…

—    Svāna kungs nedzīvo Fekānā?

Te nu iestājās klusums, fotogrāfs apmainījās skatieniem ar sievu. Tad ierunājās sieva:

—Tā kā te ir policija, tad labāk visu pateikt, vai ne?… Jūs jau tāpat to uzzināsiet… Svāna kunga gandrīz nekad nav Fekānā. Kad viņš ierodas, tad uz pāris dienām… Dažreiz viņš ir tikai caurbraucot… Kad viņš ieradās, tas bija neilgi pēc kara… Ternevā tika atsākta zveja, ar ko nebijām nodarbojušies piecus gadus… Viņš, tā sakot, gribēja izstudēt šo jautājumu un ieguldīt savu kapitālu darījumos, ko tolaik uzsāka. Viņš teicās esam norvēģis… Vārds viņam bija Olafs… Zvejnieki, kas zvejo siļķes, dažreiz aizbrauc līdz pat Norvēģijai un saka, ka tur esot daudz cilvēku ar šādu vārdu… Un vienalga izcēlās baumas, ka īstenībā viņš esot vācietis, kas nodarbojas ar spiegošanu. Un tāpēc, kad viņš apprecējās, no viņa sievas centās turēties pa gabalu. Vēlāk noskaidrojās, ka viņš ir jūrnieks, ka ir pat kapteiņa palīgs uz vācu tirdzniecības

kuģa un tāpēc uz šejieni brauc tik reti… Galu galā par viņiem izbeidza runāt, bet tādi cilvēki kā mēs tomēr esam piesardzīgi…

—   Jūs teicāt, ka viņiem esot bēmi?

—Divi… Trīs gadus veca meitenīte un pāris mēnešu vccs bēbītis…

Megrē izņēma portretu no albuma un lūdza parādīt villu. Taču doties turp tomēr bija par agru.

Veselas divas stundas viņš nogaidīja ostas kafejnīcā, klausoties, kā jūrnieki strīdas par siļķu zveju, kas gāja pilnā sparā. Pieci melni zvejas kuģi bija noenkuroti pie krasta. Tika izkrautas zivīm pilnas mucas, un, neskatoties uz vētru, gaiss no tām smirdēja.

Lai nokļūtu villā, viņš nostaigāja gar tukšo molu, apgāja apkārt aizslēgtajam kazino, kura sienas vēl rotāja pagājušās vasaras afišas.

Beidzot viņš uzgājauz kājceliņa, kas no klints pakājes aizvijās tajā augšā. Vietām vajadzēja iet gar kādas vasarnīcas žogu.

Villa, ko viņš meklēja, bija no sarkaniem ķieģeļiem, vidēja lieluma, ērta. Varēja redzēt, ka vasaras sezonā dārzs ar balto oļu celiņiem tika rūpīgi kopts. No logiem skats vērās tālumā.

*      * *

Viņš piezvanīja. Dāņu dogs, kas nerēja, bet tāpēc izskatījās vēl niknāks, nāca apostīt viņu caur žogu. Kalpone parādījās pēc otrā zvana, vispirms aizraidīja suni būdā un tad jautāja:

—   Kas te ir?

Viņai bija vietējā izruna.

—   Es gribētu satikt Svāna kungu, esiet tik laipna.

Viņa, liekas, šaubījās.

—   Es nezinu, vai kungs ir mājās… Es pajautāšu…

Viņa neatvēra vārtiņus. Joprojām lija straumēm. Megrē bija caurcaurēm izmircis.

Viņš redzēja, kā kalpone uziet pa kāpnēm un pazūd mājā. Tad pie loga sakustējās aizkars. Kādu brīdi vēlāk meiča nāca atpakaļ.

—   Kungs atgriezīsies tikai pēc vairākām nedēļām. Viņš ir Brēmenē…

—   Tādā gadījumā es vēlētos runāt ar Svāna kundzi,..

Viņa atkal vilcinājās, tad atvēra vārtiņus.

—   Kundze nav apģērbusies. Jums vajadzēs uzgaidīt…

Viss pilošs, viņš tika ievests tīrā salonā, kur logu priekšā bija balti aizkari un parkets, nesen ievaskots.

Mēbeles bija jaunas, tādas pašas, kādas var sastapt jebkura sīkpil-

sopa interjerā. Tās bija labas kvalitātes, ieturētas stilā, ko 1900. gadā sauca par “moderno”.

Gaišs ozolkoks. Galda vidū “mākslinieciskā” māla vāzē puķes. Angļu izšuvuma galdautiņi.

Bet toties uz apaļa galdiņa stāvēja roku darināts lielisks sudraba patvāris, kurš viens pats bija vairāk vērts nekā visas mēbeles.

Kaut kur pirmajā stāvā atskanēja troksnis. Citur, aiz kādas apakšstāva sienas, raudāja zīdainis un otra balss kaut ko klusināti un monotoni murmināja, it kā mierinādama.

Beidzot bija dzirdami filcoti soļi, kāds nāca pa koridoru. Atvērās durvis. Un komisāra Mcgrē priekšā stāvēja jauna sieviete, kas steigā bija apģērbusies, lai viņu pieņemtu.

Viņa bija vidēja auguma, drīzāk apaļīga nekā slaida, viņai bija skaista, nopietna seja, kurā varēja manīt satraukumu.

Viņa tomēr uzsmaidīja un teica:

—    Jūs pat neapsēdāties?

No Megrē mēteļa, biksēm un kurpēm uz vaskotās grīdas tecēja ūdens straumītes un veidoja mazas peļķītes.

Tāds viņš nevarēja apsēsties salona maigi zaļā samta klubkrēslos.

—    Svāna kundze, vai ne?

—   Jā, kungs…

—     Atvainojiet mani par traucējumu… Tā ir vienkārši formalitāte… Es esmu no ārzemnieku kontroles policijas daļas… Mēs patlaban nodarbojamies ar tautas skaitīšanu…

Viņa neko neteica. Likās, ka viņa nav nedz uztraukusies, nedz nobažījusies.

—   Es domāju, ka Svāna kungs ir zviedrs, vai ne tā?

—   Atvainojiet… Norvēģis… Bet franči neko daudz neatšķir. Man pašai sākumā…

—   Vai viņš ir jūras virsnieks?

—     Viņš brauc uz kuģa “Jūras velns” Brēmcne par kapteiņa palīgu…

—   Jā… tātad viņš strādā vācu kompānijā…

Viņa kļuva vēl sārtāka.

—    Kuģa īpašnieks ir vācietis, jā… Vismaz uz papīra…

—    Ko tas nozīmē?…

—     Es nedomāju, ka būlu vajadzīgs to no jums slēpt. Jūs, bez šaubām, zināt, ka pēc kara tirdzniecības flotei ir grūtības… Arī šeit pat jums nosauks tālbraucējus kapteiņus, kuri darba trūkuma dēļ ir spiesti kāpt uz kuģiem kā kapteiņa pirmie vai otrie palīgi… Citi nodarbojas ar zveju Tcmcvā un Ziemeļu jūrā.

Viņa runāja mazliet steidzīgi, bet maigā, izlīdzinātā balsī.

—Mans vīrs negribēja parakstīt līgumu par darbu Klusajā okeānā, kur būtu vairāk ko darīt, bet tad viņš varētu ierasties Eiropā tikai ik pēc diviem gadiem… Neilgi pēc mūsu laulībām amerikāņi nofraktēja “Jūras velnu” uz vācu kuģīpašnieka vārda… Un Olafs ieradās Fekānā, lai pārliecinātos, vai te nav pārdodami vēl kādi šoneri… Jūs tagad saprotat… Runa bija par alkohola kontrabandu uz Savienotajām Valstīm… Nodibinājās lielas kompānijas ar amerikāņu kapitālu… Tām ir rezidences Francijā, Holandē un Vācijā… Tieši šādai kompānijai mans vīrs īstenībā strādā. “Jūras velnu” viņi tādējādi sauc par “Ruma avēniju”. Tam nav nekāda sakara ar Vāciju…

—     Vai viņš pašlaik ir jūrā? — ievaicājās Mcgrē, acis nenolaizdams no skaistās sejas, kurā bija kaut kas atklāts un pat aizkustinošs.

—    Nedomāju gan. Jūs jau saprotat, ka šādi braucieni nav tik regulāri kā pasažieru kuģu reisi. Bet es mēģinu vienmēr aplēst aptuveno “Jūras velna” atrašanās vietu. Patlaban viņam vajadzētu būt Brēmcnē vai tuvu tai…

—    Vai jūs esat bijusi Norvēģijā?

—   Nekad! Es, var teikt, neesmu pat izbraukusi no Normandijas. Tikai kādas divas trīs reizes uz īsu laiku esmu bijusi Parīzē.

—   Ar vīru?

—   Jā… Tas bija mūsu kāzu ceļojuma laikā.

—    Viņš ir blondīnis, vai ne?

—   Jā… Kāpēc jūs man to vaicājat?

—    Ar mazām, gaišām Ūsiņām, apcirptām līdz lūpām?

—   Jā… Es, starp citu, varu jums parādīt viņa portretu.

Viņa atvēra durvis un izgāja. Megrē dzirdēja, kā viņa staigā pa blakus istabu.

Viņas nebija ilgāk, nekā būtu bijis vajadzīgs. Un villā visu laiku skanēja trokšņi — durvis vērās ciet un vaļā, kaut kas neizskaidrojami nāca un gāja.

Beidzot viņa atkal parādījās — mazliet samulsusi, vilcinādamās.

—   Atvainojiet… — viņa teica. — Es nevaru to portretu atrast… Kad bērni ir mājā, tad vienmēr ir nekārtība…

—    Vēl viens jautājums… Vai jūs daudziem esat devusi šo fotogrāfiju?

Viņš parādīja uzņēmumu, ko fotogrāfs bija iedevis. Svāna kundze sastinga, tad izstostīja:

—   Es nesaprotu…

—   Jūsu vīram, protams, ir viens eksemplārs?

—   Jā… Mēs bijām saderinājušies, kad…

—   Nevienam citam nav šādas fotogrāfijas?

Likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Drebošās lūpas nodeva viņas satraukumu.

—   Nevienam…

—   Es jums pateicos, kundze…

Kad viņš gāja laukā, priekšistabā ieslīdēja maza meitenīte, Megrē nebija vajadzīgs sīki ieskatīties viņas vaibstos. Tā bija Pētera Latvieša dzīva kopija!

—   Olga!… — māte norāja, stumjot bērnu uz pavērtajām durvīm. Komisārs atkal bija ārā — lietū un vēja brāzmās.

—    Uz redzēšanos, kundze…

Viņš to redzēja vēl mirkli, durvīm aizveroties, un bija sajūta, it kā viņš atstātu likteņa varā šo sievieti, ko bija iztraucējis viņas mājās, villas siltajā patvērumā,

Un vēl jaunās māmiņas sejā atspoguļojās tikko manāma baiļu izteiksme.

V PIEDZĒRIES KRIEVS

Katram cilvēkam ir gadījies nokļūt tādā situācijā, par kuru nemēdz stāstīt citiem, jo tas tikai izraisītu smaidu, bet kura tomēr prasījusi no cilvēka zināmu varonību.

Megrē nebija gulējis. No pussešiem līdz astoņiem viņš bija kratījies caurvējainās kupejās.

Jau kopš Breotē viņš bija caurcaurēm izmircis. Tagad pie katra soļa kurpēs žļurkstēja netīrais ūdens, katliņccpure bija zaudējusi formu, un mētelis un žakete bija slapji.

Vējš trieca lietu pret viņa ķermeni kā pļaukas. Ieliņa bija tukša. Starp dārziem un mūru sienām lejup pa nogāzi veda vienkārša taciņa. Tai pa vidu plūda ūdens straume.

Kādu bridi viņš stāvēja nekustīgs. Pat pīpe kabatā bija izmirkusi. Un nekādu iespēju paslēpties kaut kur villas tuvumā. Vienīgais, ko viņš varēja darīt, bija piespiesties cik iespējams cieši sienai un gaidīt.

Ja garām ietu ļaudis, viņi to ieraudzītu un, iespējams, grieztos atpakaļ. Varbūt viņam būs jāpaliek te stundām ilgi. Nebija nekādu pierādījumu, ka mājā ir vīrietis. Un, ja arī bija, vai viņam būtu nepieciešams nākt laukā?

Tomēr Megrē, īgni bāzdams pīpē saslapušo tabaku, ieslēpās, cik vien iespējams, nedrošajā patvērumā…

Tā nebija piemērota vieta policijas komisāram. Labākajā gadījumā tas bija iesācēja darbs. Simtiem reižu viņš bija tā stāvējis sardzē vecumā starp divdesmit diviem un trīsdesmit gadiem.

Nekādā veidā nebija iespējams aizdedzināt sērkociņus. Kastīte juka kopā. Un, ja brīnumainā kārtā kāds no kociņiem nebūtu aizdedzies, varbūt viņš ari būtu aizgājis prom.

No turienes, kur viņš stāvēja, neko nevarēja redzēt — tikai žogu un villas zaļi krāsotos vārtiņus. Kājas pinās kazenājos. Mugurā pūta caurvējš.

Fekāna atradās zem viņa, bet pilsētu nevarēja saskatīt. Megrē tikai dzirdēja jūras skanoņu un laiku pa laikam kādas sirēnas saucienu vai auto rūkoņu.

Viņš stāvēja sardzē jau kādu pusstundu, kad kāda sieviete, kas izskatījās pēc virtuves strādnieces, kāpa pa stāvo taku ar pārtikas grozu. Viņa ieraudzīja Megrē tikai tai brīdī, kad gāja viņarn garām. Milzīgais siluets, kas nekustīgi bija picplacis sienai, vēja slaucītajā ielā, sievieti tā pārbiedēja, ka viņa metās skriet.

Viņa noteikti strādāja kādā no piekrastes augšējām villām. Pēc dažām minūtēm līkumā parādījās vīrietis, no tālienes aplūkoja Megrē, tad viņam pievienojās sieviete, un abi atgriezās atpakaļ mājās.

Situācija bija smieklīga. Komisārs zināja, ka tikai vienā no desmit gadījumiem šādai viņa sardzei varētu būt jēga.

Un tomēr viņš palika uz vietas, vadoties pēc neskaidra dzinuļa, ko viņš pat nevarētu saukt par priekšnojautu.

Tā drīzāk bija viņa paša teori ja, ko viņš, starp citu, nekad nebija attīstījis un kas viņa prātā nebija noformulējusies līdz galam, to viņš pie sevis sauca par plaisas teoriju.

Katrā ļaundarī, katrā bandītā ir cilvēks. Eet pamatā tomēr ir spēlmanis, pretinieks, un tieši to grib ieraudzīt policija, un tam tā arī uzbrūk.

Noticis noziegums vai izdarīts kāds likumpārkāpums? Cīņa sākas, vadoties pēc vairāk vai mazāk objektīviem datiem. Tas ir uzdevums ar vienu vai vairākiem nezināmajiem, ko prāts mēģina atrisināt.

Megrē rīkojās tāpat kā citi. Tāpat kā citi, viņš izmantoja tās pašas

metodes, ko Bertijons, Reiss, Lokārs bija likuši policijas rokās un kas sastāda veselu zinātni.

Bet viņš meklēja, gaidīja, uzmanīja galvenokārt plaisu. Citiem vārdiem sakot, brīdi, kad spēlmanī parādās cilvēks.

“Mažestikā” viņa priekšā bija spēlmanis.

Bet šeit viņš nojauta ko citu. Mierīgā un kārtīgā villa neiederējās tajā cīņā, kurā piedalījās Pēteris Latvietis. Galvenokārt jau šī sieviete un bērni, ko viņš bija redzējis un dzirdējis, — tie piederēja citai materiālajai un morālajai lietu kārtībai.

Un tāpēc viņš gaidīja. Kaut ari sliktā garastāvoklī, jo pārmēru mīlēja savu lielo čuguna krāsni un kabinetu ar putojoša alus glāzēm uz galda.

Kad viņš bija sācis sardzi, bija mazliet pāri desmitiem. Un nu bija pusviens, kad iečirkstējās soļi uz celiņa oļiem alejā; atvērās vārtiņi, kas tika atdarīti precīzām, ātrām kustībām, un desmit metru atstatumā no komisāra parādījās stāvs.

Vieta neļāva Mcgrē atkāpties. Un tā viņš palika uz vietas — nekustīgs, drīzāk inerts, atbalstījies uz kājām, ko cieši ietvēra slapjās bikses. Cilvēks, kas iznāca no villas, bija ģērbies trūcīgā lietusmētelī ar jostu un uzslietu apkakli. Galvā bija pelēka žokejcepure.

Apģērbs viņu darīja ļoti jaunu. Rokas kabatās sabāzis, uzrauktiem un trīcošiem pleciem straujās temperatūras maiņas dēļ viņš devās lejup pa nogāzi.

Viņam vajadzēja paiet komisāram garām kāda metra atstatumā. Un tieši šo bridi viņš izvēlējās, lai palēninātu gaitu, izvilktu no kabatas cigarešu paciņu un aizsmēķētu.

Varētu domāt, ka viņš rūpējās par to, lai apgaismotu savu seju un ļautu policistam to aplūkot!

Megrē ļāva vīrietim noiet vēl kādus soļus, tad, uzacis saraucis, devās ceļā, sekodams viņam pa pēdām. Pīpe bija apdzisusi. Visa viņa būtne izteica neapmierinātību un tai pašā laikā nepacietīgu vēlēšanos saprast.

Jo cilvēks lietusmētelī bija līdzīgs Pēterim Latvietim un nebija! Tas pats augums — apmēram metrs un sešdesmit deviņi centimetri. Arī vecums apmēram tāds pats, kaut arī, šādi apģērbies, viņš izskatījās drīzāk pēc divdesmit sešus nekā trīsdesmit divus gadus veca vīrieša.

Piedevām viņš atbilda arī izskata vārdiskajam aprakstam, kuru Mcgrē zināja no galvas un kura teksts bija viņa kabatā.

Un tomēr tas bija cits cilvēks! Piemēram, acīs bija neskaidra, nostalģiska izteiksme. Pelēkums bija gaišāks, it kā acu zīlītes būtu izmazgājis lietus.

Viņam nebija mazo Ūsiņu — gaišo, zobbirstveidlgo Ūsiņu. Bet ne jau tas vien bija viņu pārvērtis.

Megrē ievēroja vēl citas detaļas. Viņa apģērbs ne ar ko neatgādināja tirdzniecības flotes virsnieku. Tas nesaderējās ari ar villu, ar to buržuāzisko un pārtikušo dzīvi, ko tā izelpoja.

Kurpes bija nolietotas, papēži nošķiebti. Tā kā vīrietis, vairīdamies no dubļiem, parāva uz augšu bikšu staras, komisārs ieraudzīja pelēkas kokvilnas zeķes — zaudējušas krāsu, rupji salāpītas.

Lietusmētelis bija nosēts neskaitāmiem traipiem. Viss kopumā atbilda tam tipam, ko Megrē pazina jau sen: tas bija Eiropas klaidoņa tips, kas gandrīz vienmēr nācis no Austrumiem, mitinās visdraņķīgākajās Parizes mēbelētajās istabās, dažreiz pārguļ stacijā, reti izbrauc uz provinci, ceļo trešās klases vagonā vai par zaķi uz pakāpieniem vai prečvi vilcienos.

Par to pārliecināties varēja pēc dažām minūtēm. Fekānā tādu īsti pretīgu ūķu nemaz nav. Vienīgi aiz ostas ir divi vai trīs netīri bistro, kuros iegriežas krāvēji un dažkārt arī zvejnieki.

Desmit metru atstatumā no tiem ir pieņemama, tīra un gaiša kafejnīca.

Tā nu vīrietis lietusmētelī pagāja garām pēdējai bez apstāšanās, gluži dabiski iegāja visaizdomīgākajā no bistro un atstutējās ar elkoni pret leti ar tādu žestu, kas Megrē nevarēja pievilt.

Tas bija familiārs, parasts salašņas žests. Lai kā komisārs gribētu to imitēt, viņam tas neizdotos.

Arī viņš ienāca. Vīrietis bija pasūtījis kaut kādu absinta imitāciju un palicis stāvam uz vietas, neko nesakot, tukšām acīm, vienaldzīgs pret Megrē, kas stāvēja viņam blakus.

Apģērba atvērumā policists ieraudzīja nosmulētu veļu. Ari to nav iespējams imitēt! Krekls, apkaklīte, kas no ilgās nēsāšanas bija nodilusi un izskatījās pēc auklas, tikuši valkāti bez mainīšanas jau nedēļām. Un Dievs zina, kur viņš bija gulējis! Tur nebūs bijis silti. Drīzāk gan lijis lietus.

Uzvalks nebija bez elegances piedevas, bet tam bija tās pašas zīmes, pēc kurām varēja spriest par netīriem klaiņojumiem pa netīrām vietām.

—    Vēl!

Glāze bija tukša. Krodzinieks to atkal piepildīja un pasniedza ari Megrē glāzīti šņabja.

—   Ak tad jūs atkal esat šai pusē?…

Vīrietis neatbildēja, vienā rāvienā izmeta savu aperitīvu, tāpat kā bija izmetis pirmo, un, atstūmis glāzi nost, deva zīmi, lai piepilda vēl.

—    Vai kaut ko ēdīsiet?… Man ir siļķe etiķī…

Megrē bija iekārtojies pie mazas krāsniņas, pret kuru viņš pavērsa muguru, spīdošu kā lietussargs. Krodzinieks nelikās samulsis. Uzmetis acis komisāram, viņš atsāka, vērsdamies pie klienta lietusmētelī:

—    Starp citu! Pagājušonedēļ pie manis bija kāds jūsu līdzpilsonis… Arhangeļskas krievs… Viņš bija uz zviedru trīsmastnieka, kam vētras dēļ bija jāiebrauc ostā… Viņam nu gan nebija laika pļēgurot, ka cs jums saku!… Viņiem bija jāstrādā pēc vella… Buras saplēstas, divas rājas salauztas un viss šitas trakums…

Otrs, kas bija ticis pie ceturtā absinta, cītīgi dzēra. Krodzinieks piepildīja glāzi, tiklīdz tā bija tukša, un katrreiz uzmeta sazvērnieka aci Megrē.

—    Kas attiecas uz kapteini Svānu, viņš nav atgriezies kopš tās reizes, kad cs jūs redzēju…

Komisārs nodrebēja. Cilvēks lietusmetelī, izmetis piektās glāzes saturu, grīļīgā gaitā tuvojās krāsnij, uzgrūdās Megrē un izstiepa rokas pret siltumu.

—    Dodiet ar man vienu siļķi.,, — viņš noteica.

V īņam bija diezgan izteikts akcents — krievu, cik policists varēja spriest.

Tur viņi bija — viens otram blakus, viens pret otru, varētu teikt. Vairākas reizes vīrietis pārbrauca ar roku pār seju, un viņa acis kļuva aizvien duļķainākas.

—    Kur mana glāze? — viņš nepacietīgi izsaucās.

To viņam vajadzēja ielikt rokā. Dzerdams viņš skatījās uz Megrē stingu skatienu un riebumā saviebās.

Šāda sejas izteiksme izteica visu! Un, lai vēl vairāk apstiprinātu savas izjūtas, viņš trieca glāzi pret zemi, pieturējās pie krēsla atzveltnes un norūca kaut ko svešā valodā.

Krodzinieks, mazliet satraucies, izrīkojās tā, lai viņam būtu jāpienāk pie Mcgrē. Gribēdams runāt klusi, tomēr tā, lai krievs sadzirdētu katru viņa vārdu, viņš teica:

—   Nepievērsiet uzmanību! Viņš vienmēr ir tāds.

Vīrietis iesmējās neartikulētiem dzērāja smiekliem. Viņš nošļuka uz krēsla un palika nekustīgs līdz tam bridim, kad tam starp elkoņiem uz galda piestūma marinētu siļķi.

Krodzinieks papurināja viņu aiz pleca.

—   Ēdiet! Tas jums nāks par labu…

Iereibušais vēlreiz iesmējās. Izklausījās drīzāk kā rūgts klepus. Viņš pagriezās, lai ar acīm sameklētu Megrē un aplūkotu to ar izaicinājumu, un nogrūda šķīvi ar siļķi zemē.

—   Dzert!…

Saimnieks pacēla rokas pret debesīm, tad norūca kā atvainodamies:

—   Ak šitie krievi!

Un viņš pagrozīja rādītājpirkstu pie deniņiem.

♦     * *

Megrē savu katliņcepuri bija atgrūdis uz pakauša. No viņa drēbēm izdalījās pelēka migla. Viņš bija ticis tikai līdz otrajai šņabja glāzei.

—    Iedodiet man vienu siļķi! — Megrē lūdza.

Viņš patlaban to ēda ar maizi, kad krievs ļenganām kājām piecēlās, pameta skatienu apkārt, it kā nezinādams, ko darīt, un iesmējās trešoreiz, veroties Megrē.

Tad viņš aizklumburoja līdz kasei, paņēma no plaukta glāzi un izvilka no alvas tovera pudeli, kur tā mirka aukstajā ūdenī.

Viņš pats sev ielēja, nemaz neskatīdamies, ko paņēmis, un, mēli klakšķinādams, izdzēra.

Beidzot viņš izvilka no kabatas simtfranku banknoti.

—   Vai pietiek, salašņa?… — viņš uzjautāja krodzinieku.

U n pameta naudu gaisā. Saimniekam tā bija jāizzvejo no izl ietnes.

Krievs raustīja duivju rokturi, kas negribēja vērties. Un gandrīz jau izcēlās kautiņš, jo krodzinieks gribēja klientam palīdzēt, bet tas viņu ar elkoņiem grūda nost.

Beidzot lietusmētelis izspraucās lietū un miglā un devās pa peronu stacijas virzienā.

—   Tas tik ir numurs! — uzelpoja krodzinieks, saņemdams no Megrē samaksu.

—   Vai viņš bieži nāk?

—   Laiku pa laikam… Vienreiz viņš te pavadīja nakti, uz sola, kur jūs sēžat… Tas ir krievs!… Krievu matroži, kas Fekānā bija tai pašā dienā, kad viņš, man to teica… Liekas, ka viņam ir laba izglītība… Vai redzējāt viņa rokas?…

—    Vai jums nešķiet, ka viņš ir līdzīgs kapteinim Svānam?…

—    Ak jūs viņu pazīstat?… Protams!… Bet ne tik ļoti, lai vienu noturētu par otru… Un tomēr!… Es ilgi domāju, ka viņi ir brāļi…

*   * *

Kādā līkumā bēškrāsas stāvs pazuda, Megrē sāka soļot ātrāk.

Viņš krievu panāca brīdī, kad tas gāja iekšā stacijas trešās klases uzgaidāmajā telpā un nokrita uz sola, atkal saņēmis galvu abās rokās.

Stundu vēlāk viņi bija iekārtojušies vienā kupejā kopā ar kādu Ivto lopu tirgotāju, kas ņēmās Megrē stāstīt visādus atgadījumus normandiešu izloksnē un laiku pa laikam iegrūda ar elkoni, lai pievērstu uzmanību viņu kaimiņam.

Krievs pamazām slīdēja uz sānu un beidzot sabruka uz sola — bālu, pie krūtīm piespiestu seju, puspavērtu muti, no kuras dvakoja alkohols.

VI “PIE SICĪLIJAS KARAĻA”

Krievs pamodās Breotē un pēc tam vairs negulēja. Ekspresis Havra—Parizc bija kā piebāzts. Megrē un viņa ceļabiedrs palika gaitenī, katrs pie sava loga, un skatījās garāmslīdošajā neskaidrajā ainavā, ko mazpamazām pārklāja nakts.

Vīrs lietusmētelī ne reizi neizrādīja satraukumu par policista klātbūtni. Pat Senlazāra stacijā viņš nemēģināja izmantot drūzmu, lai izspruktu.

Gluži pretēji, viņš lēnām nokāpa pa kāpnēm un, pamanījis, ka cigarešu paciņa izmirkusi, nopirka tabakas kioskā jaunu un grasījās jau iet bufetē, bet tad pārdomāja un sāka slāt pa trotuāru, kājas pa zemi vilkdams. Viņa stāvā bija skumji raudzīties, tik ļoti tas pauda pilnīgu atstumtību, tādas bezcerības pazīmes, ka liekas — tas vairs ne uz ko nespēj reaģēt.

*     * *

No Senlazāra stacijas līdz mērijai ir tālu. Jāiet cauri visam pilsētas centram, un laikā starp sešiem un septiņiem vakarā gājēji viļņiem gāžas pa trotuāriem, mašīnas plūst pa ielām tikpat noteiktā ritmā kā asinis pa artērijām.

Vājiem pleciem, jostasvieiā iežmiegtā lietusmētelī, kas notraipīts dubļiem un taukiem, kurpēs ar nošķiebtiem papēžiem viņš kūlās pa apgaismotajām ielām, drūzmā grūstīts un stumdīts, bet ne reizi nedz apstājās, nedz pagriezās.

Viņš gāja pa īsāko ceļu — pa 4. septembra ielu caur hallēm, kas norādīja, ka viņš pazīst šo maršrutu.

Viņš nonāca Parīzes “geto”, kura kodolu veido Rozjē iela, pagāja garām bodītēm ar uzrakstiem idišā, košerētās gaļas tirgotavām, vitrīnās izliktajām macēm.

Pagriezienā pie gara un tumša gaiteņa, kas līdzinājās tunelim, kāda sieviete gribēja viņu paņemt aiz rokas, bet tūlīt atlaida vaļā, pirms viņš bija teicis kādu vārdu. Laikam viņa izskats atstāja zināmu iespaidu.

Beidzot viņš atradās Sicīlijas Karaļa ielā, tā bija neregulāra, strupceļiem, mazām ieliņām un trokšņainiem pagalmiem apņemta, pa pusei žīdu, pa pusei poļu kolonija, un divsimt metru tālāk viņš ienira viesnīcas durvīs.

#     * *

Fajansa burti vēstīja: “Pie Sicīlijas karaļa”.

Zemāk varēja lasīt uzrakstus ebreju, poļu un citās nesaprotamās valodās, liekas, ka krieviski ari.

Blakus atradās būvlaukums, kur vīdēja kādas celtnes paliekas, kas bija atbalstītas ar baļķiem.

Visu laiku lija. Bet vējš šajā ejā nevarēja iekļūt.

Megrē izdzirda troksni — viesnīcas trešajā stāvā kāds strauji aizvēra logu. Tikpat nešaubīgi kā pirmīt krievs viņš gāja iekšā.

Gaitenī nebija durvju. Tikai kāpnes. Starpstāvā atradās tāda kā stiklota būdiņa, kur ēda žīdu ģimene.

Komisārs pieklauvēja, un tā vietā, lai atvērtu durvis, tika pacelta lodziņa rūts. Izvēlās sasmakuša gaisa vilnis. Žīdam galvā bija melna benīte. Tuklā sieva nemitējās ēst.

—   Kas tur ir?

—   Policija! Kā sauc īrnieku, kas tikko kā ienāca?

Vīrs kaut ko norūca savā valodā, devās uzmeklēt atvilktnē netīru pierakstu grāmatu un, ne vārda nesakot, izgrūda to pa lodziņu.

Tai pašā mirklī Megrē sajuta, ka no neapgaismotā kāpņu laukumiņa kāds viņu novēro. Viņš strauji pagriezās un ieraudzīja paspīdam kādu aci desmit pakāpienus augstāk.

—   Istabas numurs?

—   Trīsdesmit otrais…

Viņš šķirstīja grāmatu un izlasīja:

“Fjodors Jurovičs, divdesmit astoņi gadi, dzimis Viļņā, melnstrādnicks, un Anna Gorskina, divdesmit pieci gadi, dzimusi Odesā, bez nodarbošanās.”

Zīds bija atgriezies savā vietā un ēda kā cilvēks, kura sirdsapziņa ir tīra. Megrē pabungojapa stiklu. Viesnīcnieks lēni, negribīgi piecēlās.

—   Cik ilgi viņš jau dzīvo šeit, viesnīcā?

—    Apmēram trīs gadus.

—    Un Anna Gorskina?

—    Viņa jau te bija pirms viņa… Varbūt gadus četrus ar pusi…

—   No kā viņi pārtiek?

—   Jūs jau lasījāt… Viņš ir strādnieks.

—    Skat tik! — izmeta Megrē tādā balsī, ka ar to pietika, lai mainītos sarunu biedra attieksme.

—     Pārējais uz mani neattiecas, vai ne? — viņš ierunājās kā iesmērēts. — Viņš maksā regulāri. Viņš nāk un iet, un mans amats jau nav viņu izsekot…

—    Vai pie viņa kāds nāk?

—    Reizēm… Man ir vairāk nekā sešdesmit iemītnieku, un es nevaru pagūt viņus uzmanīt… Ja reiz viņi neko sliktu nedara!… Starp citu, ja jūs esat no policijas, jums šī māja ir jāpazīst… Mana pierakstu grāmata vienmēr ir bijusi kārtībā… Brigadieris Vernuijē pateiks… Viņš te katru nedēļu ienāk…

Megrē piepeši pagriezās un izmeta:

—    Kāpiet zemē, Anna Gorskina!

Kāpnēs atskanēja viegls troksnis, tad soļi. Beidzot gaismas starā ienāca sieviete.

♦     * *

Viņa likās vecāka par divdesmit pieciem gadiem, nekā bija norādīts sarakstā. Neapšaubāmi, viņa piederēja pie savas tautības. Kā daudzas žīdietes šajos gados, viņa bija patukla, nezaudējusi tomēr zināmu pievilcību. Ļoti tumšās, mirdzošās acis ar baltajiem acu kaktiņiem bija ievērības cienīgas.

Bet pārējā viņas būtnes daļā bija kaut kas nevīžīgs, kas bojāja šo iespaidu. Melni, taukaini, neķemmēti mati krita uz kakla biezās cirtās. Viņa bija ģērbusies nolietotā rītakleitā, kuras pavērumā varēja saskatīt veļu.

Zeķes bija atrotītas zem pārāk smagajiem ceļgaliem.

—   Ko jūs darījāt kāpņu telpā?

—   Es te esmu mājās…

Megrē uzreiz saprata, ar kāda tipa sievieti viņam ir darīšana. Dedzīga un aizvainota viņa meklēja cīņu. Tādas sievietes pat pie mazākās izdevības provocē skandālu, saceļ kājās visu māju, kliedz spalgā balsī un, bez šaubām, izgāž visneiedomājamākos apvainojumus.

Varbūt viņa domā, ka ir neuzveicama? Katrā gadījumā viņa skatījās ienaidniekā izaicinošu skatienu.

—   Jūs varētu labāk parūpēties par savu mīļāko…

—   Tā ir mana darīšana…

Viesnīcnieks aiz mazā lodziņa šūpoja noskumušo un nosodošo seju — no kreisās uz labo, no labās uz kreiso pusi, bet viņa acis smējās.

—    Kad Fjodors nojums aizgāja?

—    Vakar vakarā… Vienpadsmitos…

Viņa meloja! Tas bija acīm redzams! Bet tiešs uzbrukums te neko nelīdzētu. Tad jau labāk vajadzētu stingri saņemt viņu aiz pleciem un aizvest uz aresta namu.

—    Kur viņš strādā?

—    Kur viņam patīk…

Un viņas krūtis zem slikti sakārtotās rītakleitas drebēja. Mute bija savilkta nejaukā, nicīgā grimasē.

—    Ko policijai vajag no Fjodora?

Megrē klusu noteica:

—   Tinieties augšā…

—   Tad, kad man gribēsies! Man nav jāklausa jūsu pavēlēm…

Kāpēc gan atbildēt un radīt grotesku incidentu, kas varētu tikai

kaitēt izmeklēšanai?

Megrē aizvēra reģistrācijas grāmatu un pasniedza viesnīcniekam.

—  Kārtībā, vai ne?—tas ieteicās, devis zīmi jaunajai sievietei, lai stāv klusu.

Bet viņa palika līdz galam, delmus gurnos iecirtuši, puse ķermeņa bija gaismā, kas nāca no būdiņas, otra puse tumsā.

Komisārs uzlūkoja viņu vēlreiz. Sievišķis izturēja skatienu un piedevām noburkšķēja:

—   O! Ir nu gan man bail no jums…

Viņš paraustīja plecus un nokāpa lejā pa trepēm, pieskardamies krītainajām sienām.

*     * *

Koridorā Megrē uzskrēja diviem poļiem kreklos bez apkaklītēm, un tie, viņu ieraugot, aizgrieza prom galvas. Iela bija slapja, bruģakmeņos atspoguļojās apkārtējās mājas.

Visos kaktos, visos ēnainajos nostūrlšos, aklajās ejās, gaiteņos varēja nojaust cilvēku ņudzēšanu, slēptu, kaunpilnu dzīvi. Ēnas slīdēja gar sienām. Bodnieki pārdeva preces, kura nosaukumi bija frančiem sveši.

Bet mazāk kā simt metru attālumā bija Rivolī un Sentantuāna ielas

—    platas, gaišas, ar tramvajiem, vitrīnām un policistiem…

Mcgrē saķēra aiz pleca garāmskrejošu zēnu, kura ausis izskatījās pēc kāpostlapām.

—    Uzmeklē man kādu policistu Scnpola laukumā…

Bet zellis skatījās viņā izbiedētām acīm un atbildēja kaut ko nesaprotamu. Viņš ne vārda neprata franciski!

Komisārs griezās pie kāda lupatlaša:

—   Še tev simt sū… Aiznes šito lapiņu Senpola laukuma kruķim…

Klaidonis saprata. Pēc desmit minūtēm ieradās policists uniformā.

—Piezvaniet uz policiju, lai man nekavējoties atsūta inspektoru… Difūra, ja iespējams…

Vēl kādu pusstundu viņš staigāja šurpu turpu. Ļaudis gāja viesnīcā iekšā. Citi gāja ārā. Bet trešā stāva otrajā logā pa kreisi joprojām dega gaisma.

Uz sliekšņa parādījās Anna Gorskina. Virs rītakleitas viņa bija uzvilkusi zaļganu mēteli. Cepures viņai nebija un, neskatoties uz lietu, kājās bija sarkana satīna sandales.

Šļakstinādamās viņa šķērsoja ielu. Mcgrē ieslēpās ēnā.

Viņa iegāja kādā bodītē, no kuras iznāca pēc dažām minūtēm ar neskaitāmām baltām paciņām un divām pudelēm rokās, un pazuda mājā.

*     * *

Beidzot ieradās inspektors Difūrs. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs un diezgan tekoši runāja trīs valodās, un tas cēla viņa vērtību, neskatoties uz māniju sarežģīt visvienkāršākās lietas.

No vulgāras ielaušanās vai kabatas zādzības Difūrs pamanījās izveidot tik mistisku drāmu, ka pats tajā saputrojās.

Bet precīzu uzdevumu veikšanai, tādu kā uzmanīšana vai izsekošana, viņš lieliski noderēja, pateicoties savai neiedomājamajai izturībai.

Megrē viņam izstāstīja Fjodora un viņa mīļākās pazīmes.

—Es pie tevis atsūtīšu kolēģi. Ja viens no abiem iznāk ārā, tu seko viņam, bet kādam jāpaliek postenī šeit… Saprati?

—   Vai tā vēl joprojām ir “Ziemeļu Zvaigznes” lieta?… Mafijas darbs, vai nav tiesa?

Komisārs labāk devās prom. Pēc ceturtdaļstundas viņš ieradās Orfevras krastmalā, aizsūtīja pie Difūra kolēģi un tad noliecās pie krāsns, lādēdams Žanu, kam nebija izdevies čugunu nokaitēt sarkanu.

Izmirkušais mētelis pavisam stīvi karājās uz pakaramā, vēl arvien saglabādams viņa plecu fonnu.

—   Sieva nav zvanījusi?

—   Jā, šorīt… Mēs viņai teicām, ka jūs esat komandējumā…

Pie tā viņa bija pieradusi. Megrē zināja, ka, viņam atgriežoties mājās, sieva tikai noskūpstīs viņu, pacilās pie plīts katlus un piepildīs šķīvi ar kādu smaržojošu ragū. Augstākais, ko viņa uzdrīkstēsies, — bet tikai tad, kad viņš būs pie galda, — zodu atbalstījusi rokās, uzlūkos viņu un pavaicās:

“Kā iet?”

Pusdienas laikā vai pulksten piecos — ēdiens vienmēr būs gatavs.

—   Kur Toranss?… — viņš pajautāja Žanam.

—   Viņš zvanīja septiņos no rīta…

—   No “Mažestika”?

—   Nezinu. Viņš jautāja, vai jūs esot izgājis.

—   Un pēc tam?

—  Viņš atkal zvanīja piecos un desmit minūtēs pēcpusdienā. Viņš lika jums pateikt, ka gaida.

Megrē kopš rīta nebija ēdis neko citu kā vien siļķi. Viņš dažus mirkļus pastāvēja pie uguns, kas sāka rūkt, jo pietika ar vienu viņa rokas mājienu, lai aizdegtos pat visspītīgākās ogles.

Tad viņš smagnēji devās pie skapja, kurā atradās emaljēta bļoda, dvielis, spogulis un koferis. Viņš izvilka koferi istabas vidū, noģērbās, uzvilka sausas drēbes, tīru veļu, tad vilcinoties pārvilka ar roku pār neskūto zodu.

—   Vā!…

Viņš uzmeta ugunij, kas tik labi kurējās, nožēlas pilnu skatienu, novietoja tās tuvumā divus krēslus un uz tiem rūpīgi izkārtoja slapjās drēbes. Uz galda bija palikusi iepriekšējās nakts sviestmaize, to viņš apēda, kājās stāvēdams, jau gatavs iziešanai. Vienīgi alus vairs nebija. Rīkle bija mazliet izkaltusi.

—Ja kas notiek, es esmu “Mažestikā”,—viņš noteica Žanam. — Lai man piezvana.

Un beidzot viņš atļāvās iekrist taksometra sēdeklī.

VII

TREŠAIS STARPBRĪDIS

Mcgrē savu kolēģi Toransu neatrada vis hallē, bet pirmā stāva numurā, kur bija klāts lielisks vakariņu galds. Brigadieris pameta ar acīm.

—    To jau pārvaldnieks!… — Toranss paskaidroja. — Viņam labāk patīk redzēt mani šeit nekā lejā… Viņš mani gandrīz vai lūdza pieņemt šo istabu un smalkos ēdienus, ko man te pasniedz…

Viņš runāja klusi un norādīja uz durvīm.

—   Mortimeri ir blakus…

—   Vai Mortimcrs atgriezās?

—   Ap sešiem rītā, slapjš, dubļains, dusmīgs, visas drēbes ar kritu vai kaļķiem…

—   Ko viņš sacīja?

—   Neko… Viņš gribēja tikt līdz istabai nepamanīts. Bet viņam pateica, ka sieva gaida bārā. Tā tiešām bija taisnība!… Beigās viņa bija ielūgusi kādu brazīliešu pāri… Bārs bija palicis atvērts tikai viņu dēļ… Kundze bija drausmīgi sadzērusies…

—    Un tad?

—   Viņš nobālēja. Sašķieba lūpas. Sausi sasveicinājās ar brazīliešiem, tad sakampa sievu aiz rokas un aizvilka, ne vārda neteicis. Es domāju, ka viņa nogulēja līdz četriem pēcpusdienā, jo līdz tam laikam viņu istabā nebija ne troksnīša… Tad es izdzirdēju čukstus… Mortimers piezvanīja, lai uznes avīzes…

—   Vai avīzēs jau neraksta par mūsu lietu?

—   Nē! Avīzes klausa mūsu norādījumiem. Bija tikai īsa ziņa par “Ziemeļu Zvaigznē” atrasto līķi un ka policijai ir aizdomas par pašnāvību…

—    Un kas vēl?

—Viesmīlis viņiem uznesa citronu sulu. Sešos Mortimers apmeta līkumu pa halli, divas vai trīs reizes ar norūpējušos izskatu pagāja man

garām. Viņš nosūtīja šifrētas telegrammas uz Ņujorku bankai un savam sekretāram, kas jau kādas dienas uzturas Londonā…

—    Tas viss?

—Patlaban viņi beidz vakariņot. Austeres, cepts cālis, salāti. Man par visu ziņo. Pārvaldnieks ir tik priecīgs, ka ieslēdzis mani šeit, ka gatavs rauties vai pušu, lai tikai man izpatiktu. Un nu man tikko paziņoja, ka Mortimeriem rezervētas vietas Zimnāza teātrī. “Epopeja”. Četri cēlieni, nezinu, kas ir autors…

—    Un kas ir ar Pētera numuru?

—    Nekā! Neviens nav nācis. Es aizslēdzu durvis un iestūmu atslēgas caurumā vaska gabaliņu, tā ka tur nevar ieiet, man nezinot…

Megrē bija paķēris cāļa stilbiņu, ko viņš nekautrēdamies ņēmās ēst, visu laiku veltīgi meklēdams neesošu krāsni. Beigās viņš apsēdās uz radiatora un ievaicājās:

—   Nekā dzerama nav?

Toranss viņam ielēja glāzē lielisku Burgundijas baltvīnu, ko Megrē kāri izdzēra. Tai pašā brīdī pie durvīm kāds paskrubinājās, un ar sazvērniecisku sejas izteiksmi ienāca apkalpotājs.

—     Pārvaldnieks lūdza pateikt jums, ka Mortimera kungs un kundze pasūtījuši automašīnu.

Megrē paskatījās uz ēdamlietām nokrauto galdu, tāpat kā savā kabinetā bija pievērsis nožēlas pilnas acis krāsnij.

—   Es iešu, — viņš skumji noteica. — Palieciet šeit.

Pie spoguļa viņš nedaudz sakārtojās, noslaucīja lūpas un zodu. Mirkli vēlāk taksometrā viņš jau gaidīja, kad Mortimeri-Livingstoni ieņems vietas savā limuzīnā.

*     * +

Viņi tūlīt ari parādījās: viņš — ģērbies melnā mētelī, kas slēpa apģērbu, viņa — ieritinājusies zvērādās kā iepriekšējā vakarā.

Misis Mortimere laikam bija sagurusi, jo vīrs viegli pieturēja viņu zem elkoņa. Mašīna sāka braukt bez mazākā trokšņa.

Megrē, iepriekš nezinādams, ka Žimnāza teātri ir pirmizrāde, gandriz netika tur iekšā. Municipālā gvarde stāvēja kaujas gatavībā pie ieejas. Ziņkārīgie, neskatoties uz lietu, raudzījās, kā ielūgtie viesi kāpj laukā no mašīnām.

Komisāram nācās prasīt pēc direktora, mīdīties gaiteņos, kuros viņš izcēlās kā traips, jo vienīgais bija žaketē.

Direktors bija drudžains, runājot viņš enerģiski žestikulēja.

—    Tā tikai vēl trūka! Jūs jau esat divdesmitais, kas man lūdz “vienu vietiņu”! Nav vairs vietu!… Un jūs pat neesat vakara ģērbā!…

Viņu sauca no visām pusēm.

—   Jūs taču redzat! Iedomājieties sevi manā ādā!…

Beigu beigās Megrē palika stāvvietā pie durvīm starp vietu ierādītājām un programmiņu pārdevējām.

Mortimeriem-Livingstoniem bija loža. Tajā sēdēja sešas personas, starp kurām viena bija princese un viens ministrs. Ļaudis nāca un gāja. Roku skūpsti. Smaidi.

Priekškars pacēlās, atklādams saules pielietu dārzu. Čšs! Čuksti. Soļu dipoņa. Beidzot atskanēja aktiera balss — vēl nedroša, bet pieņemdamās skaļumā, radot noskaņu.

Bet vēl joprojām nāca kavētāji. Un atkal atskanēja “čšs”! Kaut kur paspruka sievietes smiekli.

Mortimers vairāk nekā jebkad izskatījās pēc liela kunga. Fraka viņam piegulēja lieliski. Baltā krūteža izcēla viņa ādas ziloņkaula toni.

Vai viņš redzēja Megrē? Vai ari ne? Vietu ierādītāja atnesa tabureti, kurā komisāram bija jādalās ar melnā zīda kleitā tērptu dāmu, kas bija kādas aktrises māte.

Pirmais starpbrīdis, otrais. Šurpu turpu kustība ložās. Mākslota eksaltācija. Sveicieni, ko mija no ložām un partera.

Gaiteņos, foajē un pat peristilā dūca kā bišu stropā. Tika čukstēti vārdi — maharadžu, finansistu, valstsvīru, mākslinieku vārdi.

Mortimers trīs reizes izgāja no savas ložas, parādījās skatuves priekšā, tad parterā, sarunājās ar bijušo premjerministru, kura skanīgos smieklus varēja dzirdēt vēl divdesmit rindas tālāk.

Trešā cēliena beigas. Uz skatuves sviež ziedus. Ovācijas tieviņai aktrisei. Atvāžamo sēdekļu troksnis, kāju dipoņa uz parketa.

Kad Megrē pagriezās pret amerikāņu ložu, Mortimers-Livingstons bija pazudis.

*     * *

Ceturtais, pēdējais cēliens. Bridis, kad visi, kas vien varēja, kam bija uz to tiesības, devās aiz kulisēm aktieru un aktrišu telpās. Citi metās uz garderobi. Uztraucās par mašīnām un taksometriem.

Megrē zaudēja kādas desmit minūtes meklējumos pa teātra iekštelpām. Tad kailu galvu, bez lietussarga viņš izprašņāja ārā stāvošos

—    municipalitātes gvardus, izsūtāmo un policistus.

Beidzot viņš uzzināja, ka Mortimera olīvkrāsas mašīna tikko kā

aizbraukusi. Viņam parādīja vietu, kur tā bija stāvējusi,—pretī bistro, kuru parasti apmeklēja kontramarku pārdevēji.

Mašīna bija aizbraukusi uz Scnmartēna vārtu pusi. Amerikānis neesot paņēmis savas virsdrēbes garderobē.

Arā stāvēja skatītāju grupiņas. Ļaudis ieelpoja svaigo gaisu visur, kur vien varēja patverties no lietus.

Rokas kabatās sabāzis, dusmīgu grimasi sejā komisārs smēķēja pīpi. Atskanēja zvans. Ļaudis plūda atpakaļ zālē. Pat municipalitātes gvardi pazuda līdz ar viņiem, lai noskatītos pēdējo cēlienu.

Bulvāri izskatījās nesakopti, kā jau parasti vienpadsmitos vakarā. Lietus švīkas lukturu gaismā likās retākas. Kāds kinoteātris izmeta no savas rīkles ļaudis, tika apdzēstas ugunis un aizslēgtas durvis, vispirms gan savācot reklāmas dēļus.

Zem laternas ļaudis gaidīja autobusu. Kad tas pienāca, izcēlās strīds, jo vairs nebija brīvu vietu. Iejaucās policists, saķērās ar resnu, dusmīgu cilvēku un turpināja strīdēties vēl ilgi pēc autobusa aizbraukšanas.

Beidzot pie ietves pieslīdēja limuzīns. Līdzko tas nobremzēja, durtiņas atvērās. Mortimcrs-Livingstons bez mēteļa, kailu galvu veikli traucās augšup pa kāpnēm un ieslīdēja gaiteņu siltajā gaismā.

Mcgrē paskatījās uz šoferi: simtprocentīgs amerikānis, cietu sejas izteiksmi, izvirzītiem žokļiem, nekustīgi sastindzis savā livrejā.

Komisārs tikai pavēra vienas no polsterētajām durvīm. Mortimers stāvēja kājās savas ložas dziļumā. Sarkastisks aktieris izrunāja savus kā ar cirvi cirstos teikumus. Nolaidās aizkars. Ziedi. Aplausu šalkoņa.

Drūzma izejas virzienā, “čšs” saucieni. Aktieris pieteica autora vārdu, sagaidīja to skatuves priekšā, lai uzvestu skatuves vidū.

Mortimers skūpstīja un spieda rokas, atstāja simtfranku dzeramnaudu vietu ierādītājai, kas atnesa virsdrēbes.

Viņa sieva bija bāla, ar violetiem riņķiem ap acīm. Kad viņi abi bija iekāpuši mašīnā, sekoja šaubu brīdis.

Pāris strīdējās. Misis Livingstonc nervozi protestēja. Viņas vīrs aizsmēķēja cigareti un ar īsu, niknu žestu nodzēsa šķiltavas.

Beidzot viņš kaut ko ierunāja skaņu ierīcē, un auto sāka braukt, Megrē taksometrs tam sekoja.

*    * *

Bija pusviens naktī. Lafaijeta iela. Svētās Trīsvienības baznīcas baltās kolonnas apņēma sastatnes. Klišī iela.

Limuzīns apstājās Fontēna ielā iepretī Pikvika bāram. Šveicars, ģērbies zilā ar zeltu. Ģērbtuve. Pacēlās sarkana portjera, un uzplūda tango vilnis. Megrē ari iegāja iekšā, apsēdās pie galdiņa durvju tuvumā, kas laikam vienmēr bija brīvs, jo tam pāri gāja visi caurvēji.

Mortimeri bija iekārtojušies džeza orķestra tuvumā. Amerikānis pētīja ēdienkarti un sastādīja vakariņu programmu. Profesionāls dejotājs paklanījās viņa sievas priekšā.

Viņa dejoja. Livingstons uzkrītošā neatlaidībā tai sekoja ar acīm. Viņa pārmija dažas frāzes ar pārmēri, bet ne reizes nepagriezās uz tā stūraj>usi, kur atradās Megrē.

Šeit vakartērpos ģērbto viesu vidū bija arī daži ārzemnieki ielas drēbēs.

Komisārs ar žestu aizraidīja prostitūtu, kas gribēja apsēsties pie viņa galdiņa. Viņam priekšā patvarīgi tika nolikta pudele šampanieša.

Visur karājās serpentīni. Lidinājās vates bumbiņas. Viņšdabūjaar vienu pa degunu un nikni paskatījās uz vecu kundzi, kas bija viņam tēmējusi.

Misis Mortimere bija atkal ieņēmusi savu vietu. Dejotājs, mazliet paklejojis pa deju laukumu, devās uz izeju un aizdedzināja cigareti.

Pēkšņi viņš pacēla sarkanā samta portjeru un pazuda. Pagāja apmēram trīs minūtes, līdz Megrē ienāca prātā iziet apskatīties ārā.

Dejotāja vairs nebija.

Kļuva garlaicīgi un skumji. Mortimeri bagātīgi paēda: kaviārs, trifeles ar šampanieti, omārs amerikāņu gaumē un siers.

Misis Mortimere vairs nedejoja.

Megrē, kurš necieta šampanieti, dzēra maziem malkiem, lai dzesētu slāpes. Uz galda bija grauzdētas mandeles, ko viņš, par nelaimi, bija iekodis un kas uzdzina nevaldāmas slāpes.

Komisārs paskatījās rokaspulkstenī: divi naktī.

Kabarē pamazām tukšojās. Dejotāja savu numuru izpildīja ar vislielāko vienaldzību. Kāds piedzēries ārzemnieks ar trim sievietēm pie sava galda viens pats sacēla lielāku troksni nekā visi citi apmeklētāji kopā.

Dejotājs, kas tikai kādu stundas ceturksni bija uzkavējies ārā, pēc tam vēl uzlūdza dažas sievietes. Bet nu viss bija beidzies. Bija jaušams pagurums.

Misis Mortimerei bija svina krāsas seja un zilgani plaksti.

Viņas vīrs deva zīmi izsūtāmajam. Tika atnests kažoks, mētelis un cilindrs.

Megrē likās, ka dejotājs, stāvēdams pie saksofonista, raugās uz viņu un kaut ko satraukti stāsta.

Viņš pasauca zāles pārzini, kurš lika sevi gaidīt. Tā gāja zudumā daži mirkļi.

Kad beidzot komisārs varēja iet laukā, amerikāņu automobilis jau griezās ap Notrdamdeloretas ielu. Pie ietves stāvēja kāds pusducis taksometru.

Viņš devās pie viena no tiem.

Nosprakšķēja sauss šāviena troksnis, un Mcgrē pielika roku pie krūtīm, paskatījās apkārt, bet neko neieraudzīja, toties saklausīja soļus, kas attālinājās Pigala ielas virzienā.

Mcgrē paskrēja dažus metrus uz priekšu, it kā viņu rautu kāds neredzams spēks. Pieskrēja šveicars un satvēra viņu. No Pikvika bāra iznāca cilvēki, lai paskatītos, kas notiek. Viņu vidū Mcgrē saskatīja dejotāja saraukto seju.

VIII MEGRĒ VAIRS NESPĒLĒJAS

Šoferi, kas naktī strādā Monmartiā, pasažierus saprot no pusvārda un dažbrīd saprot ari tad, kad viņiem nesaka neko.

Brīdī, kad bija atskanējis šāviens, viens no taksistiem, kas stāvēja iepretī Pikvika bāram, gatavojās vērt vaļā savas mašīnas durvis, lai ielaistu Megrē. Viņš nezināja, kas ir klients. Vai viņš pēc gaitas noprata, ka darīšana ar policistu?

Pieskrēja pretējās ielas puses mazā bāra apmeklētāji. Pēc dažiem mirkļiem ap ievainoto bija vesels pūlis. Tad šoferis veikli metās palīgā šveicaram, kurš balstīja Megrē, bet nezināja, ko ar to iesākt. Un nepagāja ne pusminūte, kad automobilis attālinājās. Megrē gulēja uz spilveniem,

Auto braucakādas desmit minūtes, tad apstājāš tukšā ielā. Šoferis izkāpa, atvēra durvis un ieraudzīja, ka pasažieris sēž jau gandrīz normālā pozā, roku pabāzis zem žaketes.

—   Es redzu, ka nekas liels nav noticis, kā jau domāju. Uz kurieni jūs aizvest?

Mcgrē tomēr izskatījās satraukts, kaut ari ievainojums bija virspusējs. Ada uz krūtīm bija saplosīta. Lode bija slīdējusi gar ribu un izgājusi ārā pie lāpstiņas.

—   Uz policijas prefektūru…

Šoferis norūca kaut ko nesaprotamu. Pa ceļam komisārs pārdomāja.

—     Uz “Mažestiku”… Jūs mani izlaidīsiet pie dienesta ieejas Pontjē ielā…

Viņš bija pielicis pie brūces lodītē saveltu kabatlakatiņu un konstatēja, ka asinis pārstājušas tccēt.

Jo vairāk viņi tuvojās Parīzes sirdij, jo komisāra vaibsti pauda mazāk sāpju, toties vairāk nemiera.

♦     * *

Šoferis gribēja palīdzēt viņam izkāpt no taksometra. Mcgrē ar žestu viņu atraidīja un stingrā solī šķērsoja ietvi.

Šaurajā koridorā viņš aiz lodziņa atrada samiegojušos durvju sargu.

—    Vai nekas nav noticis?

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Bija auksts. Mcgrē atgriezās, lai samaksātu šoferim, kas pauda neapmierinātību, jo par savu veiklo izpalīdzēšanu saņēma tikai simt franku.

Megrē tāds, kāds viņš nupat bija, izskatījās iespaidīgs. Roka zem drēbēm joprojām spieda kabatlakatiņu pie krūtīm. Viens plecs bija uzraucies augstāk par otru, un, neskatoties uz visu, viņš tomēr centās velti nešķiest spēkus. Viņš jutās mazliet slābans. Dažbrīd viņam likās, ka viņš peld, un vajadzēja sakopot visus spēkus, lai saņemtos un atgūtu uztveres un kustību asumu.

Viņš devās pa dzelzs kāpnēm, kas veda uz augšējiem stāviem, atvēra kādas durvis un atradās koridorā, beidzot apmaldījās labirintā, nonāca citās kāpnēs — tieši tādās pašās kā iepriekšējās, bet ar citu numuru.

Viņš maldījās pa viesnīcas aizkulisēm. Laimīgā kārtā gadījās sastapt virtuves strādnieku ar baltu mici, un tas ar izbailēm raudzījās viņa klejojumos.

—   Aizvediet mani uz pirmo… Blakus mistera Mortimera istabai.

Bet pavārs nezināja klientu vārdus. Bez tam viņu bija iespaidojušas piecas asins švīkas, ko Megrē bija atstājis uz sejas, pārlaizdams tai ar roku.

Šis milzenis dienesta šaurajos gaiteņos ar melno, plecos uzmesto mēteli un pie krūtīm cieši piespiesto roku, kas izspīlēja vesti un žaketi, pavāru apstulbināja.

—   Policija! — nepacietīgi izmeta Megrē.

Viņš juta tuvojamies galvas reiboni. Brūce dedzināja, it kā tur kāds durstītu garas adatas.

Pavārs beidzot neatskatīdamies sāka soļot. Mazliet vēlāk Megrē kājas pieskārās tepiķim. Viņš saprata, ka ir atstājis dienesta telpas un atrodas viesnīcā. Komisārs skatījās uz istabu numuriem. Viņš atradās nepārskaitļu pusē.

Beidzot viņš uzgāja kādu apkopēju, kas izbrīnā viņu nopētīja.

—    Kur ir Mortimera istaba?

—   Lejā… Bet… jūs…

Viņš kāpa lejā pa trepēm, bet pa to laiku personāla vidū izplatījās baumas, ka pa viesnīcu kā spoks klīst dīvains, ievainots cilvēks.

Mcgrē uz mirkli piespiedās sienai, atstājot uz tās asins traipu, trīs mazas asins lāsītes nokrita arī uz paklāja.

Beidzot viņš ieraudzīja Mortimeru numuru un blakusistabu, kurā bija iekārtojies Toranss. Viņš grīļīgā gaitā sasniedza durvis, atgrūda tās…

—   Torans!…

Istaba bija apgaismota. Galds vēl joprojām bija apkrauts ar ēdieniem un pudelēm.

Megrē biezās uzacis saraucās kopā, veidojot vienu svītru. Viņš neredzēja kolēģi. Toties gaisā varēja just tādu kā slimnīcas smaku.

Viņš paspēra dažus soļus, joprojām grīļodamies. Un pēkšņi apstājās pie dīvāna.

No tā apakšas rēgojās melnā ādas apavā ģērbta kāja.

#     * *

Viņam vajadzēja saņemties, jo, tiklīdz viņš atņēma roku no ievainojuma, asinis sāka tecēt ar straumi.

Beidzot viņš paņēma dvieli, kas atradās uz galda, un pabāza to zem vestes. Smaka, kas valdīja istabā, uzdzina nelabumu.

Nedrošām kustībām viņš pacēla vienu dīvāna galu un pagrieza mēbeli uz divām kājām sānis.

To jau viņš gaidīja: tur gulēja Toranss — sačokurojies, izgrieztu roku, it kā viņam būtu salauzti locekļi, lai varētu ķermeni iebāzt šajā šaurajā slēpnī.

Sejas lejasdaļu sedza apsējs, bet tas nebija sasiets. Mcgrē nometās ceļos.

Vīsas viņa kustības bija mierīgas, pat lēnas — bez šaubām, viņa paša veselības stāvokļa dēļ. Roka vilcinājās pataustīt Toransa krūtis.

Un, kad tā tomēr bija sasniegusi sirdi, komisārs sastinga un nekustīgi palika uz paklāja, neatraujot acis no biedra.

Toranss bija miris! Nemanot Megrē mute sašķiebās. Dūre sažņaudzās. Un, acu zīlītēm aizmiglojoties, viņš aizslēgtās istabas klusumā izgrūda drausmīgu lamuvārdu.

Tas varētu likties groteski. Nē, tas bija briesmīgi! Traģiski! Šausminoši!

Megrē seja bija kļuvusi cicta. Viņš neraudāja. To viņš nebūtu spējis. Bet viņā bija tādas dusmas, tādas sāpes un vienlaicīgi arī izbrīns, ka viņa vaibsti izskatījās truli.

Toransam bija trīsdesmit gadu. Jau piecus gadus viņš strādāja tikai kopā ar komisāru.

Mute viņam bija vaļā, it kā viņš būtu pūlējies pēdējiem spēkiem ievilkt malku gaisa.

Augšējā stāvā kāds vilka nost kurpes, tieši virs mirušā.

Megrē paskatījās apkārt, ienaidnieku meklējot. Viņa elpa bija strauja.

Tā pagāja vairākas minūtes, un, kad komisārs piecēiās, viņš sajuta, ka paša organismā norisinājies acīm neredzams, slēpts process.

Viņš devās uz loga pusi, atvēra to un ieraudzīja tukšo Elizejas lauku brauktuvi. Viņš ļāva vēja pūsmai bridi atvēsināt pieri, tad devās paņemt apsēju, ko bija norāvis no Toransa sejas.

Tā bija damasta salvete ar “Mažestika” monogrammu. No tās vēl nāca iztvaikojuša hloroforma smaka. Megrē juta tukšumu galvā, kurā rosījās tikai dažas nesakarīgas domas, kas sāpīgi sadūrās viena ar otru šajā tukšumā.

Vēl reizi, kā to bija darījis gaiteņos, viņš atbalstīja plecu pret sienu, un viņa sejā pēkšņi bija lasāms bezgalīgs nogumms. Viņš likās novecojis, bezspēcīgs. Varbūt šai brīdī viņš izjuta vēlēšanos raudāt? Bet viņš bija pārāk liels, pārāk masīvs, veidots no pārāk cietas vielas.

Dīvāns bija sagriezts šķērsām, tas skāra nenovākto galdu, uz kura kādā šķīvī starp vistas kauliem mētājās cigarešu gali.

Komisārs pastiepa roku pēc telefona. Taču viņš tam nepieskārās, tikai nikni noklakšķināja pirkstus, atgriezās pie līķa un stingi to uzlūkoja.

Ar ironiju un rūgtumu viņš domāja par reglamentu, prokuratūru, formalitātēm, veicamajiem pasākumiem.

Vai tam bija kāda nozīme? Runa bija par Toransu! Tas bija tā, it kā tas būtu viņš pats!

Toranss bija savējais, kas…

Viņš atpogāja vesti tik drudžaini savā šķietamajā mierā, ka izrāva divas pogas. Un tad viņš kaut ko ieraudzīja, un viņa seja sastinga.

Uzkrekla tieši sirds centra vietābijamazsbrūnspunktiņš.

Ne lielāks par zirnī! Bija iztecējusi tikai viena asins lāsīte, kas bija sastingusi piespraužamās pērlītes lielumā.

Un Megrē aizmiglotām acīm savilka riebuma pilnu izteiksmi, ko nav iespējams aprakstīt.

Tas bija atbaidoši, un tajā pašā laikā tā bija kriminālveiklības augstākā virsotne! Viņam viss bija skaidrs! Viņš pazina šo paņēmienu, par kuru pirms dažiem mēnešiem bija lasījis vācu kriminoloģijas žurnālā.

Vispirms hloroformētais dvielis, kas divdesmit līdz trīsdesmit sekundēs padara upuri pretoties nespējīgu, un tad seko garā adata, ko slepkava bez steigas iedur starp divām ribām, meklējot sirdi, lai noplūktu dzīvību kā puķi — bez trokšņa un netīrības.

Pirms sešiem mēnešiem tieši tāds pats noziegums tika izdarīts Hamburgā,

Lode var netrāpīt mērķī vai ievainot. Megrē bija tam pierādījums. Tā nāk ar troksni, netīrību.

Adata, ko iedur nekustīga cilvēka sirdī, nogalina zinātniski, bez iespējamās kļūdas.

*     * *

Komisārs atcerējās kādu detaļu. Tai pašā vakarā, kad pārvaldnieks bija paziņojis par Mortimeru izbraukšanu, viņš ēda vistas stilbiņu, apsēdies uz radiatora, un, labsajūtas viļņa pārņemts, bija gatavs pats palikt viesnīcā, bet Toransu nosūtīt uz teātri.

Šī doma viņu uztrauca. Viņš ar samulsumu uzskatīja savu kolēģi, viņu bija pārņēmis vispārējs nelabums. Megrē pat nevarēja noteikt, vai tas radies no ievainojuma, pārdzīvojuma vai arī no hloroforma smakas.

Viņam pat nenāca prātā doma, ka vajadzētu sākt kārtīgu, secīgu izmeklēšanu.

Te taču bija Toranss! Toranss, ar kuru kopā viņš bija veicis visas pēdējo gadu izmeklēšanas! Toranss, kuram vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu, dot vienu zīmi, lai viņš saprastu!

Toranss, kura mute bija pavērta, lai ievilktu vēl mazliet skābekļa, lai dzīvotu par spīti visam. Un Megrē, nespēdams raudāt, jutās slims, noraizējies, kā nestu smagu nastu plecos, un nelabuma sajūta krūtīs pastiprinājās.

Viņš atkal piegāja pie telefona un runāja tik klusi, ka lūgumu nācās atkārtot divas reizes.

—    Prefektūru… Jā… Hallo!… Prefektūra… Kas pie aparāta?… Ko?… Taro?… Klausieties, mazais… Jūs skrieniet pie šefa… Jā, pie viņa… Pasakiet viņam… sakiet, lai viņš tūlīt brauc pie manis uz “Mažcstiku”… Tūlīt… Istaba… es nezinu numuru, bet viņu aizvedīs… Ko?… Nē, neko citu… Hallo… Ko jūs sakāt?… Nē, man nekas nav noticis…

Viņš uzkāra klausuli, jo kolēģis sāka izprašņāt, laikam juzdams, ka komisāra balss skan dīvaini un dotā pavēle ir vēl dīvaināka.

Kādu brīdi viņš palika nokārtām rokām. Viņš vairījās paskatīties uz to pusi, kur gulēja Toranss. Megrē ieraudzīja spogulī savu attēlu un konstatēja, ka asinis bija izsūkušās cauri dvielim. Tad ar lielām pūlēm viņš noģērba žaketi.

*   * *

Kad izmeklēšanas dienesta direktors pēc stundas viesnīcas kalpotāja pavadībā pieklauvēja pie durvīm, viņš ieraudzīja Megrē siluetu durvju šaurajā spraugā.

—   Jūs varat iet! — klusinātā balsī komisārs teica kalpotājam.

Un viņš atvēra tikai tad, kad vīrs bija pazudis. Tikai tad direktors

ieraudzīja, ka Megrē ķermeņa augšdaļa bija kaila. Vannas istabas durvis bija atvērtas. Uz grīdas bija sarkanīga ūdens peļķe.

—    Taisiet ātri ciet! — ieteicās komisārs, nebēdājot par amatu hierarhiju.

Brūce bija gara, krūšu labajā pusē uztūkusi. Bikšturi karājās uz gurniem.

Ar galvu Megrē norādīja uz stūri, kur bija Toranss, pielika pirkstu pie lūpām:

—    Čšs!…

Direktoram pārskrēja trīsas. Pēkšņi viņš satraukti ievaicājās:

—    Vai miris?

Megrē ar galvu pamāja.

—   Vai jūs man varat palīdzēt, šef?… — viņš nomurmināja drūmā

tonī.

—   Bet… jūs… tas ir nopietni…

—   Čšs!… Lode ir izgājusi cauri, tas ir galvenais!… Palīdziet man apsiet to ar galdautu…

Traukus viņš bija nolicis zemē uti galdautu pārgriezis uz pusēm.

—   Tā ir Latvieša banda… — viņš paskaidroja. — Es no viņiem izspruku. Bet mans Toranss neizspruka…

—   Vai jūs dezinficējāt brūci?

—   Ar ziepēm, tad ar joda tinktūru, jā…

—   Jūs domājat, ka…

—   Pagaidām ar to pietiek! … Adata, šef!… Viņi to nogalināja ar adatu, vispirms iemidzinot…

Šis vairs nebija tas pats agrākais Megrē. Šķita, ka viņš komisāru redz un dzird it kā caur tilla aizkaru, kas padara neskaidras aprises un skaņas.

—   Pasniedziet man kreklu…

Balss bez intonācijas. Apvaldītas, neprecīzas kustības. Seja bez izteiksmes.

—    Šurp bija jāatbrauc tieši jums pašam… Tad, kad ir runa par vienu no mums… Nemaz nerunājot par to, ka es negribētu, ka saceļas troksnis… Lai viņam atbrauc pakaļ tūlīt pat… Ne vārda avīzēm… Jūs taču uzticaties man, vai ne, šef?

Un tomēr viņa kaklā kaut kas nemanāmi drebēja. Tas aizkustināja sarunu biedru, un viņš saņēma Megrē roku.

—   Nu, nu, Megrē!… Kas ar jums notiek?

—   Nekas… Es esmu mierīgs, es jums zvēru… Man pat liekas, ka es nekad neesmu bijis tik mierīgs… Bet tagad šai lietā esmu tikai es un viņi… Jūs saprotat?…

Direktors palīdzēja viņam uzģērbt vesti un žaketi. Apsējā Megrē augums izskatījās deformēts—viduklis resns, auguma līnijas neskaidras, izskatījās, it kā viņam visapkārt būtu tauku spilventiņi.

Viņš apskatīja sevi spogulī un savilka seju ironiskā grimasē. Viņš lieliski izjuta sava izskata šļauganumu. Tas vairs nebija cietais, viengabalainais, varenais bluķis, kas mēdza nostāties pretī ienaidniekam.

Bālā seja ar sarkanajiem plankumiem likās pietūkusi, un zem acīm veidojās maisiņi.

—    Paldies, šef… Jūs domājat, ka Toransa gadījumā tas būtu iespējams?

—    Izvairīties no trokšņa, jā… Es brīdināšu prokuratūru… Es personiski parunāšu ar prokuroru.

—   Labi! Es atkal ķeršos pie darba…

To viņš teica, viegli sakārtodams savus izpūrušos matus. Tad piegāja pie Toransa ķermeņa un pavilcinājies pajautāja:

—    Vai es varu viņam aizvērt acis?… Es domāju, viņš labāk gribētu, ja tas būtu es…

Viņa pirksti drebēja. Labu laiku viņš tos paturēja uz mirušā plakstiem kā glāstīdams. Direktors, kļuvis nervozs, lūdza:

—   MegrēL.

Komisārs piecēlās un pameta pēdējo skatienu sev apkārt.

—   Uz redzi, šef… Nesakiet manai sievai, ka esmu ievainots…

Uz brīdi viņa stāvs piepildīja visu durvju rāmi. Izmeklēšanas

dienesta direktors gandrīz jau pasauca viņu atpakaļ, jo bija noraizējies.

Kara laikā viņa ieroču biedri pirms došanās uzbrukumā tāpat viņam bija teikuši ardievas — tādā pašā mierā, ar to pašu neizsakāmo maigumu.

Un viņi nekad vairs neatgriezās!

IX ALGOTAIS SLEPKAVA

Internacionālās bandas, kas specializējušās augsta mēroga krāpšanā, nogalina kādu reti.

Vaipat teikt, ka tās nenogalina nemaz, vismaz ne tos, ko nolēmušas atbrīvot no dažiem miljoniem. Tās zagšanā lieto zinātniskas metodes, un vairākums no to līdzdarboņicm ir džentlmeņi, kuru kabatās nav ieroču. Ja arī gadās kādu nogalēt, tad tas notiek, kārtojot savstarpējos rēķinus. Katru gadu kaut kur notiek viens vai divi noziegumi, kurus ir neiespējami atklāt. Visbiežāk upuris netiek identificēts un to apglabā ar vārdu, kurš parasti nav īstais. Šādos gadījumos runa ir par nodevēju vai par cilvēku, kuru runīgu padara alkohols un kurš izdara neapdomīgus soļus, vai arī runa ir par statistu, kura godkāre apdraud pārējo līdzdalībnieku drošību.

Amerikā—standartizācijas zemē—šīs eksekūcijas nekad neveic paši bandas locekļi. Tiek pieaicināti speciālisti, kurus dēvē par algotiem slepkavām un kuriem, līdzīgi kā oficiālajiem bendēm, tāpat ir savi izpalīgi un noteikti tarifi.

Eiropā dažreiz rīkojas tāpat: piemēram, slaveno “poļu bandu”, kuras vadoņi beidza dzīvi uz ešafota, vairākas reizes izmantoja augstāka ranga ļaundari, kuri paši nevēlējās notašķīt rokas ar asinīm.

Par to visu domāja Mcgrē, kāpdams lejā pa kāpnēm, lai dotos pie "Mažestika” administrācijas.

—   Kad klients zvana un pasūta ēdienu, ar ko viņu savieno?—viņš jautāja.

—   Ar speciālu viesmīli, kas nodarbojas ar numuru apkalpošanu.

—    Ari naktī?

—    Atvainojiet! Pēc deviņiem vakarā ir nakts apkalpotājs.

—   Kur viņš atrodas?

—   Apakšstāvā.

—    Aizvediet mani pie viņa!

Viņš atkal ienira šī luksusa bišustropa aizkulisēs. Meklējamo apkalpotāju viņš atrada komutatora telpā, kas atradās blakus virtuvei. Saraksts bija viņa priekšā. Patlaban bija klusa stunda.

—   Vai brigadieris Toranss jums zvanīja starp deviņiem vakarā un diviem rītā?

—   Toranss?

—   Aģents, kas iekārtojies zilajā kabinetā, blakus trešajam numuram… — paskaidroja Mcgrē.

—   Viņš nav saucis.

—   Un neviens nav kāpis augšā?

Megrē apsvērumi bija elementāri vienkārši. Toransam uzbruka nevis kāds piepeši ienācis pa durvīm, bet kāds, kas jau uzturējies istabā.

Lai uzsietu apsēju, slepkavam vajadzēja atrasties aiz upura. Un Toranss nebija pat centies piesargāties.

Šāds cilvēks varēja būt tikai kāds no apkalpojošā personāla — viņu vai nu izsauca pats inspektors, vai arī viņš pats atnāca, lai novāktu galdu.

Megrē nesamulsis uzdeva šo jautājumu citādā veidā:

—    Kurš no personāla darbiniekiem atstāja darbu pirms laika?

Centrāles darbinieks izbrīnījās.

—   Kā jūs to zināt? Tā ir nejaušība… Pepito piezvanīja un pateica, ka viņa brālis saslimis…

—   Cikos?

—   Apmēram desmitos…

—    Kur viņš tobrīd atradās?

—    Augšā.

—   Pa kuru aparātu viņam paziņoja?

Viņi piezvanīja uz centrālo komutatoru. Uzrunātais apgalvoja, ka ne ar vienu neesot Pepito savienojis.

Tas gāja ātri! Un tomēr Megrē palika kluss un drūms.

—    Kur ir viņa kartīte?… Jums taču jābūt kartītei…

—    Taisnību sakot, nav īstas kartītes… Vismaz tiem, ko mēs saucam par zāles personālu, kas bieži mainās.

Megrē devās uz sekretariātu, kur lika atvērt reģistrācijas grāmatas, un atrada meklēto:

“Pepito Morcto, viesnīca “Bosežūra”, Batiņolas ielā 3, darbā pieņemts…”

—    Savienojiet mani ar viesnīcu “Bosežūra”.

Pa to laiku viņš izjautāja citu kalpotāju un uzzināja, ka Pepito Moreto iestājies darbā “Mažestikā” ar kāda itāļu viesnīcnieka rekomendāciju trīs dienas pirms Mortimeru-Livingstonu ierašanās. Dienesta lietās viņam neko nevarēja pārmest. Vispinns viņš tika pieņemts darbā zālē, tad pēc paša lūguma tika norīkots uzkopt istabas.

Beidzot Megrē savienoja ar viesnīcu “Bosežūra”.

—    Hallo!… Vai jūs varētu pasaukt Pepito Moreto?… Hallo!… Kā jūs sakāt?… Ar bagāžu?… Trijos norīta?… Paldies! Hallo!.., Vēl viens jautājums… Vai viņš pastu saņēma piejums?… Nekad nebija vēstuļu? Paldies!… Viss…

Un Megrē nolika klausuli tai pašā pretdabiskajā mierā.

—   Cik pulkstenis? — viņš iejautājās.

—    Pieci un desmit minūtes…

—    Izsauciet taksi.

Viņš nosauca šoferim Pikvika bāra adresi.

—    Vai jūs zināt, ka viņi četros slēdz?

—    Tam nav nozīmes!

*     * *

Automašīna apstājās iepretī kabarē, kura slēģi bija nolaisti. Pa durvju apakšu spraucās gaisma. Megrē zināja, ka nakts iestāžu darbinieki, kuru skaits dažbrīd bija četrdesmit un vairāk, parasti pirms aiziešanas mēdza pavakariņot.

Vakariņas tiek ieturētas zālē, kuru tikko kā atstājuši klienti un kur arī apkopējas jau ir ķērušās pie darba.

Tomēr uz Pikvika bāru Megrē negāja. Viņš pagrieza kabarē muguru, ieraudzīja tabakas bodīti uz Fontēna ielas stūra, kur naktslokālos strādājošie parasti mēdza satikties vai nu vakara laikā starp divām džeza melodijām, vai arī pēc tam.

Bistro vēl bija atvērts. Kad Megrē ienāca, trīs vīri, ar elkoņiem atspiedušies uz letes, dzēra stiprinātu kafiju un runājās par savām lietām.

—   Vai Pepito te nav?

—    Viņš jau sen ir projām! — atbildēja saimnieks.

Komisārs pamanīja, ka viens no klientiem, kas varbūt viņu pazina, deva zīmi kafejnīcas īpašniekam klusēt.

—   Man ar viņu bija tikšanās pulksten divos… — viņš atsāka.

—   Pcpito te bija…

—   Es zinu!… Es liku dejotājam no pretējās ielas puses viņam ko pateikt.

—   Žozē?…

—   Ņuja. Viņam bija jāpasaka Pepito, ka es esmu aizņemts.

—   Žozē patiešām ienāca… Man liekas, ka viņi runājās…

Apmeklētājs, kas saimniekam bija devis zīmes, ar pirkstu galiem

bungoja pa leti. V iņš bija bāls no dusmām, ka ar dažiem teikumiem, kas šeit tika pārmīti, pietika, lai izskaidrotu notikumus.

Desmitos vakarā vai mazi iet pirms desmitiem Pepito “Mažcstikā” nogalināja Toransu.

Viņam noteikti tika dotas precīzas instrukcijas, jo viņš tūlīt pat, aizbildinoties ar telefona zvanu par sava brāļa slimību, aizgāja no darba, lai dotos uz bāru Fontēna ielas stūrī un tur gaidītu.

Kādā brīdī dejotājs, ko tikko bija nosaukuši par Žozē, šķērsoja ielu un nodeva viņam ziņu, ko varēja atminēt pat bērns, — šaut uz Megrē, tiklīdz viņš iznāks no Pikvika bāra.

Citiem vārdiem sakot, dažās stundās divi noziegumi. Un divi Latvieša bandai bīstamie cilvēki bija novākti!

Pepito šauj un aizbēg. Viņa loma izspēlēta. Viņu neviens nav redzējis. Tātad viņš var doties pēc sava čemodāna uz “Bosežūru”…

Megrē norēķinājās, izgāja ārā, pagriezās un redzēja visus trīs klientus bombardējam saimnieku ar pārmetumiem.

Viņš pieklauvēja pie Pikvika bāra durvīm, ko atvēra apkopēja. Kā jau viņš bija domājis, personāls vakariņoja, iekārtojies ap kopā sastumtajiem galdiem. Tur bija vistas, paipalas, uzkodu atliekas, viss, ko klienti nebija apēduši. Trīsdesmit galvas pagriezās uz komisāra pusi.

—    Vai Žozē jau sen aizgājis?

—   Protams!… Tūlīt pēc…

Taču personāla pārvaldnieks pazina komisāru, ko pats bija apkalpojis, un iegrūda ar elkoni runātājam sānos.

Megrē prātā nebija spēlēt komēdiju.

—    Adresi! Un īsto pie tam! Ja ne, ar jums būs cauri…

—   Es nezinu… Šefs vienīgais…

—    Kur viņš ir?

—   Savā īpašumā Varcnnā.

—   Dodiet man reģistrācijas grāmatu!

—    Bet…

—    Klusu!

Pārvaldnieks izlikās meklējam mazā rakstāmgaldā, kas bija novietots aiz orķestra paaugstinājuma. Megrē pagrūda to nost, uzreiz atrada grāmatu, kurā izlasīja:

“Žozē Laturī, Lepika ielā 71".

Viņš izgāja — smagnēji, kā bija ienācis, — bet zeļļi, cik nccik nomierinājušies, atkal ķērās pie ēšanas.

Komisārs bija divu soļu attālumā no Lepika ielas, bet septiņdesmit pirmais numurs atradās diezgan tālu stāvās ielas augšpusē. Megrē bija pāris reižu jāapstājas, jo trūka elpas.

Beidzot viņš atradās mēbelētu istabu īresmājas durvju priekšā, tā bija “Bosežūra” tipa, bet netīrāka; viņš piezvanīja. Durvis atvērās automātiski. Viņš pieklauvēja pie mazā lodziņa, un naktssargs beidzot iznira no savas gultas.

—    Vai Žozē Laturi šeit ir?

Sargs paskatījās uz dēli savas saliekamās gultas galvgalī.

—    Nav pārnācis! Viņa atslēga ie šeit…

—    Dodiet šuip! Policija…

—    Bet…

—   Atri!…

Patiešām, šai naktī viņam neviens nepretojās, kaut gan viņam trūka parastās stingrības un noteiktības. Bet varbūt visi neskaidri nojauta, ka noticis kas īpašs?

—    Kurā stāvā?

—   Ceturtajā!

Garajā un šaurajā istabā gaiss bija sastāvējies, gulta sajaukta. Žozē, kā vairākums viņam līdzīgo, acīmredzot bija gulējis līdz četriem pēcpusdienā, kad viesnīcu apkalpotāji vairs neuzkopj istabas.

Vcca pidžama ar novalkātu apkakli un elkoņiem bija uzmesta uz palagiem. Zemē—vieglas kurpes ar salauztu kapi un cauru zoli, droši vien tika lietotas kā čības.

Adas imitācijas ceļojuma somā bija tikai vecas avīzes un melnas, lāpītas bikses.

Uz tualetes galdiņa — ziepju gabaliņš, ziedes burciņa, aspirīna pulveri un tūbiņa veronāla.

Zemē mētājās bumbiņā savelts papīra gabals, ko Megrē savāca un rūpīgi attina. Viņam nebūt nebija vajadzīgs to pietuvināt degunam, lai noteiktu, ka tur bijis heroīns.

*     * ♦

Pēc ceturtdaļstundas komisārs, kas visu bija pārmeklējis, ieraudzīja caurumu vienīgā klubkrēsla audumā, iebāza tur pirkstu un citu pēc citas izvilka vienpadsmit paciņas ar to pašu narkotiku — katrā bija viens grams.

Viņš tās ielika kabatas portfelī un kāpa lejā. Blanša laukumā viņš uzrunāja policistu, nodeva tam instrukcijas, yn tas devās uz viesnīcu, lai apmestos tās tuvumā.

Megrē atcerējās jauno cilvēku ar melnajiem matiem, slimīga izskata žigolo ar šaudīgām acīm, kurš, atgriezdamies no tikšanās ar Morcto, satraukumā bija uzgrūdies Megrē galdam.

Savu darbu veicis, viņš nebija uzdrošinājies atgriezties numurā, labāk pamezdams vecās panckas un vienpadsmit mazos pulverīšus, kas varēja maksāt kādu tūkstoti franku.

Gan jau kādu dienu viņš iekritīs, jo viņam trūka dūšas, un bailes mina uz papēžiem.

Turpretī Pepito bija aukstasinīgs. Var būt, ka viņš kādā stacijā gaidīja pirmā vilciena atiešanu, vai varbūt bija noslēpies priekšpilsētā vai, vēl ticamāk, nomainījis kvartālu un viesnīcu.

Megrē pasauca taksometru un gandrīz jau nosauca “Mažestika” adresi, bet tad viņš aprēķināja, ka tur vēl nebūs beiguši. Citiem vārdiem sakot, Toranss vēl droši vien bija istabā.

—   Uz Orfevraskrastmalu…

Iedams garām Zanam, viņš saprata, ka tam jau viss zināms, un vainīgi nodūra galvu.

Megrē pat nesāka darboties ap savu krāsni. Viņš nenoģērba ne žaketi, nedz atpogāja apkaklīti.

Pāris stundu viņs sēdēja nekustīgi, elkoņus uz galda uzlicis, un bija jau gaišs, kad iedomājās izlasīt papīra, ko laikam viņam bija atnesuši naktī.

“Komisāram Megrē. Steidzami.

Cilvēks frakā ap vienpadsmitiem trīsdesmit iegāja viesnīcā “Pie Sicīlijas karaļa” un uzkavējās tur desmit minūtes. Aizbrauca limuzīnā. Krievs nav nācis laukā.”

Megrē nepakustējās. Un jaunumi nāca visi reizē. Vispirms tas bija telefona zvans no Kurselas kvartāla komisariāta.

—  Kāds vīrietis, saukts par Žozē Laturī, saviesīgu vakara dejotājs, ir atrasts miris pie Monso parka vārtiem. Viņa ķermenī ir trīs dunča dūrienu pēdas. Kabatas portfelis nav nozagts. Nav zināms, kad un kādos apstākļos ticis izdarīts noziegums.

Mcgrē gan to zināja! Viņš uzreiz iztēlojās Pepilo Moreto, kā tas seko pakaļ jaunajam cilvēkam, kurš izgājis no Pikvika bāra pārāk satraukts un spējīgs sevi nodot, un kā Pcpito nogalina viņu, ncpapūloties pat nozagt kabatas portfeli un dokumentus. It kā gribēdams kādu izaicināt.

“Vai jūs domājāt ar viņa palīdzību nonākt mums uz pēdām? Te viņš jums ir!” viņš šķietami teica.

Pusdeviņi. Telefoaa klausulē skan “Mažestika” pārvaldnieka balss.

—     Hallo!… Komisārs Megrē?… Tas ir neticami, nedzirdēti!… Pirms kādām minūtēm piezvanīja septiņpadsmitais… Septiņpadsmitais!… Vai jūs atceraties? Tas, kurš…

—   Osvalds Openheims, jā… Un tad?

—   Es aizsūtīju viesmīli… Openheims, gultā gulēdams, it kā nekas nebūtu noticis, pieprasījis brokastis…

X OSVALDA OPENHEIMA ATGRIEŠANĀS

Megrē bija nosēdējis divas stundas. Kad viņš gribēja piecelties, ar grūtībām varēja pakustināt rokas un vajadzēja piezvanīt Žanam, lai tas palīdzētu uzvilkt mēteli.

—    Izsauc man taksi…

Pēc dažām minūtēm viņš iegāja pie doktora Lekurba Prinča Kunga ielā. Priekšistabā gaidīja pacienti, bet viņu pavadīja cauri dzīvoklim un, tikko atbrīvojās izmeklēšanas kabinets, viņu pieņēma.

Komisārs iznāca tikai pēc stundas. Viņa torss bija kļuvis vēl stingrāks. Riņķi ap acīm bija tik dziļi, ka pat skatiens bija mainījies, izskatījās, it kā Megrē būtu nogrimēts.

—    Uz Sicīlijas Karaļa ielu! Es jums pateikšu, kur piestāt…

Jau iztālēm viņš redzēja divus inspektorus soļojam šurpu turpu viesnīcas priekšā. Viņš apturēja mašīnu un pievienojās viņiem.

—    Nav nācis ārā?

—   Nē… Viens no mums diviem vienmēr ir sardzē…

—    Kas izgājis no viesnīcas?

—   Mazs vecītis — pavisam švaks, tad divi jaunieši, tad sieviete ap trīsdesmit…

Megrē paraustīja plecus un nopūtās:

—    Vai vecītim bija bārda?

—   Jā…

Viņš tos pameta, ne vārda neteicis, uzskrēja pa šaurajām kāpnēm un nogāja gar sargbūdu. Mazliet vēlāk viņš jau raustīja trīsdesmit otrās istabas durvis. Sievietes balss atbildēja viņam nesaprotamā valodā. Durvis padevās, un viņš ieraudzīja Annu Go;skinu puskailu kāpjam no gultas.

—    Kur tavs mīļākais? — viņš jautāja.

Viņš runāja caur zobiem kā cilvēks, kas steidzas, nepūlēdamies pat apskatīt vietu.

Ann^i Gorskina iekliedzās:

—   Ejiet laukā!,.. Jums nav tiesību…

Bet viņš flegmatiski pacēla no grīdas pazīstamo lietusmēteli. Likās, ka viņš vēl ko meklē. Pie gultas kājas viņš ieraudzīja Fjodora Juroviča pelēcīgās bikses.

Toties istabā nebija vīrieša kurpju.

Ebrejiete, kas patlaban ģērba rītakleitu, tēmēja uz viņu saniknotu skatienu.

—    Jūs domājat, ka, ja mēs esam ārzemnieki… — Viņš nedeva laiku uzšķilties viņas dusmām. Mcgrē mierīgi izgāja ārā, aizvēra durvis, bet, pirms viņš bija nokāpis stāvu zemāk, sieviete tās atkal atvēra. Viņa kāpņu telpā elsa vien, neizrunājot ne vārda. Pārkārusics pāri margām, Anna tam sekoja ar acīm un pēkšņi, nevarēdama vairs izturēt, juzdama asu nepieciešamību izdarīt vēl kaut ko, nospļāvās.

Spļāviens mīksti noplakšķēja dažus Centimetrus no komisāra.

Inspektors Difurs pajautāja:

—   Nu, kā?…

—   Tu uzmanīsi sievieti… Tā jau nu gan nevarēs pārģērbties par večukiņu…

—   Vai jūs gribat sacīt, ka…

Nu nē! Viņš neko negribēja sacīt! Viņam prātā nebija ielaisties diskusijā. Viņš iekāpa atpakaļ taksometrā.

—   Uz “Mažestiku”…

Pazemots un satriekts inspektors noskatījās, kā viņš aizbrauc.

—    Dari, ko vari! — nokliedza viņam Megrē.

Viņam negribējās apvainot kolēģi. Ja tas bija ļāvies apvest sevi ap stūri, tā nebija viņa vaina. Vai tad Megrē nebija pieļāvis, ka nogalina Toransu?

<r * *

Pārvaldnieks komisāru sagaidīja uz sliekšņa, tā bija gluži cita attieksme.

—   Beidzot!… Jūs saprotat… Es vairs nezinu, ko man darīt… Te atnāca pēc jūsu… jūsu drauga… Man apgalvoja, ka avīzes par to nerunāšot… Bet tas o t r a i s — ir klāt… Viņš ir tur!…

—   Vai neviens neredzēja viņu atgriežamies?

—   Neviens!… Taisni tas jau… Klausieties!… Kā jau es jums pa telefonu teicu, viņš piezvanīja… Kad viesmīlis uzgāja, viņš pieprasīja kafiju… Viņš bija gultā…

—    Un Mortimers?

—   Vai jūs domājat, ka te ir kāds sakars?… Tas nav iespējams!… Tas ir pazīstams cilvēks… Pie viņa uz šejieni ir nākuši ministri un baņķieri…

—    Ko Opcnheims dara?

—   Viņš tikko kā bija vannā… Es domāju, viņš ģērbjas…

—    Un Mortimers?

—    Mortimeri vēl nav zvanījuši… Viņi guļ…

—    Aprakstiet man Pcpito Moreto pazīmes…

—Jā…Man jau teica…Es viņu personiski nekad neesmu redzējis… Es gribēju teikt, ievērojis… Mums ir tik liels personāls! Bet es apvaicājos… Maza auguma vīrietis, tumšu ādas krāsu, melnu apmatojumu, drukns, dienām ilgi neko nerunāja…

Megrē pierakstīja uz bloknota lapiņas, ieslidināja to aploksnē un uzrakstīja sava šefa adresi. Kopā ar pirkstu nospiedumiem, ko droši vien atrada istabā, kur bija nogalināts Toranss, tas varēja būt pietiekami.

—   Lieciet aiznest šo uz prefektūru…

—   Jā, komisāra kungs…

Pārvaldnieks kļuva pieglaimīgs, jo juta, ka notikumi var katastrofāli izvērsties.

—    Ko jūs gatavojaties darīt?

Bet komisārs jau attālinājās — neveikls un lempīgs —, nostājās halles vidū kā vēsturisku baznīcu apmeklētāji, kuri bez ķestera palīdzības mēģina uzminēt, kas šeit ir ievērības vērts.

*     * *

“Mažestika” hallē bija iespīdējis saules stars, un tā izskatījās kā ar zeltu pielieta.

Deviņos no rīta halle bija tikpat kā tukša. Tikai daži apmeklētāji, lasīdami avīzes, ieturēja brokastis pie atsevišķiem galdiņiem.

Beidzot Megrē atslīga palmkoka atpūtas krēslā pie strūklakas, kas šodien kaut kāda iemesla dēļ nedarbojās. Sarkanās zivtiņas keramikas baseinā spītīgi nekustējās, un tikai viņu mutes vērās ciet un vaļā.

Tas komisāram atgādināja Toransa atvērto muti. Šīs līdzības iespaidots, viņš neapmierināts ilgi grozījās, iekams daudzmaz piemēroti iekārtojās.

Šurpu turpu staigāja apkalpotāji. Megrē tiem sekoja ar acīm, zinot, ka kuru katru brīdi var atskanēt šāviens.

Aizsāktā spēle bija nonākusi pārāk tālu.

Tas, ka Megrē bija identificējis Openheimu, alias Pēteri Latvieti, nedraudēja ar bīstamām sekām, un policists neko daudz neriskēja. Latvietis īpaši neslēpās, viņš kaitināja drošības dienestu, pārliecināts, ka tam pret viņu nav nekādu pierādījumu.

Pierādījums tam bija telegrammu virkne, kas cieši sekoja viņam pa pēdām no Krakovas uz Brēmeni, no Brēmenes uz Amsterdamu, no Amsterdamas uz Briseli un Parīzi.

Bet tagad bija līķis “Ziemeļu Zvaigznē”! Un, galvenais, bija Megrē atklājums: ir negaidīta saite starp Latvieti un MortimcruLivingstonu.

Un šis atklājums bija būtisks!

Pēteris bija bandīts, kas neslēpa, ka ir bandīts, un klaji paziņoja starptautiskajai policijai:

“Pamēģiniet mani noķert nozieguma vietā!”

Turpretī Mortimers visas pasaules priekšā bija godīgs cilvēks!

Divi cilvēki bija spējuši nojaust saites starp Pēteri un Mortimeru. Un tai pašā vakarā Toranss tika nogalināts! Megrē izbaudīja revolvera šāvienu Fontēna ielā!

Trešā persona, kas droši vien neko nezināja, bet kas apjukumā varēja kalpot par pamatu izmeklēšanai, tika novākta: tas bija Žozē Laturī, saviesīgo vakaru dejotājs.

Un tad Mortimers un Latvietis, pārliecināti par trīskāršu izdošanos, atgriezās savās vietās. Viņi bija augšā, savos luksusa apartamentos un pa telefonu deva komandas visiem viesnīcas kalpotājiem, sildījās vannā, brokastoja, ģērbās.

Megrē—viens pats—viņus gaidīja, nejuzdamies labi palmkoka atpūtas krēslā, apsaitētie krūškurvja sāni bija stīvi un smeidza, labā roka no trulajām sāpēm bija gandrīz nekustīga.

Viņa varā bija tos apcietināt. Bet viņš zināja, ka tas neko nedos.

Labākajā gadījumā atrastos liecības pret Pēteri Latvieti, kuru sauca arī parFjodoru Juroviču, Osvaldu Openheimu un kuram droši vien bijuši arī citi vārdi, iespējams, arī Osvalds Svāns.

Bet pret Mortimeru-Livingstonu, amerikāņu miljardieri? Stundu pēc viņa apcietināšanas protestētu Savienoto Valstu vēstniecība! Franču bankas, finansistu un ražotāju sabiedrības, kuras viņš vadīja, saceltu kājās politiķus.

Kādi pierādījumi? Kādas pazīmes? Tas, ka pēc Latvieša pazušanas viņš uz dažām stundām arī bija pazudis?

Ka viņš vakariņojis Pikvika bārā un viņa sieva dejojusi ar Žozē Laturī?

Ka policijas inspektors bija viņus redzējis ieejam netīrā viesnīcā ar izkārtni “Pie Sicīlijas karaļa”?

Tas viss sadruptu drumslās! Un būtu jāatvainojas, lai gandarītu Savienotās Valstis, būtu jārīkojas, vismaz šķietami, lai nobīdītu pie malas Megrē.

Toranss bija miris!

Sanitārie ratiņi ar Toransa līķi droši vien bija šķērsojuši šo pašu halli rītausmas pirmajos staros. Ja nu vienīgi pārvaldnieks varbūt bija parūpējies, lai viņu iznes pa dienesta durvīm, lai ar šo netīkamo skatu neizbiedētu kādu agrīnu klientu!

Tas bija iespējams. Šaurie gaiteņi, vītņu kāpnes, kur nestuves atduras pret margām…

Pie sarkankoka letes ir telefons. Cilvēki nāk un iet. Skan steidzīgas pavēles.

Pienāca pārvaldnieks.

—   Misis Mortiinere-Livingstone aizbrauc… Nupat kā no augšas zvanīja, lai sameklējot viņas čemodānu… Mašīna ir piebraukusi…

Megrē bāli pasmaidīja.

—   Ar kuru vilcienu? — viņš jautāja.

—   Viņa no Buržē ar lidmašīnu lido uz Berlīni….

Viņš vēl nebija beidzis, kad viņa parādījās, ģērbusies pelēcīgā ceļojuma mētelī ar krokodilādas somiņu rokās. Viņa soļoja ātri. Nonākusi pie virpuļdurvīm, tomēr nevarēja atturēties neatskatījusies.

Lai sieviete to labāk varētu saredzēt, Megrē ar grūtībām piecēlās. Viņš bija pārliecināts, ka viņa iekoda lūpā un izgāja laukā steidzīgāk, ar žestiem dodama pavēli šoferim.

Pārvaldnieku pasauca uz citu vietu. Komisārs atkal bija viens blakus strūklakai, kas pēkšņi sāka darboties. Laikam strūklaku ieslēdza noteiktā laikā.

Pulkstenis bija desmit.

Viņš pasmaidīja pats pie sevis, smagnēji, bet piesardzīgi apsēdās, jo pie mazākās kustības viņa brūce kļuva arvien jutīgāka un darīja sāpes.

“Vājākie tiek novākti…”

Jā, tā tas bija! Pēc Žozē Laturī, ko uzskatīja par pārāk nespēcīgu un ko bija novākuši ar trim naža dūrieniem krūtīs, nu jau prom sūtīja misis Mortimeri, kas arī bija iespaidojama. Viņu nosūtīja uz Berlīni! Tā bija žēlsirdīga apiešanās!

*     * #

Palika stiprākie: Pēteris Latvietis, kas nevarēja vien beigt ģērbšanos, Mortimers-Livingstons, kas neko nebija zaudējis no sava aristokrātiskā izskata, un Pepito Moreto — bandas algotais slepkava.

Un šie palikušie, ko saistīja neredzami pavedieni, gatavojās.

Ienaidnieks bija šeit, viņu vidū, halles centrā, kur pamazām sākās rosība; Megrē nekustīgi sēdēja pītajā krēslā — izstieptām kājām, sejā saņemdams ūdens sīkos pilieniņus no strūklakas, kas darbojās ar maigu, melodisku troksni.

Apstājās lifts.

Pēteris Latvietis parādījās pirmais, ģērbies lepnā kanēļkrāsas uzvalkā ar “Henry Clay” cigāru lūpās.

Viņš bija mājās. Viņš par to maksāja. Nepiespiesti, drošs par sevi viņš klaiņoja pa halli, šur tur apstājās vitrin* priekšā, ko lielie veikali mēdz iekārtot luksusa viesnīcās, lika izsūtāmajam pasniegt sev uguni, izpētīja tablo, kas vēstīja par ārzemju valūtu pēdējo kursu, novietojās triju metru attālumā no Megrē strūklakas priekšā, viņa skatiens bija pievērsts sarkanajām zivtiņām, kas izskatījās kā mākslīgas, beidzot ar naga galu nokratīja cigāra pelnus baseinā un aizgāja lasītavas virzienā.

XI LIELĀ STAIGĀŠANAS DIENA

Pēteris Latvietis ar acīm pārskrēja avīzēm, vairāk uzmanības veltīja “RevalerBote" — igauņu avīzei, kuras viens vecs numurs bija aizķēries “Mažcstikā”, laikam to bija aizmirsis kāds viesis.

Mazliet pirms vienpadsmitiem viņš aizdedzināja jaunu cigāru, šķērsoja halli, nosūtīja izsūtāmo pēc cepures.

Pateicoties saulei, kas applūdināja vienu Elizejas lauku pusi, bija diezgan silts.

Latvietis izgāja bez mēteļa, pelēku filca cepuri galvā, lēniem soļiem kā cilvēks, kas nolēmis paelpot svaigu gaisu, aizstaigāja līdz Zvaigznes laukumam.

Megrē ar mazu distanci viņam sekoja, nemaz nemēģinot slēpties. Apsējs, kas traucēja kustības, nebūt neļāva izbaudīt Šo pastaigu.

*     * *

Berī ielas stūrī viņš saklausīja vieglu svilpienu dažu soļu atstatumā, bet nepievērsa tam uzmanību. Svilpiens atkārtojās. Tad viņš pagriezās un ieraudzīja inspektoru Difūru, kas nodevās dīvainai pantomīmai, lai viņa šefs saprastu, ka viņam ir kas sakāms.

Inspektors stāvēja Berī ielā, izlikdamies, ka iegrimis aptiekas skatloga aplūkošanā tik lielā mērā, ka likās — viņš savus žestus velta vaska sievietes galvai^ kuras viens vaigs bija rūpīgi klāts ar ekzēmu.

—    Stāsti!… Nu! Atri!

Difūrs par to bija sarūgtināts un saskaities. Viņš jau stundu klaiņoja “Mažestika” apkaimē, izmantodams visslīpētākās maskēšanās viltības, un, lūk, komisārs viņam pavēlēja nākt laukā no slēpņa!

—    Kas notiek?

—   Žīdiete…

—    Vai izgāja laukā?

—    Viņa ir šeit…. Un, tā kā jūs man likāt nākt klāt, viņa mūs patlaban redz…

Megrē paskatījas apkārt.

—    Kur tad?

—   “Selektā”… Viņa tur sēž… Skatieties! Aizkars sakustējās…

—   Turpini uzmanīt…

—   Neslēpjoties?

—   Paņem aperitīvu pie kaimiņu galdiņa blakus viņai, ja tas tevi uzjautrina.

Šajā spēles brīdī nebija vajadzības spēlēt paslēpes. Megrē atsāka soļot un pēc divsimt metriem pamanīja Pēteri Latvieti, kas nebija mēģinājis izmantot šo sarunu, lai izbēgtu no uzraudzības.

Un kāpēc gan bēgt? Spēle risinājās pēc jauniem noteikumiem. Pretinieki redzēja viens otru. Gandrīz visas kaitis viena pēc otras bija nokautas.

Pēteris divas reizes mēroja ceļu no Zvaigznes laukuma līdz

Ronpoēnai, un beigās Megrē pazina viņa stāvu visos sīkumos un pašos pamatos bija uztvēris arī tā raksturu.

Viņa stāvs bija smalks, nervpzs, ar lielāku dabisko eleganci nekā Mortimeram, raksturīgu parasti ziemeļniekiem.

Komisārs bija dažus šī kaluma vīrus izpētījis, visi tie bija intelektuāļi. Un visi, kurus viņš bija apmeklējis Latīņu kvartālā savu nepabeigto medicīnas studiju laikā, bija mulsinājuši viņa latīnisko prātu.

Viņš, starp citu, atcerējās vienu no viņiem—vāju un blondu poli, kuram jau divdesmit divu gadu vecumā bija sākuši izkrist mati un kura māte savādzimtenē bija mājkalpotāja; viņš jau septiņus gadus klausījās lekciju kursus Sorbonnā bez zeķēm kājās, visa ikdienas pārtika viņam bija gabaliņš maizes un viena ola. Viņš nevarēja nopirkt lekciju pierakstus un tādēļ studēja tos sabiedriskajās bibliotēkās. Viņš neko nezināja ne par Parīzi, ne par sievietēm, ne franču raksturu. Bet, tiklīdz viņš bija beidzis studijas, viņam piedāvāja vadīt katedru Varšavā. Piecus gadus vēlāk Megrē redzēja viņu iebraukušu Parīzē kopā ar ārzemju zinātnieku delegāciju — polis bija tikpat sausnējs, tikpat auksts, toties pusdienoja Elizejas laukos.

Komisārs bija pazinis arī citus. Tic nebūt nebija visi vienādi, bet gandrīz vai visi pārsteidza ar to, cik daudz un dažādas lietas viņi gribēja apgūt un arī apguva.

Mācīties, lai mācītos! Kā tas beļģu universitātes profesors, kurš zināja visus Tālo Austrumu dialektus (kādus četrdesmit), bet nekad nebija kāju spēris Āzijā un neinteresējās par tautām, kuru valodu viņš kā amatieris bija apguvis.

Latvieša pelēkzaļajās acīs bija kaut kas no šīs gribas. Un tomēr brīdī, kad likās, ka varētu viņu ievietot šai intelektuāļu sugā, parādījās citi sīkumi, kas visu atkal lika apšaubīt.

Kaut kādā veidā varēja just krieva Fjodora Juroviča — klaidoņa lietusmētelī — ēnu pārklājamies pāri labi ģērbtajam “Mažestika” klienta stāvam.

Tā bija viena un tā pati persona, par to Megrē bija pārliecināts.

Savas ierašanās vakarā Pēteris pazūd.

Nākamās dienas rītā Megrē viņu atkal atrod Fekānā, bet jau Fjodora Juroviča izskatā.

Viņš atgriežas viesnīcā Sicīlijas Karaļa ielā. Pēc dažām stundām viesnīcā ierodas ari Mortimers. Pēc tam no tās iziet ārā vairākas personas, to skaitā arī kāds bārdains večuks.

Bet no rīta Pēteris Latvietis ir atkal savā numurā “Mažestikā”.

Visapbrīnojamākais bija tas, ka, neskatoties uz diezgan uzkrītošu fizisko līdzību, starp šīm divām būtnēm nebija nekādu citu kopīgu īpašību.

Fjodors Jurovičs patiešām bija slāvu klaidonis, nostalģisks un nikns deklasētais. Nevienas nepareizas nots. Ne mazākās kļūdas, kaut vai, piemēram, tai kustībā, ar kādu viņš atspieda elkoni uz Fckānas kroga letes.

Un ne smakas no slāvu klaidoņa nebija Latvieša personāžā, kurā varēja skatīt smalku intelektuāli no galvas līdz kājām, tas izpaudās arī tai veidā, ar kādu viņš lūdza uguni izsūtāmajam, kā nēsāja pirmklasīgu angļu filca cepuri, nepiespiestībā, ar kādu viņš ieelpoja saulaino Elizejas lauku gaisu un raudzījās vitrīnās.

Meistarība, kas nevarēja būt tikai ārēja vien! Arī Megrē tika spēlējis lomas. Policisti gan grimējas un pārģēbjas retāk, nekā to domā, un tas notiek galējas nepieciešamības gadījumā. Bet pārģērbies Megrē tomēr palika Megrē — dažās rakstura iezīmēs, skatienā vai kādā sīkā ieradumā.

Kādreiz Megrē bija gadījies spēlēt zvērādu lieltirgotāja lomu. Taču viņš tas nebija. Sis personāžs skāra tikai ārpusi.

Pēteris—Fjodors bija vai nu Pēteris, vai Fjodors arī i e k š ē j i.

Un komisāra iespaids bija šāds: viņš bija vienlaikus gan viens, gan otrs ne tikai apģērbā, bet ari savā būtībā.

Viņš pārmaiņus dzīvoja šīs divas tik atšķirīgās dzīves droši vien jau sen, varbūt visu savu mūžu.

Bet varbūt tās bija tikai nesakarīgas domas, kas šaudījās Megrē galvā, kainēr viņš lēniem soļiem gāja tīkami vieglajā gaisotnē.

Un tomēr negaidīti Latvieša tēlā parādījās plaisa.

*     * *

Apstākļi, kas izraisīja notikumu, bija zīmīgi. Latvietis bija apstājies iepretī Fukē bāram un jau grasījās šķērsot avēniju ar acīm redzamu vēlēšanos iedzert aperitīvu šajā luksusa bārā, bet tad pēkšņi mainīja nodomu un atsāka soļot pa trotuāru un strauji, steidzīgiem soļiem nogriezās Vašingtona ielā.

Te atradās bistro, kādus var atrast arī visbagātāko kvartālu sirdī, tic domāti taksometru šoferiem un mājkalpotājiem.

Pēteris iegāja iekšā. Komisārs iegāja aiz viņa tieši tai brīdī, kad viņš pasūtīja kaut ko līdzīgu absintam.

Viņš stāvēja kājās pie pakavveida formas bāra, ko viesmīlis zilā priekšautā laiku pa laikam apslaucīja ar netīru lupatu. Pa kreisi —

grupa mūrnieku apputējušās drēbēs. Pa labi — gāzes sabiedrības inkasents.

Latvietis ar savu korektumu, ar sīkāko sava apģērba detaļu izsmalcināto greznību šajā sabiedrībā izskatījās šokējoši.

Varēja redzēt, kā spīd viņa pārmēru gaišās, mazās Ūsiņas zobbirstītes formā, retās uzacis. Viņš paskatījās uz Megrē — ne sejā, bet spoguļattēlā.

Un komisārs pamanīja lūpu vieglu notrisēšanu, nāsu tikko manāmu saraušanos.

Pēterim vajadzēja būt piesardzīgam. Viņš lēnām sāka dzert, bet drīz vien ar rāvienu iztukšoja visu glāzi un ar pirksta kustību norādīja:

—   Piepildiet vēl!…

Megrē bija pasūtījis vermutu. Šaurajā bārā viņš likās vēl lielāks un masīvāks nekā citur. Viņš nenolaida no Latvieša acis.

Un viņš vienlaicīgi ieraudzīja divas ainas. Tāpat kā pirms brīža, attēli pārklājās. Zem pašreizējā interjera pavīdēja Fckānas netīrā kafejnīca. Pēteris dubultojās. Megrē viņu redzēja reizē gan sarkanbrūnajā uzvalkā, gan nonēsātajā lietusmētelī.

—    Vai t’ man pašam būs jāielej, vai? — viens no mūrniekiem teica, ar glāzes kājiņu piesizdams pie letes.

Pēteris dzēra savu trešo opālkrāsas aperitīvu, kura anīsa smaržu saoda policists.

Gāzes sabiedrības kalpotājs sakustējās, un abu vīru elkoņi tagad bija cieši blakus, gandrīz saskarās.

Megrē bija divas galvas tiesas garāks par savu blakussēdētāju. Abi divi atradās pretī spogulim, un tā pelēkajā stiklā viņi skatījās viens otrā.

Latvieša seja, sākot ar acīm, sāka mainīties. Viņš noknaukšķināja baltos, sausos pirkstus, norādot uz glāzi, un pielika roku pie pieres.

Un pēc šī žesta mazpamazām viņa sejā it kā norisa vaibstu cīņa. Spogulī Megrē redzēja drīz “Mažestika” klienta, drīz Annas Gorskinas mīļākā satraukto seju.

Bet neviena no šīm sejām nekad pilnībā neuznira. To apslēpa izmisīgs muskuļu darbs. Tikai acis joprojām palika krieva acis.

Kreisā roka bija aizāķējusies aiz letes cinkotās apmales. Ķermenis grīļojās.

*     * *

Megrē izmantoja gadījumu. Viņam kabatā bija Svāna kundzes portrets, ko viņš bija izņēmis no Fekānas fotogrāfa albuma.

—   Cik man jāmaksā? — viņš pajautāja viesmīlim.

—   Četrdesmit četrus sū…

Viņš izlikās, ka meklē kabatas portfelī, ',āva nn tā izkrist fotogrāfijai, kas nokrita peļķītē uz letes.

Par to viņš neuztraucās un pasniedza piecu franku zīmi Bet skatiens bija ieniris spogulī.

Viesmīlis, kas bija pacēlis fotogrāfiju, izskatījās samulsis un slaucīja to ar priekšautu.

Pēteris Latvietis — cietu skatienu, nekustīgiem vaibstiem — sažņaudza glāzi.

Tad pēkšņi atskanēja sīks, negaidīts troksnis, tik skaidrs, ka viesmīlis, kas darbojās pie kases, uzreiz pagriezās.

Latvieša roka atvērās un ļāva uz letes noslīdēt stikla lauskām.

Viņš glāzi lēnām bija saspiedis. Rādītājpirkstā asiņoja sīks iegriezums.

Nometis sev priekšā simtfranku banknoti, viņš izgāja ārā, nepaskatīdamies uz Megrē.

*     * *

Tagad viņš devās taisni uz “Mažcstiku”. Nekādu dzēruma pēdu. Viņa stāvs bija tāds pats kā izejot, gaita tikpat stingra.

Megrē spītīgi mina viņam uz papēžiem. Kad viesnīca jau bija saskatāma, viņš ieraudzīja piebraucam pazīstamu mašīnu. Tā bija zinātniski tehniskās daļas mašīna, kas bija atvedusi aparātus fotogrāfiju un pirkstu nospiedumu uzņemšanai.

Šī tikšanās Pētera straujo gaitu apstādināja. Uz brīdi viņš zaudēja pašpārliecību, sajutās kā bez pieturas punkta, bez atbalsta.

Megrē gāja garām “Selektam”. Inspektors Difūrs caur stiklu viņam adresēja zīmi, kuru domāja esam slepenu, bet kura tomēr skaidri un visiem norādīja uz ebrejietes galdiņu.

—   Kur Mortimers? — komisārs jautāja, apstādamies pie viesnīcas reģistrācijas letes.

—  Viņš tikko kā lika sevi aizvest uz Savienoto Valstu vēstniecību, kur viņš pusdieno…

Pēteris Latvietis piegāja pie sava galdiņa tukšajā ēdamzālē.

—   Vai jūs ari ēdīsiet? — pārvaldnieks pajautāja Megrē.

—   Jā, uzlieciet man traukus uz viņa galda.

Pārvaldnieks vai aizelsās.

—   Uz viņa?… Tas nav iespējams! Zāle ir tukša un…

—    Es teicu, uz viņa galda.

Pārvaldnieks neuzskatīja, ka ir sakauts, un skrēja komisāram pakaļ.

—    Klausieties! Viņš droši vien izraisīs skandālu… Es varu jūs iekārtot vietā, kur jūs viņu redzēsiet tikpat labi.

—   Es teicu, pie viņa galda.

Šai brīdī, kad viņš klaiņoja pa halli, Megrē pēkšņi aptvēra, ka ir noguris. Tas bija īpatns nogurums, kas skāra visu ķermeni, visu viņa būtni — miesu un dvēseli.

Viņš iekrita pītajā atzveltnes krēslā, kurā šorīt bija sēdējis. Pāris

—    ļoti nobriedusi dāma un ļoti jauns, pārāk kopts vīrietis — tūlīt pat piecēlās, un sieviete izmeta tā, lai viņu dzirdētu, tai pašā laikā nervozi darbodamās ar savu lorneti:

—   Šīs luksusa viesnīcas kļūst neciešamas… Paskatieties tikai uz

to…

Tas bija Megrē, kas pat vairs nesmaidīja!

XII EBREJIETE AR REVOLVERI

—    Hallo!… Hmm… Tas esat jūs, vai ne?

—    Jā, Megrē klausās! — nopūtās komisārs, kas bija pazinis inspektora Difīira balsi.

—   Klusu!… Divos vārdos, šef… Aizgāja uz tualeti… Somiņa uz galda… Piegāju… Tur ir revolveris.

—    Vai viņa vēl ir tur?

—    Viņa ēd.

Difūram telefona kabīnē droši vien bija konspiratora izskats, viņš mīklaini un satraukti žestikulēja. Megrē nolika klausuli, neko neteicis. Viņam nebija spēka atbildēt. Mazās dīvainības, kas parasti lika viņam pasmaidīt, tagad izraisīja nelabumu.

Pārvaldnieks bija samierinājies ar likteni un licis uzklāt galdu pretī Latvietim, kas, jau iekārtojies, bija zāles pārzinim pajautājis:

—   Kam domāta šī vieta?

—   Es nezinu, kungs. Man pavēlēja…

Un viņš nebija vairs uzstājis. Kāda angļu ģimene piecu personu sastāvā iebruka ēdamzālē un nedaudz izkliedēja tās aukstumu.

Megrē, atstājis cepuri un smago mēteli garderobē, šķērsoja zāli, ieturēja pauzi pirms apsēšanās un ļāva nojaust kaut ko sveicienam līdzīgu.

Bet Pēteris izlikās viņu neredzam. Četri vai pieci pirmīt izdzertie aperitīvi bija aizmirsti. Viņš bija auksts, korekts un kustībās precīzs.

Nevienu brīdi viņš neizrādīja ne mazāko nervozitāti un ar tālumā vērstu skatienu izskatījās pēc inženiera, kas risina kādu tehnisku problēmu.

Viņš dzēra maz, bet bija izvēlējies vienu no labākajiem pēdējo divdesmit gadu burgundiešiein.

Latvietis ieturēja vieglu maltīti: omleti ar zaļumiem, eskalopu un svaigu krējumu.

Gaidot ēdienus, viņš pacietīgi sēdēja, nolicis abas rokas sev priekšā, nemaz nepievērsdams uzmanību tam, kas notika apkārt.

Ēdamzāle pildījās.

—   Jūsu ūsas atlipušas… — pēkšņi ieteicās Megrē.

Viņš nepaskustējās, pēc dažiem mirkļiem tikai nevērīgi pārlaida ar pirkstiem pār lūpām. Tā bija taisnība, kaut arī kļūme bija tikko samanāma.

Komisārs, kurš prefektūras darbinieku vidū izcēlās ar savu mieru, tagad ar grūtībām saglabāja aukstasinību.

Un atlikušajā dienas daļā viņam acīmredzot būs jāiziet caur bargiem pārbaudījumiem.

Protams, viņš negaidīja, ka Latvietis visu acu priekšā atļausies kompromitējošu soli.

Bet vai gan rīta pusē viņā nebija sācies sabrukums? Un vai nevarēja cerēt, ka izdosies viņu novest līdz tam ar šī stāva klātbūtni, kas vienmēr kā inerts ekrāns slējās starp Latvieti un gaismu?

Latvietis izdzēra kafiju hallē, lika atnest sev vieglu mēteli, devās lejup pa Elizejas laukiem un mazliet pēc pulksten diviem iegriezās tuvējā kinoteātri.

Tikai sešos viņš iznāca no tā ārā, ne vārda nebildis nevienam, neko neuzrakstījis, nedz arī riskējis izdarīt kaut mazāko aizdomīgo kustību.

Labi iesēdies krēslā, viņš uzmanīgi sekoja bērnišķīgās filmas peripetijām.

Ja viņš būtu pagriezies atpakaļ, kad pēc tam devās uz Operas laukumu, kur iedzēra aperitīvu, viņš būtu konstatējis, ka Megrē stāvs zaudē pacietību.

Un varbūt viņš būfu sajutis, ka komisārs sāk pat viņu šaubīties.

Tā tas patiešām bija. Stundās, ko Megrē pavadīja tumsā pretī ekrānam, kur kustējās bildes, bet ko viņš nemēģināja saskatīt, viņš nepārtraukti bija domājis par pēkšņa aresta iespēju.

Taču komisārs labi zināja, kas tādā gadījumā viņu sagaida!

Neviena neapstrīdama lietiskā pierādījuma! Gluži pretēji — vesela virkne sagadīšanos, kas varēja noderēt, lai uzbruktu izmeklētājam, prokuratūrai, arī Ārlietu ministrijai un pat Tieslietu ministrijai.

Viņš soļoja, viegli saliecies. Brūce sāpēja, un labā roka bija kļuvusi vēl nekustīgāka. Ārsts taču bija viņam cieši pieteicis:

“Ja sāpes pastiprināsies, steidzieties šurp, nezaudējot laiku! Tas nozīmē, ka brūcē ir infekcija…”

Nu un tad? Vai tad viņam bija laiks par to domāt?

“Paskatieties uz to!…” no rīta bija teikusi kāda “Mažestika” kliente.

Jā, mans Dievs! “Tas” bija policists, kurš mēģināja aizkavēt liela mēroga ļaundarus turpināt savus melnos darbus un kurš kaislīgi gribēja atriebt kolēģi, kas tika nogalināts šai pašā vienīcā!

“Tas” bija cilvēks, kurš nešūdināja savas drēbes pie angļu šuvēja, kuram nebija laika katru rītu ieiet pie manikīra un kura sieva jau trīs dienas veltīgi gatavoja pusdienas, neko nezinādama par vīra likteni.

“Tas” bija pirmklasīgs policists ar algu divi tūkstoši divi simti franku mēnesī, kas, beidzis izmeklēt lietu un iespundējis slepkavas aiz restēm, sēdās pie papīra lapas un sastādījā savu izdevumu sarakstu, piesprauda tam kvītis un citus attaisnojošus papīrus un tad devās strīdēties ar kasieri!

Megrē nebija ne mašīnas, ne miljonu, ne daudzu līdzstrādnieku. Un, ja viņš atļāvās izmantot vienu vai divus aģentus, tad vēlāk viņam bija jāsniedz paskaidrojumi par to lietderību.

Pēteris Latvietis, kas soļoja triju soļu atstatumā, samaksāja par aperitīvu ar simtfranku zīmi, nesagaidot atlikumu. Vai nu tā bija mānija, vai blefs! Tad viņš ienira kādā kreklu veikalā un — bez šaubām, joka pēc — pavadīja tur veselu pusstundu, izvēloties divpadsmit kaklasaites un trīs rītasvārkus, nolika savu kredītkarti uz letes un gāja uz izeju izdarīgā pārdevēja pavadībā.

Brūcc acīmredzot sāka strutot. Dažbrīd visu plecu caurdūra kā dunču dūrieni, un Megrē sāpēja visas krūtis, likās, ka arī kuņģis būtu skarts.

Miera iela, Vandoma laukums, Sentonorē priekšpilsēta! Pēteris Latvietis pastaigājās…

Un, lūk, beidzot arī “Mažestiks”, kura izsūtāmie steidzās pretī, lai atvērtu ieejas durvis.

—   Šef…

—   Atkal tu?

Tas bija inspektors Difūrs, kas vilcinādamies, bailīgu skatienu iznāca no ēnas.

—    Klausieties… Viņa ir izgaisusi…

—   Ko tu man tc stāsti?

—   Es darīju, ko varēju, es jums zvēru! Viņa izgāja no “Sclekta”. Mirkli vēlāk viņa iegāja piecdesmit otrajā numurā, kādā modes namā. Es nogaidīju stundu, pirms pavaicāju durvju sargam. Viņa nav redzēta pirmā stāva salonos. Viņa vienkārši ir izgājusi cauri mājai, kurai ir izeja uz Berī ielu…

—   Nu tā!

—   Ko lai es daru?

—   Atpūties!

Difūrs ieskatījās komisāram acīs, tad strauji aizgriezās.

—   Es jums zvēru, ka…

Viņam par lielu pārsteigumu, Mcgrē uzsita pa plccu.

—   Tu esi brašs zēns, Difūr! Neuztraucies, vecais!…

Un viņš iegāja “Mažestikā”, pamanīja pārvēršamies pārvaldnieka grimasi un veltīja tam smaidu.

—    Kur Latvietis?

—   Tikko kā uzkāpa savā numurā.

Mcgrē devās uz liftu.

—    Uz otro stāvu…

Viņš piebāza pīpi un pēkšņi ar smaidu, mazliet gan rūgtāku nekā iepriekšējais, konstatēja, ka jau vairākas stundas viņš bija aizmirsis uzpīpēt.

*     * *

Pie septiņpadsmitā numura durvīm viņš nevilcinājās. Pieklauvēja. Kāda balss sauca, lai ienāk. To viņš arī izdarīja un aizvēra aiz sevis durvis.

Salonā, kaut arī tur bija radiatori, kamīnā dega uguns, kas bija iekurināta mājīgumam. Latvietis, ar elkoni atspiedies pret kamīnu, ar kāju piebikstīja liesmojošu papīra gabalu, lai tas ātrāk sadegtu.

No pirmā acu uzmetiena Megrē saprata, ka Pēteris ir nomāktāks nekā iepriekš, bet komisārs pietiekami valdīja pār sevi, lai neizrādītu savu prieku par to.

Ar savu spēcīgo roku viņš satvēra mazītiņa zeltīta krēsla atzveltni un aiznesa to sev līdzi. Metra attālumā no kamīna nolika uz trauslajām kājām un jāteniski uz tā apsēdās.

Vai tāpēc, ka viņam atkal bija pīpe zobos? Vai varbūt tāpēc, ka viņš pēc stundām ilgas nomāktības vai drīzāk pārdzīvotās nenoteiktības alka pēc darbības?

Skaidrs ir tas, ka šai bridi viņš jutās spēcīgāks nekā jebkad. Viņš bija divi Megrē, ja tā var sacīt. Veca ozola tēsts bluķis vai labāk — smilšakmens klints.

Viņš atbalstīja elkoņus uz krēsla atzveltnes. Un varēja just, ka komisārs šai brīdī ir spējīgs sagrābt šī vīra kaklu ar savu plato roku un sist viņu ar galvu pret sienu.

—    Vai Mortimers atgriezies? —viņš izrunāja.

Latvietis, kas skatījās, kā sadeg papīrs, lēni pagrieza galvu.

—   Es nezinu…

Viņa pirksti bija sažņaugti, tas Mcgrē nepalika nepamanīts. Un tāpat viņam nepalika nepamanīts arī tas, ka ceļasoma, kuras agrāk istabā nebija, tagad stāvēja pie guļamistabas durvīm.

Tābijavienkāršaceļojumasoma, kas bija, augstākais, simtfranku vērta un neiederējās šajā greznībā.

—   Kas tur ir iekšā?

Nekādas atbildes. Tikai nervoza kustība, vaibstu noraustīšanās. Beidzot jautājums:

—    Vai apcietināsiet mani?

Un varētu pat teikt, ka vīrieša balsī cauri bailēm lauzās zināms atvieglojums.

—   Vēl ne…

Megrē piecēlās, devās pie ceļasomas, ko viņš ar kāju aizgrūda līdz priekšnamam un tur atvēra.

Tajā bija pavisam jauns, pelēks, gatavo apģērbu veikalā pirkts uzvalks, kuram bija aizmirsuši noraut etiķeti.

Komisārs pacēla telefona klausuli.

—     Hallo!… Vai Mortimers atgriezies?.,. Nē?… Un neviens nav vaicājis par septiņpadsmito numuru?… Hallo!… Jā… Paka no Lielo bulvāru kreklu veikala?… Nevajag nest augšā…

Viņš notika klausuli, tad sadudzis noprasīja:

—    Kur ir Anna Goskina?

—   Meklējiet…

—  Citiem vārdiem sakot, viņas nav istabā… Bet viņa ir bijusi šeit… Viņa ir atnesusi šo ceļasomu un ari vēstuli…

Ar strauju kustību Latvietis sabirza sadegušā papīra pelnus, tā ka no tiem palika tikai putekļi.

Komisārs saprata, ka tagad nav īstais brīdis, lai izteiktu kaut niecīgāko vārdu nevietā, ka viņš ir uz pareizā ceļa, bet ka mazākā kļūdainā soļa dēļ varētu zaudēt šo priekšrocību.

Paraduma dzīts, viņš piecēlās un tik spēji piegāja pie uguns, ka

Pēteris nodrebēja, pacēla roku aizsargājoties, bet nepabeidza šo kustību un nosarka par to.

Bet Megrē tikai nostājās ar muguru pret uguni. Viņš pīpēja savu pīpi, laizdams gaisā mazus blīvus mākonīšus.

Klusums no šī briža iestājās tik ilgs, tik pilns, ka likās nospiedošs un iedarbojās uz nerviem.

Latvietis jutās kā uz karstām oglēm, lai arī pūlējās turēties piedienīgi. Atbildei uz Megrē pīpi viņš savukārt aizdedzināja cigāru.

*     * *

Policists sāka soļot turp un atpakaļ un, atbalstoties pret mazo telefona galdiņu, gandrīz salauza to.

Pēteris neredzēja, ka viņš piespieda pogu, nenoceļot klausuli. Rezultāts bija tūlītējs. Atskanēja zvans. Administrators jautāja:

—   Hallo!… Vai jūs zvanījāt?

—    Hallo!… Jā… Kā jūs sakāt/

—    Hallo! Šeit viesnīcas administrācija…

Un Megrē nesatricināmā balsī:

—   Hallo!… Jā… Mortimcrs?… Paldies!… Es tūlīt ar viņu tikšos…

—   Hallo!… Hallo!…

Tikko viņš bija nolicis klausuli vietā, tūlīt atkal atskanēja zvans. Pārvaldnieka balss uzstāja:

—    Kas notiek?… Es nesaprotu…

—   Čšs!… — Megrē nokomandēja.

Viņš ar acīm urbās Latvietī, kas bija kļuvis bālāks un bija gatavs mesties uz durvju pusi.

—     Nekas! — noteica komisārs. — Mortimers-Livingstons atgriežas. Es lūdzu, lai mani brīdina…

Viņš redzēja sviedru lāses uz sarunu biedra pieres.

—   Mēs runājām par ceļasomu un par vēstuli, kas bija tai līdzi… Anna Gorskina…

—   Par Annu te nav runa…

—   Piedodiet… Es domāju… Vai tad vēstule nav no viņas?

—    Klausieties…

Latvietis drebēja. Tas bija acīm redzami. Un viņš bija neparasti nervozs. Visu viņa seju, visu viņa ķermeni raustīja drebuļi.

—    Klausieties!…

—   Es klausos! — izmeta Megrē, muguru pagriezis pret uguni.

Roka bija ieslīdējusi revolvera kabatā. Viņam nebija vajadzīga

pat sekunde, lai notēmētu. Viņš smaidīja, bet cauri Smaidam varēja just, ka uzmanība ir sasprindzināta līdz galējībai.

—   Nu tad kā?… Es jau tcicu, ka klausos…

Tad Latvietis, satverdams viskija pudeli, caur sakostiem zobiem izrunāja:

—   Jo ļaunāk…

Viņš pielēja glāzi pilnu un izmeta vienā rāvienā, paskatījās uz Megrē ar Fjodora Juroviča duļķainajām acīm, bet uz viņa zoda vizēja degvīna pilīte.

XIII DIVI PĒTERI

Mcgrē nekad nebija redzējis tik ārprātīgu dzeršanu, nekad viņš nebija redzējis vienā rāvienā izdzeram glāzi, pilnu ar viskiju, to piepildām, atkal izdzeram, piepildām trešo reizi, sakratām pudeli un izdzeram līdz pēdējai lāsei sešdesmitgrādīgo spirtu.

Efekts bija iespaidīgs. Pēteris Latvietis pietvīka purpursarkans, tad mirkli vēlāk kļuva bāls. Bet uz vaigiem joprojām palika neregulāri sarkani plankumi. Lūpas nobālēja. Viņš pieķērās pie apaļā galdiņa, paspēra pāris grīļīgu soļu un izrunāja ar dzērāja vienaldzību:

—   To jūs gribējāt, vai ne?

Un viņš iesmējās neskaidrus smieklus, kuros bija viss — bailes, ironija, rūgtums, varbūt bezcerība. Gribēdams atbalstīties, viņš apgāza krēslu un nobrauca pār mitro pieri.

—   Ievērojiet, viens pats jūs nebūtu ticis galā… Tā ir nejaušība…

Megrē nekustējās. Viņš jutās tik neveikli, ka gandrīz gribēja darīt

galu šai scēnai, iedodot savam sarunu biedram iedzert vai ieelpot kādas zāles.

Viņš bija liecinieks tai pašai pārvērtībai, ko bija vērojis no rīta, tikai desmitkārtīgi, simtkārtīgi spilgtākai.

Tikko viņš bija runājis ar inteliģentu cilvēku, kas valdīja pār sevi ar neparastu gribasspēku…

Un pēkšņi viņa priekšā bija tikai nervu čupa, marionete sajukušās auklās. Viņa seja vaibstījās, bālums viļņveidīgi pārgāja uz jūras viļņu zilumu.

Latvietis smējās! Taču pat smiedamies, bezmērķīgi kustēdamies, viņš ausījās, pieliecās, it kā uzklausītu kādu troksni sev zem kājām.

Tieši apakšā atradās Mortimeru apartamenti.

—   Tas bija labi iestudēts! — viņš izmeta aizsmakušā balsī. — Un jūs nebūtu bijis spējīgs to izjaukt! Tikai nejaušība, es jums saku, drīzāk jau virkne nejaušību!

Viņš uzgrūdās sienai, palika ar muguru tai piespiedies, greizi sagriezies, un savieba seju, jo no šī tīšā apreibuma, kas robežojās ar saindēšanos, droši vien radās sāpes galvā.

—   Nu… Pamēģiniet man pateikt, kamēr vēl laiks, kurš no Pēteriem es esmu! Jūsu valodā Pēteris atgādina ākstu*, vai ne?

Bija reizē riebīgi un skumji, smieklīgi un pretīgi. Un katra sekunde kāpināja šo auļojošo norcibumu.

—    Dīvaini, ka viņi vēl nenāk!… Bet nāks!… Un tad… Nu!… Miniet!… Kurš Pēteris?…

Pēkšņi mainījis savu izturēšanos, viņš saķēra galvu abās rokās, seja pauda fiziskas mokas.

—    Jūs nekad ncsapratīsļet… Divu Pēteru stāsts…. Tas ir kaut kas līdzīgs stāstam par Kainu un Ābelu… Jūs droši vien esat katolis… Mūsu zemē mēs esam protestanti un dzīvojam ar Bībeli… Bet velti… Es esmu pārliecināts, ka Kains bija lāga zēns, uzticīgs… Toties šis Ābels…

Koridorā atskanēja soļi. Durvis atvērās.

Pat Megrē bija tā samulsis, ka vajadzēja stingrāk iekosties ar zobiem pīpē.

Jo patlaban nāca iekšā Mortimers — kažokā ģērbies, ar tāda cilvēka iejūsmotu sejas izteiksmi, kas smalki pavakariņojis labā kompānijā.

Ap viņu vēdīja viegla cigāru un liķieru smarža.

Tikko viņš ienāca salonā, viņa sejas izteiksme pārvērtās. Krāsas nobālēja. Megrē ievēroja asimetriju, ko bija grūti precīzi uztvert, bet kas sejai piešķīra tādu kā apmulsumu.

Varēja just, ka viņš nāk no āra. Mazliet dzestrais gaiss vēl bija saglabājies viņa apģērba krokās.

Izrāde norisinājās vienlaicīgi abās pusēs. Un komisārs nevarēja redzēt visu.

Viņš vairāk skatījās uz Latvieti, kas mēģināja atgūt skaidru prātu, jo pirmais satraukums bija norimis. Bet to vairs nevarēja izdarīt. Doza bija pārāk spēcīga. To viņš pats juta un bezcerīgi centās sasprindzināt visu savu gribu.

Seja vaibstījās. Viņš laikam cilvēkus un lietas redzēja tikai caur deformējošu miglu. Atlaidis vaļā galdu, viņš paspēra kļūmīgu soli un gandrīz novēlās zemē, bet, kā par brīnumu, tomēr atguva līdzsvaru.

* Vārdu spele, Pietr — Pēteris, pitre — āksts

—    Mans dārgais Mor… — viņš uzsāka.

Sastapis komisāra skatienu, viņš jau citā balsi izrunāja:

—   Nu, jo ļaunāk! Jo ļaunāk…

Durvis aizcirtās. Steidzīgi soļi attālinājās. Mortimers laidās lapās. Tai pašā brīdī Latvietis atkrita atzveltnes krēslā.

Megrē vienā lēcienā bija pie durvīm. Tur, pirms mesties uz priekšu, viņš saausījās, bet viesnīcas dažādo trokšņu vidū vairs nebija iespējams atšķirt amerikāņa soļus.

—Es jums saku, to jūs gribējāt!…—izstostīja Pēteris ar stīvu mēli un turpināja savu runu nezināmā valodā.

Komisārs aizslēdza durvis, devās pa gaiteni un skriešus iemetās kāpnēs.

Viņš sasniedza pirmā stāva kāpņu laukumiņu tieši laikā, lai pagūtu satvert sievieti, kas metās bēgt. Viņš sajuta pulvera smaku.

Viņa kreisā roka ieķērās sievietes drēbēs. Labā satvēra rokas locītavu — un tai no rokas izkrita revolveris; tai pašā brīdī atskanēja šāviens, un lode sašķaidīja lifta lodziņu.

Sieviete cīnījās. Viņa bija pārsteidzoši spēcīga. Komisāram nebija cita līdzekļa padarīt viņu nekustīgu kā izgriezt locītavu, tad viņa nokrita uz ceļiem un nošņāca:

—   Laid vaļā!

Viesnīca sāka atdzīvoties. Neparasts troksnis kāpa augšup pa gaiteņiem un plūda pa visām ejām.

Pirmā, kas parādījās, bija istabmeita melnbaltā ģērbā, viņa pacēla rokas pret debesīm un šausmās aizbēga.

—   Nekustēties! — pavēlēja Megrē, vēršoties nevis pie istabmeitas, bet pie gūsteknes.

Sastinga abas divas. Istabmeita iekliedzās:

—   Apžēliņ!… Es neko neesmu nodarījusi…

Un no šī brīža haoss pieņēmās spēkā. Uzreiz no visām pusēm atsteidzās cilvēki. Pārvaldnieks grupas vidū žestikulēja. Bija redzamas sievietes arī vakarkleitās, un tas viss izvērtās lielā kakofonijā.

Megrē izmantoja brīdi, lai pieliektos un uzliktu rokudzclžus gūsteknei, kas nebija neviena cita kā Anna Gorskina. Viņa pretojās. Cīnoties viņa saplēsa kleitu un atkal, kā parasti, stāvēja atklātām krūtīm, starp citu, lieliska ar savām zibsnījošām acīm un savilkto muti.

—   Mortimera istabā… — izmeta pārvaldniekam komisārs.

Bet pēdējais uztraukumā vairs neaptvēra, ko darīt. Un Megrē viens pats atradās cilvēku vidū, kas panikā skrēja cits citam virsū, sievietes spalgi kliedza, raudāja vai mīdījās uz vietas.

Amerikāņa numurs bija dažu soļu attālumā. Policistam neva

jadzēja atvērt durvis, tās jau bija vaļā. Uz grīdas gulēja asiņojošs, bet vēl kustīgs ķermenis.

Tad skriešus Megrē sasniedza augšējo stāvu, pieplaka durvīm, kuras pats bija aizslēdzis, un, neko nesadzirdējis, pagrieza atslēgu.

Pētera Latvieša numurs bija tukšs!

Ceļasoma joprojām bija zemē pie kamīna ar tai šķērsām pāri nomestu uzvalku.

Pa atvērto logu plūda ledains gaiss. Tas vērās uz pagalmiņu skursteņa platumā. Lejā varēja saskatīt trīs durvju tumšos taisnstūrus.

*      * *

Mcgrē smagi nokāpa lejā un ieraudzīja, ka pūlis kļuvis jau mierīgāks. Starp klientiem bija atradies kāds ārsts. Un par Mortimeru, pār kuru bija noliecies ārsts, sievietes vairs nemaz neuztraucās — un vīrieši, starp citu, vēl mazāk.

Visu skatieni bija pievērsti ebrejietei, kas bija atslīgusi gaitenī rokudzclžos slēgtām rokām, niknu sejas izteiksmi un kas izverda skatītājiem lamas un draudus.

Cepure bija noslīdējusi no galvas. Spīdošās matu cirtas nokarājās pār seju.

Kāds no viesnīcas tulkiem kopā ar policijas seržantu iznāca no lifta ar saplēsto lodziņu.

—    Aizvediet! — pavēlēja Megrē.

Aiz muguras viņš vēl izdzirda neskaidru protestu. Likās, ka viņš viens pats piepildīja visu gaiteni. Smags, stūrgalvīgs viņš tuvojās Mortimera ķermenim.

—    Nu kā?…

Ārsts bija vācietis, kas slikti zināja franču valodu, un uzsāka garu skaidrojumu, jaukdams abas valodas.

Miljardiera sejas apakšdaļa, burtiski, bija pazudusi. Tur bija tikai plaša sarkanmelna brūce.

Tomēr mute atvērās—mute, kas vairs nebija gluži mute,—un no tās izplūda šļupsti kopā ar asinīm.

Neviens teikto nesaprata — ne Megrē, ne ārsts, kas, kā vēlāk tapa zināms, bija Bonnas universitātes profesors, nedz arī blakusstāvošās personas.

Kažoks bija apbiris cigāra pelniem. Vienas rokas plauksta bija plaši atvērta, pirksti izplesti.

—   Miris?… — iejautājās komisārs.

Ārsts noliedzoši pamāja, un abi apklusa.

Balsu troksnis gaiteni attālinājās. Policijas aģents soli pa solim bīdīja tālāk ziņkārigos, kas viņam pretojās.

Mortimera lūpas sakļāvās un vēlreiz atvērās. Ārsts dažas sekundes palika nekustīgs.

Tad, kā atbrīvojies no smagas nastas, viņš pieceļoties noteica:

—    Miris, jā… Tas bija smagi…

Kāds bija uzkāpis uz kažoka stūra un atstājis skaidru zoles nospiedumu.

Vaļējo durvju ailē parādījās policijas seržants ar sudraba uzšuvēm un brīdi klusēja.

—    Ko es…?

—    Lieciet visiem bez izņēmuma iet prom… — pavēlēja Mcgrē.

—   Tā sieviete bļaustās…

—    Lai viņa bļaustās…

Un viņš devās iekārtoties pie kamīna, kurā vairs nebija uguns.

XIV KORPORĀCIJA “UGALA”

Katrai rasei ir sava smaka, ko citu rasu pārstāvji necieš. Komisārs Megrē bija atvēris logu un pīpēja bez apstājas, bet dažādās smakas viņu joprojām vajāja.

Vai viesnīca “Pie Sicīlijas karaļa” bija ar tām piesūkusies? Vai varbūt iela? Šīs smakas viļņi plūda pretī jau tad, kad viesnīcnieks melnajā benītē pavēra savu lodziņu. Tā kļuva arvien biezāka, kāpjot augšā pa kāpņu šauro šahtu.

Annas Gorskinas istabā smaka bija sevišķi kompakta. Patiešām, visur mētājās pārtika. Desas pretīgā sarkanumā bija sastāvējušās un ķiplokiem pildītas. Uz šķīvja ceptas zivis peldēja ieskābušā mērcē.

Krievu cigarešu gali. Kāds pusducis tasīšu ar tējas nosēdumiem.

Un gultas palagi, veļa, kas likās vēl mitra, oda pēc guļamistabas izgarojumiem, ko nekad nevēdina.

Matracī, ko Megrē bija atārdījis, viņš bija atradis mazu pelēka auduma maisiņu.

No tā bija izkritušas dažas fotogrāfijas un diploms.

Uz vienas no fotogrāfijām bija redzama nogāzena iela ar vecām mājām, kuru čukuri atgādināja mājas Holandē, tikai šis bija krāsotas spilgti baltā krāsā, uz kuras asi iezīmējās logu, durvju un dzegu melnās līnijas.

Uz priekšplānā redzamās mājas bija uzraksts ar burtiem stilā, kas atgādināja reizē gotisko un krievu rakstu:

6

Rītsepa iela

Makss Johansons

Skroderis

Ēka bija plaša. Uz baļķa, kas bija izlīdis no čukura, turējās trīsis, kas kādreiz bija kalpojis labības iekļaušanai bēniņos. Apakšstāvā bija sešu pakāpienu lievenis ar dzelzs margām.

Uz lieveņa bija sagrupējusies ģimene ap četrdesmitgadīgu vīrieti

—    mazu, pelēcīgu un neuzkrītošu — droši vien drēbnieku, kura sejas izteiksme bija nopietna un pavēloša.

Viņa sieva cieši apspīlētā satina kleitā sēdēja uz griezumiem rotāta krēsla. Viņa labsirdīgi smaidīja fotogrāfam, tomēr bija mazliet sakniebusi lūpas, lai izskatītos, “kā pienākas”.

Viņiem priekšā — divi bērni, rokās saķērušies. Tie bija sešus līdz astoņus gadus veci zēni ar biksēm līdz puslielicm, melnās zeķēs, izšūtām jūrnieku apkaklēm un rotājumiem uz piedurkņu atlokiem.

Tas pats vecums! Tas pats augums! Satriecoši līdzīgi gan viens otram, gan drēbniekam. Tomēr bija neiespējami neievērot atšķirību, kas jau parādījās viņu raksturā.

Vienam bija apņēmīga izteiksme, viņš skatījās uz fotoaparātu agresīvi, ar sava veida izaicinājumu.

Otrs paslepus vēroja savu brāli. Viņš tajā skatījās ar uzticību un cicņu.

Operatora vārds bija izlasāms reljefiem burtiem: K. Akels, Pleskava.

Otrā fotogrāfija bija lielāka un vēl nozīmīgāka. Tā bija uzņemta banketa laikā. Tris gari galdi, klāti šķīvjiem un pudelēm, fonā pelēka siena, uz kuras izvietota ieroču kolekcija ar sešiem karogiem un ģerboni — tā detaļas slikti saskatāmas —, diviem sakrustotiem zobeniem un medību radziņu.

Viesi bija studenti vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit gadiem, galvā tiem bija studentu ccpuritcs ar šauru nadziņu, sudraba apmalojumu, velūra galvassega droši vien bija bāli zaļajā krāsā, ko iecienījuši vācieši un viņu ziemeļu kaimiņi. Mati bija īsi apgriezti. Lielākā daļa seju bija labi saskatāmas.

Vieni bez kādām slēptām domām uzsmaidīja objektīvam. Otri bija pastiepuši dīvainas formas kokā grieztus alus kausus. Dažiem magnēzija gaismas dēļ acis bija ciet.

Galda vidū, labi redzamā vietā slējās tāfele, uz kuras bija rakstīts:

Korporācija “Ugala”

Tartu

Tābija viena no tām biedrībām, kādas studenti veido universitātēs visā pasaulē.

Iepretī ieroču kolekcijai viens no jaunajiem cilvēkiem izcēlās pārējo vidū.

Pirmkārt, viņš bija kailu galvu, un viņa pilnīgi noskūtā galva īpaši izcēla sejas vaibstus.

Otrkārt, lielākajai daļai viņa biedru bija parasti pilsētas uzvalki, bet viņš bija uzvilcis melnu apģērbu, kurā gan izskatījās neveikli, jo viņam vēl bija šauri, nenobrieduša jaunieša pleci. Pār balto vesti plata lente — kā lielā Goda leģiona lente.

Tā bija biedrības prezidenta zīme.

Un dīvainā kārtā, kamēr lielākā daļa klātesošo bija pagriezušies pret fotogrāfu, kautrīgākie instinktīvi raudzījās uz savu jauno vadoni.

Un tas, kurš viņā lūkojās ar vislielāko uzcītību, bija viņa dubultnieks, kurš sēdēja tuvumā, kaklu izstiepis, lai tikai nepazaudētu viņu no redzesloka.

Students ar plato lenti un students, kas viņu vai apēda ar acīm, bez šaubām, bija abi zeņķi no Pleskavas mājas—skrodera Johansona dēli.

Diploms bija latīniski uz pergamenta rakstīts, imitējot senu dokumentu. Ar arhaisku formulu palīdzību tas iesvaidīja kādu Hansu Johansonu, filozofijas studentu, par korporācijas “Ugala” biedru.

Un apakšā bija paraksts: “Korporācijas Lielais Maģistrs Pēteris Johansons”.

*     * *

Tai pašā auduma maisiņā bija otra, ar auklu aptīta paciņa, kurā ari atradās fotogrāfijas un vēl krievu valodā rakstītas vēstules.

Fotogrāfijas bija parakstījis kāds Viļņas komersants. Vienā no tām bija redzama kādus piecdesmit gadus veca, resna, īgna ebrejiete, apkārusies kā baznīcas relikvija.

Ar pirmo acu uzmetienu varēja saskatīt līdzību ar Annu Gorskinu. Kādā citā portretā bija arī pati jaunkundze — apmēram sešpadsmit gadu vecumā, ar sermuļādas cepuri galvā.

Kas attiecas uz vēstulēm, tad tajās trīs valodās bija uzrādīta rakstītāja sociālā izcelsme:

Efraims Gorskins

Kažokādu vairumtirdzniecība

Sibīrijas karalisko ādu speciālists

Viļņa — Varšava

Megrē nebija spējīgs iztulkot ar roku rakstīto tekstu. Viņš tikai ievēroja, ka viens teikums, kas atkārtojās vairākās vēstulēs, bija trekni pasvītrots.

Viņš ieslidināja dokumentus kabatās un sirdsapziņas nomierināšanas nolūkos pēdējo reizi apskatīja šo vietu.

Pārāk ilgi istabā bija dzīvojis viens iemītnieks, un tādējādi viesnīcas istaba bija zaudējusi savu anonimitāti.

Sīkākajās lietiņās, traipos uz tapetēm un pat uz veļas varēja izlasīt visu Annas Gorskinas dzīves stāstu.

Mati — biezi un taukaini kā Āzijas iedzīvotājiem — bija rodami visur.

Simtiem cigarešu galu. Sauso biskvītu kārbas un biskvītu druskas zemē. Pods ar ingveru. Liela konservu kārba ar marinētas zoss atliekām un poļu firmas zīmi. Kaviārs.

Degvīns, viskijs, mazs trauciņš, ko Megrē apostīja un kas saturēja nesagatavota opija atliekas presētu lapu veidā.

Pēc pusstundas prefektūrā viņam iztulkoja vēstules, un viņš uzreiz iegaumēja šādus teikumus:

“…Tavas mātes kājas piepampst aizvien vairāk…

… Tava māte gribētu zināt, vai Tavas potītes vēl sapampst, kad Tu esi daudz staigājusi, jo viņa domā, ka Tev ir tā pati kaite, kas viņai..,

… Mēs gandrīz esam nomierinājušies, kaut arī Viļņas jautājums nav nokārtots. Mēs esam gūstā starp lietuviešiem un poļiem… Gan vieni, gan otri necieš izraelītus…

Vai Tu varētu painteresēties par Levasora kungu no Otvilas ielas 65, kas man pasūta ādas, bet nedod bankas garantijas…

Kad Tu būsi beigusi studijas, Tev vajadzēs apprecēties un nodarboties ar tirdzniecību. Tava māte man vairs neko nevar palīdzēt…

Tava māte vairs neatstāj atzveltnes krēslu… Viņas raksturs kļūst neciešams… Tev vajadzētu atgriezties…

Goldšteina dēls, kas atgriezies nu jau pirms divām nedēļām, saka, ka Tu neesot pierakstījusies Parīzes universitātē. Es atbildēju, ka tas nav tiesa un…

Tavai mātei bija jāizdara punkcijas, kas…

Tu esi redzēta Parīzē tādu ļaužu sabiedrībā, kas Tev neder. Es gribu zināt, kas notiek…

Man atkal par Tevi sniedz sliktas ziņas. Tikko tirdzniecība man atļaus, es aizbraukšu pats paskatīties…

Ja nebūtu Tavas mātes, kas negrib palikt viena un kam ārsts parakstījis nāves spriedumu, es tūlīt dotos Tevi uzmeklēt. Es Tev p avēlu atgriezties…

… Es Tev nosūtu piecus simtus zlotu vilcienam…

Ja Tu mēneša laikā neatgriezīsies, es Tevi nolādēšu…”

Tad atkal par mātes kājām. Tad seko ebreju studenta, kas atgriezies Viļņā, teiktā atstāsts par jaunās meitenes dzīvi Parīzē.

“Ja Tu tūlīt pat neatgriezīsies, starp mums visam beigas…”

Beidzot pēdējā vēstule.

“KāTu vari izdzīvot jau veselu gadu, kopš es Tev vairs nesūtu naudu? Tava māte ir ļoti nelaimīga. Un viņa mani uzskata par atbildīgu visā tajā, kas notiek…”

Komisārs Megrē ne reizi nepasmaidīja. Viņš nolika dokumentus savā atvilktnē, aizslēdza to, uzrakstīja dažas telegrammas un devās uz iepriekšējā apcietinājuma namu.

Anna Gorskina bija pavadījusi nakti kopējā kamerā.

Komisārs nu bija pavēlējis ieslēgt viņu vieninieku kamerā, kuras lodziņu viņš pirms ienākšanas vispirms pavēra. Anna Gorskina sēdēja uz taburetes un pat nenodrebēja, tikai lēni pagrieza galvu pret durvīm un ar nicinošu izteiksmi noskatīja sarunu biedru.

Viņš ienāca, labu bridi skatījās viņā, nesacīdams ne vārda. Viņš zināja, ka nav vērts likt lietā viltību un uzdot apkārtjautājumus, kas dažreiz arī izrauj no mutes negribētu atzīšanos.

Gorskina bija pārāk aukstasinīga, lai ļautu sevi noķert šāda veida slazdos, un līdz ar to jautātājs varētu tikai zaudēt savu cicņu.

Viņš tikai norūca:

—   Vai atzīsties?

—   It nemaz!

—    Vai tu joprojām noliedz, ka esi nogalinājusi Mortimeru?

—   Noliedzu!

—Tu noliedz, kaesi pirkusi pelēko uzvalku savam līdzzinātājam?

—   Noliedzu!

—  Tu noliedz, ka nosūtīji to viņam uz “Mažestika” istabu reizē ar vēstuli, kurā paziņoji, ka nogalināsi Mortimeru, un kurā noteici satikšanās vietu?

—   Noliedzu!

/

—   Ko tu darīji “Mažestikā”?

—   Es meklēju Goldšteinas kundzes numuru.

—   Viesnīcā nav kundzes ar šādu vārdu.

—   To es nezināju…

—   Un kāpēc es tevi atradu bēgošu ar revolveri rokā?

—   Pirmā stāva gaitenī es ieraudzīju vīrieti, kas šāva uz otru, tad viņš savu ieroci nometa zemē. Es to pacēlu bailēs, ka viņš to nelieto pret mani. Es skrēju brīdināt apkalpotājus…

—   Tu nekad neesi redzējusi Mortimeru?

—   Nē…

—   Un tomēr viņš bija viesnīcā “Pie Sicīlijas karaļa”.

—   Bet viesnīcā ir sešdesmit iemītnieku.

—   Tu nepazīsti ne Pēteri Latvieti, ne Opcnhcimu?

—   Nē…

—   Tas nu vairs ne pēc kā neizklausās!

—   Man vienalga!

—    Mēs atradīsim pārdevēju, kurš tev pārdeva pelēko uzvalku.

—   Lai tik viņš nāk!

—   Es brīdināju tavu tēvu Viļņā…

Viņa pirmoreiz notrīcēja. Bet tūlīt pat nosmīkņāja:

—Ja jūs gribat, lai viņš liekas traucēties, nosūtiet viņam ari naudu ceļojumam, citādi…

Mcgrē nenervozēja, viņš skatījās uz Annu ar ziņkārību, pat ar zināmām simpātijām. Viņai bija krampis!

No pirmā acu uzmetiena viņas teiktais neatbilda patiesībai. Fakti likās runājam paši par sevi.

Taču tieši šādos gadījumos visbiežāk policija izrādās nespējīga likt pretī lietiskus pierādījumus, kas atspēkotu aizdomās turētā apgalvojumus vai noliegumus.

Šajā gadījumā tādu arī nebija! Revolveri Parīzes ieroču meistari nepazina. Tātad nekas neliecināja, ka tas piederētu Annai Gorskinai.

Tas, ka viņa atradās “Mažestikā” nozieguma laikā? Lielajās viesnīcās ļaudis nāk un iet kā iebraucamajās vietās. Viņa teica, ka kādu meklējusi? A priori tas nebija neiespējami.

Neviens nebija redzējis viņu šaujam. No Pētera Latvieša sadedzinātās vēstules nekas nebija pāri palicis.

Pieņēmumi? Tādu varēja būt, cik vien vēlas. Bet tiesa nesoda uz pieņēmumu pamata, tā neuzticas pat visformālākajiem pierādījumiem, baidīdamās no tiesas kļūdas, ar ko vienmēr draud aizstāvība.

Megrē izspēlēja pēdējo kārti.

—   Runā, ka Latvietis esot Fekānā…

Šoreiz viņš trāpīja mērķī. Anna Gorskina nodrebēja. Bet tad viņa acīmredzot sev teica, ka Mcgrē melo, atguva mieru un izmeta:

—   Nu un tad?

—    Anonīma vēstule, ko patlaban pārbauda, apgalvo, ka viņš slēpjoties kādā villā pie Svāna.

Viņa pacēla uz Mcgrē tumšas acis, tās bija nopietnas, gandrīz traģiskas.

*     * *

Mcgrē, kas neapzināti paskatījās uz Annas Gorskinas potītēm, konstatēja, ka viņai, kā jau bija baiļojusies viņas māte, bija tūska.

Viņas retie mati, caur kuriem vīdēja āda, bija nekārtībā. Melnā kleita izskatījās netīra.

Visbeidzot, diezgan samanāmas pūkas apēnoja virslūpu.

Un tomēr viņa bija skaista — vulgāri, dzīvnieciski skaista. Acu zīlītes bija pievērstas komisāram, mute nicīgi saviebta, ķermenis nedaudz sarāvies instinktīvās bailēs no briesmām. Viņa norūca:

—   Ja jau jūs to visu zināt, kāpēc tad man jautājat?…

Viņas acis uzzibsnīja, un viņa ar aizvainojošu smieklu piebilda:

—   Varbūt jūs baidāties kompromitēt viņu!… Tā ir, vai ne?… Ha! Ha!… Es jau nenozīmēju neko… Ārzemniece… Meiča, kas dzīvo kaut kur ellē, g e t o… Nu bet viņa!… Nu jā…

Viņa gribēja runāt, kaislības dzīta. Megrē, juzdams, ka pat ar savu uzmanību riskē Annu saniknot, izlikās vienaldzīgs un skatījās uz citu pusi.

—   Nu jā! Nekas… Dzirdat? — tad viņa iekliedzās. — Pazūdiet! Lieciet mani mierā! Nekas, es jums saku… Ne-kas!

Un viņa tik strauji un savādi nokrita zemē, ka pat Mcgrē, kuram bija darīšanas ar šāda tipa sievietēm, to nevarēja iepriekš paredzēt.

Histērijas lēkme! Viņas seja bija pārvērtusies. Locekļi raustījās, un spēcīgi drebuļi kratīja ķermeni.

Vēl pirms brīža skaistā sieviete kļuva atbaidoša, rāva matus kušķiem, neraizēdamās par sāpēm.

Mcgrē tas nepārsteidza. Tā bija jau kāda simtā lēkme, ko viņš redzēja. Viņš pacēla uz grīdas stāvošo ūdens krūzi. Tā bija tukša.

Viņš pasauca sargu.

—    Piepildi, ātri…

Mazliet vēlāk Mcgrē iegāza auksto ūdeni elsojošajai ebrejietei

tieši sejā, viņa kāri atvēra lūpas, skatījās viņā kā nepazīdama un beidzot iekrita smagā nemaņā.

Laiku pa laikam trīsas vēl pārskrēja viņas ādai.

Megrē nolieca lāvu, kas pēc reglamenta bija pacelta pie sienas, sakārtoja plāno kā sausiņš matraci un ar grūtībām pacēla Annu Gorskinu.

To visu viņš izdarīja bez mazākā aizvainojuma, ar tādu maigumu, uz kādu viņš nelikās spējīgs, sakārtoja kleitu uz nelaimīgās ceļiem, pataustīja pulsu un, stāvēdams pie galvgaļa, ilgi viņā noskatījās.

Viņa priekšā bija nogurusi trīsdesmit piecus gadus vecas sievietes seja. Tās pieri bija izvagojušas smalkas krunciņas, ko parasti nevarēja pamanīt.

Toties rokas, kaut arī tuklas un nagi noklāti ar sliktu nagu laku, bija smalki veidotas.

Viņš piebāza pīpi ar nesteidzīgiem, īsiem rādītājpirksta uzsitieniem kā cilvēks, kas īsti nezina, ko tālāk darīt. Kādu brīdi viņš pastaigāja pa kameru, kuras durvis bija palikušas pusvirus.

Piepeši viņš pagriezās—pārsteigts, neticēdams saviem jutekļiem.

Sega bija pārvilkta pāri Annas Gorskinas sejai. Viņa vairs nebija nekas cits kā bezveidīga masa zem riebīgi pelēkas kokvilnas segas. Un šī masa saraustīti kustējās. Ieklausoties varēja nojaust apslāpētus šņukstus.

Megrē bez trokšņa izgāja, aizvēra durvis, pagāja garām uzraugam, tad pēc desmit metriem pagriezās atpakaļ.

—   Lieciet viņai atnest ēdienu no Dofina restorāna! — viņš ātri izteica nīgrā balsī.

XV DIVAS TELEGRAMMAS

Megrē nolasīja tās skaļā balsī tiesas izmeklētājam Komeljo, kurš to garlaikoti uzklausīja.

Pirmā bija misis Mortimeres-Livingstoncs atbilde uz paziņojumu, kurā bija pavēstīts par viņas vīra noslepkavošanu.

‘‘Berlīne. Viesnīca "Modēm”. Slima, augsta temperatūra, neiespējami izbraukt. Stouns izdarīs nepieciešamo."

Megrē rūgti pasmaidīja.

—    Jūs saprotat? Un, lūk, telegramma no Vilhelma ielas. Tā ir “polkodā”. Es tulkoju:

“Misis Mortimere ieradusies ar lidmašīnu, apstājusies viesnīcā "Modern" Berlīnē, kur atradusi telegrammu no Parīzes, atgriežoties no teātra. Ielikās gultā un lika izsaukt amerikāņu ārstu Pelgradu. Ārsts aizbildinās ar profesionālu noslēpumu. Vai vajag pastāvēt uz ekspertu vizīti? Viesnīcas apkalpotāji nav ievērojuši nekādas slimības pazīmes.”

—     Kā jūs redzat, Komeljo kungs, šī dāma nevēlas, ka viņu nopratina franču policija. Ievērojiet, es neapgalvoju, ka viņa būtu sava vīra līdzzinātāja. Gluži pretēji. Es esmu pārliecināts, ka viņš no sievas slēpa deviņdesmit deviņus procentus no saviem darījumiem. Mortimers nebija vīrietis, kas uzticas sievietēm, īpaši jau-savai sievai. Un tomēr viņas rēķinā ir ziņojums, ko viņa nodeva zināmajā vakarā Pikvika bārā profesionālajam dejotājam, ko Tiesu medicīnas institūts glabā iesaldētu ledū… Var būt, ka tā ir vienīgā reize, kad Mortimers, vajadzības spiests, izmantoja viņas pakalpojumus…

—    Un kas ir Stouns? — iejautājās amatvīrs.

—     Mortimera galvenais sekretārs. Viņš pārraudzīja sava šefa uzsāktos darījumus. Nozieguma laikā jau astoto dienu atradās Londonā. Apstājies viesnīcā“ Viktorija”. Es viņam neziņoju. Bet piezvanīju uz Skotlendjardu, lai tie ar viņu nodarbojas. Jāatzīmē, ka tad, kad policija ieradās “Viktorijā”, par Mortimera nāvi Anglijā vēl nebija zināms, ja nu vienīgi avīžu redakcijās. Un vienalga putniņš bija aizlaidies. Stouns dažus mirkļus pirms inspektora ierašanās bija laidies lapās…

Izmeklētāja drūmais skatiens klīda pa vēstuļu un telegrammu grēdu, kas bija nokrauta uz rakstāmgalda.

Miljardiera nāve ir notikums, kas satrauc tūkstošus. Un fakts, ka Mortimers miris vardarbīgā nāvē, sacēla trauksmi visos, kas bija ar viņu saistīti.

—    Vai jūs domājat, ka vajadzētu izlaist baumas, ka nozieguma pamatā ir griezsirdība? — bez pārliecības ieteicās Komeljo.

—  Es domāju, ka tas būtu samērā piesardzīgi. Citādi jūs vispirms sacelsiet paniku biržā un izputināsiet labu skaitu godājamu uzņēmumu, sākot ar franču firmām, kuras Mortimers tikko kā noņēmis no sēkļa.

—   Protams, bet…

—  Pagaidiet! Amerikas Savienoto Valstu vēstniecībā jums prasīs pēc pierādījumiem… Un jums tādu nav!… Man ne tik…

Izmeklētājs noslaucīja savu briļļu stiklus.

—    Un ko nu?,..

—    Neko!… Es gaidu ziņas no Difura, kurš kopš vakardienas ir Fekānā… Ļaujiet sarīkot Mortimeram skaistu apbedīšanu… Kāda gan tam nozīme?… Teiks runas, ieradīsies oficiālas dclcgācijas.

Jau kādu brīdi amatvīrs lūkojās Megrē ar ziņkāri.

—   Jums ir dīvains paskats… — pēkšņi viņš piezīmēja.

Komisārs pasmaidīja un konfidenciālā tonī paskaidroja:

—    Morfijs!

—   Ko?

—   Nebaidieties! Tas man vēl nav kļuvis par netikumu! Vienkārši dūriens krūtīs… ārsti grib man izņemt divas ribas, apgalvojot, ka tas ir pavisam nepieciešami… Bet tas taču ir traks darbs!… Tad man vajag likties slimnīcā un nogulēt tur nez cik nedēļu… Es viņiem palūdzu sešdesmit stundas laika,.. Viss, ar ko es riskēju, ir mana trešā riba… Būtu par divām vairāk nekā Ādamam!… Nu ir gan! Jūs jau arī ņemat to traģiski… Redzams, ka jūs neesat par šo jautājumu diskutējis ar profesoru Košē — vīru, kas vandījies pa visu karaļu un šīs pasaules vareno iekšām… Viņš jums pateiktu tāpat kā es, ka tūkstošiem cilvēku dzīvo ar daudz mazāk sastāvdaļu ķermenī… Rau, piemēram, Čehoslovakijas premjerministrs… Košē viņam izņēma vienu nieri…Es to nieri redzēju… Viņš man ir daudz ko rādījis: plaušas, kuņģus… Un to īpašnieki vai visās pasaules malās kārto savas sīkās darīšanas…

Viņš paskatījās pulkstenī un pie sevis norūca:

—   Nolāpītais Difūrs…

Un Megrē seja atkal kļuva nopietna. Izmeklētāja kabinets bijazils no viņa pīpes dūmiem. Megrē, apsēdies uz rakstāmgalda stūra, jutās tur kā mājās.

—    Man liekas, ka būs labāk, ja pats aizskriešu uz Fckānu! — beidzot viņš noteica. — Vilciens iet pēc stundas…

—   Nelāga lieta! — noslēdza Komeljo, atstumdams nost mapi.

Komisārs bija iegrimis sava dūmu nimba aplūkošanā. Klusumu

pārtrauca tikai viņa pīpes pakšķēšana.

—   Paskatieties uz šo fotogrāfiju! — pēkšņi viņš ieteicās. Tā bija Pleskavas bilde ar skrodera balto mājas čukuru, baļķi zem jumta, sešu pakāpienu lieveni, sēdošo māti, tēvu cienīgajā pozā un diviem zeņķiem ar izšūtajām jūrnieku apkaklēm.

—   Tas ir Krievijā! Man bija jāpameklē kartē. Netālu no Baltijas jūras! Tur ir vairākas mazas valstiņas: Igaunija, Latvija, Lietuva… Tad tām apkārt Polija un Krievija. Valstu robežas nesakrīt ar robežām starp tautām. Dažviet pat blakus ciematos runā dažādās valodās. Un visur

vēl piedevām ir jūd i, kas izkaisīti pa visurieni, kaut gan veido atsevišķu tautu. Pievienojiet vēl komunistus! Uz robežām iet vaļā kaujas! Supemacionālistu armijas… Ļaudis iztiek no priežu čiekuriem mežos. Nabagie ir nabagāki kā jebkur citur. Viņi mirst no bada un aukstuma. Intelektuāļi aizstāv vācu kultūru, citi atkal — slāvu kultūru, vēl citi — savu zemes pleķīti un senos dialektus… Tur ir zemnieki, kuru sejas līdzīgas lapu vai kalmiku sejām, tad vēl gaišmatainie milzeņi un, visbeidzot, visādi jūdu jaukteņi, kas ēd ķiplokus un kauj lopus citādāk nekā pārējie…

Megrē izņēma fotogrāfiju no izmeklētāja rokām, kas tajā bija skatījies bez intereses.

—    Dīvaini zeļļi! — viņš tikai piezīmēja.

Atdodot to atpakaļ amatvīram, komisārs pajautāja:

—   Vai jūs varētu man pateikt, kuru no abiem es meklēju?

Līdz vilciena atiešanai vēl bija trīs ceturtdaļstundas. Komeljo

kungs aplūkoja abus: vienu, kas likās izaicinām objektīvu, un otru, viņa brāli, kas griezās prom, it kā lai viņam jautātu pēc padoma.

—Tādas bildes ir ļoti daiļrunīgas!—atsāka Megrē.—Mēs varam tikai jautāt, kā gan vecāki un skolotāji, kas viņus redzēja, uzreiz nenojauta šo personību likteņus. Paskatieties labi uz tēvu… Viņu nogalināja kādā dumpja vakarā, kad ielās cīnījās nacionālisti ar komunistiem… Viņš nepiederēja ne pie vieniem, ne otriem… Viņš bija izgājis no mājas, lai nopirktu maizi… Es to nejauši uzzināju no viesnīcas “Pie Sicīlijas karaļa” nomnieka, kurš ari ir no Plcskavas… Māte vēl ir dzīva un dzīvo šai mājā. Svētdienās viņa uzvelk tautastērpu ar augstu galvassegu, kas krīt pār seju abās pusēs… Un zeņķi…

Viņš pārtrauca stāstījumu.

—    Mortimers, — nu viņš ierunājās citā balss intonācijā, — ir dzimis kādā Ohaijo štata fermā un sākumā pārdevis Sanfrancisko kurpju auklas. Anna Gorskina dzimusi Odesā, savu jaunību pavadījusi Viļņā. Misis Mortimere, visbeidzot, ir skotiete, kas bērnībā kopā ar vecākiem emigrējusi uz Floridu. Visi viņi satiekas Parīzes Dievmātes katedrāles paēnā, bet mans tēvs bija medību uzraugs vienā no vecākajiem Luāras īpašumiem.

Viņš paskatījās pulkstenī vēlreiz un norādīja portretā uz to zēnu, kurš savā brālī lūkojās ar apbrīnu.

—   Tagad man jādodas uzlikt ķepas šim zellim!

Viņš izkratīja pīpi ogļu kastē un gandrīz jau ar mehānisku kustību iemeta krāsnī ogles.

Pēc dažiem mirkļiem izmeklētājs Komeljo teica savam sekretāram, slaucīdams brilles zelta rāmītī:

—   Vai jums neliekas, ka Megrē ir mainījies? Viņš man likās… kā to lai pasaka… mazliet nervozs… mazliet…

Viņš velti meklēja īsto vārdu, tad noskaldīja:

—    Ko, pie joda, visi šie ārzemnieki meklē pie mums?

Pēc tam, ar strauju žestu pievilcis klāt Mortimcra lietas mapi, nodiktēja:

—    Pierakstiet: tūkstoš deviņi simti…

*     * *

Ja arī inspektors Difūrs stāvēja tai pašā vietā, kurā Megrē tajā vētrainajā rītā bija gaidījis iznākam vīrieti lietusmētelī, tad tikai tāpēc, ka šis bija vienīgais šādam nolūkam atbilstošais nostūrītis nogāzenajā ieliņā, kura, novedusi gar dažām villām klints pakājē, pārvērtās par taku un beidzās kaut kur pļautajā zālē.

Difūram kājās bija melnas getras, pusmētelis ar savelkamu auklu viduklī un jūrnieku cepure, kādu visi liek Fekānā un ko viņš droši vien bija nopircis tūlīt pēc ierašanās.

—   Nu?… — pajautāja Megrē, tumsā tuvojoties viņam.

—    Viss iet, kā vajag, šef.

Tas komisāru mazliet izbaidīja.

—   Kas iet, kā vajag?

—  Vīrs nav ne iegājis, ne izgājis… Ja viņš ir ieradies Fekānā pirms manis un ir iegājis villā, tad viņš joprojām tur atrodas…

—    Izstāsti man sīki, kas noticis.

—   Vakar no rīta — nekas! Kalpone aizgāja uz tirgu. Vakarā mani nomainīja policists Bornjē. Naktī neviens nav ne iegājis, ne izgājis. Desmitos nodzēsa ugunis…

—    Un tālāk?

—    Šorīt es atsāku sardzi, bet Bornjē devās pagulēt… Viņš nāks mani nomainīt…. Ap deviņiem, tāpat kā iepriekšējā dienā, kalpone devās uz tirgu… Pirms pusstundas izgāja jaunā dāma… Viņa drīz vien atgriezīsies… Es domāju, ka viņa aizgāja ciemos…

Megrē neko neteica. Viņš juta, ka izsekošanā kaut kas nav kārtībā. Bet cik vīru būtu nepieciešams, lai patiešām kādu stingri uzmanītu?

Lai uzmanītu villu vien, nepieciešami tris novērotāji. Un vēl vajadzētu policistu, kas ietu pa pēdām kalponei, otru — “jaunajai dāmai”, kā teica Difūrs!

—    Vai viņa izgāja pirms kādas pusstundas?

—   Jā… Skat!… Lūk, kur Bornjē… Tagad mana kārta paēst… Kopš

šīrīta es esmu apēdis tikai vienu sviestmaizi, un kājas man ir nosalušas…

—   Ej…

Policists Bornjē bija pavisam jauniņš un tikko sācis strādāt mobilajā brigādē.

—   Es satiku Svāna kundzi… — viņš teica.

—    Kur? Kad?

—    Krastmalā… Tik tikko… Viņa devās lejup pa dambi…

—    Viena pati?

—   Viena pati… Es gribēju sekot… Tad iedomājos, ka Difūrs mani gaida… Dambis nekur nenoved, viņa nevar aiziet tālu…

—    Kā viņa bija ģērbusies?

—   Tumšā mētelī… Es nepievērsu uzmanību…

—    Vai man iet? — iejautājās Difūrs.

—   Es jau tev teicu…

—Ja kaut kas notiek, jūs mani brīdināsiet, vai ne?…Pictiek trīsreiz piezvanīt pie viesnīcas durvīm…

Cik stulbi! Mcgrē gandrīz nenoklausījās līdz galam. Viņš nokomandēja Bornjē:

—   Paliec šeit…

Un pēkšņi viņš devās uz Svāna villu, gandrīz vai norāva vārtiņu zvana auklu. Viņš ieraudzīja gaismu apakšstāvā, istabā, kura, kā viņš zināja, bija ēdamtelpa.

Pēc piecām minūtēm, kad neviens tā arī nebija parādījies, viņš pārkāpa pāri zemajai sētai, nonāca pie durvīm un pieklauvēja ar dūri.

Izbiedēta balss iekšā novaidējās:

—    Kas tur ir?

Un tajā pašā laikā atskanēja ari bērnu kliedzieni.

—   Policija!… Atveriet…

Vilcināšanās. Kāju dipoņa.

—    Atveriet, ātri!

Gaitenis bija tumšs. Ienākot Megrē pamanīja kalpones priekšautu, kas tumsā veidoja baltu plankumu.

—    Kur Svāna kundze?

Šai brīdī atvērās kādas durvis, un viņš ieraudzīja meitenīti, ko bija redzējis pirmā apmeklējuma laikā.

Kalpone nekustējās. Muguru sienai piespiedusi, viņa aiz bailēm bija pārakmeņojusies.

—    Ko tu šorīt satiki?

—   Es jums zvēru, aģenta kungs…

Viņa izplūda asarās.

—    Es jums zvēru, es…

—    Svāna kungu?

—   Nē!… Es… Tas bija… kundzes svainis… Viņš man lika nodot kundzei vēstuli…

—    Kur viņš bija?

—    Iepretī miesnieka veikalam… Viņš mani gaidīja…

—    Vai viņš jau agrāk bija tev uzticējis šādus uzdevumus?

—   Nē… Nekad… Es nekad neredzēju viņu ārpusē.

—   Vai tu zini, kur viņš bija norunājis tikšanos ar Svāna kundzi?,.

—   Es neko nezinu!… Kundze visu dienu bija uztraukta… Viņa man jautāja, viņa arī… Viņa gribēja zināt, kāds viņš ir… Es pateicu taisnību, ka viņš izskatās pēc cilvēka, kas atnesīs nelaimi… Tad, kad viņš man pienāca klāt, es pārbijos.

Megrē pēkšņi izgāja ārā, neaizvērdams durvis.

XVI CILVĒKS UZ KLINTS

Jaunizceptais aģents Bomjē bija ļoti pārsteigts, ieraugot savu šefu skrienam garām, uzgrūžamies virsū un neko nepasakām, bet villas durvis atstājot aiz sevis vaļā.

Divreiz viņš uzsauca:

—    Komisār!… Komisār!…

Mcgrē nepagriezās. Tikai pēc kāda brīža viņš palēnināja gaitu, kad bija nonācis Etretas ielā, kur pastaigājās daži gājēji, pēc tam pagriezās pa labi, iebrida dubļos un drāzās tālāk skriešus vien uz dambja pusi.

Viņš ne simt metru nebija noskrējis šai virzienā, kad ieraudzīja sievietes stāvu. Megrē apmeta līkumu, lai nokļūtu viņai tuvāk. Pie mola izkrāva zvejas kuģi, tā vantīs karājās karbīda lampa.

Viņš apstājās, lai ļautu sievietei ieiet gaismas ielokā, un ieraudzīja Svāna kundzes krampjaini sarauto seju. Viņas acis bija apmulsušas, gaita ātra un neveikla, it kā viņa maldītos pa grambām, tomēr brīnumainā kārtā no tām izvairīdamās.

Komisārs gandrīz gribēja viņu uzrunāt un jau paspēra dažus soļus viņas virzienā. Bet tad viņš ieraudzīja priekšā tukšo molu, garu, melnu līniju tumsā, pret kuru abās pusēs sitās viļņu putas.

Un viņš steidzās šai virzienā. Uz zvejas kuģīša vairs neviena nebija. Nakti caurumoja tikai zaļās un sarkanās kuģu signālugunis. Bāka, kas atradās uz klints, ik pēc piecpadsmit sekundēm izgaismoja plašu jūras klaju, svieda zibenīgus starus lcjāuz klinti, kas parādījās un izzuda kā spoks.

Megrē paklupa pret pietauvošanās āķiem un devās pa laipiņu, kas bija pārsviesta pār pāļiem, un viņu apņēma viļņu troksnis.

Komisāra acis urbās tumsā. Viņš izdzirda kuģa sirēnu, kas prasīja atļauju iziet no slūžām.

Viņam pretī — jūra, nenoteikta un trokšņaina. Aiz muguras — pilsēta ar savām bodītēm un dubļainajiem bruģakmeņiem.

Viņš soļoja ātri, laiku pa laikam apstājās un paskatījās apkārt ar augošu satraukumu.

*     * *

Viņš nepazina šo vietu, nogāja no ceļa, lai nogrieztu likumu. Laipa uz pāļiem noveda viņu pie semafora ar trim melnām bumbām, kuras viņš neapzināti saskaitīja.

Viņš pārliecās pār margām, pār balto putu lauku, kas skalojās starp klinšu bluķiem.

Cepure aizlidoja. Megrē mēģināja to notvert, bet nepaguva, un tā iekrita jūrā.

Kaijas izgrūda spalgus kliedzienus, un ik pa brīdim debesis iezīmējās to baltie spārni.

Varbūt Svāna kundze tikšanās vietā nevienu nebija sastapusi? Varbūt viņas biedram pietika laika attālināties? Varbūt viņš bija miris?

Megrē nevarēja nostāvēt uz vietas, pārliecināts, ka svarigas ir pat sekundes.

Viņš sasniedza zaļo lukturi, apgāja apkārt metāla balstiem, uz kuriem tas bija piestiprināts.

Neviena! Tikai viļņi cits pēc cita sitās pret molu, kas grīļodamies stāvēja, tad tie atkāpās baltajā klaidā, lai pēc mirkļa atgrieztos ar jaunu sparu.

Saraustīts troksnis, it kā oļi viens gar otru berzētos. Neskaidri iezīmējās tukša kazino ēka.

Megrē meklēja kādu cilvēku!

Viņš griezās atpakaļ un nogāja krastmalā, nosētā ar akmeņiem, kas tumsā izskatījās pēc milzu kartupeļiem.

Viņš stāvēja viļņu augstumā. Sejā triecās šļakatas.

Te Megrē ievēroja, ka sācies bēgums un dambis atradās melnu klinšu aplenkumā, starp kurām burbuļoja ūdens.

Kā par brīnumu, viņš ieraudzīja cilvēku. Sākumā tas viņam likās kā nedzīvs priekšmets, kā neskaidra ēna starp ēnām.

Viņš skatījās uzmanīgi. Tas atradās uz pēdējās klints, tur, kur vilnis slēja savu virsotni vislepnāk, pirms sadrupt ūdens putekļos.

Tur bija kāda dzīva būtne…

Lai tur nokļūtu, Megrē vajadzēja spraukties starp pāļiem, uz kuriem turējās laipa, pa kuru viņš pirms dažām minūtēm bija gājis.

Akmeņus klāja aļģes. Pazoles slīdēja. Varēja dzirdēt dažādus trokšņus — it kā simtiem krabju bēgšanu, gaisa pūslīšu plīšanu vai kādu jūras augu knikšķēšanu un nemanāmo gliemežnīcu elpošanu, ko vilnis bija atsviedis līdz dēļu plankām.

Vienu reizi Megrē paslīdēja, un kāja līdz celim iegrima ūdens peļķē.

Viņš vairs neredzēja cilvēku, bet zināja, ka virzās pareizi. Meklējamais laikam bija sasniedzis šo vietu, kad jūras līmenis bijaztfnāks, jo komisārs pēkšņi apstājās divu metru platas peļķes priekšā. Viņš mēģināja iztaustīt pamatu ar labo kāju, bet sagrīļojās un tikko neiekrita ūdenī.

Beigu beigās viņš pieķērās augšā virs galvas pie pāļu armatūras, pie kā bija piestiprinātas laipas, pa kurām viņš pirmīt bija gājis.

Tādos brīžos ir labāk, ja tevi neredz. Tu mēģini izdarīt kustības, kurām neesi gatavojies. Kuru katru brīdi var gadīties neveiksme — tāpat kā sliktam akrobātam. Bet, kāda neizskaidrojama spēka vadīts, tu tomēr dodies uz priekšu. Tu krīti un atkal celies. Tu kulies bez cienīguma, bez elegances.

Megrē uzplēsa vaigu, un vēlāk viņš vairs nevarēja pateikt, vai tas bija noticis, krītot uz vēdera uz klintīm vai aizķeroties uz plankās iedzītas naglas.

Viņš atkal ieraudzīja cilvēku un jau šaubījās, vai tas vispār ir cilvēks, tik nekustīgs tas bija un tik ļoti izskatījās pēc viena no akmeņiem, kuri iztālēm atgādina cilvēku apveidus.

Dažus soļus pagājis, viņš juta ūdeni čalojam ap kājām. Viņš nebija jūrnieks.

Megrē negribīgi, bet, saprazdams, ka jāsteidzas, devās uz priekšu.

Beidzot viņš sasniedza klintis, kur bija iekārtojies šis cilvēks. Viņš bija metru augstāk. Megrē atradās desmit vai piecpadsmit soļu attālumā no viņa.

Pat neiedomājies izvilkt revolveri, Megrē soļoja uz pirkstu galiem,

cik nu Laukumiņš to atļāva, noripināja dažus akmeņus, kurn krišanas troksnis saplūda ar bēguma čalu.

Tad pēkšņi, bez jebkādas pārejas viņš metās virsū sastingušajam stāvam, satvēra tā kaklu ar elkonī saliektu roku un nogāza viņu atmuguriski.

Abi vīri paslīdēja, un viņus gandrīz aiznesa vilnis, kas spēcīgāks par citiem bija atplūdis līdz šejienei. Ja tas nenotika, tad tā bija tīrā nejaušība.

Ja šo vingrinājumu atkārtotu vēl desmit reizes, tad desmit gadījumos tas beigtos ļauni.

Svešinieks, kas uzbrucēju nebija redzējis, locījās kā zutis. Tā kā viņa galva bija iespiesta, viņš ar tādu veiklību izlocīja ķermeni, ka šais apstākļos viņa veiklība jau bija pārcilvēciska.

Megrē negribēja viņu nožņaugt. Viņš mēģināja to padarīt nekustīgu, ne vairāk, un viņa kāju pirksti aizāķējās aiz pēdējā pāļa. Šī kāja noturēja viņus abus.

Pretinieka cīņa ilga īsu bridi, tā bija tikai spontāna, dzīvnieciska pašaizsardzības reakcija.

Līdzko viņam bija laiks apdomāties un līdzko viņš ieraudzīja Megrē, kura galva pieskārās viņa sejai, viņš sastinga.

Ar plakstu kustību viņš lika saprast, ka padodas, un, kad rīkle bija atbrīvota, viņš neskaidri norādīja uz jūras kustīgo masu un nomurmināja balsī, kas liecināja, ka viņš vēl nav īsti atguvies:

—    Uzmanieties…

* * *

—   Vai gribat aprunāties, Hans Johanson? — ieteicās Megrē, ar nagiem ieķēries lipīgajās aļģēs.

Viņam bija jāatzīst, ka tieši šai brīdī pretinieks būtu varējis ar vienkāršu kājas spērienu viņu ievelt ūdenī.

Tas ilga tikai sekundi, bet Johansons, notupies pie pirmā pāļa, to neizmantoja.

Vēlāk Megrē vaļsirdīgi atziņas, ka viņam bija jāpieturas pie gūstekņa kājas, lai varētu uzrausties pa nogāzi augšā.

Pēc tam, nerunādami ne vārda, abi pa to pašu ceļu devās atpakaļ. Jūras līmenis bija vēl cēlies. Dažus soļus no krasta viņus atkal apstādināja tā pati lāma, kura bija apstādinājusi komisāru, tagad tā bija kļuvusi vēl platāka.

Latvietis pirmais devās ūdenī, pēc trim metriem zaudēja pamatu zem kājām, iekrita lāmā, piecēlās, spļaudīja sarīto ūdeni, tagad viņš bija iegrimis līdz jostas vietai.

Megrē ari metās ūdenī. Vienu brīdi viņš aizvēra acis, jo viņam likās, ka nespēs noturēt virspusē savu pārāk smago ķermeni.

Abi vīri — izmirkuši, piloši — atkal satikās akmeņainajā krastmalā.

—   Vai viņa izstāstīja? — ievaicājās Latvietis nedzīvā balsī, kurā vairs nebija nekā, vismaz nekā no tā, kas vai-cilvēku noturēt pie dzīves.

Megrē bija tiesības melot.

Taču viņam gribējās teikt taisnību.

—    Viņa neko nav teikusi… Bet es zinu…

Viņi nevarēja te palikt. Vējā viņu drēbes pārvērtās par Iedus kompresi. Latvietis pirmais sāka klabināt zobus. Mēness nespodrajā gaismā Megrē konstatēja, ka viņa lūpas ir zilas.

Viņam vairs nebija ūsu. Tā bija Fjodora Juroviča satrauktā seja, Plcskavas mazā zēna seja, kas aprija acīm savu brāli. Bet duļķaini pelēkās krāsas acu zīlītes vēl joprojām bija nežēlīgi sastingušas.

Trisccturtdaļpagriezienā pa labi abi vīrieši ieraudzīja klinti, uz kuras vīdēja divi vai trīs gaismas punktiņi — villas, to vidū arī Svāna kundzes villa.

Un, kad pāri pārslīdēja bākas uguns, varēja saskatīt jumtu, zem kura bija patvērušies abi bērni un pārbiedētā kalpone.

—    Nāciet… — teica Megrē.

—    Uz komisariātu?

Balsī bija dzirdama samierināšanās, pat vienaldzība.

—    Nē…

*     * *

Megrē zināja vienu no ostas viesnīcām — “Pie Leona”, un viņš bija ievērojis ieeju, kuru izmantoja tikai vasara un arī tikai daži peldu sezonas viesi, kuri brīvdienas pavadīja Fekānā. Šīs durvis vērās uz istabu, kas vasaras sezonā tika pārveidota par puslīdz greznu ēdamtelpu.

Ziemā zvejniekiem pietika ar to, ka viņi iedzēra, uzēda austeres un siļķes kafejnīcas zālē.

Tieši šīs durvis arī atgrūda vaļā Megrē. Viņš ar savu līdzgājēju cauri tumšai telpai nonāca virtuvē, kur maza kalponīte aiz pārsteiguma iekliedzās.

—    Pasauc saimnieku…

Viņa, nekustēdamās no vietas, iesaucās:

—   Leona kungs!… Leona kungs!…

—   Dodiet mums vienu istabu, — ieteicās policists, kad parādījās Leona kungs.

—   Megrē kungs"… Bet jūs taču esat cauri slapjš… Ko jūs…

—   Istabu, ātri!…

—   Istabas nekurina!… Un ar sildītāju jau nepietiks, lai…

—   Bet jums taču būs divi ritasvārki?

—   Protams… Manējie… bet…

Viņš bija vismaz trīs galvas tiesas mazāks par komisāru.

—   Nesiet šurp!

Viņi uzrāpās pa stāvām kāpnēm ar dīvainiem liekumiem. Istaba bija tīra, Leona kungs pats aizvēra slēģus un piedāvāja:

—   Varbūt kādu groku?… Un stipru!…

—   Tā gan… Bet vispirms — rītasvārkus…

Megrē likās, ka no aukstuma viņš saslims. Krūšu ievainotā puse bija kā sasalusi ledū.

Starp viņu un pavadoni dažas minūtes valdīja istabas biedru familiaritāte. Viņi viens otra priekšā izģērbās. Leona kungs pa pavērtajām durvīm pastiepa divus ritasvārkus.

—   Dodiet man to lielāko! — teica policists.

Un Latvietis tos salīdzināja.

Brīdī, kad viņš pasniedza apģērba gabalu savam gūstītājam, viņš ieraudzīja izmirkušo pārsēju, un tā seju sarāva nervozi krampji.

—   Vai ievainojums nopietns?

—   Šais dienās jāņem laukā divas vai trīs ribas…

Šiem vaidiem sekoja klusums. Leona kungs, aizdurvīm stāvēdams, to pārtrauca, iesaukdamies:

—   Nu, kā ir?

—   Nāciet iekšā!

Megrē rītasvārks nesniedzās ne līdz ceļiem un atklāja spēcīgus un spalvainus ikrus.

Latvietis — vājš un bāls, blondiem matiem, sievietes potītēm — šajā tērpā izskatījās pēc eleganta klauna.

—                Groki tūlīt nāks! Es likšu izžāvēt jūsu drēbes, vai neiebilstat?

—   Un Leona kungs, savākdams abas pilošās un saņurcītās kaudzītes, no kāpņu augšas uzsauca:— Nu?… Kas ir ar grokiem, Henriet?…

Tad viņš atgriezās, lai ieteiktu:

—   Nerunājiet pārāk skaļi… Blakus istabā ir Kāus Havras komersants… Viņam jādodas uz vilcienu piecos no rīta…

XVII RUMA PUDELE

Varbūt būtu pārspīlēti apgalvot, ka daudzos izmeklēšanas gadījumos starp policiju un to cilvēku, ko tai jāpicspiež atzīties, izveidojas sirsnīgas attiecības.

Gandrīz vienmēr, ja nu vienīgi runa nav par trulu dzīvniecisku ļaundari, rodas sava veida intimitāte. Bez šaubām, tās iemesls ir fakts, ka nedēļām, dažreiz pat mēnešiem ilgi policists un noziedznieks pilnīgi aizņemti viens ar otru.

Izmeklētājs ar degsmi mēģina iedziļināties vainīgā pagātnē, mēģina izdibināt tā domas, paredzēt jebkuru atbildes reakciju.

Gan viens, gan otrs riskē ar savu ādu šai spēlē. Un tad, kad viņi satiekas, tas notiek pārāk dramatiskos apstākļos, lai tēlotu pieklājīgu vienaldzību, kas ikdienas dzīvē valda cilvēku attiecībās.

Ir redzēti inspektori, kas pēc tam, kad ar lielām pūlēm apcietinājuši ļaundari, iesilst pret viņu līdzjūtībā, apmeklē cietumā un morāli pabalsta līdz pat ešafotam.

Daļēji tas izskaidro attiecības arī starp šiem abiem vīriešiem, kad tie palika istabā vieni. Viesnīcnieks bija atnesis koka ogļu sildītāju, un tējkannā sīca ūdens. Blakus, starp divām glāzēm un cukura trauku, slējās augsta ruma pudele.

Gan vienam, gan otram sala. Ietinušies aizdotajos ritasvārkos, viņi liecās pāri mazajam sildītājam, kas nespēja viņus sasildīt.

Viņu pozā bija atmests miessardziskais un kazarmiskais gars, bija tikai tā atraisītība, kāda pastāv starp cilvēkiem, kuriem pēkšņi vairs neeksistē sociālie ierobežojumi.

Varbūt vienkārši tāpēc, ka viņiem bija auksti? Bet drīzāk varbūt tāpēc, ka viņus abus vienlaicīgi pieveica nogurums?

Tas bija beidzies! Viņiem pat nebija jārunā, lai to saprastu!

Un tagad viņi abi atļāvās ieslīgt katrs savā krēslā, pastiept rokas pret ogļu pannu un nevērigi lūkoties uz emaljēto zilo sildītāju, kas viņus vienoja.

Tad Latvietis satvēra pudeli ar rumu un precīzām kustībām sagatavoja groku.

Kad viņš bija iedzēris dažus malkus, Mcgrē pavaicāja:

—    Vai jūs gribējāt viņu nogalināt?

Atbilde sekoja tūlīt, izteikta tai pašā vienkāršībā:

—   Es to nespēju.

Taču visa vīrieša seja raustījās, it kā to nemitīgi mocītu nervozi krampji. Te ātri noraustījās plakstiņi, te lūpas parāvās uz vienu vai otru pusi, te sakļāvās nāsis.

Gribaspilnā un inteliģentā Pētera seja izgaisa.

Nu virsroku ņēma krievs — klaidonis ar galēji saspringtiem nerviem, un tā kustībās Megrē negribēja noskatīties.

*     * *

Un tā viņš pat nepamanīja, ka istabas biedrs satvēris mina pudeli. Glāze tika piepildīta un ar rāvienu iztukšota, viņa acis sāka spīdēt.

—  Pēteris bija viņas vīrs?… Viņš un Olafs Svāns ir viena un tā pati persona, vai ne?…

Latvietis piecēlās, nespēdams palikt uz vietas, meklēja sev apkārt cigaretes, neatrada un, likās, tāpēc cieta. Iedams garām galdam, uz kura stāvēja sildītājs, viņš ielēja vēl rumu.

—   Ne jau ar to vajag sākt! — viņš teica.

Tad, skatīdamies sejā savam istabas biedram, turpināja:

—   Galu galā jūs zināt visu vai gandrīz visu?

—   Divi brāļi no Pleskavas… Dvīņi, vai ne? Jūs esat Hanss, tas, kurš otrā noskatās ar apbrīnu un pazemību.:.

—     Kad mēs vēl bijām pavisam mazi, viņš jau uzjautrinājās, izturoties pret mani kā pret kalpu… Un ne vien tad, kad bijām vieni, bet arī biedru priekšā… Viņš neteica — “kalps”, viņš teica — “vergs”… Viņš bija ievērojis, ka tas man sagādā prieku… Jo tas man sagādāja prieku, un es vēl šodien nezinu, kāpēc… es visu redzēju tikai caur viņu… Es būtu ļāvies nogalināties viņa dēļ… Kad vēlāk…

—   Kad — vēlāk?

Saraušanās. Skropstu mirkšķināšana. Ruma malks.

Plecu paraustīšana, it kā lai teiktu:

“Galu galā…”

Un tad atkal savāktā balsī:

—  Kad vēlāk es iemīlējos kādā sievietē, tad, man liekas, es nebiju spējīgs uz tādu padevību… Uz mazāku, bez šaubām!… Es mīlēju Pēteri kā… cs nezinu, ko!… Es kāvos ar biedriem, kas negribēja pieļaut viņa pārākumu, un, tā kā es biju visvājākais, tad sitienus saņēmu reizē ar gavilēm.

—  Šāda veida kundzība dvīņu starpā ir bieža, — atzīmēja Megrē, gatavodams sev otro groku. — Vienu mirklīti, atļaujiet!

Viņš piegāja pie durvīm un uzsauca Leonam, lai atnes pīpi, kas palikusi drēbēs, un arī tabaku. Latvietis iestarpināja:

—    Un cigaretes man, lūdzu!

—    Un cigaretes, saimniek… “Zilās”!

Viņš atgriezās vietā. Abi klusuciešot nogaidīja, līdz kalpone atnesīs šīs lietas un aizies.

—    Jūs bijāt kopā Tartu universitātē… — atsāka Megrē.

Otrs nevarēja ne apsēsties, ne nostāvēt uz vietas. Viņš smēķēja, cigareti kodīdams, izspļāva tabakas druskas, staigāja saraustītiem soļiem, satvēra vāzi uz kamīna, nolika atpakaļ un runāja aizvien pieaugošā drudžainībā.

—   Jā, tur arī viss sākās! Mans brālis bija labākais students. Visi pasniedzēji ar viņu vien nodarbojās. Studenti pakļāvās viņa pārākumam. Tik ļoti, ka, neskatoties uz to, ka viņš bija jaunākais, viņu ievēlēja par “Ugalas” prezidentu. Mēs dzērām daudz alus krogos. Es it īpaši! Es nezinu, kāpēc es tik agri sāku dzert. Tam nebija iemesla. Beigu beigās — es vienmēr esmu dzēris.

Man liekas, ka tas bija galvenokārt tāpēc, ka pēc dažām glāzītēm es iztēlojos pasauli, kādu gribēju, kur es spēlēju svarīgu lomu…

Pēteris bija ļoti cietsirdīgs pret mani. Viņš mani saukāja par “netīro krievu”. Jūs to nevarat saprast. Mūsu vecmāmiņa no mātes puses bija krieviete. Un mūsu pusē, īpaši pēc kara, krievi tika uzskatīti par sliņķiem, dzērājiem un fantazētājiem.

Tai laikā notika dumpji, ko uzkurināja komunisti. Mans brālis nostājās korporācijas “Ugala” priekšgalā. Viņi devās pēc ieročiem uz kādu kazarmu un uzsāka cīņu pašā pilsētas vidū.

Man bija bail… Tā nebija mana vaina… Man bija bail… Es nevarēju paiet… Es paliku krogā, kur nolaidu slēģus un dzēru visu laiku, kamēr tas bija beidzies…

Es domāju, ka mans liktenis ir kļūt par lielu dramaturgu, tādu kā Čehovs, kura darbus es zināju no galvas. Pēteris smējās.

“Tu… Tu vienmēr būsi tikai neveiksminieks!” viņš apgalvoja.

Visu gadu dzīve bija nemierīga, turpinājās dumpji, viss bija izgājis no sliedēm. Kārtības uzturēšanai ar armiju nepietika, un iedzīvotāji veidoja zemessardzi, lai aizstāvētu pilsētu.

Mans brālis, “Ugalas” priekšnieks, kļuva par personību, ko ņēma vērā pat nopietnākie cilvēki. Viņam vēl nebija ūsu, bet par viņu jau runāja kā par iespējamo brīvās Igaunijas valstsvīru.

Bet kārtību atjaunoja, un atklājās skandāls, ko vajadzēja apslēpt. Savedot kārtībā rēķinus, izrādījās, ka Pēteris galvenokārt bija izmantojis “Ugalu” savtīgās interesēs.

Būdams vairāku komiteju loceklis, viņš bija viltojis parakstus.

Brālim valsts bija jāatstāj. Viņš devās uz Berlīni, no kurienes rakstīja man, lai es viņam pievienojos.

Tur mēs abi divi sākām.

*     * *

Megrē vēroja Latvieša pārlieku dzīvo seju.

—    Kurš viltoja parakstus?

—   Pēteris man bija iemācījis atdarināt jebkuru rokrakstu un lika studēt ķīmiju… Es dzīvoju mazā istabiņā, un viņš man deva divsimt mārku mēnesī… Pēc dažām nedēļām viņš nopirka automašīnu, lai vizinātu savas mīļākās…

Galvenokārt mēs viltojām čekus… No čeka par desmit markām es uztaisīju desmit tūkstošu mārku čeku, ko Pēteris laida apgrozībā Šveicē, Holandē un pat vienreiz Spānijā…

Es daudz dzēru. Es nicināju pats sevi un sevi nežēloju. Kādu dienu manis dēļ viņu gandrīz pieķēra, jo viens čeks bija sliktāk izdevies nekā pārējie.

Viņš mani sita ar spieķi…

Un es neko neteicu! Es viņu vēl joprojām dievināju… Es nezinu, kāpēc… Starp citu, viņam visi pakļāvās… Vienubrīd, ja viņš būtu gribējis, viņš būtu varējis apprecēt reiha ministra meitu…

Pieķertā viltotā čeka dēļ mums vajadzēja doties uz Franciju, kur es vispirms dzīvoju Medicīnas Skolas ielā…

Pēteris vairs viens nestrādāja. Viņš bija sapinies ar vairākām starptautiskām bandām… Viņš bieži brauca uz ārzemēm un aizvien mazāk mani izmantoja… Tikai dažreiz, viltojumiem, jo šai darbā es biju ļoti izveicīgs…

Viņš man deva mazliet naudas.

“Tu nekad nebūsi derīgs nekam citam kā tikai dzeršanai, netīrais krievs!…” viņš man pastāvīgi teica.

Kādu dienu viņš man paziņoja, ka aizbraucot uz Ameriku veikt kādu ļoti lielu afēru, ar kuras palīdzību viņš varētu kļūt gandrīz vai par miljardieri. Man pavēlēja iekārtoties provincē, jo Parīze ārzemnieku uzraudzības policija jau vairākas reizes bija mani izsaukusi.

“Viss, ko es no tevis prasu, ir — lai tu sēdētu mierīgi!… Tas nav par daudz prasīts!…”

Un tai pašā laikā viņš man pasūtīja veselu sēriju viltotu pasu, ko es viņam ari sagādāju.

Es nonācu Havrā…

—   Jūs tur satikāt to, kas kļuva par Svāna kundzi…

—    Viņu sauca Berta…

Klusums. Latvieša ādamābols piebrieda.

Beidzot viņš eksplodēja:

—  Cik ļoti man tad gribējās kļūt par k a u t k o!… Viņa bija kasiere tai viesnīcā, kur cs dzīvoju… Katru dienu viņa redzēja mani pārnākam piedzērušos… Un viņa mani bāra…

Berta bija pavisam jauniņa, bet nopietna. Viņa man lika domāt par mājām, bērniem…

Kādu vakaru, kad viņa man lasīja morāli un cs nebiju pārāk piedzēries, es raudāju viņas rokās un nozvērējos, man šķiet, kļūt par citu cilvēku.

Es domāju, ka būtu turējis vārdu. Man viss bija apriebies! Pietika klaiņot pa pasauli!…

Tas tā turpinājās kādu mēnesi… Nu re! Cik muļķīgiL.Svētdienās mēs gājām uz publiskajiem koncertiem abi kopā… Bija rudens… Mēs atgriezāmies caur ostu, kur skatījāmies uz kuģiem.,.

Mēs nerunājām par mīlestību… Viņa teica, ka esot tikai mana draudzene… Bet es labi zināju, ka kādu dienu…

Ak jā!… Kādu dienu atgriezās mans brālis… Viņam cs uzreiz biju vajadzīgs… Viņš bija atvedis veselu čemodāniņu ar viltotajiem čekiem… Diez kur viņš tos bija savācis!… Tur tic bija no visām pasaules lielajām bankām…

Kaut kā viņam bija gadījies kļūt par jūras virsnieku, un viņš saucās Olafs Svāns… Viņš apmetās manā viesnīcā… Kamēr es nedēļām ilgi — jo tas ir smalks darbs! — pārtaisīju čekus, viņš skraidīja pa ostu un uzpirka kuģus…

Pētera jaunā afera sekmīgi virzījās uz priekšu. Man viņš paskaidroja, ka esot jau vienojies ar vienu no ievērojamākajiem amerikāņu finansistiem, kam, protams, šai kombinācijā bija jāspēlē tikai aizkulišu loma.

Runa bija par visu lielo starptautisko banku apvienošanu vienās rokās.

Jau bija izveidots butlegeru sindikāts… Vajadzēja sagādāt mazus kravas kuģus alkohola kontrabandai…

Vai ir nepieciešams stāstīt jums pārē jo? Pēteris bija man noteicis sauso likumu, lai piespiestu strādāt… Es dzīvoju, istabā ieslēgts, mani darbarīki bija pulksteņmeistara lupa, skābe, spalvas, visāda veida tintes un pat portatīvā tipogrāfija…

Kādu dienu es pēkšņi iegāju pie sava brāļa.

Berta bija viņa apskāvienos…

Latvietis nervozi satvēra pudeli, kurā šķidrums bija palicis tikai dibenā, un vienā paņēmienā izdzēra.

—  Es aizbraucu prom,—viņš nobeidza dīvainā balsī. — Es neko citu nevarēju darīt. Es braucu prom… Es aizbraucu ar vilcienu. Dienām ilgi es vandījos pa visiem Parizes bistro. Līdz nāvei piedzēries un slims uz miršanu nonācu viesnīcā “Pie Sicīlijas karaļa”.

XVIII HANSA ĢIMENES DZĪVE

Jādomā, ka es neesmu spējīgs iedvest sievietēs neko citu kā tikai žēlumu. Kad es pamodos, pie manis bija žīdiete, kas par mani rūpējās…

Arī viņa bija ieņēmusi galvā, ka neļaus man dzert!… Viņa, tāpat kā tā otra, izturējās pret mani kā pret bērnu!…

Viņš iesmējās. Acis bija kļuvušas miglainas. Bija nogurdinoši izsekot visām šīm pārvērtībām, vaibstu spēlēm.

—   Tikai šī bija izturīgāka. Kas attiecas uz Pēteri… Bez šaubām, tam ir kāda loma, ka mēs esam dvīņi un mūsos ir šis tas kopīgs…

Es jau jums teicu, ka viņš būtu varējis apprecēt kādu augstākās sabiedrības vācieti… Bet nē taču! Viņš apprecējās ar Bertu — mazliet vēlāk, kad viņa bija mainījusi darba vietu un strādāja Fekānā… Viņš viņai nepateica taisnību…

Taču es to saprotu!… Redziet, arī viņam vajadzēja mazu, tīru, mierīgu stūrīti…

Un viņam bija bērni!…

Nu tas jau bija par daudz! Viņa balss pārtrūka. Acīs paspīdēja īstas asaras, bet tās uzreiz izžuva, it kā plakstiņi būtu pārkarsuši.

—Vēl šorīt viņadomāja, ka apprecējusi īstu tālbraucēju kapteini…

Laiku pa laikam viņš pāris dienu vai kādu mēnesi pavadīja kopā ar viņu un bērniem…

Bet es pa to laiku nevarēju tikt vaļā no tās otrās… Annas…

Kurš gudrinieks man varētu paskaidrot, kāpēc viņa mani mīlēja… Bet viņa mani mīlēja, tas skaidrs…

Un es pret viņu izturējos tā, kā pret mani bija izturējies mans brālis… Es viņu lamāju… Es viņu pastāvīgi pazemoju…

Kad es pļēguroju, viņa raudāja… Un es dzēru tīšā m!…

Es pat pamēģināju opiju un visādas cūcības… Tīšā m!„.

Tad cs saslimu, un viņa nedēļām mani kopa… Jo tas sāka maitāties…

Viņš ar riebumu norādīja uz savu ķenneni. Tad palūdza:

—   Vai jūs nepalūgtu, lai uznes ko dzeramu?

Megrē tikai brīdi pavilcinājās, tad no kāpņu augšas uzsauca:

—   Rumu!

Latvietis pat nepateica paldies.

—  Laiku pa laikam cs aizbēgu, devos uz Fckānu, klaiņoju ap villu, kur bija iekārtojusies Berta… Es vēl tagad redzu, kā viņa stumj ratiņus ar pirmo bērniņu…

Pēterim droši vien mūsu līdzības dēļ bija viņai jāpasaka, ka cs esmu viņa brālis…

Vienreiz man prātā ienāca kāda doma… Jau tad, kad mēs bijām zēni, cs mācījos atdarināt Pēteri, tāpēc ka es viņu apbrīnoju…

īsi sakot, uzmācīgu domu vajāts, kādu dienu cs apģērbos kā viņš un devos turp…

Kalpone neko nemanīja… Bet brīdī, kad es grasījos iet iekšā, ienāca puika un iesaucās:

“Tēti!”

Es taču esmu muļķis! Es aizbēgu! Bet vienalga tas man palika prātā…

Šad tad Pēteris aicināja mani uz satikšanos… Viņam vajadzēja viltotus čekus…

Es tos taisīju! Kāpēc?

Es viņu ienīdu, bet tomēr pakļāvos autoritātei…

Viņš apgrozīja miljonus, apmeklēja greznas viesnīcas, salonus…

Divas reizes viņu pieķēra, un divas reizes viņš izkūlās sveikā…

Es nekad neesmu interesējies par viņa organizācijas darbību, bet jūs jau to nojaušat tāpat kā cs. Kamēr viņš bija viens vai ar saujiņu līdzzinātāju, viņš ķērās tikai pie vidēja lieluma afērām…

Taču Mortimers, ko es iepazinu nesen, viņu ievēroja… Manam brālim bija veiklība, ķēriens, var pat teikt — talants. Tam otram bija vēriens un solīda reputācija visā pasaulē…

Pēteris apvienoja lielākos blēžus ar savu autoritāti un organizēja afēras.

Mortimers bija afēru baņķieris…

Man tas viss bija vienaldzīgi… Kā mans brālis jau bija pavēstījis, kad cs vēl biju tikai students Tartu, es biju neveiksminieks… Un, kā visi caurkritušie, cs dzēru, krītot te depresijā, te eksaltācijā…

Vienīgā boja, kura bija uzpeldējusi — un cs vēl sev jautāju —

kāpēc? — visā šai atvarā un kurā es saskatīju iespējamo laimi, — bija Berta…

Man bija tā nelaime aizbraukt uz turieni pagājušajā mēnesī… Berta man deva padomus… Un viņa piebilda:

“Kāpēc gan jūs nevarētu sekot sava brāļa paraugam?…”

Tad man pēkšņi iešāvās prātā ideja. Nezinu, kāpēc agrāk nebiju par to iedomājies…

Es varēju būt Pēteris, kad vien man tas iepatiktos!

Pēc dažām dienām viņš man atrakstīja, ka ieradīšoties Francijā un ka es viņam būšot vajadzīgs.

Es devos uz Briseli viņu sagaidīt. Iekāpu vagonā pa pretējās puses durvīm un noslēpos aiz čemodāniem līdz brīdim, kad redzēju, ka viņš pieceļas, lai dotos uz tualeti. Es tur paguvu ieiet pirms viņa.

Es viņu nogalināju! Tikko biju izdzēris litru beļģu džina. Visgrūtākais bija izģērbt viņu un uzvilkt manas drēbes…

*     * *

Viņš dzēra ar tādu kāri, kādu Megrē nekad nebija sastapis.

—  Vai jūsu pirmajā tikšanās reizē “Mažestikā” Mortimers kaut ko nojauta?

—   Man liekas, ka jā. Bet tās bija neskaidras aizdomas. Tai brīdī man bija tikai viena doma: redzēt Bertu…

Es gribēju viņai izstāstīt patiesību… Patiesību sakot, man nebija sirdsapziņas pārmetumu, bet tomēr es nebiju spējīgs izmantot savu noziegumu… Pētera ceļasomā bija visādas drēbes… Es pārģērbos par klaidoni, kā parasts… Tad izgāju no viesnīcas pa otru pusi… Es jutu, ka Mortimers man seko, un veselas divas stundas staigāju, lai viņam nojauktu pēdas…

Tad es paņēmu automašīnu un liku braukt uz Fekānu…

Berta neko nesaprata, man ierodoties… Un es, aci pret aci ar viņu runādams, kad viņa mani iztaujāja, nebiju spējīgs atzīties noziegumā!

Tad ieradāties jūs… Es jūs ieraudzīju pa logu… Es Bertai pateicu, ka man seko zādzības dēļ, un lūdzu mani paglābt.

Kad jūs bijāt aizgājis, viņa man tcica:

“ Un tagad ejiet! Jūs apkaunojat sava brāļa māju…”

Lieliski! Tā viņa teica! Un cs aizgāju! Un mēs atgriezāmies Parizē

—   jūs un es…

Es atkal satiku Annu… Protams, scēna!… Asaras!… Pusnaktī ieradās Mortimers, kas nu jau bija visu sapratis, piedraudēja mani nogalināt, ja es tūlīt pat nestāšos Pētera vietā…

Viņam tas bija būtisks jautājums… Pēteris bija vienīgais starpnieks starp viņu un bandām… Bez viņa Mortimeram pār tām nebija varas…

Tad atkal “Mažcstiks”… Un jūs man uz pēdām!… Es dzirdēju runājam par nogalinātu inspektoru… Es redzēju jūs pavisam stīvu žaketē…

Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti man riebās dzīve..

Būt nosodītam mūžīgi spēlēt sava brāļa lomu…

Vai atceraties mazo bāru?… Un fotogrāfiju, ko jūs izmetāt?…

Kopš Mortimera vizītes “Pie Sicīlijas karaļa” Anna protestēja… Viņa jutās šai kombinācijā apieta… Viņa saprata, ka mana jaunā loma attālinās mani no viņas…

“Mažestika” istabā es vakarā atradu paku un vēstuli… — Pelēku uzvalku un Annas vēstuli, kurā viņa ziņoja, ka nogalinās Mortimeru, un nolika satikšanās vietu…

Dūmi bija sabiezējuši istabā gaisu, kas nu bija kļuvis siltāks. Lietu kontūras izplūda.

—   Jūs ieradāties šeit, lai nogalinātu Bertu… — izrunāja Megrē.

Viņa istabas biedrs dzēra. Pirms atbildēt, viņš iztukšoja glāzi,

pieturēdamies pie kamīna.

—Lai izbeigtu ar visu pasauli! Un pats ar sevi!… Man viss bija līdz kaklam!… Un man atlika viena no tām idejām, ko mans brālis sauca par “krieva idejām”… Nomirt kopā ar Bertu, viens otra apskāvienos…

Viņš pārtrauca pārvērstā balsī:

—    Cik stulbi! Vajag izdzert litru spirta, lai nonāktu līdz šādām domām… Aiz durvīm bija policists… Es biju atskurbis… Klaiņoju apkārt villai… Šorīt es iedevu kalponei vēstuli, kurā noliku satikšanos manai svainei uz dambja mola, piebilzdams, ka, ja viņa neatnesīs man mazliet naudas, mani noķers…

Zemiski, vai ne?…

Viņa atnāca…

♦     * *

Tad pēkšņi, elkoņus atbalstījis pret kamīna marmoru, viņš sāka šņukstēt — ne kā vīrietis, bet kā bērns. Aizžņaugtā balsī, ko pārtrauca elsas, viņš izstāstīja:

—   Man nebijadrosmes!… Mēs atradāmies tumsā… Dārdēja jūra… Un viņas seja, kurā parādījās satraukums… Es visu izstāstīju… Visu!… Un arī par noziegumu!… Jā, ari par drēbju mainīšanu un tualetes šauro

telpu… Bet tad, tā kā viņa izskatījās pēc sajukušas, es zvērēju, ka tas viss ir meli… Pagaidiet!… Nē, nevis noziegums, nē!… Bet tas, ka Pēteris bijis draņķis… Es viņai saucu, ka es izdomāju to, lai atriebtos… Viņa laikam man noticēja… Šādām lietām vienmēr noti c… Viņai izkrita zemē somiņa ar naudu, ko viņa bij a man atnesusi. Un viņa man teica… Nē! Viņa neko nevarēja pateikt…

Viņš pacēla galvu, pievērsa Megrē konvulsīvu seju, mēģināja iet, bet sagrīļojās, un viņam vajadzēja ieķerties kamīnā.

—    Iedodiet man pudeli, jūs!…

Un šajā “jūs” bija īgna labvēlība.

—    Sakiet… Iedodiet man uz brīdi to fotogrāfiju… Jūs zināt…

Megrē izvilka Bertas fotogrāfiju no kabatas. Tā bija vienīgā

kļūda, ko viņš šai lietā pieļāva: iedomājoties, ka šai mirklī Hansa domas nodarbināja jaunā sieviete.

—   Nē… Otru…

Viņš lūdza to, uz kuras bija divi zēni ar izšūtām jūrnieku apkaklītēm!…

Latvietis tajā skatījās kā hipnotizēts. Komisārs tai redzēja cauri no otras puses, bet arī tā viņš pamanījablondā zēna sajūsmu par savu brāli.

—   Viņi ir aiznesuši manu revolveri reizē ar uzvalku! — pēkšņi ieteicās Hanss neitrālā balsī, bez akcenta, lūkodamies apkārt.

Megrē bija pietvīcis purpursarkans. Viņš neveikli norādīja uz gultu, kur bija nolikts viņējais.

Tad Latvietis atlaida rokas no kamīna. Viņš vairs negriļojās. Laikam bija sakopojis visu savu enerģiju.

Viņš pagāja garām komisāram mazāk nekā metra atstatumā. Viņi abi bija rītasvārkos, abi kopā bija dzēruši rumu.

Abi krēsli vēl stāvēja viens otram pretī, katrs savā pusē koka ogļu sildītājam.

Viņu skatieni krustojās. Megrē nebija drosmes novērsties. Viņš gaidīja, kad lēmums būs pieņemts.

Bet Hanss saslējies pagāja viņam garām un nosēdās uz gultas, kuras atsperes iečīkstējās.

Otrajā pudelē vēl bija atlicis nedaudz alkohola. Komisārs to satvēra. Pudeles kakls atsitās pret glāzi.

Viņš dzēra lēnām. Vai drīzāk izlikās dzeram. Elpa bija aizturēta.

Tad atskanēja šāviens. Viņš vienā paņēmienā iztukšoja glāzi.

* * *

Administratīvajā valodā tas skanēja šādi:

“19… gada… novembrī pīkst. lOvakarā Hanss Johansons, dzimis Pleskavā, Krievijā, igaunis pēc tautības, bez profesijas, dzīvojis Parīzē, Sicīlijas Karaļa ielā, atzinies par vainīgu sava brāļa Pētera Johansona slepkavībā, kas notikusi vilcienā “Ziemeļu Zvaigzne” tā paša gada novembn, izdarīja pašnāvību ar šāvienu mutē neilgi pēc apcietināšanas Fekānā, ko veica pirmās mobilās brigādes komisārs Megrē.

Lādiņš ar 6 mm kalibru, izgājis cauri aukslējām, iestrēga smadzenēs. Nāve iestājusies acumirklī.

Mirušā ķermenis nogādāts Tiesu medicīnas institūtā, kur tiks izmantots izmeklēšanai, par ko saņemts attiecīgs paraksts.”

XIX IEVAINOTAIS

Slimnīcas sanitāri aizgāja — bet ne bez uzcienāšanas ar glāzīti plūmju liķiera, ko Megrē kundze gatavoja pati, kad pavadīja vasaras atvaļinājumu Elzasas ciematā, kur bija dzimusi.

Kad durvis bija aizvērušās un kāpnēs aizskanējuši soļi, viņa ienāca guļamistabā, kuras sienas klāja rožu pušķīšu tapetes.

Megrē, mazliet noguris, ar vieglu ieloku ap acīm, gulēja lielā gultā, pār kuru bija pārklāts sarkana zīda pēlis.

—    Vai viņi tev nodarīja sāpes? — iejautājās sieva, uzkopdama istabu.

—    Ne pārāk…

—    Vai tu vari ēst?

—    Mazliet…

—    Padomā tik, tevi operēja tas pats ķirurgs, kas karaļus, tādus vīrus kā Klemanso, Kurtclīns…

Viņa atvēra logu, lai izpurinātu paklāju, uz kura kāds no sanitāriem bija atstājis pēdas. Tad viņa iegriezās virtuvē, nomainīja katlus vietām, vienam noņēma vāku un uzlika to ieslīpi.

—   Pasaki man, Megrē… — atgriežoties viņa iesāka.

—    Ko? — viņš pajautāja.

—    Vai tu tici tam stāstam par noziegumu, kas izdarīts greizsirdības dēļ?

—   Par ko tu runā?

—    Par to žīdicti Annu Gorskinu, ko šorīt tiesāja. Sieviete no Sicīlijas Karaļa ielas apgalvo, ka bijusi iemīlējusies Mortimerā un nogalinājusi viņu aiz greizsirdības…

—   Ak tas notiek šodien?

—   Tas neizklausās ticami…

—   Nūū… Zini, dzīve ir tik sarežģīta… Tev vajadzētu pacelt man augstāk spilvenu…

—   Vai viņu attaisnos?

—   Diezgan daudz citu taču attaisno!

—   Taisni to jau cs saku… Vai viņa arī bija iejaukta tavā lietā?

—   Mazliet… — viņš nopūtās.

—   Ir nu gan vērts būt par policijas komisāra sievu!

Bet to viņa teica ar smaidu.

—   Kad kaut kas notiek, — viņa piemetināja, — es par to uzzinu no durvju sardzes… Viņas brāļadēls ir žurnālists!…

Arī Megrē pasmaidīja.

Pirms operācijas viņš divas reizes bija apmeklējis Annu Senlazāra cietumā.

Pirmajā reizē viņa bija tam ieskrāpējusi vaigā.

Otrajā reizē viņa deva liecību, kuras rezultātā kādā mēbelētā istabā Baņolē tika apcietināts Pepito Moreto, Toransa un Zozē Laturī slepkava.

*      * *

Diena pēc dienas bez jebkādiem jaunumiem! Vienīgi laiku pa laikam kāds mazliet uzmundrinošs telefona zvans no velns zin kurienes, tad kādā jaukā rītā Mcgrē, vilkdamies pa istabu kā cilvēks, kas vairs nevar izturēt, atslīdzis krēslā, izrunāja:

—   Izsauc man ārstu…

Viņa tipināja pa dzīvokli apmierināta, skata pēc kaut ko īgni ņurdēdama, apmaisīja katlā burbuļojošo ragū, cilāja ūdens spaiņus, atvēra un aizvēra logus un laiku pa laikam ievaicājās:

—   Vai pīpi nevajag?…

Pēdējo reizi atbildes nebija.

Megrē gulēja. Pusi ķermeņa sedza sarkanais pēlis, galva bija iegrimusi dūnu spilvenā, bet viņam apkārt lidinājās pazīstamie mājas trokšņi.

Tiesu pilī Anna Gorskina cīnījās par savu dzīvību.

Santē cietumā stingri uzraudzītā kamerā Pcpito Moreto zināja, kāds liktenis viņu gaida, un soļoja riņķiem vien pa kameru, uzrauga drūmā skatiena pavadīts, kura seju kameras restotais lodziņš bija sadalījis četrstūros.

Pleskavā veca sieviņa tautiskā galvassegā, kuras malas krita pāri vaigiem, devās uz baznīcu kamanās, kas viegli slīdēja pa sniegu, bet piedzērušais kučieris pātagoja zirģeli, kas no tālienes izskatījās pēc spēļlietiņas.

PITĀRU ĢIMENE

“Ruānas Laikraksts” rubrikā “Ostas dzīves hronika” ziņoja:

“Jūrā izgājis kuģis “Deviņi pērkoni”, kapteinis — Lanneks; uz Hamburgu; krava — 500 tonnu dažādas…”

Ruānas locis pa telefonu ziņoja Vilkjē locim:

—   Pēc divām stundām jūs saņemsiet “Deviņus pērkonus”, iegrime — trīs ar pusi metra. Nododiet sveicienu bocmanim no viņa brālēna Pempolā — viņa kuģis tikko kā ieradies.

—     Hallo! “Pikardija”, par kuru ziņojām, ka tas nāk augšup, izmetis enkuru pie Vakerī…

—   Vai tur līst?

—   Līst! Ar labu nakti!

Matilde Lanneka jau trešo reizi cēla roku pie mutes, tad nolika uz šķīvja malas sīku, iezaļganu zaļo pupiņu stīgu kumšķīti, ko nebija varējusi sakošļāt.

Lanneks izlikās, ka nav redzējis šo kustību un dzirdējis nopūtu, kas tai sekoja, taču dažus mirkļus vēlāk nenocietās un uzmeta īsu skatienu Matiasam, kuģa pirmajam mehāniķim, kas maltītes laikā nebija teicis ne vārda.

Pie galda kopkajītē viņi bija četri: Emīls Lanneks un viņa sieva, Matiass un, beidzot, Pols, radists. Vienas acs vietā viņam bija stikla protēze, un ari viņš nelikās runīgāks par blakus sēdošo Matiasu.

Kuģa kapteiņa vecākais palīgs Muanārs viens stāvēja sardzē uz tiltiņa; pirmo palīgu blīvā lietus slāņa dēļ viņš bija norīkojis uz kuģa priekšgalu novērot ceļu.

—   Vajadzēs ieskrūvēt gaišākas spuldzes, — Matilde noteica, kad visiem pasniedza vērša ragū.

Kopkajītē tiešām nebija pietiekami gaišs, jo spuldžu dzelteno kvēldiegu varēja uzlūkot, neapžilbinot acis. Lanneks paskatījās uz vecāko mehāniķi. Tas pakasīja pakausi.

—   Lieta tāda, ka man uz kuģa nav citu spuldžu.

—   Neaizmirsti Hamburgā tās nopirkt.

—   Es tomēr baidos, ka instalācija varētu neizturēt.

Lanneka kundze apklusa un, saraukusi uzacis, vēroja, kādu iespaidu viņas vārdi atstājuši uz pārējiem. Vai tie zobojas par viņu? Šķita, ka ne. Taču likās, ka kaut kas tam līdzīgs gaisotnē bija jaušams.

Viņas vīram šodien bija dīvains garastāvoklis. Tik jautru un atraisītu Lanneka kundze viņu redzēja reti.

Pamanījis, ka viņa raugās uz norasojušās, caurspīdīgās glāzes sieniņām palikušajiem pirkstu nospiedumiem, Lanneks iesaucās:

—    Kampuā!

Viņš sauca kuģa stjuartu Fekampuā, ko visi uzrunāja īsākā vārdā

—    Kampuā.

—   Turpmāk tu glāzes slaucīsi uzmanīgāk, vai ne?

Taču Lanneks to sacīja ar tādu ironijas pilnu laipnību, ka šis aizrādījums drīzāk izklausījās kā kompliments.

Radiators dvesa svelmi. Laiku pa laikam vecākais mehāniķis uzmanīgi ieklausījās mašīnas dunoņā, kas tricināja kuģa sienas.

Ikreiz, izdzirdīs čirkstam stūres rata ķēdes, Lanneks izslējās un ziņoja:

—   Mēs ieejam Ertanvilas līkumā.

Vai:

—   Mēs paejam garām Melas ugunīm.

Viņš neko nevarēja redzēt. No lietus norasojušajiem iluminatoriem priekšā bija aizvilkti aizkari, un gaiss bija tik mitrs, ka ūdens lāses, līdzīgi sviedriem, ritēja pa balti krāsotajām sienām.

Radists un vecākais mehāniķis, vēlēdamies izpatikt Lanneka kundzei, bija aplikuši stāvas apkaklītes un kaklasaites, taču Lanneks negribēja piekāpties. Viņa biezā zila audekla jūrnieka blūzes vaļējā apkakle ļāva saskatīt kreklu, kas ieskāva varena ēdāja apaļo vēderu. Viņš sēdēja, atspiedies ar elkoņiem uz galda, un, strēbdams zupu, noliecās pār šķīvi. Kopkajītē ierasti oda pēc virtuves dūmiem, mašīntelpas smakām un četru vīriešu ķermeņu izgarojumiem—viņu kajītes vērās uz kopkajītes pusi.

—  Es atgriezīšos pēc piecām minūtēm,—Lanneks, pieceldamies no galda, paziņoja un, garām ejot, paņēma no pakaramā savu lietusmēteli.

Viņi sasniedza Vilkjē. Kuģis samazināja gaitu, lai nomainītu loci. Izejot uz klāja, Lanneks bija uzvilcis lietusmēteli, taču, kamēr viņš sasniedza kapteiņtiltiņu, no viņa straumītēm tecēja ledains ūdens.

Pustumsā līdzās stūrmanim nekustīgi stāvēja viņa palīgs Muanārs. Locis pašlaik aizpogāja lietusmēteli.

—    Malku kalvadosa?

Lanneks iegāja sardzes telpā, piepildīja divas glāzes un atgriezās.

—    Kas mūs pieņems?

—    Resnais Pero.

—    Vai tad viņš vēl nav aizgājis pensijā?

Sēna, pa kuras straumi kuģis slīdēja lejup, nebija saskatāma. Visapkārt straumēm sijājās lietus bultas, un visā šajā slapjumā kā noraudājušās acis spīguļoja divas trīs nespodras ugunis.

—   Uz jūsu veselību! Vēl pa vienai?

Tumsā pie borta piebrauca kuteris. Locis pa trapu nokāpa lejā, un kāds cits stāvs slapji spīdīgā lietusmētelī pārvarēja tīklu mudžekli un sasniedza tiltiņu.

—  Vai jūras šaurumā stipri pūš? — Lanneks vaicāja atnākušajam locim, kuram bija jāizvada viņu kuģis līdz jūrai.

—   Lieli viļņi.

Lanneks nesteidzās atgriezties kopkajītē. Aizkapteiņtiltiņa miklajiem logiem, kur tikai kompasa spuldze izstaroja vāju gaismas loku, viņš jutās labāk.

V  iņam patika tumsā jaust nekustīgo stūrmani, vērīgo Muanāru, kā vienmēr, pie loga rūts un loci, kas, piebāzis pīpi, klusi sacīja:

—   Stūri pa kreisi! Uzmanīgi: te kaut kur jābūt zvejas laivai.

Lanneks piegāja pie Muanāra un izdvesa:

—   Tur lejā nav nekā jēdzīga!

Protams, Muanārs neko neatbildēja. Viņš vienmēr klusēja. Viņš joprojām raudzījās tieši sev priekšā, taču tas nenozīmēja, ka viņš nav neko dzirdējis.

—   Vai neviens nav redzējis manas šķiltavas?

Lanneks atgriezās sardzes istabā, kurā atradās šaurs dīvāns un kartēm nokrauts galds, iededza gaismu un sameklēja šķiltavas. Viņa roka nejauši sataustīja mazu, uz rūtiņpapīra rakstītu zīmīti, ko, lai labāk redzētu, viņš pietuvināja spuldzei.

—    Muanār! — viņš pasauca.

—   Jā?

—   Tu nebiji šeit ienācis?

—   Nē.

—    Varbūt redzēji kādu ienākam?

—   Nevienu.

Lanneks kaut ko norūca, iebāza papīru kabatā un nokāpa kopkajītē.

—   Ej labāk gulēt, — viņš sievai sacīja. — Man jāstājas sardzē.

Mehāniķis bija aizgājis no galda un devies uz mašīntelpu. Radists

pieklājības pēc vilcinājās aiziet.

Galdauts uz galda bija nomainīts ar zaļa auduma biljarda pārklāju, kam vajadzēja vērst kopkajīti par salonu.

—   Vai jūrā lieli viļņi? — palikusi divatā ar viru, Matilde jautāja.

—   Ne visai. Taču Lamanšā mēs dabūsim just.

—    Izskatās, ka tu par to priecājies.

—   Vai es? Kāpēc?

—   Atzīsties — tevi tracina tas, ka es braucu kopā ar jums.

—   Kādas muļķības!

Lanneka liegšanās skanēja visai nepārliecinoši, viņš pievēra kādas kajītes durvis un noskūpstīja sievu uz pieres.

—   Ja tev ko ievajagas, tad pazvani.

—    Un parādīsies tas puisis ar netīrajām rokām?

—    Es viņam piekodināju rokas nomazgāt.

—   Es ar pūlēm varēju kaut ko ieēst!

—   Skaidrs.

—   Kas — skaidrs?

—    Protams, nekas.

Vai arī, protams, viss. Tā bija smieklīga iedoma — apmesties uz kuģa. Ar viņu laulības diviem gadiem Matildei vajadzētu pietikt, lai pierastu pie vīra prombūtnes, jo kuģošanu viņš nepārtrauca.

Un — še tev! Tagad, kad viņam piederēja pašam savs kuģis, kad viņš bija ne tikai kapteinis, bet arī kuģa īpašnieks, viņa uzstāja, lai ņem viņu līdzi reisā!

—   Ar labu nakti!

—   Tev ari!

Palicis viens, Lanneks paberzēja neskūtos vaigus un ielēja sev glāzi ūdens — viņam bija paģiras. Iepriekšējā vakarā Ruānā “Parīzes kafejnīcā” viņi ar dažiem draugiem sanāca kopā, lai aplaistītu jauno preču kuģi vai, pareizāk šalcot, tā pāriešanu jauna īpašnieka rokās.

Tas bija vecs angļu sauskravas tvaikonis, ko iepriekš sauca “Busiris” un kas ūdenī bija nolaists pirms gadiem sešdesmit.

“Kā man to nosaukt?” izdarījis pirkumu, Lanneks jautāja. “Deviņi pērkoni! Es gribētu tam atrast neparastu vārdu!”

Deviņi pērkoni! — tas bija viņa iemīļotais lamuvārds.

“Nosauc to — “Deviņi pērkoni”!”

Bija vakars, un viņiem galvā jau sakāpušas dažas glāzes.

“Tas der!” Lanneks uzgāza ar dūri pa galdu.

“Vāji! Tev dūša sašļukusi!”

“Nebūt ne! Deram, es neesmu sašļucis!”

Dūšas Lannekam pietika, lai gan viņa sieva un sievasmāte lēja asaras.

“Man šķiet, ka tomēr arī man ir kāds vārds sakāms,” sievasmāte bija iebildusi.

Ak vai, jā! Simtkārt — jā! Lanncks un Muanārs bija apvienojušies, lai divatā nopirktu kuģi, bet viņiem neizdevās savākt tik daudz, lai samaksātu par visu skaidrā naudā. Banka, kas aizdeva trūkstošo summu, pieprasīja oficiālu galvojumu no kādas personas, kuras maksātspēja neizraisīja šaubas. Taču Lanneka sievasmātei, Pitara atraitnei, Kānā piederēja divas mājas un Rivabellā vasarnīca. Banka bija uzticējusies viņas galvojumam, tāpēc sievasmāte arī sevi uzskatīja par “Deviņu pērkonu” līdzīpašnieci.

Kas zina — vai viņa nebija samācījusi meitu apmesties uz kuģa, lai pieskatītu abus kompanjonus?

Lanncks, tā arī lietusmēteli nenovilcis, skaloja muti, kad ienāca otrais palīgs, jauns parīzietis ar mazām Ūsiņām, — viņu sauca par mesjē Zilu.

—   Vai skaidrojas?

—   Nedaudz. Es nāku klāt sev gultu.

Vēl viens sarežģījums! Matilde Lanneka bija pieprasījusi sev atsevišķu kajīti. Vajadzēja mainīt ierasto kārtību: Matildei nācās atdot Muanāra kajīti, Muanāram—mesjē Žila kajīti, bet pašam Žilam atlika dīvāniņš kopkajītē.

Viņš bija paņēmis līdzi matraci un gultas veļu un sāka iekārtoties naktsguļai.

—   Labi! Iešu augšā, — Lanneks nopūtās.

“Deviņi pērkoni” bija labs kuģis—iepriekšējās dienas vakarā visi vienprātīgi bija atzinuši, ka tādus kuģus vairs nebūvē, jo tagad visi ekonomē uz būvmateriālu rēķina. Pat kuģa nemodernais, tievais dūmenis Lannekam likās savdabīgs.

Kāpnēs viņš satika Kampuā un piemiedza viņam ar aci, bet, kad bija pagājis tam garām, kaut ko atcerējies, atgādināja:

—    Iegaumē! Tagad tev rokas vajadzēs mazgāt biežāk.

Lanneks bija maza auguma, platiem žokļiem, kā jau visiem

bretoņiem, un mazām, blēdīgām acīm. Nonācis uz klāja, viņš brīdi atbalstījas pret kuģa margām un pazina Kurvalas ugunis. “Deviņiem pērkoniem” priekšā lejup pa Sēnu virzījās kāds milzīgs naftas kuģis; Muanārs augšā pavilka sirēnas rokturi, jo atskanēja ilgs svilpiens, pēc tam — divi īsi.

Viņi apbrauca kuģi gar kreiso bortu.

—     Kurš gan to būtu varējis uzrakstīt? — ņurdēja Lanncks, burzīdams kabatā rūtiņpapīra zīmīti.

Domās viņš centās zīmītes autoru sameklēt starp iepriekšējā vakara draugiem. Bet vai viņus varēja saukt par draugiem?

Ne gluži. Drīzāk tie vienkārši bija ļaudis, ar kuriem kopā viņš

labprāt iedzēra, — Bemheims, starpnieks jūrniecības darījumos, kas bija izgādājis šo frakti, tad vēl ostas kapteiņa palīgs, kāds velkoņa īpašnieks, muitas pilnvarotais…

“Deviņi pērkoni!'’ Var taču iesākt ar vecu kuģi. Un nobeigt ar veselu floti kā Fabrs vai Vormss!

Ne jau tikdaudz izdzertā dzērienadaudzums padarīja viņu jūsmīgu, cik spoži apgaismotās kafejnīcas gaisotne, draugu sabiedrība, apakštasīšu šķindoņa, viesmīļa sazvērnieciskais smaids. Lanneks jutās pacilāts. Viņa balsi varēja dzirdēt pa visu kafejnīcu, un, jo vairāk viņš runāja, jo vairāk pieauga viņa jūsma.

“Klausieties! Mans tēvs bija vienkāršs mencu zvejnieks. Es uzkāpu uz kuģa, kad man bija knapi piecpadsmit gadu, un tagad…”

Lanneks noskurinājās. Arvien ir neērti atcerēties to, ko šādos brīžos sarunā. Lietus lāses uz sejas viņu uzmundrināja. Pirms uzkāpt uz kapteiņtiltiņa, viņš ieskatījās mašīntelpā un pavēroja dziļi lejā zem sevis klusi darbojošās lieliskās tērauda mašīnas, un ieelpoja augšup plūstošo patīkamo sakarsušās eļļas smaržu. Maliass par kaut ko sarunājās ar sardzes vīru.

—    Viss kārtībā?

—    Kārtībā!

Vai tiešām kādam pietiks drosmes sabojāt viņa mašīnu?

Lanneks uzkāpa augšā un nostājās blakus locim, kuram atlika vest kuģi vēl tikai kādu ceturtdaļstundu.

—    Malku kalvadosa?

Tas bija rituāls, ko parasti stingri ievēroja, par to pat neaizdomājoties.

Tāpat kā pirmajā reizē, Lanneks piepildīja glāzes. Muanārs uzmeta viņam vaicājošu skatienu, kas nozīmēja:

“Vai varu kāpt lejā?”

Krietns vīrs bija šis Muanārs, kurš pildīja savus kapteiņa palīga pienākumus, neliekot pat manīt, ka viņš ir kuģa līdzīpašnieks!

—    Uzgaidi vēl mirkli!

Sēna kļuva platāka. Neraugoties uz lietus aizsegu, viņi varēja virs Havras nojaust gaismas atblāzmu, un apkārt saradās arvien vairāk un vairāk zvejas laivu.

—   Ko viņi tur Ruānā runā, kopš esmu kļuvis par kuģa īpašnieku?

—   Ka jums ir laimējies! — locis vaļsirdīgi teica, pats pagriezdams stūri par ceturtdajpagriezienu.

—    Skauģu nav?

—   Tādu nekad netrūkst.

—   Piemēram, kuri?

—   Zināt, es citu runas nenoklausos…

—   Vēl malciņu?

Nošķindēja glāzes. Locis iesvilpās, lai paaicinātu kuteri, kuram vajadzēja viņu noņemt no kuģa.

—   Šķiet, ka jūs vedat sev līdzi sievu? Uz dažiem angļu kuģiem tā dara. Var būt, ka tā ir labāk…

Viņi domāja katrs savii domu, raugoties retajās gaismas, kas cauri lietum atstarojās ūdenī.

—   Tas ir pēc manis! Padodiet mazliet atpakaļ!

Muanārs pārbīdīja mašīn telegrāfa rokturi. Kuģis straumē palēnināja gaitu, un tumsā varēja saklausīt balsis, pēc tam—vieglu atsitienu pret kuģa korpusu.

—   Uz drīzu redzēšanos! —roku sniegdams, locis atvadījās.

—   Uz redzi!

Vēl dažas minūtes pagāja manevrējot, un beidzot “Deviņi pērkoni” atradās plašumā. Lanneks pavēlēja doties pilnā gaitā uz priekšu.

Tā bija īstenība — viņš izgāja jūrā ar savu kuģi! Viņš pameta skatienu uz Ēves bākas pusi, pēc kuras tik daudz reižu bija orientējies, un mazliet atguva savu aizvadītās nakts jūsmu.

—   Žorž!

Viņš reti sauca Muanāru vārdā.

—  Kāds neģēlis gribējis mani izjokot.—To teikdams, viņš savam palīgam sniedza sardzes telpā atrasto zīmīti.

—   Izlasi šo te!

Virs kartēm atkal iedegās blāvā gaisma. Lanneks pārbaudīja, vai viņi nav novirzījušies no kursa un vai priekšā nav citu kuģu. Tālumā bija tikai kāds transatlantijas kuģis, kas mirdzēja kā vesels uguņu zvaigznājs.

—   Ko tu par to domā? Kāds muļķis grib mūs pabiedēt?

Muanārs grozīja pirkstos zīmīti, uz kuras ar tintes zīmuli bija

rakstīti daži teikumi.

“Nepriecājies pārāk agri! Kāds cilvēks, kurš zina, ko saka, brīdina tevi, ka “Deviņi pērkoni” neatgriezīsies ostā. Man ir tas gods tevi sveicināt. Neaizmirsti pasveicināt Matildi!”

—   Viņš pazīst manu sievu, — piezīmēja Lanneks, kas iepriekš nebija pamanījis šo sīkumu.

Taču Matilde dzīvo nevis Ruānā, bet Kānā, kur viņas māte bija atvēlējusi jaunajam pārim dzīvokli vienā no saviem namiem.

—   Joks, vai ne?

—   Ko var zināt! — Muanārs nopūtās, neizskatīdamies pārlieku uztraucies.

—    Ko viņi varētu izdarīt? Sabojāt mašīnu?

Lanneku pārņēma pēkšņs maigums pret savu veco kuģi, kuram — viņš to juta—kautkas draudēja. Viņš runāja par tā atsevišķajām daļām tā, it kā tā būtu dzīva radība.

—   Vai stūri? Tad jau mēs būtu ko manījuši. Bet kuģa korpuss ir izturīgs.

Pēkšņi Lanneks gandrīz palēcās uz vietas, bet tad izplūda smieklos, jo kādu mirkli bija nobijies, pāris soļu attālumā no sevis uz priekšējās tilpnes vāka izdzirdēdams neierastu troksni — tik neierastu, ka uzreiz nesaprata, kas notiek.

Tas bija govs māviens!

—   Es biju piemirsis…

Uz kuģa klāja bija piesietas divas prāvas normandiešu govis, kuras viņiem vajadzēja nogādāt Hamburgā. Lopiņiem pāri kāds matrozis bija pārklājis brezentu, bet ūdens straumītes tomēr jau tecēja pa govju melni baltajiem sāniem.

Tās māva — varbūt baidoties no noslēpumainās jūras?

—   Joks, vai ne? Kā tev liekas?

Ticis pāii grīvas slieksnim, kuģis sāka šūpoties, un varēja dzirdēt, kā pret priekšvadni plīst viļņi.

—    Varu derēt, ka mana sieva pamodīsies!

Lanneks nebija maldījies. Lejā Matilde, tērpusies vienīgi naktskreklā, pavēra savas kajītes durvis, tumsā cenšoties saskatīt, vai kāds neatrodas kopkajītē, līdz beidzot pamanīja uz sola guļošā mesjē Žila palagu gaišo plankumu.

—    Mēs atrodamies jūrā?

Žils jau bija aizmidzis un, uz otriem sāniem griezdamies, atbildes vietā izdvesa tikai nopūtu.

—   Emīl! — Matilde pusbalsī sauca.

Viņa sasprindzināti ieklausījās, taču nekas nebija dzirdams, tad atkal atgriezās kajītē un veselu stundu nogulēja vaļā acīm. Viņa bija atstājusi spuldzi degam. Skatiens slīdēja pāri balti krāsotajām sienām un atklāja uz tām daudz netīru traipu.

“Vajadzētu tās pamatīgi nomazgāt.”

Arī paklājs uz grīdas ar sārto zaru rakstu bija netīrs, notraipīts tumšiem plankumiem, kuru izcelsmi nebija iespējams noskaidrot.

V  iņa nevarēja pierast pie kajītes gaisa. Sienas droši vien bija plānas, un cauri spraugām kajītē ieplūda sadegušās eļļas un ogļu smaka.

—    Vai tu varētu vēl kādu bridi pastāvēt sardzē? — Lanncks Muanāram vaicāja.

Tas, ko viņš tagad gatavojās darīt, bija pret viņa gribu, bet šī vēlēšanās bija stiprāka par viņu. Vispirms viņš nokāpa mašīntelpā, kurā sastapa tikai mehāniķi, jo Matiass bija aizgājis gulēt.

—   Vai neesi pamanījis ko neparastu?

—   Neko, kaptein. Izņemot to, ka eļļa, ko mēs uzpildījām Ruānā, ir pārāk šķidra. Būs vairāk jāizlieto.

Lanneks pavēroja vārstus, dinamo un iegāja kurtuvē, kurā uz ogļu kaudzes sēdēja divi vīri.

—   Vai viss kārtībā?

—   Viss kārtībā, kaptein.

Ledaina gaisa straume kopā ar lietus lāsēm plūda no ventilācijas caurules, tā ka elles karstumu nomainīja negaidīts vēsums.

Lanneks jau grasījās doties atpakaļ, taču pa šauru eju vēl iespraucās garā dzelzs tunelī, kurā atradās dzenskrūves vārpsta.

Te nebija iekļuvis ne lāsītes ūdens. Vārpsta griezās bez traucējumiem. Cauri blīvēm nekas nesūcās.

Pirms Lanneks atkal atgriezās uz kapteiņtiltiņa, viņš atvēra kopkajītes durvis, sakatīja tumsā uz sola guļošo mesjē Žilu un ieraudzīja pa Matildes kajītes durvju apakšu spīdam gaismu.

Viņš varētu viņu apciemot, ejot gulēt, noskūpstīt, taču nolēma doties prom.

—   Joks? — viņš atkārtoja.

Pasmaidījis par govīm, kas vērās viņā izbiedētām acīm, Lanneks nopurināja lietusmēteli un atgriezās pie Muanāra.

—   Joks? — viņš vēlreiz izmeta, vēršoties pie vecākā palīga.

—   Nu, es eju lejā.

—  Ar labu nakti! Pacenties neuzmodināt Matildi! Viņa, liekas, ir aizmigusi, kaut arī spīd gaisma.

Lanneks piebāza pīpi un pārlaida acis horizontam. Pretī pacēlās Eves bāka, bet tālumā jau varēja saskatīt Antifēru bākas spilgtos zibšņus.

Pēc tam būs Fekāna, aiz tās — Senvalerī, Djepa, Buloņa… Pulkstenis nosita pusnakti, uz tiltiņa bez trokšņa parādījās kāda ēna, nostājās stūrmaņa vietā, un tas aizejot miegainā balsī nomurmināja:

—   Nord-quart — nord-est.

—   Nord-quart — nord-est, — tādā pašā balsī atkārtoja jaunatnācējs.

Pakšķinādams pīpi un sev aiz muguras juzdams bezbailīgā stūr

maņa klātbūtni, Lanneks pieplaka ar pieri pie slapjā stikla. Uz klāja kaut kas smagi nogāzās — viena govs bija samierinājusies un nolikās gulēt.

II

Ap vienpadsmitiem rītā viņi ieraudzīja Dandženesu — pirmo zemes ragu angļu krastā. Lietus bija nomazgājis debesis viegli zilas, un kopš rīta viņi virzījās garām Normandijas baltajām klintīm.

Lanneks, kas bija aizgājis gulēt tikai sešos no rīta, parādījās uz klāja novalkātām rīta kurpēm basajās kājās, ar nolaistiem bikšturiem, neskuvies, no miega pietūkušiem plakstiem.

Kampuā nebija vajadzējis ne viņu modināt, nedz arī ziņot, kurā vietā viņi atradās. Uzmetis īsu skatienu Anglijas krastam, pēc tam — franču pusei, Lanneks nožāvājās un pamāja, lai stūri griež vairāk pa kreisi.

“Deviņi pērkoni” iepeldēja Kolbāras, Bulokas, Ridenu, Vergoijē un vēl citu neredzamu sēkļu jomā, kas pārdalīja lielāko Padekalē daļu.

Mesjē Žils stāvēja sardzē, jau no paša rita elegants un sakopies.

—   Kas tas bija par troksni? — Lanneks painteresējās, noliekdamies pār karti.

—    Nezinu. Es neko nedzirdēju.

Kapteinis pienāca pie margām un sauca:

—    Kampuā! Kur mana kafija, deviņi pērkoni!

Gaiss bija vēss. Lanneks pagājās kādus simt soļus, lai sasildītos, un vēroja bangas vietā, kur sākās pirmais sēklis. Muanārs joprojām gulēja. Mehāniķis uz klāja bija uzstādījis skrūvspīles un slīpēja kādu metāla ierīci.

—    Vai govis apkoptas?

Klājs bija slapjš — kā viss, kam vien pieskārās roka, un, kaut arī debesis bija noskaidrojušās, radās iespaids, it kā pat gaiss nebūtu paguvis nožūt.

—    Vai kāds mums pagāja garām?

—    Divi vācieši un daži angļu ogļu kuģi.

Lanneks zaudēja pacietību. Fekampuā ne reizi nebija tik ilgi licis gaidīt uz kafiju, un, kad viņš beidzot parādījās, viņa seja bija vēl drūmāka nekā parasti.

Viņš bija kalsns, nenosakāma vecuma puisis, varētu teikt — bezpersonisks; viņš mūžīgi slamstījās ar tik padevīgu izskatu, it kā

nemaz nebrīnītos par likteņa sitieniem un it kā necenstos no tiem izbēgt, it kā šādi sitieni būtu paši par sevi saprotami.

—    Kur tu biji?

—   Kambīzē, kaptein.

Lanneks neapzināti paraudzījās uz stjuarta rokām, kas bija sarkanas no centīgās beršanas ar suku.

—    Kas tas par troksni, ko es šorīt dzirdēju?

—   Es nezinu.

—    Vai mana sieva jau piecēlusies?

Fckampuā piekrītoši pamāja, un viņa skatiens bija tik daiļrunīgs, ka Lanneks neviļus pasmaidīja. Viņš dzēra kafiju maziem malkiem, visu laiku vērodams apvārsni.

—   Cikos viņa tevi sauca?

—    Astoņos. Lika pasniegt kafiju ar pienu.

Lanneks juta, ka stjuarts nestāsta visu, un turpināja prašņāt.

—    Bet pēc tam?

—   Pēc tam viņa man teica, lai atnesu siltu ūdeni.

Mesjē Zils izlikās, ka neklausās, un raudzījās sāņus, taču arī viņš smaidīja.

—   Tālāk!

—    Viņa mani pasauca vēlreiz un prasīja siltu ūdeni un darvas ziepes.

—    Darvas ziepes?

—   Jā, un vēl lupatas. Viņa man lika nomazgāt kajītes sienas.

Vajadzēja no Kampuā izvilkt teikumu pa teikumam.

—    Vai tas ir viss?

Kampuā neatbildēja. Viņš ar izklaidīgu un reizē nelaimīgu skatienu stāvēja un gaidīja tukšo kafijas tasi.

Ne velti mesjē Zils uzskatīja, ka stjuarts atgādina slimu semināristu.

—    Kas vēl notika?

Šoreiz klusums ieilga vēl vairāk. Kampuā vilcinājās ar atbildi.

—   Tas notika naktī… — viņš beidzot nomurmināja.

Kampuā pienākumi uz kuģa bija visai daudzveidīgi, jo viņš bija

gan galvenais oficiants, gan sulainis, gan koka palīgs. Stjuarts nebija kārumnieks, viņam pat trūka ēstgribas, tāpēc viņam uzticēja sargāt kambīzi, kurā viņš arī gulēja.

—    Velns lai parauj, runā!

—   Ieradās spoks un paņēma vienu šķiņķi, — Kampuā ātri jo ātri nobēra, it kā paša vārdi viņu dzītu uz priekšu.

—   Spoks? Ko tu muldi!

S aruna pārtrūka—pa trapu ar sasprindzināti nepiekāpīgu izskatu, it kā ienāktu naidīgā pasaulē, uz klāja uzkāpa Matilde.

—   Es ieskatījos tavā kajītē, bet tu jau biji aizgājis, — viņa sacīja vīram. — Vai mēs jau esam garām Buloņai?

—    Vēl ne. Tā ir tur, četru radio mastu pakājē. Pagaidi mirkli, kamēr es tieku galā ar spoku.

—    Ar spoku?

—   Atbildi, Kampuā, un nerādi tik muļķīgu seju! Par kādu spoku tu runā?

—    Par “Busirisa” spoku. Kad kuģis vēl saucās šajā vārdā, uz tā jau bija Angļu spoks.

—   Paskat’ tik! Un kas tev par to stāstīja?

Kampuā bailīgi paraudzījās apkārt un nomurmināja:

—    Visi… Bocmanis…

Bocmanis tieši tobrīd atradās uz klāja un mēģināja izslaukt govis.

—   Ei tu, uzkāp augšā! — Lanneks viņam pavēlēja.

Kapteinis rādīja bargu seju, bet viņa mazās acis smējās. Laiku pa

laikam viņš uzmeta īsu skatienu sievai un mesjē Zilam.

—   Tātad pie mums uz kuģa mīt spoks un tu viņu redzēji?

—   Jā. Šonakt, kambīzē.

—    Viņš, protams, bija baltā līķautā?

Kampuā pamāja. Atnāca bocmanis un, gaidot, kamēr viņu iztaujās, izlikās, ka domā pavisam par kaut ko citu.

—   Viņš runāja angliski, — Kampuā precizēja.

—   Un viņš paņēma šķiņķi?

—   Pašu lielāko.

—                Droši vien angļu spoki mīl šķ iņķ i,—Lanneks domīgi čukstēja.

—   Tu vari kāpt lejā, Kampuā. Es šo lietu noskaidrošu.

Viņš apklusa un pavēlēja nedaudz mainīt kuģa kursu, piebāza savu pirmo pīpi un uzlocīja jūrnieku blūzes apkakli, apsedzot atpogāto kreklu.

—    Bocman!

—    Klausos, kaptein!

—   Pasaki spokam, lai jau šonakt paņemto šķiņķi noliek atpakaļ vietā.

—    Bet…

—    Un vēl pasaki, ka, ja tas netiks izdarīts, es viņu Hamburgā izsēdināšu krastā un ne grasi nesamaksāšu.

—   Es zvēru…

—   Bet tagad ej slaukt govis!

Tajā pašā miermīlīgajā garastāvoklī Lanncks nostājās sievai pretī un noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

Matilde Lanneka bija skaista: kupli, viļņaini, kastaņbrūni mati ieskāva nesamērīgu, bet ļoti svaigu seju, un viņas ķermenim piemita jaunības burvība. Labo kopskatu varbūt traucēja zināma cietsirdība lūpu veidojumā. Tieši ar to viņa atgādināja savu māti un visus Pitārus, kuru ģīmetnes Lannekam bija gadījies redzēt.

—   Vai gulēji labi? Jūs varat kāpt lejā, Žil!

—   Es, patiesību sakot, nemaz neesmu gulējusi.

Aiz muguras kapteinis, kā vienmēr, juta stūrmaņa klātbūtni, bet tas stāvēja tik nekustīgi, ka ar viņu varēja nerēķināties.

—Tu pieradīsi,—Lanncks bezrūpīgi noteica.—Pirmajās dienās cilvēks jūtas kā izsists no sliedēm.

—    Es nekad nepieradīšu pie netīrības. Mainīšos nevis es, bet kārtība uz kuģa! Šorīt…

—   Es zinu.

—   Ko tu zini?

—     Tu mobilizēji Kampuā mazgāt kajītes sienas. Taču tagad kartupeļi nebūs gatavi laikā.

—   Vai man nav tiesību izmantot viņa pakalpojumus?

Lannekam likās, ka, neraugoties uz stūrmaņa bezkaislīgumu, tā

lūpās pavīdēja smaids.

—   Protams, ka ir, dārgā! Es jau tev teicu…

—   Tu neesi skuvies?

—Es nule kā uzkāpu uz klāja un esmu gulējis tikai četras stundas.

Lanncks bija pavadījis nakti kopā ar nepazīstamo stūrmani, neizkustoties no vietas un bez pārtraukuma vērojot bezgalīgās signāluguņu virknes, kas karājās tumsā.

Seja viņam pamazām sadrūma, jo cēlās dienvidaustrumu vējš, pagaidām vēl maz jūtams, taču kuru katru brīdi spējīgs sadzīt viļņus pār sēkļiem.

—   Kas tas ir par spoku?

Atbildes vietā Lanneks parādīja sievai bocmani, kas, piesarcis no piepūles, spītīgi slauca govi. Bocmanis bija vēl mazāks un druknāks nekāLanneks, un viņa pieplacinātais deguns atgādināja dīvainos tipus, kādi redzami Epinala lētajās bildītēs.

—   Ko viņš dara uz kuģa?

—   Komandē ekipāžu un, ja vajag, stāv sardzē. Viņš ari ir spoks!

—   Es neko nesaprotu.

—  Tas lops zina, ka Kampuā ir māņticīgs kā veca zemniece. Viņš viņam iestāstījis, ka uz kuģa vienmēr ir bijis spoks, un šonakt, izmantojis gadī jumu, ielavījies kambīzē un nočiepis šķiņķi. Kampuā nav uzdrošinājies pat iepīkstēties.

—   Viņš taču ir zaglis!

—    Viņš ir bocmanis, turklāt lielisks!

—   Cerams, tu viņu izsviedīsi aiz durvīm?

Vārds “durvis” un arī Matildes sašutums Lannekā atkal izraisīja smaidu. ^

—    Šonakt viņš šķiņķi atliks vietā.

—    Un viss?

—   Jā!

—   Tātad tu ļauj sevi apzagt?

—    Nē jau! Šķiņķi taču atdos.

—    Viņš nozags kaut ko citu.

Lanneks mīļi paplikšķināja sievai pa plecu.

—   Ej! Tu to nespēj saprast.

—    Uz kurieni lai es eju?

—    Uz kopkajīti, savu kajīti — uz kurieni gribi.

Palicis viens, Lanneks ielēja glāzē kalvadosu, ko ik rītu dzēra pēc kafijas, un mehāniski pārlasīja iepriekšējā vakarā atrasto zīmīti.

—   Nolādētais jokdaris!

Piekrastes brīze jau bija apsteigusi “Deviņus pērkonus” — nesen vēl mierīgajā jūrā sāka putoties sprogaini viļņi, un to iezaļganie atspīdumi ieguva nejauki pelēku nokrāsu.

—    Pa labi, — Lanneks sacīja stūrmanim. — Mēs esam tieši Vergoijē līkumā.

Kapteinis smēķēja, lēnām izpūzdams mazus dūmu mākonīšus. Viņš vēlreiz iegāja sardzes telpā, paņēma adītu vilnas šalli un ar delnas virspusi noslaucīja mitro degunu.

Bez kāda redzama iemesla viņam gribējās soļot uz priekšu un atpakaļ, nemierīgi vicināt rokas un, kas ar viņu gadījās reti, ar kādu aprunāties.

—   Kad būsim garām Duvrai, laiks galīgi samaitāsies, — Lanneks sacīja stūrmanim, kas neko neatbildēja — viņam nepieklājās runāt.

Lanneks ielēja sev otru glāzi kalvadosa, pārliecās pār margām un paraudzījās uz govīm — bocmanis beidzot tām lika mieru.

Gaiss joprojām bija vēss. Normandijas klinšu kontūras kļuva aizvien grūtāk saskatāmas, toties pie horizonta skaidrāk iezīmējās Buloņas rūpnīcu dūmeņi un ostas celtņi. Šur un tur nelieli, tumši zvejas traleri lēni vagoja jūru.

—   Jokdaris!

Lanncks vairs nedomāja par zīmīti. Viņš gandrīz atguva savu parasto bezrūpību — īpaši no rītiem. Pateicoties straumei, “Deviņi pērkoni” gāja astoņus un vairāk mezglus stundā — tas bija pieklājīgs ātrums kuģim ar sešdesmit gadu stāžu.

Un tomēr Lanncks nekur nevarēja rast mieru — viņš staigāja šuipu turpu, iztīrīja pelnus no pīpes un atkal to piebāza, spļāva ūdenī, nevis stāvēja nekustēdamies kā parasti. Viņš juta sevī kaut kādu tukšumu, kaut ko ļoti sarežģītu, ko viņš nekādi nevarēja izskaidrot, — varbūt tās bija bailes vai priekšnojauta?

Tomēr ne tas! Tas vienkārši bija sagurums. Vai varbūt vainīgs bija nelielais izsalkums?

Lanncks lika atnest gabalu desas un, turpinādams smēķēt, to notiesāja.

Kad viņš iegāja kopkajītē, sievas izskats uzreiz noskaņoja viņu zobgalīgi.

Galds bija klāts sešiem, bet Matilde sēdēja viena un bozās.

—   Zvans jau sen nozvanīja, — Matilde paziņoja.

—   Nē, tikai vienu reizi. Paklausies! Pašlaik zvana otrreiz.

Mesjē Zils stāvēja sardzē, un tagad Muanārs, apsēzdamies pie

galda, klusēdams un ar tādu nopietnību palocījās, ka Lanneks nenovaldījās un sāka skaļi smieties.

—    Ļoti jauki! Es pat atļauju tev noskūpstīt viņai roku.

Sieva apveltīja viņu ar nejauku skatienu, un, lai saglabātu mieru, Lanneks pagriezās pret vienacaino radistu, kas zemu noliecās pār šķīvi.

“Iemīlējies!” Lanneks nodomāja. “Nav nekādu šaubu! Mūsu Pols iemīlējies manā sievā un sarkst kā meitene.”

Mehāniķis atlocīja savu servjeti cik vien iespējams svinīgi.

—   Nu, mani bērni, es ceru, ka visiem būs sasodīta ēstgriba!

Lanneks runāja, lai nebūtu jāklusē, jo pats jutās apmierināts un

gribēja, lai pārējie būtu tādi paši.

—    Man nemaz negribas ēst! — Matilde atcirta.

Lanncks mirkli sadrūma un grasījās atbildēt, taču savaldījās un piebāza pilnu muti ar maizi.

Kampuā nekad vēl nebija bijis tik drūms. Bija jūtams, ka Lanneka kundze viņam iedveš bailes, un viņš kļuva īpaši neveikls. Nosviedis dakšiņu, viņš to pacēla un atkal uzlika uz galda, un Matilde sakostiem zobiem teica:

-Citu!

—    Ko — citu? — Kampuā nesaprata.

—   Viņa tev saka, lai tu nosvied citu dakšiņu zemē, muļķi tāds! — Lanneks ieaurojās.

Viņam ienāca prātā pajokot, bet viņam vienīgajam par to nāca smiekli, jo sieva pavērsa pret viņu bargu skatienu.

—    Paklausies, mīļumiņ…

Lanneks juta, ka sapinas aizvien vairāk, ka viss nejauki pavēršas, bet viņš nevarēja rimties.

—    Ja tu turpināsi tramdīt mūsu Kampuā, viņš žēlosies savam spokam! Augstāk degunu, velns parāvis! Nebojā garastāvokli! Dzīve ir skaista!

Kad Lanneks tā iedvesmojās, viņu nekas nespēja apturēt. Viņš uzrunāja radistu:

—    Kas paredzams, Pol?

—    Virs Īrijas — zems spiediens… Lieli viļņi Ziemeļjūrā…

—    Ko es jums teicu? Viss sokas labi!

—   Tev tā šķiet?

—   Ja reiz nav nekā slikta, tātad viss ir labi!

Viņam bija karsti, viņš nezināja, kā izkulties. Pārējie klusēdami ēda, bet Matilde bija gatava jebkurā mirklī eksplodēt no dusmām.

—     Saproti, mīļumiņ, labāk jau pirmajā reizē izbaudīt kārtīgu brāzienu. Tu būsi saņēmusi jūras svētību un vēlāk…

—   Esi tik laipns un paklusē! Tu esi stulbs!

—   Pateicos!

—   Nav par ko!

Radists nezināja, kur likt acis, bet Muanārs, lai saglabātu mieru, ēda divreiz vairāk nekā parasti.

—    Kampuā! Panāc šurp!

Lanneks vēl nezināja, ko darīs, bet klusums kļuva neizturams.

—    Parādi rokas! Hamburgā tu no manis paņemsi piecdesmit santīmus un nopirksi nagu vīli!

Matilde strauji piecēlās, iegāja savā kajītē un aizcirta durvis.

—    Nu, lūk, tā! — Lanneks nopūtās.

Viņš bija nikns, bet tajā pašā laikā izjuta atvieglojumu. Sievu viņš mīlēja un negribēja sarūgtināt, bet redzēt viņu šeit, kopkajītē, tik izteikti līdzīgu PitāriemL.

Jo tikai Pitāriem bija raksturīgs veids, kā apsēsties, kā paņemt sinepes, kā sagriezt gaļu, kā izklaidīgi raudzīties sev priekšā.

—   Man vairs negribas ēst, — viņš norūca, atstumdams šķīvi un piebāzdams pīpi. — Ko teiksi, Žorž?

Zinādams, ka sieva aiz durvīm klausās, Lanneks tīšām runāja skaļi. Muanārs tikai paraustīja plecus.

—   Vai es ko ļaunu pateicu? Man ir labs garastāvoklis, es jokoju, bet viņa…

Lanneks piecēlās, smagiem soļiem, it kā demonstrēdams savu spēku, aizgāja līdz durvīm un uzkāpa uz klāja.

Ja jau tagad viņam tiek sagandēts prieks par savā īpašumā iegūto kuģi…

Debesis apmācās un kļuva tikpat pelēkas kā jūra, un varēja redzēt, kā pusjūdzes attālumā garām pabrauc Djepes — Ņūheivenas tvaikonis, kura klājs bija pārpildīts pasažieriem. Parasti šajā laikā Lanneks divas stundas atpūtās. Tomēr viņš pagaidīja, kamēr virsnieki būs beiguši maltīti un pametuši kajīti.

Kad Lanneks iegāja kopkajītē, Kamņuā novāca galdu, un Lanneks, bungodams pa iluminatora stiklu, klusēdams gaidīja. Stjuarts, to redzot, sāka tik ļoti steigties, ka saplēsa glāzi.

—   Jokdaris! — kapteinis norūca.

Viņa kajīte atradās pa labi, taču viņš tajā neiegāja. Sagaidījis, līdz Fekampuā beidzot aiziet, Lanneks aizslēdza kopkajītes durvis, ko iepriekš nekad nebija darījis, un piegāja pie sievas kajītes durvīm.

—   Matild!

Atbildes nebija. Tomēr viņa negulēja — kajītē bija dzirdams viegls troksnis.

—   Atver! Man ar tevi jārunā!

—   Es klausos.

—   Ne jau tā! Atver uz brīdi!

Lanneks jau gandrīz smaidīja, augšlūpa izliecās, jo prātā ienāca rotaļīga doma — patiesi, viņi vēl r.c reizes uz sava kuģa nebija skūpstījušies!

—  Matild, atver! — Viņš centās runāt cik vien iespējams laipni un pieliecās, izdzirdot aiz durvīm tuvojamies soļus.

—   Pietiek dusmoties! Es tev paskaidrošu…

Viņš jau vairs nedomāja par mazo starpgadījumu pusdienās. Tas bija aizmirsts! Viņš gribēja apskaut savu sievu.

—   Atver, ātrāk!

Noklaudzēja aizbīdnis. Durvis pavērās, un tajās parādījās Matildes bargā seja.

—    Kas ir? — viņa vaicāja.

Lanneks juta, ka viņa smaids lūpās sastingst. Viņš tomēr tiecās uz durvju pusi un murmināja:

—    Beidz dusmoties! Es galvoju, ka…

Matilde aizvēra durvis, aizbīdnis aizcirtās, un varēja dzirdēt uz grīdas noplakšķam apavus. Lanneks pacēla dūri. Mirkli šī dūre grasījās triekties pret durvīm, bet tad viņa roka sataustīja pārnesamo lampu, ko izmantoja gadījumos, kad uz kuģa nodzisa gaisma. Lampai bija zaļš abažūrs.

Lanneks satvēra lampu, brīdi vilcinājās, paraustīja plecus un no visa spēka parāva vadu. Viņam vajadzēja to darīt vēlreiz, jo aukla nepadevās.

Kopkajltē izcēlās troksnis. Ārpusē kāds sāka rosīties, droši vien tas bija Kampuā, kurš centās noskaidrot, kas uz kuģa noticis.

Lanneks iegāja savā mītnē, aizvēra durvis un neizģērbies atkrita uz kojas.

Viņš kādu laiku gulēja un pat neieklausījās, kas aiz sienas notiek. Kad iestājās klusums, Lanneks saklausīja sievas balsi un noprata, ka Matilde kopā ar Kampuā cenšas ievest kārtību vai novērtēt postījumu.

III

Lanneks nogulēja divas stundas, bet jau pulksten piecos sēdēja kopkajltē zem lampas, kura bez abažūra bija atlikta vietā. Klusējot, jo tā bija iegājies, Fckampuā nolika uz galda zaļā pārklāja Lannekam krūzi kafijas.

Tādos brīžos, gluži tāpat kā austrumu burvji noved sevi hipnotiskā stāvoklī, skatoties kristāla lodē savā priekšā, arī Lanneks, līdzīgi kalponēm un namamātēm, spēja atrauties no dzīves īstenības, sēžot pie kafijas krūzes.

Krūze bija milzīga, no gandrīz centimetru bieza fajansa. Pieliekdams kondensētā piena kārbu, kurā bija izdurti divi caurumi, Lanneks pats ielēja kafijā pienu.

Viņš vēl nebija īsti pamodies — žāvājās un staipīja gurdenos locekļus Karstās kafijas smarža pamazām pārmāca kādu citu smaržu, kurai bija sava neatņemama vieta dienu vienmuļajā ritumā, — tā smaržoja viņa guļvieta, no kuras viņš tikko bija uzcēlies. Lanneks nevienam nekad neuzdrošinātos atzīties, bet, kad viņš atlaidās diendusā, tad ar baudu izjuta savas guļvietas aromātu, gluži kā zirgs, kas atgriezies savā stallī, un, kad viņš dažas dienas pavadīja krastā, pat guļot savas sievas gultā, viņš jutās neomulīgi.

—    Kampuā!

Lanneks nepacēla balsi, jo zināja, ka Fekampuā ir kaut kur tuvumā.

—    Vai vējš mainījies?

Pat sapņodams pie kafijas tases, Lanneks domās sekoja kuģa kursam. Gluži tāpat guļot viņš bija jutis, ka ap pulksten četriem piekrastes vējš pierima, dodot vietu stipra lietus gāzmām, kas laiku pa laikam šaustīja iluminatorus.

Kapteinis klausījās, kā kuģa priekšgals šķēla ūdeņus, un viļņu šļaksti brīdināja viņu par pretvēju.

—   Nord-ouest, — Kampuā apstiprināja viņa domas.

B ija satumsis. Abas elektriskās spuldzes, kas Matildei bija šķitušas pārāk tumšas, apgaismoja kajīti. Kafija kūpēja kiūzē, un Lanneks, elkoņus uz galda atspiedis, drūmā noskaņā aizvadīja tās desmit minūtes, kuras viņš pieceļoties bija sev atvēlējis.

Nord-ouest,—tātad viņi atradās tieši Flandrijas sēkļu jomā, un tas nozīmēja, ka nakts būs nelāga, turklāt varbūt būs arī migla. Nu, par to vēl bija laiks padomāt.

Uz galda zaļā pārklāja bija nomests kāds par ietinamo papīru noderējis laikraksts, un Lanneks neapzināti pievilka to tuvāk, pat nedomājot lasīt. Tas bija kāds neliels Lcjassēnas laikraksts. Atvērtajā sludinājumu lappusē viņš izlasīja:

Šandivēra restorāns — alus bārs Vismodernākais un visjautrākais Orķestris spēlē katru dienu

Lanneks paraudzījās uz sievas kajītes durvīm, pēc tam uz iluminatoru, kuru mazgāja arvien spēcīgāk plūstošā lietus straumes.

Kāna… Šandivēra alus bārs… Lietus… Matilde… Viņu saderināšanās…

Lietus, nepārtraukts lietus, īpaši vakaros… Tādā pašā lietainā vakarā Lanneks bija ieklīdis pie Šandivēra. Toreiz viņš Kānā komandēja kādu iekraujamu kuģi.

Pa slikti apgaismoto ielu garām slīdēja ēnas, bet plašajā bārā valdīja silta un vinnojoša gaisotne, kurā skanēja smiekli, čuksti, mūzika, biljarda bumbu klaudzieni un glāžu šķinda. Smaržoja pēc alus, kafijas un Strasbūras desiņām.

Taisnību sakot, Lanneks vienkārši meklēja sev draudzeni, kad pamanīja Matildi sēžam blakus viņas mātei. Viņš pat atcerējās, cik lēni, it kā gribēdamas paildzināt baudu, viņas ēda kūkas.

Kādēļ viņam bija ienācis prātā mest izteiksmīgus skatienus uz

jauno meiteni? Viņa pasmaidīja. Tad iesmējās. Viņas māte nebija neko sapratusi, taču katram gadījumam pārlaida acis blakus galdiņiem.

“Aizejiet līdz tualetei,” Lanncka acis sacīja.

Viņš bija uzvilcis kapteiņa parādes tērpu un tikko kā noskuvies. Beidzot meitene piecēlās un devās uz tualeti, un Lanneks viņu panāca.

“Vai nevar satikties ar jums bez lieciniekiem?”

Viņa nervozi un skaļi iespurdzās, ļoti pārsteigta par šādu uzdrīkstēšanos.

“Kāpēc jūs neatbildat?”

“Es jūs nepazīstu…”

“Toties es pārjums visu uzzināšu! Es uzzināšu, kur jūs dzīvojat! Es gaidīšu jūs pie durvīm…”

Lanneks pats neticēja tam, ko muldēja, un tomēr, tā kā viņam nebija ko darīt, tā aizrāvās ar spēli, ka sekoja viņām līdz kādai mājai Svētā Pētera ielā, kur viņas dzīvoja virs apavu veikala.

—    Kampuā!

Fekampuā izlēca no koridora kakta, kur slēpās gluži kā zirneklis savā tīklā.

—    Vai mana sieva guļ?

—   Es nezinu.

Lanneks iestrēba kafijas malku un izsmēķēja nupat piebāzto pīpi. Viņš atmaiga no atmiņām, kaut arī atcerējās dažādas muļķības — kā vakaros tukšajā ielā ilgi gaidīja, kamēr Matilde izlavījās no mājas, lai pateiktu, ka šodien viņa nevar nākt ārā, vai arī pa logu tieši dubļos izsvieda zīmīti — un viņš to pacēla.

Lanneks ātri izdzēra atlikušo kafiju, nopūzdamies piecēlās, paņēma lietusmēteli un aptina ap kaklu zilu vilnas šalli. Pirms viņš devās prom, viņš vēlreiz paskatījās uz sievas kajītes durvīm, un tieši tajā brīdī tās atvērās.

—    Emīl! — sieva sauca.

—    Jā?

—   Es gribu tevi brīdināt: es vairs nesperšu kāju kajītē, ja mēs tur neēdīsim tikai divi vien!

—    Bet…

—   Pārējie lai ēd atsevišķi!

To teikusi, Matilde aizcirta durvis. Lanneks lēnām kāpa augšup. Ticis uz klāja, viņš sarauca uzacis, ieraugot jūru, kurā viļņi bijakļuvuši lielāki. Tumsā garām skrēja divi vīri, un vienu no tiem, bocmani, viņš paspēja aizturēt.

—   Kas te notiek?

—   Mēs piesienam govis. Viena gandrīz jau salauza kāju.

“Deviņi pērkoni” neapšaubāmi bija labs kuģis. Bet, kā visiem

vecajiem angļu kuģiem, tā koipuss bija ļoti garš un šaurs, tādēļ tas stipri zvalstījās.

Nonācis uz kapteiņtiltiņa, Lanncks pamanīja Žoržu Muanāru un tālāk mesjē Žilu. Labdienas vietā viņš, kā parasti, kaut ko noņurdēja. Lanneks tumsā mēģināja saskatīt kādas bākas ugunis un lūkojās kompasā un arī kartē, ja tas bija nepieciešams.

—Dienvidforlenda?—viņš jautāja, rādīdams uz bākas uguni, kas mirgoja cauri lietus autam.

Tā jautādams, Lanneks ņēma vērā, ka pūš pretvējš — ar labu ceļavēju viņi būtu tikuši daudz tālāk.

—   Es domāju, ka tā ir Duvra, — ar norūpējušos izskatu Muanārs atbildēja.

Ja tā tiešām bija Duvra, tad divas stundas viņi, tā teikt, bija mīņājušies uz vietas.

—   Tu esi pārliecināts, ka tā ir Duvra?

—   Skaties! Redzi divas ugunis?

Jau stundas ceturksni kapteiņa palīgs un mesjē Žils vēroja divas sīkas uguntiņas, kas te iedegās, te nodzisa tur, kur vajadzētu būt tikai vienai.

—   Tās droši vien ir kāda kuģa ugunis.

—   Jā, bet kura no abām?

Minūtes desmit visi trīs cieši raudzījās lietū, līdz beidzot viena uguns atvirzījās tik tālu no otras, ka vairs nebija nekādu šaubu.

—    Stūri pa labi! — Lanneks komandēja. Bija jau arī pēdējais laiks!

Sānu vēja brāzmas viņus sāka šūpot kalstā vētrā, un viļņi apšļāca govis. Mirkli Lanneks iedomājās par kabīnē ieslēgušos sievu, kas droši vien ar pamirušu sirdi izjuta katru jaunu kuģa sānsveri.

—    Kas mums tur priekšā?

—    Šķiet, kāda zvejas laiva. Tie brāļi vienmēr aizmirst iedegt signāluguni.

—   Paklau, Muanār, man tev kas jāsaka. Saproti, mana sieva…

Lannneks nospļāvās un izdauzīja pīpi.

—   Viņa pieprasa ēst atsevišķi kopā ar mani. Ja tas tevi neaizvaino, jūs visi ēdīsiet pēc tam.

—    Man vien alga. _

Muanārs meloja. Īstenībā ne vienam, ne otram nebija vienalga. Gadījums bija tik nedzirdēts, ka viņiem abiem bija kauns par savu kuģi.

—  Paklau! Es neticu, ka viņa vēl kādu reizi brauks kopā ar mums.

—   Tās ir viņas tiesības!

Muanārs vienmēr bija tāds. Viņš raudzījās uz notikumiem reāli, neko nemēģinot mainīt, — tieši pretēji Lannckam, kurš sacēla spuras par katru nieku.

—    Redzamība pasliktinās!

Lietus pārgāja sīkā smidzināšanā, un tā pamazām pārvērtās miglā, kurā bākas ugunis izplūda un šķita attālināmies.

—   Žil, ieslēdziet sirēnu!

Visi trīs bija pilnīgi mierīgi, varbūt tikai mazliet satrauktāki nekā parasti, jo bija paredzama nomoda nakts, miglā meklējot bāku ugunis un, aizkrītot ausīm, klausoties sirēnas griezīgajās skaņās.

Ieradās radists, klusēdams pāris minūtes parnīņājās un it kā neviļus izmeta:

—   Tālāk ir vēl sliktāk. Pie Idžmuidenas kāds kuģis pa radio jau taujā pēc ceļa.

Lanncks greizi paraudzījās viņā. Kāpēc? Viss it kā bija normāli. Tādā gadalaikā šeit vienmēr trakoja vētras, un viņš desmitiem reižu bija braucis pa šo ceļu vēl daudz sliktākos apstākļos — kad priekšā gandrīz neko nevarēja saskatīt un viņš kuru katru mirkli bija gatavs dzirdēt dārdoņu, kuģim uzskrienot uz sēkļa.

Viņš pa .vanīja Kampuā un uzsauca viņam no kāpņu augšas:

—   Tu apkalposi vispirms mūs — manu sievu un mani — un pēc tam virsniekus!

Tā aizritēja divas stundas.

—    Negribi atpūsties? — Lanncks vaicāja Muanāram.

Viņš jau iepriekš zināja, ka Muanārs atteiksies.

Meklēt bāku ugunis šajā pretīgajā miglā vienmēr vieglāk bija diviem nekā vienam, bet trijatā—vēl jo labāk. Kopš viņi pagāja garām Dicnvidforlendai, bija pagājusi tieši pusstunda, un Lanneks kartē noteica atrašanās vietu. Kad viņš iznāca no sardzes telpas, Muanārs viņu sagaidīja ar jautājošu skatienu.

—    Tik tikko trīs mezgli, — kapteinis paziņoja.

Kuģim vajadzēja cīnīties ne tikai ar vēja, bet arī ar paisuma straumēm, tāpēc stūrmanim bija ko nopūlēties, lai ieturētu kuģim pareizu kursu.

—    Manai sievai droši vien joki nav prātā!

Lanneks tā runāja, vairāk lai atriebtos Matildei; viņš neizjuta ļaunu prieku — domas par to, ka sievu pašlaik moka jūras slimība, viņam nesagādāja apmierinājumu.

Kad atskanēja pusdienu zvans, viņš pagriezās pret Muanāru.

—   Atgriezīšos pēc desmit minūtēm. Ja kaut kas atgadās…

Viņam gribējās raudāt no bezspēcīgām dusmām, iedomājoties, ka

uz viņa kuģa un vēl viņa pirmajā braucienā tā tiek noniecinātas jūras tradīcijas. Tāpēc viņš centās iet smagiem soļiem, savilka seju bargā izteiksmē un, ienākot kopkajītē, vispirms nopurināja lietusmēteli un tikai pēc tam pakarināja to uz āķa.

—   Mana sieva nav…

Viņš nepaspēja pabeigt frāzi — Matilde iznāca no kajītes un apsēdās savā vietā tik nepiespiesti, kā to būtu darījusi Kānā, savā ēdamistabā. Mugurā viņai bija krāšņa melna zīda kleita, un viņa bija rūpīgi sasukājusies, nopūderējusi vaigus un nokrāsojusi lūpas.

—   Vai tu nemokies ar jūras slimību?

—   Tas tevi sarūgtina?

Viņš izņēma no gredzena servjeti un, ne vārda neteicis, izklāja to. Kampuā pasniedza zupu. Lanneks bija izsists no līdzsvara, reizē pazemots un nikns. Viņam likās, ka visa komanda smejas par viņu un nosodoši vēro katru viņa soli.

Padomā tikai! Viņš bija spiests brīdināt vecāko mehāniķi, radistu, visus, ka kundze vēlas ieturēt maltītes divatā ar kungu!

Matilde bija mazliet bāla, tomēr ēda. Kuģis šūpojās tik spēcīgi, ka vajadzēja novietot īpašus dēlīšus, lai novērstu šķīvju slīdēšanu pa galdu.

—   Tu nemaz neesi sasirgusi?

—   Kad es tev saku — nē!

Lannekam šķita, ka Kampuā zilajās acīs uzdzirkstī zobgalīgs smaids, un viņš saniknojās vēl vairāk.

—Tā fl otē nekad netiek darīts,—viņš norūca, trokšņaini izstrēba zupu un atbīdīja šķīvi.

—   Tad vēl jo vairāk iemesls to sākt darīt.

Viņš jutās bezspēcīgs un zaudējis līdzsvaru, un viņu bija pārņēmusi nepieklājības sajūta. Viņš juta, ka kļuvis smieklīgs, sēžot šeit divatā ar sievu, kad viņa virsniekiem, īpaši Muanāram, nu nāksies pusdienot vēlāk, gluži kā mājkalpotājiem.

Viņa acīs kuģa kārtība un miers bija aizskarts.

—   Kā tev ienāca prātā doties līdzi reisā?

Viņš neko nepiebilda, bet mēles galā viņam bija: “Tava māmulīte nolēma pieskatīt savu naudiņu, vai ne?”

Pitāru māti, kā viņš bija iesaucis atraitni, un pie viena arī visas viņu tantes un māsīcas Lanneks nevarēja ciest.

—   Tagad gan tu esi labi iekārtojusies!

—    Bet tu domā, ka esi labi iekārtojies, ja atstāj mani mājās?

Matilde to teica brīdī, kad Kampuā pasniedza dārzeņus, un Lan-

neks pagaidīja, līdz viņš būs aizgājis, tad nolika dakšiņu un paraudzījās sievai tieši acīs.

—   Uz ko tu mērķē?

—   Tu domā — Marsels neizmanto tavu prombūtni?

Matilde pat nepacēla acis uz vīru, jo tāpat zināja, ka viņš pietvīkst tumši sārts.

To cilvēku starpā, kurus Lanncks īpaši ienīda, pirmajā vietā tomēr bija nevis Pitāru māte un tantes, bet gan cilvēks, kura vārda pieminēšana vien lika kapteinim aizsvilties naidā.

Marsels!… Un tas nebija vilcinājies. Kad Lanneks Kānā uz ielas bija saticis Matildi, viņa bija viņam vaicājusi:

“Vai jūs pazīstat Marselu?”

“Kādu Marselu?”

Viņa šo vārdu izrunāja tā, it kā Marsels būtu Jēzus Kristus vai Napoleons un visai pasaulei būtu jāzina, kas ir Marsels.

“Vijolnieku.”

“Kas tas vēl par vijolnieku?”

“Tas, kas spēlē pie Šandivēra.”

Vēlāk Lanneks līdz kaklam atskatījās uz šo puisi — pēc saderināšanās viņam gandrīz vai ik vakaru vajadzēja kopā ar Pitāru māti vilkties pie Šandivēra un klausīties mūziku.

Matilde vienmēr apsēdās tā, lai būtu tuvāk skatuvei. Vaigi viņai bija piesārtuši. Viņa čukstēja:

“Paskaties, kā viņš plosās!”

Drīzāk tas bija līgavainis, kas plosījās visvairāk, redzot, kā viņa neatņemdamās blenž uz šo slimīgo, jauno cilvēku ar viļņaino matu ērkuli, bet viņš, vicinādams lociņu, sapņainiem skatiem vēro Matildi.

“Es sadošu pa sprandu tam tavam Marselam, ja viņš neizbeigs ākstīties!”

“Cik tu esi ļauns! Ko lai viņš dara, ja viņš mani mīl?”

Aizvainojošākais bija tas, ka Marsels raidīja tikpat kvēlus skatienus visām jaunajām meitenēm, kas apmekiēja Šandivēra restorānu.

Un tagad, atklātā jūrā, uz viņa kuģa, kura saimnieks ir viņš, Lanneks, Matilde uzdrošinās pieminēt kaut kādu tur Marselu!

—    Atkārto, ko tu teici! — atdalīdams vārdus, Lanneks lēnām runāja.

—   Ja tu domā, ka Marsels to neizmanto…

—   Kādā veidā viņš to izmanto?

—   Viņš pievērš man uzmanību…

—   Vai tas ir viss?

—   Sieviete, kura nedēļām ilgi paliek bez vīra…

—   Vai tas ir viss?

—    Kāpēc viss? Vai tad tu atsakies, kad izkāp ostā Antverpenē, Hamburgā vai citur un es pēc tam tavās kabatās atrodu padauzu portretus?

—   Es nerunāju par to! Es runāju par Marsclu.

Doma par to, ka Kampuā, kas, kā parasti, ir savā vietā un visu dzird, Lannekam lika iesvilties dusmās vēl vairāk.

—    Marsels nāca, lai mani mierinātu. Tieši to tu gribi dzirdēt, vai ne? Un tu vēl pārmet man, ka braucu tev līdzi!

—   Tu uzdrošinies apgalvot, ka…

—   Jā!

—   Ka jūs abi?…

—   Jā, tieši tā! Un, ja tu vēlies zināt, mēs satikāmies, vēl pirms es iepazinos ar tevi! Tu esi apmierināts, ka…

Viņa nepaspēja izteikt līdz galam. Lanneks pielēca kājās un ar savu pamatīgo ķepu iegāza Matildei pa vaigu tik spēcīgi, ka viņas galva atsitās pret sola atzveltni.

Viņš apzinājās, ka bija sitis, ka Matildei sāp, ka Kampuā ir šausmās, bet viņš izgāja no kajītes, neievērodams no bailēm pie sienas pieplakušo puisi, un sasniedza klāju.

—   Kampuā! Manu lietusmēteli un cepuri!

No lietus Lannekam kļuva vieglāk. Viņš smagi ievilka gaisu. Izbraucis trīs četras reizes ar roku caur matiem, viņš uzvilka lietusmēteli un uzkāpa uz tiltiņa.

—   Vai beidzot noskaidrojas? — viņš nodārdināja.

Sirēna bija apklususi, jo redzamība bija mazliet uzlabojusies. Pa kreisi no kuģa borta piekrastē tagad varēja pamanīt divas vai trīs bāku ugunis un kuģa labajā pusē — Valdes ugunis netālu no Kalē. Stundas ceturksni kapteinis klusēdams staigāja no Muanāra pie mesjē Žila un atpakaļ. Beidzot zvans aicināja virsniekus pusdienās.

—   Jūs abi varat iet!

Lanneks atkal palika vienatnē ar stūrmani, kas nekustīgi stāvēja pie stūres. Lai apslāpētu drudžaino uzbudinājumu, viņš divreiz noteica kuģa atrašanās vietu, kaut gan tas bija lieki — viņš pietiekami labi pazina šejienes ūdeņus. Viņš pavēlēja pagriezt stūri mazliet pa kreisi, lai viļņi spēcīgāk šūpotu kuģi. Varbūt, ka tagad Matildi pievārēs jūras slimība!

Kad virsnieki pēc pusstundas atgriezās uz tiltiņa, Lanneks stāvēja, piespiedis pieri pie norasojušā loga.

—   Gaidāmas nepatikšanas, Muanār!

Sastapis vecākā palīga izbrīnīto skatienu, Lanneks paskaidroja:

—    O, ne jau kuģim! Es runāju par savu sievu.

Ap pulksten vienpadsmitiem vējš vēl vairāk pieņēmās, un, saņemot smagus triecienus, kuģis cīnījās ar vienu viļņu sienu pēc otras. Bija jāpalēnina gaita, jo kuģa krava bija pārāk maza un ar katru viļņu brāzmu tā dzenskrūve uz brīdi parādījās virs ūdens un griezās tukšgaitā, tādējādi novirzot kuģi no kursa.

Migla bija izklīdusi, toties ūdens bija visur — uz klāja, uz sejām, uz lietusmēteļiem, samirkusi bija arī Lanneka tabaka un pīpe, kura tāpēc nemitīgi dzisa.

Muanārs laikus devās gulēt, lai pusnaktī nomainītu sardzi. Mesjē Zils bezdarbībā izklaidīgi soļoja no tiltiņa uz radiokabīni un atpakaļ, katru reizi atnesdams svaigas ziņas.

—   Pols uztur sakarus ar to tur kuģi, kas redzams labajā pusē, — ar kādu holandieti, kas dodas mājās no Melnās jūras. Uz tā ir Pola draugs, trešais palīgs.

Šaurajā, ar aparātiem pārblīvētajā radiokabīnē dūca dinamo, vienacis radists nekustīgi sēdēja, uzlicis radioaustiņas un turēdams roku uz telegrāfa atslēgas.

—    Buloņas osta vaicā visiem kuģiem, vai tic nav manījuši kādu zvejas laivu, kurai vajadzēja jau pusdienas laikā atgriezties, bet par kuru nav nekādu ziņu…

Vai tikai tā nebija tā pati laiva, kuru viņi ar izdzēstām ugunīm bija pamanījuši pievakarē?

—   Pasaki Polam, lai katram gadījumam viņš par to paziņo un lai uzdod kursu, kāds bija pulksten sešos.

Lanneks ielēja sev kalvadosu un pacienāja arī otro palīgu. Kādu brīdi kapteinis stāvēja ar glāzēm rokā, un viņam likās, ka jaunais cilvēks viņu ziņkāri vēro.

—    Ko tu tā skaties?

—    Es? Neko…

—    Nu jā, ragnesis, kas tur sevišķs?

Lanneks iesvieda tukšo glāzi jūrā, atspiedās pret margām un pēkšņi sarauca uzacis, jo pavisam bija aizmirsis spoku, bet tagad viņam garām pagāja kāds palagā ietinies cilvēks, kurš nāca no priekšējā baka un devās uz kambīzes pusi.

Cilvēks pacēla galvu, pamanīja kapteini un viltīgi pamirkšķināja tam, it kā teikdams: “Redzat — es izpildu pavēli!”

Tas bija bocmanis, kas devās atlikt atpakaļ šķiņķi!

Lanneks pavērās uz Kalē bāku un atkal pārliecās pār margām, kārodams uzzināt Fekampuā reakciju.

Negaidot no kambīzes atskanēja tik drausmīgs kauciens, ka viena govs pietrūkās kājās un pārrāva saites.

Uz klāja no jauna parādījās baltais stāvs, taču tagad tas neatgādināja cilvēka siluetu — zem palaga uz visām pusēm sitās kaut kas bezveidīgs, velti mēģinot atbrīvoties no sava līķauta.

—   Paskatieties, kas tur notiek! —Lanneks pavēlēja mesjē Zilam.

Govs pa klāju rikšoja tā, ka skārda plāksnes skanēja vien, un tai

pakaļ dzinās kāds matrozis.

Vienīgi stūrmanis, reizēm pavērdamies kapteinī ar vaicājošu skatienu, palika mierīgs.

—  Pasauciet Muanāru! — no lejas atskanēja mesjē Zila balss. — Pie viņa jābūt aptiekas atslēgai!

Lanneks vairs neko neredzēja. Baltais stāvs bija pazudis kuģa dzīlēs. Bija dzirdami tikai soļu trokšņi, durvju klaudzieni un nepārtrauktas vienmuļas klaigas, kas stājās pirmo kliedzienu vietā.

Lanneks zaudēja pacietību. Viņš savu posteni nevarēja atstāt, taču neviens viņam neko neziņoja.

Lanneks pēkšņi nodrebēja. Blakus viņam izauga drūms cilvēka stāvs. Tas bija Fekampuā, kura seja traģisma augstākā pakāpē atgādināja masku.

—   Ko tu šeit dari?

—   Es nāku pieteikties, lai mani apcietina.

—   Kā? Tu varbūt esi nogalinājis bocmani?

Fekampuā šūpoja galvu, no visa spēka sažņaugdams pirkstus.

—   Atzīsties ātri! Ko tu esi izdalījis?

—    Es domāju, ka spoks atkal atgriezīsies… — normandietis iesāka, rīdams siekalas pēc katra vārda.

Tāds, kāds viņš te stāvēja, viņš vairāk atgādināja ciema idiotu, nevis normālu cilvēku.

—   Tu šāvi uz viņu?

—   Man nebija pistoles.

—   Ko tad? Atbildi taču, deviņi pērkoni!

—   Virs durvīm es biju uzlicis katlu ar verdošu ūdeni. Ja man jāiet cietumā — es iešu!

Viņa acis mirdzēja. Varbūt viņš jutās laimīgs, beidzot atbrīvojies no smagās nastas — tagad viņš vairs neticēja spokiem.

—   Ej gulēt!

—   Man būs jāiet cietumā?

—   Ej gulēt!

Bocmanis joprojām vaidēja, taču nu jau ar lielākiem pārtraukumiem — acīmredzot Muanārs sniedza viņam pirmo palīdzību — vecākajam palīgam taču bija feldšera diploms.

—   Žil! — kapteinis ieaurojās.

Žils nelika uz sevi ilgi gaidīt. Viņam bija pa pusei traģisks, pa pusei zobgalīgs izskats.

—   Nu?

—   Bocmanim galva kā īsts tomāts. Viņam virsū uzlijis katls, pilns ar karstu ūdeni. Par laimi, ūdens kādu laiku bija stāvējis un vairs nebija verdošs. Taču Kampuā bija izraudzījies pašu lielāko vara katlu, un bocmaņa piere ir applaucēta.

—   Vai ievainojums ir dziļš?

—   Muanārs bocmani nopietni brīdināja, ka, ja viņš nepaliks mierā un nemitēsies kliegt, no galvas vajadzēs novilkt ādu. Tad viņš apklusa, bet acis vienalga viņam ir šausmīgas.

—    Kapteini — kāds bikli ierunājās.

Lanneks pagriezās. Aizvien vēl nekustīgais stūrmanis vienīgi ar zoda kustību norādīja uz kāda kuģa priekšgalu ar zaļu un sarkanu uguni, kas nupat parādījās dažu kabeļtauvu attālumā.

—   Pilnu gaitu pa kreisi!

Vēl pēc dažiem mirkļiem kāds Indijas līnijas angļu pasažieru tvaikonis pabrauca “Deviņiem pērkoniem” tik tuvu garām, ka pirmās klases smēķētavā skaidri varēja saskatīt pasažierus.

IV

Lanneks pienāca pie Muanāra, izlikdamies, ka domā par kaut ko citu, un slēpa acis. Viņš kāsēja, piebāza pīpi un raudzījās jūrā, it kā meklētu tajā kādu orientieri, bet tad pēkšņi klusi izgmda:

—   Lūk, ko, Žorž! Nedusmojies! Hamburgāes no viņas tikšu vaļā.

Parasti viņi sarunājās uz lcapteiņtiltiņa, taču šoreiz galvenais

mehāniķis pārbaudīja kuģa vinču, tāpēc Lanneks bija nokāpis uz klāja, rokas sabāzis kabatās, izskatīdamies reizē norūpējies un naivs.

—   Nu gan viņai piemetīsies pamatīga jūras slimība, vecīt!

Jūra joprojām viļņoja, bija nomācies un auksts, lietus brāzmas

norima, lai pēc brīža sāktos ar jaunu spēku. Kuģa ceļā visur bija daudz

sēkļu. Niknas bangas drebināja “Deviņus pērkonus”, kura šuves skaļi

krakšķēja.

Govis jau četrdesmit divas stundas pat nekustējās, tās vairs neēda, un vienīgā kustība bija lipīgu siekalu strūkliņu tecēšana no viņu purniem.

Bocmanis, kura pārsietā galva atgādināja lielu skafandru, govīm bija iedevis melnu kafiju, pēc tam — piparus, taču bez panākamiem, un lopi, viņam tuvojoties, vērās viņā blāvām acīm, izskatīdamies zaudējuši jebkādu cerību.

—   Galu galā, Žorž, — ko tu darītu manā vietā?

Lanneks kādu stundu vai divas klusēja, un tad viņu atkal pārņēma tieksme runāt. Viņš aprunājās ar bocmani, un tas jautrā balsī izmeta:

—   Tā nu gan iztur šito pūtienu!

Taču gandrīz neviens ar viņu nerunāja. Visi raudzījās projām, un bocmanis norūca kaut ko nesaprotamu.

Muanārs bija precējies, triju bērnu tēvs. Vecākais no viņiem nupat bija nokaitojis bakalaura eksāmenu. Pirmais mehāniķis bija atraitnis. Bocmaņa sievai piederēja pārtikas preču veikals kaut kur Normandijā.

Tikai vienacainajam radistam Lanneks nebija bildis ne vārda, bet tas savukārt izlikās atturīgs, gribēdams radīt iespaidu, it kā kapteiņa izturēšanās viņu būtu ļoti aizskārusi.

Lanneks tomēr neko neuzsāka. Viņš apmierinājās ar to, ka neēda kopā ar Matildi, kura tagad tika apkalpota pusstundu agrāk nekā pārējie. Tā kā viņa visu laiku uzturējās savā kajītē, Lanneks pēc iepļaukāšanas nebija sievu redzējis jau divas dienas.

Tomēr viņš nevarēja sevi piespiest nedomāt par viņu. Kad Lanneks nokāpa lejā, viņš aizvien ieskatījās bufetes telpā un pēc netīrajiem šķīvjiem secināja, vai Matilde ir ēdusi vai nav.

—   Vai viņa nav saslimusi? — viņš apvaicājās Kampuā.

—   Nevar teikt, ka jā, bet nevar ari sacīt, ka nē. Manuprāt, viņa ir pārāk lepna, lai to izrādītu.

“Velns parāvis, tāda pati kā māte! Sievietes, kas šķiet ļoti ikdienišķas, bet kas piesaista ar savu gribu vai, precīzāk, ar mūļa stūrgalvību!” Lanneks pie sevis sodījās.

Lanneks bija atgriezies pie saviem agrākajiem paradumiem. Jūrā viņš neskuvās, steigā nomazgājās un līdz pusdienai staigāja ar nolaistiem bikšturiem, kuru lences nokarājās gar sāniem. Viņš atkal ēda kopā ar pārējiem un, tā kā zināja, ka Matilde savā kajītē visu var dzirdēt, izturējās vaļīgi un trokšņaini.

—    O, mani puiši! Hamburgā vareni padraiskosimies! Man tur zināmi daži krodziņi un kāda koša blondīne…

To sacīdams, viņš nešpetni raudzījās uz aizvērtajām durvīm un pēc tam uz galdabiedriem, kuri pūlējās apvaldīt smaidu.

—   Tu nāksi man līdzi, Muanār?

Muanārs nenoteikti pamāja. Visi zināja, ka viņš nekad neatstāj kuģi. Viņš bija ieņēmis galvā studēt Einštcinu un bija sapircis veselu bibliotēku par relativitātes teoriju un sirdīgi tajā iedziļinājās.

“ Tu tur nekā nesaproti!” Lanneks viņam bieži teica.

Viņam varbūt bija taisnība, taču Muanārs bija cieši apņēmies kādu dienu tur kaut ko saprast.

Lanneks trokšņaini ēda un, atkal ātri paraudzījies uz durvīm, pēkšņi izkliedza:

—   Redzat, sievietes ir derīgas tikai tam — nu, jūs jau zināt! Bet citādi viņas nav vairāk vērtas kā veca kaste, kas peld ūdenī.

Lanneks stāvēja sardzē divreiz ilgāk, nekā viņam pienācās. Viņš raidīja Muanāru gulēt vai noņemties ar matemātiku, ilgas stundas pavadīja uz kapteiņtiltiņa, un stūrmanis dzirdēja viņu saiunājamics ar sevi.

—   Skat, vēl viena lietus brāzma! — Lanneks dvesa, raudzīdamies debesīs.

Viņš domāja par Matildi, kura nobālusi savā kajītē droši vien bija spiesta pakļauties nelabumam. Nebija ticams, ka viņa spētu izturēt tādas brāzmas. Mirkli vēlāk kapteinis iztaujāja Fckampuā:

—    Vai viņa nav saslimusi?

—    Nav saukusi.

Viņa bija pārāk lepna. Pārāk lepna, lai atzītos, ka melojusi vīram!

Cīnoties ar pretvēju, bija zaudēta vairāk nekā diena, tomēr viņi sasniedza Elbas grīvu, kur signalizēja, lai izsauktu no Kukshāfenes loci.

Tas notika rīta pusē. Debesīs vēl kavējās nakts, un krastā vēl varēja redzēt aizdegto latemu virknes. Sijājās smalks un dzestrs lietus, kad piebrauca sardzes motorkuģis un zaļā uniformā tērpies locis uzkāpa uz klāja, pēc tam — uz tiltiņa un militāri sveicināja. Starp bojām, kas iezīmēja farvateru līdz pašai Hamburgai, kuģi divās trīs rindās gluži kā skudras drūzmējās cits pie cita, gaisu tricināja dīzeļmotoru dunoņa, bija jūtama tvaika mašīnu elpa un sodrēji.

—   Ej ielej fricim kādu glāzi! — nokāpdams savā kajītē, Lanneks uzsauca Fckampuā.

Tāds bija rituāls. Kad kuģis ieradās ostā un locis uzkāpa uz kuģa, Lanneks uzticēja savus pienākumus Muanāram un pats devās smalki saposties, kā to dara strādnieki svētdienas rītos. Viņa kajītē uzreiz sāka

smaržot pēc ziepēm, odekolona un skūšanās krēma, bet uz kojas Kampuā jau iepriekš bija nolicis iecietinātu kreklu, apkaklīti, aproces un pašu jaunāko uzvalku — žaketi ar pelēki svītrotām biksēm.

Ģērbjoties Lanneks kaut ko pie sevis murmināja un, kad bija saposies — apāvis čīkstošas kurpes, viegli iepūderējis seju, ar briljantīnu ieziedis matus —, apsēdās kopkajltē un pievilka sev klāt rakstāmpiederumus.

“Atgriezies mājās un pasveicini no manis Marselu,” Lanneks vispirms uzrakstīja.

Viņš vērigi skatījās uz durvīm un uz iluminatoru, pa kuru bija redzami rūpnīcu dūmeņi, tad saburzīja papīra lapu un paņēma jaunu.

“Atgriezies mājās…”

Viņš ar pūlēm noturējās, lai nelēktu kājās,—viņš gribēja pasaukt sievu un pateikt viņai… Bet ko?

“Atgriezies mājās…”

Ar to pietiks. Lanneks ielika zīmīti aploksnē, no tērauda lādes, kurā glabājās kuģa kase, paņēma divus tūkstošus franku un pasauca Kampuā.

—   Nodod šo manai sievai.

—   Kad man jāiet cietumā? — Kampuā nevarēja atbrīvoties no šīs uzmācīgās domas.

—   Tad jau Francijā redzēs. Padod man mēteli un cimdus!

Kad Lanneks, gatavs doties uz pilsētu, nonāca uz tiltiņa, “Deviņi pērkoni” jau gāja garām Altonas dokiem un pukšķinādams viņiem tuvoj ās sardzes kuģis. Mirkli vēlāk tas piestāja, un kāds neliela auguma plikgalvis vīrs ar grūtībām uzrāpās uz klāja un pieliecās, lai paņemtu ādas mapi, ko viņam pasniedza matrozis.

Locis stāvēja nekustīgi, uzlicis kreiso roku uz stūres rata, bet labajā rokā viņš turēja kalvadosa glāzi, ko lēnām sildīja. Mašīnas darbojās rimtāk. Visapkārt bija daudz citu kuģu, kuri virzījās uz priekšu — daži saviem spēkiem, citus vilka velkoņi; šeit bija simtiem laivu, sardzes kuģu un preču pārvadājamo laivu, kas atgādināja automobiļu drūzmu galvaspilsētas ielās.

Dziļumā, tukšajā krastmalā, bija redzams kāds vēl apgaismots tramvajs, droši vien paredzēts strādniekiem, un aiz tā — tūkstošiem tumšu māju.

Resnais plikgalvis bija jūras lietu aģents un kārtoja Bernheima korespondenci Ruānā. Viņš vispirms vāciski uzsāka sarunu ar loci un norādīja numuru dokam, pie kura pietauvoties.

—Vagoni ir sagatavoti, un pēc stundas mēs sāksim izkraušanu, — viņš Lannekam teica. — Es jūs gaidīju jau vakar.

Viņi iegāja sardzes telpā, kur kapteinis piedāvāja aģentam iedzert, sameklēja savu muitas atļauju un pasniedza to aģentam.

—    Pasažieru nav?

—   Tikai mana sieva.

Pirmais, otrais, trešais sardzes kuteris pēc kārtas piepeldēja pie tvaikoņa, kas manevrēja, cenzdamies piekļūt pie tam ierādītās vietas. Uz tiltiņa uzkāpa ostas policija, muitnieki un divi kuģu tirgoņi, kas jau bija ievadījuši sarunas ar bocmani, gribēdami noskaidrot, kādu pārtikas preču uz kuģa trūkst.

Lanneks smaržoja. Viņa kurpes čīkstēja. Viņš izvilka tradicionālo cigāru kārbu un runādamies minēja, vai Matilde jau ir izlasījusi zīmīti.

Galvenais, viņš negribēja sievu redzēt! Lai viņa pat nemēģina ar viņu izskaidroties! Lai izvairītos no šādas iespējas, Lanneks nolēma tūdaļ nokāpt krastā.

—     Paklau, Muanār! Es došos uz konsulātu, pēc tam — uz aģentūru, vārdu šalcot, darīšanās. Varbūt līdz vakaram es uz kuģa neatgriezīšos. Ja mana sieva sadomātu doties prom…

Muanārs tieši uzlūkoja viņu.

—   …ļauj, lai viņa iet! Staip citu, būtu labi, ja bocmani apskatītu kāds ārsts.

Kuģis vēl nebija paspējis pietauvoties, kad Lanneks iekāpa laivā, ko divi matroži airēja uz krastu. Laiva bi ja netīra un eļļaina. Lai nenotraipītu drēbes, Lanneks stāvēja kājās, bet ari ostā, rāpjoties pa dzelzs trapu, viņš visu laiku baidījās nosmērēties.

Pilsēta vēl nebija pamodusies. Vienīgi ostas celtņi jau darbojās visi reizē,un Lannekam vajadzēja uzmanīgi raudzīties sev zem kājām, lai nepakluptu uz sliedēm un neiekāptu ūdens peļķēs, un ik pa brīdim ieraut galvu plecos, lai pa gaisu slīdošie konteineri neskartu galvu.

Atstūmis pakausī gaiši pelēko cepuri, Lanneks veikli lavījās starp vagoniem un ratiem. Pēc smaržas viņš aptvēra, ka tuvumā ir kāds austrumu tālbraucējs, jo krastmalā grēdās sarindotās kastes smaržoja pēc kanēļa.

Ceļu Lanneks zināja. Tas bija vienīgais ceļš, kas viņam bija zināms lielākajā daļā piejūras pilsētu, — uz ostas pārvaldi, muitas pārvaldi un konsulātu.

Tāpat kā jūras lietu aģentam, padusē viņam bija portfelis, tikai šis bija no skaistas, dzeltenas ādas.

Ostas kapteiņa birojā Lannekam lika uzgaidīt, kamēr iespieda zīmogu kuģa grāmatā, un tikai pulksten deviņos viņš pārkāpa pāri treliņiem, kas visās valstīs atdala sauszemes pasauli no jūras pasaules.

B ija vēl kaut kas, ko Lanncks zināja, — tas bija tramvaja numurs. Pēc dažām minūtēm piebrauca tramvajs, Lanneks uzlēca uz platformas un izkāpa klusā ielā ar miklu bruģi — tieši pretim Francijas konsulātam.

Kopkajltē izrunādamies par krodziņiem, Lanneks bija melojis, lai pakaitinātu sievu. Hamburgas izpriecu kvartālu viņš pāris reižu no tālienes bija redzējis, bet nekad tur nebija spēris kāju.

Ari ielu nosaukumus viņš nezināja. Vienīgie orientieri, kurus Lanneks atcerējas, bija Parīzes stacija, Berlīnes stacija, lielais teātris un Svētā Nikolaja baznīca.

Reizumis viņš kļūdījās, izvēloties virzienu, taču jau pēc dažām minūtēm to atskārta un, nevienam neprasot pareizo ceļu, nonāca pie mērķa. *

Pusvienpadsmitos iznācis no konsulāta, Lanneks paēda desiņas ar kartupeļu salātiem kādā alus bārā, kurā iegriezās ikreiz, kad ieradās Hamburgā. Īpašnieks viņu pazina.

—   Jūs aizvien vēl uz “Agen” ”?

—   Nē. Tagad man pašam ir savs kuģis — “Deviņi pērkoni”.

—    Ak!

Lanneks nebija izsalcis. Tomēr viņš apēda desiņas, jo bija paradis katrā jaunā reisā tās iebaudīt šajā stundā. Tad viņš iekāpa taksometrā un brauca uz biroju, kura aģents viņam nebija pazīstams.

Jūrlietu aģentūru biroji visā pasaulē ir līdzīgi. Arī šajā bija lete, aiz kuras atradās neliels salons, un neiztrūkstošā viskija pudele. Birojā Lanneks sastapa resno plikgalvi, ko bija redzējis no rīta.

—   Nu?

—    Pēc stundas izkraušana būs pabeigta. Man bija otra krāvēju brigāde un viens brīvs celtnis, un tos es norīkoju pie jūsu kuģa. Kas attiecas uz Lanneka kundzi…

Kapteinis strauji pacēla galvu.

—  Es apjautājos par viņu policijai. Tā gribēja redzēt viņu un viņas

pasi.

—   Bet tā taču ir kārtībā!

—   Jā. Lanneka kundze pasi parādīja, bet viņa atteicās nokāpt no kuģa. Bet jūsu bocmanis pašlaik atrodas pie kāda franču ārsta.

Visās jūrlietu aģentūrās ir ērti krēsli, kuros ar cigāru zobos var atlaisties un, malkojot kādu dzērienu, nokārtot darījumus.

—     Starp citu, man jums ir priekšlikums. Vai jūs steidzaties atgriezties Francijā?

—   Turpiniet vien!

—Tā ir smaga krava—materiāli Islandes dzelzceļam. Ap tūkstoš tonnu. Krava jānogādā steidzami, tāpēc mēs vispirms gribējām nofraktēt kādu motorburinieku, bet tā kapteinis mums atteica, jo kuģa priekšgals būvēts no koka.

—    Vienu mirkli! Ko mana sieva jums teica?

—   Man ne, bet policijai. Viņa paziņoja, ka viņai nav iemesla atstāt kuģi. Kā tad paliek ar frakti? Jums piedāvā…

Lanneks vienā paņēmienā izdzēra viskiju un ar skatienu šķita noglāstām kartē pie sienas milzīgo viļņojošā okeāna klaju, kas šķir Hamburgu no Islandes. Viņš zināja parādīt vietas, kur šajā gadalaikā viļņi, celdamies gluži kā sienas, sasniedz astoņu un desmit metru augstumu.

—   Tā kā krafh ir ļoti steidzama, viņi sola par tonnu maksāt dažus feniņus vairāk un…

Lanneks piecēlās un pats ielēja sev otru glāzi.

—   Es ņemu! — viņš noskaldīja.

Tā bija draņķīga krava — šie lielie tērauda milzeņi, kas, slikti nostiprināti, pie katras mazākās kuģa zvalstīšanās varēja caursist kuģa priekšgalu.

Arī laika apstākļi novembrī, sevišķi kuģim ar tik šauru koipusu kā “Deviņi pērkoni”, nebija piemēroti.

Bet —jo ļaunāk!

—    Kad sāksim kraut?

—    Šo pēcpusdien. Līgumu es jums nogādāšu tieši uz kuģa. Ar iekraušanu tiksim galā rīt uz vakara pusi.

Kādā dzertuvē netālu no stacijas Lanneks izdzēra vēl puskausu alus un devās atpakaļ pazīstamajā ostas atmosfērā. Viņa kurpes bija notašķītas ar dubļiem un pelēkā cepure izmirkusi. Kad viņš uzkāpa uz kuģa, celtņi jau bija beiguši izkraušanu un bocmanis, kurš bija atgriezies no apmeklējuma pie ārsta, nodeva Muanāram izziņu par apskates rezultātiem.

Lanneks vispirms devās uz kopkajīti.

—    Kampuā!

Durvju spraugā parādījās drūma, izbijusies seja.

—   Ko viņa teica?—pamādams uz aizslēgtajām durvīm, kapteinis čukstēja.

Kampuā pasniedza zem galda zaļā pārklāja noslēptu dzeltenu aploksni.

“Es nebraukšu prom. Kuģis ir ne tikai tavs, bet ari mans.”

Tāda bija Matildes atbilde! Lanneks sadusmots divreiz sita ar dūri pa kajītes durvīm.

—   Matild! Matild! Man ar tevi jārunā!

Iekšpusē atskanēja nelicis troksnis, tad durvis pavērās un tajās bāla un mierīga stāvēja Matilde.

—   Mēs ar kravu dodamies uz Islandi!

—   Nu un tad?

—   Tu nevari braukt līdzi!

—   To mēs vēl redzēsim.

—   Bet, deviņi pērkoni, ko tad…

Durvis aizcirtās, un Lannckam nekas cits neatlika kā iet meklēt Muanāru.

—    Žorž, vecīt, mums piedāvā izdevīgu darījumu — nogādāt Rcikjavikā izjauktus dzelzceļa vagonus.

Muanārs paraudzījās dūmakaini pelēkajās debesīs, tad — ūdenī, kas pat šeit, no vēja pasargātajā ostā, vārījās kā katlā.

—    Ko tu par to saki?

—   Bet tava sieva?

—   Tu domā, ka es atteikšos no izdevīga darījuma tikai tāpēc, ka kaut kāda tur Pitāra…

Lanneks nodārdināja ar dūri pa karšu galda un strikti teica:

—     Mēs ņemam, deviņi pērkoni! Jo ļaunāk viņai! Ja jau tagad bābieši sāks komandēt kuģus!…

Vēl pēc pusstundas savā kajītē Lanneks ar lupatu noslaucīja dubļainās kuipes un rūpīgi ar suku notīrīja bikšu galus.

—Žil! —viņš uzrunāja otro palīgu, kurš tieši šobrīd ienāca kajītē.

—    Ko jūs teiktu par nelielu izklaidi?

—   Ja jūs tā vēlaties…

Viņi abi devās prom, atstājot Muanāru uzraugām iekļaušanu.

—    Es zinu kādu restorānu — tur…

Tomēr viņi apmaldījās un tikai pēc pusstundas atrada restorānu, un, apsēdušies pie loga, paēda pusdienas.

Pirms sešietn gadiem Lanneks šeit bija saticis kādu mazu bruneti, tvirtu kā rieksts, un aizvedis viņu uz kino. Tāpēc arī tagad viņš noskatīja visas pusdienotājas, taču tās bija vai nu kopā ar pavadoņiem, vai arī nepievērsa abiem francūžiem nekādu uzmanību.

—   Pauls ir ic mīlēj ies, vai ne? Bet, protams! Tu vari tā domāt! Viņš vai Marscls — man vienalga!

Lanneks bija pārlieku uzbudināts, skaļi runāja un citu pēc citas pasūtīja trīs pudeles Rcinas vīna.

Ap pulksten trijiem viņi abi pastaigājās zem Centrālās stacijas arkādēm, kur starp divām veikaliņu rindām drūzmējās īpaši biezs pūlis.

—    Ko tu teiksi par šo te? Žēl, ka viņa ir bez draudzenes.

Viņiem bi ja vajadzīgas divas, un vairākas reizes viņi sekoja divatā

ejošām meičām un ikreiz griezās atpakaļ, redzot, ka tās neliekas par viņiem ne zinis.

Tomēr tieši šeit pagājušajā gadā…

—Tālāk līdz pašai Reikjavikai nebūs vairs nekādi joki! Un es zinu vienu otru, kas ceļā kārtīgi apslims. Saki man—vai tu saproti, ko viņa grib panākt?

Izdzēris dažas glāzītes, Lanneks sāka Žilu uzrunāt ar “tu”, kuram arī reibums bija sakāpis galvā un acis mirdzēja.

—    Es nezinu.

—   Es ari ne, deviņi pērkoni! Ja vēl viņa man atzītos, ka melojusi! Bet nē, viņa nemeloja! Es šo Marselu pazīstu, un man jau uzreiz vajadzēja iedomāties… Uzmanību!

Garām pagāja divas sievietes un apstājās pie skatloga. Abi smaidīdami nekavējoties devās pie viņām, un arī viņas uzsmaidīja.

Lanneks vāciski zināja kādus divdesmit vārdus, taču angļu valodā runāja lieliski.

Abi pāri viens aiz otra pastaigājās no skatloga pie skatloga un beidzot kopā ieklīda kinoteātrī.

Viena no sievietēm bija gara auguma, labi veidota, rāmajā sejā — ironisks, taču iecietības pilns smaids. Viņu izvēlējās Lanneks. Otra, mazāka un kalsnāka, mazām, smailām krūtīm, ne mirkli nespēja nosēdēt mierā un ķircināja mesjē Žilu, kurš samulsis smaidīja.

Kino bārā viņi iedzēra vēl. Kādā lielā kafejnīcā, kurā spēlēja mūzika tāpat kā pie Šandivēra, viņi pasūtīja aperitīvu.

Lanneks bija jau pietiekami iereibis. Runājot viņš jauca franču, angļu un nedaudzos vācu vārdus, ko zināja, bet viņa draudzene, vārdā Anna, viņam atbildēja angliski.

Vācietes aizvilka abus vīriešus paēst vakariņas kādā krodziņā Svētā Pāvila kvartālā. Viņi dejoja, un mesjē Žils ar savu draudzeni lielāko daļu laika pavadīja uz dejas grīdas.

—    Vai tiesa, ka tev pieder kuģis? Vai liels?

—    Liels!

—    Kādēļ tu nevalkā jūrnieka tērpu?

Tagad viņi dzēra vācu šampanieti, un Lanneks, visiem dzirdot, skaidroja atšķirību starp to un īsto — franču šampanieti.

Ap pusnakti viņi bija galīgi apdzērušies. Mesjē Žils klusiņām pierunāja savu draudzeni Elzu neuzkrītoši kopā ar viņu iet projām no bāra. Bet Elza negribēja pamest savu māsu — viņa apgalvoja, ka viņas ar Annu esot māsas.

—                Visi prom uz kuģi! — Lanneks pērkonīgā balsi nokomandēja.

—    Es jums parādīšu, ko nozīmē īsts šampanietis!

Nodoms gandrīz vai izjuka, jo abas sievietes izbijās, ieraugot dokus, kurus vajadzēja pārvarēt. Ūdens peļķu un dubļu dēļ mesjē Zils nesa Elzu uz rokām un gandrīz paklupa kopā ar viņu.

—   Holā! “Deviņi pērkoni!”—Lanneks skaļi sauca, apstājies pie dēļa, ko izmantoja par laipu.

No tumsas iznira Kampuā un māja ar lukturi.

—   Nāc pasniedz roku dāmām!

Sievietes nomierinājās tikai tad, kad bija nokļuvušas uz klāja, un pavisam — kopkajītē, kur abi vīrieši atbrīvoja viņas no mēteļiem.

—    Šampanieti! — Lanneks izrīkoja. — Kaut kur vajadzētu būt nobāztai kaviāra kārbai.

Viņš nešpetni raudzījās uz aizslēgtajām durvīm.

—   Ei tu, manu cālīt, panāc šurp!

Lanneks Annai uzspieda vairākas sulīgas bučas — uz vaiga, uz kakla, kur pagadījās, — domādams par to, ka Matilde, aiz nelabuma zaļganbālu seju, pašlaik aiz savām durvīm visu dzird.

—   Trīs pudeles! Nē, četras pudeles! — viņš ķērca Kampuā, kas šaudījās šurpu turpu ar tādu izskatu, it kā viņš būtu notiekošā galvenais vaininieks.

Lanneks izmisīgi cīnījās ar miegu, bet viņš sakoda zobus un blenza Annā, cenzdamies uzkurināt sevī negantu vēlēšanos pēc viņas.

—    Galvenais, pārāk nekautrējies, Žil! Mēs esam savās mājās, vecīt!…

Viņa mazajās acīs smiekli pārmaiņus mijās ar cietu izteiksmi, un viņam gribējās vēlreiz pamatīgi iegāzt ar dūri pa durvīm.

—   Savās mājās, deviņi pērkoni!

V

Lanneku nebija vajadzības modināt: sešos no rīta, bet vasarā piecos vai pat četros Emīls Lanneks jebkuros apstākļos vienmēr bija kājās. Šoreiz atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka kajītē deg spuldze un viņš pats guļ, nenovilcis apavus un svītrainās bikses.

Pa to laiku, kamērviņš piecēlās un devās uz tualetes telpu, kur viņš vispirms noskaloja ar ūdeni seju, atmiņā atausa pāris ainu, un viņam tas sagādāja patiku… Biklā Anna, kas skūpstīja viņa muti savādiem, kūstošiem skūpstiem un glāstīja viņa krūtis krekla izgriezumā… Mesjē Žils, kas streipuļodams aiznesa otru vācieti uz kopkajītes kaktu…

Viņš enerģiski iztīrīja zobus, ar zobu eliksīru izskaloja muti un, lai aizdzītu nepatīkamo garšu mutē, aizkūpināja pirmo pīpi.

Lanneks iznāca no savas kajītes, kailās kājas ievilcis siltās rīta kurpēs, nevīžīgi sapogātās biksēs, apģērbis neaizpogātu tftezu jūrnieka darba blūzi. Viņš atvēra durvis un iegāja kopkajītē. Tā grima tumsā, un viņš uz brīdi apstājās, jo sadzirdēja kādu elpojam. Tumsā vīdēja seja un neapauta sievietes kāja.

Lanneks paraustīja plecus, izgāja cauri telpai un ienāca kambīzē, kur Kampuā centīgi filtrēja kafiju. Ieraudzījis uz galda tukšās šampanieša pudeles un netīrās glāzes, viņš drūmi paskatījās uz stjuartu.

—    Padod man kafiju!

Viņš to izdzēra steigā, ar vienu kāju atrazdamies kambīzē, ar otru

—    uz klāja. Bija ļoti auksts, ostā rēgojās tie paši strādnieku tramvaji, kas vakar, bet, kad kļuva gaišāks, viņš pamanīja tumšus siluetus, kas steidzīgi soļoja gar sienām, un iztēlojās no aukstuma piesārtušus degunus un rokas, salīgi iebāztas kabatās.

—   Vai tad viņi vēl nav sākuši kraut? — ieraudzījis atvērtās kuģa kravas telpas, Lanneks jautāja Fekampuā.

—    Kaut kāda aizķeršanās. Kraušanu sāks tikai šorīt.

No baka uz kambīzi pēc savas rita kafijas vilkās matroži, vēl īsti ncattapušies no miega. Lejā atskanēja troksnis, un pēc mirkļa parādījās Muanārs, ejot pogādams ciet svārkus. Viņš, kā vienmēr, sniectea kapteinim roku, izvairīdamies tieši pieminēt to, kas noticis naktī, un ierasti teica.

—   Pulksten septiņos mums jābūt pie 27. piestātnes. Viņiem vakar radušies kādi sarežģījumi, bet aģents man vakarā ziņoja, ka viss nokārtots.

—   Labi! Gatavojieties pacelt enkuru! — Lanneks komandēja.

V iņš nokāpa kopkajītē, kurā jau bija iekļuvusi gaisma, netīra tāpat

kā pustukšās glāzes, kas aizņēma galdu. Mesjē Žils bija uzklājis guļvietu uz sola un gulēja atvērtu muti, vienu roku nolaidis uz leju; viena no sievietēm spilvena vietā bija saritinājusi savu mēteli; otra savā neērtajā guļvietā lēnām atvēra acis.

—   Augšā! — Lanneks sauca, grūstīdams gulētājus.

Viņš vairs necentās runāt angliski. Viņš pat bija aizmirsis, ka sievietes saprot tikai angliski. Viņa mazās acis bija skarbas, un, stāvēdams savās darba drēbēs, viņš atstāja tik rupju iespaidu, ka abas sievietes viņā tik tikko pazina savu iepriekšējā vakara kavalieri.

Anna vēl gribēja gulēt. Elza vaidēja un lūdza ūdeni. Lanneks pats viņai to ielēja glāzē un ar varu piecēla abas kājās, savāca kaudzē un pasvieda viņām nekārtīgi samestās drēbes.

Atsēdies uz kušetes, mesjē Žils izbrīnījies visā noraudzījās un, kā jau visi jaunie ļaudis, lēnām atguva sajēgu.

Kleitas bija saburzītas. Kājās uzvilktās zīda zeķes sagriezušās kā korķu viļķi, un Annai bija satrūkusi prievīte. Kajītes gaismā cilvēku miesas izskatījās mironīgi bālas.

Lanneks uz brīdi iegāja savā kajītē un atgriezies iedeva katrai sievietei simtfranku banknoti. Abas protestēja. Viņas pieprasīja markas, taču Lanneks pat neklausījās un izgrūda viņas uz trapa.

Viņš ieklausījās trokšņos uz klāja. Kuģa ļaudis jau vilka tauvas. Vēl nebija pagājušas ne sešas minūtes, kopš meičas bija atvērušas acis, vēl būdamas miega varā, taču viņas jau atkal stāvēja aukstajā un pelēkajā krastmalā, kamēr kuģis griezās ap enkuru.

Lanneks uzkāpa uz tiltiņa un nostājās blakus Muanāram, lai pats vadītu darbus, taču laiku pa laikam neviļus paskatījās uz diviem stāviem, kas negāja prom un, no augšas raugoties, izskatījās tik nožēlojami, ka kapteinis piebikstīja biedram ar elkoni un viegli pasmaidīja.

Viņš necentās atcerēties to, kas noticis naktī, un kādu mirkli pat šaubījās par to, vai maz ar Annu bija mīlējies.

—    Kur tad ir tā 27. piestātne?

Nē! Viņš nevarēja būt aizgājis tik tālu!

Bet, kas attiecas uz mesjē Zilu…

—    Uz priekšu! Lēnām!

Manevrēšana tik pārpildītā ostā bija sarežģīta, un, iekodies pīpes kātā, Lanneks uzskatīja par godalietu tikt ar to galā jau pirmajā mēģinājumā, ar pārgalvīgu risku nobiedējot Muanāru.

Viņi ātri atrada 27. piestātni, kur patiesi kaudzē bija sakrauti vagonu riteņi, asis, ratiņi, taču “Deviņiem pērkoniem” gandrīz vai nebija vietas, kur piestāt, jo divi Baltijas kliperi, divi mazi burinieki ar tikko 400 tonnu kravnesību, jau bija pietauvojušies piestātnē,

—   Tc kaut kas nav kārtībā, — Lanneks norūca, pieliecās un lika padot kuģi atpakaļ.

Viņš to juta. Ostmalā viņš pamanīja piccu cilvēku bariņu, kas noraudzījās “Deviņu pērkonu” manevrēšanā, un tad no bara atdalījās jūras lietu aģents, pieskrēja pie doka malas un, rokas pie mutes kā ruporu pielicis, sauca nesaprotamus vārdus.

—    Varbūt tomēr pamēģināsim?

Divi viri dzeltenām koka tupelēm kājās, protams, bija abu burinieku šķiperi, un visi izskatījas pēc sazvērniekiem — to Lanneks bija sapratis jau pašā sākumā.

—   Tūlīt tu redzēsi! — viņš ieaurojās.

Iedvesdams visiem šausmas, viņš vadīja kuģi uz priekšu, gandrīz noplēsdams apšuvumu pir majam kuģim, tad pēkšņi padeva atpakaļ un ieskrējienā devās gar krastu, un īstajā brīdī apstājās tā, ka “Deviņu pērkonu” pakaļgals gandrīz ietriecās otra burinieka priekšgalā.

Pierādījums tam, ka te kaut kas nav kārtībā, bija tas, ka neviens nepakustējās, lai uztvertu tauvas, līdz beidzot jūras lietu aģents bija spiests darīt to pats. Dažas minūtes vēlāk viņš uzskrēja uz klāja un, satraukti žestikulēdams, savā sliktajā franču valodā skaidroja, ka par kravu uz Islandi vairs nevarot būt ne runas.

Uztūkušiem plakstiņiem un piemiegtām acīm Lanneks, ne vārda nesakot, klausījās, bet viņa skatiens nepārtraukti kavējās pie arvien vēl uz muliņa stāvošajiem konkurentiem, kuri šķita viņu izaicinām.

Lūk, kas bijanoticis! Islandieši, iesnieguši pasūtījumu par dzelzceļa materiālu piegādi, savā līgumā bija īpaši uzsvēruši, ka, piegādājot kravu visīsākajā laikā, par to pašu ccnu priekšroka dodama dāņu apkalpei, jo Islande tomēr pieder Dānijai.

Iepriekšējā dienā šīs zemes konsuls bija noskaidrojis, ka nākamais dāņu tvaikonis no Kopenhāgenas uz Reikjaviku izbrauks pēc piecām dienām un ceļā būs sešas dienas.

Šie divi kliperi bija apņēmušies nogādāt kravu uz Kopenhāgenu norādītajā laikā.

—    Pagaidiet piecas m inūtes, — Lanneks aģentam teica

Grūtības viņam vienmēr nāca par labu.

Piecās minūtēs viņš paspēja ja ne nodzīt bārdu, tad vismaz pārģērbties: tagad mugurā viņam bija nevis komivojažiera vai bankas ierēdņa uzvalks kā vakar, bet gan bieza, zila auduma formas svārki un galvā — cepure at nagu.

Līdz pulksten desmitiem no rīta Muanāram par Lanneku nebija nekādu ziņu; krāvēju brigāde, lai sasildītos, mīņājās uz vietas, bet abu burinieku šķiperi pastaigājās pa muliņu un ik pa brīdim nikni skatījās uz franču kuģi.

Pusvienpadsmitos piebrauca un apstājās kāds taksometrs, un no tā izlēca Lanneks un mazais aģents. Kapteinis bija uzbudināts vairāk nek? ; ebkad.

Kraujiet! — viņš tieši no piestātnes kliedza.

Viss bija galā! Viņš bija vinnējis — apskrējis visu Hamburgu, saticies ar trim konsuliem, runājis pa tālruni ar Kopenhāgenu — un to visu bija darījis, vēl joprojām mutē viļādams milzīgu cigāru, ar ko viņu kāds bija uzcienājis.

Pēc Lanneka norādījuma celtņi sāka darboties, un vagona pirmā kāpņu platforma ar visiem riteņiem pacēlās virs kravas telpas.

Pats viņš, gluži otrādi, nesteidzās — uzkāpis uz tiltiņa, dīvaini paskatījās Muanārā un, pirms sākt runāt, ielēja sev dzeramo. Pēc tam nokāsējās, piebāza pīpi, it kā nejauši aizskāra dažādus priekšmetus — tikai tāpēc, lai novilcinātu izskaidrošanos.

—    Starp citu, Žorž…

Kad balss Lannekam kļuva tik samierinoša un skatiens — izvairīgs, tas nozīmēja, ka viņš izdarījis kādu muļķību vai rikojies nepiesardzīgi.

—   Vai zini, kā es viņus pierunāju?

Katru reizi, kad jauns tērauda milzenis iegūla kravas telpā savā vietā, kuģis nodrebēja un skārda apšuvums, likās, atlobīsies no kuģa korpusa.^

—     Četras dienas līdz Kopenhāgenai un sešas dienas okeānā viņiem aizņemtu desmit dienas, turklāt vēl jāpieskaita pārkraušanas izdevumi. Bet es frakts līgumā viņiem garantēju desmit dienas plus atlīdzību par katru nokavēto dienu.

Viņa skatiens pauda nicinājumu pret abiem mazajiem klipcricm.

—  Mēs vēl strēbsim karstu!—Lanncks noburkšķēja, iespraukdamies sardzes telpā un izklādams uz galda Zicmeļatlantijas kai ti.

Viņš galvenajās līnijās iezīmēja ceļu un bīstamās vietas un uz papīra strēmeles izdarīja aprēķinus.

—   Gandrīz tūkstoš astoņsimt jūdžu! Mēs ejam astoņus mezglus stundā, un rezervē mums ir tieši tik daudz laika, lai pārlaistu vienu vētru, bet divām — nepietiks. Tagad man vēlreiz jāaizlaiž uz pilsētu. Manuprāt, vedot tik smagu kravu, uz mūsu trosēm mēs nevaram paļauties.

Pēc divām stundām kapteinis atgriezās, sēdēdams pie stūres nelielam vagoniņam, no kura vīri izkrāva tērauda troses un jaunas virves.

Lietus nelija, bet laiks joprojām bija auksts, un ledainajā gaisā sevišķi asi iezīmējās jumti.

Visu rītu Lanneks ne reizes nebija apvaicājies par sievu. Taču brīvajos brīžos starp kārtējiem braucieniem uzpilsētu divas reizes viņš nokāpa kopkajītē un uzkavējās tur dažas minūtes, izlikdamies kaut ko gaidām. Trešajā reizē ap pulksten pieciem pēcpusdienā Lanneks sastapa Matildi sēžam pie galda ar zaļo pārklāju un rakstām vēstuli. Bet, pirms viņš paguva ierunāties, sieva piecēlās, paņēma papīra lapu, rakstāmo un iegāja kajītē, uz viņu pat nepaskatījusies.

—    Matild! — Lanneks bikli pasauca.

Viņa neatbildēja, un viņš tikai neveikli nogrozīja plecus, dusmodamies gan uz sievu, gan arī pats uz sevi.

Viņš bija redzējis Matildi tikai vienu mirkli, taču likās, ka sieva ir novājējusi, bāla, tumšiem lokiem zem acīm un rūgtu vaibstu lūpās.

Lanneks atcerējās plauku. Tā bija bijusi vairāk nekā pļauka! Viņa smagā ķepa bija situsi no visa spēka, un sitiena skaņa līdz pat šim brīdim skanēja viņam ausīs.

Kā vajadzēja justies sievietei, saņemot tādu sitienu? Just sevi neaizsargātu, gaidīt varbūt jaunus belzienus?

Lanneks paņēma dzēšlapu neskaidrā cerībā kaut ko salasīt. Vai sieva rakstīja savai mātei vai Marselam?

—    Matild!

Viņš runāja klusi, jo negribēja, lai Kampuā viņu dzird.

—    Klusu! — balss aiz durvīm atcirta.

Lanneks novilka svārkus un nokāpa kravas telpā — viņš pats gribēja uzraudzīt kravas nostiprināšanu. Skotijas ziemeļos bieži gadās sastapt desmit metru augstus viļņus. Ja tādā reizē kāds no smagajiem milzeņiem izkustētos no vietas un sāktu dancot pa kuģa tilpni, tās būtu beigas.

Lai tilpnē būtu gaišāk, bija iedegtas pārnesamās elektriskās spuldzes. Lanneks atrotītām piedurknēm kāpa pāri asīm, pats savilka virvi, cilāja riteņus. Laiku pa laikam viņš pagrūda malā kādu matrozi, kurš, viņaprāt, strādāja pārāk gausi, un, ievilcis gaisu krūtīs un sasprindzinādams muskuļus, paveica darbu viņa vietā.

Darbs kapteini nekavēja domāt arī par kaut ko citu, un vīri pēkšņi izdzirdēja viņu ieaurojamies:

—    Pasauciet radistu!

Drīz Lanneks ieraudzīja mīkstus matus un Pola vienīgo aci, kad viņš pārliecās pār tilpni.

—    Nokāp lejā! — kapteinis pavēlēja.

Kāpt vajadzēja pa trapu, bet Langluā bija neveikls. Būdams gļēvs un sentimentāls, viņš vienmēr, pat veicot visvienkāršāko darbu, pamanījās sevi savainot.

Stāvēdams tilpnes dibenā zem celtņa milzīgā kāša, kas peldēja viņam virs galvas, Lanneks ieskatījās radistam tieši acīs.

—   Tu aiziesi pie manas sievas.

Ievērojis, ka Langluā nosarkst, Lanneks vēl piebilda:

—    Netēlo muļķi! Viņa ļoti labi zina, ka ir tevi savaldzinājusi. Neaizmirsti — es kļuvu par ragnesi vēl pirms tevis…

—    Viņa man neatvērs, — Langluā nomurmināja.

—   Tu jau esi mēģinājis?

Lanneks bija pārliecināts, ka trāpījis mērķī. Radists droši vien bija

kvemējis pie kajītes durvīm ne jau ar kādu neķītru nodomu, bet vienkārši gribēdams jauno sievieti mierināt.

—   Viņa tev neatvēra?

—    Viņa raudāja. Es caur durvīm pavaicāju, vai viņai kaut ko nevajag…

—Nu, tad izmēģini vēlreiz! Uzstāj! Un, ja tiksi iekšā, tad no savas puses pasaki, ka viņa nevar doties mums līdzi reisā. Vai tu jau esi kuģojis uz Islandi?

—   Jā, uz zvejas tralera.

—   Tad tu zini, ko tas nozīmē! Mums jau tāpat būs diezgan daudz rūpju!

—   Ja nu viņa nebus ar mieru?

Lanneks paraustīja plecus un devās saņemt sliežu saišķi, kas, piekabināts pie celiņa kāša, virzījās šuip. Kopš Langluā aiziešanas nebija pagājušas ne trīs minūtes, kad Lanneks pacēla galvu, uzkāpa augšā, ātri pārskrēja pāri klājam un pārliecās pār trapu, kas veda uz kopkajīti.

Viņš paspēja īstajā brīdī, jo dzirdēja atveramies un aizveramies kajītes durvis.

Tātad radists bija ielaists!

—   Kur bocmanis?—Lanneks jautāja garām ejošajam Fekampuā.

—     Atkal aizgāja uz pārsiešanu. Kāds dokeris iedeva viņam pūšļotāja adresi, un pirms pusstundas bocmanis aizgāja pie viņa.

Lanneks runāja tikai tāpēc, ka nespēja klusēt. Aiz nepacietības viņam streikoja nervi. Viņš domāja, par ko gan viņi tur lejā tik ilgi var runāt.

—    Cik pudeļu mēs šonakt izdzērām?

—    Sešas, ieskaitot vienu šartrēzes pudeli. Vai zināt — šīs dāmas nesen atkal bija atnākušas. Viņas gribēja kāpt uz kuģa, bet es apzvērēju, ka jūsu šeit nav.

Lanneks paraustīja plecus, pārlaidis skatienu, aplēsa, cik daudz laika vajadzēs pārējo materiālu iekraušanai. Ja dokeri būs ar mieru strādāt virsstundas, tad jau šovakar “Deviņi pērkoni” izies jūrā. Bet viņam vajadzēja vēlreiz aiziet uz ostas pārvaldi un sanitāro daļu.

Radists vēl arvien neatgriezās. Vai tiešām Matilde būtu sākusi ar viņu runāt pilnīgi vaļsirdīgi? Lanneks pasoļoja tuip un atpakaļ pa klāju un uzmeklēja Muanāru.

—   Cikos sākas paisums?

—     Locis saka: ja mēs izbrauksim deviņos, tad pagūsim vēl izmantot bēgumu Ja ne, tad jāgaida līdz rītam.

—   Vai tu varētu manā vietā nokārtot formalitātes?

Lanneks uzmeklēja dokeru brigadieri un piesolīja tam krietnu dzeramnaudu, ja iekraušanu pabeigs laikā.

Ja viņam būtu desmitkārt vairāk darba, viņš par to tikai priecātos. Viņa niknums auga. Viņš nekur nevarēja atrast sev vietu. Kad viņš atkal atgriezās uz kuģa, tad beidzot ieraudzīja Polu Langluā, kas parādījās uz klāja un pūlējās slēpt savu apjukumu.

—    Ko viņa tev teica?

Nabaga radists piesarka, un viņa vienīgā acs skatījās visur citur, tikai ne sarunas biedrā, bet rokas burzīja svārku malu.

—   Viņa nebrauks prom.

—    Vai viņa tev paskaidroja — kāpēc?

—    Viņa neko nepaskaidroja.

—    Nē, tas nu ir par daudz! Tu viņu brīdināji, ka mūs pamatīgi purinās?

—   Es viņai pat teicu, ka “Deviņi pērkoni” varētu neatgriezties.

—   Nevajag pārspīlēt! Un ko viņa?

—   Neko.

Lanneks spēra ar kāju pa klāju.

—     Bet, vebis parāvis, jums taču nebija vajadzīgas divdesmit minūtes, lai pārmītu trīs teikumus!

—   Es jums zvēru…

—    Viņa tev stāstīja, kāds es esmu briesmonis?

—   Nē. Viņa nerunāja pārjums.

—   Par ko tad?

—  Ne par ko… par kuģi… Viņa man palūdza aiznest karti un katru dienu pateikt, kur atrodamies…

—   Tālāk!

—   Es apsolīju ar noteikumu — ja jūs atļausiet…

—   Tas ir viss?

Langluā nosarka vēl vairāk, Lanneks juta, ka radists sāk viņu nicināt, bet viņam jau bija vienalga.

—    Kas tev kabatā?

—   Vēstule.

—    Kam?

—   Es nozvērējos, ka nogādāšu to pastā, nevienam nerādījis.

—Nu, tad ej pie…—Lanneks aizejot izgrūda. Viņšjutās saērcināt'1

vēl arī tāpēc, ka nebija, kā parasti, pusdienās nosnaudies un nakti bija gulējis tik tikko trīs stundas. Atkal iestājās tumsa. Lokā izvietotā0 spuldzes daļēji apgaismoja muliņu, lielāko daļu krastmalas atstājo!

pilnīgā tumsā. Uz klāja valdīja nemitīgs troksnis, tā ka galu galā sāka džinkstēt ausīs.

—     Vai man jāiet uz ostas pārvaldi? — kāpdams lejā, Muanārs jautāja, saposies parādes formā un dzelteno mapi padusē.

—   Protams.

—    Man jāaiztur locis līdz vakaram?

—    Aizturi kaut pašu velnu, ja vajadzīgs!

Lannekam būtu vieglāk, ja sievai būtu desmit, divdesmit, piecdesmit mīļākie! Viņam labāk patiktu būt pašam ievērojamākajam kapteinim — ragnesim tirdzniecības flotē!

Viņu no līdzsvara izsita tikai viens, ar ko viņš nespēja samierināties, kas savažoja viņa gribu cīnīties,—viņš nesaprata, kas notiek. Kāda velna pēc viņa iespītējās?

Cilvēks neko nedara bez iemesla, pat ja tā ir sieviete! Nedēļām ilgi ieslēgties preču kuģa kajītē — tā jau nebija dzīve tādai sievietei kā Matilde!

Trīs vai četras reizes Lanncks bija pratinājis Fekampuā, un beidzot tas bija atzinies, ka viņa sievai kļuvis nelabi un viņa vēmusi.

Uz ko viņa cerēja? Kānā viņa vismaz varētu atkal pīties ar savu diloņslimo izdzimteni Marselu!

Lanneks lieliem soļiem staigāja pa klāju un noliecās te pār priekšējo, te pār aizmugurējo tilpni. Viņš apturēja vecāko mehāniķi Mati asu.

—    Vai iūs kaut ko saprotat?

—    Ko?^

—   Mana sieva paliek! Viņu nekādi nevar piespiest nokāpt krastā!

—    Varbūt viņa ir greizsirdīga? — saņēmis drosmi, mehāniķis sacīja.

—    Kā tad! Viņa ir greizsirdīga, bet pati liek man ragus!

Ar laiku Lanneks iemācījās izrunāt šo vārdu ar tādu kā slepenu tīksmi. Bocmanis atgriezās no sava pūšļotāja, un Lanneks pamāja, lai viņš pienāk.

—    Ko pūšļotājs tev teica?

—    Viņš man iedeva ziedi un vārdus.

—    Vārdus?

—   Jā. Ierīvējoties tie jāatkārto.

Un tas bija tas pats cilvēks, kas uzposās par spoku, lai nozagtu kambīzē šķiņķi! Kas lai zina, vai viņam pašam nebija bail no gariem vai velna?

—   Ko viņa grib no manis?… Lēnāk, tur lejā!… Jūs pārsitīsiet sienu apšuvumu!

Lanneks nejuta aukstumu, kas, naktij iestājoties, aizvien stiprāk knieba ādā. Viņš soļoja, sabāzis rokas biezās jūrnieku blūzes kabatās, un pēkšņi vienā sataustīja papīra strēmeli.

Viņam nebija vajadzības to pārlasīt. Tā bija tā pati nekrietnā, anonīmā vēstule, kuru viņš, izbraucot no Ruānas, bija atradis uz galda.

“Nepriecājies pārāk agri…"

Neraugoties ne uz ko, “Deviņi pērkoni” tomēr bija sasniedzis mērķi! Lanneks sarkastiski pasmīnēja, taču smīns tūdaļ nozuda.

Vai varbūt nelietis runāja par ostu, kurā pierakstīts viņa kuģis, — par Ruānu?

Lanneks sažņaudza dūres. Vai viņš būtu kļuvis tikpat māņticīgs kā Fekampuā vai bocmanis?!

—    Jokdaris!

Tiešām jokdaris! Kurš vēl būtu varējis pabāzt šo zīmīti? Kāds nelabvēlis? Viņam nebija ienaidnieku. Skauģis? Taču viņu, velns parāvis, apskauda visi kapteiņi, ar kuriem kopā viņš bija strādājis un kuri nebija spējuši nopirkt savu kuģi! Kompānija ekonomiskās krizes dēļ kapteiņus atlaida citu pēc cita.

Tas taču nebija iemesls, lai…

Ko viņa grib panākt?

Pēkšņi Lanneks samiedza acis gluži šauras, jo starp Matildes ietiepību un zīmīti saskatīja kādu sakarību.

Domās viņš pārcilāja vārdus un sejas. Iedomājās Pitāru māti, kas, tupēdama virs sava apavu veikala, kā veca skopule pārvaldīja abas mājas; Marselu, noliekušos pār vijoli un metot ilgu pilnus skatienus uz Kānas sentimentālajām meitenēm; Matildi, ar kuru divos laulības gados viņš nebija kopā nodzīvojis nc divdesmit dienu un kura varbūt tieši tāpēc uz viņu vienmēr raudzījās bailīgi — kā uz svešinieku.

Bet no tā līdz…

Dokeru brigadieris pienāca pie kapteiņa, pielika roku pie cepures un nepareizā franču valodā vaicāja:

—    Nav franču konjaks?

Viņa melniem putekļiem notraipītā seja smaidīja, un Lanneks uzsita viņam uz pleca.

—   Nāc man līdzi, frici! Iesim iemest glāzi veca kalvadosa!

“Deviņi pērkoni” atstāja ostu pēc deviņiem vakarā. Abi kliperi

joprojām stāvēja noenkurojušies piestātnē, cerēdami uz citu kravu, un, kad franču kuģis puskabeļtauvas attālumā pagāja tiem garām, uz klāja sāka krist akmeņi, tapas, dzelzs lūžņu gabali, taču nevienu neskāra.

Lanneks devās gulēt tikai pulksten četros no rita, kad viņi atradās pretī Kukshāfenes bākas ugunīm un locis bija pametis kuģi.

Trīs dienās, kopš viņi bija atstājuši Hamburgu, dzīve uz kuģa pārmainījās. No Ruānas līdz Elbai “Deviņi pērkoni” bija peldējis no bākas uz bāku gluži kā tramvajs, kas kursē no pieturas līdz pieturai, tāpēc ļaudis nopietni neizjuta, ka viņi atrodas jūrā.

Tagad, gluži negribot, ikviens bija atradis sev noteiktu vietu kuģa ikdienā, ieguvis savus paradumus un vājības un daudz vairāk izjuta, ka dzīve uz klāja kļuvusi neciešama, ka vajadzīgs kāds kakts, kur nolīst vientulībā.

Trīs gadsimtus pirms Jēzus Kristus dzimšanas kāds feniķiešu jūrasbraucējs, kas pirmais sasniedza šo apvidu, stāstīja: “ Tur nav ne jūras, ne gaisa, bet tāds savāds, gļotaini receklīgs jūras un gaisa maisījums — it kā medūza, it kā “jūras plaušas” —, kurā it viss lipīgi sajaucies kopā.”

Kaut arī lietus nelija, ūdens straumītes līkločiem tecēja gar dūmeni, kas balts iezīmējās bezkrāsainajās debesīs. Uz mūžam slapjā klāja jau no paša rīta gūlās krēsla, starpsienas svīda gan no iekšpuses, gan ārpuses, valgmes pilieni tecēja pa trapa pakāpieniem un iekļuva kopkajītē.

Ap kuģi pletās vienīgi pienains un salts tuksnesis, kura dziļumā reizumis varēja nojaust kāda zvejas kuģa tumšās kontūras, kas šajā plašumā bez apvāršņa, likās, plivinājās gaisā.

Neredzamie kuģi naktīs piepildīja okeānu ar sirēnu neatlaidīgajiem kaucieniem.

Nebija neviena krāsaina akcenta, varbūt vienīgi dūmeņa sarkanais gredzens un dzeltenie lietusmēteļi matrožiem, kuri reizēm parādījās uz klāja. Ikviens bija sameklējis savus koka zoļu ziemas zābakus, cimdus ar gumijas uzšuvēm uz delnām, adītos kamzoļus un šalles.

Lannckam sūrstēja kakls — varbūt no pārmērīgas smēķēšanas, varbūt no orģijām Hamburgā. Viņš nekur nejutās labi un desmitiem reižu dienā ietiepīgs un īgns, it kā meklēdams sev ērtāku vietu, apstaigāja kuģi.

Arī šajā rītā ap pulksten desmitiem viņš nezināja, kā nosist laiku.

Kopš viņi atradās atklātā jūrā, kapteinim un Muanāram bija daudz brīva laika, jo sardzē stāvēja arī mesjē Žils, bocmanis un pat radists.

Pāri bortam izkratījis pīpi, Lanneks nokāpa kopkajītē, jau iepriekš saniknots par to, ko tur ieraudzīs. Garām ejot, viņš nevīžīgi uzāķēja savu lietusmēteli uz drēbju pakaramā, vilkdams kājas pa zemi, piegāja pie dīvāniņa blakus durvīm, apsēdās un kāsēja.

Matilde sēdēja pie galda. Viņa tagad bija paradusi iekārtoties kopkajītē, kur atnesa līdzi savus rokdarbus, tā ka zaļais pārklājs bija piebārstīts diegu galiem, zīda pavedieniem un pilns ar tajā saspraustām un aizmirstām adatām.

Dega spuldzes, jo pat dienas laikā kopkajītē nebija pietiekami gaišs, lai lasītu. Galda otrā galā sēdēja Muanārs, ar zīmuli rokā noliecies pār savām matemātikas grāmatām, un noklāja papīru ar vienādojumiem un formulām. Tā bija parasta aina — Muanāram, kad viņš nestāvēja sardzē, taču vajadzēja kaut kur piemesties. Un tomēr Lanneks iekšēji sabozās, it kā būtu ieraudzījis ko nepiedienīgu.

Kad viņš šādi sastapās ar sievu, viņi viens otru izlikās neredzam un nepārmija savā starpā ne vārda.

Šoreiz Matilde nešuva, bet, izlikusi savā priekšā spēļu kārtis, domīgi uz tām skatījās, bet viņas vīrs, kurš kuģa saimniecību pārzināja kā savus piecus pirkstus, jautāja sev, no kurienes gan uzradušās kārtis.

Ko viņam darīt? Sēdēt un skatīties uz sievu vienā un Muanāru otrā galda pusē Lannekam nebija spēka.

Jā, ar ko gan īsti viņš nodarbojās iepriekšējos braucienos, kad Matildes nebija ar viņiem? Lanneks nevarēja to pateikt. Lai nu kā, bet divdesmit kuģniecībā pavadītajos gados viņš nekad nebija garlaikojies!

Šī reisa laikā viņam trūka ierastās gaisotnes. Lanneks nejutās kā mājās! Viņa kuģis bija pārstājis būt par īstu kuģi! Tur tā lieta! Nopūzdamies viņš piecēlās, uzvilka lietusmēteli un ieskatījās kambīzē, kur Fekampuā spodrināja apavus.

—    Vai tu iedevi kārtis manai sievai?

Fekampuā noliedzoši pakratīja galvu.

—    Viņa tev tās neprasīja?

—   Es viņai atbildēju, ka droši vien bocmanim tās ir.

Lanneks atkal atgriezās “jūras plaušu” gaisotnē, šķērsoja klāju un

uzkāpa uz tiltiņa, kur bocmanis, lai sasildītos, soļoja Šurpu turpu. Ari šeit, kompasmājiņā, kurai pretim stāvēja stūrmanis ar sarkanu degunu, bija iedegta spuldze.

“Tagad viņa vēl sāk likt kārtis!” Lanneks dusmīgi domāja.

Viņš nekad nebija redzējis sievu liekam kārtis, un viņas jaunā izdoma tracināja viņu.

Bocmanis bija noraisījis apsēju, un viņa galva izskatījās dīvaina —āda bija nostiepta un spīdēja tā, ka to vajadzēja iepūderēt ar talku.

Lanneks klusēdams vēroja viņu vismaz desmit minūtes, kā to jau vairākas dienas bieži bija darījis. Likās, viņš atklāja sev pasauli un meklēja cilvēkiem un lietām jaunu saturu.

—   Paklausies, bocman,—vai tu iedevi spēļu kārtis manai sievai?

—    Viņa man tās palūdza.

Kāpēc Lannekam pēkšņi ienāca prātā, ka bocmanis klusībā zobojas par viņu? Taču bocmaņa sejā nepakustējās ne vaibsts, lūpās nebija ne zīmes no smīna.

—   Tu ar! proti zīlēt?

—   Ne visai. Bet manu sievu pazīst viss Svētā Pētera kvartāls.

Lanneks sarauca uzacis.

—   Svētā Pētera kvartāls Kānā? Es domāju, ka tev pieder pārtikas preču veikals Havrā.

—    Ko jūs! Mēs vienmēr esam dzīvojuši Kānā, un Pitāra kundze jau daudzus gadus ir manas sievas kliente, un es pazinu Matildes jaunkundzi, atvainojiet, kapteiņa kundzi, kad viņa vēl valkāja bizes!

—    Kur atrodas tava bodīte?

—   Starp skārni un tabakas tirgotavu, piccas mājas tālāk no Pitāra kundzes mājokļa. Jūs tur bieži esat gājis garām. Jūsu svaine ari nāk, lai viņai pazīlē nākotni.

Lanneks, bez šaubām, maldījās. Tomēr viņš skaidri juta, ka bocmaņa skatienā lasāma ļauna ironija. Tas bija vienkārši smieklīgi! Tomēr viņš spēji pagrieza bocmanim muguru un vēroja jūru, pareizāk

—     duļķaini bālo vati, caur kuru “Deviņi pērkoni”, vienmērīgi elsodams, lauza sev ceļu.

Šajā laikā viņš parasti nedomāja par Kānu, atmiņām viņš atvēlēja pēcpusdienas stundas. Kad ap četriem pēspusdienā tika ieslēgtas visas spuldzes, ap kurām mitrajā gaisā tūlīt izveidojās valgs oreols, kapteini negaidot apdvesa pilsētas gaiss. Viņš iedomājās Svētā Pētera kvartāla ielu, tramvajus, kas brauc, gandrīz skarot ietvi, veikalu vitrīnu aizsvīdušos stiklus, tuvējo ciemu zemnieces melnos tērpos, kas pastaigājās no vienas vitrīnas pie otras, velkot aiz sevis bērnu varzu .

Viņš domāja arī par Pitāriem un vienlaikus sajuta nožēlu un sirdsapziņas pārmetumus.

Kāpēc viņš bija ienācis šajā ģimenē? Tikai tāpēc, ka kādu vakaru bija iegriezies pie Šandivēra un uzsmaidījis jaunajai meitenei, kura, klausīdamās mūziku, ēda kūkas!

Un nu viņam bija sievasmāte, svainis, svaine, slimīgs sievas brāļadēls, kura kāju velti cerēja iztaisnot, iežņaudzot to no ādas un tērauda veidotā konstrukcijā.

Matildei, izrādījās, bija brālis — arhitekts Oskars Pitārs. Pitāra kundze atdeva viņam vislabāko dzīvokli savā mājā.

“Tavam brālim jāpieņem klienti. Taisnība prasa, lai viņa dzīvoklis būtu labāks par tavējo.”

Bet klientu nebija vai nebija gandrīz nemaz. īstenībā Pitāra kundze slepus dēlu uzturēja, taču tas netraucēja māti apveltīt viņu ar slimīgu sajūsmu.

Kāpēc bocmanim vajadzēja atgādināt par šīm drūmajām marionetēm? Tagad Lanneks atkal redzēja sevi Pitāru dzīvoklī, kurā svētdienās sapulcējās visa ģimenīte, un dzirdēja sevi, vienkārši tāpēc, ka nebija ko darīt, sakām: “Kad mēs bijām Holandē pie protestantiem…”

Oskars Pitārs viņu pārtrauca: “Holande nav protestantu zeme, tā

ir…”

“Jūs esat tur bijis?”

“Kāpēc man tur jābūt? Es tāpat zinu!”

“Protams, Emīl, Oskars zina labāk!” Pitāru māte iejaucās. “Jūs vienmēr runājat viņam pretī, bet viņš ir mācīts cilvēks!”

Tas bija muļķīgi! Un te vēl Matilde iejaucās starpā: “Ja jau Oskars apgalvo, ka…”

Uz kuģa šādas domas labāk nedomāt! Tās sagandēja Lannckam dzīvi.

Viņam radās sajūta, it kā viņš neatrastos jūrā, savās mājās.

Un tagad, piedevām pie visa, Matilde lejā sēž iepretim Muanāram un liek sev kārtis!

Tas bija vēl kaut kas, ko viņš nezināja! Kopš bocmanis bija pastāstījis viņam par savu bodīti, Lanneks to iztēlojās visos sīkumos: šaurs, slikti apgaismots skatlogs, pa labi un kreisi — lielāki veikaliņi. Tajā pārdeva visu, kas pagadījās, — dārzeņus, žāvētas zivis, siļķes sālījumā, pārtikas produktus un pat vīnu — normandieši iepērkoties labprāt iedzer kādu glāzīti tieši pie letes.

Droši vien aiz veikala telpām bija kāda sakarsusi istaba, kurā bocmaņa sieva piepelnījās, izliekot kārtis un turklāt vēl zīlējot kafijas biezumos.

Tur iegriežas arī vecā Pitāra. Un arī Oskara mazasinīgā sieva, kurai ģimene saliedēti pārmeta, ka tā laidusi pasaulē slimu bērnu!

Varēja nešaubīties — arī Matilde bija klientu skaitā.

Kurš gan viņai bija iedzinis galvā, ka jāapmetas uz kuģa? Kad Matilde ieiunājās vīram par saviem plāniem, Lanneks par to daudz nedomāja. Tieši otrādi—viņš pat jutās glaimots, jo saistīja to ar sievas mīlestību pret viņu. Pie tam viņš paredzēja, ka tas nevilksies ilgi, ka viņai pietiks ar vienu reisu.

Tagad Lanneks vairs nebija tik lētticīgs. Viņš pārcilāja prātā visus iespējamos izskaidrojumus, vienu par otru neticamāku, un pāris reižu aizdomīgi atskatījās uz bocmani, kas vēl aizvien mīņājās, lai sasildītos.

Uz klāja labā štlrborta pusē atskanēja troksnis. Lanneks noliecās un ieraudzīja, ka viens no matrožiem vilka virvi ar haizivju āķi galā, bet metrus simt no kuģa viņa pagaidām vēl neredzamais laupījums neganti kūla ūdeni.

—   Holā!… Nāciet šurp! —jūrnieks, kas viens netika galā, skaļi kliedza.

Neviens viņu nedzirdēja, un Lanneks kūleniski metās lejā pa trapu, lai palīdzētu. Kāds tomēr tas bija atvieglojums — abām rokām ieķerties virvē, kas griezās delnās, un īdzīgi norūkt:

—   Stiep šuip harpūnu!

Lanneks saliecās aiz piepūles — tik sīksti pretojās milzīgā zivs. Pēdējās dienās matroži it bieži iemeta ūdenī virvi ar vistas spalvām uz āķa, un laiku pa laikam haizivis uzķērās uz šīs ēsmas.

Fckampuā bija dzirdējis troksni un atskrēja palīgā. Viņi divatā sāka vilkt virvi, bet matrozis nostājās sānis un augstu pacēla harpūnu.

Darbs bija ellišķīgs, un abiem tūlīt kļuva karsti. Lanneks ne par ko vairs nedomāja. Viņš cieši sakoda zobus un vienmērīgi vilka uz savu pusi virvi, kas dziļi iegriezās viņam delnās.

—    Hau!… Hau!… Reizē, Kampuā!

Ūdens mutulis nāca arvien tuvāk, un, kad no kuģa pakaļgala līdz haizivij bija ne vairāk kā trīs metri, matrozis, uzlēcis uz margu malas, meta harpūnu, kas dziļi iedūrās plēsoņas ķermenī un rēgojās virs ūdens kā karoga kāts.

—   Velc!… Velc!

Pēc dažu minūšu izmisīgas piepūles visi trīs vīrieši ar svētlaimīgu smaidu atslābināja muskuļus — uz klāja, plati atvērtu rīkli, vēl aizvien cenšoties ar zobiem kaut ko sakampt tukšumā, sānam asiņojot, nogāzās divmetrīga haizivs.

Vai Lanneks reizēm neatgādināja cilvēku, kas paša mājā izlikts aiz durvīm? Viņš atkal pagāja garām bocmanim, kas turpināja stāvēt sardzē. Sardzes telpā viņš izdzēra kalvadosa glāzi, uzmeta skatienu kartei un, nezinādams, ko darīt, devās uz radista kabīni.

Piegājis pie durvīm, viņš dzirdēja rakstāmmašīnas klaboņu. Polam Langluā piederēja portatīva rakstāmmašīna, ko viņš izmantoja, rakstot savus stāstus.

Muanārs studēja Einštcina teoriju, bet radists sacerēja piedzīvojumu stāstus bērnu žurnāliem!

Lanneks pavēra durvis.

—   Tu strādā?

Dažreiz viņš uzrunāja Polu ar “tu”, citreiz ar “jūs” — atkarībā no garastāvokļa. Ja pašlaik viņš sacīja “tu”, tad tas nozīmēja, ka viņam bija radusies neapzināta vajadzība pēc saskarsmes. Lanneks apsēdās uz krēsla pretim rācijai.

—    Ko tu raksti?

Viņam likās, ka sarunu biedrs samulst, un, pamanījis uz galda mašīnraksta lappusi, Lanneks pievilka to sev klāt.

“Policija domā, ka beidzot nākuši uz pēdām Vilefranšas slepkavām. Runa ir par…”

Lanneks aptvēra, ka tās ir pēdējās ziņas, ko Langluā saņem pa radio.

“No Romas ziņo, ka lidotāji…”

Viņš piebāza pīpi un ar skatienu pārmeklēja kajīti.

—   Tu tagad klapē arī pēdējās ziņas?!

Parasti Langluā aprobežojās ar to, ka pie galda izklāstīja pārējiem jaunākos dienas notikumus, bet, ja gadījās kas sensacionāls, tad viņš mutiski to ziņoja Lannekam.

Mašīnraksta lapas bija ļoti rūpīgi uzdrukātas.

—    Tās domātas manai sievai?

Lanneks bija uzminējis. Viņš izlikās, ka smejas, taču īstenībā iedegās trakās dusmās.

—    Vai jau sen esi uzsācis šāda veida pakalpojumus?

—    Kopš Hamburgas. Es domāju, ka varēšu…

—    Velns parāvis!

Blakus papīra lapām atradās bloknots, kurā Langluā steigšus pierakstīja ziņas, ko saklausīja. Intereses pēc Lanneks tajā paraudzījās.

“Senpola de Luanda. Vācu preču kuģis “Stadt von Dьsseldorf’, kas turpina degt trīsdesmit jūdžu attālumā no Āfrikas piekrastes atklātā jūrā, visu nakti raidīja palīgā saucienus. Ugunsgrēks sācies kuģa tilpnē, kurā atradusies neapstrādāta Austrālijas vilna. Pulksten četros no rīta visa kuģa komanda, izņemot divus matrožus, par kuriem nekas nav zināms, bija paglābusies uz baka un radists ziņojis, ka viņš vairs ilgāk nevarēs noturēties, jo dūmi kļuvuši tik biezi, ka nav redzama radio skala. Kopš tā laika “Stadt von Dьsseldorf’ nav devis nekādu dzīvības zīmju. Kuģis “Agen” no Delmasa kompānijas vēl aizvien atrodas desmit vai divpadsmit jūdžu attālumā no nelaimes vietas.”

Lanneks neizrādīja satraukumu. Viņš pazina piekrasti viņpus ekvatoram, jo pats bija kuģojis uz “Agen”, un skaidri iztēlojās, kas pašlaik notiek zem svelmainā auta klātajām debesīm.

—    Kāpēc tu neesi uzrakstījis šo ziņojumu?

—Varbūt tā ir labāk, — nomurmināja Langluā, kurš dienu no dienas kļuva arvien biklāks, it kā ar katru dienu arvien vairāk viņam rastos pamats šādai pazemībai.

—   Pārraksti to!

—   Jums tā liekas?…

—   Es tev teicu — pārraksti! Un kopā ar visu citu aiznes manai sievai!

Lanneka balsi ieskanējās aizturētas dusmas. Vai tad viņš šeit vairs nebija noteicējs?

—   Turpmāk drukājiet visu, kas izraisa interesi, un es to izlasīšu pirmais.

Lanneks ar plašu vēzienu aizcirta durvis un dažas minūtes vientuļi stāvēja uz laivu klāja.

Ja “Deviņi pērkoni” aizdegtos? Vietā, kur viņš atradās pašlaik, tas nebūtu tik bīstami kā Dienvidatlantijas ūdeņu plašumos. Pa kreisi no borta, ne tālāk par četrdesmit jūdzēm, jau bija Skotijas piekraste, bet pa labi — pārāk tālu nebija Norvēģija.

Kaut arī nebija redzams ne krasts, ne kāds cits kuģis, tomēr visapkārt preču tvaikonim bija kuģi, to skaitā arī zvejas traleri, kas nodarbojās ar siļķu zveju, un tie atsteigtos palīgā pēc pirmā aicinājuma.

Lanneks pasmaidīja, iedomājoties, kā nobīsies Matilde, izlasot šo ziņojumu.

To viņa ir pelrījusi! Varēja palikt savā Kānā un ik vakaru klausīties šī stulbā Marsela vijoli!

Lanneku saniknoja tieši tas, ka tādi stulbeņi kā Marsels vai Oskars Pitārs, šie mazpilsētas padibenes, uzdrošinās sagandēt viņa laimi.

Jā, laimi! Tāpēc ka nekad viņš nebijabijis tik laimīgs kā izbraucot no Ruānas! “Deviņi pērkoni” todien viņam likās visskaistākais kuģis pasaulē, kaut arī tā dūmenis bija tik tievs kā krāsns dūmvads un vecmodīgs kā krinolīns!

Laivai kā—viņš aizstāvēja krinolīnu! Ikvienam,kas vien gribēja klausīties, Lanneks centās pierādīt, ka šajos laikos tik drošus un lietošanā ērtus kuģus vairs neviens neprot būvēt.

Viņš tiešām bija laimīgs! Un, kad Lanneks izjuta laimi, viņš ikvienu varēja pārliecināt, par ko vien gribēja, — iejūsminājies viņš kļuva daiļrunīgs.

“Jūras plaušu” migla neizraisīja viņā ne skumjas, ne melanholiju. Tieši otrādi! Viņš ne vienreiz vien bija braucis līdz pašai Arhangeļskai un ne mirkli reisā netika garlaikojies. Viņš stingri turējās kājās.

Kūpināja pīpi, izklaidīgi raudzīdamies uz priekšu. Iemeta kādu glāzīti, lasīja sludinājumus trīs nedēļu vecā laikrakstā, uz stundiņu nolikās pasnaust, pļāpāja, ar ko pagadījās. Dienas ritēja tik ātri, ka, nonākot pie mērķa, viņš bija izbrīnījies: ko, vai jau tik ātri?

Taču tagad Matilde sēž lejā un liek kārtis! Un, lai nokļūtu savā kajītē, viņam jāiziet cauri k.opkajītei, jūtot sievas nicinošo skatienu.

Viņa tiešām izturējās nicinoši!

Diemžēl Lanneks bija paņēmis līdzi uz kuģa ne tikai Matildi, bet arī visu Svētā Pētera ielu, apavu veikalu, mācīto svaini un viņa kroplo dēlu — vārdu sakot, visus Pitārus un visu, kas saistījās ar viņiem, bocmaņa sievu un kafijas biezumus ieskaitot.

Šie tēli pastāvīgi bija viņa acu priekšā. Turklāt Lanneks juta, ka par viņu zobojās un uzraudzīja, lai viņš neizšķērdētu Pitāru mantojumu.

Tas bija īstais iemesls! Par nelaimi, viņam vajadzēja galvotāja parakstu uz vekseļiem.

—    Ak tu velns! — Lanneks pēkšņi nolamājās.

Viņš atcerējās vēl ko, kam laikus nebija pievērsis uzmanību. Tiesa, toreiz viņu bija pārņēmis kuģa pirkšanas drudzis. Viņš šaudījās kā atspole no Ruānas uz Angliju, kārtojot lietas ar iepriekšējiem īpašniekiem un sabiedrību “Veritas”.

"Oskaram ir viens ļoti pareizs apsvērums,” Pitāru māte glaimīgi iegalvoja. “ Ja ar tevi kaut kas notiek, mums nav jācieš zaudējumi par labu tavam kompanjonam. Kas lai zina…”

Viņam bija vajadzējis apdrošināt dzīvību — iziet medicīnisko apskati un samaksāt piecus tūkstošus franku par polisi.

“Tev vēl ir radinieki Brētliņā. Būtu netaisnīgi, ja nelaimes gadījumā…”

Un Lanneks bija parakstījis kādu citu pie notāra sastādītu papīru, kurā teikts, ka viņa nāves gadījumā visa laulāto manta pāriet sievas īpašumā.

—   Jokdaris, — viņš īgni noburkšķēja.

Šis vārds Lannekam izlauzās bieži, jebkurā sakarībā. Tas viņam atgādināja uz galda atrasto neģēlīgo zīmīti, un viņš neviļus sabāza rokas dziļi kabatās.

Lanneks nebūtu tā dusmojies, ja viņam būtu nozagta nauda, — viņš taču nebija neko pārmetis bocmanim, kad tas nozaga šķiņķi.

Tas, kas viņam atņēma prieku komandēt pašam savu kuģi, viņam liedza savaldīties, to viņš nevarēja paciest. Viņš pārlieku ilgi bija cīnījies.

—   Kas par lietu? — viņš čukstus vaicāja pienākušajam radistam.

—    Kāds zvejas kuģis lūdz, lai mēs pavirzāmies jūdzi tālāk — citādi saplēsīsim tam trali.

—   Bocman, tu dzirdēji?

—   Ceturtdaļrumba pa kreisi! — bocmanis, kas bija palicis uzticīgs buru kuģniecības terminoloģijai, deva stūrmanim pavēli.

—   Tu nodevi ziņojumus manai sievai?

Pols Langluā apstiprinoši pamāja.

Rokas no kabatām un pīpi no mutes neizņēmis, Lanneks atļāvās sev prieku nokāpt lejā kopkajītē, kur ieraudzīja sievu un Muanāru noliekušos pār kādu karti.

Tā bija liela Dienvidatlantijas karte. Muanārs ar zīmuli norādīja Matildei vietu, kur liesmu apņemtais preču kuģis kuru katru brīdi varēja nogrimt.

Lanneks pavīpsnāja pietiekami skaļi, lai viņu dzirdētu, un Matilde, pacēlusi galvu, uzmeta viņam aukstu skatienu, ar kādu sagaida nelūgtu viesi. Kartes un matemātikas grāmatas aizņēma visu galdu. Stāvēdams gaitenī, Fekampuā gaidīja bridi, kad varēs klāt galdu.

Lanneks iegāja savā kajītē, atviegloti nopūzdamies, nosvieda lietusmēteli un zābakus, paberzēja no siltuma smeldzošās kājas un uzvilka rītakurpes.

Krasā temperatūras starpība sadzina viņam asinis galvā, viņš paskatījās uz Matildes fotogrāfiju, kas bija uzkarināta virs gultas un ko jau divus gadus viņš ņēma līdzi visos reisos.

Lanneks paraustīja plecus un atkal atcerējās pārtikas preču tirgotavu Svētā Pētera ielā un iedomājās, kā tajā ar cienīgu izskatu, taču cenšoties aizlavīties neievērota, ieradās Pitāra kundze, kura negribēja zaudēt cieņu, bet tomēr gribēja, lai viņai pazīlē.

Kurš gan īstenībā bija pieņēmis darbā bocmani? Lanneks bija to galīgi aizmirsis. Pēdējās nedēļas bija bijušas pārāk trauksmainas. Liekas, Muanārs bija nodarbojies ar komandas papildināšanu.

Lanneks nebija iededzinājis spuldzi, un kajītē valdīja pelēka pustumsa, duļķaina kā sastāvējies ūdens burkā. Apsēdies uz kojas malas, viņš sūca izdzisušo pīpi, viņa acu priekšā bez kādas secības virknējās dažādi silueti, un tomēr starp tiem bija kāds sakars, ko viņš tā arī nevarēja uztvert.

Lūk, Pitāra kundze ar savu “piedziedājumu”: “…kad Oskaram būs izdevība uzsākt kaut ko lielu…”

Lūk, puišelis — bēdīgs četrgadīgs mazulis ar ādā un tēraudā iežņaugtu kāju un pārāk nesamērīgi lielu galvu tik nīkulīgam ķermenim…

Un svaine, nopirkusi ādas manto — Matildes skaudības objektu… Un bocmanis, pārģērbies par spoku…

Un…

Lanneks piecēlās, izstaipījās, paskatījās uz sevi spogulī un pusbalsī nolamājās:

—    Viena draņķīga cūcība!

VII

Gaiss bija tik mierīgs, pelēks un blīvs, ka tajā varēja izšķirt gaismas un tumsas graudiņus un gribējās likt tiem juku jukām gluži kā smiltīm satecēt delnā.

Lanneka lietusmētelis karājās uz drēbju pakaramā pie balti krāsotajām durvīm, un laiku pa laikam no tā uz linoleja notecēja ūdens pilieni.

Pulksteni kapteinis bija pakāris uz naglas — tā, lai tas būtu acu priekšā. Tikai mazliet pavēris plakstus, viņš redzēja mazā, sudrabainā mehānisma ciparnīcu un rādītājus un dzirdēja tā steidzīgo tikšķēšanu.

To nomāca lēnāki un spēcīgāki trokšņi — ar pilnu jaudu darbojošās mašīnas vibrēšana.

Taču visu pārspēja šūpošanās — te līgana un nesteidzīga, te drudžaini grūdieni.

Naktī bangu un vēju troksnī viņi bija izgājuši Šctlcndas jūras šaurumu, un tagad “Deviņi pērkoni” te uzlidoja sešu septiņu metru augsta viļņa galotnē, te tik strauji gāzās lejā, ka krava tilpnē nodārdēja kā naglas skārda kārbā.

Lanneks baudīja svētlaimi, atpūzdamies diendusā pēc sešpadsmit uz tiltiņa pavadītām stundām. Vējš un aukstums beidzot bija uzdzinuši viņam pat nelielu, patīkamu drudzi, un pussnaudā viņš lāgiem pārlaida mēli sasprēgājušajām lūpām.

Radiators pie guļvietas plūdināja īstus karstuma viļņus, un abi kajītes iluminatori bija norasojuši.

Cik labi! Viss bija labi: jūras ērģeļu varenā dūkoņa—šī melodija, brīva kā Atlantijas okeāna plašumi, un šī fiziskās svētlaimes atmaidzinošā labsajūta.

Reizēm Lanneks sāka domāt tēlaini, un, bez šaubām, tieši spēcīgais kontrasts starp karstumu un aukstumu viņam atsauca atmiņā Honningsvogu—mazu Norvēģijas pilsētiņu tālā nomalē Ledus okeānā aiz Ziemeļu zemesraga.

Viņš no jauna atcerējās, kā bija nokāpis krastā no tvaikoņa, kas ar ogļu kravu devās uz Arhangeļsku, — kaut kādi apstākļi viņus bija piespieduši ieiet Honningsvogas ostā.

Ziema bija pilnā spēkā. Jau četras dienas kuģis brauca polārās nakts tumsā un pēkšņi nonāca pie koka muliņa, kas bija jaudīgu elektrisko spuldžu gaismas pieliets. Spuldzes mirgoja arī apsnigušo mājiņu logos, kas bija izmētātas kalna nogāzē.

Tas bija pasakaini, gluži kā Ziemassvētku priekšvakars Ziemeļos, kā Nirnbergas Kristus bērna silīte.

Bērni, satuntuļoti kažokādās, galvu reibinošā ātrumā ar slēpēm traucās no stāvā krasta un strauji nobremzēja tieši pretim melnajam kuģim.

Uz visām pusēm slīdēja ragavas, kurās bija iejūgti mazi, gluži kā rotaļu zirdziņi.

Lanneks, rokas kabatās sabāzis, klīda pa ielu kā sapnī. Ielas labajā pusē viņš ievēroja frizētavu, kas ari izskatījās pēc rotaļlietas. Garāmgājēju deguni bijanosalušisārti. Sniegs zem pazolēm gurkstējakāneievalkāti apavi.

Tālumā, kur ugunis mirgoja arvien retāk, Lanneks saklausīja mūziku un drīz nonāca kādas zemas mājas priekšā, kurā, likās, bija siltāk nekā citās. Viņš iegāja, un viņu uzreiz apņēma vijoļu dziedāšana

—    no gramofona taures plūda “Pie skaistās, zilās Donavas” skaņas.

Smaržoja pēc saldumiem, alkohola un tējas. Kāds kažokā ģērbies vīrietis sēdēja pie galda un sarunājās ar jaunu sievieti kupliem matiem, un tā smaidot viņā klausījās.

Lanneku apstāja citas meitenes, ungārietes, un, kropļodamas franču valodu, ielēja viņam iedzert.

Pie vienas no meičām Lanneks sabija diezgan ilgi, un tā bija viņu izvadījusi laukā pa sētas durvīm.

Islandē viņš…

Šīs atmiņas izrādījās daudz skaudrākas nekā iepriekšējās, kontrasts starp melno un balto — daudz izteiktāks. Ainavas centrā — kādas rūpnīcas dūmenis un tad…

Kapteinis saausījās. Viņš skaidri saklausīja, kā pulksteņa vienmuļajā tikšķēšanā un mašīnas dūkoņā ievijās kaut kāda dīvaina, ritmiska skaņa. Kapteinis sarauca uzacis, taču acis neatvēra. Atslābinājies, viss vienos sviedros, viņš negulēja, bet vienkārši snauda palagos.

Troksnis nebija kajītē. Arī uz klāja ne.

Pagāja labs brītiņš, kamēr Lanneks saprata, ka blakus kajītē kāds

runā čukstus. Pareizāk — runā pusbalsī. Runāja bez. mitas. Kāds kaut ko nebeidzami stāstīja.

Tā bija Matilde! Viņa atkal tam visu izbojājusi! Lanneks aizmirsa par Honningsvogu un sasprindzināja dzirdi. Viņš pat pacēla galvu no spilvena cerībā saprast kādu vārdu.

Ar ko gan Matilde apspriežas? Un par ko? Viņas māte nenogurusi spēja vaimanāt stundām ilgi. Ja tas bija vajadzīgs, viņa klāstīja par savām kāzām, par pirmajām dzemdībām, par vīra nāvi un visām nedienām ar īrniekiem…

Lanneks smagnēji pagriezās uz otra sāna, cenšoties no jauna aizmirsties, bet čukstēšana skanēja viņam ausīs — tik vienmuļa kā tās balsis, kas bija dzirdamas, ejot garām klostera sētai vesperes laikā.

Muanārs stāvēja sardzē. Langluā, uzlicis austiņas, dežurēja pie rācijas. Matilde taču nepagodinātu Fekampuā ar vaļsirdīgu sarunu!

Lanneks vēlreiz pagriezās, atvēra acis, līdz pusei pieslējās un atbalstījās uz elkoņa. Dažbrīd viņam likās, ka var saklausīt atsevišķus vārdus, jo skaņa bija skaidra, bet tūdaļ viss saplūda vienmuļā pātarošanā.

Diena nāca pret vakaru. Atmosfēras smiltainē tumšie graudiņi pārmāca gaišos. Pēkšņi Lanneks uzlēca no guļvietas un uzrāva bikses, ar kājām uz paklāja meklēdams rītakurpes.

Kapteinis patiešām bija noguris — maisiņi zem acīm viņam bija pietūkuši un pirmais dūms no pīpes nesniedza parasto labsajūtu. Vilkdams svārkus, viņš piespieda ausi pie starpsienas, taču bez panākumiem — balss skanēja skaļāk, taču skaidrāka nekļuva.

Lanneks plaši atvēra durvis. Gaisma kopkajītē nebija iedegta, un tajā jautās divdomīga gaisotne. Matilde, elkoņus uz galda atbalstījusi, sēdēja dīvāna stūrī, bot bocmanis stāvēja, ar muguru pieslējies pie starpsienas.

—    Lasies! — Lanneks pavēlēja.

Viņš pat pagiūda apmulsušo normandieti un aizslēdza aiz viņa durvis, kas veda uz koridoru. Pēc tam, uzminējis, ka sieva pacentīsies ieiet savā kajītē, Lanneks aizslēdza arī kajītes durvis un atslēgu iebāza kabatā.

Jau piecas dienas Lanneks ar Matildi nebija pārmijis ne vārda, un tagad viņu pārņēma vēlēšanās izskaidroties. Ilgi nedomādams, viņš paspēra soli uz priekšu, apsēdās sievai pretī un kašķīgi izmeta:

—    Ko tu viņam muldēji?

Lanneks nebija paspējis izdzert savu ierasto kafiju ar pienu, tāpēc kuņģis viņam smeīdza un mutē bija nepatīkama garša. Viņš piecēlās un pagrieza slēdzi, lai paraudzītos uz sievu gaismā.

—   Es gaidu! Ko tu stāstīji bocmanim?

Viņam vienreiz pietiek! Radists, Muanārs un tagad bocmanis — ar visiem viņai ir kādi noslēpumi!

—   Tu pinkšķēji, vai ne? Žēlojies, ka esi apprecējusies ar tādu lopu?

Lanncka mazās acis Matildes sejā jau bija pamanījušas jūras slimības pēdas. Viņa bija bāla, un lejpus deguna iezīmējās pāris dzeltenīgu grumbiņu.

Taču viņa nenolaida acis. Saglabājot mieru, viņa nogaidīja, pārliecināta par sevi, un viņas nelokāmība liecināja, ka apsūdzību izteiks viņa.

—  Lai ko tu arī neiedomātos, saimnieks uz kuģa esmu es, saprati? Un man nepatīk, ka tev ir noslēpumi ar maniem padotajiem!

Lanneks apsēdās. Viņš aizvien vēl kavējās Honningsvogas atmiņās, taču tās izgaisa tik ātri kā rīta migla.

—   Kāpēc tu neatbildi?

—    Man nav nekā, ko teikt.

Viņa sāka runāt! Tā bija pirmā reize kopš vairākām dienām, un Lanneks jau gandrīz bija aizmirsis viņas balsi.

—   Ak tā! Tev nav nekā, ko teikt! Un tu, bez šaubām, uzskati sevi par upuri?

Matilde paskatījās uz aizslēgtajām durvīm un nopūtās.

—   Tā tas ir! Tu esi gūstekne! Bet es uz to atbildēšu: tūlīt tev visu vajadzēs paskaidrot! Man pietiek! Man tas viss ir līdz kaklam!

Lanneks ilgi bija valdījies, bet nu šis nieks izsita viņu no sliedēm —monotonais rcčitatīvs viņpus sienas iztraucējaviņa laisko sapņošanu.

Viņu mulsināja tikai viens—skatiens, arkādu sieva viņā raudzījās. Bez šaubām, Matilde bija nesatricināmi mierīga. Viņa izturējās kā cilvēks, kuram nevar neko pārmest.

Viņas acīs tomēr bija lasāmas bailes, bet tās bija fiziska rakstura bailes. Matilde it kā baidījās, ka pār viņu gāzīsies jauni sitieni, un uzmanīgi sekoja katrai vīra kustībai. Kad likās, ka viņš gatavojas lēkt kājās, viņa pacēla rokas, it kā atvairīdama pļauku.

—                Tas nekur nepaliks! — sāņus skatīdamies, Lanneks draudēja.

—    Bet pagaidām mums jāizskaidrojas. Vai tu man beidzot pateiksi, kāpēc tu tik stūrgalvīgi paliec uz kuģa?

Matilde nepakustējās un nepavēra lūpas.

—   Ruānā tu mani apmulsināji. Kā īsts muļķis es noticēju, ka tas ir tavas sirsnības pierādījums. Ņem vērā, es jau iepriekš zināju, ka dzīvot uz kuģa nav sieviešu darīšana! Taču es cerēju, ka tu pati drīz to sapratīsi.

Matilde nenovērsa no viņa skatienu, un Lanneks velti pūlējās šajā saspringtajā sievietē ar pārakmeņojušos seju pazīt to meiteni, kurā bija iemīlējies un kuru tik daudzas reizes vakaros bija turējis savos apskāvienos ļaužu tukšajās Kānas ielās, pie māju ieejām un ostas ēku tumsā.

—    Atbildi!

—    Man nav ko atbildēt.

—    Kāpēc tu brauci man līdzi?

—    Pats zini.

—    Ko?

Viņš atkal pielēca kājās un, rokas aiz muguras salicis, sāka soļot pa kopkajlti šurp un turp.

—    Paskaidro! Dzirdi?

—    Netēlo muļķi!

Tā jau bija viņas mātes balss, Pitāru ģimenes balss, kas raudzījās uz pasauli no savu ienākumus nesošo divu māju augstumiem un kuru pašpārliecinātību nekas nespēja iedragāt.

—    Vai tik tu negribi teikt, ka tev bija apnicis tavs Marsels?

Matilde ne acu nepamirkšķināja. Viņa joprojām sēdēja dīvāna

stūrī, un viņas vilnas ņieburs pustumsā vīdēja kā sārts plankums.

—    Marsels nekad pret mani nav izturējies tik rupji.

—    Pie velna! Bet viņš tevi nav arī apprecējis!

—    Tādēļ, ka māmiņa negribēja.

—     Skat! Skat! Tu, šķiet, pēkšņi esi kļuvusi pļāpīga! Varbūt beidzot tu man atzīsies, kas tev uz kuģa vajadzīgs?

—    Vai maz vērts?

Kaut arī līdzīgās situācijās Lanneks saglabāja dīvainu aukstasinību, šoreiz viņš juta sevī kāpjam dusmas un apzinājās, ka tās varētu izlauzties uz āru, bet ne agrāk, kā viņš pats to vēlēsies. Pagaidām Lanneks vēl valdījās, sažņaudza dūres aiz muguras un greizi skatījās uz sievu.

—    Paklau, Matild, neizved mani no…

—   Es sāku pierast pie sitieniem…

Viņš dziļi ievilka elpu un kā iemiets apstājās kopkajītes vidū.

—   Es jautāju — kāpēc tu atrodies šeit? Dieva dēļ, paklausi mani, kamēr nav notikusi nelaime…

Lanneks izskatījās kā prātu zaudējis, un Matilde nobijās, sarāvās kamolā un atkārtoja:

—   Tu to pats labi zini!

—    Ko es zinu? Ja viens no mums kļūst traks, lad pienācis laiks uzzināt, kurš tas ir!

—   Es tā neesmu!

—   Atbildi!

—   Vai tu uzstāj?

—  Tu gribi, lai es tevi lūdzu, uz ceļiem nometies? Es esmu gatavs darīt ari to! Es vairs nevaru!

—   Ko tu gatavojies darīt ar “Deviņiem pērkoniem”?

Piepeši viņā noplaka viss — gan uzbudinājums, gan niknums. Lanneks sašļuka līdzīgi lupatai un palika uz vietas, kā bērns plati iepletis acis.

—   Nesaprotu!

—   Nu ko tu!

Viņš lēnām pienāca sievai klāt.

—   Paskaidro, uz ko tu mērķē!

Matilde atkāpās. Lanneks satvēra sievu aiz rokas locītavas un spēcīgi to saspieda.

—   Atzīsties, Emīl! — Matilde ļauni smaidīja. Viņa tēloja pazemību.

—   Atzīsties beidzot, kad es esmu visu pati uzminējusi!

—    Ko lai cs atzīstos?

Lanneks ieskatījās sievai acīs, pieliecies tuvu klāt pie viņas sejas.

—   Tu tik ātri sameklēji frakti uz Islandi! Sagadīšanās, vai ne? Tu taču to nebiji gaidījis?

Šī padauza vēl ņirgājas! Un cik augstprātīgi viņa uzvedas!

—   Jā, es atradu frakti! Nu, un tad?

—   Tu, protams, iepriekš neko nebiji norunājis?

—   Nē!

—   Tu melo!

Lanneks sapurināja Matildi, taču tūlīt pat palaida vaļā.

—   Redzi — ne jau tādēļ, ka mēs esam tikai Pitāri un ka mans tēvs tirgojas ar apaviem, mūs jāuzskata par muļķiem! Mēs tikām brīdināti! Es zināju, ko tu ar kuģi gatavojies dant!

—    Ko tad?

—   Pārdot to Amerikā vai kur citur un aizbēgt pie kādas no savām mīļākajām. Islandē mēs būsim jau pusceļā.

Viņš apsēdās un enerģiski paberzējasev pieri. Iestājās ilgs klusums. Lanneks mēģināja sakārtot domas.

—                 Vienu mirkli, — viņš ierunājās, kad sieva grasījās piecelties.

—    Tu biji Marsela mīļākā… Tu joprojām to atzīsti?

—   Es to atzīstu.

—Lieliski! Tev iestāsta, ka es esmu nolēmis pārdot kuģi un palikt ārzemēs. Un tu tūlīt pamet savu mīļāko un dodies man līdzi reisā…

—    Un kas tad ir?

—   Nekas! Viss iet kā pa diedziņu. Pēc likuma tu esi mana vienīgā mantiniece. Turklāt tava māte ir parakstījusi vekseļus par divsimt tūkstošiem franku.

Lanneks bija baismīgi mierīgs, un Matildei kļuva bail.

—   Es tev teicu—sēdi! Mēs vēl neesam beiguši! Nebaidies! Es tev pat nesitīšu.

Viņa acis bija samiegušās šaurās spraudziņās un skatiens kļuvis nekustīgs.

—   Es gribētu zināt vienu — kas tev sastāstījis šīs pasakas?

—   Tas nav iespējams!

—   Tomēr tev to vajadzēs pateikt! Varbūt tu mani līdz šim turēji par muļķi, taču es tevi brīdinu…

—    Atdod, lūdzu, manas kajītes atslēgu!

—    Kas tev sastāstījis šīs muļķības? Atzīsties — tā ir tava māte?

—    Mana māte nav sliktāka par tavējo, jo vairāk tāpēc, ka viņai nevajag sūtīt sešsimt frankus mēnesī!

Lanneks ne acu nepamirkšķināja, lēnām piecēlās, piegāja pie kajītes durvīm un tās atslēdza.

Bet tagad sarunas turpinājumu gribēja Matilde. Viņa palika uz vietas, it kā nebūtu sapratusi, ko nozīmē vīra žests. Viņš pat nenicināja Matildi. Viņa bija dzimusi Pitāra, un tas ir viss! Lanneks vienkārši bija kļūdījies!

—   Ej gulēt!

Pie durvīm klauvēja. Kāda balss koridorā sauca:

—    Kapteini

—    Kas ir?

—   Radiogramma,— Langluā aiz durvīm nedroši atbildēja.

Lanneks pagrieza slēdzenē atslēgu, ieraudzīja radista satraukto

seju un paņēma pasniegto papīra lapiņu.

"SOS. Ejam bojā 60° 42'platuma, garumgrādi…”

Atrisinājums nāca tik negaidīti, ka Lannekam uzreiz kļuva viegli. Sievu viņš vairs neievēroja. Vienā acumirklī Matilde viņam vairs neeksistēja. Toties viņš paskatījās kompasā, kas bija piestiprināts pie kajītes griestiem, lai no lejas varētu sekot kuģa kursam, un no jauna pētīja telegrammu.

—    “Frantsoise”… Kas tas ir par kuģi?

—   Kāds Fekānas zvejas traleris. Uzkuģadivdesmit astoņi cilvēki.

—    Sīkāku ziņu nav?

—    Viņi uzskrējuši kaut kam virsū; liekas, ka tas ir kāds vraks.

Lanncks lēni, gandrīz pa balsieniem lasīja:

—    “5°30"15'rietumu garuma…”

—   Ej un klausies tālāk! — viņš pavēlēja Langluā.

—   Atvainojiet! Kas notiek? — Matilde iejaucās.

Langluā brīdi vilcinājās, nezinādams, vai palikt un atbildēt vai izpildīt kapteiņa pavēli.

—   Lasies! — Lanneks ierēcās.

Pēc tam pagriezās pret sievu — viņa seja bija ieguvusi stingru, apņēmīgu un gandrīz vai mierīgu izteiksmi.

—   Kas notiek? Divdesmit astoņiem cilvēkiem, kuriem nav nekādas daļas gar Pitāriem, draud bojāeja!

To pateicis, Lanneks devās uz izeju, paķēra no pakaramā lietusmēteli un aizsargcepuri un, tos uzģērbis, metās lipīgajā tumsā, kas bija pārņēmusi klāju. Šūpošanās dēļ viņam vajadzēja iet sāniski. Kad kapteinis uzkāpa uz tiltiņa, seja un rokas viņam jau bija slapjas.

Tumsā Lanneks uzreiz nepamanīja Muanāru, taču kompasmāj iņas spuldzes blāvajā gaismā saskatīja stūrmaņa seju. Matrozis, sakodis zobus, saspringti raudzījās uz priekšu. Bet jūrā varēja saskatīt vienīgi bālganos viļņus, kas vāliem vēlās cits aiz cita līdz pašam apvārsnim.

No tumsas iznira kāds stāvs.

—   Nu ko? — bija dzirdama Muanāra balss.

—   Dodamies turp!

—    Tas ir trīdesmit divas jūdzes tālu. Varbūt citi tvaikoņi būs paspējuši.

—    Doties palīgā grimstošam kuģim — tas ir katastrofas vietai vistuvāk esošā kuģa pienākums.

—   Vai tas nav tas “Frantsoise”, kas pieder Žalī?

—   Jā, viņš pats arī komandē.

Iegājis sardzes telpā, Lanneks vispirms izdzēra lielu glāzi degvīna, pēc tam, apbruņojies ar zīmuli un transportieri, iezīmēja kursu līdz bojā ejošajam tralerim.

—   Desmit grādus pa kreisi! — viņš kliedza pa atvērtajām durvīm.

Ko viņa sieva bija gribējusi pateikt? Ko nozīmēja pasaciņa par

kuģa pārdošanu Amerikā?

Lanneks ar nesatricināmu izskatu atgriezās blakus stūrmanim un Muanāram. Vecākais palīgs bija nopietns un uzreiz neuzdrošinājās sākt runāt.

—   Mums atlikušas tikai četras dienas.

Tas bija tiesa. Tā bija noteikts līgumā. “Deviņiem pērkoniem” bija jānokļūst Reikjavikā četru dienu laikā. Pretējā gadījumā nāktos maksāt fraktētājiem zaudējumu atlīdzību par katru nokavēto dienu.

—    Es pazinu Žalī, kad viņš brauca par kapteini pie Bonda, — Lanneks teica. —Es pat biju viņa vecākais palīgs.

Toreiz viņi bija daudz jaunāki. Viņiem nebija ne kuģu, ne sievu!

Lanneks līkumodams aizkļuva līdz radiokabīnei, un, kad viņš tajā iegāja, no viņa straumēm lija ūdens.

—    Vai ir kādas ziņas?

Langluā deva zīmi apklust. Uzlicis austiņas, viņš kaut ko rakstīja, grozīja aparāta slēdžus un savukārt noraidīja ziņojumus.

—   Kas īsti ar viņiem atgadījies? Kurā vietā viņi atrodas?

Atkal klusums. Beidzot Langluā, nepārtraucis uztveršanu, uzrakstīja uz papīra strēmeles:

“Frantsoise” zaudējis vadāmību. Viņi ziņo par astoņus metrus augstiem viļņiem, nulles redzamība. Mēs esam pirmie, kas atsauku-

v tr

sies.

Vēl viens skrējiens uz tiltiņu.

—   Mašīnām pilnu jaudu! — Lanneks komandēja.

Viņiem bija vajadzīgas četras stundas, lai sasniegtu bojā ejošo zvejas traleri. Kurss bija nelāgs. Vējš un viļņi visu laiku grieza “Deviņus pērkonus” ar bortu pret viļņiem.

Lanneks atkal ieslēdzās kopā ar Langluā. Radists steigā uzrakstīja:

“Kuģis vairs nav vadāms. Bocmanis pazudis, droši vien vilnis noskalojis…”

“Deviņu pērkonu” skārda apšuvums drebēja, jo no mašīnām tika izspiests viss, ko tās spēja.

—   Tu viņus brīdināji, ka mēs ejam palīgā?

Langluā drūmi pamāja, sarauca uzacis un atkal sāka grozīt slēdžus.

—   Nu un?

Klusums. Abi sastinga. Langluā pirksti joprojām atradāsuztelegrāfa atslēgas.

—    Vairāk nav nekas?

Radists neatbildēja. Aparātā sprēgāja zilganas dzirksteles.

—Es visu laiku izsaucu,—čukstēja Pols.—Es taču esmu uz viņu viļņu garuma…

—    Klusē?

—   Pagaidiet…

Langluā sāka pierakstīt. Bet tā bija radiogramma no kāda cita kuģa, kas atradās daudz tālāk no nelaimes vietas nekā “Deviņi pērkoni”. Tas ziņoja, ka nemaina savu kursu.

—    "Frantsoise” neatbild?

—     Vai jūs zināt, kas noticis? — Langluā kliedza, jo nebija noņēmis austiņas un nedzirdēja pats savu balsi. — Man tas ienāca prātā, jo pazīstu šāda tipa kuģus. Tam radiokabīne atrodas aiz dūmeņa un droši vien ir aizskalota.

Aiz iluminatoriem bija vienīgi tumsa, un debesis bija vēl melnākas nekā jūra.

—   Nepārtrauc uztveršanu! Raidi, ka mēs nākam!

Lanncks atgriezās uz tiltiņa, apžilbis no tumsas, kas kā siena slējās aiz radiokabīnes durvīm.

—    Apklusa! — viņš Muanāram izdvesa.

Pagriezis galvu, viņš ievēroja tumsā gaišu plankumu un pazina sievu, kas stāvēja, iespiedusies kaktā — tā bija vieglāk pretoties šūpošanai.

VIII

Jau ceturtdaļstundu Lanncks nekustēdamies vērīgi skatījās jūrā, kas bangojās arvien spēcīgāk. Tiltiņš grima tumsā, tikai kompasmājiņas spuldze tik tikko apgaismoja stūrmaņa rokas. Viļņu skaļā dunoņa nomāca visas citas skaņas, un drizāk ar sesto maņu varēja nojaust, ka līdzās ir cilvēki.

Lannekam vistuvāk atradās bocmanis — viņš smēķēja pīpi, un dūmi reizēm sasniedza kapteini. Nedaudz tālāk garš un kalsns stāvēja mesjē Zils.

Muanārs karšu telpā aprēķināja visīsāko kursu līdz “Frantsoise”.

Kuģi šūpoja tik stipri, ka tas te ar vienu, te otru bortu smēla ūdeni un reizēm pret stūresmājas loga rūtīm gāzās putu ūdenskritumi. Negaidot Lannekam likās, ka viņu kāds sauc. Viņš uzmanīgi ieklausījās, bet aizritēja vēl dažas sekundes, pirms no tumsas iznira radista stāvs.

—   Kaptcin! Nāciet ātri…

Langluā bija izskrējis uz klāja, nepaguvis uzģērbt lietusmēteli, un tagad smieklīgi ierāva galvu plecos zem ledaino šļakatu brāzmām.

Kad Lanncks nokļuva līdz viņam, Pols vaicāja:

—   Jūs taču saprotat vāciski, vai ne? Kāds kuģis “Seeteufel” jau piecas minūtes ar mani sarunājas, bet es neko nesaprotu.

Spilgti apgaismotajā kabīnē bija silts, un Lanneks, apsēzdamies pie rācijas un uzlikdams austiņas, ar acs kaktiņu pamanīja Matildi, kas bija iekārtojusies vienīgajā atzveltnes krēslā telpas dziļumā. Viņš

tikpat kā nepievērsa viņai uzmanību, vienīgi savilka lūpas ironiskā smīnā. Ir nu gan atradusi sev drošu vietiņu! Nekas — lai jau sēž vien!

—   Es neko nedzirdu! — pagriezies pret Langluā, viņš teica.

—     Pagaidiet! Viņi radiogrammu atkārto ik pēc trim četrām minūtēm, Tā sākas apmēram tā: “Wir kцnnen nicht…” *

Tagad, kad durvis bija aizvērtas, visur—gan kabīnē, gan bezgalīgajā pasaulē, kas tagad bijaietilpinātaradioaustiņās,—valdījaklusums. Lanneks nesatricināmi raudzījās uz priekšu, un neviens neņemtos pateikt, par ko viņš domā. Langluā, kura vietā kapteinis bija apsēdies, stāvēja kājās un grozīja kādu slēdzi.

Pēkšņi Matilde un radists, kaut ari viņi bija bez austiņām, skaidri sadzirdēja kādu klikšķi un ieraudzīja, ka Lanneka acis saspringst uzmanībā. Radio ierunājās. No kaut kurienes skanēja cilvēka balss. Kapteinis, saraucis pieri un uzacis, pūlējās saklausīt vārdus, un viņa roka automātiski pierakstīja:

“Mēs atrodamies piecas vai sešas jūdzes no “Frantsoise”, bet mums visi tikli ir jūrā, kura kļūst aizvien nemierīgāka. Mēs nevaram tikt ne no vietas. Kāda pa pusei nogrimusi laiva nupat aizķēra mūsu kuģa priekšgalu, liekas, ka cilvēku tajā nav.”

Runātājs trīs četras reizes atkārtoja tekstu. Viņam bija piesmakusi balss un rejošs tonis, it kā šis nezināmais cilvēks no “Seeteufel” būtu niknu dusmu pārņemts.

Lanneks piecēlās un atdeva vietu Langluā, kas vispirms pārliecinājās, vai viņu neizsauc uz kāda cita viļņu garuma.

—   īsi pirms tam es uztvēnj kāda angļu kuģa radiosignālus, bet vēl neesmu paspējis pārbaudīt tos kodu grāmatā.

Nenoņemot austiņas, Langluā pievilka sev klāt biezu, nobružātu sējumu un sāka to drudžaini šķirstīt.

—   Te tas ir. “Glynn”. Pusotra tūkštoša tonnu.

—    Kur tas ir?

—   Es izsaucu.

Skanēja sprakšķi, un lēca dzirksteles. Lanneks stāvēja, atspiedies pret durvīm, un centās neskatīties uz sievu, tomēr skaidri iztēlojās, cik viņai izmocīta seja.

Langluā ēterā meklēja angļu tvaikoni, kurš atradās kaut kur netālu.

—   Neatbild?

Radists sāka pierakstīt, pareizāk, zīmēt punktus un svītras.

—   Man atbild kāds norvēģu kuģis “Flynderbord”, kapteinis — Rasmuscns. Tagad tas atrodas nedaudz jūdžu attālumā uz dienvidiem

* Mēs nevaram (vācu vai).

no Farēru salām. Tas iet ar sešu mezglu ātrumu stundā un nonāks nelaimes vietā ne ātrāk kā pēc desmit stundām.

Kamēr Langluā atkal mēģināja sazināties ar “Glynn”, Lanncks izgāja uz klāja un, cīnoties ar vēja brāzmām, devās uz komandtiltiņu. Vairs nevarēja izšķirt, vai ūdens gāžas kuģim virsū no debesim vai no jūras. Jo tuvāk kuģis nāca Papa sēklim, vienam no pašiem viltīgākajiem Ziemeļatlantijā, jo okeāns vairāk trakoja, un Lannekam vajadzēja turēties pie margām.

Kad viņš uzkāpa uz tiltiņa, Muanārs joprojām atradās savā vietā un klusēdams pagriezās pret viņu.

—    Ieskaitot mūs, šejienes ūdeņos ir kādi četri vai picci kuģi, — kapteinis paziņoja.—Vistuvāk ir kāds vācu zvejas traleris, bet tam visi tikli jūrā.

Gan Lanneks, gan Muanārs labi zināja, ko tas nozīmē: tikli — tie maksā labu naudiņu — gluži kā enkurs notur traleri uz vietas, un, lai tos izceltu, vajadzīgas daudzas stundas.

—   Vācieši apgalvo, ka redzējuši peldam garām kādu tukšu kuģa laivu. Tagad Pols mēģina sazināties ar angļu kuģi.

Lanneks apslaucīja seju un rokas, paķēra kal vadoša pudeli, iedzēra tieši no kakliņa, tad pasniedza to Muanāram un bocmanim.

—    Mēs nokavēsim, — Muanārs paziņoja. Tāds viņam bija raksturs: vienmēr darīt visu, kā pienākas,—godīgi, pat pedantiski, bet bez entuziasma un it kā neticot panākumiem. Visapkārt joprojām nekas nebija redzams. Pie apvār šņa nevienas uguntiņas, un Lanneks ar žestu pavēlēja ik pa brīdim ieslēgt sirēnu. Viņš nespēja ilgi nostāvēt uz vietas un, paraudzījies kompasā, atgriezās pie Langluā, kas, ieraugotkapteini, satrūkās, jo sarunājās ar Matildi.

—   Nu, ko “Glynn'’?

—   Vairs neatbild.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka tas atrodas tuvumā? •

—   Pilnīgi pārliecināts.

—    “Frantsoise” arvien vēl klusē?

Mirkli vēlāk Lanneks atkal nostājās blakus Muanāram un klusā balsī pavēstīja: — “Glynn" ir izkūpējis!

Viņi saprata viens otru no pusvārda. Angļu kuģis, nevēlēdamies zaudēt laiku zvejas tralera meklējumos, nolēmis vienkārši neatbildēt

—    tas vienmēr varēja attaisnoties, kā iemeslu minot bojātu rāciju.

—   Ko tava sieva? — Muanārs jautāja.

—   Ko — mana sieva?

—   Neko.

Protams, Matildei bija slikti. Viņa bija kļuvusi zaļa no bailēm. Lannckam būtu vieglāk, ja viņa būtu atradusi patvērumu kautkurcitur, nevis Langluā kabīnē. Tas bija pārāk mokoši—ikreiz tajā ieejot, pītajā atzveltnes krēslā ieraudzīt sievu un sajust viņas aizdomu pilno skatienu.

Viņš beidzot bija sapratis! Tās bija šīs neskaidrās, bet neatlaidīgās aizdomas, ko viņš lasīja sievas skatienā un kas nedeva viņam mieru kopš pašas Hamburgas un pat Ruānas.

Viņš noliecās un ieraudzīja, ka uz priekšējā baka matrožu bariņš tumsā pūlas kaut ko saskatīt.

—                 “Frantsoise” ļaudis nebūs varējuši sameistarot pagaidu stūri,

—    Lanneks konstatēja.

Kaut gan tādā vētrā uzlikt pagaidu stūri, kas ļautu turēties ar priekšgalu pret vilni, bija gandrīz neiespējami.

—    Vai viņš jau sen iegādājies kuģi?

—   Pinns četriem gadiem. Kad es pēdējo reizi biju aizbraucis uz Fekānu, viņš kuģi tikko bija nopircis.

Žalī bija vai nu piecu, vai sešu bērnu tēvs. Lanneks lieliski atcerējās jociņus šajā sakarā. Viņš atcerējās ari, ka tieši bērnu dēļ Žalī vienu brīdi bija mēģinājis izklapatot sev loča vai ostas kapteiņa vietu. Taču viņam, cilvēkam bez sakariem, bija pārāk ilgi jāgaida un tagad…

—    Vai tu neko neredzi?

Abi vīrieši ilgi skatījās kādā punktā pie apvāršņa, kur Lannckam likās, ka ir pamanījis uguni, taču kapteinis, redzams, maldījās.

—   Redzēt es neko neredzu, bet kaut ko dzirdu gan, — Muanārs saīdzis burkšķēja.

Viņi to bija izdzirdējuši vienlaicīgi. Kāda trose bija pārtrūkusi, un pie katras kuģa šūpošanās kaut kas smags ripoja no viena borta pie otra.

—    Bocman! Nokāp ar dažiem cilvēkiem kravas telpā!

*       — Vai varu iedzert vēl kādu malku? — bocmanim arī nebija priecīgi ap dūšu.

—   Tu esi aprēķinājis novirzi? — kapteinis jautāja Muanāram. — Jābūt vismaz astoņiem grādiem…

—    Mēs neko neatradīsim.

—    Un ko tālāk?

Vai tiešām arī Muanārs šaubījās, vai vērts meklēt “Frantsoise”1

—   Neko! Es jautāju tāpat vien.

Stūrmanis, acis kompasam pievērsis, bez mitas grozīja stūri, lai, par spīti lielajiem viļņiem, kas šķērsām gāzās kuģim pāri, nezaudētu kursu.

Vēl bija jaciņās divas stundas, varbūt pat vairāk, un Lanncks nekustīgi stāvēja tiltiņa kaktā, piespiedis seju rūtij. Pēkšņi viņš juta, ka aiz muguras kāds stāv. Aizkaitināts viņš pagriezās un ieraudzīja Fekampuā ar kūpošu krūzi rokā.

—    Vai neesat redzējis kundzi?

—   Lai viņa iet pie velna, tā kundze, vai saprati?

Visi noņēmās tikai ar viņa sievu, pat tas lops Kampuā! Stiepj viņai buljona krūzi, kaut neviens viņam to nav lūdzis!

—   Viņa ir pie Langluā, — bridi klusējis, Lanneks izlaboja teikto.

Iztēlē viņš skatīja abas baltās Fekānas klintis, kazino uz dambja,

un tad tādā kā lentē atmiņā viņam atausa Rivabella, kur viņa sievasmātei piederēja kotedža.

Kā gan viņš bija varējis tur izturēt savu medusmēnesi? Uzcirtis baltas flaneļa auduma bikses, uz krūtīm izgrieztā kreklā, virvju sandalēm kājās ik ritu kopā ar visu ģimeni viņš devās uz pludmali un sēdēja zem sārti svītrota saulessarga.

Viņš bija pat iemācījis peldēt savu svaini — sievieti ar savītušām krūtīm un kaulainiem gurniem.

—   Muanār!

Tumsā neredzamais Muanārs pienāca soli tuvāk.

—   Nokāp lejā un paskaties, ko viņi tur dara!

Lanneks uzmanīgi ieklausījās kravas telpas trokšņos un sajuta nemieru. Laikam vaļā bija pasprucis kāds pārāk liels daikts un to vajadzēja par katru cenu nostiprināt.

Tādas lietas viņam nebija svešas. Reiz, kad viņš vēl bija tikai stūrmanis, viņiem Baltijas jūrā izkustējās vīna mucas un sāka ripot pa klāju kā trakas, apdraudot matrožus. Viņi kliegdami muka uz visām pusēm. Vienam sašķaidīja kāju…

—   Žil! Ieskaties pie Langluā! Vai — labāk ne! Paliec tepat! Es pats aiziešu…

Lanneks atrāva durvis un ar skatienu meklēja sievu. Matilde arvien vēl sēdēja krēslā, taču bija noliekusies pār spaini un vēma. Radists noņēmās ar aparātu.

—    Kas jauns?

—   Fekānas osta pa rāciju pieprasa sīkākus paskaidrojumus. Žalī sievai ir paziņots, un viņa atrodas pie uztvērēja…

—    Ko “Glytm”?

—   Izliekas nedzirdam.

—    Un norvēģis?

—   Lūdz mūs paziņot — veiksmes gadījumā tas turpinās iepriekšējo kursu.

Ar svītrām un punktiem bija pierakstīts jau pilns bloknots. Lanneks paskatījās uz sievu, kas žagojās un šķita viņu neredzam. Uz galda blakus Langluā instrumentiem neaizskarta dzisa krūze ar buljonu.

—    Turpini raidīt mūsu atrašanās koordinātes… Katram gadījumam… Viņu raidītājs ir bojāts, bet varbūt viņu rīcībā ir uztvērējs…

Vajadzēja gaidīt. Atgriežoties uz tiltiņa, Lannekam cits nekas neatlika kā raudzīties taisni uz priekšu. Viņš dzirdēja, kā aizcērtas durvis kravas telpā, un pēc brīža Muanārs atgriezās savā vietā.

—    MUū sašķaidīts pirksts. Es viņu noguldīju savā kajītē.

—    Milū? Kurš tas ir?

—   Mūsu matrozis. Tāds garš, kalsns un stostās. Trīs vagonu asis bija izkustējušās. Mēs kaut kā tās nostiprinājām.

Kas būtu varējis Matildei iestāstīt, ka viņš grib pārdot kuģi Amerikā un apmesties tur uz dzīvi? Par to bija gan jāsmejas, gan jāraud. Un tomēr Lanneksjuta, ka sieva runājusi no sirds. Kāds patiesi bija izgudrojis šīs blēņas. Taču ar kādu mērķi?

—    Vai tu neko neredzi?

Lannekam likās, ka pamanījis zaļu uguntiņu. Vēl stundas ceturksni viņi šaubījās, bet pēkšņi uguns kļuva skaidri redzama, un Lanncks metās uz radiokabīni.

—    Sazinies ar kuģi, kas mums priekšā, — kas viņi ir?

Sprakšķi. Dzirksteles. Matilde atzveltnes krēslā bija aizvērusi

acis.

—    Viņi atbild?

—    Pagaidām ne.

Matilde pavēra plakstiņus un paraudzījās uz Lanneku, taču viņas seja, izņemot bezgalīgu nogurumu, nepauda neko.

Vēl mazliet, un Lanncks iežēlojies būtu sievu aiznesis uz viņas kajīti, bet šajā mirklī ierunājās radio.

—    Tas ir vācietis. Gribat paklausīties?

“Seeteufel” bija viņus ievērojis. Tajā pašā rejošajā tonī kuģa radists kliedza mikrofonā, lai “Deviņi pērkoni” paejot sānis vismaz par pusotru jūdzi, citādi saplēsīšot viņiem tīklus.

Zaļa uguns, tad balta — tas bija viss, ko viņiem izdevās saskatīt no vācu tralera, kura melnais korpuss tumsā nebija pat nojaušams.

—   Liec, lai visi sakāpj uz klāja! — Lanncks Muanāram pavēlēja, nostādamies savā vietā. — Simt franku tam, kurš pirmais pamanīs " Frantsoise”!

Viņš piebāza pīpi, iedzēra malku kalvadosa un pārliecinājās, vai stūrmanis pie stūres nesnauž.

“Devīgi pērkoni” pašlaik atradās tieši Papa sēkļa centrā un kuru katru bridi varēja uzskriet virsū grimstošajam "Frantsoise”. Dzēlīgais aukstums pieņēmās, Lannckambija samirkuši zābaki, un viņam arvien stiprāk sāpēja kakls.

Par ēšanu neviens nedomāja, gluži otrādi — visi tik centīgi ķērās pie kalvadosa pudeles, ka Kampuā bija jāskrien pēc citas.

Laiku pa laikam uztvērējā varēja dzirdēt sprakšķus, un Lanneks iztēlojās staciju Fckānā — Žalī sievu kādā kaktā, bez šaubām, kopā ar savu pirmdzimto, gadus sešpadsmit vecu zēnu. Netālu no radiostacijas atradās Leona kafejnīca, kurā, lai pasēdētu siltumā un ieelpotu ar degvīnu atšķaidītas kafijas aromātu, parasti sapulcējās siļķu un mencu zvejnieki.

Pašlaik kafejnīcā droši vien bez mitas vērās ciet un vaļā durvis. Visiem gribējās dzirdēt jaunumus. Sapulcējušies visi kā viens zināja Papa sēkli un tā bangas, un lielākā daļa pazina Lanneku. Droši vien viņiem jau bija paziņots, ka viņš atrodas turienes ūdeņos.

Uz kuģa valdīja klusums. Visur vīdēja matrožu nekustīgie stāvi, visu acis urbās tumsā — cerībā saskatīt tajā kādu tumšāku vai gaišāku punktu.

—   Sirēnu! — Lanneks nokomandēja.

Vai tā bija atbalss? Jau pēc pirmajiem kaucieniem likās, ka viņi dzird atbildes signālu, kaut neviens nevarēja pateikt, no kādas izplatījuma puses skaņa nāca.

—    Meklējiet vairāk uz ziemeļiem! — mikrofonā auroja “Seeteufel” radists.

Viņi meklēja visur — ziemeļos un dienvidos, austrumos un rietumos, gandrīz vai aizķerot vācu kuģa tīklus, kuriem bija piegājuši pārāktuvu. “Frantsoise” vajadzētu būt kaut kur tepat. Brīžiem viņiem likās, ka tā sirēna dzirdama ļoti skaidri. “Deviņi pērkoni” devās gan uz vienu, gan otru pusi, bet, neko neatrodot, nekavējoties griezās atpakaļ.

—   Izšauj raķeti!

Muanārs piesardzīgi izpildīja pavēli — viņš nebija aizmirsis, kā tāda pati raķete bija sprāgusi kāda viņa leitnanta rokās. Uzliesmojums debesīs bija blāvs—gaiss bija par daudz mitrs, bet dažus mirkļus vēl āk borta labajā pusē viņi pamanīja atbildes zibsni. Mašīnas sāka darboties lēnāk. Lanneks pats nostājās pie stūres un, pamanījis sev aiz muguras Matildi, uzrēca viņai:

—   Vācies gulēt!

Viņš nepārbaudīja, vai sieva bija paklausījusi viņa pavēlei. Cieši iekodis pīpi zobos, galvu noliecis uz priekšu, viņš saspringti raudzījās tumsā.

—   Sirēnu!

Sirēna ilgi skanēja gaisā, it kā jau iepriekš vēstot par triumfu. Šoreiz tai atbildēja nevis atbalss, bet gan otrs kuģis.

—   Muanār, vai tu dzirdēji?

—     Vēl ceturtdaļrumba pa kreisi! — gandrīz falsetā spiedza Muanārs, jo dārdoņa viņiem neļāva saklausīt pašiem sevi.

Pēkšņi no miglas iznira melna masa, uzradusies tik tuvu kuģim, ka, lai izvairītos no sadursmes, vajadzēja spēji pagriezt stūres ratu. “Deviņi pērkoni”pagāja garām “Frantsoise" mazāk nekā kabeļtauvas attālumā. Viļņi dažubrīd satuvināja abus kuģus tik cieši, ka bija jābaidās no sadursmes.

—   Tu kādu pamanīji?

—   Nē. Zvejas traleris gandrīz apgāzies uz sāniem.

—   Vai nolaist laivu jūrā?

Klusums. Ikviens saprata, ko tas nozīmē tumšā naktī un septiņus vai astoņus metrus augstos viļņos. Lanncks arī pats tūlīt atteicās no savas iedomas.

—    Padod gaismas signālus! Saki, ka mēs mēģināsim piekļūt viņiem pie kreisā borta un pasviest tauvu.

Neraugoties ne uz ko, viņš vēl pamanījās piebāzt un aizdedzināt pīpi, paskatīties uz sievu un pavēlēt viņai:

—   Ej gulēt, deviņi pērkoni!

Matilde nepakustējās. Viņa stāvēja, piespiedusies pie starpsienas, kurla pret visu, gluži kā mēnessērdzīga.

—   Tauva sagatavota? — Lanneks jautāja komandai uz klāja.

—   Gatavs!

Lanneks tik spēji sagrieza kuģi, ka ūdens pārgāzās tam pāri. Taču vēl drausmīgāk bija tas, ka cauri viļņu dārdoņai viņiem visiem likās, ka dzirdami ļaužu kliedzieni. Katrs zināja, ka tas ir pilnīgi iespējams —jūrā cilvēka baiss skan tālu. Viņi iztēlojās “Frantsoise” ļaudis, kas kā hipnotizēti veras “Deviņu pērkonu” ugunīs.

—   Uzmanību!

Lanneks bija tik cieši sakodis zobus, ka tie atstāja pēdas pīpes kātā. Viņš gribēja paiet garām tik tuvu, lai gandrīz skartu otru kuģi. Tas nozīmēja, ka stūre jātur no visa spēka, jo jebkuru bridi vilnis varēja triekt kuģi pret bojā ejošo traleri.

“Frantsoise” arvien redzamāks pacēlās no tumsas. Bija skaidri redzams, ka tas bīstami nosvēries uz sāniem. Kuģa priekšgalā jau varēja saskatīt cilvēku stāvus. Kāds matrozis pamanīja, ka tralerim nav dūmeņa.

—   Padot velkoņa tauvu!

—   Padot velkoņa tauvu! — Muanārs atkārtoja.

—    Velkoņa tauvu, — mesjē Žila balss atbalsoja.

Atkal klusums. Tauva nebija sasniegusi zvejas kuģa klāju, un vajadzēja to mest vēlreiz.

Lanneks atkārtoja manevru vienu, otru, trešo reizi. Šķita, ka “Frantsoise” aizvien vairāk nosveras uz labo bortu. Šaurais traleris izmisīgi mētājās viļņu galotnēs.

—   Padot tauvu!

Negaisa dārdoņā, likās, pilnīgi visi izdzirdēja dziļo nopūtu, ko viņi izdvesa. Tauvas gals bija nokritis uz klāja.

—   Pilnā gaitā atpakaļ! — Lanneks rēca.

Tagad balsis uz “Frantsoise” vairs nelikās dzirdes apmāns. Tās bija skaidri saklausāmas. Varēja pat izšķirt atsevišķus vārdus un pavēles.

—   Nu, vai ir?

Lanneks vēlreiz pagriezās un uzmeta naidīgu skatienu aizvien vēl nekustīgi stāvošajai Matildei.

—   Lēnām uz priekšu!

Tērauda tauva nostiepās, taču “Deviņi pērkoni” nepaguva pavirzīties ne simt metru, kad tauva ar šāvienam līdzīgu troksni pārtrūka.

Neatlika nekas cits kā gaidīt līdz rītausmai. Ar signālluktura palīdzību viņi jautāja “Frantsoise” :

“Vai jūs varat noturēties dažas stundas?”

Atbilde: “Mēģināsim.”

“Vai jūs pazaudējāt laivu?”

“Nolaidām jūrā laivu ar sešiem cilvēkiem.”

“Droši vien tā apgāzusies, jo atrasta tukša. Kas ir ar radistu?” “Aizskalots kopā ar kabīni un dūmeni.”

“Vai kuģim ir sūce?”

“Neliela. Mēģiniet brīdināt manu sievu Fekānā.”

“Viņa jau ir radiostacijā.”

Katrs vārds, pārraidīts ar luktura palīdzību, prasīja laiku, nemaz nerunājot par kļūdām, kas neizbēgami iezagās gaismas signālu valodā. Langluā kabīnē Lanneks diktēja:

—   “Deviņi pērkoni” Fekānas radiostacijai. Esam blakus “Frantsoise” un rītausmā ceram to izglābt.

—   Vai komanda pilnā sastāvā? —jautāja Langluā, nepārtraucot darboties ar atslēgu.

—   Nē, muļķi tāds!

—    Ko vēl pateikt?

—   Neko!

Droši vien, sekojot Žalī kundzei, ostā bija sanākušas arī citas Fckānas iedzīvotājas un pašlaik apstāja turienes radistu ar jautājumiem.

—    Drīz viņas uzzinās patiesību!

Visi jaudis uz kuģa neaizvēra ne acu. Pietiktu ar vienu vienīgu viļņa brāzienu — un cilvēki uz "Frantsoisc” sastaptos vaigu vaigā ar nāvi.

—     Vai tu beidzot iesi gulēt vai ne? — iekliedzās Lanncks, pieiedams sievai cieši klāt.

Lai cik nikns viņš pašlaik bija uz viņu, tomēr viņš nespēja apspiest sevī žēlumu — Matilde izskatījās tik nožēlojama un sagumusi. Viņš lasīja sievas acīs kaut ko līdzīgu apbrīnai, tādu kā lielu vēlēšanos pakļauties.

—    Kampuā! Aizved manu sievu gulēt!

Viņš tik tikko varēja noturēties kājās — palēninātās gaitas dēļ kuģis tik neganti zvalstījās, ka ap pulksten diviem no rīta piecus vīrus atkal vajadzēja sūtīt uz kravas telpu, jo šoreiz no savas vietas bija pasprukuši vaļā vagoņu riteņi.

Laiku pa laikam Lanncks izvilka no kabatas savu pulksteni. Gaisma sāka aust ap pusastoņiem. Viņi gan attālinājās, gan tuvojās “Frantsoise”. Abi kuģi pat mēģināja mazliet saiunāties.

“Jūs arvien vēl turaties?”

“Vīri nepārtraukti cits citu nomaina pie sūkņa. Piesardzības dēļ esam apdzēsuši uguni kurtuvē.”

Lai ncuzsprāgtu katli, ja ūdens ieplūstu mašīntelpā! Reizumis “Deviņu pērkonu” kurinātāji uz īsu brīdi izspruka uz klāja un ar muti kāri tvēra ūdens pilienu piesātināto gaisu.

Riņķojot reizes desmit, viņi pamanīja ‘'Seeteufcl'’, un ikreiz Langluā sauca kapteini, jo vācu radists savā rupjajā adjutanta balsī neatlaidīgi vaicāja par jaunām ziņām un pieprasīja nesabojāt viņiem tīklus.

IX

Par jaunas dienas sākšanos uz kuģa “Deviņi pērkoni” vēstīja ierastais rituāls — melnas kafijas izdalīšana, ko matrožiem lēja ceturtdaļlitra skārda krūzēs. Kampuā, kas tagad bija kļuvis līdzīgs rēgam, fajansa kiūzēs kafiju pasniedza vienīgi virsniekiem.

—  Paņem pudeli ruma un laid visiem apkārt! —Lanneks izrīkoja, drūmi paskatījies bālējošajās debesīs.

Griezīgo aukstumu piedevām vēl pastiprināja mitrums. Bija daudz aukstāks nekā naktī. Acis aiz noguruma visiem bija sasarkušas. Jūra nebija kļuvusi mierīgāka — gluži otrādi, un, jo vairāk pelēkā rīta mijkrēslī iezīmējās “Frantsoise”, jo īgnākas kļuva ļaužu sejas.

Bojā ejošā zvejas kuģa izskats bija baigs. Bez dūmeņa un bez stūres mājas tas bija zaudējis kuģa izskatu un īstenībā jau tāds vairs nemaz nebija.

Viļņi, pret kuriem kuģis vairs nevarēja nostāties ar priekšgalu, uz savām mugurām to aiznesa simt divsimt asu tālāk un gāza tik dziļā bezdibenī, ka uz ilgu laiku tas pazuda no acīm.

—   Ko tu par to saki? — sapīcis ieburkšķējās Lanneks, zinot, ka Muanārs atrodas viņam blakus.

—    M-jā, — Muanārs varēja tikai novilkt.

Viņi abi un arī pārējie domāja par vienu un to pašu. Lanneks pats atkal nomainīja stūrmani un vadīja kuģi pretim vrakam tā, lai piekļūtu tam iespējami tuvu un izlemtu, ko var mēģināt darīt.

Matrožiem rokās vēl bija skārda kafijas krūzes. Gaiss smaržoja pēc uzsildīta ruma, bet krūzes nozudakā uz burvja mājienu, tiklīdz viņi ieraudzīja zvejas kuģa ļaudis.

Kuģis bija tā sasvēries uz sāniem, ka stāvēt uz klāja nebija iespējams. Kāds ducis matrožu gulēja vai pa pusei sēdēja, pieķērušies pie tīklu novietņu kastes vai pie vinčas. Visi bija aplikuši glābšanas jostas, kas vērta viņu stāvus kroplīgus, un viņu nekustīgums uzdzina šausmas. Viļņi vēlās pāri bortam, plīsdami pret galvām un pleciem, bet jūrnieki joprojām nekustējās, ar acīm ieurbušies tvaikonī, kas lēnām tuvojās.

Tā viņi bija pārlaiduši nakti un droši vien tagad arī paši secināja, ka izglābt viņus nebūs viegli. Pienāca brīdis, kad abi kuģi atradās nepilnu piecdesmit metru attālumā viens no otra. Bija jau pietiekami gaišs, lai varētu saskatīt to cilvēku baiļu izķēmotās sejas, kuriem varbūt vairs nebūs lemts pamest kuģa atlūzas.

Saraucis uzacis, Lanneks apsvēra, kādu manevru vislabāk izmēģināt, kad pēkšņi ieraudzīja uz zvejas kuģa visā augumā izslejamics kādu stāvu. Jūras bangu radītā trokšņa dēļ viņš pats neko nedzirdēja, taču visiem pārējiem likās, ka līdz viņiem aizskan sildi plosošs kliedziens.

Gara auguma, kalsns, rudmatains kuģapuika piepeši bija uzlēcis kājās un, no šausmām zaudējis galvu, metās viļņos un visiem spēkiem peldēja uz kuģi.

Tikai dažas sekundes bija pagājušas kopš viņa ieniršanas, tomēr viņa seja ikvienam palika atmiņā—viņa pavērtā mute, neprātīgās acis un vējā plandošie mati.

Uz “Frantsoise” palikušie cilvēki aizrāpoja līdz tīklu novietnei, lai paskatītos, kas ar zēnu notiks.

Kāds vilnis viņu uztvēra un nesa tik ilgi, ka daudziem radās cerība, ka tas aiznesīs viņu līdz tvaikonim. Nabags izmisīgi vēzēja rokas. Nekad vēl cilvēks nebija izskatījies tik mazs un bezpalīdzīgs.

Viņš iznira desmit, varbūt piecu metru attālumā no “Deviņiem pērkoniem”. Zēnam pasvieda trīs glābšanas riņķus. Viens no tiem nokrita viņa tuvumā.

Taču viņš nepaspēja tam pieķerties. Cēlās vilnis. Puisēns slīdēja gar kuģa pakaļgalu, iekļuva virpulī un tika atsviests sānis, un Lanneks tikai bezspēcīgi žņaudzīja stūri.

Jungām vairs nebija iespējams palīdzēt. Laivu ūdenī nevarēja nolaist — tā tūlīt apgāztos.

—   Lūk, tur tas garais, kas stāv pie dūmeņa pamatnes un paslēpj seju rokās, — tas ir viņa tēvs, — kaut kur blakus iebubinājās Fekampuā. — Būs jau kādi divi gadi, kopš viņš vienu dēlu zaudēja Terranovā.

Lanneks pagriezās un blakus Kampuā ieraudzīja Matildi, kura izslējusies stingi raudzījās tukšumā. Viņš nezināja, no kurienes sieva uzradusies, un nevarēja iedomāties, kurā vietā viņa pavadījusi pēdējās stundas. Tāpat kā visiem, viņai bija noņurcīts izskats. Viņas augšlūpu izķēmoja drudža izraisīta pūtīte.

—   Emīl! — viņa sauca.

Lanneks nepakustināja ne ausi. Kārtējo reizi viņš meta līkumu ap tralera vraku, drudžaini meklēdams pašu labāko taktiku.

Matilde drebēja. Viņas kastaņbrūnie mati slapjās šķipsnās nokarājās gar vaigiem.

—   Uzklausi mani, Emīl! Brauksim prom… Man bail!

Lanneks nodrebēja. Nekad viņš nebija dzirdējis izrunājam šos

divus vārdus tādā tonī. Tic viņu ietekmēja tā, it kā tos nebūtu teikusi viņa sieva, bet gan kāda noslēpumaina, necilvēciska balss.

—    Apklusti!

—    Mums jābrauc prom!

Muanārs, kas stāvēja dažu soļu attālumā, pagrieza viņiem muguru. Kampuā pagāja sānis.

—   Tu mani dzirdi? Es negribu mirt! Emīl!

Pa to laiku Lanneks vēroja, kā kuģis, ko joprojām nēsāja viļņi, arvien vairāk sasvērās uz sāniem.

—   Turi muti! — uzsizdams ar kāju pa grīdu, viņš iegaudojās. Vai tiešām arī viņš ļausies panikai? Viņam vairs nebija spēka sev aiz muguras paciest sievas klātbūtni.

—   Vācies prom!

Kļuva vēl ļaunāk. Līdzīgi kuģapuikam, kurš no bailēm bija meties ūdenī, Matilde zaudēja jebkādu kontroli pār sevi un metās pie stūres rata, mēģinot pagriezt to pretējā virzienā un kliedzot:

—     Es pieprasu, lai mēs braucam prom! Es gribu atpakaļ uz Franciju, vai dzirdi? Kuģis ir mans! Tu labi zini, ka mēs aiziesim bojā!

—   Muanār! — Lanneks sauca, pūlēdamies runāt mierīgā balsī.

Muanārs noraudzījās viņos abos un klusēja.

—    Atpestī mani no šīs sievietes! Ieslēdz viņu vienalga kur! — Taču vecākais palīgs nekustējās, bet pa pusei prātu zaudējusī Matilde skaļi kliedza:

—Jūs esat slepkavas! Jā, jūs visi esat slepkavas! Jūs labi zināt, ka mirsim, bet jūs to darāt tīšām!

Matroži uz klāja saausījās.

—    Es gribu, lai mēs braucam prom! Es gribu! Jums nav tiesību!

Redzot savu palīgu nekustamies, Lanneks izlaida stūri no rokām

un sagrāba sievu aiz pleciem.

—    Apklusti! Nāc man līdzi!

—   Es gribu, lai mēs braucam prom!

—   Labi. Mēs tūdaļ brauksim, taču, Dieva dēļ, ciet klusu!

Lanneks bīdīja sievu. Viņa pretojās, skrāpēja viņam seju un rokas.

Viņš nezināja, kur lai viņu liek, beidzot ieveda viņu sardzes telpā un aizbultēja durvis.

Nobālis, ne vārda nerunādams, Lanneks atgriezās pie stūres, kur viņa prombūtnes laikā bija stāvējis Muanārs.

—    Tā tik mums vēl trūka! — viņš nomurmināja, ar skatienu meklēdams grimstošo traleri.

—   Ko darīsim? — Lanneks vērsās pie Muanāra.

Lai ātrāk izbeigtu šīs mokas, viņš bija gatavs nolaist jūrā laivu, taču tas nozīmētu gandrīz drošu nāvi cilvēkiem, kuri tajā iekāptu. Varēja arī, protams, turpināt riņķot ap “Frantsoise”, nogaidot, kamēr okeāns norimst. Taču šajā gadalaikā vētra varēja ilgt astoņas dienas un varbūt pat vēl i lgāk.

Atlika tikai viens — otrreiz mest velkoņa tauvu, kurai, tāpat kā naktī, bija visas izredzes pārtrūkt.

Aiz noguruma blāvām acīm un sagumušiem pleciem uz tiltiņa parādījās Langluā un pārguris izdvesa:

—   Fekāna izsauc ik pēc desmit minūtēm. Es nezinu, ko viņiem atbildēt…

Ari tur bija uzaususi diena. Leons bija atvēris savu kafejnīcu, kur kafijas vārāmajā aparātā guldzēja ūdens un samirkušie zvejnieki smagos zābakos un slapjām mugurām cits pēc cita nāca iekšā.

—                   Sagatavo metamo tauvu! — Lanncks teica Muanāram.

—    Brīdini viņus ar signāllukturi!

—Tu dzirdi?

—    Jā! Atkal…

Jau krietnas piecas minūtes viņi dzirdēja šo troksni. Kravas telpā atkal kaut kas bija izkustējies no vietas, taču vairs nebija laika par to domāt. Līdz ar dienas iestāšanos vējš pieņēmās un okeāns pārklājās putām.

Radists, izlikdamies, ka neko nesaprot, nevainīgu izskatu ar skatienu meklēja Matildi, līdz beidzot pamanīja viņu sardzes telpā. Cieši piespiedusi pieri sardzes telpas loga rūtij, spriežot pēc lūpu kustībām, viņa kliedza:

—    Slepkavas!

Lanncks juta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem. Viņš vēlējās visu izbeigt, cik ātri vien iespējams, jo pats vairs nebija pārliecināts par to, kādu lēmumu pieņems pēc minūtes.

Viņš atradās it kā starp sapņiem un nomodu. Viena viņa prāta daļa sapņoja, bet otra bija pievērsta realitātei, un tagad, pašam neapzinoties, viņš bija spējīgs izjust tās abas.

Viņa skatiens joprojām sekoja „Frantsoise" , un kuģi viņš vadīja ar nesatricināmu aukstasinību. Taču viņa zemapziņu joprojām nodarbināja jautājums: „Kas viņai to varēja pateikt?” Galu galā visā notikušajā bija vainojams tas nezināmais, kas Matildei bija samuldējis, it kā viņš nodomājis pārdot kuģi un neatgriezties Francijā.

Protams, tās bija muļķības! Viņam tāda doma nekad nebija ienākusi prātā! Taču sieva to pati arī nebija izgudrojusi…

Kurš? Vai tik tā nebija tā pati persona, kas viņam bija pareģojusi, ka „Deviņi pērkoni” neatgriezīsies ostā?

Vipš pēc kārtas turēja aizdomās visus cilvēkus ap sevi: Muanāru, mesjē Zilu, Langluā, bocmani, pat Kampuā.

Vai viņš nebija piemirsis arī Pitāru māti un Oskaru Pitāru, kurš…

—   Gatavs! — Muanārs no lejas sauca.

Manevru Lanncks veica ar centimetra precizitāti. Viņš nekustēdamies droši stāvēja, plati iepletis īsās kājas, ar rokām cieši ieķēries stūrē, tikai viņa skatiens bija kļuvis vēl saspringtāks.

—   Lēnām! — viņš deva pavēli mašīnām.

Viņš piegāja “Frantsoise” tik tuvu, kā vēl nekad to nebija darījis. Cilvēkiem uz klāja iesmeldzās sirds un aizrāvās elpa. Viens vēja pūtiens — un bangas mestu abus kuģus vienu pret otru.

Viss, kas notika uz “Frantsoise, tagad bija redzams līdz pēdējam sīkumam.

—    Viņu ir piecpadsmit, — Kampuā saskaitīja. — Bet vajadzētu būt divdesmit astoņiem.

Piecpadsmit cilvēku, kuri gaidīja glābēju tauvu, bet kuri varbūt jau bija zaudējuši cerības. Arī viņi drebēja. Viņi šorīt nebija dabūjuši karstu kafiju, un Lanneks ievēroja, ka viens no viņiem kāri dzēra degvīnu tieši no pudeles kakliņa.

—   Sviediet!

Tauvas gals, nošvīkstēdams kā pātaga, izvija gaisā loku un plakšķēdams nokrita uz kuģa klāja. Vīri, gandrīz vai rāpodami, satvēra mesto tērauda tauvu, vilka un piestiprināja to pie dzelzs āķa.

—   Dievs, palīdzi! — kapteinis Lanneks klusi lūdzās. Tā nebija ne reliģiozitāte, ne māņticība, bet sens jūrnieku paradums, Viņš pagriezās un pārbaudīja, vai velkoņa tauva slīd normāli, un ieraudzīja sievu, kas vēl aizvien bija pieplakusi pie iluminatora.

Gluži vientuļa viņa kliedza sardzes telpā, no kurienes laukā neizlauzās ne skaņa.

—    Uz priekšu, lēnām! — Lanneks sauca runājamā caurulē.

Matiass tur lejā droši vien bija melns no eļļas kvēpiem un ogļu

putekļiem, jo viņš visu nakti bija pavadījis mašīntelpā. Laiku pa laikam viņš tikai uzsūtīja augšā kādu vīru apjautāties par jaunumiem.

Uz tiltiņa kārtējo reizi parādījās radists.

—    Vācietis vēl arvien…

Lanneks nepakustējās. Viņš nevarēja zaudēt laiku. Viņš prātā aplēsa sava kuģa kursu un ātrumu —vajadzēja izvairīties no spēcīgiem rāvieniem, lai tauva vēlreiz nepārtrūktu. Gluži kā izsmieklu šajā brīdī viņš pie horizonta ieraudzīja miglas dēļ gluži tuvu ejam garām kādu pasažieru kuģi, kas devās uz Islandi un pat nenojauta par traģēdiju, kas netālu norisinājās.

—    Samazini vēl gaitu! — Lanneks iekliedza runājamā caurulē.

Traleris, ko vilka “Deviņi pērkoni”, zaudējis stūri, izdarīja tikpat

bezpalīdzīgus pagriezienus kā papīra pūķis, kas kūļājas gaisā, pazaudējis savu asti.

Muanārs atkal uznāca uz tiltiņa un jautājoši pavērās Lannekā.

—   Nē! — kapteinis noliegdams pakratīja galvu.

Tas nebija iespējams! Līdzko tauva izstiepsies, tā tūlīt pārtrūks.

—    Ko darīt?

—   Es nezinu.

Tas bija murgs — redzēt uz klāja piecpadsmit cilvēkus un apzināties, ka tic varbūt nolemti bojāejai, ka viņiem nepaliks nc mazāko cerību izglābties, ja “Deviņi pērkoni” viņus pamestu.

—    Bocmanis viņus vēro binoklī un apgalvo, ka viņi pēc kārtas tempj visus uz kuģa pārpalikušos dzērienus.

—   Jo labāk!

Tauva tajā pašā mirkli pārtrūka, un Lannekam aiz niknuma no acīm izsprāga asaras. Viņš uz brīdi pameta stūri un pagāja dažus soļus nostāk.

—   Fekāna, kapteini

—   Jā. Atbildi, vienalga, ko. Saki, ka viss ir labi, vai ari, ka viss ir slikti…

Pulksten desmitos no rīta nebija kļuvis gaišāks, kā bija astoņos. Joprojām lija tas pats lipīgais, medūzas gļotas atgādinošais, šļakstošais lietus — “jūras plaušas”, kā to bija nosaucis senais jūrasbraucējs, — tas ieskāva lietas un cilvēkus savā blīvajā valgumā.

Reizēm kāds no “Fran.tr.oise" ļaudīm raidīja ar rokām zīmes, bet neviens vairs pat nepapūlējās saprast, ko tas grib teikt.

—   Viņi ir pārdzērušies, — bocmanis sprieda.

Arī viņš, starp citu, bija viens pats iztukšojis ruma pudeli.

Nemiers bija pīrņēmis arī “Deviņu pērkonu” ļaudis, un viņi uzmanīgi ieklausījās kravas telpas trokšņos.

—   Vai man noiet lejā?—norādīdams uz priekšējo trapu, Muanārs vaicāja.

—    Veltas pūles!

Nē! Tiešām nebija vērts riskēt ar cilvēku dzīvībām šajā ellē, kurā ripoja vaļā tikušās sliedes un asis.

—                   Paklau, Muanār… — Lanneks iesāka un tūlīt izlaboja:

—    Paklau, Žorž, vecīt! Tu arī esi kapteinis… Kuģis tikpat labi pieder kā tev, tā man… Tu paliksi manā vietā…

Muanārs cieši vērās Lanncka blāvajās acīs.

—    Es paņemšu laivu un vienu brīvprātīgo, un paskatīsimies…

Muanārs noliedzoši pakratīja galvu.

—    Bet ja man tā tīk?

—    Tas nav iespējams! Es to nepieļaušu! Es drīzāk sasiešu tev rokas un kājas!

—    Tad mēs kvemēsim šeit veselu nedēļu! Un arī ogļu mums nepietiks!

Muanārs atbildes vietā paskatījās uz Islandes pusi. No veselā saprāta viedokļa viņam bija taisnība. Vairs neko nevarēja pasākt, ja vien “Frantsoise” noturētos, atnāktu citi kuģi, nogaidītu, līdz jūra norimst, un izglābtu ļaudis. Ja vien…

—   Tava sieva saplēsusi visus aizkarus!

Kā ieslodzīts suns Matilde sardzes istabā bija metusies virsū visam, kas viņai gadījās pa rokai, un bija saplosījusi vecmodīgos zīda aizkarus un jūras kartes, uz pusēm pārliekusi leņķmēru un izlaistījusi pa grīdu kalvadosa pudeli.

Tagad, nometusies uz sola, viņa raudāja, ķermenim elsās raustoties.

—   Es vairs nevaru… — Lanncks nopūtās.

Tajā pašā mirklī atskanēja kliedziens, kas piespieda viņu pagriezties. Redzot, ka “Deviņi pērkoni” iet garām “Frantsoise”, gandrīz to skarot, kāds vīrs, tāpat kā no rīta rudais kuģapuika, metās no tralera ūdenī un sāka peldēt, tikai daudz enerģiskāk darbodamies ar rokām.

—   Glābšanas riņķus!

Piestiprināti pie tauvām, ūdenī ielidoja pieci seši glābšanas riņķi. Visi matroži bija pārliekušies pār kuģa bortu. Šoreiz notika brīnums— baiļu izķēmotu seju jūrnieks satvēra vienu riņķi un, nepaļaudamies uz saviem spēkiem, piesēja sevi pie tā.

—   Velciet viņu lēnām!

Lai cik uzmanīgi viņi to darīja, jūrnieks divas reizes atsitās pret kuģa priekšgalu: vienu reizi — ar galvu, otru — ar plecu, un, kad viņu noguldīja uz klāja, viņš zaudēja samaņu.

Izglābtais bija bojā gājušā zēna tēvs. Viņam bija iegarens pakausis, mati — īsi apgriezti, bet seju klāja astoņas dienas neskūtas, iesarkanas bārdas rugāji. No pavērtās mutes plūda alkohola dvaka. Piere viņam asiņoja.

Uz “Frantsoise” palikušie zvejnieki māja ar rokām, it kā vaicādami, kā viss beidzies, un Lanneks ar gaismas signāliem pavēstīja: “Dzīvs!”

Viņš tūdaļ to rūgti nožēloja, jo uz tralera sākās sajukums. Vispirms ar plašu rokas kustību pārmetis krustu, ūdenī metās otrs zvejnieks.

—   Stūri pilnā gaitā pa labi! — Lanneks uzsauca stūrmanim.

Otrajam sekoja trešais. Visu acis sekoja abiem jūrniekiem, lai,

viļņiem gāžoties pāri viņu galvām, tos nepazaudētu no redzesloka.

—   Glābšanas riņķus!

“Deviņu pērkonu” ļaudis skraidīja no viena borta pie otra, taču viņi velti meklēja krustu pārmetušo matrozi, kurš, pēc Fekampuā domārn, bija pakļuvis zem kuģa ķīļa.

Trešais bija krampjaini ieķēries glābšanas riņķī. Tagad drudžainais satraukums, kas līdz šim valdīja uz „Frantsoisc" , jau pārvērtās masu neprātā. ŠI peldošā trakonama iemītnieki slējās kājās, māja ar rokām, izkliedza vārdus, ko neviens nedzirdēja, un cits pēc cita metās bālganajos viļņos.

—    Apturiet mašīnas! — Lanneks komandēja.

Nebija iespējams vienlaicīgi palīdzēt visiem tiem cilvēkiem, kuru tumšie ķermeņi melnēja viļņu krēpēs, kas viņus te pietuvināja kuģim, te attālināja no tā. Nepietika ne glābšanas riņķu, ne matrožu.

—Pa labi no borta! Vēl pa labi! Pilnā gaitā pa labi no borta, deviņi pērkoni!

—    Kuģis vairs neklausa…

Tvaikonis bija zaudējis manevrēšanas iespējas. Lai varētu pagriezt pa labi, vajadzēja doties uz priekšu un attālināties no slīkstošajiem.

—    Vēl viens! — uzvaroši sauca kāds matrozis, velkot izglābto pāri bortam.

Uz slapjā klāja valdīja juceklis, neviens nezināja, ko iesākt. Lanneks vienīgais pamanīja, ka ļaužu pamesto vraku viļņi nes tieši virsū „Deviņiem pērkoniem”.

Bet ūdeni kūļājās zvejnieku tumšie stāvi. Vēl viens, it kā straumes nests, aizpeldēja garām tvaikonim un pazuda miglā. Te tuvu, tc tālu skanēja slīkstošo cilvēku kliedzieni.

Pēkšņi plīsa stikli. Lanneks pagriezies ieraudzīja sievu, kas izspraucās caur sardzes telpas iluminatoru un kā neprātīga metās uz kuģa pakaļgalu.

—    Matild!

Viņa nedzirdēja. Varbūt patiesi viņa bija sajukusi? Šķita, ka par katiu cenu viņa grib izbēgt briesmām, neskatoties atpakaļ.

—   Turiet viņu!

Taču nebija neviena, kas to darītu, jo visi matroži bija pārliekušies pār kuģa bortu un vilka augšā slīkstošos.

Lanneku caururba asa nelaimes priekšnojauta. Ausīs viņam ieskanējās: „Slepkavas!”

Savu posteni pamest viņš nevarēja. Pašlaik viss bija atkarīgs no viņa. Viņš vienīgais vēl vadīja kuģi, ko straume nesa arvien tuvāk „Frantsoise” atlūzām.

—    Dažus pagriezienus uz priekšu! — Lanneks sauca runājamā caurulē.

Ar to pilnīgi pietika, lai kuģa priekšgalu novirzītu sānis un izvairītos no sadursmes ar traleri.

Lanneks vairs nemanīja Matildi. Viņš noliecās, lai viņu ieraudzītu, un tieši šajā mirklī viņa uzrāpās uz falšborta malas un metās ūdenī.

—    Mana sieva!… Ātri!…

Kaut kur atvērās durvis Garām askrēja kāds cilvēks un metās pār bortu. Lanneks kliedza:

—   Apturiet mašīnas!

Kamēr matroži cēla augšā glābšanas riņķus, pie kuriem krampjaini turējās divi no bailēm apdulluši zvejnieki, Langluā bija ielēcis jūrā tūlīt aiz Matildes.

Lanneks neraudāja. Viņš tikai neprātīgu skatienu raudzījās visapkārt un ar pārcilvēcisku piepūli piespieda sevi palikt postenī.

—   Dažus pagriezienus uz priekšu! — viņš vēl komandēja.

Vēl mazliet — un viņu kuģī šķērsām ietriektos grimstošā zvejas kuģa vraks.

Kā izsmiekls no tālienes atskanēja kāda balss. Skrienot laukā, radists bija pametis stūresmājas durvis vaļā, un Lanneks dzirdēja, kā vācietis parastajā, rejošajā balsī taujāja pēc ziņām.

—   Stop! Atpakaļ! Stop!

Lanneks kuģa pakaļgalā saskatīja kādu blīvāku cilvēku grupu un šurp skrejošo Muanāru.

—   Žorž! Žorž! — Lanneks skaļi sauca. —Nomaini mani!

Garām iedams, viņš neapzināti saskaitīja trīs, četrus, piecus,

septiņus izglābtos zvejniekus, kas gulēja turpat uz klāja. Kāds jūrnieks jau sēdēja un dzēra degvīnu, ko Kampuā viņam lēja mutē.

Lanneks uzgrūdās kādai rokai, tad kājai. Ceļos nometies, abas rokas pie krūtīm piespiedis, Pols Langluā pūlējās atgūt elpu, bet viņam līdzās izstiepusies nekustīgi gulēja Matilde, un pār viņas pavērtajām lūpām, sajaucies ar siekalām, tecēja putains ūdens.

X

—    Vai tu dzirdi zvanus? — klusi munninot, Lanneks pēkšņi vaicāja, kad viņiem bija atlikusi tikai jūdze līdz Reikjavikas moliem.

Viņš to pateica tik klusi un jautājums bija tik negaidīts, ka Zalī nodrebēja un pārāk strauji pagriezās pret veco draugu. Viņi abi bija pārvērtušies nervu kamolā, un no katra varēja sagaidīt visu ko.

Taču nē! Lanneks, plati iepletis kājas, vēroja kuģu ceļa bojas, deva pavēles stūrmanim un par zvaniem ierunājās tikai tāpēc, ka gaisā tiešām bija dzirdamas zvanu skaņas.

Jau divas stundas viņi kuģoja fjorda mierīgajos ūdeņos, bet apkārt

ausa tik spilgta un reizē tik nedzīva diena, ka likās — pasaule viņi skatās caur sliktas kvalitātes stiklu. Jau nakti jūrnieki miglā bija p''* .anījuši kalnu baltās virsotnes, taču viņi nebija ievērojuši, ka šis b"itums nav viengabalains. Sniegs, kas klāja kalnu galotnes un nogāzes nekur pilnīgi neapsedza bazaltu, un šis nevienmērīgais baltā un melnā sajaukums bez pustoņiem atstāja nomācošu iespaidu.

—    Kas šodien par dienu? — no jauna jautāja Lanneks, binoklī vērojot ostu.

Viņš redzēja vienīgi tukšo piestātni, ari ielas starp mājām ar smailajiem jumtiem bija tukšas. Toties no diviem, trim, nē, no pieciem zvanu torņiem plūda zvanu skaņas.

—    Varbūt patiesi šodien ir svētdiena, — Žalī nopūtās.

Viņš bija galvas tiesu garāks par Lanneku, un viņam bija garas, apiņu krāsas ūsas kā gailu vadonim Vcrcingetorīgam. Zalī bija apģērbies, kā pagadās: mesjē Žils bija aizdevis viņam savas drēbes, kuras, kaut arī bija pietiekami garas, tomēr nekādi neizdevās aizpogāt. Ja neņēma vērā stūrmani, uz tiltiņa viņi ar Lanneku bija vieni.

—  Tā vien liekas, ka iebraucam kapsētā,—Lanneks turpināja tajā pašā rāmajā balsī, kas nekādi nesaderējās ar viņa izskatu.

Žalī nodrebēja. Pēdējās dienās gan abi kapteiņi, gan matroži ne vienreiz vien satrūkās par katru mazāko nieku — vai tas būtu kāds troksnis vai kāda garām slīdoša ēna.

—   Mūsu pusē Senmalo arī ir tāds zvans — tiklīdz parādās kāds kuģis, tā zvana… Ielās es redzu melnus stāvus — tieši kā sēru drānās tērpušies radinieki.

Lanneks paraustīja plecus, aizkūpināja pīpi, ar savām mazajām ačelēm paskatījās uz Zalī, un pēkšņi likās, ka šīs acis redz ļoti tālu un asi.

Kā gan tik īsā laikā viņš bija pamanījies pārliecināties par tik daudzām lietām? Jo vairāk stundu Lanneku šķīra no nesenajiem notikumiem, jo vairāk viņš izbijās, atklājis, ka bija pārdzīvojis un redzējis visu, it kā vienlaicīgi būtu bijis visur.

Piemēram, viņš nekad neaizmirsīs Žalī, kas sēdēja uz klāja, ar muguru atspiedies pret falšbortu, savu ļaužu ielenkumā, no kuriem, tāpat kā no viņa, straumēm tecēja ūdens; viņš bija bez cepures, mati pielipuši pie pieres, ūsas nokarājušās, vaigus klāja astoņas dienas neskūta bārda. Lanneks vienmēr atccrčsics ari to, kā Žalī, pārvērties līdz nepazīšanai, pēkšņi atbalstījies uz rokām un nedaudz uzslējies, lai paraudzītos uz ' Frantsoise”, sāka konvulsīvi raudāt.

Viņš raudāja, raustīdamies ar visu ķermeni, krampjaini kratot

galvu, un viņa raudas skanēja tik baism i, ka uz bridi visu uzmanība tika novērsta no Matildes.

Lanncks ari to redzēja… Visu! Pats to nevēlēdamies, viņš redzēja visu. Viņš bija nometies ceļos pie sievas. No mutes viņai vēl aizvien sūcās ūdens, reizēm veidojot burbuļus. Tas iedvesa cerību. Viņi bija saplēsuši Matildes ņieburu, un viņas kailās krūtis, vīriešu bara drūmo skatienu aplūkotas, likās gluži baltas.

“Nolaidiet taču viņai galvu zemāk!” kāds deva padomu.

Matilde droši vien jau bija mirusi. Taču matroži neatlaidīgi pūlējās dabūt viņu pie dzīvības, bet vīrs nenovērsa no viņas neko neredzošo skatienu. Rupjas rckas purināja un berzēja ķermeni. Beidzot Lanneks neizturēja.

“Lieciet viņu mierā!” viņš uzkliedza, pienāca sievai klāt, noliecās un paņēma viņu uz rokām.

Viņš pats aiznesa Matildi uz kajīti, kuģa šūpošanās dēļ atsizdamies pret starpsienām. Ļaužu pilnajā kopkajītē mutuļoja garaiņi—šeit izglābtos izģērba un sildīja viņiem rumu. Vēl Lannekam bija palicis atmiņā mazs, gluži kails resnītis, kas klabināja zobus un spiedās pie radiatora.

Viss bija beidzies. “Frantsoise" karkass, vientuļi paceļoties virs viļņiem, attālinājās, un Langluā paziņoja visām ostu un kuģu rācijām pusnogrimušā kuģa koordinātes.

—   Saproti, Zalī, tas ir gluži tāpat kā zīdainim iedot glāzi spirta… Paklau! Kad piecpadsmit gadu vecumā es pirmo reizi devos jūrā, uz mola bija sapulcējušās visas mūsu sievietes, to vidū arī rnana māte. Es viņas ieraudzīju brīdī, kad viļņi sāka šūpot kuģi, un man tik ļoti gribējās mesties ūdenī, ka divi jūrnieki ar grūtībām mani noturēja — tik izmisīgi es plosījos…

Zalī cieta klusu, pieklājīgi māja ar galvu, taču arī viņu nomāca neatlaidīga doma. Jau divas dienas viņš un Lanncks staigāja viens otram pa pēdām un sastopoties reizes desmit dienā atkārtoja vienu un to pašu:

“Tavs kuģapuika ielēca pirmais. Viņa dēļ nervi manai sievai neizturēja un trūka kā pārāk nostieptas tauvas. Es neapgalvoju, ka viņa bija jukusi, taču viņas uzvedība bija tieši tāda, it kā… Un vēl kas. Pamatīgāk iedziļinoties, liekas, ka varbūt neliels prāta aptumsums viņai uznāca jau tais pirmajās dienās, kad izpļāpājās man par Marselu.”

Viņiem nepattka iesaistīt citus savās vaļsirdīgajās sarunās. Viņi vairījās pat no Muanāra, kurš neko nebija mainījis savos nesatricināmi mierīgajos un klusajos paradumos.

—   Viņa bija viena no Pitāriem, radīta, lai dzīvotu kā visi Pitāri — Kānas dzīvoklī virs apavu veikala! Taču kāds viņai bija sastāstījis visādas blēņas. Tu redzēsi — es izdibināšu, kā darbs tas ir!

Divas dienas un divas naktis “Deviņi pērkoni” mētājās no viena sāna uz otru. Daļa izglābušos bija spiesta mitināties kopkajītē, kur šķebīga kazarmu smaka aizrāva elpu. Daži no pārdzīvotā bija tik apstulbuši, ka kopš izglābšanās vēl netika izrunājuši ne pāris teikumu un tikai negausīgi ēda un dzēra, it kā gribētu tādā veidā revanšēties nāvei, ko bija redzējuši tik tuvu.

—     Kaut arī es būtu aizgājis bojā! — dažkārt nopūtās Žalī, pamanīdams uz klāja kādu no saviem ļaudīm.

Tagad bija pienākusi Lanneka kārta, klusējot un neko nedzirdot, uzklausīt un piekrītoši māt ar galvu. Vārdu sakot, kā viens, tā otrs nodevās paša smeldzīgajām domām.

—    Kā tu domā — ko teiks Fekānā?

Bija svētdiena, zvani iezvanīja rīta dievkalpojumu, un ‘Deviņi pērkoni” rāmi iebrauca Reikjavikas ostā. Mesjē Zils nostājās savā postenī uz baka. Muanārs uzkāpa uz klāja, tērpies biez? civilmētelī, un skumjām acīm noraudzījās bēdīgajā ainavā.

—   Tici vai netici, Zalī, taču man neiziet no prāta doma, ka viņa sāka mani mīlēt… Nelaime tikai tā, ka viņa bija no Pitāriem… Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

Lanncks apklusa un norādīja uz automobilīti, kas piebrauca no pilsētas puses un apstājās kuģu piestātnē.

—    Pie mums!

Tvaikonis apbrauca molu, un viņi ieraudzīja ostu, kurā pašlaik stāvēja tikai viens angļu preču kuģis un kāds liels pasta kuģis, uz kuru Lanneks parādīja ar pirkstu.

—   Tas tomēr ir ieradies!

Kapteinis nebija sašutis. Tieši otrādi! Viņš paraustīja plecus, likdams saprast, ka tas viņam ir vienalga. Taču, kad kuģis, izmetis enkuru, sāka virzīties atpakaļgaitā, viņš tomēr neizturēja un iesaucās:

—   Vai tiešām šajā nolādētajā zemē nav nevienas dzīvas dvēseles?

Skats patiesi bija iespaidīgs. Nekur neviena — ne piestātnē, ne

ielās, kas bija saredzamas no ostas, — visapkārt ne dvēseles, izņemot mazo automašīnu, kas nekustīgi stāvēja tieši uz dzelzceļa sliedēm, taču arī tajā sēdošie negrasījās kāpt ārā. Nebija neviena, kas norādītu ‘'Deviņiem pērkoniem” pietauvošanās vietu, neviena, kas uzķertu tauvas.

Un joprojām visur tas pats kontrasts starp balto un melno, ko

jūrnieki bija vērojuši pēdējās divdesmit četrās stundās. Krāsainas bija tikai mājas: vienas — maigi zaļas, citas—rozā, taču pat šīs krāsas, lai cik dīvaini tas būtu, šejienes pārāk spilgtajā gaismā likās drūmas.

Bridi, kad kāds matrozis, riskēdams salauzt kāju, grasījās nolēkt piestātnē, no mašīnas beidzot izkāpa kāds kungs kažokā ar karakulādas apkakli, ūdrādas cepuri galvā un galošās ieautām kurpēm kājās.

Cenšoties nenosmērēt cimdus, viņš piesardzīgi satvēra tauvu, apmeta to ap poleru un nogaidoši palika stāvām.

Lanneks nebija pārģērbies. Viņš stāvēja bez bikšturiem un apkaklītes, neaizpogātos formas svārkos un pašu netīrāko cepuri galvā. Pirms nokāpšanas krastā viņš ielēja sev un Zalī pa pilnai kalvadosa glāzei.

—   Uz mūsu nelaimi! — viņš skumji pajokoja.

Līdzke tika nolaists traps, otrs kažokā tērpies vīrietis ar ādas portfeli padusē izlēca no automašīnas un steigšus devās pie “Deviņiem pērkoniem”.

—   Mesjē Elbsjoms, Elektriskās sabiedrības direktors, kura…

Mesjē Elbsjorns, pirmais un garākais no atbraucējiem, norunāja

savu tirādi angliski, taču Lanneks, kas viņu sagaidīja uz tiltiņa, pat nepiedāvāja apsēsties.

—Es biju spiests atvest līdzi tiesu izpildītāju, lai oficiāli apliecinātu nokavēšanos par četrdesmit astoņām stundām, kas…

—    Aplieciniet visu, ko vien vēlaties, — atcirta Lanneks, pat nepūlēdamies runāt angliski. Pēc tam viņš nogāja malā un atspiedās ar elkoņiem pret margām.

Pilsēta nebija pavisam izmirusi. No kādas koka mājas ostmalā iznāca zaļganās uniformās tērpti vīri neparasti augstām cepurēm galvā.

“Muitnieki vai policisti,” Lanneks nodomāja.

Vienaldzīgi viņš nokāpa savā kajītē pēc dokumentiem un atgriezās tieši tad, kad ieradās policisti, kuri paklanījās viņam tikpat stīvi kā Elektriskās sabiedrības direktors.

—    Vai nezināt, kur varētu dabūt cinka zārku?

—   Cink zārk? — pārjautāja viens no vīriem, kuram bija vairāk uzšuvju nekā citiem.

Lanneks nezināja, kā angliski pateikt vārdu “zārks”. Viņš sameklēja vārdnīcu un ar nagu pasvītroja vajadzīgo vārdu. Tikmēr policisti neuzticīgi viņā noraudzījās.

—Rīt… —viņam paskaidroja.—Šodien ir svētdiena. Slēgts. Viss slēgts.

No kopkajītes iznāca izglābtie zvejnieki no „Frantsoise” , ģērbušies vecās, nonēsātās, augumam nepiemērotās drēbēs, kas viņiem bija sameklētas uz kuģa.

Lanncks aizsmēķēja pīpi, un policija sāka kārtot formalitātes.

—    Kur ir jūsu licence pasažieru pārvadāšanai?

—    Kas — mana?

Lannekam norādīja uz visiem šiem liekajierm ļaudīm, kuri nebija kuģa komandas sarakstā. Viņam nebija drosmes dusmoties. Viņam pietrūka arī pacietības sniegt paskaidrojumus. Šie ļaudis kopā ar tiesu izpildītāju un Elektriskās sabiedrības direktoru izošņāja viņa kuģi kā žurkas! Un Lanneks, pats sev par pārsteigumu, asi pateica policijas virsniekam:

—    Man nav licences arī līķu pārvadāšanai!

Apjukušais Muanārs centās visu mierīgi nokārtot un klusu sāka kaut ko ieskaidrot ierēdņiem, rādot uz savu kapteini.

—   Liec viņus mierā, Žorž! Kam viņi mums vajadzīgi!

Galu galā Lanneks tomēr pārģērbās—viņam vajadzēja doties uz ostas pārvaldi, uz muitu un pie policijas priekšnieka, kas pārzināja ārzemnieku reģistrāciju.

—   Tu nāksi, Žalī?

Lanneks tagad vairs nevarēja ne soli spert bez drauga, un Žalī devās kopā ar viņu, neraugoties uz savu pārāk šauro uzvalku.

Piestātnē, kur zeme bija melna, zem kājām krakšķēja tikai plāna ledus kārtiņa, toties pilsētā bruģis bija neciešami balts un skanīgs kā akmens mūris, aiz kura ir tukšums.

Pastaigājoties viņi redzēja, ka ļaudis nāk ārā no protestantu baznīcām, kurās dievkalpojums noritēja dažādās ceremonijās. Viņi pat nepagrieza galvu, ejot garām dažām sievietēm, kuras vēl nēsāja tautiskas galvassegas, līdzīgas romiešu ķiverēm.

Tas viss viņiem pārlieku baltajās ielās atgādināja melnu mudžekli, un, nokārtojuši formalitātes, viņi devās meklēt kādu kafejnīcu, kurā varētu pasēdēt.

Kravu sāks izkraut tikai nākamajā dienā. Viss bija atlikts uz rītdienu — pat atļauja izglābtajiem nokāpt krastā.

Kafejnīcas bija slēgtas. To īpašnieki pat nepapūlējās atbildēt nelaikā atnākušajiem apmeklētājiem. Cilvēki ielās atskatījās un ar neslēptu ziņkāri viņus aplūkoja.

—    Varu saderēt, ka pilsētnieki bariem gāzīsies uz kuģi!

Lanneks nebija maldījies. Jaunas meičas, kas pa pāriem roku rokā

iznāca no baznīcas, dīkdienīgi jaunekļi, kungi kažokos, ģimenes —

visi, uzzinājuši par ,,Frantsoise” bojāeju, tagad nepacietīgi kā baznīcas procesijā tiecās uz ostu.

—   Saproti, ŽalI, tā kā Matilde ir no Pitāriem, mans pienākums ir atdot viņu Pitāriem. Un tomēr…

Lanncks nepabeidza savu domu, kura, starp citu, bija visai miglaina. Viņš vienkārši neskaidri juta, neapzināti apjauta, ka tad, ja reiss būtu bijis vēl dažas dienas garāks, Matilde, liekas, būtu kļuvusi par īstu Lanneku.

—    Viņa nebija mani iepazinusi, vecīt! Nodzīvoja divus gadus laulībā, taču palika sveša. Un tad kāds nelietis viņai iestāstīja…

Laukumā, kurā bija sabūvēti jauni nami, viņu uzmanību piesaistīja viesnīca „Hekla”. Lanneks iegāja, pavēra kādas durvis pa labi un ieraudzīja bāra leti un pudeles.

—   Dodiet mums ko iedzert!

Viesmīlis frakā saminstinājās, pusbalsī blakus telpā ar kādu aprunājās un beidzot nāca viņus apkalpot.

—Ja tikai varētu uzzināt, kurš rakstījis zīmīti! Es tev stāstīju… Tas gandrīz noteikti ir kāds cilvēks no mūsējiem.

Abi bija līdzīgi vecām vecenēm, kas, sākušas runāt par iemīļoto tematu, aizmirst visu uz pasaules. Viņi dzēra akvavitu, vietējo kartupeļu degvīnu, viebdamies pēc katra malka, un steidzīgi uzkoda žāvētas zivteles, ko viņiem pasniedza kopā ar alkoholu.

Viņi nosēdēja tur līdz pusdienas laikam, un Žalī iemurminājās:

—   Jāaiziet pie konsula, lai viņš sūta mūs uz mājām.

Lanncks vēl nebija piedzēries, tomēr viņa balss jau kļuva pārlieku

skaļa un kustības — kategoriskas.

—    Nē, Žalī! Tā tu ar mani neizrīkosies! Kopā esam izkūlušies sveikā un kopā atgriezīsimies Fekānā. Es pats katram paskaidrošu, ka…

Viņš nebija aizmirsis par cinka zārku un lika pasaukt saimnieku, bet tas savukārt paaicināja kādu viesi, kas atradās blakus zālē un, izrādījās, bija galdnieks.

—   Varbūt rīt no rīta…

Viņi negāja pusdienot uz kuģa. Viņiem par katru cenu sagribējās nogaršot valzivs gaļu — Lanneks to bija ēdis pirms gadiem desmit kādā ostā. Viesnīcnieks aizsūtīja to sameklēt, un viņi varēja ķerties pie ēšanas tikai pulksten divos, kad akvavita pudele bija pilnībā iztukšota.

—     Galvenais, neaizmirstiet par cinka zārku! — Lanneks atgādināja un vērsās pie Žalī:

—   Vai zini, kas mani visvairāk satrieca? Viņas krūtis, uz kurām

visi blenza. Es tev atkārtoju, Žalī, es dabūšu rokā tipu, kurš visu to izdarījis…

Kad Lanneks nākamajā rītā atguvās, izkraušana jau bija sākusies, un kopkajītē, kurā arvien vēl oda pēc kazarmām, viņu jau kādu pusstundu gaidīja jūras lietu aģents.

Visi jūras lietu aģenti ir līdzīgi cits citam. Visi viņi vienādā manierē izrunā franču vārdus, pacienā ar cigāru un izklāj uz galda dokumentus.

Lanneks, nepaguvis sevi sakopt, parakstīja nepieciešamos papīrus un, agro brokastu vietā aizkūpinājis pīpi, ērcīgi painteresējās:

—   Jums nav krava Francijai?

—   Kravas nav. Bet, ja jūs vēlaties izdevīgu darījumu, man ir tas, ko jums vajag, — ņemiet astoņsimt tonnu kaltētu zivju, te jūs tās dabūsiet tikpat kā par velti, bet…

—   Žalī! Muanār!

Lanneks laiku pa laikam paraudzījās uz durvīm, aiz kurām vēl arvien uz kušetes atradās viņa sievas ķermenis.

—   Paklausieties, ko saka šis savādnieks! Šķiet, ka te var nopelnīt ar zivīm, ja…

Viņu pasauca uz klāja — bija atvests zārks. Lanneks pat vairs neatcerējās, ka bija to pasūtījis, taču galdnieks no viesnīcas “Hekla” bija aprunājies ar kādu savu kolēģi zārcinieku, un tas izrādījās nadzīgs.

Vīri no klāja skatījās uz vaskoto priedes koka kasti, bet krāvēji, kas to bija atveduši, nezināja, ko ar to iesākt.

—    Vai iekšpusē tas ir no cinka? — sauca Lanneks un čukstus pavēlēja Kampuā: — Atnes kādu dzeramo!

—   Vai jūsu kafiju ar pienu?

—   Rumu, idiot!

Brīdī, kad viņi gatavojās zārku uzcelt uz klāja, piesteidzās muitnieki un visu pārtrauca. Lanneks nepārģērbies aizskrēja uz finansu pārvaldi un ilgi stridējās, ņemdams palīgā dažādas valodas, lai dabūt* atļauju izvest zārku.

Ar to viss vēl nebeidzās! Vajadzēja ierasties arī sanitārajā daļā, kurā viņam izsniedza atļauju pārvest Matildes līķi.

Ieraugot šo francūzi, ļaudis ielās atskatījās, un Lanneks vēlreiz meklēja patvērumu viesnīcā “Hekla”, kur iztukšoja ne mazums akvavita glāžu. Taču viņam trūka sarunu biedra — Žils šoreiz bija palicis uz kuģa. Tiesa gan, viesmīlis frakā runāja franciski un pats uzsāka sarunu, vaicājot:

—   Vai Parīzē jūs zināt viesnīcu “Claridge" ? Divdesmito gadu vidū es tajā nokalpoju divus gadus.

—    Bet vai tu Kānā esi bijis?

—   Nē.

Tādā gadījumā viņam nebija vērts turpināt! Kāda daļa Lannekam par “Claridge” ! Ja islandietis būtu bijis Kānā, Lanneks varētu parunāt ar viņu par Šandivēru, par Svētā Pētera ielu, par savu svaini — pazīstamo arhitektu.

Uz ielas kapteinis sastapa jūras lietu aģentu.

—    Ko mani biedri saka par zivīm?

—   Viņi saka, lai jūs pats to izlemjat.

—   Cik?

—   Ja parakstīsiet trīs vekseļus par piecdesmit tūkstošiem franku katru un uzņemsieties apdrošināšanu…

—   Iesim iedzersim pa glāzītei!

Lanneks ar aģentu atgriezās “Heklā”, tik tikko paguvis no tās aiziet. Viņš jau bija iecienījis šo kaktiņu, zināja bāru, kur aiz stikla nīkuļoja ar miroņbālganu krēmu garnētas kūkas. Viņam patika galdiņš pie loga, kura sarkani rūtotos aizkarus apsēžoties atvilka.

—   Vai skaidra nauda nebūs vajadzīga?

—     Nē, tikai jūsu bankas garantija. Varat sazināties ar to pa telegrāfu.

—    Cik ilgā laikā mencas tiks iekrautas?

—    Trīs dienās. Rīt ir Svētā Pētera diena un neviens nestrādā. Iekraušanu nāksies pārtraukt, toties parīt norīkosim otru brigādi.

Tā Lanneks uz pusēm ar Muanāru par simt piecdesmit tūkstošiem franku nopirka mencas un butes. Gan viņam apkārt, gan viņa dvēselē bija krēsla. Tiklīdz viņš palūkojās uz sievas kajītes durvīm, viņš nobāla un juta dziņu kaut ko iedzert.

—   Žalī, vecīt, zvēru, ka nekad vairs nesperšu kāju šajā nolādētajā zemēj

Žalī bija aprunājies ar konsulu, kurš vienlaikus bija ari jūras lietu aģents un apgalvoja, ka viņa kolēģa pārdotās zivis nav neko vērtas.

“Frantsoise” ļaudis, līdz pat šim laikam nedabūjuši atļauju nokāpt krastā, slaistījās pa klāju. Viņiem galīgi neveicās! Daži iezieda ar joda tinktūru brūces, kas bija iegūtas, velkot slīcējus augšā uz kuģa un sāļā ūdens un aukstuma dēļ nedzija. Kāds vīrs bija dabūjis augoņus un, ne pārāk kautrēdamies, kopkajītē ar tiem noņēmās.

—   Vēl viens būs gatavs! —viņš sacīja, apskatot augoni saplēsta spoguļa lauskā un spaidot uztūkumu.

Matildi ielika cinka zārkā, ko saskaņā ar noteikumiem vajadzēja nolaist lejā kravas telpā. Lanneks vēl arvien raustīja Žalī aiz svārku pogas.

—   Es to neizrādu, taču es domāju, saproti? Kā palieku viens, tā stundām ilgi domāju. Un kaut kas noskaidrojas…

Diemžēl Lanneka minējumi zaudēja jebkuru jēgu, tiklīdz viņš centās tos ietērpt vārdos. Saistība starp cilvēkiem un notikumiem izrādījās pāi āk nenoteikta un izplūdusi. Bet, kad viņš vientulībā gulēja savā kajītē, viss likās tik skaidrs, ka šķita — to varētu pateikt dažos vārdos.

—    Tu nepazīsti Pitāru māti! Pamēģini iedomāties, kas tas par putnu! Viņai pieder divas ienesīgas mājas, vai saproti? Un vasarnīca Rivabellā, kurā viņa nedzīvo, bet izīrē to. Un vēl viņai ir dēls, kuru viņa uzskata par visgudrāko pasaulē. Un būtībā tieši viņa dēļ vecene ienīst sievietes — katru sievieti! Manuprāt, arī savu meitu viņa neieredz…

Atkal nav tas! Žalī, protams, neko nesaprata.

—   Pieņemsim…

Nē, to nav iespējams izstāstīt! Bet kapteinis juta, ka notikušais īstenībā bija cīņa starp Pitāricm un Lannekiem, cīņa starp Kānas dzīvokli virs apavu veikala un visiem kuģiem, kuri peld pa jūrām no ostas uz ostu!

—Kurš samuldējis manai s ievai, it kā es gatavojos pārdot “Deviņus pērkonus”? Vai tad man ir tāda slava? Nē! Tātad…

Bet vēl taču ir saņemtā zīmīte! Lūk, ko vajadzēja noskaidrot!

—     Iedomājies, vecais, — ja es būtu nogājis dibenā kopā ar “Deviņiem pērkoniem” un Matildi… Kam paliks mantojums? Vecajai Pitārai! Bet tad viņas dēls Oskars Pitārs iegūtu iespēju būvēt strādnieku pilsētiņas, tādā veidā cerot kļūt bagāts un slavens. Tas taču ir viņa sapnis! Šķiet, strādnieku mājas ir ienesīga lieta, tādēļ ka nabadzīgie ļaudis vienmēr kārtīgi maksā. Tu saproti?

Uz klāja, svaigā gaisā Lanneks pats vairs neko nesaprata. Viņš jutās iztukšots. Domas viņam aprāvās un kļuva nesakarīgas.

Bet pusmiegā.»

—Tu redzēsi, Žalī!… Es neesmu pazīstams ār tavu sievu, bet esmu pārliecināts…

No piebraukušās automašīnas izkāpa konsuls.

—    Vai tu vari iedomāties, Žalī?

“Deviņi pērkoni” gāja uz Normandiju gar Anglijas dienvidu krastiem, kas aizsargāja kuģi no ziemeļu vēja brāzmām. No trim dienām tikai viena bija apmākusies, un ceļā viņi sastapa tik daudz kuģu kā vēl nekad.

No Fekānas ostas pa rāciju Žalī kundze bija paziņojusi^ savam vīram, ka viņu jaunākā meitiņa saslimusi ar masalām, bet Žalī pat nebija nodrebējis, dzirdot šo ziņu.

Viņš par to domās vēlāk, tuvojoties Francijas piekrastei, kad dzīve uz zemes vairs nejuks ar dzīvi uz jūras. Bet ari tad viņa domas, bez šaubām, nodarbinās ne tik daudz meita, kā sievietes, kas viņu sagaidīs uz mola un varbūt pat metīsies uz viņu ar dūrēm.

Tas jau bija pieredzēts! Pirms diviem gadiem kapteinim Lazirekam kāda sieviete ar lietussargu izdūra aci un prasīja atdot dēlu.

Laime, ka kuģapuikas tēvs arī atgriezās. Viņš kopā ar pārējiem izglābtajiem augām dienām sēdēja par ambulanci pārvērstajā kopkajītē un spēlēja kārtis.

—   Neizskatās, ka viņš pārāk bēdātos, — Žalī nopūtās.

Lanncks, protams, neklausījās. Lanneks sāka saprast! Varētu pat

sacīt, ka Lanneks bija visu sapratis pēc tam, kad Francijas konsuls tajā pretīgajā Reikjavikas ostā uzkāpa uz kuģa.

Vai tad viņš nebija ieradies, lai uzzinātu, vai bocmanim nav nekādu saistību ar darba devēju un vai viņš var atgriezties dzimtenē ar pasta kuģi caur Kopenhāgenu?

—   Ko vēl ne? — ierēcās Lanneks. — Viņš nepametīs kuģi! Vai viņš jums to lūdza?

—     Ne man. Viņš gribēja iegādāties biļeti uz pasta kuģi, un kompānija uzdeva man painteresēties.

—   Nu jūs esat visu uzzinājis! Bocmanis paliks uz kuģa!

Vēl kaut kas, ko Lanneks neskaidri bija nojautis. Viņš jau sen greizi skatījās uz bocmani — īpaši kopš tās reizes, kad bija uzzinājis, ka viņa sieva liek kārtis visām Pitāru ģimenes sievietēm.

—   Uz redzēšanos, konsula kungs!

Lanneks it kā nejauši ielūkojās bocmaņa šaurajā kambari, ko viņš bija sev iekārtojis pie ieejas kubrikā. Bocmanis pašlaik steidzīgi bāza iedzīvi maisā.

—   Paklau, bocman…

Spēcīgi atgrūdis viņu, Lanneks izkratīja maisa saturu uz grīdas.

Tur, izrādījās, bija divdesmit kārbas langustu, kas bija paredzētas virsnieku galdam.

—   Ko tu ar tām gribēji darīt? Vai tu cerēji tās pārdot Kopenhāgenā?

—    Esmu slims…

—    Es arī esmu slims! Visi ir slimi!

Lanneks nesaudzīgi pārbaudīja maisa saturu un atrada vienu no saviem tīrajiem krekliem, ko taupīja nokāpšanai krastā.

—   Tas, protams, domāts taviem apsējiem?

Viņš nesmaidīja. Bocmanim arī smiekli nenāca.

—   Pagaidi, draudziņ! Tūlīt mēs atradīsim daudz interesantākas lietas… Lūk, šis te!

Triumfēdams Lanneks izvilka violetas tintes pudelīti — vienu no tām pudelēm ar slīpo kakliņu, kuras aizzīmogo ar pelēku zīmoglaku un par desmit sū pārdod lauku ciematu pārtikas veikaliņos.

—   Nu, un kas tad ir?

—    Ko tu esi rakstījis ar šo tinti?

Tagad Lanneks bija pārliecināts. Viņam vairāk pierādījumu nevajadzēja. Viņš piegāja pie bocmaņa un saķēra to pie rīkles.

—     Atzīsties, riebekli, — vai tu noliki zīmīti sardzes telpā? Atzīsties — tu to visu esi pastrādājis?

V iņus droši vien varēja dzirdēt kubrikā, kur piekārtajos guļamtīklos snauduļoja seši septiņi vīri, taču Lannekam viss bija vienalga.

—   Runā! Kāpēc tu tā darīji?

Viņš palaida bocmani vaļā, un tas, no bailēm izbolījis acis, berzēja sev kaklu.

—   Atzīsties, bet ātri — citādi es tevi miltos samalšu! Šodien man joki nav prātā!

—   Es taču nezināju…

—    Ko tu nezināji?

—    Ka viss tā beigsies.

—   Paskaidro.

—    Mana sieva…

—    Ko — tava sieva?

—    Viņa neieteica Pitāra kundzei pirkt kuģi.

Tas patiesi bija Pitāru garā! Kuģi taču pērk viņš — viņš pats!

No astoņsimt tūkštošiem franku viņam pietrūka tikai divsimt tūkstoši. Bankas piešķīra viņam kredītu. Pitāra kundzi lūdza vienīgi dot galvojumu, bet viņa to sauc par kuģa pirkšanu!

—   Man jums jāsaka, ka manai sievai jūra iedveš šausmas. Viņai gribētos, lai es sēžu mājās un ar velosipēdu izvadāju…

Saruna notika bridi, kad beidzās iekraušana un uz kuģa jau bija ieradušies muitnieki, lai nokārtotu pēdējās formalitātes. Sals tajā ritā bija pieņēmies vēl vairāk. Pa radio brīdināja, ka atklātā jūrā gaidāmi lieli viļņi.

—   Nu?

—   Viņa izzīlēja kafijas biezumos, lai Pitāra kundze nedara tādu muļķību. Pēc tam Pitāra kundze atnāca atkal un paziņoja, ka dokumenti ir parakstīti.

—   Tālāk!

—    Mana sieva negribēja atkāpties un pareģoja kuģa bojāeju…

Un tas viss bija noticis kambarītī aiz pārtikas tirgotavas Svētā

Pētera ielā, pie tam ikreiz pārtraucot sarunas, kad zvaniņš ziņoja par kādas pircējas ierašanos!

—   Vai tu skaidri zini, ka viņa manai sievasmātei pareģoja kuģa bojāeju?

—   Es zvēru — lai Dievs man stāv klāt!

—   Un viņa tomēr aizsūtīja savu meitu?

—   Man likās, ka Pitāra jaunkundze… es gribēju teikt — Lanneka kundze… pati bija izlēmusi braukt līdzi… — murkšķēja bocmanis.

—   Tikai viņu neaizkavēja…

—   Tā iznāk.

Un bocmanis ar izvairīgu rokas kustību parādīja, ka viņš tur neko nav varējis darīt.

Kaut arī Lanneks pēdējās trīs dienas no rīta līdz vakaram bija pa pusei piedzēries, viņš pilnībā saglabāja savu parasto aukstasinību un īpaši — gaišredzību, kas, tāpat kā pusmiegā, pat paasinājās.

—   Tātad vecā Pitāra cerēja uz katastrofu?

—   Viņa mani pat iztaujāja, vai tik vecs kuģis varētu izturēt ļoti sliktu laiku.

—   Ko tu viņai atbildēji?

—   Ka to nevar paredzēt… ka kuģa korpuss droši vien ir izrūsējis

un…

—   Pagaidi! Stāsti visu pēc kārtas!

Lanneks centās nepazaudēt savu domu pavedienu.

—   Tātad tava sieva pareģoja… Labi! Pitāra tomēr atļauj meitai braukt prom, bet…

Iesākto teikumu Lanneks pabeidza domās:

“…bet piespiež mani testamentā novēlēt mantu pēdējam dzīvi palikušajam laulātajam un apdrošināt savu dzīvību par…”

—   Apklusti! — Lanneks uzbļāva.

Bocmanis tik tikko bija paguvis atvērt muti.

—   Kādēļ tu salīgi uz kuģa?

—   Tādēļ, ka negribēju izvadāt preces ar velosipēdu. Esmu divdesmit astoņus gadus kuģojis uz bureniekiem un desmit gadus uz tvaikoņiem.

Lanneks pat nepasmaidīja.

—    Bet tu taču man noliki zīmīti…

Šoreiz bocmanis piesarka.

—    Kādēļ?

—   Lai jūs piesargātos.

—   Nesaprotu.

—   Spriežot pēc kafijas biezumiem…

—    Kā — tu tici tādām muļķībām?

—    Ko tur var zināt… — bocmanis nopūtās.

Vai tu apjēdz, vecīt, Zalī, mans senais draugs! Viņa sieva tirgojas ar pareģojumiem, bet viņš tomēr tiem tic… Vispirms viņš pārģērbjas par spoku, lai aizstieptu šķiņķi, bet pēc tam Hamburgā iet pie zintnieka pēc ziedes un skaitāmajiem vārdiem pret apdegumiem… Nē, te viss slēpjas tikai Pitāru mātē…

Bet tas bija kaut kas tāds, ko skaļi nepateiksi, — tāds, par ko viņa baidījās pat domāt, bet ko tomēr bija izdarījusi par spīti visam, mierinādama sevi ar domu, ka no likteņa vienalga neizbēgsi.

Kāds labums viņai bija no meitas, kura apprecējusi kapteini? Un vēl Lanneku! Šo tipu, kas katrā atbraukšanas reizē gribēja izrādīties gudrāks par viņas pašas dēlu — īstu Pitāru un mācītu vīru!

„Ja nu tu katrā ziņā gribi braukt vīram līdzi, jo ļaunāk tev pašai! Starp citu, varbūt tev taisnība. Tagad, kad kuģis un mūsu paraksts viņam ir kabatā, viņš ir spējīgs arī neatgriezties.”

Eksistē, protams, matemādskaspatiesības. Nosakot kuģa atrašanās vietu pēc zvaigznēm, Lanneks bija pārliecināts, ka nekļūdās. Taču šoreiz viņš vēl vairāk bija pārliecināts par savu taisnību.

„Vai viņš vismaz ir spēris kādus piesardzības soļus? Vai tu esi pārliecināta, ka nelaimes gadījumā viņa māte nepieprasīs pārdot kuģi, lai iegūtu savu daļu?”

Taču šajā lietā bija vēl viena darbojošās persona—Lanneka māte, večiņa bretoņu mīcīti galvā. Viņai bija būdiņa Pempolā, un Lanneks mātei ik mēnesi sūtīja sešsimt frankus.

Pitāri ārdījās. Sešsimt franku, kas…

Lūk, arī lieta par apdrošināšanas polisi kļūst skaidra!

—    Paklausies, bocman, es tev negāzīšu pa purnu, taču…

Ir nu gan īstais jūrnieks, kuru sieva piespiež izvadāt ar velosipēdu dārzeņus, kaut ari viņš kuģojis trīsdesmit astoņus gadus! Cik viņš tagad nožēlojams — stāv, galvu noliecis!

—    Vai tu tiešām tici šīm blēņām?

Bocmanis klusējot parādīja pakavu, kas bija izvēlies no viņa maisa.

—    Es gribēju jūs brīdināt…

Bocmanis vēl aizvien mazliet meloja. Vairāk par visu viņam bija gribējies pabiedēt kapteini, kā bija pabiedējis Fekampuā, lai atspēlētos par savu gļēvumu.

—   Tu gan esi maita! — pārmetoši izmeta Lanneks, ejot ārā no šī nekārtīgā midzeņa, kur bija apgriezis visu ar kājām gaisā.

Viņš pat nebija iegāzis bocmanim pa pumu!

—   Zini, — Lanneks skaidroja Žalī, — var jau arī viņu saprast, ja vien tu to spēj. Bet nevar…

Lanneks nosarka un bez iemesla deva kādu pavēli stūrmanim, lai tikai kaut ko teiktu.

—   Un tomēr —ja vien tas nebūtu noticis tik ātri…

īpaši skaidri viņš atcerējās Matildes acis un balsi, kad viņa, stāvot tam aiz muguras, bija lūgusies:

„Emīl! Uzklausi mani! Man bail!”

Par nelaimi, viņa bija no Pitāriem, un viņš nepaklausīja. Bet, neraugoties uz visiem marseliem un brāli arhitektu…

—   Es tev kaut ko pateikšu, Žalī, bet tu nedrīksti nevienam stāstīt! Tas ir mūsu abu noslēpums līdz kapa malai. Redzi, tagad es mīlu

ŠO…ŠO…

—    Ko —šo?

Lanneks atkal atcerējās viņas muti, no kuras kā no jūrā bojā gājuša jūrnieka mutes tecēja ūdens, redzēja viņas krūtis, ko vīrieši neatlaidīgi spaidīja — ne tāpēc, ka tās bija sievietes krūtis, bet tāpēc, lai iedvestu tajās dzīvību.

—   Viņa varbūt bija vairāk vērta nekā es, Žalī, bet tā neliete, viņas māte…

Kad pienāca brīdis aizbērt tikko rakto kapu Kānas kapsētā, atklājās, ka Lanneks ir pazudis, un Pitāra kundze, lai izvairītos no skandāla, panācās uz priekšu, ar stingru roku satvēra lāpstu un sniedza to dēlam.

—   Pusdienas ēdīsim vienkāršas — mājās, ģimenes lokā, — viņa lika pateikt nedaudzajiem radiniekiem un draugiem, bet pārējos atstāja pie kapsētas vārtiem gaidīt autobusu.

Piesārtušu seju — apkaklīte bija pārāk augsta un cieta—Lanneks viens pats atsēdās pie galdiņa Šandivēra restorānā — vietā, kur pirmo reizi bija ieraudzījis Matildi.

Orķestris, tāpat kā Honnigsvogā, kur bija tik jaukas ungārietes, gluži nejauši atskaņoja “Skaisto, zilo Donavu”.

Pēkšņi vijolnieka skatiens apstājās pie jūrnieka sēru drānās, un muzikālajā frāzē iestājās pauze, ko spēlētājs atguva, paātrinot tempu.

Marsels bija nobijies! Viņa izbiedētās acis sauca pēc palīdzības. To viņam sniedza Lanneks, ar sejas izteiksmi parādot:

“Nebaidies!”

Lanneks bija bāls, sasarkušām acīm. Katliņš, ko viņš bija pircis bērēm, izskatījās slikti.

Taču Lanneks, galvu šūpodams, it kā atkārtoja:

“ Nebaidies! Es tevi neaiztikšu.”

Kāpēc gan viņam aiztikt tādu mīkstmiesi?!

MANU DRAUGU TRĪS NOZIEGUMI

.

I   nodaļa

Cik maldinoši! Pirms brīža, nu, ko es saku, tik tikko vēl, rakstot virsrakstu, biju pārliecināts, ka sākšu savu stāstu, kā sāk romānu, un ka vienīgā atšķirība būs tā patiesīgums.

Un nu es pēkšņi atklāju to, kas romānu padara par mākslu, kāpēc tas nekad nevar būt dzīves attēls, — romānam ir sākums un beigas!

Hiacints Danss nogalināja savu mīļāko un māti 1933. gada 10. maijā. Bet kad patiesībā aizsākās noziegums? Vai toreiz Lježā, kad viņš izdeva avīzi “Nanesa” un kad neticama nejaušība mani septiņpadsmit gadu vecumā padarīja par vienu no tās dibinātājiem? Vai tad, kad kopā ar Deblovu mēs klaiņojām pa pilsētas ielām? Vai varbūt krietni vien agrāk, kara laikā, kad skuķi čukstēja, ka aiz mums zināmās grāmatnīcas nolaistajiem slēģiem…

Un Deblovs? Kad viņš sāka veidoties par slepkavu? Un Faķīrs? Kāpēc tieši vakar es uzzināju, ka viņš miris kādā Parīzes slimnīcā, miris aiz trūkuma, dzeršanas, visādām nelabām slimībām, visādiem netikumiem, visādām vainām vienā no tām nāvēm, kuras piesaka sevi ar smaku jau iepriekš, no dienas dienā…

Kāpēc? Kā? No kurienes sākt, jo nav ne sākuma, ne arī citas saiknes starp trim noziegumiem, pieciem vai sešiem mirušajiem un saujiņu dzīvo caur gadiem un telpai kā vienīgi es pats?

Man liekas, ka es dzirdu Dansa skaldošo balsi dīvainajā Ljcžas zvērināto tiesas zālē:

—  Kad man bija četri gadi, māte aizveda mani uz laukiem, un tur, fermas pagalmā, es redzēju, kā kāds cilvēks nobeidza cūku —vispirms ar āmuru, tad pārgriežot viņai rīkli…

Es viņu nepazinu, kad viņam bija četri gadi; es vēl nebiju dzimis. Manis nebija klāt arī tad, kad četrdesmit gadu vēlāk kādā franču lauku mājiņā viņš nogalināja savu māti un mīļāko tieši tāpat, kā kādreiz bija redzējis nogalinām cūku.

Vai es varētu sakarīgi pateikt, kurā brīdī mazais K…, kura kurpes laida cauri ūdeni, nolēma pakārties pie Sen-Foljēna baznīcas durvīm? Vai tad pāris stundu pirms šīs izrīcības, inertu no pānnērīgas dzeršanas, vēl nosiekalojušos pēc tam, kad viņš bija izvēmis visu, kas bija rumpī iekšā, es viņu netiku nesis uz savas muguras?

Trīs noziegumi! īss stāsts. Bet pirms tā?

Atceros, kā, pavisam jauns būdams, es rītin riju romānus, pa trim dienā, un kā tie visi mani atstāja bez gandarījuma. Kad bija izlasīta pēdējā lappuse, es nopūtos.

—   Bet pēc tam?

Kāpēc tās bija beigas, ja visi personāži nebija miruši? Kāpēc autors pēc savas gribas, bez kāda iemesla bija izlēmis, ka kādā bridī vairs nebūs nekā — tikai balta papīra lapa ar izdevēja vārdu?

Šodien mani vairs nemulsina beigas, bet gan sākums. Ar kādām tiesībām lai es pēkšņi rādītu Deblovu trīsdesmit piecu gadu vecumā, it kā pirms tam viņa nemaz nebūtu bijis? Un citus, ko ari es pazinu tikai kādā noteiktā viņu dzīves bridī, tā, it kā viņi būtu izgaisuši?

Un saikne, par kuru es runāju?… Es atceros kādu ainu, tas bija tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā… Kādu citu divus gadus vēlāk, kad es uzvilku savas pirmās garās bikses… Danss… Deblovs… Tad Faķīrs un mazais K….

Es neko nenojautu, un mani draugi bija slepkavas! Es neko nenojautu dažus gadus vēlāk, kad sāku rakstīt kriminālromānus, tas ir, stāstus par neīstiem noziegumiem, kamēr tie, ar kuriem agrāk biju dzīvojis kopā, kuri bija elpojuši to pašu gaisu, ko es, dalījušies tais pašos priekos, tais pašās izpriecās, strīdējušies par tiem pašiem jautājumiem, ņēmās nogalināt pa īstam — viens Mobēža ielā, caur lietusmēteļa kabatu nošaudams kādu cilvēku, otrs Bulē, tālu no dzimtās vietas, kur viņš dzīvoja starp sev svešiem franču zemniekiem. Varbūt tieši tas bija atdzinis viņu atpakaļ uz Lježu paklejot pa pazīstamām ieliņām un tad tiešā tēmējumā ar visām aptveres lodēm nošaut Jezuītu tēvu, kas bija viņa un mans biktstēvs.

Vai nav dīvaini, kapa šo laiku es sacerēju kriminālromānus, kuros pūlējos aprakstīt noziedzniekus?

Varbūt tas nemaz nav tik dīvaini, kā liekas, ja paskatās labāk, ja lasa uzmanīgāk, jo, lūk, manās grāmatās līdzās mazai devai iztēles var ieraudzīt dekorācijas, gaisotni un dvēseles stāvokļus, kas trīs pārējos noveda līdz…

Manu draugu trīs noziegumi līdzinās visiem tiem noziegumiem, par kuriem esmu stāstījis. Vienīgi tāpēc, ka tic ir īsti un es pazīstu to autorus, man nav iespējams uzrakstīt:

—   Viņš nogalināja tāpēc, ka…

Tāpēc, ka nekas! Tāpēc, ka viss! Brīžiem man liekas, ka es saprotu visu, un liekas, ka pāris vārdos es varēšu…

Tomēr ne! Mirkli pēc šīs patiesības, kurai es jau gandrīz pieskaros, tā izgaist, un es atkal ieraugu citu Deblovu, smaidošo un tuklo Dansu

aiz letes, es dzirdu teikumu… Vai tā ir Faķīram raksturīgā sasmakuma dvaka, kas kāpj kaklā, un man liekas, ka es klīstu zem kara laika zilajā krāsā nomālētajām ielas spuldzēm…

Neiespējami izstāstīt patiesības kārtīgi un skaidri: tās vienmēr liksies neticamākas kā romānā.

Laikam vajadzētu atcerēties gandriz visu vācu okupācijas laiku, jo man liekas, ka tas apzīmogoja jaunos cilvēkus, kas to pārcieta, tikpat stipri, kā dažus gadus vēlāk inflācijai vajadzēja apzīmogot vāciešu jauno paaudzi.

Bet kā inflāciju, tā okupāciju nevar izstāstīt. Tie nav fakti, bet atmosfēra, stāvoklis, kazarmju smaka ielās, neierastu uniformu kustīgie traipi, markas, kas kabatās aizstāj frankus, un rūpes par ēšanu, kas aizstāj visas citas, jauni vārdi, nezināmas melodijas un ripojošās ielu virtuves; tas ir acs pieradums meklēt uz sienas jaunu paziņojumu, kurš precizētu, no cikiem aizliegta kustība, vai pavēstītu par cukura devu pienākšanu, vai ari tā ir pavēle vīriešiem, vecākiem par astoņpadsmit gadiem, katru nedēļu ierasties komandantūrā, vai arī sarkanas krāsas paziņojums ar jauniem nošauto civilistu vārdiem…

Protams, dzīve turpinās, un koledžā vajag ierasties laikā, mācīties, veikt mājas uzdevumus, starpbrīdī apspriesties par kādu biedru, kura tēvs pārdod sviestu vāciešiem, un par kādu citu, kura māte redzēta kopā ar ulānu virsnieku.

Trīspadsmitgadīga zēna rūpes paliek tās pašas mūžīgās rūpes, vienkārši tām klāt nāk vēl citas. Un tā gadās, ka zem lielajām kāpnēm piektās klases skolēnu grupā kāds čukst:

—   Manam tēvam izdevās kādā fermā nopirkt desmit kilo kviešu. Viņš gandriz uzrāvās, atgriežoties pilsētā…

Vai vēl:

—    Francūži uzvarēja kauju. Mani vecāki zina, jo kāds pārgāja holandiešu robežu un atnesa avīzi…

Neskatoties uz to, galvenokārt runā par kaimiņu skolas meitenēm, par dažām lietām, ko vieni vēl gluži labi nezina, bet citi apgalvo, ka zina un pat ir darījuši, un veselu mēnesi kāda klase ir satraukta par dzeltenu un saplaisājušu erotisku fotogrāfiju, kurā skaidri redzams, kā tas notiek.

Tūkstošiem kareivju, kas ierindās dodas uz fronti un atgriežas no tās, ir briesmīgi izsalkuši pēc sievietēm, un uz sienām afišas nesaudzīgi ziņo: “Visām sievietēm, kam būs sakari ar kareivjiem, neizejot ārsta apskati…”

Ir ari sīkākas ziņas par piesardzības pasākumiem. Ielas ir tumšas. Bailēs no uzlidojumiem skatlogi nav apgaismoti, un bieza zilas krāsas kārta padara gāzes radziņu gaismu iluzoru.

Feronstrē iela ir šaura un ņudzoša: tramvaji, saskaroties ar šauro trotuāru, piepilda to ar troksni.

Tur, kādā komisijas grāmatnīcā, es mēdzu pirkt un pārdot savas skolas grāmatas. Tās bija izkārtotas atbilstoši skolām, un ar tām bija pilns skatlogs. Mūsējās bija sarakstījuši Jezuītu tēvi, bet blakus skatlogā rindojās raibāki vāki, pie kuriem mēs neuzdrīkstējāmies pakavēties, baidoties no garāmgājēju smīna.

Patiesi, Hiacintam Dansam, kaut ari viņš apgādāja vairumu koledžu audzēkņu, bija tā saucamo galanto sacerējumu krājumi, un pašos veikala dziļumos es atceros redzējis veselu plauktu grāmatu par “šaustīšanu ar pletni”, kas mani apstulbināja.

Pats bukinists bija milzīgs tēvainis, kurš svēra ap simt trīsdesmit kilogramu un kura rozā sejā vienmēr bija jautrs smaids. Pirmdien viņš no jums iepirka R. P. Veresta literatūras mācību grāmatu par divām markām un ceturtdien ar smaidu un draudzīgu uzsitienu pa plecu to pārdeva atpakaļ par sešām markām.

Es varēju būt trīspadsmit ar pusi gadus vecs, un man droši vien briesmīgi vajadzēja naudu, kad vienu dienu es izlēmu pārdot trīs grāmatas, ko kāds draugs man bija iedevis, — trīs Viktora Igo grezni iesietus sējumus, kuri, kā man bija apstiprinājusi vārdnīca, piederēja pie oriģinālizdevuma.

Es atkal redzu, kā Danss tos šķirsta un kā es viņam iepretī gaidu cerībā izdzirdēt milzu summu.

Es atkal redzu viņu noliekam grāmatas uz letes un izvelkam no kabatas nošmulētu maku, vienmēr pilnu mārku zīmērn.

—    Cik? — es iejautājos aizžņaugtu kaklu.

—    Divdesmit markas par visiem, mazais.

—     Nekad mūžā! Tas ir oriģinālizdcvums, Briselē izdots, un iesējums vien…

—   Tu gribi divdesmit markas?

—   Nē! Es labāk paturu savas grāmatas.

Kāpēc viņš stāvēja starp tām un mani? Vai viņš grasījās neļaut man tās paņemt atpakaļ?

—   Es teicu divdesmit markas… Tagad es tev pateikšu vēl ko: no tavas puses būtu neapdomīgi staigāt pie bukinistiem ar šīm grāmatām… Es esmu lāga cilvēks…

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—To, ka tavi Viktori Igo nāk no universitātes bibliotēkas… Es tev neko nejautāju… Tas uz mani neattiecas…

Es pietvīku purpursarkans un nezinu, kā divdesmit mārku gabali nonāca no Dansa rokām manējās. Viņš mani aizvadīja līdz durvīm, un, kad es apgriezos, redzēju viņu uz sliekšņa, rokas kabatās sabāzušu, izgāztu vēderu un apmierinātu mūli.

Es nezinu, vai okupācijai un karam tur ir kāda nozīme, vai ari pirmajiem mīlestības piedzīvojumiem vienmēr ir šī duļķainā un zaglīgā pieskaņa.

Manas atmiņas nez kāpēc ir tikai ziemas, lietus vai smīlāšanas un miglas atmiņas, un es atkal redzu garo ielu ar zili nokrāsotajām spuldzēm, pa kuru no septiņiem vakarā mēs stundām ilgi pastaigājāmies tik pilnīgā tumsā, ka bijām pieraduši apbruņoties ar kabatas latemiņām.

Lježā šo pastaigu vietu bez kāda iemesla sauc par “Karē”*, un tur atkal un atkal bija jāiet no viena ielas gala līdz otram, divdesmit reizes sastopot vienus un tos pašus cilvēkus viena vakara laikā.

Mēs bijām paši jaunākie. Man šķiet, ka prostitūtām viņu darbs veicās vairāk vai mazāk labi, bet mēs skrējām pakaļ sava vecuma skuķēm un reižu reizēm iegrūdām viņām degunā savus elektriskos lukturīšus.

Mēs visi bijām slikti baroti, gan viņas, gan mēs! Visi bijām arī slikti ģērbti, kādu bridi mums vairs bija tikai kurpes ar koka pazolēm.

Pirmajos ķinīšos rādīja Gribuija filmas klavieru pavadījumā, un katrā starpbrīdī tika mitrināts ekrāna audekls.

Nevarēja būt ne runas par viesnīcu istabām, un patiesībā tas ari nebija vajadzīgas.

Mūsu iesvaidīšana notika kaktos, drēbes bija lietū izmirkušas, gurni, ko roka pēkšņi atklāja zem ledainā lietusmēteļa, bija silti, mutes mēģināja radīt baudu ar skūpstiem, bet tas sagādāja tikai teorētisku baudu.

—   Ko viņa tev teica?

—   Es nozvērējos neatkārtot…

—    Man! Tikai man… Es nevienam nestāstīšu…

Tik tikko varējām viens otru saskatīt, un neveiklās rokas tāpēc bija vēl uzmācīgākas.

—   Pasaki man!

* franc. “carrē” — kvadrāts, dobe, kāpņu laukumiņš, kuģa kajīte, mil. karē (tulk.)

Cik gadu bija tām mūsu skuķēm? Četrpadsmit? Piecpadsmit? Mazas, vienkāršas meičas, kas pastaigājās baros un gāja garām vīriešiem, bārstot smieklus, kuru dzijumos bija bailes. Mēs, zeņķi, neskaitījāmies. Viņām bija noslēpumi, no kuriem mums siekalas saskrēja mutē,

—     Es nu gan nebūtu ļāvusies… Kaut arī viņa neuzdrīkstējās atgriezties mājās…

—    Kāpēc?

—   Es nevaru teikt… Tās ir pārāk nopietnas lietas…

Un mēs bijām tik naivi, ka astoņas dienas uzstājām, lai draudzenes dalītos ar mums šajā slavenajā noslēpumā, jo viņas par to nepārtraukti tērgāja savā starpā.

—   Kādā grāmatnīcā…

—   Kurā grāmatnīcā?

—   To es neteikšu… Viņam ir komandantūras karte…

—    Kam?

—     Viņam! Tam vīrietim! Viņam ir tiesības apturēt jebkuru sievieti uz ielas un aizvest to…

—   Kāpēc?

—   Lai pārbaudītu, vai viņa ir vesela…

Šis viens vārds! Kā tas varēja mūs satraukt!

—   Vai viņš ir ārsts?

—   Nē! Bet viņš tos apmeklē… Čšš! Es jau tā par daudz pateicu.

Un mēs savā starpā apmainījāmies skopajām ziņām, lielīdamies,

ka esam izdarījuši vairāk nekā īstenībā.

—   Es zinu, kas viņš ir… Danss, Feronstrē ielas bukinists…

—    Kuram es pārdodu savas grāmatas?

Un atkal šī garā, tumšā iela, nolaistie slēģi, zilie gāzes radziņi — tā bija kļuvusi par mūsu pasauli ar zaglīgām ēnām, kareivjiem, ko pazinām pēc zābaku klaudzieniem un dažreiz pēc kāda virsnieka cieņu izraisošā pelēkā apmetņa, ātrās gaitas, piešu šķindoņas, labi ģērbtas sievietes smaržas…

—    Sidoniju laikam aizveda uz slimnīcu…

—   Kas viņai ir?

—   Tas neattiecas uz vīriešiem…

Dīvaini skuķi, kuri aizbildnieciski nāca pie mums pēc noslēpumainām stundām, pavadītām ar īstiem vīriešiem, kas viņas veda uz restorānu!

—    Vakar viņas bija četratā.,. Viņš uzlika sveci uz miroņgalvas…

Un Sidonija, kas turp bija gājusi vairākas reizes un kura anēmijas

dēļ manās acīs līdzinājās madonnai, saknieba lūpas un sažņaudza ap kaklu pagalam apdilušas zvērādas apkaklīti.

—    Ko viņš tev nodarīja?… Pasaki man!…

Tas vīrietis, protams, bija Hiacints Danss, tas pats, kurš ar tik priecīgu paskatu no mums atpirka un pēc tam pārdeva grāmatas. Viens no mums viņu patiešām bija redzējis ieejam komandantūrā. Un viņam patiešām bija karte ar vācu zīmogiem, un viņš patiešām vakaros apstādināja uz ielas mazas meitenītes un ieveda tās savā grāmatnīcā ar nolaistajiem slēģiem.

Patiešām Sidonija tika aizvesta uz slimnīcu. Patiešām…

Galu galā mēs vārdu pa vārdam izzinājām to, ko viņas atteicās mums sacīt, proti, to, ko viņš darīja ar viņu mazajiem, nenobriedušajiem ķermenīšiem.

—    Viņš nav kā citi… Viņš ir izvirtulis…

Un tā mēs speciāli gājām pie Dansa, lai apskatītu viņa bodi, sakot sev, ka tur, tajā vecajā klubkrēslā, piemēram, vakarā, kad slēģi ciet…

Es vēl dzirdu kādas mazās — viņa bija dārzeņu pārdevējas meita — aizsmakušo balsi:

—   Tev taču nevajadzēja ļauties!

—    Viņš būtu mani nodevis vāciešiem…

Piecpadsmit gadu? Piecpadsmit ar pusi? Nu jau man bija vīriešu bikses un es pīpēju pīpi ar tievu iemuti. Pēkšņi pilsētā parādījās jaunas uniformas, nogurušas sejas, bēgoši silueti— krievu gūstekņi, ko vācieši, jūtot tuvojamies sagrāvi, sāka atbrīvot.

—   Kam vēl nav krieva?

Katrā mājā kādu gribēja. Katra jauna meitene pastaigājās ar kādu pa pilsētu. Viņi tik daudz bija pārcietuši! Un, lūk, kādu pēcpusdienu, kad mēs bijām kādā plašā mūzikholā un kad kāds komiķis bija nodziedājis: “Karolina, tuk, tuk, tuk, tuk, tuk… Viņa slima, tuk, tuk, tuk, tuk…”, tad šis pats komiķis —bez šaubām, es sev teicu, viņš ir jucis — aizkulisēs uzmet franču uniformu, atgriežas uz skatuves un…

Mēs nevarējām noticēt, ka tā ir īstenība. Viņš dziedāja “Marseljēzu”, “Brabansonu”, “Madlonu” un svešas, mums vēl nepazīstamas, melodijas…

Un starp pantiem viņš auroja:

—    Karš beidzies!… Parakstīts pamiers!

Protams, vācieši vēl klaiņoja pa pilsētu. Nebeidzama kravas mašīnu virkne, lielgabali, lauka virtuves un noguruši cilvēki vilkās austrumu virzienā, un virsnieki rāva nost pazīšanas zīmes.

Es nezinu, ko darīja Danss, kamēr mēs dejojām farandolu ar

nepazīstamiem vīriešiem un sievietēm un kamēr citas bandas ielās izģērba sievietes, kurām bijuši sakari ar okupācijas karaspēku, un skuva viņām galvas.

—   Sabiedrotie ir piecdesmit kilometru attālumā…

Tad, ja jau reiz tā bija noticis, mēs aplencām veikalus, kurus turēja aizdomās par sadarbību ar ienaidnieku, un spoguļskapji lidoja pa logiem, šķiņķi aizsprostoja notekas, bet policija tikai nevarīgi atkārtoja:

—   Iznīciniet, bet nezodziet!

Es vēl nepazinu K…., nervozu pusaudzi, vissliktāk baroto no visiem, kurš laikā, kad es mācījos koledžā, apmeklēja nodarbības Mākslas akadēmijā.

Ja es ko zinu, tad tikai to, ka arī viņu mocīja izsalkums, ka viņš tika ēdis Zviedrijas rāceņus kartupeļu vietā un ka, bez šaubām, viņš, tāpat kā es, klīda pakaļ mazajām meičām “Karē” tumsā.

Viņš bija priekšpilsētas strādnieka dēls. Māte viņam bija mirusi. Viņš gribēja kļūt par lielu mākslinieku.

Pamiera noslēgšanas dienā arī viņš piedalījās farandolas dejošanā cauri visām kafejnīcām un dzēra bez maksas līdz galvas reibonim.

Viens sīkums: man pie rokas pavisam nejauši bija gadījusies vulgāra meiča ar diviem gredzeniem rotātu pirkstu… Pēkšņi viņas māte mūs ierauga, pienāk klāt, uzlūko mani ar neuzticību, noņem meitai gredzenus un attālinās, nomurminot:

—   Nekad nevar zināt!…

Kas attiecas uz Dansu, tad tagad es zinu, ko viņš tovakar darīja aiz nolaistajiem slēģiem. Danss rakstīja! Viņš sacerēja odu mieram tai pašā istabā, kurā mazās meičas…

—    Sabiedrotie ir divdesmit kilometru attālumā…

Mēs velosipēdos devāmies uz tiem paskatīties, viņu kolonnas tuvojās, kamēr cita kolonna nožēlojami vilkās uz vācu robežas pusi un uzvarētie virsnieki publiski saņēma no saviem padotajiem zābaku spērienus.

Danss joprojām strādāja ar drudžainu aizrautību, tāpēc ka tolaik viss tika darīts ar drudžainību, visa pasaule bija kļuvusi drudžaina, to bija apreibinājusi doma par kaut ko jaunu.

—   Sabiedrotie ir priekšpilsētā…

Danss bija gatavs. Oda bija pabeigta. Un viņš bija uzrakstījis ari dažas patriotiskas dziesmas, ko, lieki nezaudējot laiku, pats dziedāja mazpilsētiņā, ģērbies pirmskara frencī, treknu un rozā seju, ar sirsnīgu smaidu, kā to prasa šā žanra tradīcijas.

Parīzē kāds Dcblovs, cienījama Lježas dzelzslietu tirgotāja dēls, strādāja mazā Monmartra ielas avīzītē, kur viņš rakstīja dienas raibumus.

Un tur augšā, Monmartrā, Faķīrs — cilvēks ar taukainiem matiem, nācis nez no kādas Austrumu zemes — katru vakaru apstaigāja kafejnīcas, nosēdās pretī klientiem un lasīja viņu rokas līnijās.

Es guvu pirmo rūdījumu dzīvē, joprojām turoties pie rokas tai meitenei, kurai māte bija noņēmusi gredzenus.

Vai es būtu varējis iedomāties, ka gadu vēlāk būšu žurnālists un ka Deblovs, atgriezies no Parīzes, būs mans kompanjons? Ka Dansam kādu dienu ievajadzēsies avīzi…

Un ka Faķīrs ieradīsies meklēt laimi Lježā, apstulbinās mūs ar saviem eksperimentiem, kamēr mazais K….

Mājās nākot, es katru dienu gāju garām Senfoljēna baznīcai,.. Es gāju ari garām Deblova vecāku dzelzslietu tirgotavai…

Man bija piecpadsmit ārpusi, un nezinot, nenojaušot es drīz vien pieredzēšu trīs noziegumus saķēdējamies ap mani.

Pagaidām es mācījos no galvas “Madlonas” vārdus un patriotiski kolekcionēju visu sabiedroto armiju mundieru pogas.

II    nodaļa

Es atkal redzu klusā ielā pēkšņi parādāmies ļaudis, tie skrien un kliedz; es atkal redzu sievieti bez matiem, veltīgi mēģinot izbēgt vajātājiem, kas burtiski metas viņai virsū, un tad dažas minūtes ir nenoteiktas kustības, ņudzeklis, žesti, kurusno attāluma nevar saprast, gandrīz cieņpilns klusums kā nāves soda izpildīšanas brīdī, ko pārtrauc tikai sievietes, kurai nav vairs spēka pretoties, gaušanās.

Pa to laiku tik daudzu apģērbtu būtņu vidū parādās pilnīgi kails ķermenis, ielas aukstajā gaismā, pret cieti pelēko bruģi kailāks nekā jebkur citur, un smiekli sastingst, skatieni nevar novērsties no tumšā trīsstūra, kas izceļas pret bālo vēderu.

Tādi zeņķi kā es, vai slimi aiz pārdzīvojuma, veikli izlavās priekšā, kāda ar šķērēm bruņojusies sieva nogriež sievietei matus līdz ādai, liek viņai piecelties, soļot gar mājām, un simt personu viņai seko kā svīta…

Šai brīdī mēs sev nejautājām, vai tas ir traģiski vai komiski, ne arī to, kāda būtu tā kareivja reakcija, kurš pēc divām trim dienām atrastu savu sievu bez matiem un tādējādi uzzinātu, ka viņa atdevusies vāciešiem.

Katru nedēļu varēja redzēt ieroču nodošanu, patriotiskas ceremonijas, un sivēnus visās fermās sauca par Vilhelmiem.

Danss, spožs un plaukstošs, atbaidoša simttrīsdesmitkilogramīga lelle, savā jaunajā uniformā apbraukāja mazpilsētas, un zem viņa komisko dziesmiņu izpildītāja vārda varēja lasīt:

“Bijušais vācu ieslodzītais.”

Vai tā bija patiesība? Vai tas bija viltus? Nu jau vairs neviens to nezināja. Un, ja jau tā bija rakstīts un varas iestādes viņam ļāva rīkoties… Starp citu, varas iestādes par viņu nezināja vairāk, un tām bija pietiekoši daudz darba, organizējot sodīt kārās ļaužu svītas, lai remdētu civiliedzīvotāju slāpes pēc varonības.

Starp citu, savā grāmatnīcā Danss nepalika bez darba, cītīgā rokrakstā uz krāšņa krītpapīra viņš rakstīja poēmas: Oda Albertam I, Oda Fošam, Oda Klemanso…

Vai viņš bija liels naivulis vai liels blēdis? Bet nekad viņš nepūlējās sameklēt izdevēju un nemēģināja iekarot publiku. Viņš apmierinājās ar savu odu pārrakstīšanu vairākos eksemplāros, ko izrotāja arabeskām, karogiem, zīmētām puķēm, ķīļrakstam līdzīgiem burtiem vai apsveikuma vārdiem Jaunajā gadā.

Un tad, būdams šais lietās pieredzējis, viņš tās ar cieņas pilnu vēstuli nosūtīja ieinteresētajām personām — karalim, Fošam, Klemanso, visiem citiem, kas tikko kā bija iegājuši Vēsturē.

Zem sava paraksta viņš lika piezīmi “Barbaru civilupuris”. Un pēc kādām nedēļām viņš saņēma lielas, oficiālas aploksnes.

“Mesjē,

Viņa Majestāti aizkustināja…”

Šīs ievērojamo cilvēku vēstules, apvītas lentēm nacionālās krāsās, greznoja viņa bukinista skatlogu, un 1933. gadā, dažas dienas pirms trīskāršā nozieguma, viņš publicēja visu šo cieņas apliecinājumu sarakstu, kas aizņēma ne mazāk kā veselu lappusi avīzē.

Pagaidām, savos sešpadsmit gados, es veidojos par viņa amata brāli — vēl ne žurnālistikā, bet grāmatu tirgošanā. Tēva nāve mani spieda meklēt darbu, un veselu mēnesi es nostrādāju par komiju grāmatnīcā-lasītavā, kuru apmeklēja mani koledžas biedri un no kurienes es tiku padzīts par cieņas neizrādīšanu patronam.

Vēl joprojām bija patriotiskais periods. Sievietes nēsāja policistu cepures, un visi diskutēja par Cīnītāja Ieguvumu, par militārajām uzšuvēm un apbalvojumiem, kad kādu rītu bez īpaša iemesla, vienkārši tāpēc, ka gāju garām kādai redakcijai, es nolēmu ieiet un pajautāt pēc reportiera vietas.

Man bija sešpadsmit gadu un daži mēneši. Otrā dienā es sāku veikt savus pienākumus, un no tā brīža es simtiem reižu gadā kāpu Lonsēna fortā visdažādāko delegāciju astē — Parīzes municipālā padome, amerikāņu mātes, Etiopijas Neguss vai princis Hiro-Hito, Itālijas karalis, nezin kurienes padomes prezidents, nekustīgas ceremonijas, auto svītas no karodziņiem rotātās stacijas, tad nebeidzamais ceļš uz varonīgo fortu un tā komandiera runa, atgriešanās Herstāla ieroču rūpnīcā (goda šampanietis) un triumfāla ierašanās pilsētas mērijā (lenčs, kājās stāvot), tad…

Es strādāju avīzē, kas bija vislabākajās domās par pilsētu, un biju visjaunākais žurnālists. Es vēl atceros, ka uz pirmajām oficiālajām vakariņām, kurās es piedalījos, aizņēmos nevis smokingu, ko es uzskatīju par vulgāru, bet gan pelēku žaketi, ko — par to vairs neesmu īsti drošs — papildināju ar baltu kaklasaiti un cimdiem svaiga sviesta krāsā.

Tā nu kādā reizē, lielu pusdienu laikā, kuras saucās, domāju, par Drosmīgās Pilsētas pusdienām, es pēkšņi pielēcu stāvus pie goda galda, kur atrados kopā ar saviem amata brāļiem, un skaļā un skaidrā balsī iesaucos:

—    Es laižos! Man te līdz kaklam!

Pēc tā — milzu tukšums. Kad es pamodos, biju savā gultā ar piepampušu un kā bungas skanošu galvu. Mazliet vēlāk es ieraudzīju šņukstošo māti un brāli, kas lūkojās manī ar šausmām.

—    Kas te notiek? — es jautāju nepiespiestā balsī.

—   Tu zini, ka kaimiņi tevi savāca uz sliekšņa sešos no rīta un ka bija vajadzīgi trīs cilvēki, lai tevi aiznestu līdz gultai?

Nē, to es nezināju. Un ar izbrīnu raudzījos uz milzu dunci, ko, kā liekas, bija atraduši manā putekļu mētelī.

—    Kas ar tevi notiek? Ko tu esi izdarījis?

Vai tad es to zināju? Man varētu apgalvot, kaesmu kādu nodūris, un es tam būtu ticējis.

Vispirms es drāžos uz avīzi ar domu piezvanīt biedriem, lai uzzinātu kaut ko par savām izrīcībām un varoņdarbiem. Gaitenī es satieku durvju sargu, kas bezcerīgi krata galvu.

—    Mans Dievs! Kā jūs varējāt to izdarīt…

—    Ko izdarīt?

—   Jūs nezināt? Tā taču ir katastrofa!

Un es uzzinu, ka ap pieciem pēcpusdienā esmu ieradies redakcijā bez cepures, salauztu spieķi un ka esmu izvēmis visu, ko vien var. Patrons esot nodarbojies ar mani, mēģinājis mani piedabūt dzert karstu

kafiju — tas nu ir klasiski. Bet, kas ir mazāk klasiski, es to viņam esot ielējis ģīmi, aurodams:

—   Jūs, jūs esat gļēvulis un sūdabrālis! Tieši tā! Es zinu, ko saku!

Tagad viņš mani gaida, nu, protams! Viņš sāk ar to, ka grib izlikt

mani pa durvīm. Tad sauc mani atpakaļ, jo ir lāga cilvēks, un paziņo, ka pamēģinās ar mani vēlreiz, bet nesūtīs vairs uz banketiem.

Turklāt man piezvana kāds biedrs.

—   Nu, vai ir labāk? Atradi savu dejotāju?

—    Manu dejotāju?

—    Labāk būtu aizgājis uz “Trianonu” un atvainojies…

—    Atvainojies, par ko?

—   Piezvani Deblovam. Viņš sataisīja to sajaukumu tavā vēderā. Viņš nezināja, ka efekts būs tik zibenīgs. Viņš gāja tev līdzi visu pēcpusdienu…

Dcblovs, ak, jā! Es viņu knapi pazinu. Viņš bija vecāks par mani, vismaz gadus trisdesmit vecs, un nēsāja viducī iežmiegtus mēteļus, kas mani sajūsmināja, un ejot žonglēja spieķi ar zelta ābolu. Skaists zellis, smalkiem vaibstiem, uzskrullētām ūsām, mazliet manierīgiem žestiem. Viņš ne vien bija par mani vecāks, bet bija nodarbojies ar žurnālistiku Parīzē, un Lježā viņš sacerēja dienas ziņas ar parakstu Viniciuss.

—    Hallo! Deblovs? Nu, vecīt, liekas, ka vakar…

Mazpamazām tukšumi manā atmiņā piepildījās kā loto spēles

laukumiņi, un es uzzināju visu: to, ka iznākot no banketa ledainā klusuma, es esot steidzies uz “Trianona” teātri, kur bija rita izrāde, un ka tur es iebrucis aizkulisēs, ka esot ņēmies dzīties pakaļ kādai dejotājai un šķērsojis skatuvi aiz viņas, kliegdams pilnā rīkē, tad…

—    Ja es būtu zinājis, ka tu esi tik zaļš… — Deblovs nicinoši novelk.

Lai nomierinātu, viņš mani aizvedis uz kādu slēgto namu, kur viņam ir draudzenes, un tur, liekas, es nočiepu nazi, iepriekš sagriezis kādu kleitu vai kreklu…

Kāda tam vairs nozīme… Tas ir garām… Mani neizmeta no redakcijas, un es būšu gatavs līdz mūža beigām uzklausīt mātes pārmetumus, kas bija sašutusi galvenokārt par to, ka mani savākuši kaimiņi.

Svarīgi ir tas, ka no šā brīža es esmu Deblova draugs, un, tā kā mūsu redakcijas ir tuvu viena otrai, mēs katru dienu kopā mērojam ceļu no kvartāla, kurā dzīvojam, — viņš, cēli manipulējot ar spieķi un skatīdamies uz garāmgājējiem ar nekautrīgu skatienu, klāstīdams man

pamatpatiesības, cs — uzmanīgs un apbrīnas pilns, vismaz līdz dienai, kad…

Mēs nepārtraukti satiekamies svētceļojumos uz Lonsēnu, cienījamu ārzemnieku vizītēs Ieroču rūpnīcā, ceremonijās pilsētas mērijā, Veco Cīnītāju kongresos, gājienos ar mūziku un patriotiskos vai literāros priekšlasījumos.

Vajadzības gadījumā viens no mums iet abu vietā un otrā rītā piezvana biedram.

—   Saproti, — man saka Dcblovs, — Parizē mēs bijām citādāk organizējušies. Es atceros, ka Klemanso man kādu dienu teica…

—   Vai tu pazīsti Klemanso?

—  Pie joda! Mēs strādājām vienā kantori. Būtībā lāga tips! Es nez cik reižu tiku vakariņojis ar viņu Kruasāna ielā. Es pat teicu Tardjē…

Es negribu lielīties, bet apzvēru, ka par spīti visam, biju jau nedaudz skeptisks. Un tomēr man viņš vēl nelikās līdzīgs Hiacintam Dansam, kurš afišēja skatlogā karaļa Alberta, Puankarē un citu ievērojamu personu vēstules.

Daudzus gadus vēlāk, kad Danss jau bija nogalinājis, Moriss Garsons bieži prāvas laikā atkārtoja vārdu “paranoiķis”.

Un tai pašā laikā Parizē Deblovs arī bija nogalinājis, un es domāju, ka viņa advokāts nepalaida garām gadījumu izmantot identisku argumentu.

—   Saproti taču! Šeit viņi neko nejēdz nedz no žurnālistikas, nedz vispār no kā! Viņi runā par karu, nenojauzdami, ka mēs Otrajā nodaļā…*

—   A, tu biji…?

—  Pie joda! Klau… Es atceros, ka kādu vakaru pie galda Elizabete man atzinās: “Manu mazo Deblov, vajadzētu…”

—   Piedod! Kas par Elizabeti?

—    Karaliene!

Man bija sešpadsmit ar pusi gadu, septiņpadsmit, jūs saprotat? Es klausījos. Es ar zināmu cieņu skatījos uz šo cilvēku, kurš dzēra aperitīvus ar ūdeni, kamēr cs apmierinājos ar alu.

Kādu dienu viņš mani pārsteidza pa īstam. Viņš mani atkal aizveda uz to slaveno slēgto namu, kuru cs pat neatcerējos, tik ļoti biju piedzēries pirmajā reizē.

Viņš tajā neiegāja zaglīgi, pie sienas piespiedies, kā es to parasti biju redzējis darām citus, bet gluži pretēji, ar zināmu platību, viņam pat būtu paticis tikt nofotografētam uz sliekšņa.

’valsts drošības dienests

Atmetis sombrero uz muguras, rokas kabatās sabāzis, spieķi pārmetis pār plccu kā zobenu, cigareti atstutējis pret apakšlūpu, viņš ar kāju atgrūda “spoguļu salona” durvis, norūkdams saimnieces virzienā:

—    Kā iet?

—   Un jums, Ferdinanda kungs?

—   Vai Renē ir augšā? Licc mums pasniegt ko dzeramu. Pasauc taču kādu, lai pakavē laiku manam draugam…

Brīvi un nepiespiesti viņš iegāja aizkulisēs, es dzirdēju, kā kādā istabā, kur uzturējās sievietes, viņš jokojās, tad uzkāpa augšstāvā, kur Renē nebija vēl piecēlusies.

—    Tu esi Ferdinanda draugs? — man pajautāja kāda sieviete apakšveļā, kas bija apsēdusies man blakus uz violeta samta soliņa. — Vai tiesa, ka viņš grib aizvest Renē uz Spāniju?

—   Es nezinu…

Viņai nevajadzēja mani ilgi aplūkot, lai saprastu, kaes neko daudz nezinu.

—   Ko tu dzersi?

Deblovs atkal nokāpa lejā, kā savās mājās atvēra bufeti un ielēja sev vermutu. Tad pusbalsī strīdējās ar saimnieci, un es sapratu, ka viņš runāja par naudu.

—  Ja viņa tev tā šalca, tad vairāk nav uztaisījusi, draudziņ! Tu labi zini, ka Renē ir akurāta!

Beidzot viņš apsēdās, un saruna kļuva vispārīga. Viņš runāja par avīzi, par jaunākajiem notikumiem kā cilvēks, kas pazīst visas aizkulises, un iestādes meitenes viena pēc otras nāca un apsēdās viņa tuvumā.

—   Vai jūs domājat, ka ķeizaru pakārs?

Tas bija vēl viens no tālaika galvenajiem jautājumiem.

—    Un marka? Mans draugs pagājšnedēļ bija Vācijā, kur viņš nopirka zelta rokaspulkstcni par trīsdesmit frankiem…

Deblovs bija nejutīgs pret tik daudziem kailiem gurniem un krūtīm, kas dažreiz spraucās ārā no korsāžas.

Es ieraudzīju Renē kāpjam lejā, viņa bija diezgan spēcīga, neķemmējusies brunete ar mazliet aizsmakušu balsi. Viņa tūlīt pieprasīja dzeramo.

Stundu vēlāk uz ielas viņš man ne bez augstprātības paskaidroja:

—    Ja cs tev teiktu, ka viņa man nopelna vairāk nekā cs avīzē? Tāpēc cs gribētu viņu iekārtot Barsclonā. Tur iet vēl labāk nekā šeit.

Pēc mēneša viņš man mierīgi pavēstīja:

—   Nāc, apskaties manu tipogrāfiju…

Tas nebija blefs. Viņš bija iekārtojis tipogrāfiju, un viņam piederēja mašīnas, strādnieki, korektori, un tas viss, nepametot darbu avīzē.

—   Saraksti romānu, un es tev to publicēšu!

Ari tas nebija blefs. Viņš iespieda divu vai trīs jauno autoru romānus, un šo grāmatu prezentācijas mūs sajūsmināja ar savu modernismu.

Par nelaimi viņš iespieda ari politisku žurnālu sadarbībā ar kādu ārzemnieku, un kādu dienu viņš mums paziņoja:

—   Man liek taisīt ciet.

—   Kas?

—   Otrā nodaļa!

Šoreiz, es domāju, tā bija patiesība, jo vēlāk es atradu Deblova līdzdarboņa vārdu vairāku Rietumu valstu aizdomīgo personu sarakstos.

Danss un Deblovs viens otru nepazina. Vai, pareizāk, Danss bija gadījuma pēc lasījis rakstus ar parakstu Viniciuss, un Deblovs, tāpat kā visi citi, uzmeta acis bukinista divdomīgajiem skatlogiem.

Tā kā pēc dažiem mēnešiem viņi — kā viens, tā otrs — bija nolemti slepkavībai, tad pēc dažām nedēļām viņiem vajadzēja izdarīt ko līdzīgu.

Abi nāca no labām ģimenēm. Viens bija skolojies pie Jezuītiem, otrs licejā.

Abu mātes bija lāga sievietes, kas piederēja tai sīkburžuāzijas daļai, kam piemīt gandrīz vai jansenisks godīgums.

Kara laikā Danss apmeklē komandantūru.

Pēc kara Deblovs iekārto tipogrāfiju par svešas zemes naudu.

Danss pacietīgi kolekcionē augsti stāvošu personu cieņas apliecinājumus un cik spēka raksta niekalbiskas poēmas.

Tai pašā laikā Deblovs katru dienu sacer savai avīzei satīriskas dziesmiņas ar parakstu Viniciuss un privātajā dzīvē runā tikai par saviem sakariem ar šīspasaules varenajiem.

Deblovs kādreiz ir bijis precējies un ir šķīries. Danss arī šķiras.

Danss kara laikā izmantoja noslēpumaino pasi, lai ievilinātu pie sevis skuķus.

Deblovs īrē pagaidu dzīvokli netālu no meiteņu vidusskolas, uzglūn ārā nākošajām audzēknēm un pievilina tās ar krāsainu aperitīvu un konditorejas izstrādājumu solījumiem.

Tas netraucē Deblovam kādā skaistā rītā aizceļot uz Barselonu

Renē pavadībā un iekārtot tur priekamāju, ar kuru viņš pelnīs divas trīs reizes vairāk nekā tagad.

Apmēram tai pašā laikā Hiacints Danss veic ceļojumu uz Francijas dienvidiem un, ja turp viņš ir devies viens, tad atgriežas kopā ar kādu sievieti.

Tā nav Renē. Tas būtu pārāk skaisti. Tad tas būtu romāns. Tomēr viņa ir no tai līdzīgām — kāda slēgtā nama akordstrādniece, ko Danss iekārto Ljcžā un ko viņš apmeklēs, kā Deblovs apmeklēja savu mīļāko.

Vai vienā un otrāgadījumā runa ir par mīlestību?

Es neņemos atbildēt. Taču Danss nogalinās savu mīļāko dienā, kad viņa nolēmusi to pamest. Un, kad Deblovs nogalinās Tchaldu ar revolvera šāvieniem Mobēža ielas mēbelētajā dzīvoklī, tad tas notiks tāpēc, ka spānis viņam būs atņēmis “viņa sievieti”.

Tai pašā laikā es neko nezināju. Neviens nezināja, pat ieinteresētās personas ne. Trīs reizes nedēļā es devos pie Dansa meklēt grāmatas un strīdējos par jaunākajām vai arī stundām ilgi pielietoju dažādas viltības, lai lēti nopirktu kādu oriģinālizdevumu.

Viņš bija ellīgs aktieris, un es varētu saderēt, ka savas fizionomijas spēles viņš iestudēja spoguļa priekšā. Bet bija viena mulsinoša detaļa, ko es ievēroju, būdams tai vecumā, kad tādas lietas nepaliek nepamanītas. Dzīvodams putekļaino grāmatu vidū, viņš bija apsējis baltu priekšautu, un viņa roka zem priekšauta vienmēr atradās kabatā, un es redzēju viņa smaidā divdomīgu miklumu.

Turpinājās kāpšana Lonsēna fortā, pulki maršēja, vecie cīnītāji organizēja ļaužu svītas, bet policija šur tur sāka apcietināt komunisma aģentus, komunisma, par kuru gandrīz nekas nebija zināms.

Mans pirmais romāns tikko bija uzrakstīts, kad Deblova tipogrāfija pārtrauca darbu. Romāns saucās “Uz Arku tilta” — tilta, kuram mēs divatā tērgādami gājām pāri katru dienu.

Es biju iemācījies vairs ncskandalēt banketos un neliet karstu kafiju galvenajam redaktoram ģīmī, tāpēcmana avīze, neskatoties uz savu stingro kārtību, nomierinājās un neuztraucās par maniem paziņām.

Kādu vakaru tā vietā, lai vestu mani uz bordeli, kur viņam vairs nebija komerciālu interešu, Deblovs mani aizveda uz “Sarkano Ēzeli”, kur es atklāju sev tikpat svešu pasauli.

Tas bija krogs netīrā, starp divām lielām artērijām iespiestā, ielā ar Monmartra stilā ieturētām miroņgalvām uz sienām, lielo vīru karikatūrām un šansonjē, bet mēbeles bija zemnieciskā stila imitācija. Daži Parīzes mākslinieki tur nopebūja pa divdesmit frankiem dienā un turpat arī dzīvoja.

Viens no viņiem, kas tur palika ilgāku laiku, gandrīz ir kļuvis slavens. Kāda meiča, kas aizsmakušā balsī dziedāja reālistiskas dziesmiņas, pēkšņi kļuva slavena Parīzes mūzikholos un gadu vēlāk nomira.

Deblovs darbojās ar tādu pat nepiespiestību kā bordelī un stādīja mani priekšā trokšņainu klientu kompānijai, tiem pašiem, kas korī dziedāja “Svētā Bcmardīna mūkus”…

—   Draugi gleznotāji…

Viņu vidū mazais K…. Pie letes bijabūtne ar gariem un taukainiem matiem, netīru apkaklīti, tā nepārtraukti kaut ko bāza sev degunā un skatījās uz mums neredzošām acīm. Mēs viņu neinteresējām. Viņš ķēra īstos klientus, tos, kuri uzdzīvoja un kuriem bija nauda kabatā. Viņš tuvojās viņu galdiņam ar drūmu un nicīgu skatu.

—  Vai gribat, lai es pasaku, kā jūs nomirsiet?… Iedodiet man savu roku… Dodiet!…

Ja nevarēja citādi, viņš to saņēma ar varu, apsēdās, iedzēra no klienta glāzes vīnu un norūca:

—   Hs redzu ļoti nopietnu nelaimes gadījumu… Jūs nekad neesat bijis stiprs…

Es vēl nezināju, kas viņš ir. Es nepazinu nevienu un, tāpat kā biju mācījies pēc kara “Madlonu”, mēģināju iegaumēt galda dziesmu piedziedājumus, galvenokārt latīniskos, kas mani īpaši valdzināja.

—     Vai iedzersi glāzīti? — ieteicās Deblovs, kad Faķīrs bija beidzis darboties ar kādu jaunbagātnieku. — Kā iet bizness?

—    Skopuļi! M…!

—   Iepazīsties ar…

Istaba bija maza, piedūmota, sava veida “Žiglā Truša” imitācija. Šansonjē un zīlnieces pēc uzstāšanās nāca piesēst pie mūsu galdiņa un dalījās savās mākslas “prēmijās”.

Neraugoties uz manu vēsturisko rūdījumu, nebiju pieradis dzert, un, atgriezies mājās ap trijiem naktī kāda drauga pavadībā, es tikai ar grūtībām būtu varējis aprakstīt vakaru visos sīkumos.

Ja es ko skaidri zināju, tad to, ka apstājos tilta vidū un raudzījos uz miglā tīto Mēzu, augstprātīgi noskandinot:

—    Četrdesmit gadu vecumā es būšu ministrs vai akadēmiķis!

Jo no šī brīža mani draugi bija cilvēki, kam, kā man likās, bija

lemti visizcilākie likteņi, sākot ar Faķīru, kurš dievojās esam īsts hindu faķīrs, beidzot ar jaunajiem gleznotājiem, K… ieskaitot, kas runāja par Rembrantu kā par savu pudeles brāli, un kotrs no viņiem atkārtoja, ka esot tikpat talantīgs kā Verlēns.

Kāpēc tad arī man no šī brīža nebūtu talanta? Es tikai vēl īsti nezināju, kāda. Varbūt politiķa? Varbūt literāta?

Es gulēju pārāk ciešā miegā. Otrā rītā māte mani aplūkoja ar neuzticību un izjuta nepieciešamību atgādināt notikumu ar dunci.

—   Tavos gados tēvs nebūtu atļāvies pārnākt trijos naktī…

No tā laika es atgriezos daudz vēlāk — četros, piecos — vai neatgriezos vispār vienkārši tāpēc, ka Deblovs bija mani iepazīstinājis ar Faķīru, gleznotāju kompāniju, mazo K…. un ka…

Un tas viss, atkārtoju, beidzās ar nogalinātajiem, cietumniekiem, katordzniekiem, ar…

Kara laiks ar skuķiem zem gāzes radziņiem un uz slapjiem sliekšņiem bija beidzies, beidzies bija patriotisma periods ar svētccļojumiemuzLonsēnu un ārzemju diplomātu vizītēm Nacionālajā ieroču rūpnīcā; sākās cits periods— māksliniecisks, mistisks, izspūris un smēķains, un tieši šis laiks nāca ar pirmo līķi.

Danss tātad tai pašā laikā aizrāvās ar okultajām zinātnēm, un, ja arī viņam bija grūti pretendēt uz Faķīra titulu, viņš vismaz nekavējoties piešķīra sev Maga nosaukumu.

Lai beigtu ar asinīm!

III    nodaļa

—   Ak, kas par baudu — nožņaugt nevainīgu jaunavu ar strutainu nabu!… — iesaucās divdesmitgadīgais gleznotājs satumsušām acīm.

Man visos sīkumos vajag izstāstīt, kā tās lietas notika tai jaunajā pasaulē — “Sarkanajā Ēzelī” —, kurā kādu vakaru Deblovs mani bija ievedis un kur Faķīrs pelnīja sev iztiku, ar augstprātīgi īgnu sejas izteiksmi tulkojot rokas līnijas.

Viņi —vai drīzāk jau mēs, jo ari es kādu laiku biju starp tiem, kas vairāk vai mazāk apmeklēja Mākslas akadēmiju un nēsāja romantisku gleznotāja mācekļa apģērbu, melnu sombrero un platu kaklasaiti.

Viņi nāca no visiem pilsētas kvartāliem un no visiem sabiedrības slāņiem: viens bija apavu krēma lielfabrikanta dēls, otra, mazā K…., tēvs bija vienmēr piedzēries nabaga melnstrādnieks, tur bija komersantu dēli un kāds universitātes profesora dēls, jaunākajiem bija astoņpadsmit gadu, vecākajiem — divdesmit trīs, divdesmit četri.

Vai viņu misticisms, k*> es pieņēmu tikpat ātri kā plato kaklasaiti, nāca no kara laika vai vienkārši no nolādētajiem dzejniekiem, ko viņi

“Sarkanajā Ēzeli” zināja citēt? Vai tas bija dzimis no kādas pavirši i/.lasītas, slikti sagremotas grāmatas?

To es nezinu. Tieši šodien es sev to jautāju. Jo koledžā es taču biju futbola komandā un mana lielākā izprieca, kopš kļuvu par reportieri, bija izrauties uz laukiem ar motociklu.

Protams, es daudz lasīju, bet mani iemīļotākie autori bija Balzaks, Dikcnss un Dimā, kuros nav nekā īpaši slimīga. Un es esmu pārliecināts, ka, ja tai brīdī būtu bijušas jauniešu kompānijas, kas katru sestdienu steidzas pie dabas, bruņojušās slēpēm vai saliekamajām laivām, kempinga teltīm vai vingrošanas rīkiem, tad es tām būtu dedzīgi pievienojies.

Bet tādu nebija! Tādā pilsētā kā Lježa katru nedēļu bija četras glezniecības izstādes, kurās parādījās visa sabiedrība, un avīzes, kurās vēl nebija tris sporta lappušu, bet kuras veselas slejas veltījadivdcsmitgadīgiem gleznotāju mācekļiem un dzejas brošūriņām.

Tātad dienas varoņi bija mani jaunie draugi, kuri varēja staigāt pa “Karē”, būdami droši, ka visi uz viņiem skatīsies.

Tāpat kā “Sarkanajā Ēzelī” man vajadzēja iemācīties “Svētā Bernardīna mūkus”, tāpat kā pamiers man lika atklāt “Madlonu”, tāpat šeit man vajadzēja, Balzaku un Dimā noliedzot, bezgalīgi diskutēt par noteikto un nenoteikto, par objektīvo un subjektīvo, par Rembranta vai Leonardo da Vinči, Bodlēra vai Verlēna, Platona vai Pirrona pārākumu…

Vai šodien vēl kaut kur ir sastopami jauni cilvēki, kas līdz ārprātam meklē eksaltāciju, kā to kādreiz darījām mēs, vienalga, kādu eksaltāciju —ķermeņa, jūtu, gara —ar visiem iespējamiem līdzekļiem un paņēmieniem, smalki kodificētām receptēm, kas līdzinās seksuālo maniaku priekšrakstiem?

Sākumā tam bija tikai gadījuma, improvizācijas raksturs. Mēs sapulcējāmies uz labu laimi te pie viena, te pie otra, visbiežāk pie kāda gleznotāja, kam bija darbnīca vecāku mājas bēniņos. Katrs atnesa kabatā pa pudelei un pa pēdējam atrastajam dzejolim vai filozofiskai domai.

Ilgi tā nevarēja turpināties. Nelaimīgajam, pie kura tas notika, otrā dienā vajadzēja stāties pretī saniknotajai ģimenei, kas naktī nebija varējusi acu aizvērt un no rīta visur — kāpnēs un tualetēs — atrada vēmekļus, sasistas lietas, norautu telefonu vai arī divus trīs bālus, kāpņu telpā pamestus jaunekļus…

Starpcitu, eksaltācijas meklējumos mēskļuvām arvien komplicētāki, mums bija nepieciešami neskaitāmi aksesuāri, un tā kādu dienu radās “siļķu muca”.

Aiz Sen-Foljēna baznīcas, sagruvušas mājas drupās, sīkamatnieku piepildīta pagalma dziļumos, kāda istaba agrāk bija kalpojusi galdniekam par darbnīcu, un mēs to izīrējām par trīsdesmitvai četrdesmit frankiem mēnesī. Pēc mūsu vēlēšanās dekorācijas bija viduslaicīgas un piekļūšana tik drūma, ka neviens no mums neuzdrīkstējās viens doties turp.

Toties pirmais priekšmets, ko mēs atnesām, bija gandrīz pilnīgs skelets. Kāds no mums mājās atrada divus vecus matračus, un kāds cits — gabalu raibas mēbeļdrānas. Es atnesu piekaramu svečturi, kuru ! biju atklājis mātes bēniņos un kura pazušana viņai tā arī palika neizprotama.

Kas tur vēl bija? Viss un nekas. Mistiski uzraksti, smelti “Lielajā Albertā”, un erotiski plikņi, uzzīmēti uz sienām, sadauzītas tasītes, nemazgātas glāzes un visbeidzot arvien vairāk un vairāk tukšu pudeļu.

Ikviens no mums pēc vakariņām atstāja vecāku māju un drīz vien bija klāt “siļķu mucā”, iepriekš pārmeklējis kabatu dziļumus, lai varētu nopirkt ko dzeramu, vienalga ko dzeramu, kas ar vismazāko naudas patēriņu visātrāk piedzirdītu.

Mans svečturis deva pārāk spilgtu apgaismojumu, un mums labāk patika viena pati svece, ko vēl aplikām ar sarkanu papīru tā, ka neko vairs neredzējām un varēja tikai nojaust zemē vai uz matračiem izstiepušos ķermeņus, sejas, ko sarkanā gaisma darīja bālas un kas visas taču bija septiņpadsmit līdz divdesmit četrus gadus vecas.

Vakaru gandrīz vienmēr ievadīja “Dies Irae”, ja vien tas nebija “De Profundis”, un beidzot no tumsas kāds izmeta:

—   Ja Rembrants piederētu mūsu laikam…

—   Kas te runā par Rembrantu? Es saku, ka tā ir mirusi glezniecība…

Divu soļu attālumā plūda Mēza. Kaut kur cilvēki laikam dzīvoja normālu dzīvi, kamēr netīra pagalma dziļumos kaisa diskusija, sejā tika sviesti tai pašā dienā atklātie grieķu un latīņu filozofu citāti un galu galā tika nolemts slēgt mieru, apskaujoties asarām acīs.

Nepārtraukti vēl tika meklētas pudeles pēdējās atvērtajās kafejnīcās. Jaunienākušais ieraudzīja sev apkārt satrauktas sejas:

—   Cik tev ir līdzi?

—    Seši franki…

—    Dod šurp! Vairs nav nekā, ko dzert.

Smēķēts tika daudz. Gaiss kļuva arvien biezāks. Kāds bez iemesla šņukstēja, par ko neviens nelikās zinis, un kāds cits, kā lēkmes ķerts, pēkšņi izģērbās, ietinās vecā purpursarkanā ritasvārkā un iekliedzās traģiskā, iedvesmotā balsī:

—   Ja Dievs Tēvs pēkšņi ienāktu šeit, kā jūs domājat, ko viņš teiktu, mani redzot? Nu, lūk, es viņu lūdzu, Dievu Kungu, saņemties drosmi un atgrūst vaļā šīs durvis, ienākt…

Neviens nesmējās. Bija vēls. Pilsēta bija aizmigusi, un saspringtās sejas pagriezās pret durvīm, kas varbūt pavērsies.

—    Dievs Tēvs! Uzklausi mani! Nedomājiet, ka es jokoju! Es patiešām lūdzu! Es jūs lūdzu vienreiz… otrreiz… trešo reizi,..

Un tad kāds drebēdams iečukstas:

—    Un ja nu tu izsauc velnu?

—    Kuru?

Tad piepeši mazais K…., kas allaž iztukšoja citu pudeles, nogāzās zemē, siekalodamies un gārgdams nervu vai epilepsijas lēkmē.

—  Sātan, — kāda balss kiiedza, — vai tas esat jūs, kas parādāties ar mūsu drauga K…. starpniecību? Ja tas esat jūs, atbildiet…

Vīns maksāja pārāk dārgi un iedarbojās pārāk lēni, lai radītu meklēto efektu. Pat spirts drīz vien mums likās pārāk gauss, un kāds no mums, kura draugaļa bija aptiekas pārdevēja, kādu vakaru atnesa pudeli ētera.

Viņš atveda līdzi arī savu draugaļu Šarloti, kas atrada sev vietu uz viena no dīvāniem ļengano ķermeņu starpā.

—    … nožņaugt nevainīgu jaunavu ar strutainu nabu…

Un tas, kurš visā nopietnībā izteica šo vēlēšanos, bija divdesmit gadus vecs, skaists un slavens gleznotājs, ko visa pilsēta pazina no viņa gleznu izstādēm, kur viņš varēja pārdot visu, ko vien gribēja.

Un tas arī bija viņš, kurš pulksten divos rītā izaicināja Dievu Tēvu un stundu vēlāk metās ceļos, pieprasīja visiem uzklausīt viņa grēksūdzi, lai sodītu sevi par augstprātību.

Dažreiz atnāca Dcblovs, uzkavējās dažas minūtes, izmeta pa nicinošam vārdam, uzmeta ziņkāru aci Šarlotei vai kādai citai skuķei, kas tur atradās.

Maza sešpadsmitgadīga dejotāja —diloņslimaun caurspīdīga — nelaida garām nevienu sanākšanu un stundām ilgi drebinājās, drudžainām, ziliem riņķiem apvilktām acīm stingi skatīdamās tukšumā…

—   Tas, kurš netic ne ģēnijam, ne Dievam…

Bet vai tad mēs visi nebijām ģēniji? Ģēniji, kam diemžēl nebija ne

izturīgu kuņģu, ne nervu, tāpēc, dienai austot, risinājās nožēlojamas ainas…

Otrā dienā risinājās citas, ne mazāk trokšņainas, pie vecākiem, kas rītausmā sagaidīja atgriežamies zēnus ar sarkaniem plakstiem, neskaidru runu, nicīgu skatienu.

Kāds no mūsu draugiem strādāja pie fotogrāfa, kur viņš taisīja palielinātus ogles zīmējumus; tas viņu netraucēja pēc darba dienas gleznot un pavadīt lielāko daļu nakšu “siļķu mucā”.

K…., visnabadzīgākais no visiem, divas trīs reizes nedēļā salīga kaut kādos celtniecības darbos, nesa uz galvas ķieģeļus, dzēsa kaļķus vai kāpelēja pa trepēm.

Kādu vakaru, kad durvis atvērās, gaismēnā varēja ieraudzīt garu, dzeltenu seju, taukainus matus, kas gūlās pret apmetņa samta apkaklīti: tas bija Faķīrs, ko bija uzaicinājuši un kas mūs bija pagodinājis, pieņemot ielūgumu.

Tas vilkās stundām. Uz galda blakus svecei bija ar četrām spraudītēm piestiprināta papīra lapa, kas bija noklāta biezām švīkām, un starp tām nolikts sērkociņš. Tā, bez citu aksesuāru palīdzības, mums vajadzēja kļūt slimiem aiz uztraukuma, kamēr pulss kļūst paātrināts, elpa strauja, kamēr izlaužas histēriski kliedzieni un mēs atbrīvojamies no savas enerģijas labāk nekā trakākajā orģijā.

Mēs bijām seši, varbūt astoņi?

—   Vēl ir par daudz gaišs, — teica Faķīrs savā iesmērētajā balsī, līdzīgā viņa ādai un levantieša frizūrai.

Viņš bija galvas tiesu pārāks par rnums, ik pa brīdim viņš savēcināja apmetņa spārnus, lai no kabatām paņemtu mazliet baltā pūdera.

Svece tika novietota otrā istabas galā tā, ka vajadzēja pamatīgi piepūlēties, lai vēl saskatītu zīmuļa švīkas ap sērkociņu.

—   Skatieties ar visu savu gribasspēku uz šo sērkociņu! Lai katrs ar roku pieskaras abiem saviem kaimiņiem. Jūs redzēsiet — koka gals sakustēsies, mainīs stāvokli… Uzmanību! Nekustieties vairs!…

Beigu beigās zīmuļa švīkas sāka dancot tīklenes priekšā, un es šodien nevaru pateikt, vai sērkociņš sakustējās. Starp citu, pēc stundām ilgās sēdēšanas mūsu atkailināto nervu dēļ izcēlās strīds, kas beidzās ar kautiņu, jo attieksmē pret Faķīru un viņa varu izveidojās divi grupējumi.

—    Ļoti labi! Tā kā jūs šaubāties par mani, vienu no jums es novedīšu līdz katalepsijai…

Viņš izvēlējās mazo K…., kas nevilšus parāvās atpakaļ. Vai viņš

panāca, ko gribēja? Es gan tā nedomāju, bet no rīta mazā gaismiņā mūsu biedrs bija bāls un viņa lūpas vēl drebēja.

—   Rit… Pēc dažām dienām… Man jāpierod pie mēdija…

Neviens no mums tai laikā nevarēja ne iedomāties, ka var peldēties

upēs un vārtīties pa zāli! Neviens nedomāja par vienkāršu iemīlēšanos!

Viņu nebija daudz — dumjā un lēnīgā aptiekas pārdevējiņa Šarlote, kam nepienāktos dzīvot ilgi, vēl viena, divas citas —, un ar viņām pietika mums visiem.

—    … nevainīga jaunava, kuras naba…

Mēs teicām Šarlotei:

—   Tu esi neglīta un stulba! Tu nelabi od. Es tevi nicinu, bet man vajag izmīlēties, pēc tam tu man vēl vairāk riebsies…

Un Šarlote piekrita, jo viņa neskaidri iedomājās savu dzīvi līdzās kādam jaunam Rembrantam vai Vijonam.

Ar drūmu vienaldzību viņa pielaida visiem tos pašus kukaiņus un to pašu slimību, kas, par laimi, nebija smaga.

Vai šai laikā mēs nebijām radniecīgi Hiacintam Dansam, kurš savas bodes dziļumā rija “Lielo Albertu” un visas maģijas grāmatas un pēc tam devās pie mīļākās uz priekamāju? Vienīgi ar to starpību, ka mūsu atklātība varbūt bija pilnīga!

Diemžēl, ja daži no mums, izgājuši no “siļķu mucas”, mājās atrada labi klātu galdu, ciešamu higiēnu, nomierinošu atmosfēru, tad citi, nabadzīgākie, — tikai netīru mēbelētu istabu, dzērāju tēvu vai vientulību un neregulāras maltītes.

Faķīrs mums bija apsolījis parādīt K…. katalepsijas stāvoklī, un dažas dienas vēlāk viņš turēja vārdu. Viņš šo laiku bija izmantojis sev par labu un dzīvojis kopā ar K…. viesnīcā, kurā mitinājās pats; tā bija neiespējama viesnīca, kuru apmeklēja tikai tipi no cirka un mūzikhola.

Kad viņi abi atgriezās “siļķu mucā”, K…. bija vēl bezkrāsaināks nekā citkārt un sekoja otram kā automāts.

—   Guliet, es jums pavēlu!

Tas nevilkās ilgi. Pēc dažām spazmām zellis bija tikpat stīvs kā malkas pagale un, nolikts starp diviem krēsliem,galvai un kājām tikko skarot katru no tiem, ncieliecics panesa triju mūsējo svaru.

—   K…,, tagad sakiet mums, ko jūs redzat… Es gribu, lai jūs dotos meklēt savu māti… Vai jūs viņu atrodat?

Mēs trīcējām. Rīkles mums bija izkaltušas. Mēs visi zinājām, ka K…. māte bija mirusi trūkuma dēļ un viņam par to bija saglabājušās sirdi plosošas atmiņas.

Tad mēs izdzirdām viņa pārvērsto balsi, kas vienaldzīgi sacīja:

—    Es redzu viņu… Bet neliekas, ka viņa mani pazītu…

—    Ko viņa dara?

—   Nezinu… Rokā viņai ir mazs papīra gabaliņš… Viņa ar kādu sarunājas… Pagaidiet,..

Un tad pēkšņi nāca lēkme, K…. cīnījās, kliedza, siekalojās, beidzot atvēra acis, ilgu laiku mūs nepazina un tad uzsmaidīja kautrīgu smaidu.

—    Kas noticis?

Pēc dažām dienām mēs uzzinājām, ka Faķīrs bija viņā sagrūdis kokaīnu un K …viņam sekojapa pēdām no rīta līdz vakaram, no vakara līdz ritam.

Kāds asums no šī brīža varēja būt mūsu nieka diskusijām par filozofiju un uzrunām Dievam Tēvam, kas neturēja par vajadzīgu parādīties? Mums bija K…. Mums bija Faķīrs. Mēs bijām tik lepni par to, ka kādu dienu uzaicinājām studentus piedalīties eksperimentā.

Bija Ziemassvētku priekšvakars. Šķidruma krājumi tāpēc bija bagātīgāki nekā parasti, un studenti arī no savas puses bija ko atnesuši. Istabā varēja saiet divdesmit personas, bet mūsu bija varbūt piecdesmit; drīz vien visi bija pilnā, citi slimi, citi deklamējoši, kliedzoši vai stenoši, bet visi grūstījās ap vienu no mūsu draugiem, kas koķetērijai bija uzvilcis smokingu, kura uzkrekls veidoja provocējošu plankumu.

—    Mākslas šodien uzņem Zinātni…

Un tad nāca slapji skūpsti, pret galdu nodauzītu pudeļu kakli, balsis jautāja:

—   Kur te var pačurāt?

—   Vienalga kur, vecīt!… Te, tajā galvaskausā!… Vai pie sienas…

Un tas tika darīts, kamēr Faķīrs vēl vienu reizi izmēģināja savu

varu pār K…., kas drīz vien iekrita katalepsijā.

Es nezinu, kādas vīzijas viņš skatīja šai naktī, nedz kādus vārdus izteica bezmieslgajā balsī, kurā viņš tad runāja. Bija pārāk daudz ļaužu. Kāds jūs saņēma ap pleciem, lai apzvērētu, ka šī ir skaistākā nakts viņa mūžā, kāds cits lūdza iedot glāzi ūdens. Varēja dzirdēt runājam par Danti un Šopenhaueru, tad atkal par Platonu, Rembrantu, kamēr studenti, protams, stipri par vēlu, mēģināja korī nodziedāt “Svētā Bemardīna mūkus”.

Es nupat gribēju sacīt, ka Danss tur bija. Tomēr ne. Bijām tikai mēs — K… draugi, Faķīrs un studenti statistu lomā.

Lježā tradicionāli Ziemassvētku priekšvakarā visi skatās leļļu teātra izrādi, kura notiek priekšpilsētas vissapdzīvotākajā ieliņā. Visi devās turp. Lija. Mēs gājām pa grupām iekšā šaurā istabā, kur atradās

teātris, un uzgrūdāmies citiem naktsputniem, kamēr izrādes vadītāja nodzertā balss savā variantā vēstīja par Kristus dzimšanu.

Pēc tam ieliņās mēs cits citu uzmeklējām, klupām pret trotuāriem, likāmies garšļaukus peļķēs.

—    Kurš viņu nesīs? Viņš patiešām ir slims.

K..,, bija izstiepies zemē, stīvs, kāds viņš bija manas rūdīšanās pirmajā vakarā. Viņu pārlika man pār plecu. Viena kurpe viņam bija pazudusi, zeķe saslapusi, kājas netīras, ķermenis pārmēru viegls, un kāds aiz manis pieturēja viņa galvu.

—    Kur viņš dzīvo?

Un, lūk, izrādījās, ka neviens no mums nezināja, kur dzīvo K….! Viņš bija mūsu draugs. Visu laiku viņš pavadīja ar mums kopā, bet mēs neko nezinājām par viņa oficiālo dzīvi.

—    Viņa tēvs dzīvo priekšpilsētā… Bet kaut kur viņam ir jābūt istabai…

Kāds iedeva adresi, kasnebijaīstā, un mēs lieki uzcēlām no miega lāga cilvēkus. Tad mēs devāmies citā virzienā lietū, ar dziesmu, vīna smaku un K…. joprojām man pār plecu.

—   Man liekas, ka tas ir te…

Tas bija tepat blakus, bet veltīgi mēs rakņājāmies pa K…. kabatām, lai atrastu atslēgu. Tur bija tikai netīrs mutauts, divi zīmuļa gali un sīknauda.

Resna, jakā ģērbusies sieva mūs sagaidīja kāpņu augšgalā:

—    Velti jūs viņu te vedat…

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka es viņu te vairs negribu redzēt. Un vispirms, kā tas nāk, ka astoņas dienas viņš nav bijis mājās?

Vai tad es to zināju? Laikam viņš bija gulējis pie Faķīra!

—   Nu labi! Ienesiet viņu tai pašā istabā. Bet nelieciet gultā, viņš visu pieķēzīs…

Elektrības nebija. Es iededzināju petrolejas lampiņu un ieraudzīju uz molberta dīvainu aizsāktu gleznu — bālas debesis, baznīcas torņa smaili, tukšu laukumu…

—   Vai nevajadzētu labāk atsaukt ārstu?

—    Viņš guļ… Sāk pat krākt…

Nezinu, kur bija palicis Faķīrs. Šur tur vēl varēja sastapt kompānijas paliekas, dzerama nekā vairs nebija. Mēs klaiņojām pa ielām tāpat vien, mēģinot ik pa bridim uzvilkt kādu meldiju, bet dziedāt negribējās.

Vairāki no mūsu šīs nakts biedriem droši vien kļuvuši par ārstiem, advokātiem, tiesnešiem.

Kas attiecas uz mani, tad otrā dienā, ieradies avīzes redakcijā, starp citiem policijas ziņojumiem, ko mums ik ritu atnesa, es atradu:

“Agrāritā tika atrasts kāda, sauktaparK……… ķermenis. Divdesmit

divus gadus vecs, bez nodarbošanās, pakāries pie Sen-Foljēna baznīcas durvīm…”

Mazliet vēlāk galvenajā komisariātā man atkal vajadzēja satikties ar Deblovu, kurš, tāpat kā es, rakstīja dienas īsziņas.

—                Jūs esat idioti! —viņš man todien teica, paraustīdams plecus.

—    Redzēsiet, kādu dienu jums būs nepatikšanas…

Cikos K… bija pamodies? Un kādas varēja būt viņa domas tai stāvoklī, kurā viņš atradās? Viņam nebija vienas kurpes. Zeķes slapjas. Viņš varbūt nedēļām nebija mazgājies.

Neviens, pat ne dzīvokļa saimniece, nebija dzirdējis viņu izzogamies laukā kā žurku, un neviens nebija redzējis viņu uz ielas. Bez šaubām, arī gaisma vēl nebija aususi.

Baznīca bija tikai kādu simts soļu attālumā no “siļķu mucas”… Faķīrs laikam gulēja savā cirka tipiem piebāztajā viesnīcā.

Viena no pirmajām, ko es satiku, bija Šarlote. Viņu varēja sastapt galvenokārt vakaros un aizvest uz “siļķu mucu”, jo viņai, paredzot šāda veida pakalpojumus, bija atslēgas.

—    Vai tiesa, ko stāsta par K….?

—   Jā.

—   Nabaga zellis!

Es mēģināju uzzināt, vai arī viņš bija izmantojis Šarlotes laipnos pakalpojumus, bet viņa purināja galvu.

—   Nekad! Es domāju, ka viņš nekad nav pieskāries arī nevienai citai. Viņš par šīm lietām neinteresējās…

Pie joda! Viņš nāca no visattālākās vietas, no netīras priekšpilsētas mājeles, kur dzērājs tēvs sita māti, kas pēc tam pusdzīva kādu ritu tika aizvesta uz slimnīcu un kapiem.

Kas viņam bija iedvesis domu gleznot? Kāda brīnuma pēc mēs bijām tikušies? Un kāpēc viņš bija ticējis cik vien spēka, ar visu niknumu?

Kam ticējis, es nezinu. Visam tam, ko mēs sacījām, un mēs sacījām tik daudz ko! Ticējis mūsu ģēniju un dēmonu stāstiem, Platona, Vcrlēna, Dieva Tēva un hipnotisma stāstiem…

Runājot par mums, — jūs taču saprotat! — es pieprasu vainas neatzīšanu vai vismaz formulējumu “bez iepriekšēja nodoma”, vai pat — “nezināšana”. Mēs nezinājām! Ari ar mums būtu varējis notikt tā, kā tas gadījās ar Dansu, tai laikā jau nobriedušu vīrieti, vai ar Deblovu, kam bija lielāka pieredze nekā mums.

Bet bija kāds, kas nebija kļūdījies, cilvēks, kurš kādu vakaru bija ienācis “siļķu mucā” noslēpuma pilns un cinisks savā apmetnī ar samta apkakli un bija mūs vienu pēc otra nopētījis tādām acīm, kas varēja novērtēt mūsu gara spējas.

Arpirmo acu uzmetienu viņš saprata, ka vajag izvēlēties K….! Un viņš ar savu pieredzi zināja līdzekļus, kā sagraut nabaga slimīgu zēnu!

Neko viņš nebija aizmirsis — ne māti, kuru vajadzēja pieminēt, ne kokaīnu, šai gadījumā vēl nāvējošāku nekā mūsu spirts vai ēteris.

Divas vai trīs reizes viņš bija licis K…. atnākt uz “Sarkano Ēzeli”, un uz publiku tas bija atstājis spēcīgu iespaidu. Varbūt, ja zellis būtu bijis mazliet izturīgāks, viņš būtu uz dažiem mēnešiem sagādājis labu mūzikhola vai kabarē numuru…

Mēs vēl redzējām Faķīru, viņš lavījās gar māju sienām un griezās atpakaļ, no tālienes ieraudzījis kādu no mums.

Dažas dienas pēc šī notikuma “siļķu mucā” kāds pēkšņi uzlēca kājās, acīm no pieres sprāgstot laukā:

—    Kas atnesa šurp ēteri?… Lai atzīstas!… Citādi tiks izslēgts…

Jo piepeši ēteris mums izlikās kā kāds noziegums, un viens nabaga

tips, kas ar to noņēmās nopietni, patiešām tika izslēgts, izstumts no to cilvēcigo būtņu skaita, kam var veltīt kādu vārdu.

Gandrīz tai pat laikā kāds deviņpadsmit gadus vecs zīmētājs “Sarkanajā Ēzelī” satika piecdesmitgadīgu operešu dziedātāju un šņukstot mums uzticēja:

—   Tu nezini, kas tas ir, vecīt!… Tu nevari zināt, kas tas ir!… Es gulēju… Un, lūk, kad es pamodos, redzēju viņu sēžam pie loga un lāpām manas zeķes… Tu vari iedomāties, pēc tā visa! Tas ir uz mūžu!… Lāpīt manas zeķes! Viņa! Sieviete!…

Nu ja, nabaga zēnam, tā sakot, nebija bijis mātes.

Bet kāds cits, kas nebija noniecinājis Šarlotes vārgos apkampienus, kādu vakaru mums notur gatu runu par grieķu skulptūrām.

—   Vai jūs esat kādreiz redzējuši Fīdija darbu, ko klātu smieklīgs apspalvojums? Nē, vai ne? Tad kāpēc mums no šī briža skaistuma vārdā nenoskūtics?

—   Vai tu to izdariji?

—    Nupat kā, vannā…

Pēc dažām stundām dzērumā viņš atzinās:

—   Es esmu melis, drausmīgs melis! Tas nav grieķu skulptūru dēļ… Tas ir Šarlotes nešķīstības dēļ, kas mums visiem ir pielaidusi…

Ja es jums to stāstu, tad tāpēc, lai neaizmirstu, ka mums bija septiņpadsmit līdz divdesmit četri gadi.

Ari Danss nodevās maģijai, ieslēdzies veikala dziļumos, bet citā veidā.

Un vienmēr pašpārliecinātais Deblovs, kas kādu rītu ieradās pie manis, kad es skuvos, kaut arī manam zodam pēc tā nebija lielas vajadzības? Ne jau lai runātu par K…., ne par Faķīru, ne par Rembrantu vai Platonu.

—  Ģērbies ātri! Nāc man līdzi! Šodien mēs abi varam iedzīvoties lielā bagātībā!

Un mana māte, kas nekā nebija dzirdējusi, nebūt nejutās mierīga pēc šīs vētrainās vizītes.

IV    nodaļa

Pirms dažām nedēļām, tālu no Lježas un no mūsu jaunības, anonīma vēstule brīdināja Nantcs policiju par dīvainiem notikumiem kādāpagrabā. Avīzēs par to bija pāris vārdu, un es pieļauju, ka nopietni ļaudis paraustīja plecus, runājot par puišeļu izdarībām. Bet es gan kāri tvēru katru sīkumu.

Vispirms jau ielas nosaukums— Kapu iela— man atgādināja mūsu Brīnumu galmu aiz Senfoljēna baznīcas.

Tad aina, kurai vajadzēja stipri izbrīnīt policiju, bet kura nemaz nebūtu pārsteigusi mani: brīdī, kad izmeklētāji ielauzās pagrabā, viņi ieraudzīja trīs jaunus cilvēkus stāvam mūku apmetņos, kapucēm galvās baznīcas sveces un septiņzaru svečtura apgaismojumā.

Tātad arī divdesmit gadus pēc mums pusaudži reibinājās ar mistiku, kaut arī nepieklājīgi mākslotu, iegūtu ar sliktu apgaismojumu un pārģērbšanās efektiem.

Vai ari viņi diskutēja par Danti un Šopenhaueru, Višnu vai Jēzu Kristu, ko mēs familiāri saucām tikai par Kristu?

Katrā ziņā viņi, tāpat kā mēs iesākumā, bija pie sienas iekārtojuši kaut ko līdzīgu dīvānam. Tāpat kā mēs, viņi bija izjutuši vajadzību piejaukt dekorācijai kādu drusku erotikas, un iniroņgalva deva nepieciešamo nāves pieskaņu.

“Šai dienā mēs, apakšā parakstījušies, Ādama un Ievas pēcteči, pēc ilgām grūtībām esam nodibinājuši “Anonīmo Klanu”.”

Tomēr bijā vfena atšķirība: dalībniekiem bija piecpadsmit līdz astoņpadsmit gadu. Tātad viņi bija tris četrus gadus jaunāki par mums.

Ko viņi darīs? Vai dziedās savā pagrabā “Svētā Bemardīna mūkus” vai lūgs kādu faķīru novest viņus katalcpsijā?

Viņi, tāpat kā lielākā daļa no mums toreiz, ir Mākslas skolas audzēkņi. Un es ar nepacietību gaidu, lai uzzinātu, ko viņi ir izdarījuši, par ko viņi sapņo.

Man sniedz ziņas. Brošūras “Niķeļkājas pie gangsteriem” iedvesmoti, viņi jau vairākus mēnešus sanikno pilsētu, nekaunīgā veidā iztukšodami baznīcu ziedojumu traukus, apčiepdami skatlogus.

Tas notika, atkārtoju, pirms nepilniem trim mēnešiem. Protams, pieaugušie neko nesaprata, un viss beidzās ar vairāk vai mazāk stingriem sprediķiem.

Tikai, lūk, pirms pāris dienām trīs “Anonīmo Klana” locekļi iestiprinājās ar lielu daudzumu aperitīva, iekļuva kādā dārglietu veikalā, uzbruka pārdevējai un viņas vīram, un nozieguma iedvesmotājs nebija neviens cits kā veikalnieku dēls.

Bet mēs, vai mēs no “siļķu mucas” nenogalinājām mazo K….?

Es zinu, ka torīt, kad Deblovs bija atnācis pie manis runāt par mūsu bagātību, bija pavasaris un pat saule spīdēja, es to zinu tikpat labi kā to, ka Ziemassvētku naktī lija, es to zinu, jo torit skuvos un izvēlējos sev krāsainu kaklasaiti.

Tātad šiem tualetes sīkumiem tai laikā bija milzīga nozīme. Tas, kuram no mums bija vislielākā ietekme uz citiem, nedēļām ilgi nēsāja vairāk vai mazāk netīru sombrero un platu kaklasaiti uz apšaubāma krekla.

Tātad misticisma periods! Tai laikā labi ja mazgājāmies. Bārdas auga, mati kļuva pinkaini, un mēs izgaršojām netīrību, deklamējām svēto Asīzes Francisku, vērsāmies pie manas māsas mēnesnīcas, mana brāļa zirga, un, ja mūsu bārdas būtu bijušas pietiekami garas, mēs būtu spējīgi tajās audzēt parazītus līdzīgi lielajam svētajam, lai dzīvotu visciešākajā kopībā ar augstā Dieva radībām.

Tie bija arī iedzeršanu, eksaltācijas un galvu reibinoša lirisma periodi.

Tad pēkšņi kādu ritu tāpēc, ka saules stars, slīpi krītot, mūs vēl gultā guļošus bija pakutinājis, tāpēc, ka gaiss smaržoja pēc pavasara, kāds no mums izjuta nepieciešamību attīrīties.

Tai rītā Deblovs vēroja mani to darām. Iepriekšējā dienā es nebūtu viņu pat uzklausījis, jo tai dienā es rakstīju dzejas par vientulību:

“Melanholija no augsta zvanu torņa…"

… Augstais zvanu tornis ir pavisam viens un apskauž zemās mājas, kas piespiedušās viena otrai tā pakājē…

Un tā nu Deblovs bija atnācis runāt ar mani par darījumiem, un es

klausījos, jo tikko biju noskuvies, nopulējis nagus un apakšbiksēs gaidīju, lai izgludina manas bikses, kam nebija lemts ilgstoši saglabāt vīli.

—     Saproti? Mēs viņu apciemosim divatā. Viņš dod pamatkapitālu. Mēs pa diviem izdodam avīzi…

Sasodīts! Šādos rītos es noliedzu Danti, Šopcnhaueru un pat Rembrantu un Šekspīru, es noliedzu “siļķu mucu” un visus austrumu Faķīrus. Man bija nepieciešams būt tikpat tīram kā skaidrās debesis, un es soļoju atsperīgā gaitā, apmierināti lūkodamies uz sevi skatlogu spoguļos.

Tā tas notika ar visiem mūsu draugiem! Kad tādas “tīrības lēkmes” laikā mēs satikām kādu, kas vēl nebija noskaņojies uz šī viļņa un runāja par Sen-Foljēna baznīcu, uz viņu lūkojās ar zināmu apmulsumu.

—   Jā… Kādu vakaru…

Tad vairākas dienas daži nabaga atpalikuši tipi vieni apmeklēja vietu ar miroņgalvām un svecēm.

Pirmajā acu uzmetienā šis duālisms var likties amizants. Vēl šodien es par to pasmaidu, bet, tiklīdz apdomājos, atklāju, ka mēs nesām sevī veselu drāmu, mūžīgo stāstu par doktoru Džekilu un misteru Haidu.

Mazais K…. varbūt aizgāja bojā tāpēc, ka viņam nebija laika nomazgāties…

Dažiem no mums nekad nebija tam laika, un visa dzīve tika pavadīta bārdu un deklamējošā apskurbuma stadijā.

Citi turpināja secīgi mainīt abus šos stāvokļus… Kā Deblovs, kurš nogalināja dienā, kad viņam mugurā bija par divdesmit frankiem krāmu tirgū nopirkts vecs putekļu mētelis un jau nedēļām ilgi viņš nebija dzinis bārdu…

Kā Hiacints Danss, kurš pēdējā dienā nodevās maģijai, ietinis savu trekno un nekopto ķermeni netīrā rītasvārkā…

Pat ielas likās sakopušās, un mēs ar Deblovu iegājām plašā vienstāvu un divstāvu māju kvartālā, kur bija ar zaļiem augiem rotāti logi un izšūti aizkari.

Šur tur kāda sieviete ar daudz ūdens mazgāja savu ietves gabaliņu un ziepēja un birstēja slīpētā akmens slieksni. Kārtības sargs staigāja no durvīm pie durvīm, atgādinādams tiem, kas vēl nebija to izdarījuši, ka jāizravē starp bruģakmeņiem augošās nezāles. Visu savu bērnību es esmu ravējis nezāles ielas gabalā mūsu mājas priekšā, un es atceros naža šņirkstoņu pret akmeni…

Nav nekā mierīgāka un kārtīgāka par šo kvartālu aitirgoņiem, kas iet no durvīm pie durvīm, stumjot dārzeņu vai ogļu ratiņus; pieninieks par sevi ziņo ar speciālu trompeti, un ccpto bumbieru pārdevēja — ar savu ierasto saucienu.

Iedomājieties tikai, nedēļām ilgi, ieslēgušies savā “siļķu mucā” un godkāros sapņos, mēs neko no visa tā neredzējām: ne pumpurus, kas sprāga skvēra kokos, ne skaistās meitenes gaišajos priekšautos, sarkanās vai zilās tupelēs, meitenes, kas, copes pieturot, skrēja pie stūra miesnieka!…

Deblovs piezvanīja pie sevišķi labiekārtotas mājas durvīm, kuru es zināju, jo tai bija īpaša reputācija.

Tās saimnieces bija divas māsas, divas diezgan skaistas sievietes, sevišķi viena, kurai bija smagi, tumšbrūni mati, balta un smalka miesa; viņa vienmēr bija redzama, ģērbusies rītakleitā, kas pavērās uz mīkstajām krūtīm.

Mana māte teica:

—   Tā ir “nelaba māja”…

Nelaba māja, jo tur izīrēja istabas bagātiem studentiem. Viss kvartāls, protams, izīrēja istabas studentiem, bet bija divu veidu mājas: tādas, kuru īrnieki nedrīkstēja pieņemt sievietes, un tādas, kurās bija, kā teica, “brīva ieeja”.

Un tajā, pie kuras mēs piezvanījām, ieeja bija brīva, ļoti brīva, tās logos gaisma spīdēja vēlu naktī, bet mūzika plūda pa durvju aptikšu.

Mūs ieveda plašā dzīvoklī, kur smaržoja pēc Ķelnes ūdens, un ar pirmo acumirkli es spēru kāju jaunā pasaulē.

Vispirms šī sieviete zīda rītakleitā, kura mūs pavadīja un katrā solī ļāva apskatīt savas kājas līdz pat zeķu augšmalai…

Viņa bija sasmaržojusies, un lūpas smēķējot iezīmēja uz cigaretes sarkanu pusapli…

—   Sēdieties… Es viņam pieteikšu, ka jūs esat klāt…

Ne tik daudz detaļas, cik atmosfēra bija tā, kas mani uzbudināja. Piemēram, istaba nebija mēbelēta tais tradīcijās, kādas tika ievērotas manās vai manu draugu mājās. Mēbeles bija gaiši lakotas, un uz nesaklātās gultas gulēja gaisīgi rozā pēlis. Blakus, uz apaļa galdiņa, paplāte vēl glabāja brokastu atliekas.

No vannas istabas atskanēja kāda balss, vīrieša balss ar stipru austrumnieku akcentu:

—   Vai jūs, Dcblova kungs?… Uzgaidiet minūti… Paņemiet cigaretes, uz galda…

Un varēja dzirdēt ūdens šļakstus.

—    Lola, atnesiet man ritasvārkus! — balss turpināja.

Dabiskā nepiespiestībā sieviete iegāja vannas istabā, un es viņu

redzēju no mugurpuses — kā viņa skatās uz vannu, kur vīrietis bija kails…

Deblovs piemiedza man ar aci, paņēma no galda cigaretes, ļoti augstas klases cigaretes, kuru mārku es pat nepazinu.

—    Nu tā… Atvainojiet, bet es diezgan vēlu likos gulēt…

Man viņš likās lielisks! Lielisks savā vieglumā un vienkāršībā! Viņš vēl bija slapjš, un melnie mati sīki sprogojās. Bez kautrības, bet arī ne bezkaunīgi viņš tuvojās mums, glaudīdams spalvainās krūtis zem puķainajiem ritasvārkiem.

—   Priecājos… Sēdieties… Lola! Pasniedziet mums kaut ko dzeramu…

Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vai četrdesmit vecs rumānis, skaists vīrietis, mazliet patukls, viegli svepstošs un, pēc manas saprašanas, iespaidīgs. Istabas rīta nekārtībā, savā puskailumā, ar šo mājastērpā ģērbto sievieti, kas viņu apkalpoja, viņš man likās īstenojam visbizantiskākos sapņus un manās acīs iemiesoja īstu augstmaņu tipu.

Man likās, ka vārds “nababs” viņam piestāvētu… Pirkstā milzīgs gredzens ar dzeltenu briljantu…

—    Atļausiet?

Uz paplātes bija kādas piecpadsmit vēstules, un viņš tām uzmeta pavilšu skatienu, tai pat laikā ar zelta šķiltavām aizdedzinot savu pirmo cigareti.

—     Nekā interesanta. Ko jūs dzersiet?… Glāzi šampanieša?… Vermutu?…

Viņš neblefoja. Šampanieša pudele gaidīja spainī ar ledu, un mūsu rumānis paskaidroja:

—    No rītiem man tas ir vajadzīgs, lai izskalotu muti… Tātad, Deblova kungs?

Es iztēlojos, ka dzīvei greznā viesnīcā vajadzēja norisēt tieši šādi — baudkārā nevērībā, elegantā nekārtībā —, un es uzticības pilns apbrīnoju visu, ieskaitot mūsu mājastēva salkanās šcvrolādas sandales.

—  Mans draugs un es,—pa to laiku teica Deblovs,—esam gatavi uzņemties avīzes vadīšanu, kā jūs piedāvājāt…

Man vēl nebija pilnu septiņpadsmit ar pusi gadu, un manos elegances un antimisticisma periodos es nēsāju piepogājamu apkaklīti

ar apgrieztiem stūriem un celuloīda aproces, turklāt es uzskatīju par nepieciešamu izdaiļot savas laka kurpes ar peļu pelēkām getrām.

Visu vai neko! Pirms dažām nedēļām es biju licis apgriezt sev matus, lai veiksmīgāk izvairītos no koķetērijas dēmona; tagad, izmantojot lielu parfimērijas devu, man vairāk vai mazāk bija izdevies pāršķirt pārāk īsos matus celiņā, un, klausoties mūsu rumānī, es apsolījos iesmaržoties ar krievu odekolonu tāpat kā viņš un kādu dienu likt iestrādāt dzeltenu briljantu platīna zīmoggredzena ietvarā.

—    Vai izdomājāt nosaukumu savai avīzei?

Protams, runa bija par satīrisku avīzi, kurā mums bez žēlastības vajadzētu šaustīt lježicšus. Es biju humorists, te nebija ne šaubu ēnas, īpaši kopš dienas, kad avīze bija man uzticējusi rakstīt dienas hroniku. Nekas smieklīgs nepaslīdēja man garām, izņemot paša apkaklīti ar strupajiem stūriem, kaklasaiti uz uzkrekla un pelēkajām getrām.

—   “Pletne”? — es kautrīgi ieminējos.

—   Man liekas, ka tas jau ir aizņemts, — iebilda Deblovs, kuram tomēr bija mazliet lielāka pieredze par manējo.

—   Nu tad “Pātaga”?

“Pātaga” patika manam rumānim, kurš labprāt zirgā jāja pa ielām.

—    Labāk vajadzētu kādu vietējo vārdu, — Deblovs iesacīja.

—   “Legia”? * “Liesmojošā pilsēta”? “Drosmīgais ljcžictis”?

Pagaidām mēs dzērām šampanieti, un Lola mūsos klausījās,

apsēdusies uz gultas malas, kājas sakrustojusi, atklādama virs prievītes desmit centimetru platu miesas joslu.

Iedomājieties tikai, rumānis augu dienu dzīvoja ar tādiem skatiem acu priekšā!

—   Un kāpēc ne “Nanesa”?

Tas bija Lježas vietējais mitoloģiskais personāžs, tenku vācele ar neaizbāžamu muti, ko visbiežāk mēdza iztēloties ar atriebības slotu rokās.

Kad nosaukums bija izvēlēts, Deblovs izņēma no portfeļa dokumentu žūksni, sauca skaitļus, papīra cenas un svaru, salikuma cenu, manuskriptus, nepārdotos eksemplārus, bet mūsu pamatkapitāla izrentētājs izklaidīgi klausījās un vīlēja nagus.

—   Cik?

—   Vajadzētu nodrošināt vismaz četrus numurus…

—   Cik?

—   Rēķinoties ar desmit tūkstošu tirāžu, ko droši vien pārsniegsim…

*  Lježas latīniskais nosaukums (tulk.)

—   Lola! Iedod man čeku grāmatiņu!

Pirmais čeks, ko cs redzēju parakstām! Tā, it kā šis cilvēks būtu uztaisījis naudas zīmi!

—   Lūk, divdesmit tūkstoši franku… Jūs atnāksiet pie manis pēc tam…

Dcblovs nenodrebot to paņēma, it kā viņš neko citu dzīvē nebūtu darījis.

—   Protams, jūs varat brīvi rakstīt par visu, ko vien vēlaties. Bet es tomēr gribētu, lai jūs nenodarbotos ar politiku…

—   Politiku ne! — atsaucās Dcblovs.

—   Politiku ne! — zvērēju es.

—    Un mans vārds nekādā gadījumā nedrīkst parādīties. Jūs abi esat direktori. Ar to pietiek. Es to daru, lai uzjautrinātos, un, ja kāds uzzinātu, ka cs nodarbojos ar avīzi, rumāņu valdība varētu būtpārsteigta…

Dīvainākais, ka es sev pat netiku vaicājis, kāpēc šis cilvēks, kurš, kā liekas, bija viens no izcilākajiem savas valsts advokātiem, dzīvoja mēbelētā dzīvoklī Lježā un pēkšņi deva mums divdesmit tūkstošus franku, lai dibinātu satīrisku avīzi.

Viņš bija mecenāts, un viss! Tips, kas bija spējīgs vienpadsmitos no rīta, no vannas neizkāpjot, piešķirt ordeņa lentu un parakstīt čeku, pat nepāri asot.

—   Starp citu… Var gadīties, ka laiku pa laikam es ari uzrakstu pa mazam rakstiņam…

—    Pavisam dabiski! Cik vien gribēsiet…

—   Tas būs pavisam reti… Laiņu kā, man galvā ir divi trīs sižeti… Es, protams, neparakstīšos…

—    Kā vēlēsities…

Es vairs nevarēju nosēdēt uz vietas… Es sapņoju tikai par divām lietām: pieskaities bankas čekam un noīrēt telpas, kas kļūtu par “Nanesas” redakciju.

—   Jums vajadzēs arī zīmējumus…

—   Par to jau ir padomāts, — apgalvoja Dcblovs. — Es jau esmu aizrunājis Ljcžas labāko karikatūristu…

Izejot no šīs Tūkstoš un vienas nakts istabas, es nebiju piedzēries, bet galva man tomēr mazliet griezās. Mēs nebijām vēl spēruši uz ielas ne piecus soļus, kad ļāvu eksplodēt savam entuziasmam, bet Deblovs — nejūtīgs, rokas kabatās sabāzis, ar spieķi kaujas gatavībā, portfeli padusē — pačukstēja:

—   Uzmanību! Varbūt viņš uz murns skatās pa logu…

Protams! Nevajadzēja šim cilvēkam likt sajust, ka viņš ir auns, dodams mums dāvanai divdesmit tūkstošus franku nc par ko, par prieku nodibināt satīrisku avīzi un varbūt laiku pa laikam tai uzrakstīt kādu rakstu!

Kad bijām tikuši aiz stūra, es varēju lēkāt aiz prieka, cik tīk.

—    Es jau gribēju viņam prasīt desmit tūkstošus, — atzinās Deblovs. — Mēs varam iznākt pēc divām nedēļām. Sāc ar to, ka uzraksti kādas trīsdesmit īsas ziņas.

—   Par ko?

—   Vienalga. Tam nav nozīmes!

Čekam bija segums, bet es tā arī neieraudzīju naudas zīmes, ko mums iedeva, jo Deblovs izlēma, ka kasi turēšot viņš.

Man, gaidot uz peļņu, pienākšoties trīsdesmit santīmi par rindu, divtik, cik maksāja manā avīzē.

Citiem vārdiem sakot, vajadzēja piepildīt četras lapaspuses, un es vārda tiešā nozīmē varēju ķerties pie naudas taisīšanas! Es to tūlīt pat izmēģināju — iegāju kafejnīcā, pieprasīju papīru un glāzi alus. Pēc stundas ceturkšņa biju uzrakstījis simt rindas īsziņu. Tātad — trīsdesmit franki!

Trīsdesmit franki ceturtdaļstundā nozīmē simt divdesmit frankus stundā, un es aukstasinīgi paziņoju draugiem:

—   Es pelnu simt divdesmit frankus stundā!

Neskaitot “Nanesas” ienākumu peļņas daļu, kad tāda būs. Un vēl atrodas jauni cilvēki, kas vakarā ieslēdzas “siļķu mucā”, lai diskutētu par idiotiskām tēmām svcccs gaismā, dzerot sliktu dziru!

Otrā rītā es aiznesu Deblovam savas trīsdesmit rindas īsziņu ar humoristisku stāstu piedevām, un viņš kā īsts lielkungs izmaksāja man rubīna gredzenu, jo viņam vēl kabatā bija daļa no divdesmit tūkstošiem franku.

Es nevērīgi izmetu saviem Lježas amata brāļiem:

—   Klau, ja jums ir prātā kāds smieklīgs rakstiņš, dodiet to man. Es maksāju trīsdesmit santīmus rindā.

Un es sev nopirku katliņcepuri. Es nekad nebiju nēsājis katliņu, bet uzskatīju, ka tas piestāv manai jaunajai cienībai un getrām. E.5 noriskēju, bet tikai aci pret aci ar spoguli, iespraudis pulksteņstikliņu monokļa vietā. Nē!…

Tas nu bija par daudz, īpaši uzreiz…

Es devos uz īstu naktslokālu, kur nekad nebiju kāju spēris, lokālu ar zemeņkrāsas samta soliem, džezu, amerikāņu bāru un skaistām, zīdā ģērbtām sievietēm.

Vairs ne runas nevarēja būt par skriešanu uz “Karē” pakaļ sliktas uzvedības skuķēm, nedz par paklausīgās un vienaldzīgās Šarlotes vešanu aiz Senfoljēna baznīcas.

Ap mani bija īstas sievietes, tādas kā Lola, un trijos naktī es pasūtīju sev istabu tai pašā viesnīcā, kur sava pirmā banketa laikā biju sarīkojis skandālu.

Kad iznāca “Nancsas” pirmais numurs, māte paziņoja:

—   Tev būtu jākaunas rakstīt tādai miskastei!

To nu viņa pārspīlēja. Protams, teksts un zīmējumi nebija visai konformistiski, bet, tā kā mums par katru cenu vajadzēja dzīt jokus, tad daudzreiz tas tika darīts uz cienījamu ļaužu un iestāžu rēķina.

Tomēr visā visumā tur nebija nekā ļauna, tikai viena lieta mani kaitināja — mazs rakstiņš ceturtajā lappusē, kuru es nebiju rakstījis un par kuru Deblovs man bija stāstījis, rakstiņš, kuru turklāt es biju pārlasījis, neiedziļinoties saturā.

“Vai tiesa, ka kāds T… kungs, labi pazīstams mūsu pilsētā…”

Kas bija šis T…? Un kāpēc kāds lika saprast, ka šo vai citu dienu viņš varētu gaidīt nepatīkamu pārsteigumu? Kāpēc tika citēts banālais sakāmvārds “Ne viss ir zelts, kas spīd”?

Es teicu Deblovam:

—   Tas nav smieklīgi! Un neko neizsaka!

—   Tu domā?

—   Nu, ja es pats nesaprotu…

—    Bet varbūt ir cilvēki, kas saprot!

—    Vai tu to sarakstīji?

—   Muļķis!

Nu ja, kāds muļķis es biju! Tas bija mūsu kapitāla izrentētāja pirmais raksts! Un man vēl pietika naivuma paraustīt plecus un nomurmināt:

—    Viņš neko nejēdz no žurnālistikas. Laime vēl, ka šis raksts paliks nepamanīts un blakus tam ir interesantas ziņas…

Protams, manējās! īstas ziņas, kuras vēstīja, ka tramvajs apstājas tajā un tajā vietā tāpēc, ka pretējās puses bistro pieder municipalitātes padomniekam, vai arī kuras pieprasīja, lai saimniecības atkritumi tiktu aizvākti pirms desmitiem rītā…

Vai tad es varēju zināt, ka vienīgais “Nanesas” parādīšanās iemesls bija tieši šis muļķīgais rakstelis par T… kungu un ka mūsu rumānis bija šķērsojis visu Eiropu, lai to uzrakstītu?

Vai es varēju nojaust, ka Deblovs viņam bija darījis zināmu:

—   Man ir viens lāga zellis, ko ieliksim par galveno redaktoru un kas mums aizpildīs visas četras lappuses par nieka naudu.

Vēl mazāk es iedomājos, ka Danss, plūkdams mūsu pīli, savā grāmatnīcā rauca uzacis, lasot minēto īsziņu, un ka, saozdams to, kas notiks, viņš jau plānoja atpirkt “Nanesu”, kas viņam kādu dienu atnesīs divus aizmuguriski piespriestus gadus cietumā.

Apreibis no pavasara un slavas, es pārdzīvoju apskurbinošu tīru nagu, kosmētikas un peļu pelēko getru periodu.

V    nodaļa

Krietni vēlāk Parīzē es iepazinu tāda paša žanra avīžu kā “Nanesa” direktorus, saprotams, vēl ievērojamākus. Un tagad, kad es salīdzinu mūsējo ar viņiem, esmu spiests atzīt, ka Dcblovam uz to lietu bija talants.

Tai laikā gan es biju galīgi apmāts un jutos pagodināts par uzticību, ko līdzdirektors izrādīja manam zaļajam vecumam un pieredzes trūkumam.

—   Nu saki taču, Deblov. Man šķiet, ka man ir apbrīnojama ideja…

Viņš turpināja šķirstīt savas mapes.

—Lai pierādītu administrācijas nevīžību, es došos uz rātsnamu ar stumjamajiem ratiņiem un nozagšu kasti — metis reiz metrs piecdesmit —, kurai jābūt smagai, jo tur ir periodika. Šo kasti, kurai jau pirms diviem gadiem bija jāatrodas publiskajā bibliotēkā, es pašrocīgi aiznesīšu no birģermeistara…

—   Labi.

Starp citu, es īstenoju šo projektu, bet tam nav nozīmes. Svarīga ir mana kompanjona totālā vienaldzība pret visu, kam bija sakars ar redakciju.

—    Vai tu lasīji manas ziņas?

—   Jā.,, nē… Nes tik uz tipogrāfiju…

—   Vai tev neliekas, ka cs biju pārāk šerps rakstā par Karalisko teātri?

Viņš pat nezināja, ka biju uzrakstījis rakstu par šo tematu. Viņš toties nerakstīja ne rindu. Viņš atstāja man rūpes aizpildīt četras lappuses, un, ja viņu varēja redzēt pie salikuma galda, tad tikai, lai pārliecinātos par kāda sludinājuma pareizo novietojumu.

Patiesību sakot, tagad es saprotu, ka Deblovs bija no īstas šo speciālo žanru avīzes direktoru vielas taisīts un bija sapratis, ka viņa

vieta nav kabinetā — kur neviens neienāca! —, bet kafejnīcās un restorānos, varbūt arī oficiālās uzgaidāmās telpās. Katrā ziņā viņa slakas direktori, es gribētu sacīt, tie, kam laiku pa laikam dalīšanas ar tiesu, Parīzē strādā tieši tādā pat veidā, un viņiem piemīt tā pati nevērība attieksmē pret bezjēdzīgiem stāstiem, no kuriem papīrs kļūst melns, pirms to pārdod.

Ja es pareizi atceros, otrajā numurā nebija mūsu kapitālizrentētāja raksta, viņam pat nebija pieticis ziņkāres atnākt uzmest aci avīzes redakcijas telpām.

—Vajadzētu, lai viņš mums šonedēļ iešķiebj vēl desmit taukšķus,

—    Deblovs man mierīgi pavēstīja. — Kase tukšā!

Un viņš viens pats devās vizītē pie rumāņa, bet atgriezās ar mazliet norūpējušos vaigu.

—     Čeku dabūšu sestdien… Viņam jāpasūta “čaukstošais” no Bukarestes…

Sestdien mūsu vīrs bija sastopams tikai pēcpusdienā, kad bankas bija slēgtas, un lūdza Deblovu atnākt nākošajā nedēļā.

Šoreiz bija jauns rakstelis, tikpat nesaprotams kā pirmais, tajā bija teikts apmēram tā: “Mēs, liekas, zinām, ka drīz Lježā izcelsies nebijis skandāls un visai skaudrā gaismā parādīs dažu zināmu bagāto ģimeņu tikumus, kuras cer, ka viņu nauda tās aizsargā no…”

Pirmdien es gan būtu gribējis saņemt samaksu par saviem diviem vai trim tūkstošiem rindu.

—   Es biju pie viņa, — man teica Deblovs. — Viņš ir devies uz Antverpeni. Domājams, ka atgriezīsies šovakar vai rīt…

Otrdien papīra pārdevējs ienāk birojā, iekārtojas un draudošā paskatā paziņo, ka neiešot ārā, pirms viņam nebūšot samaksāts.

—   Es eju pēc naudas,—viņam pavēsta Deblovs. —Es jūs atstāju ar savu līdzstrādnieku…

Tas biju es! Aizritēja stundas. Laiku pa laikam lāga vīrs izņurdēja apmēram tādas laipnības:

—   Ja jūs domājat, ka es ļaušu apvest sevi ap stūri kaut kādiem avantūristiem…

Vai arī:

—    Cerat, ka man izsīks pacietība… Ir neceriet. Ja vajadzēs, es piezvanīšu, lai man atnes saliekamo gultu…

Naktij iestājoties, atskan Deblova telefona zvans.

—    Vai viņš vēl ir tur?

—    Diemžēl!

—    Jo ļaunāk viņam. Rumānis nav atgriezies…

—   Kas tur ir? — dusmīgais kreditors man jautā.

—   Nu tad tā: man zvanīja, ka naudas šodien nebūšot.,.

—    Un, ja es jums uzdauzīšu purnu, lai pamācītu, kā jādzīvo?

—   Vispirms, tas jums neko nedos. Turklāt tas nebūtu šiki, jo arī man ir parādā naudu.

Tikai ceturtdien Deblovs man atzinās, ka rumāņa neesot ne Antvcrpenē, ne Lježā, bet ka viņš uz visiem laikiem aizbraucis no Beļģijas uz savu dzimteni.

—   Sagatavo tomēr novilkumu! Avīzei vajag iznākt!

—   Bet, ja papīra pārdevējs un iespiedējs…

—   Tā nav tava darīšana. Gatavo novilkumu…

Jā, Deblovs bija no tādas vielas. Pierādījums ir tas, ka “Nanesa” vēl iznāca un ka nedēļām ilgi papīra pārdevējs turpināja dot papīru uz kredīta. Man pat liekas, ka viņš ieguldīja savu kapitālu šai lietā.

Es nekad pilnībā neesmu izdibinājis patiesību par rumāni. Viss, ko es vēlāk uzzināju, bija tas, ka pirms kādiem gadiem Šveicē vai Rivjērā viņš bija pamanījies apprecēt bagātas Lježas ģimenes mantinieci un ka viņa drīz vien bija atskārtusi, ka viņš ir tikai avantūrists.

Tika pieprasīta un noformēta laulības šķiršana. Taču vīrs tāpēc neatgriezās pie saviem amata pienākumiem, jo bija izlēmis turpmāk dzīvot uz minētās ģimenes rēķina.

Kādu vakaru viņš bija saticis Dcblovu kafejnīcā— kaut kas nedzirdēts, cik daudz cilvēku Deblovs iepazina kafejnīcās! —, un dzima avīzes ideja.

Vai viņam tas gājiens izdevās un rumāņa aizbraukšana nozīmēja, ka ģimene bija piekāpusies, lai atbrīvotos no viņa? Ja tas tā būtu, tad acīmredzot viņš to panāca ar tiem divdesmit tūkstošiem franku.

Bet varbūt arī policija diskrēti bija ļāvusi viņam saprast, ka viņpus robežai gaiss ir daudz tīrāks?

Es nekad to neesmu uzzinājis. Man šķiet, ka Deblovam bija vairāk informācijas. Vēlreiz — viņš bija īsts direktors un nebilda man ne vārda.

Skaidrs tomēr ir tas, ka trešajā nedēļā es ienācu mūsu redakcijā samulsis un sarkstošs, jo gatavojos melot:

—    Klau, vecīt… Man atgadījies kas ļoti nepatīkams… Manas avīzes direktors lika izvēlēties: vai nu strādāt pie viņa vai “Nanesā”… Tev jāsaprot…

Viņš labi ja pacēla galvu, lai uzmestu man drūmas vienaldzības pilnu skatienu. Un es metos iekšā jaunos paskaidrojumos, ko viņš pēkšņi pārtrauca, paraustīdams plecus un bez dusmām norūkdams:

—    Stulbenis!

Ko gan tas viņam nozīmēja, vai es palieku vai aizeju, ja biju spējīgs tikai rakstīt? Vai tad pilsētā nebija savi piecdesmit jauni cilvēki, kas, tāpat kā es, būtu spējīgi aizpildīt visas humoristisko ziņu slejas par trīsdesmit santīmiem rindā?

Pierādījums ir tas, ka “Nanesa” turpināja iznākt. Un tas, kurš mani aizstāja rakstiņu cepēja lomā, neprasīja ne sū par sadarbību, gluži pretēji, jo viņu sauca Hiacints Danss!

Es šobrīd varētu apzvērēt, ka viss, ko skuķi mums kara laikā stāstīja par baudkāro bukinistu, allaž bija eksistējis tikai viņu iedomās. Patiesi, Danss nevainojami iemiesoja tāda cilvēka tipu, kuru mēs pārāk labi pazinām, kuru visi pazīst, kas vien strādājuši provinces avīzē.

Es atceros viņa pirmo vizīti dienas avīzē, kur es trādāju. Es varētu apzvērēt, ka viņš bija ģērbies žaketē vai uzvalkā ar apmali un bija piespraudis vairāku ārzemju ordeņu lentītes. Lai nokļūtu pie direktora, vajadzēja iet cauri kabinetam, kur bijām mēs — daži redaktori —, un Danss, svarigu izskatu, agresīvu vēderu, pastiepa man savu vizītkarti, pēc tam apsēdās un nolika cepuri uz ceļiem kā cilvēks, kurš radis gaidīt.

Pietika ar viņa vizītkarti vien, lai ierindotu viņu to īpaši spītīgo, neatlaidīgo būtņu kategorijā, kas nenogurdināmā pacietībā apsēž avīžu redakcijas.

HIACINTS DANSS

dzejnieks un dramaturgs

Senservē koledžas un Lježas universitātes laureāts

Beļģu nacionālās Līgas loceklis

ilggadējs Franču draudzības biedrības loceklis

Mēs pazinām ari citus tādus, kas periodiski nāca pie mums, stundām ilgi pacietīgi gaidīja, lai beigu beigās parunātu ar direktoru par ūdeņu pievades jautājumu, teiksim, izsakot piedāvājumu izrakt jaunu jūras kanālu, un visiem bija tas pats cieņpilnais gaidīšanas veids, vienaldzīgs pret mūsu ironiskajiem skatieniem, vienaldzīgs pret skrejošo laiku un apkārtējo burzmu.

—    Ko viņam vajag? Pajautājiet, — teica direktors.

Un es atgriezos pie Dansa, kas mani miglaini atcerējās kāvienu no saviem klientiem.

—    Sakiet, ka es nāku no franču valdības, — viņš man atbildēja, parādot aploksni ar Elizejas pils uzrakstu un savu vārdu un adresi.

Viņu pieņēma. Bija pagājusi pusstunda, kad mūsu direktors iznāca no sava kabineta un pačukstēja man:

—   Ienāciet pēc mirkļa un pasakiet, ka mani steidzami izsauc uz Provinces Pili. Neiespējami no viņa atbrīvoties!

Melim pretī pusotra meļa! Jo, protams, Danss nenāca nekādas franču valdības uzdevumā. Viņš vienkārši nāca paskaidrot, kairautors virknei poēmu par godu dažām tādām vietām kā Izēra, Mama, Vemēna, Dāmu mežs, kas bija pelnījušas saglabāties cilvēku atmiņā un…

Viņš kā nācis, tā aizgāja ar cieņu, un direktors iesauca mani un smaidot pasniedza man papīra rulli:

—   Paskatieties šito… Pārlabojiet, ja nepieciešams… To vajadzēs iespiest kādā lappuses stūrī, maziem burtiem… Es citādāk nevarēju tikt no viņa vaļā.

Tā bija Oda! Un pāris dienu vēlāk mēs uzzinājām, ka viņš vienu bija ieslidinājis arī liberāļu avīzē un vēl kādu — sociālistu, tā ka viņa vārds visur parādījās vienlaicīgi.

—    Uf! Tā, nu mēs būtu norēķinājušies…

Bet tas bija pavisam aplami. No Dansa nekad netika vaļā, un ironijai nebija pār viņu vairāk varas kā rupjībām. Ārzemju slavenības vizītei par godu lenčs rātsnamā? Pirmajā rindā redzēja mūsu Dansu, resnu, treknu un majestātisku, un viņš jūs appludināja ar šķidru smaidu un sniedza miklu roku.

—    Skat, tik! Jūs arī Šeit?

—   Kā redzat…

Jautājām birģermeistara palīgam:

—   Kādā sakarībā viņš ir ielūgts?

—   Es nezinu. Pajautājiet galvenajam sekretāram…

Un arī galvenais sekretārs nezināja. Viņš domāja, ka Danss ienācis ar preses karti.

Mēs nebijām tādi muļķi, lai par to smietos, jo viņš taču mūs visus bija apvedis ap stūri. Šais svinībās piedalījās tikai otršķirīgas slavenības, bet bija reizes, kad cildināja tādus cilvēkus kā Puankarē, maršals Fošs, karalis un prinči, kuriem Danss vienmēr atrada iespēju pietuvoties.

—   Piedodiet, augstība! Vai jūs neatļautu beļģu dzejniekam, kas gatavo grāmatu par godu jūsu zemei, izlūgties pagodinājumu saņemt Jūsu Augstības autogrāfu?

Spalva bija sagatavota, papīrs arī. Šādos brīžos, runu nomierinošajā čalā, banketu un ovāciju siltumā, raksta apmēram šādus vārdus:

“Ar dziļām simpātijām lielajam dzejniekam Hiacintam Dansam…”

Pa pilsētas ielām virzījās svinīgs gājiens vai tika atklāts kāds piemineklis. Es nezinu, kā viņš to darīja, bet viņam vienmēr bija saite

ap roku, urfviņš soļoja kolonnas priekšgalā ar tik svarīgu izskatu, ka tieši viņam gāja klāt, lai ko pajautātu.

—   Kas viņš ir?

—   Nezinu… Laikam no rīcības komitejas…

Viņš nāca uz avīzi piecas reizes, desmit reizes, katrreiz ar citu ieganstu, un katrreiz viņš atrada līdzekli, lai tiktu pieņemts.

—   Rīt es dodos uz Vāciju komandējumā. Nejautājiet, kas tas par komandējumu, es nedrīkstēšu jums atbildēt, un tāpēc jums vajadzētu saprast… Ja jūs interesētu saņemt ziņas par to, kas tur notiek, es pilnīgi esmu jūsu rīcībā…

Bija jāpaiet ilgam laikam, kamēr mēs sapratām, ko viņš īsti gribēja — preses karti ar viņa vārdu, fotogrāfiju un zīmogiem, preses karti, kas viņam atļautu Dievs vien zina ko!

Mūsu direktors bija piesardzīgs. Bet kāds cits uzķērās, un Danss dabūja savu preses karti un, ja atmiņa mani neviļ, pat izvirzīja savu kandidatūru žurnālistu arodbiedrībā, un es neesmu pārliecināts, ka viņš kādu bridi tajā nedarbojās.

Mēs visvairāk par Dansu smējāmies, kad viņš reiz apgalvoja, ka padarīšot avīzi slavenu, ieviešot tajā tik vien kā katras dienas astroloģisko rubriku, ke viņš lepni apsolījās vadīt, un šodien, pēc divdesmit gadiem, visiem sevi cienošiem laikrakstiem ir astroloģijas un pat hiromantijas rubrika!

Viņam bija iespaidīgi līdzekļi, ko tērēt pastmarkām vien, jo viņš sūtīja vēstules vienalga uz kurieni, ar iemeslu un bez tā, bez kādām raizēm kļūt smieklīgam:

“Ministra kungs,

Es tikko kā uzzināju, ka kabineta padome pieņēmusi Kampina kanāla paplašināšanas projektu. Kā speciālists šais jautājumos, kurš gadiem ilgi svīdis pie šīs problēmas risinājuma, es atļaujos…”

Tad nāca vairāk vai mazāk saprātīgi priekšlikumi, tad paraksts, kam sekoja visi kunga tituli, un beidzot postskriptums, atgādinot, ka viņš saņēmis vairāku ārzemju valdību pateicības par padomiem, ko…

Es nezinu, kāda bija atbildēto un neatbildēto vēstuļu proporcija. Bet pieļausim, ka vienu reizi no desmit kāds ministrs vai valdnieks ieteicās savam sekretāram:

—   Atbildiet taču kādu vārdu pateicībai… Nekad nevar zināt!…

Tas pats attiecas uz banketiem. Kaut arī viņam bija svinību ģērbs

un bagātīgi apbalvojumi, laiku pa laikam gadījās, ka kāds slikti informēts organizators tuvojās viņam un jautāja pēc ielūguma.

Viņu izlika aiz durvīm? Nu un tad? Vai tad katra uzņēmība nenes

līdzi risku? Nerunājot par to, ka godīgiem cilvēkiem liekas, ka tas jādara diskrēti, un tas, kurš otru izliek aiz durvīm, ir vairāk samulsis nekā tas, kuru izliek.

—    Es sūdzēšos atbildīgām personām, — viņš aizejot cienīgi noteica.

Bez šaubām, viņš, kas kādu dienu apgalvos, ka vienmēr ir bijis traks, kopš šī laika izbaudīja slepenu baudu, dzirdot, ka tādi mazi kretīni kā mēs droši apgalvo:

—    Viņš ir ķerts!

Mani sajūsmina tas, kā viņš pats devās pie Deblova, it kā būtu sapratis…

Un, kas man tagad, pēc laika, liekas neticami, ir tas, ka brīdī, kad šīs lietas notiek, neviens tās nepamana, pat tie gudrākie ne.

Ne tikai nepamana, bet, neapzinoties to, pat palīdz. Mans direktors, visgodīgākais cilvēks ar vistīrāko sirdsapziņu uz zemeslodes, savās slejās publicēja Dansa odu, lai tiktu no viņa vaļā.

Citā avīzē Deblovs joprojām parakstīja ikdienas vekseli, cepa īsziņas, piedalījās oficiālos banketos, bet mēs visi zinājām, ka viņam ir sieviete Barselonas priekamājā.

Viņš nekautrējās mūsu priekšā lasīt viņas vēstules, rakstītas ar zīmuli uz rūtiņu papīra, un mēs iztēlojāmies, ko viņa varēja viņam stāstīt.

—   Kā klājas? — mēs vismaz apvaicājāmies, it kā apjautātos par viņa māti.

—   Tā nekas!

Bet tai pašā avīzē, kur viņš strādāja, rūpes par piedienību gāja tiktāl, ka tika aizliegti vārdi “mīļākā”, “stāvoklis”, “dzemdības” un nez kas vēl, un feļetoni bez paraksta Atiri Ardels drosmes ziņā nedrīkstēja pārspēt šī autora darbus.

Manis tur nebija, kad Danss ieradās “Nanesas” birojā, un es nezinu, ko abi vīri varēja viens otram sacīt. Taču es iedomājos, ka Danss nevarēja likties stipri citādāks, nekā viņš bija, nākot pie mums.

—     Es iedomājos, ka varbūt, ņemot vērā manu Lježas dzīves pazīšanu, es varētu būt jums noderīgs, sagādājot kādas īsas ziņas… Protams, es nemaz nerunāju par naudu… es esmu dzejnieks un grāmatnieks… esmu sadarbojies ar lielākajiem žurnāliem…

Un es varu apzvērēt, ka Deblovs teica:

—Re, kur vēl dumjāks tips par Simenonu, viņš pat neprasa naudu!

Kā lai Deblovs to būtu nojautis? Viņš tik ļoti Dansam uzticējās!

Un viņš kūlās ar savu avīzi, neskatoties uz rumāņu paju biedra zaudējumu! Viņš saņēma dažu tirdzniecības namu, teātru un kino pabalstu…

Kas attiecas uz mani, es vairs nebiju galvenais redaktors, un liktenīgā veidā cits periods nomainīja peļu pelēko getru un strupo krādziņu periodu.

Es labprāt būtu atgriezies “siļķu mucā” un domāju, ka efekta dēļ būtu pielāgojies tai ar skūtu galvu un sērojošiem nagiem.

Tikai “siļķu mucas” vairs nebija, un uz dažiem mēnešiem markas kurss aizsteidzās priekšā visiem citiem sižetiem, arī Platonam un svētajam Asīzes Franciskam.

—   Kad tu dosies turp?

—    Parīt… Liekas, ka trešdiena ir laba diena… Ziņo, ka tā vēl kritīsies…

Pēdējo ziemu slēpotāju vilcieni nav nekas salīdzinājumā ar tiem vilcieniem, kur nepalika ne stāvvietas gaitenī. Visas šķiras bija sajaukušās — vienkāršie ļaudis, profesionāli kontrabandisti, tie, kuri šiverēja ar olām un sviestu, tie, kuri pārdeva tikai zeltu un dārgakmeņus, sīkpilsones, kam savajadzējies kažokādas mēteli, un “pirmās šķiras”, kas pieņēma nepiespiestu izskatu.

Prom brauca vecās drēbēs, vecā veļā, caurās kurpēs, un jau no Ekslašapelas vai Ķelnes pieturas sākās drāšanās uz veikaliem, kur ik pa stundai, dažbrid desmit reizes stundā pārdevēji bija spiesti mainīt birkas ar cenu uzrakstiem.

Mēs satikāmies tais pašās ielās. Tika dota slepena informācija.

—   Tur, pa kreisi, pie katedrāles, ir vienreizēji uzvalki…

Atbraucot visi bija ģērbušies zilā. Pusdienas laikā visi bija pelēkā —

jaunos uzvalkos, par kuriem bija samaksājuši pāris miljonu mārku. Stundu vēlāk tika uzlikta mīksta filca cepure, un, atskanot četriem pulksteņa sitieniem, visi gorījās uzkārstos mēteļos. Un kas tik viss nebija zem tiem apslēpts!… Mežģīnes, metriem zīda, rokaspulksteņi un karekļi, nez kas vēl.

No vienas ietves malas uz otru notika sasaukšanās — bez kādas kauna izjūtas, neraizējoties par vāciešiem, kas uz mums skatījās un kam pat vairs nebija drosmes izlikties ironiskiem.

—   Es tikko kā aprēķināju… “Kaizerhofa” par trīspadsmit santīmiem tu vari paēst pusdienas kopā ar zāles pārzini, vīna pagraba pārzini un visu…

Visi drāzās turp. Smējās pilnā kaklā. Runāja dikti un skaļi.

—    Viesmīl! Vēl kaviāru…

Ko tas vairs varēja maksāt, ja atbraucot bija simt franku kabatā, par kuriem jau bija iegādāts apģērbs no galvas līdz kājām? Drēbes, pie kurām, protams, nebija pierasts,—dzelzs pelēks, mazliet īpatns za|ais un pārāk stingras cepures —, galvenokārt diezgan svinīgas drēbes.

—   Cik tu par to samaksāji?

—    Četrus miljonus mārku…

—    Cikos?

—    Vienpadsmitos…

—    Bet man pusdienas laikā prasīja piecarpus miljonus…

Un sievietes! Un zēni, kas jūs ķēra pie stacijas, lai piedāvātu savu mazo māsiņu!…

Vakarā visi spiedās iekšā atpakaļbraucošajā vilcienā, un katram bija kaut kas slēpjams. Bija organizētas bandas, saiņi, kas ceļoja no vagona uz vagonu pirms muitas apskates, tipi, kas brauca ārpusē, turoties pie vagoniem, muitnieku brigādes, kas bija slavenas ar savu stingrību un citas — ar iecietību.

—   Es “eju cauri” piecreiz nedēļā, es jums varu pasacīt…

Lielākais atklājums bija tas, ka nauda nav stabila lieta, ar kuru var

rēķināties, un pēkšņi ir iespējams sprāgt badā ar miljoniem mārku kabatā.

—   Iedomājieties tik! Mans onkulis ir baņķieris. Viņš apgalvo, ka marka vairs nevar kristies zemāk. Pārējās valstis pašas negrib…

—    Vai vajag to uzpirkt?

—   Es paņēmu par divsimt frankiem…

Un mēs ņēmām ar, atzīstos. Un nākamajā nedēļā atgriezāmies Ķelnē, jo marka vēl bija kritusies, un mēs lēsām, ka hronometrs, ko redzējām, maksās vairs tikai četrdesmit franku.

Es satiku Dansu Diseldorfas ielās, Deblovs brauca ar vilcienu kā

visi.

Mums visiem bija zaļgani gabardīna mēteļi, tādas pašas šķiltavas, tādi paši neizkontrolēti sudraba iemuši un tādi paši grafītieliekamie. Mazās lježictes mūs vairs neinteresēja.

Ķelnē par paciņu kakao…

Man drīz vien vajadzēja kļūt astoņpadsmitgadīgam…

Tas notika kādā Ekslašapelas alus bārā, kur sājā noskaņā gaidīju vilcienu. Tas nu bija diezgan drūms brīdis. No rīta izbraucot, man bija markām pilnas kabatas un sajūta, ka varēšu atļauties lieliskas lietas un retas izjūtas.

Bet brauciens uz Vāciju aizvien vairāk atgādināja vakara

bezmērķīgo skraidīšanu, kad ar kaunīgu skatienu, uzlūkojot garāmgājējas, dažas minūtes tiek sekots kādam siluetam, lai pēc tam pieliptu citas sievietes soļiem ar mānīgu cerību uz nepieredzēto, bet pārliecībā, ka beigas atkal būs uz tā paša stūra, kur trīs vai četras ēnas pacietīgi gaida apšaubāmas viesnīcas durvju priekšā.

Marka gāja uz leju, bet ccnas uz augšu. Un ko gan lai mēs pirktu, kā mums vēl trūka? Starp citu, “kontrabandas vilcienus” bija apsēduši uztraucoši ļautiņi, un šie cilvēki pilsētā jums no tālienes uzsauca kā savējiem, tāpēc veikalos bija gandrīz neērti runāt franciski.

Man bija rokaspulkstenis, kabatas pulkstenis ar ķēdi, divi vai trīs kabatasnazīši, cigarešu iemuši (bet es pīpēju tikai pīpi!) un citi nevajadzīgi nieciņi. Tai dienā es laikam biju uzskrējis kādai banālai sievietei, kuru būtu varējis dabūt, neizbraucot no Lježas.

Kopš desmitiem rītā es štopēju iekšā desiņas — tikai tāpēc, ka biju izlēmis Vācijā ēst vienīgi desiņas —, un man bija piestampāts, no alus uzpūties vēders.

Atlika tikai gaidīt vilcienu, iegumzīties gaitenī kopā ar nepatīkami smakojošiem cilvēkiem, kas uzrunāja uz “tu”, nemaz nepazīstot…

Pie kaimiņu galdiņa es ievēroju divus sava vecuma zēnus, divus brāļus, varbūt dvīņus, jo viņi it visā bija līdzīgi. Ja kas pievērsa manu uzmanību, tad tās bija viņu bālās sejas, nervozās, krievu trušu sarkanās acis un pinkainie, rudie mati. Zem galda es ieraudzīju haki krāsas mugursomas, kuras varētu piederēt armijai.

Tad es izdzirdu abus brāļus runājam franciski. Mazliet vēlāk mēs uzsākām sarunu, un es pārsteigts uzzināju, ka viņi kopš bērnības dzīvo ne vairāk kā trīssimt metru no manis.

—    Vai jūs arī brauksiet atpakaļ ar vilcienu piecos piecpadsmit?

—   Nē! Mēs ejam kājām…

Drīz vien cs uzzināju, ka vienam bija septiņpadsmit un otram astoņpadsmit ar pusi, taču viņiem jau bija nobriedušu vīriešu pašpārliecība un sava veida augstprātīga vienaldzība, tīšs bezkaislīgums, kas mani pievilka un reizē satrauca.

—   Drošāk ir “tikt cauri” kājām, — viņi man uzticēja, norādot uz savu bagāžu.

Laikam mēs iedzērām. Mēs allaž iedzērām! Es palaidu garām vilcienu, un, kad iestājās nakts, mani biedri cēlās no galda un aizveda mani kopā ar vienu savu draugu līdz mežmalai, tad prom pa lielceļu. Tā mēs soļojām varbūt stundas divas trīs. Mēs nonācām līdz robežpilsētai Hcrbštālei, un abi brāļi, kā parasts, apmeta līkumu un, tuvojoties muitai, virzījās uz priekšu, slīdot no sliekšņa uz slieksni.

—     Kā mēs tiksim atpakaļ līdz Lježai? — cs uztraucos, kad briesmas bija garām.

—    Vienkārši. Sekojiet mums…

Man liekas, lienot pāri dzīvžogiem un klaiņojot starp sliežu ceļiem kāda preču vilciena meklējumos, es drebēju tā, it kā būtu īsts ļaundaris. Reizēm, dzirdot balsis un ieraugot ēnu ar lukturi rokā, mēs, elpu aizturējuši, ieslīdējām biezākajā tumsas plankumā.

Es ierausos kādā vagonā. Bija trīs naktī, kad Ljcžā atkal vajadzēja pielietot viltību, lai izkļūtu no stacijas.

Abi mani biedri, kurus cs saukšu par Abiem Brāļiem, jo viņu vārds ir zināms, bija zēni no ievērojamas ģimenes, un viņiem pat bija tiesības uz dižciltības titulu. Viņu tēvs, rūpnieks, bija šķīl ies un dzīvoja kopā ar ļoti jaunu sievieti, bet vismaz turpināja dot dēliem un viņu mātei uzturnaudu.

—                 Mēs esam profesionāli kontrabandisti, — zeļļi man skaidroja.

—    Mēs strādājam kādam elektrisko preču vairumtirgotājam. Katrā braucienā mēs pārvedam līdz trīsdesmit kilogramiem rezerves daļu…

Viņi dzīvoja kopā ar māti pieklājīgā dzīvoklī pilsoniskā kvartālā. Viņi neapmeklēja “siļķu mucu” un nekad nebija diskutējuši par Platonu, nedz ari deklamējuši Verlēnu.

Tomēr vairākas reizes nedēļā māte rīta pusē skrēja uz policijas iecirkni, kur viņu labi pazina.

—    Vai jūs viņus neesat redzējuši?

—   Nē! Apsēdieties! Mēs piezvanīsim…

Brigadieris zvanīja uz visiem policijas iecirkņiem, drošs par to, ka vienā no tiem atbildēs:

—   Jā, viņi ir šeit!

—   Cik?

—    Divsimt franku. Starp citu, kāda sieviete apgalvo, ka viņi tai nozaguši rokaspulksteni…

Māte arī bija rudiem matiem, vēl jauna, bet izkaltusi, ar daudziem sirmu matu pavedieniem un vienmēr noraizējušos, gandrīz drūmu sejas izteiksmi, it kā viņa nepārtraukti sajustu sev tuvumā nelaimi.

Piegādātāji, kaimiņi, kaimiņienes zināja viņas likstas.

—    Man vajag vēl divsimt franku… Klausieties! Ja jūs man tos aizdosiet, es ieķīlāšu savu šujmašīnu… Vai arī… Ņemiet! Man vairs ir tikai šis medaljons… Tas ir zelta…

Viņa bija pasākusi raudāt jebkura cilvēka priekšā, viņa raudāja automātiski kā pilošs krāns, runādama pati ar sevi, piepildīdama ar žēlabām ietvi visā ielas garumā.

Iecirkni viņa samaksāja, zvērēja, ka viņas dēli būtībā neesot slikti, ka viņi labošoties un viņa tos stingrāk uzmanīšot.

Bet viņa labi zināja, ka veltīgi runāt ar viņiem. Tie aprobežojās ar plecu paraustīšanu vai, augstākais, norūca:

—   Jo ļaunāk tev pašai! Nevajadzēja mūs laist pasaulē!

Kāpēc viņi bija tik nelaimīgi? Jo viņi bija zvērīgi nelaimīgi. Es pavadīju vakarus kopā ar viņiem — vienmēr vienās un tais pašās vietās, vienmēr vienā un tai pašā veidā.

Kas viņus visus — dansus, dcblovus, tādus zeļļus kā abi brāļi — pievilka šai atmosfērai? Ne jau netikuma kāre vārda tiešā nozīmē! Ja Dansam tāda piemita, tad ne jau šais namos viņš to apmierināja. Deblovs ne tik. Un Abiem Brāļiem nebija tik laba veselība, lai bieži noņemtos ar sievietēm.

Nē! Viņiem —gan vieniem, gan otriem—bija vajadzīga šī gļēvā un bezcerīgā atmosfēra, sievietes apakšveļā, kas šuva vai no rupjas, krāsotas vilnas plītspriekšā adīja, nelāgais alus, kas pasniegts apsmulētās glāzēs…

Alkohols, tāpat kā “siļķu mucā”, kalpoja tikai pirmajam uzbudinājumam, un tad varēja runāt, izteikt to, kas citur nekur netiktu uzklausīts, galu galā runāt pašam ar sevi, stingām acīm, rūgtumu mutē, kamēr kāda sieviete pacietīgi gaidīja, līdz tas būs beidzies.

—    Kāpēc mums jābūt šai pasaulē? — man jautāja vecākais no Abiem Brāļiem, kam bija komiķa Lorela garā galva un tāds pats skumjš skatiens. — Kas man to varētu pateikt? Neviens! Nu tad kāpēc mēs tiekam taisīti? Tik un tā kādu dienu būs jānosprāgst. Mēs abi droši vien esam plaušimeki…

Viņi nenogalināja! Kaut arī es šausminos, atcerēdamies viņu grēksūdzi. Bukinists gan nogalināja trīs cilvēkus. Deblovs tikai vienu.

Abi Brāļi būtu varējuši izdarīt daudz briesmīgākus noziegumus, jo viņi mats matā atgādināja tos traģiskos pusaudžus, kurus visiežēlināmākie zvērinātie bez šaubīšanās sūta uz ešafotu.

Viņu māte raudot atzinās manējai.

—   Vecākais vēl šonakt pārnāca… Viņš oda pēc šņabja… Paziņoja, ka viņam vēl vajagot naudu, uzreiz… Man vairs mājās nekā nebija… Ja es jums teiktu, ka nedēļām ilgi neesmu ēdusi gaļu, tāpēc ka viņi man visu atņem!… Bet šonakt viņš man nenoticēja… Rupji izrāva no gultas, lai pārmeklētu zem matrača… Tad viņš man draudēja… Viņš mani sita, lai es pateiktu, kur esmu noslēpusi ietaupījumus… Un tomēr viņš nav slikts zēns!

Es, tā sakot, redzēju šo sievieti mirstam. Es vairījos no viņas

dēliem, bet man gadījās ar viņiem tikties, un reizēm viņi nāca pie manis uz avīzi, lai aizņemtos naudu.

Viņi blandījās pa pilsētu kā divi izkāmējuši un nikni klaiņojoši suņi, un cs esmu pārliecināts, ka viņi nebūtu vilcinājušies uzbrukt kādam garāmgājējam, ja vien zinātu, ka tam ir biezs naudas maks.

Un tas viss ne par ko, lai pēc tam dotos uz kādu “māju”, dzīvotu tur dienām ilgi īgnā apstulbumā, līdz izmet pa durvīm.

Kādu rītu manai mātei atnāca pateikt, ka viņējā lūgusi atnākt. Mana māte to izdarīja un atrada nabaga sievieti vienā jakā.

—     Man noteikti vajag, lai jūs man sameklētu kādus svārkus, vienalga ko! Šorīt viņi ieradās abi divi. Tā kā man nekā nebija, ko viņiem iedot, viņi paņēma manas pēdējās drēbes un kurpes, lai tās pārdotu. Es pat nevaru iziet no mājas!

Un tad vienmēr šis vadmotīvs:

—   Es jums zvēru, ka viņi nav ļauni! Ir cilvēki, kas man iesaka iesūdzēt tiesā. Es zinu gan —ja viņus ieslodzīs, viņi nomirs…

Viņi abi tik un tā pēc neilga laika nomira. Vecākais tomēr pacentās. Kādā jaukā dienā viņš iestājās koloniālajā armijā un devās uz Kongo. Viņu uznesa uz kuģa piedzērušos, jo viņš bija saņēmis iestāšanās naudu. Visu ceļojuma laiku viņš ne reizi neparādījās uz klāja, jo visas trīs nedēļas nekļuva skaidrāks un piedevām vēl saslima.

Matadi viņa priekšnieki atteicās no viņa, un, neizkāpis krastā, viņš atgriezās tāpat, kā bija aizbraucis— vēl joprojām pilnā, vemdams, — lai pēc viena vai diviem mēnešiem armijas cietuma tiktu atdots civilajai dzīvei.

Divus gadus vēlāk, četrdesmit piecu gadu vecumā, māte beidza mirt, izžuvusi un izkaltusi kā vecene, vienīgi acīs bija mitrums.

Tobrīd viens no brāļiem atradās Parīzē, kur viņš naktis blandījās pa Hallēm, otrs bija Bordo vai Brestā.

Viņi bija divi jauni cilvēki no labas ģimenes, labi audzināti, pietiekoši izglītoti un, visumā ņemot, inteliģentāki par vidusmēru.

Vēlāk, dzīvodams Parīzē, es sastapu vecāko, kurš ubagoja un jau divdesmit divu gadu vecumā bija saķēris nelabu, neārstējamu slimību.

—    Liekas, ka brālis nomira Spānijā, — viņš man vienaldzīgi pavēstīja. Viņam bija stāstīts, ka Barsclonā…

Tāpat kā Deblovs! Viņi visi gāja to pašu ceļu, viens otru nepazīstot. Vai ir kāds iepriekš noteikts cikls šādiem likteņiem?

Vecākais nekaunējās. Viņš nešņukstēja. Viņš konstatēja:

—   Es esmu sapuvis! Viņi pat vairs negrib mani paturēt slimnīcā! Ziemā es cenšos nokļūt uz dienvidiem, jo visnepatīkamākais ir gulēt laukā…

Es iedomājos preču vilcienu, kad biju kopā ar viņiem, galvu nolicis uz mugursomas līdzās viņējām.

—   Tu esi precējies?… Esi apmierināts?…

Nekāda rūgtuma! Viņš vēl divas trīs reizes atnāca un zvanīja pie manām durvīm, un, atzīstos, beigu beigās man sametās baisi, kad es sev jautāju, kas notiktu, ja, atradis mani vienu, viņš uz galda ieraudzītu naudu.

Es esmu pārliecināts, ka viņš nebūtu šaubījies un pēc nozieguma izdarīšanas tiktu atrasts kādā ielā ar sliktu slavu, meiču vidū sūcot vīnu un stāstot viņām nesaprotamus stāstus.

Tāpat es esmu drošs par to, ka gadiem ilgi viņa māti vajāja tādas pat bailes un ka viņa izjuta atvieglojumu nomirt ne no savu dēlu rokas.

Un tomēr, kā viņa teica, viņi nebija ļauni!

Tad man gandrīz vai katram gribas pajautāt:

—   Cik slepkavību neizdalījušu slepkavu, tādu kā Abi Brāļi, jūs esat pazinuši savā bērnībā?

Vai aprēķinot es neieguvu tikai normālo proporciju? Vai tas bija sabiedrības dabiskais atbirums?

Ja ne, tad kāpēc tikai pāris gadu laikā un vienā vietā es redzēju mirstam mazo K…., pazinu Hiacintu Dansu un sadarbojos ar Dcblovu, būdams turklāt uz “tu” ar Abiem Brāļiem?

Vietai te nav nozīmes, vai ne? Nav nolādēto pilsētu, un manējā katrā ziņā ir sīkburžuāzijas aprobežotais modelis.

Vai izskaidrojumu vajag meklēt laikā? Vai ir intensīvāki rūgšanas periodi un tādi, kuriem cauri plūst neveselīgas strāvas?

Bez jebkāda romantisma man ir nosliece tā domāt galvenokārt tāpēc, ka tai jaunatnē, kuru pazinu, — gandrīz visos savos biedros — mazāk izteiktā veidā es atradu to, kas tieši no šiem diviem manis pieminētajiem izveidoja noziedzniekus.

Protams, mēs bijām lasījuši krievu romānus. Bet vai tas bija iemesls, lai sešpadsmit vai astoņpadsmit gados ieslēgtos netīrās istabās, vai nu tā būtu “siļķu muca”, vai kāda otrās klases bordeļa dibentelpa?

No kurienes mūsos bija tā kāre uz viszemāk kritušajām sievietēm, visatbaidošākajām mīlestībām, sickalainām grēksūdzēm, šo netīro eksaltāciju divu dzeršanu starpā?

Vai vainīgi bija Dostojevskis vai Verlēns? Vai vainīgs drīzāk nebija šis karš, ko mēs bērnībā bijām pārdzīvojuši nesaprotot un kas bija mūs apzīmogojis, pašiem nezinot?

Es gandrīz gribētu tā domāt, jo es iepazinu Vāciju dažus gadus vēlāk, pēc galvu reibinošā inflācijas perioda, kad markas skaitīja miljonos un miljardos.

Un tad jaunatne, kuru es sastapu un kura bija tai pašā vecumā kā mēs pēc okupācijas, — tā arī bija šī nolādētā zīmoga apzīmogota.

Vai tā, tāpat kā mēs, neīrēja vietas, kur pulcēties? Tur diskutēja mazāk nekā “siļķu mucā”, bet dzēra tikpat daudz un vēl, starp citu, lietoja citus apreibināšanās līdzekļus. Turklāt ar niknumu, gandrīz zinātniski, tā, kā mēs provocējām lirisma lēkmes, tur erotismu noveda līdz augstākajai robežai.

Atcerieties, tas bija laiks, kad apcietināja visus kāda liceja klases audzēkņus, jo bija mirusi meitenīte, kuru viņas brālis bija aizvedis pie zēniem un kura bija kalpojusi tiem visiem par eksperimenta trusīti…

Tas bija laiks, kad lielākajai daļai tiesas procesu viņpus Reinas vajadzēja notikt aiz slēgtām durvīm un nebija ne dienas bez pusaudžu pašnāvībām.

Tāpat kā Abi Brāļi, viņi teica:

—   Ko mēs darām šai pasaulē?

Viņi bija redzējuši, kā dažu dienu laikā izput viņu tēvs, kā māte pieņem mīļāko, lai paēstu, viņi redzēja, kā top un irst bagātības vēl īsākā laikā, nekā vajadzīgs, lai saskaitītu naudas banknotes, un viņi vairs neticēja nevienam un nekam.

Okupācijas karaspēks zilā krāsā aizmaskēto gāzes radziņu ielu ēnā mums bija pārāk agri iemācījis dažādas izpriecas, un mēs zinājām, ka sievietes atdodas, kad ir izsalkušas.

Ko es saku? Mēs bijām iepazinuši sava veida izsalkuma poēziju. Mēs redzējām, kā, atgriežoties no “pārtikas piegādes”, ģimenē maizes devu izdala ar svaru palīdzību, greizsirdīgi uzmanot otra devu, mēs redzējām, kā šķīvjos skaita kartupeļus, un es izgatavoju atslēgu, lai zagtu cukura gabaliņus savu vecāku pieliekamajā.

Tā bērnos bija parādījušās temperamenta atšķirības, piemēram, mans brālis saglabāja savu devu divas vai trīs dienas, lai varētu pāris reizes nedēļā pieēsties, cik gribas, toties mēs, izlietojuši savu daļu, skatījāmies, kur dabūt vēl.

Kad tikko bija pierimis uzvaras entuziasms, mēs redzējām, ka nevienu no tiem, kuri izmantoja savu stāvokli un uz kuriem bija rādīts ar pirkstu, neapcietināja, gluži pretēji, viņi ērti iekārtojās tai vietā, ko bija iekarojuši sociālajā hierarhijā.

Mēs bijām redzējuši…

Kas gan vēlāk varēja notikt ar tiem mazajiem, izsalkušajiem vicietēnicm, kuri Ķelnē vai Diseldorfa mums uzglūnēja no ielu stūriem, lai pārdotu savu māsu, un kuri zināja, ka kaut kur pilsētā viņu māte atdodas vīriešiem uz ielas sola?

Vai bez okupācijas laika Danss būtu varējis bez bailēm apmierināt

savu kāri pēc nenobriedušām skuķēm? Un vai bez pēckara entuziasma viņš par dažiem dzejoļiem būtu savācis slavenu personu autogrāfus?

Deblovam, kurš ieradās no Parīzes, kad četrus gadus mēs neko nebijām zinājuši par to, kas notika ārpus mūsu robežām, bija visi trumpji rokās, lai viņš varētu parādīties kā liels cilvēks, un pat viņa direktori bija ļāvušies iespaidoties.

Es nevaru pateikt, vai patiešām ir kārtības periodi vai tā ir optiska ilūzija, jo, kas attiecas uz mani, es tādus nezinu.

Vienpadsmit gadu vecumā mūs steigā veda uz pagrabu, jo pilsētu bombardēja, un pēkšņi mēs izdzirdām kliedzienus: simt metru no mūsu mājas uz labu laimi bija saņemti ciet divsimt civilo un viņus nošāva pie mājas sienas.

Trīspadsmit gados tika prasīta iecietība pret mums, sakot:

—    Ar viņiem jābūt iecietīgākiem… viņi ir tik slikti baroti!

Un mūs veda uz augstieni, lai klausītos lielgabalos. Vai arī mēs braucām uz laukiem, un mūsu mātes, kas nēsāja trīs svārkus vienu virs otra, paslēpa tajos kādus kilogramus graudu.

Mūs mācīja blēdīties, zagt, melot.

—   Ja vācieši tev prasīs, tu atbildi, ka…

Mūs iemācīja izmantot tumšus stūrus, dzīvot gaismēnā, čukstēt. Tā kā vakarā nedrīkstēja pastaigāties pa ielu pēc zināmās stundas, mēs mēness gaismā gājām viens pie otra pa jumtiem…

Un mums, bērniem, uzticēja aiznest uz viņu pilsētas galu frontes vēstules, kas, atrastas pie pieaugušajiem, būtu nošaušanas vērtas.

Vai no visa tā nāk mūsu nosliece uz mistiku un neģēlību? Vai tāpēc, ka gadiem ilgi bijām dzīvojuši eksaltācijā, mēs vēlāk izjutām nepieciešamību pēc dabiskas vai mākslīgas eksaltācijas?

Vai runa ir vienīgi par pusaudžu neoromantismu?

K…. tāpēc nonāvējās, pakaroties pie baznīcas durvīm.

Abi Brāļi ir miruši, viens Parīzē, otrs Spānijā.

Galu galā tikai K…. nomira savā pilsētā. Citi devās prom, ejot gandrīz pa vienādu maršrutu. Deblovs devās uz Barselonu un Madridi, un Danss ari devās turp.

Deblovs nogalināja Parīzē, netālu no Ziemeļu stacijas, bet viņu apcietināja Scntetjenā,

Danss vispirms izvēlējās mazu ciematu Francijas laukos, bet viņa misticisms vai ari rūpes par savas ādas glābšanu dzina atgriezties Lježā, lai tur paveiktu pēdējo varoņdarbu.

Romānos viss ir ļoti vienkārši, un autors, īsts labais Dievs, nolemj, ka tas un tas ir izdarījis to un to tā vai cita iemesla dēļ.

Bet šeit, lūk, ir cilvēki, ar kuriem es esmu ticies savas dzīves dažādos periodos, cilvēki, kuru dzīves faktus un darbību es zinu kā vienus no izcilākajiem un ar kuriem, starp citu, esmu dalījies dažās savās jūtās, un es ar bailēm jautāju:

—   Kāpēc?

Vai tad, ja Abiem Brāļiem būtu bijusi labāka veselība, viņi būtu rīkojušies citādi?

Vai tad, ja viņi būtu dzīvojuši kopā ar tēvu un māti, kaut kas būtu mainījies?

Vai tad, ja Deblovs nebūtu atradies šantāžas lapeles priekšgalā, viņš būtu izvairījies no atbaidošās lejupslīdes?

Vai Danss, ja viņam nebūtu iepatikušās divdomīgas baudas un viņš nebūtu nodevies maģijai, tomēr būtu nogalinājis savu māti un mīļāko ar āmura sitieniem pa galvu?

Vai?…

Tas ir biedējošs jautājums, jo tad mēs nonākam pie tā,ka jautājam paši sev:

—   Kāpēc viņš un ne es?

Vai arī:

—    Ja es būtu bijis slims ar tuberkulozi un mana māte būtu šķīrusies, vai…

Vai tad mēs neapmeklējām vienas un tās pašas vulgārās mājas un tāpat nedzērām, lai domām piešķirtu nenoteiktāku gaitu?

Vai mums nebija vienādi skaidri spriedumi par nedabiskajiem likumiem, kas valda pār sabiedrību?

Kāds instinkts mani dzina diezgan ātri iekļūt vienā vai otrā vidē, bet neiestigt tur, nēsāt te gaišas getras, te romantisku fdca cepuri? Kāpēc pēc diviem vai trim braucieniem uz Vāciju man pietika un es izvairījos no Abiem Brāļiem?

Kāpēc?… Kāpēc?…

Un kāpēc, neko nezinot par to visu, es pametu Deblovu tieši tai brīdī, kad tas viss kļuva nopietni?

Jo līdz tam brīdim Deblovs, tāpat kā Danss, varēja būt uzmanības centrā; kad pēc tikīsas sadarbības mēs šķīrāmies, viņš vēl piederējapie organizētas sabiedrības, un, bez šaubām, vēl bija laiks tajā palikt un izbēgt savam liktenim.

Arī Dansa līdzekļi bija pietiekoši, lai paliktu par bukinistu un nodotos mānijai rakstīt dzejas, kolekcionēt autogrāfus, izgāzt krūtis gājienos un nodarboties ar maģiju veikala dziļumos, pat lai piesardzīgi apmierinātu savu libido.

Kopš “Nanesas” ceturā numura — vai piektā, sestā, to es vairs nezinu! — bija par vēlu. Kauliņi bija mesti. Divi vīri kopīgi, bet vēlāk katrs pats par sevi nolaistām galvām drāzās iekšā pagrimumā un noziegumā.

VI    nodaļa

“Nanesas” iznākšana bija sprādziens, kas Lježas pilsētā sacēla tādu troksni kā nepiedienība banketa laikā. Visi pirka “Nanesu”, lai paskatītos, un pat tie, kas neko nejēdza no žurnālistikas, neskaidri apjauta notikuma mērogus.

Es atceros, ka divos pēckara gados Parīzi applūdināja vairāk vai mazāk nerātnas mazas avīzītes vai, kā toreiz teica, galantās avīzes. Dažas no tām vadīja amatieri, ļaudis, kas nāca no tirdzniecības vai ražošanas.

Tc nevarēja kļūdīties, es zvēru! Starp citu, tas, kas likās kā diezgan nevainīga jokošanās, šajās avīzēs pārtapa pliekanā cūcībā.

Tā bija arī “Nanesas” gadījumā. Rumānis publicēja divus šantažējošus rakstus, un neviens, izņemot ieinteresētās personas, tos nepamanīja.

Bet Danss uzbruka negaidīti, un visas smieklīgā un nīstamā, un, galvenais, sliktās gaumes un vulgaritātes robežas atkāpās.

“Mēs iztīrīsim Augeja staļļus…”

Tā Danss, sākot ar pirmo rakstu, krustu šķērsu aprādīja, kas bija šajos staļļos, un visā, ko viņš tur uz labu laimi ievietoja, nejauši mijās bijušās vilšanās un veci aizvainojumi.

“Jā, C… kungs, jūs, kas mūs apšļakstāt dubļiem, braucot garām savā lepnajā mašīnā, mēs ar neapgāžamu liecību palīdzību pierādīsim, ka tad, kad jūs bijāt sīks ierēdnis Z… firmā, jūs netikāt nodots tiesai, tikai pateicoties jūsu patrona augstsirdībai…”

“Mēspastāstīsim, kā, katru dienu nozagdams dažas mārciņas, jūs papildinājāt savu maku par simt frankiem mēnesi, un tie jums ļāva…”

Pēc C… kunga pienāca tiesneša kārta:

“Mēs pateiksim, neuzpērkamais tiesneša kungs, ka ar skaisto Zozo, pirms viņa kļuva parjūsu sievu un sāka valdīt jūsu salonā, varēja iepazīties kā ar pērkamu sievieti…"

Tas bija neapvaldīts niknums. Tas bija bumbas sprādziens. Tā bija Dantes elle, ko no jauna uzrakstījis mazs bukinists, kurš dzirdējis

runājam par Savanarolu un kurš par spīti visam, liels blēdis būdams, ar aci piemiedzot galerijai, gribēja turklāt nopelnīt naudu.

“Un jūs, komunālpadomnieka kungs, vai jūs noliegsiet, ka katru piektdienu jūs dodaties uz zināmu māju Rozes ielā un ka kādaNoēmija, ne bez iemesla saukta par Mimi, pārzina jūsu anatomiju labāk par jebkuru citu? Vai vajadzētu precizēt? Vai jūs mani piespiedīsiet izaicināt cenzūru, lai…”

Lāga ļautiņi nevarēja vien attapties. Kaut kas tāds vēl nekad nebija redzēts. Viņi jautāja sev, vai tas turpināsies. Galvenais, jautāja, kurš varētu pēkšņi šādi izpļāpāties.

“Miesnieka P… kungs, jūs, kas ekspluatējat tautu, es jūs brīdinu, ka pateikšu visu…”

Un tas ķēms iespieda vārdus ar visiem burtiem un deva adreses. “Mēs uzreiz brīdinām Lježas iedzīvotājus, ka augon is tiks uzšķērsts, kaut arī no tā nāktu nelaba smaka un kaut ari dažiem jutīgiem pilsoņiem nāktos aizspiest degunus…”

Kādas ainas risinājās starp Hiacintu Dansu un Deblovu viņu sadarbības nedēļās? Es nezinu. Manis tur nebija. Es nekad neatrados kopā ar viņiem mazajā telpā, kur kādu bridi biju aizņēmis direktora krēslu, kas patiesībā bija tikai parasts krēsls ar pītu salmu dibenu.

Kad domāju par Deblovu, kuru es ik dienas turpināju satikt centrālajā komisariātā, kur mēs no policijas ziņojumiem vācām materiālu saviem dienas raibumiem, tad jāatzīst, ka viņš nekad nerunāja ne par savu līdzstrādnieku, ne par viņa prozu.

Un te pēkšņi es ievēroju, ka, ja ari viņam piemita zināma lielība, tad tomēr viņš labprāt nepieminēja ne savus, ne arī citu darījumus.

Ir divu veidu cilvēki, kas šādi saglabā augstprātīgu klusēšanu par visu personisko, — aristokrāti un sabiedrisku aprindu cilvēki. Starp citu, vai gan vieni, gan otri nav sava veida aristokrāti, kas izrāda vienādu nicinājumu pret iejūsmināmo un kliedzošo pūli, runājošu tikai par sevi un savām sīkajām likstām?

Galu galā, mēs ar Deblovu kopā bijām gājuši cauri gadiem. Mums bez mitas bija iespēja satikties kā amata brāļiem, Vēl mēs satikāmies “siļķu mucā”. Dcblovs bija tiešs pretstats klusētāja tipam un izrunājās gan un plaši biežāk nekā vajadzīgs.

Bet tik un tā, kopumā ņemot, mēs par viņu neko nezinājām, katrā ziņā zinājām mazāk nekā par jebkuru no mums. To, ka viņam Barselonā bija sieviete un ka viņš dažreiz brauca to apciemot? Nu lai! Bet vēl?

To, ka kara laikā Monmaitra ielas apkaimē, kur viņš nodarbojās su žurnālistiku, bija apmeklējis diezgan šaubīgas vietas, kurās dīvainā

kārtā bija sajaukušās Bonno bandas atliekas un daži bijušie spridzinātāji?

Ja viņš dažreiz bija par to ieminējies, tad neko nepasakot, lai noslēpums būtu vēl neizprotamāks.

Kad es to tagad pārdomāju, tad esmu pārliecināts, ka viņš nicināja mūs visus — vai mēs būtu redaktori, vai direktori, gleznotājmācekļi vai buržuju dēli —, viņš mūs nicināja bez nepieciešamības mums to izrādīt, jo uzskatīja, ka neesam spējīgi viņu saprast.

Prāvas laikā vijņa advokāts izsaucās:

—   Es pieļauju, kungi, ka mans klients ir no ceļa nogājis…

Es gan domāju, ka Deblovs bija kas vairāk. Jo, lai noklīstu no pareizā ceļa, vajag būt bijušam lāga jaunam zēnam, un es nevaru iedomāties Dcblovu šai lomā.

Danss labākajā gadījumā varētu būt bijis labi paēdis buržuā. Bet Deblovs?

“Nanesa” bija skandāls, un viņš par to nepavisam nebija lepns. Kaut arī neko neteica. Viņš palika nemainīgs— savā iežmiegtajā mētelī, ar melno filca cepuri galvā, spieķi, ādas portfeli un smalkajām ūsām, kas noslēpa smailos zobus.

Patiesībā, ja viņš bieži smaidīja, tad es neatceros redzējis viņu smejamies.

Kāpēc gan lai viņš būtu smējies?

“Mēs ar lepnumu varam paziņot saviem lasītājiem, tas ir, visiem Lježas iedzīvotājiem, ka katru dienu saņemam kaudzēm apzīmogota papīra. Tas apliecina, ka mūsu tīrīšanas kampaņa skar tos, kam vajadzētu tikt aizskartiem. Viņi domā, ka apturēs atriebes slotu, saucot palīgāTiesības, tikpat satrunējušas kā paši, bet art tām būs kārta mūsu slejās…"

Kopš tā laika esmu iepazinis cita mēroga šantāžas meistarus. Dansam bija vismaz viena kopīga iezīme ar viņiem — nepārvarama nepatika rādīties tādās publiskās vietās, kur viņš kaut kādā veidā nejustos drošībā.

Esmu pārliecināts, ka vakarā viņš pats aizvēra slēģus un pārliecinājās, vai atslēgas kārtībā. Es esmu pārliecināts, ka viņa rakstāmgalda atvilktnēs bija vesels arsenāls un ka ielās viņš pēc iespējas turējās policistu tuvumā.

“Vēl vienas slepenas dzemdības…”

Derīgs bija viss — tikuma ainas, sīkas spekulācijas un divdesmit gadu vecas tenkas. Varēja jautāt, kā viens cilvēks spēja salādēt savās smadzenēs tik daudz skandalozu stāstu, ka likās — kopš dzimšanas viņš bija tukšojis visus pilsētas naktspodus un papīrgrozus.

Kādu ritu Deblovs neatnāca uz komisariātu. Otrā dienā kāds no viņa avīzes viņu aizvietoja un paziņoja:

—   Viņš aizbrauca.

—    Uz visiem laikiem?

—   Nekad nevar zināt. Tā viņam gadījies jau divas reizes, un abās viņš bija teicis, ka vairs neatgriezīšoties.

—    Spānija?

—   Protams…

Toties“Nanesā” no tā laika Hiacints Danss bija vienīgais īpašnieks, vienīgais direktors, vienīgais redaktors, vienīgais kalpotājs, un šai bridi viņam bija jābūt pārliecinātam, ka viņa dzīves sapnis beidzot piepildījies.

Nejautājiet man, kāpēc pastāv saikne starp tādiem kabarē kā “Sarkanais Ēzelis”, kas ir sastopami daudzās provinces pilsētās un ir pilni ar tiem pašiem šansonjē, un Barselonas bulvāriem*, ne arī, kāpēc gan te, gan tur grupējas personāži, kas redzēti Monmartra ielas apkaimē…

Tradīcijas saknes, domāju, ir iepriekšējās paaudzēs, kas tā vietā, lai “siļķu mucā” piesauktu Platonu un Dievu Ievu, slepeni iespieda izlaidīgus laikrakstus.

Kad Deblovs devās atvaļinājumā, es Ljcžā naivi jautāju:

—    Bet kāpēc uz Barselonu?

Jā, kāpēc ne uz Nicu vai Itāliju? Man likās, ka viņš meklē sauli un gleznainumu.

Tāpat ari “Sarkanā Ēzeļa” šansonjē ar taukainajiem matiem, kuri dziedāja viskareivīgākos pantus, savā starpā runāja par Barselonas draugiem un izrunāja šo vārdu, kā ticīgie droši vien izrunā vārdu “Meka”.

Vēlāk starp Parīzes žurnālistiem un gleznotājiem es varēju sastapt daudz draugu, kas nevērīgi teica:

—   Nākamnedēļ cs izmetīšu vienu līkumu uz Barselonu…

Kā pēc bārdas vai blaugznām var pazīt dažus politiskos cīnītājus, kā kādas draudzes ielās var sazīmēt garāmejošus fabrikas padomes locekļus, tāpat es beigās varēju pa gabalu saost “barseloniešus”.

Diemžēl šodienas pusaudzim, bez šaubām, būs grūti saprast mūsu mistiskās orģijas “siļķu mucā”, tāpat kā man savukārt ir grūti runāt par izlaidīgām dullībām.

' Runa ir par Barselonu pirms revolūcijas (autora piez.)

Šādas modes ātri pāriet. Daudzi no tiem, kas bija kopā ar mazo K… tai slavenajā Ziemassvētku nakti, kam sekoja pakāršanās, šodien ir rimti un cienījami ļaudis.

Un es pazīstu avīžu direktorus un rūpniekus, daudzus bijušos “barseloniešūs” no heroiskā laikmeta.

Varbūt viņi nemaz negribēs atzīt Deblovu par vienu no savējiem? Tā ir viņu darīšana. Katrs aizstāv savu noslēpumu. Katrs atver savas reliģijas durvis, tās, kas viņam tīk.

Mēs, piemēram, neatzīstam Faķīru par mūsējo un, ja mazā K… nāve mūsos ir atstājusi nožēlu, tad tik un tā apgalvojam, ka viņu nogalināja Faķīrs.

“Barselonieši” var izturēties pret Deblovu kā mēs pret Faķīru un atsviest viņu vulgāru suteneru rangā.

Salīdzinājums ir vietā. Mazais K… kļuva par upuri tāpēc, ka viņš nesaprata. Viņš nesaprata to, ka, ja mēs izmantojām alkoholu un ēteri, lai pātagotu savu misticismu, ja mēs piesaucām Sātanu un labo Dievu, tad nevajadzēja iet par tālu un pieņemt cēloņus par sekām, sekas par cēloni, sabāzt degunā kokaīnu, nedz ari katru dienu krist katalepsijā.

Galvenais, viņš nesaprata to, ka, būdami patiesi, mēs paturējām skaidru skatu tādēļ vien, lai paši uz sevi paskatītos un izbaudītu izrādi.

Tieši tāpat bija ar Deblovu. Citiem vārdiem sakot, viņš visu, ko viņam teica, ņēma nopietni. Iegrimis brīvības mistikā, kurā, tāpat kā “siļķu mucā”, netrūka zināmas erotikas nokrāsas, viņš jauca visu — principus un rīcību, mērķi, kas attaisno līdzekļus, un paveiktā darba neģēlību.

Ja mums bija vajadzīga uztraucoša atmosfēra, lai ķertos pie darba, vai tad viņa laika vaļīgo dzīves uzskatu paudēji nepulcējās pagrabos vai barakās, un vai arī tur tad nebija satraucošā sieviešu tuvība?

Viņš gāja tālāk, vienu soli — un viss! Viņš gāja līdz galam, tāpat kā Abi Brāļi, kas vairs nevarēja dzīvot citur kā vien bordelī, kā citi, ko cs pazīstu un kas tur regulāri dzīvo, noīrējot istabu uz mēnesi nevis netiklības dēļ, bet tāpēc, ka viņiem nepieciešama šī vide.

Kad izdevēja, vēlāk avīzes direktora karjera bija beigusies ar izgāšanos, Dcblovs devās atpakaļ pie savas sievietes Barselonā, un tur, uz kafejnīcu terasēm, viņam papilnam bija laika diskutēt par tīro politiku un par sieviešu ienesīgumu Dienvidamerikā.

Es slikti pārzinu šo viņadzīves daļu. Bet es pazīstu Deblovu. Kopš tā laika cs esmu iepazinis vēl dažus tādus kā viņš.

Vispirms, estētiski un morāliski runājot, viņš tur — uz kafejnīcas terases Barselonā vai Madridē — bija tieši savā īstajā vietā. Viņam

piemita elegance, apzināta nepiespiestība un tāda kā augstprātīga diskrēcija, spēja ne par ko nesatraukties un galu galā arī jēlie un brutālie vārdi, kas sarunai piešķir glezniecisku noti.

“Siļķu mucā” mēs citējām svēto Asīzcs Francisku.

Dcblovs veselām lappusēm varēja citēt “Tā runāja Zaratustra”… Kāpēc, pie velna, viņa advokāts runāja par noiešanu no ccļa? Dcblovs bija aristokrāts, tāpat kā mazais K… bija neveiksmīgs fantasts, varbūt savā ziņā Verlēns vai Vijons.

Vai pēc viņiem sīkpilsoņa Dansa groteskā un sviedrainā figūra, izmēģinot dažādus misticisma veidus kopā ar tumšiem darījumiem, neliekas kā karikatūra?

Dcblovs bija radis pēcpusdienas pavadīt pie Ramblas, diskutējot, dzerot un smēķējot, un laiku pa laikam painteresējoties, kā jau lielam kungam klājas, par savas sievietes apgrozījumu.

Tad kādā jaukā dienā viņš paņēma divas — divas sievietes!

Tad viņš devās uz Madridi, lai vervētu sievietes braukšanai uz Dienvidameriku.

Vai tad Bonno kompanjoni neizlēma aptīrīt inkasentu principu vārdā?

Gan vienus, gan otrus vēl skurbina izjūtas, ka amorfā masa viņus nesaprot un ka plecu pie pleca jācīnās pret policiju.

Ir baudas, ko mēs, tie kautrīgākie, neesam iepazinuši — aiznest biedram uz cietumu saldumus vai ļaut sevi notiesāt otra vietā, bet neizpļāpāties.

Vesela poēzija, visumā ņemot… Dzejā svarīga nav vieJa, bet veids, kādā to izmanto, tas, ko pieliek no sevis…

Lježā Deblovam vajadzēja just neizsakāmu prieku, mūs nicinot, visus, kādi mēs bijām…

Barsclonā viņš varēja nicināt tos muļķus, kurus riesta laiks spieda atdot sievietei naudu, kas nonāca viņa kabatā…

Cietumā viņš nicināja uzraugus un viņu pakalpiņus, un to triekas ķerto tiesnesi, kas-nošķīra lietas no dzīves, it kā viņš no tā* kaut ko zinātu…

Pat lēnā lejupslīde nevarēja būt bez sava valdzinājuma. Ļoti ātri var pierast pie piektās šķiras viesnīcas, un kādā nožēlojamā, trūkumpilnā dienā var gūt zināmu baudu, pēc rindā izstāvētām brīvpusdienām paguļot uz sola.

§ī “noiešana no ceļa”, kā advokāts teica, ilga lēnām — septiņus vai astoņus gadus, ar kāpumiem un kritumiem, dusmām, jo viņam tika nolaupīta sieviete, un priekiem, kad bija atrasta cita vēl labāka.

“Ferdinands Deblovs, publicists".

Viņam ir profesija. Kā Reimonam — Zinātniekam. Viņa pagātne nodrošina zināmu cieņu, un, lai cik zemu arī viņš nekristu, vienmēr atrodas cilvēki, kuri viņu apbrīno.

Te viņš sadarbojas ar avīzēm, te uzdodas par kādas Parizes avīzes speciālkorespondentu, tādējādi jaucot iedomas ar blēdīšanos tik cieši, ka pats vairs tās neatšķir.

Viņa drēbes izbalē. Viņš uzaudzē bārdiņu, kas piešķir svarīgāku izskatu. Lai kur viņš ietu, ļaudīm, ar kuriem viņš tiekas, viņš neapšaubāmi ir intelektuālis, kurš dala padomus pa labi un kreisi.

Tai pašā laikā Hiacints Danss, šī vulgārā iekšu masa, turpina cīnīties pret visu pilsētu, ieslēpies sava veikala dziļumā, jaukdams netīro tirdzniecību ar vēlmi atriebt vecus pāridarījumus, uzbrukdams tiesnešiem un komersantiem, mēģinādams brīžiem sacelt skandālu, brīžiem iegūt kukuli, liekot maksāt gan par saviem uzbrukumiem, gan arī par klusēšanu.

Jo “Nanesa” vēl joprojām iznāk! Lai cik neticami tas liktos, ļaudīm labāk patīk ņemt atpakaļ savas sūdzības, nekā piedzīvot apkaunojumus, kurus draud celt spožā gaismā. Varas iestādes neko nevar izdarīt, jo šis vīrs ir ellīgi slīpēts un akcijas pret viņu var ilgt gadiem.

Viss tiek aprakstīts. Sāka ar lielajiem, bet, tā kā pietrūka materiāla, metas virsū sīkajiem, un tad tie vairs nav skandāli, bet durvju sardžu tenkas.

Jums nepatīk jūsu īrnieks? Jūs taču varat aizrakstīt “Nancsai”, kas veltīs puslapu faktam, ka augšējā kunga sieva pieņem jaunu cilvēku, tiklīdz vīrs ir darbā, un ka dažreiz viņi to dara pat trīsreiz dienā!

Jūs izlikāt aiz durvīm bērnaukli? Danss būs sajūsmā publicēt in extenso visas viņas sūdzības pārjums, ieskaitot zaglīgo knakstīšanos virtuvē.

Abi vīri, Danss un Deblovs, iet pa dažādiem ceļiem, lai nonāktu katorgā, kaut gan viņu ceļi vienu brīdi satiekas.

Tiesa, tie satikās arī ar manējo!

Dansam uzbrūk nopietnas avīzes? Tūlīt viņš faksimilā publicē saņemtās vēstules, atgādina, ka tie paši laikraksti iespieduši viņa dzeju.

Viņš cīnās. Viņš saceļ troksni. Viņš grib, lai par viņu runātu. Viņš pūzdams peras pa pārāk šauru baseinu.

Toties Deblovs ir eleganti ieniris, un neviens no viņa vecajiem draugiem neredz viņu iznirstam virs ūdens. Spānijā vai Francijā mazas

avīzes ar pārtraukumiem dod patvērumu viņa anonīmajai prozai. Un viņš vienmēr atrod kādu sava izmēra gultu slēgtajos namos.

Viņa pastāvīgo mīļāko tagad sauc Beržercta. Dansa mīļāko sauc Armanda, un viņa nodarbojas ar to pašu.

Tikai vienu no abām nogalinās, bet būs citi noziegumi — trīs, četri, pieci…

Dcblovam gandrīz visur ir nepatikšanas, kas gan nekaitē viņa garastāvoklim, jo, ja policija viņu jau labi sen uzskata par aizdomīgu, viņš pats apzināti nostāda sevi ārpus sabiedrības.

No šī brīža viņš pieder pie tiem ļaudīm, kam mazākā iemesla dēļ pieprasa dokumentus un tos rūpīgi pārbauda, tiem ļaudīm, kurus kāda “jā” vai “nē” dēļ nosūta uz iecirkni un atbrīvo no tā pēc pāris dunkām vai kāju spērieniem pa pēcpusi.

Vai viņš vēl atceras to laiku, kad mēs abi sacerējām dienas raibumus un kad mēs — gan viņš, gan es — tikumīgi rakstījām:

“Zādzība: šonakt kāda vieglas uzvedības sieviete Emma P. tika apcietināta pēc tam, kad bija izkrāpusi mūsu pilsētas cienījamajam komersantam V. kungam kabatas portfeli.”

Vai arī tā:

“Nekrietnizeņķi: mums zināmais ZozefsN…, bez noteiktas dzīvesvietas, tika apcietināts par klaiņošanu ar īpašu nolūku.”

Tieši to Deblovs tagad dara Barselonā, Bordo, Madridē, Klcrmonferānā un Scnt-Etjenā — klaiņo ar īpašu nolūku. Turklāt vēl paslaukdams apnikušas baltās sievietes, jo viņš ir pavedinošs, labi runā, ir spējīgs pierunāt kādu kalponīti vai jaunu sentimentālu meiču kāpt uz kuģa un braukt uz Ameriku.

Kādu dienu viņš no avīzēm uzzina, ka “Nanesas” direktors, zināmais Hiacints Danss, par šantāžu sodīts ardiviem gadiem cietumā.

Tikai Hiacints D… tika sodīts aizmuguriski, jo krietnu laiku pirms procesa savas mīļākās pavadībā bija papūlējies pāriet robežu.

Ko gan Deblovs varēja darīt, ja nu vienīgi ar riebuma pilnu izteiksmi paraustīt plecus vai arī caur zobiem nomurmināt:

—   Labi darīts!

Bet vienu viņš vēl nezina, un tas ir kas negaidīts — Danss cieši nolēmis pievienoties viņam pašreizējā profesijā.

Patiešām, nonācis Francijā, Danss ātri vien iztērē to mazumiņu naudas, ko paņēmis līdzi. No tā brīža, lai izdzīvotu, viņam, tāpat kā Deblovam, būs tikai viena iztikas iespēja — ievietot Armandu kādā Kaīras ielas namā, kas darbojas itin braši, īpaši sestdienās, un kur sievietei, kas to lietu prot, nav laika ne elpu atvilkt.

Abi vīrieši viens par otru neko nezina. Viņi ir tālu viens no otra, katrs kaļ savus plānus, kā nu prot, katrs jūt, ka eksperimentu laiks pagājis un ka vajag paļauties uz tagadni, visiem spēkiem turēties un pat pieķerties tam vienīgajam ienākumu avotam, kas viņiem vēl atlicis.

Beržcreta… Armanda…

Divi vīrieši, kuriem ir pāri četrdesmit un aiz muguras pavedināšanas vecums.

Kura no abām sievietēm vēlēsies atbrīvoties pirmā?

Kurš no abiem pirmais nogalinās?

VII     nodaļa

1931. gads!… Pēc pastāvošās terminoloģijas mēs tagad esam vīrieši, kaut gan patiesībā es nekad neesmu varējis pierast pie domas, ka esmu pieaudzis cilvēks.

Aiz Sen-Foljēna baznīcas vairs nav “siļķu mucas”. Viens no mūsu viseksaltētākajiem mācekļiem patlaban vada ēku krāsošanas uzņēmumu un svētdienas rītos iet pastaigāties uz “Karē” ar savu mazo puisīti un meitiņu pie rokas.

Šarlote ir apprecējusies, un viņai ir bērns, man apgalvo, ka viņa izrādījusies tikpat laba māmiņa kā jebkura cita, un es ceru, ka viņa ir nolēmusi ārstēties.

No veselas Mākslas akadēmijas klases labi ja divi nodarbojas ar glezniecību, viens no šiem diviem tikko iecelts par zīmēšanas pasniedzēju.

Laulības, dzimšanas un slimības kā vienmēr. Un, kad mēneša beigās mēs satiekamies, tad runājam tā, kā to darīja manas tantes:

—   Vai tu atceries Oskaru? Nu kā tad, protams! To, kurš vienmēr piedzērās pirmais un nepārtraukti vēma… Viņa pirmā sieva nomira ar audzēju. Otrā ir kalpotāja Lielajā Bazārā, rotaļlietu nodaļā…

—    Un Olga?

—    Viņa arī tik tikko nenomira. Tagad viņai ir labāk…

Katrs ir par kaut ko kļuvis — avīzes ilustrators, krāsotājs, reklāmas aģents, gāzētā ūdens fabrikants…

Dcblovs ar Bcržeretu dzīvo Madridē, un uz viņa pēdējām vizītkartēm norādīta profesija — gravieris. Bcržeretai pieder naktslokāls, un tieši tur viņa ir iepazinusies ar jaunu spāni — pasta un telegrāfa kalpotāju ar romantisku vārdu Karloss de Tchalda.

Paiet nedēļas. Deblovs kaut ko saož, uzmana savu mīļāko, un kādu dienu, kad viņai tas apnīk, Beržcrcta paziņo:

—   Tā nevar turpināties! Tehalda mani mīl. Es mīlu viņu. Mēs dzīvosim kopā.

Šis Tehalda ir vēl viens, kas varētu būt bijis burvīgs jauns cilvēks pirms aizraušanās ar dansingiem.

Kopš tā brīža viss notiks visbanālākajā veidā. Vai varbūt tomēr ne? Vismaz divas detaļas glābs no banalitātes.

Vispirms, Deblova reakcija: viņš atceras, ka bijis žurnālists, šantāžas meistars un vēl nav zaudējis rakstīšanas māniju. Divu nedēļu laikā viņš adresē savam sāncensim ne mazāk kā astoņdesmit septiņas draudu vēstules, vienu par otru precīzākas, nepieļaujot ne mazākās šaubas par savām slepkavības iecerēm.

Viņš raksta ne tikai Tehaldam, bet arī sāncenša priekšniekiem, tas ir, pasta un telegrāfa direkcijai, lai to brīdinātu. Tādā pašā garā viņš raksta jaunā cilvēka ģimenei, un man liekas, ka es viņu redzu uz kafejnīcas terases drūmu un niknu, ar nejēdzīgu filca cepuri galvā, nomelnojot papīru, meklējot vājo vietu, teikumu, kurš trāpīs, ļaunumu, kas iedzels.

Es redzu, kā viņš uzglūn Beržeretai, kad viņa iznāk no iestādes, kur turpina dejot, un es iedomājos, ka Tehalda arī ir tur ar roku uz revolvera un stumj savu draudzeni taksī.

Pāris sūdzas tiesai, un divas reizes Deblovu policija saņem ciet un aiztur uz dažām dienām par sīkiem pārkāpumiem.

Tas ilgst mēnešiem. Kad izsīkst nauda, viņš atgriežas Parīzē, pa labi un pa kreisi aizpumpē naudu no draugiem, mazliet pastrādā, bet vakarā nevar atturēties, atkal neuzrakstījis uz Madridi naidpilnas vēstules.

Vai tiešām viņš Beržerctā ir iemīlējies? Vai viņš vienkārši ir saskaities, ka maizes devēja izslīd no rokām?

Jo mazāk naudas, jo skābāks viņš atkal atgriežas Madridē, mēģina sastapt bijušo mīļāko, bet Beržereta tai laikā, panikas pārņemta, piespiež savu mīļāko doties kopā ar viņu uz Parīzi.

Vai šajos nejēdzīgajos šurp un turp braucienos nav kaut kas nesakarīgs, komiski neloģisks? Vilciens, ar kuru Deblovs iebrauc Madridē, trešajā klasē… Otrs vilciens, ar kuru aizbēg pāris, kas vairākas dienas tiek aizturēts uz robežas, jo pasēs ir redzami labojumi…

Tehalda vairs nav lāga jauns cilvēks, nedz arī pasta kalpotājs, kas aizrāvies ar dejām. Arī viņš sevī atklās vēstuļu rakstīšanas māniju, un

galu galā visas šīs vēstules — Deblova, Dansa un Tehaldas — nemaz nebūs ar tik atšķirīgu tinti rakstītas.

Patiešām spānis, kas alkst saviesīgo vakaru dejotāja titulu un apmeklē smalkus tējas vakarus Parīzē, pamanās sakompromitēt buržuāziskas dāmas, kam tuvojas vecums, un tieši viņām tas rakstīs ciniskas vēstules, lai pieprasītu naudu par klusēšanu.

Pāris dzīvo sestajā stāvā, Mobēža ielā. Katrs strādā savu darbu. Katrs guļ ārpus mājas to pašu profesionālo iemeslu dēļ.

Dcbiovam jāatrod nauda, lai no Madridcs atgrieztos Parīzē… Viņam klājas arvien sliktāk un iebraucot pat jāsamierinās ar mēbelētu istabu Laviletas kvartālā, Flandrijas ielā, pašā augšstāvā.

Vai viņš katru dienu dabū paēst, cik gribas? Diez vai. Un pie kāda vecujictu tirgotāja viņš nopirks lietusmēteli.

Šādi ģērbies, 26. jūlijā viņš parādās Mobēža ielā, pārāk necilā izskatā, lai piesaistītu durvju sardzes uzmanību. Viņš tai jautā, vai Tchalda vēl dzīvo šai mājā un vai joprojām ir kopā ar Beržeretu.

—   Par kundzi es neko nezinu, jo vairākas dienas jau neesmu viņu redzējusi… Tehaldas kungam būtu jābūt mājās.

Pēc tam durvju sardze vairs par to nedomā. Otrā dienā viņa nebrīnās, savu īrnieku neredzot. Tikai trīsdesmitajā, kad ir veltīgi pūlējusies uzlauzt viņa durvis, viņa nolemj brīdināt komisariātu, un nedaudz vēlāk atrod spāni, nogalinātu ar trijām lodēm tiešā tēmējumā, nāve iestājusies pirms četrām dienām.

“Mobēža ielā atrasts saviesīgo vakaru dejotāja līķis,” raksta avīzes.

“Tiek pieļauta pašnāvības hipotēze…”

Piesakās Beržcreta un apgalvo, ka Tehaldam nebijis nekāda iemesla izdarīt pašnāvību. No viņas uzzina par Deblova eksistenci un draudu vēstulēm, un lježieša pazīmes tiek izsūtītas visos virzienos, jo tieši nozieguma atklāšanas dienā viņš ir atstājis savu istabu Flandrijas ielā.

“Lietusmētelis ar triju ložu caurumiem…”

Kaut arī šī lieta nav sensacionāla, avīzes tomēr par to runā, un lietusmētelis piešķir tai tēlainības pieskaņu. Tas ir apģērba gabals, par kuru Dcblovs samaksājis divdesmit frankus un kuru pametis viesnīcas istabā. Proti, labās kabatas augstumā drēbē ir trīs caurumi, it kā caur to būtu izdarīti trīs šāvieni.

Vai tā mats matā nav gangsteru maniere, kuru kopš kāda laika var skatīt kinoteātros?

Deblovs pat piedāvās negaidītu triku, ko amerikāņu scenāristi nebūtu spējuši izdomāt.

Patiešām avīzes mazpamazām beidz par viņu runāt. Toties tieslietu policija un galvenā kriminālpārvalde gan Francijā, gan āizemēs mēnešiem ilgi tāpēc viņu nemeklē mazāk cītīgi.

Veselu gadu visi vīrieši, kam ir tā nelaime kaut nedaudz līdzināties Deblovam, stacijās un robežu posteņos tiek aizturēti, tiek noskaidrota viņu identitāte. Mēbelēto istabu iemītnieku saraksti tiek izskatīti vērīgāk nekā jebkad.

Tas tāpēc, ka mūsu bijušais biedrs četrdesmit triju gadu vecumā pēkšņi izrādījies noziedznieks ar velnišķīgu veiklību.

Lūk, kādā jaukā dienā, tad, kad par viņu vairs nedomā, SentEtjēnas cietuma priekšnieks, rindojot sarakstus, sarauc uzacis. Viņš ilgi aplūko divas fotogrāfijas, vienu pretskatā, otru profilā, tad visu piecu pirkstu nospiedumus.

—    Vai šis zellis vēl joprojām ir pie mums? — viņš jautā.

—   Nu taču, kungs. Viņam vēl trīs nedēļas jānovelk.

—   Cik ilgi viņš jau ir cietumā?

—    Man liekas, septiņus mēnešus. Es apskatīšos…

Runa ir par Deblovu, Dcblovu, kuru meklē visur— Parīzē, provincē, uz robežām — un kurapazīmes izsūtītas ārzemju policijām, par Dcblovu, kas pa to laiku Sentetjēnas cietumā micrigi izcieš vieglu sodu par nenozīmīgu likuma pārkāpumu!

Slepkava, kurš cietumā izbēg no visiem vajātājiem!

Tālaika avīzēs, kas atspoguļo prāvu, es lasu:

“Deblovs, kas savos Četrdesmit tris gados ir pavisam sirms un nēsā spicu bārdiņu, pēc izskata nemaz nelīdzinās suteneram, par ko, kā viņu apsūdz, viņš kļuvis.

Viņš izsakās klusi, bruņinieciski un runā par pienākumu, ko pildījis kara laikā. Viņš līdzdarbojās kādā frontes avīzē, viņam iepatikās literatūra, un viņš kļuva par rakstnieku, vismaz par publicistu, un pieņēma vārdu de Blovs.

Viņš sadarbojies ari ar dažādām redakcijām un dibinājis mēn ešrakstus,kasšodienvairsneeksistē,piemēram, “Sarkano Ēzeli” un “Nonesu” . Neviens no pasākumiem nebija ienesīgs, un ar to mēs sevi varam apsveikt…”

Te ir arī fotogrāfija, kas rāda viņu uz apsūdzēto sola— ļoti mierīgu, kādu es viņu vienmēr esmu pazinis, mazliet pieliektu galvu, kāda politiska kongresa apzinīga delegāta pozā. Ja viņš kaut ko rakstītu, tad daudz netrūktu, lai viņu noturētu par žurnālistu, kas piedalās kādā tiesas procesā.

—    Atvainojiet, priekšsēdētāja kungs…

Visos laikos viņam ir piemitis kaut kas manierīgs, un uzaudzētā

bārdiņa man atgādina, ka kādā mūsu biedrošanās periodā es viņu biju iesaucis par Aramisu sievišķīgo roku, smalko kustību un šauro ūsu dēļ, kuras spurojās virs smailajiem zobiem.

—    Vai jūs noliedzat, ka esat rakstījis draudu vēstules?

—Es nevaru atļauties noliegt acīmredzamo, priekšsēdētāja kungs. Bet varbūt tomēr būtu jāšķir jūtas, kuras izpaužas greizsirdības lēkmes visasākajā uzliesmojumā, un darbība, kas tiktu veikta aukstasinīgi, ar iepriekšēju nodomu…

—    Vai jūs noliedzat, ka esat nogalinājis Tchaldu?

—   To es noliedzu, priekšsēdētāja kungs.

—    Durvju sardze un divas kaimiņienes jūsos pazinušas cilvēku, kurš divdesmit sestajā, tas ir, nozieguma dienā, apvaicājās, vai spānis ir mājās…

Sicm vārdiem seko man labi pazīstams smaids, ierasts žests, uzskrullējot ūsu galus.

—   Kā žurnālistam man bieži ir bijusi izdevība sekot kriminālnoziegumiem, un jūs, priekšsēdētāja kungs, tāpat kā es un, bez šaubām, labāk nekā es zināt, ka vairums liecību ir apšaubāmas. Tā 1896. gadā Vīnē, kā to atstāsta kriminālistikas profesors Hanss Grocs…

Manis prāvā nebija, es uzreiz atzīstos. Es tur varētu būt bijis. Es domāju, ka Deblovs lika uz spēles savu dzīvību un ka man nav tiesību ar savu klātbūtni riskēt viņu satraukt, atņemt viņam kaut mazāko daļiņu viņa aukstasinības.

Bcržereta gan tur bija klāt, un ne bez iemesla. Tikai pateicoties viņai, izmeklēšana nevērsās pret Deblovu un palika pie slēdziena par viņas mīļākā pašnāvību.

Pie izmeklēšanas tiesneša viņa nešaubījās saukt Deblovu par suteneru un atzīties, ka gadiem ilgi bija to uzturējusi.

Bet, lūk, Deblova priekšā viņa samulst.

—     Vai jūs atzīstat, ka apsūdzētais pēc jūsu šķiršanās draudēja jums un Tehaldam?

—    Viņš mums draudēja, jā. Bet…

Bet kas? Ko viņa teiks, kad viņš bezjūtīgi sēž savā nodalījumā?

—   Ja viņš būtu gribējis nogalināt, tad, domāju, būtu izdarījis to agrāk, jau Madridē, kur viņam simtām reižu bija izdevība…

—    Vai jūs tagad apgalvojat, ka viņš ir nevainīgs?

—Es domāju, ka mūsu šķiršanās bija notikusi pārāk sen, lai rastos doma par šādu rīcību…

Deblovs nepasmaidīja. Es vienmēr esmu novērojis viņa sejā šo tālīno izteiksmi, esot aci pret aci ar sievietēm. Viņa ir samulsusi un jūt nepieciešamību piemetināt:

—  Es gribu pateikt, ka man viņš vienmēr ir bijis visapburošākais vīrietis, kāds vien var būt…

Bet ir taču lietusmētelis! Deblovs, tiesa, teiks, ka tad, kad viņš to nopirka par divdesmit frankiem, apģērbā jau bija trīs caurumi. Lietoto preču pārdevējs to neatceras, bet viņš drīzāk sliecas aizstāvēt savu preci.

Vēl ir durvju sardze un abas kaimiņienes, un Šarleruā, kur Deblovs, kā viņš apgalvo, bijis tai brīdī, bet kur neviens neatceras viņu saticis!

Runā par no ceļa nogājušo… Par to nu gan viņš smejas, esmu pārliecināts, un pats šis apzīmējums ievelk viņa lūpās nicinošu rievu.

Tad runā par slēgtajiem namiem, ko viņš apmeklēja, un visiem amatiem, ar kuriem viņš nodarbojies. Es domāju, ka ar to viņš labprāt lepotos!

Lāga piesēdētāji ar ziņkāri skatās viņā un salecas pie katras amorālas detaļas, ko viņiem atklāj. Tad viņi cienīgi atstāj zāli. Pēc tam viņi atgriežas jau mazliet sārtāki, un priekšsēdētājs ieklepojas, pirms nolasa: jā uz pirmo jautājumu, nē uz otro.

Viņi nekāro pēc viņa skaistās galvas ar bārdiņu un laipnā kārtā noraida iepriekšēju nodomu.

—     Divdesmit gadi spaidu darbos un divdesmit gadi bez apmešanās tiesībām, — paziņo priekšsēdētājs.

Tas ir viss! Vismaz tas ir viss piesēdētāju komisijai, amatpersonām, žurnālistiem un mums. Atveras durvis, un Deblovs divu sargu ielenkumā pazūd.

Bet viņam tas vēl nav viss. Īstenībā viss tikai sākas. Parēķināsim: sešdesmit trijos gados, iespējams, ka pat agrāk, ja viņš labi uzvedīsies…

Es varu derēt, ka viņš būs tieši tāds pats — ar ironisku skatienu, koptu bārdiņu, smalkām un baltām rokām. Jo tur, protams, viņu neliks pie bruģakmeņu skaldīšanas. Atradīs iespēju izmantot viņu kantorī vai slimnīcā. Viņš brīnišķīgi stāsta, un es varētu zvērēt, ka viņš atstās iespaidu uz administrācijas kungiem un kļūs par sava veida slavenību.

Kas zina? Varbūt viņam pat radīsies ideja ķerties pie darba un izdot katorgas avīzi?

Es redzēju kādu aizbraukšanu uz Senmartēnu de Rī. Tur citu starpā bija doktors Lažē, ģērbies elegantā kastaņkrāsas angļu drapa golfa kostīmā, un visu laiku, kamēr ilga formalitātes, par spīti ziņkārīgajiem, filmēšanai, par spīti važām, kas bija ap viņa rokām un kājām, viņš turpināja saglabāt sabiedrības cilvēka izskatu tik lielā mērā, ka

varētu teikt, viņš uzsmaidīja eņģeļiem, un likteņa biedri jau aplenca viņu ar zināmu cieņu.

Kāpēc lai Dcblovs zaudētu pašpārliecību, kas viņu nekad nebija pametusi?

Un, ja viņi tur saņem avīzes, ko gan viņš nodomāja pēc gada, uzzinot, ka Danss ari…

Ar viņu viss notika pavisam citādāk. Un uz tiesas sēdi neviens nebija atnācis pavēstīt, ka viņš vienmēr ir bijis visapburošākais vīrietis, kāds vien var būt…

Lai apsūdzēto ievestu Tieslietu palātā, bija nepieciešams pielietot viltību, un bez žandarmu palīdzības pūlis prāvu būtu padarījis lieku.

Apmēram tai laikā, kad notika Dcblova tiesas process, bijušais bukinists, kam Francijā bija pievienojusies viņa vecā māte, noīrēja kādu diezgan plašu lauku māju Bulēletrū, trīsdesmit kilometrus no Parīzes, ciemata malā tieši pretī dīķim, kur rītos un vakaros nāca dzert lopi.

Arī viņš kā profesiju uzrādīja publicista darbu, kas pievelk tik daudz piedzīvojumu meklētāju.

Un mājas īpašnieku acīs viņš bija viscienījamākais cilvēks — trekns un izdevīgs, nerunājot nemaz par viņa attiecībām ar oficiālajām aprindām un māti, kuras miera un veselības dēļ viņš bija nesis upuri, pārceldamies uz laukiem.

Viņi iekārtojās, un, kā visos ciematos, aizkari kustējās vien, kamēr tika pārskaitītas mēbeles un nieciņi, kurus novietoja istabās, — ne trūcīgi, ne dārgi, drīzāk nesakarīgi.

Šais darbos piedalījās jauna, banāla un diezgan neizteiksmīga sieviete, ko Danss stādīja priekšā kā savu radinieci un kas tūlīt ar vilcienu atgriezās Parīzē.

Tā bija Armanda Kontā, Kaīras ielas slēgtā nama pansionāre, kas, beigusi darbu, pieņēma kautrīgas sīkpilsoņos izskatu.

Grāmatas, daudz grāmatu, vairāk grāmatu, nekā zemnieki jebkad bija redzējuši, un tai pat laikā dīvainas lietas, kas uzreiz izraisīja nepatiku — izmocītas maskas kā mirušu cilvēku sejas, galvaskausi, kauli, ko Danss izsaiņoja ar sīkumainu rūpību.

Neskatoties uz visu, viņš bija brašs, kā to teiktu dienvidos. Un lepns — it nemaz! Kopš pirmajām dienām viņš iegriezās kafejnīcā, plātīgi spieda rokas kā cilvēks, kas mīl tautu, un sadzēra ar jebkuru.

—   Es nesaprotu, kā tie cilvēki var būt tik traki un dzīvot pilsētu drūzmā! — viņš apgalvoja.

Un, goda vārds, zemnieki, kas būtu priecīgi dzīvot Parīzē, nebija apvainojušies, redzot, ka kāds apskauž viņu likteni.

—   Vai jūs zināt, ka, pateicoties man, kādu dienu Bulē kļūs tikpat slavena kā svētceļojumu vietas un šurp nāks no malu malām, tāpat kā ļaudis iet uz Lurdu vai Lizjē?

To nu bija grūtāk sagremot. Ļaudis neuzticīgi saskatījās. Ieklepojās. Khm! Ko viņš īsti gribēja sacīt? Vai viņam bija halucinācijas?

—  Jūs redzēsiet, ka piepildās tas, ko es jums vēstu! Es esmu jaunas reliģijas mags…

Ļaudis gāja par to parunāties savās četrās sienās.

—   Katrā ziņā, viņi teica, viena lieta ir skaidra: cik viņš ir labs pret savu veco māti!

—   Kas ir tā sieviete, kas katru piektdienu brauc no Parīzes un svētdienā aizbrauc?

—    Kāds man teica, ka viņi guļot vienā istabā… Kāds redzējis gaismu…

—   Un pat ja tas būtu tiesa?

Dansam bija priekšrocība: viņš bija resns, gandrīz pārtaukojies, un resnus cilvēkus netur aizdomās, it īpaši, ja viņiem ir spīdoša seja un rozā sejaskrāsa ar mazām cūkuļa acīm.

Turklāt viņš, nekad nepārtraucot, noklausījās visā, ko vien viņam stāstīja, — ciemata skandalozajos stāstos un apkārtnes tenkās par dažiem tirgotājiem, kas bija pavisam traki un žņaudza nabaga ļaudis.

—   Jūs redzēsiet, ka kādu dienu viss mainīsies! — viņš solīja.

Viņam patika pakavēties uz mājas sliekšņa čībās, platā košas

krāsas ritasvārkā. Varētu teikt, ka viņš ieelpoja gaisu maziem gardēža malkiem un acīm glāstīja ainavu, kā daži amatieri glāsta Tanagru vai Ķīnas laku.

Dīķis viņam patika, īpaši tad, kad krēslā aitu ganāmpulks nāca tur padzerties un atgādināja viņam dažu labu gleznu, ko popularizēja hromolitogrāfijas.

—Es saukšu šo mājuparTebaīdu*,—viņš svinīgi paziņoja.—Un Tebaīdas vārda dēļ Bulē ciemats kļūs slavens nākamajos gadsimtos.

Taisnību sakot, viņam nebija ne graša. Viņš bija patvēries laukos, jo trūka ienākumu un te bija vieglāk izdzīvot ar Armandas Kontā pabalstu.

Māte nodarbojās ar saimniecību. Mīļākā savos iknedēļas apciemojumos viņai palīdzēja, un Dansam pašam patika padarboties virtuvē, pašam nopirkt gabalu gaļas un gatavot ragū.

—   Viņš, bez šaubām, ir īpatnis!

* Ž. Rasina luga pec antīkās mitoloģijas Tēbu cikla.

Un zemniekiem šis vārds izsaka visu! Viņš, lūk, bija īpatnis! īpatnis, kas nevienam nedarīja ļaunu un bija ļoti pieķēries savai mātei.

Ja viņš dažreiz nenomaksāja piegādātājiem, tad tāpēc, ka viņa konts bija Parīzes bankā un viņam nebija laika aizbraukt uz turieni, lai izņemtu nepieciešamās summas.

—    Nākamnedēļ es jums samaksāšu…

Lai parādītu, ka viņš nebija vis šāds tāds un nepieminēja ļaunu, nākamreiz viņš pasūtīja dubultīgi kā cilvēks, kas tam nepiešķir nekādu nozīmi.

—    Atccrictics, ko cs jums tcicu: kādu dienu Tebaīda…

Un zemnieki patiesi pieredzēja šo dienu.

VIII     nodaļa

Es pazinu kādu skumju un mazu vīreli Sen-Martēna kvartāla pagrabstāvā, kurš augu dienu strādāja 25 sveču spuldzes gaismā, gatavojot paciņas, rēķinus, vēstules, līmējot markas, rakstot adreses: viņš pats bija finansētājs, direktors, ekspeditors, noliktavas uzraugs un izsūtāmais zēns.

Uzņēmums izdeva mazas, brīvdomīgas grāmatiņas ar kārdinošiem vākiem.

Es pazinu ari kādu citu tikpat apdzisušu vientuli, kas tāpat gatavoja paciņas un pēcpusdienās devās uz pastu saņemt pārsteidzoši daudz mazu pārvedumu, kas pienāca no visiem Francijas, Šveices un Beļģijas kūrortiem. Viņš ievietoja avīzēs vienu vienīgu sludinājumu, burts burtā to pašu veselu divdesmit gadus: “Piecdesmit franki dienā par vieglu darbumājās.Pilnīgapiegāde un paskaidrojumi —četrdesmit franku."

Un viņš izsūtīja klientiem sliktas kvalitātes akvareļu krāsu kastītes un dažas izkrāsojamas pastkartes ar piezīmi, ka divsimt izkrāsotas kartītes dienā…

Esmu pārliecināts, ka šie divi bija no tās pašas sugas kā Danss. Es to nevaru izskaidrot, bet es to jūtu. Tāpat ir vientuļnieku suga, kas nekad īsti nemazgājas, paši šo to pagatavo uz sliktas elektriskās plītiņas un ar maniakālu apmierinājumu izmanto sabiedrības lētticību.

Danss, kas tagad saucās Armāns Montegls-Klodels, izdeva jaunu avīzi, kurai iznāca tikai viens numurs un kurai viņš bija vienīgais redaktors. Šī avīze saucās “Zināšanas”, un tajā bija raksti vienīgi par tās dibinātāju, kurus viņš pats ar dažādiem pseidonīmiem bija sarakstījis.

Piemēram, šo ekspresinterviju:

“Armāns Montēgls-Klodels intīmajā dzīvē.

Pagājušā gada augustā man bija laime Dovilā satikt dzejnieku, filozofu Armānu Monteglu-Klodelu un, laižot darbā visus lādiņus, pārsteigt viņu jautājumu krustugunis. Jau sen es vēlējos ar nežēlīgās ekspresintervijas zondes palīdzību izdibināt, kas notiek leģendārā cilvēka smadzenēs. Smaidošs, asprātības un saprāta pilns, Gudrais atbildēja uz maniem āķīgajiem jautājumiem ar uzjautrinājumu, kā viņš teica, par šo intelektuālo vingrošanu, kurā viņš lēca no atmiņas uz atmiņu, no atzīšanās uz atzīšanos…

—Jūs zvērējāt, ka izģērbšot mani,—viņš smiedamies teica,—bet atstājiet man vismaz apakšbikses, jo, rau, uz mums skatās dāmas.”

Es iztēlojos viņu, papīru aprakstot, mēli starp lūpām, netīrajā rītasvārkā. Viņš uzdod jautājumus un uz tiem atbild:

"—Kas jums liekas visjaukākais?

—   Dzīvot! Kamēr ir dzīvība, viss ir iespējams!”

Un viņš tik ļoti mīl dzīvību, ka tad, kad būs nogalinājis divas sievietes, ar domu glābt savu ādu dosies nogalināt vēl vienu cilvēku Beļģijā.

“—Kuru filozofu jūs visvairāk neieredzat?

—   Šopenhaueru, kapu piepildītāju!”

Un pēc pāris mēnešiem viņš nodarbosies ar asinsizliešanu!

"—Jūsu atbaidošākās atmiņas?’

—   Sekcija ledainā janvāri Moljēras kapsētā. ”

Drīz vien viņš liks ārstiem veikt trīs sekcijas!

“— Kāda ir jūsu visizsmalcinātākā bauda?

—   Izlikties par muļķi idiota acis.”

Un tiesas zālē viņš apbērs lamām ārstus, kas atsacīsies uzskatīt viņu par īstu trako!

“—Jūsu visiecienītākā bauda?

—Jūs esat pārāk ziņkārīgs. Bet maigs vēja skūpsts skaistā vasaras naktī nav netīkams manai ādai.”

Un mūsu mazo draudzenīšu nenobriedušie ķermeņi kara ziemu aukstajās naktīs?

“— Par ko jūs būtu vēlējies kļūt?

—Ak Dievs! Par visu Zinātni! Vai jūru, visa varenību! Vai gaisu, visa tīrību! Bet es esmu apmierināts, būdams es pats, un pateicos Liktenim, ka esmu tas, kas esmu.”

Vai daži no mūsu draugiem “siļķu mucā” arī neapskauda Dievu Tēvu?

“— Kas ir pašnāvība?

—   Plombe, kas beidzot noslēdz smadzenes, kurās nekā nav.”

Ari viņš nekad nemēģinās nogalināties un labāk izvēlēsies mūža ieslodzījumu.

Tur ir visas tēmas— mākslas, literatūra, zinātnes, Gudrība un Bezgalība. Tad pēkšņi atkal parādās lielais viltnieks, kas uzdod pats sev šo jautājumu:

“— Vai jums patik dažreiz paēst ārpus mājas?

—Jā! Tomēr ar nosacījumu, ka ēdienus pasniedz draudzības un gara atklātības atmosfērā. Man patīk arī telpas noformējums…”

Padomscienltājiem! Un tā apvidus restorānu īpašnieki tiek brīdināti! Danss nevarēja pretoties vēlmei sagādāt sev dažus materiālus labumus.

Ja būtu kāda romānistu skola, tad šis “Zināšanu” numurs tai varētu kļūt par sava veida blbeli. Katrā ziņā tas var mums ik bridi atgādināt, cik mūsu iztēle ir nabadzīga!

Danss noslēpies savā Tcbaldā kā liela žurka, Danss, kuram katru nedēļu slēgtā nama meiča atved naudu par saviem “stiķiem”, Danss, kuram jāpavada divi gadi cietumā Beļģijā par šantāžu, raksta smagnēji:

“Ideālisti!”

“Mieru tautām!”

“Bulē Gudrais parāda savu brīnumaino starojumu un savas Ideālista dvēseles lielumu ne tikai tajā apbrīnojamajā un aizkustinošajā veidā, ar kādu viņš brālīgi noliecas pār savu dārgo konsultantu un apmeklētāju sāpēm, uztraukumu un nedrošību. Absolūts, noskaņots Ideāls viņam rakstāms ar pieciem burtiem — Miers! Un, lai iegūtu mieru savā dvēselē un tādējādi iepazītu absolūtu sirdsmieru, viņš rūpīgi apsver radušās iespējas ierakstīt šos piecus burtus savu konsultējamo sirdis, it kā viņš gribētu redzēt viņus spīdam visos četros pasaules stūros, un it sevišķi Eiropā!

Slavenā elēģija Briānam, kas apceļoja šo verdošo Eiropu, pierāda, kādos augstumos planē Dzejnieka Doma un Sapnis.

Un, ja Romēns Rolāns sagādāja sev slavu, turoties “viņpus trokšņainā pūļa”, kāds gan ir Armāna Montēgla-Klodela nopelns, mēģinot novērst jaunu katastrofu!”

Un, kā vienmēr, tūlīt parādās lielais blēdis, kurš, milzīgā patosā runādams, ar vienu aci smej un ar otru pēta klientu naudas maku. Būdams labs komersants, viņš publicē atsauksmes:

“… Izsakām komplimentus Armānam Montēglam-Klodelam par viņa poēmu Aristīda Briāna piemiņai…

Albērs Lebrēns, Republikas prezidents.”

“…Es ar aizkustinājumu izlasīju jūsu elēģiju… Jūs pietiekami labi zināt, cik liela ir mana apbrīnas degsme pret visiem tiem, kas kalpo pacifisma ideālam, lai jūs varētu iztēloties to dziļo prieku, ko es izjūtu, lasot šādu literāru sacerējumu, ko iedvesmojusi viena vienīga dižciltīga un augstsirdīga doma… mana pateicība… mani komplimenti… manas sirsnīgās simpātijas…

Reimons Patnotrs,

Sēnas un Uāzas deputāts,

Tautsaimniecības ministrs,

Valsts Padomes prezidences sekretāra palīgs.”

"… Ar aizkustinājumu lasām jūsu elēģisko poēmu par godu Aristidam Briānam…

Viņa ekselence fon Hešs, bijušais Vācijas vēstnieks Parīzē.”

"… apsveicam Armānu Montēglu-Klodelu par tām dižciltīgajām jūtām, ko viņš pauž savā skaistajā elēģijā Aristīda Briāna piemiņai… romānists Moriss Dekobrā.”

Un tā vairākas lappuses sīkiem burtiem.

Pēc tam seko fragments no dzejojuma, mazā, zilā puķīte, ko, starp citu, Danss šoreiz paraksta ar sievietes pseidonīmu un atbruņojošā vienkāršībā nosauc — “Māja”.

Viņējā, protams! Redzama tās fotogrāfija mijkrēsli ar neiztrūkstošo aitu baru ap dīķi.

“Ir ļoti silts jūlija mijkrēslis, īl-de-Fransas svinīgais un vieglais novakars, it kā kāda pārmēru skaista dieviete, plakstus nolaižot, lēni aizsegtu savu krāšņo seju ar plīvuru…”

Tālāk:

“Vai šīs uzticīgās un apbrīnojamās Bulē Tebaīdas fotogrāfijas atpūtinošā kontemplācija nepilda acis ar tīru un maģisku burvību, sirdi ar tīkamu un stiprinošu miera iespaidu, dvēseli ar maigu skaidrību, garu ar bezgalīgu pārliecību?… Laiks un telpa liekas pārcelti šādas rosinošas zemnieciskas ainas priekšā, kāda atrodama tiklab divsimt Ijē no taustekļainajām pilsētām, kā sešus Ijē no drudžainās Parīzes!

Dzejniekam, gudrajam un filozofam, dziļam un smalkam domātājam tā ir likteņa lemta mājvieta,viņš ir aizgājis tālu no cilvēkiem, un tomēr ir tik tuvu viņiem savas mākslas humānismā, un viņa spalva, ko iedvesmo nebeidzams sapnis un mūžīgā feerija, izceļas savā cēlajā bēgšanā ar netveramu un dievišķu Nereālā seju tulkojumu!”

Un tā dažu Ijē apkaimē komersanti pieņēma Dansu, gan mazāk iedvesmotu, bet sirsnīgu, kurš viņiem paziņoja:

—   Jūs zināt, ka iznāks avīze. Tai būs rezonanse visā pasaulē. Tā pievilks ļaudis kā trakus šim apvidum, un jūs visi no tā iegūsiet. Tātad, dabiski, jums būtu man jāpalīdz ar pirmajiem izdevumiem…

Tad, it kā starp citu:

—    Protams, ka man būs jāuzskata par personiskiem ienaidniekiem un arī par manu ideju pretiniekiem tie, kuri man šo palīdzību nesniegs. Tādā gadījumā, iespējams, man nāksies pastāstīt dažas lietas, ko es zinu…

Arī zemnieki tagad zina “dažas lietas”. Viņi ir apvaicājušies par piektdienu apmeklētāju un jau zina, ko viņa Parīzē dara, kā arī to, ka viņa ir vienīgā Gudrā ienākumu avots.

Daži sāk neatņemt viņa sveicienu. Krogā par viņu runā ar riebumu, un kādā jaukā rītā uz Dansa mājas parādās milzu uzraksts, kas tapis naktī:

“MAUKTURA MĀJA”.

Viņš sūdzas mēram. Pēdējais, kādu dienu aizbraucis uz pilsētu, runā par to ar mobilo brigādi un pakāpeniski uzzina, ka slavenajam Gudrajam viņa zemē piespriesti divi gadi cietumā.

Atmosfēra ātri vien mainās. Tirgotāji atsakās piegādāt pārtiku Tcbaīdai, un, kad Danss parādās ciematā, visas sejas novēršas, zeņķi spļauj zemē un izgrūž dzīvnieciskus kliedzienus.

Par to tiek spriests municipālajā padomē, kas nolemj prasīt oficiālu nevēlamās personas izsūtīšanu. Tiek atzīmēts fakts, ka viņa kabinetā ir miroņgalvas un ka viņš nodarbojas ar maģiju. Viņš draud, runā par atriebību, ko varot īstenot, pat neatstājot savu kabinetu, ar burvestībām vien.

Ap viņu veidojas savdabīgs sanitārais kordons, bet viņš izliekas to neredzam, vēl joprojām lampas gaismā raksta līdz vēlai naktij, uz sliekšņa ieelpo gaisu, laiku pa laikam aizbrauc uz Parīzi, nosūta pa vēstulei ministram, bet saņem daudz mazāk atbilžu.

Vēl joprojām īpašu gaisotni piešķir slikti mēbelētā zemnieku māja ar savu nekārtību, nolaistajiem aizkariem, grabažām un vecajām grāmatām. Goda vietā tronī celta Bēthovena maska.

Vēlākcicmata ļaudis brauks uzLježu, lai liecinātu zvērināto tiesā, un tur redzēs mājas īpašnieci — mazu, sešdesmittrīsgadīgu večiņu, tīru un smalciņu, ģērbtu melnās, veclaicīgās drēbēs.

—  Tā ir viņa, manas mājas īpašniece, kas mani nodeva ienaidniekiem! — niknumā iesauksies Danss. — Viņa bija greizsirdīga uz Armandu. Viņa trinās ap mani! Sešdesmit trijos gados, zvērināto kungi, es jūs piesaucu par lieciniekiem!

Tad liecināja žandarmērijas seržants:

—  Sākumā Danss man iedvesa uzticību. Es viņu bieži satiku. Viņš labi prata runāt un daudz ko zināja. Vēlāk es saņēmu sūdzības par viņu un viņa paša sūdzības. Viņa raksturs bija mainījies…

Priekšsēdētājs jautā:

—    Kāpēc Bulē ļaudis izjūt riebumu pret viņu?

—   Kopš viņš kļuvis par okultistu, viņi baidās!

Un tad nāk apmelojumu straume, kur neviens vairs neko nevar saprast. Danss teica seržantam, ka ogļu tirgotāja sieva viņam piedraudējusi ar ieroci. Danss piebilda, ka vīrs gribējis nogalināt republikas prezidentu un…'

Tebaīdas īpašnieks ierodas, lai pavēstītu:

—    Es visādus putnus esmu redzējis! Šitas nu gan prata stāstīt. Parādus un vekseļus viņš apmaksāja piektdienās, pēc Armandas vizītes. Un tomēr viņš tā rūpējās par māti…

Un ļaudis piebilst:

—   Kad viņam bija pārgājušas dusmas, viņš bija labākais cilvēks…

Danss būtu varējis nogalināt dažus mēnešus agrāk, un viņa

noziegums stipri līdzinātos Deblova noziegumam. Bet viņam tika dots laiks padzīvot Bulē un sarakstīt pirmo “Zināšanu” numuru.

Viņam turklāt tika dots laiks noskaņot pret sevi visu Ildefransas apvidu. Uzraksti ķēpāja sienas. Bija dažādi izlēcieni un rupju vārdu apmaiņas.

Tad viņš izrādījās tikpat kārs tiesāties kā zemnieki, un gāja vaļā sacensība, kurš pirmais iesniegs tiesā savu prasību.

—    Miesnieks liecinieku klātbūtnē teica…

—    Kādu dienu uz ielas stūra Danss man piedraudēja…

Vēstules birst no vienas un no otras puses. Attiecības aizvien

pasliktinās, un Danss visus ļaudis, visus kā vienu, uzskata par saviem personīgajiem ienaidniekiem.

Bet kāda joda pēc viņam bija jānolien kaut kādā ciematā tā vietā, lai apmierinātos ar jumta istabiņu Senmartēna kvartālā vai ar divām istabām Republikas laukuma tuvumā, kā darīja viņa likteņa biedri?

Kad Abi Brāļi bija galīgi noliesējuši un divas trīs naktis gulējuši uz soliem, viņi rāva māti ārā no gultas un sita, lai izspiestu kaut nedaudz naudas, vai nozaga viņai pēdējās drēbes tūlītējai pārdošanai.

Dcblovam par signālu kļuva viņa neaizstājamās mīļākās nodevība, tāpēc arī viņš vilkās pa trotuāriem, skatīdamies uz kafejnīcām, kur viņam naudas trūkuma dēļ bija liegts ierasti pavadīt laiku.

Līdzīgs signāls sasniedza arī Hiacintu Dansu, kura “Zināšanu” numurs nepievilka Bulē izšķērdīgus svētceļniekus.

Trūkst naudas. Apkārtējie kļūst arvien draudošāki. Vecajai mātei ir bail, un varbūt viņa pat atļaujas dot padomus.

Neko nav devusi tik daudzu ievērojamu personu cieņas apliecinājumu publicēšana, nedz pieci paša portreti avīzes vienīgajā numurā.

Neglītas detaļas dod dažu noslēpumu atslēgu. Kāpēc, piemēram, ogļu tirgotājs Dansa prātā kļūst par sazvērestības vadoni, kas alkst pēc viņa gala? Tāpēc, ka ziema nebeidzas un šai izolētajā mājā kurināšanai ir sava nozīme!

Ir maijs, bet vēl ir auksts. Visu nedēļu, kā parasti, ir nākuši kreditori, un, kā parasti, Danss viņiem ir atbildējis:

—    Nāciet piektdien pēcpusdienā, un jums samaksās…

Bet, kad piektdien 5. maijā Armanda Kontā ierodas Bulē un atved nedaudz naudas, viņas sejā nav pierastās izteiksmes un viņa paziņo, ka nevarēšot palikt līdz svētdienai.

Kāpēc? Viņa neko tieši nepaskaidro. Viņa izsakās mīklaini. Patronei viņa esot vajadzīga. Māsa esot lūgusi aizbraukt pārnakšņot pie viņas…

—   Tev ir mīļākais! — Danss aizdomīgi rūc.

—   Nē, taču! Kāpēc tu tā saki?

Bet tā ir taisnība! Viņai ir mīļākais jau vairākas nedēļas. Dcblova mīļākā satika Tchaldu dansingā, kur viņa strādāja. Armanda Kontā satika mīlestību Kaīras ielas niājā jauka un maiga pastāvīga apmeklētāja personā, kas apsolīja izraut viņu no turienes.

Sestdienas 6, maija ritā Armanda un Danss aizbrauc uz Parizi un šķiras. Vakarā Danss, kas visu dienu mocījies aizdomās, zvana savas mīļākās māsai un uzzina, ka viņas tur nav, tad zvana uz Kaīras ielu, kur arī Armandas nav.

Es iedomājos, ka šai brīdī viņa kājas kļuva ļenganas: bija jāsaprot, ka tās ir beigas.

Viņš pārguļ mēbelētā istabā, varbūt ari neguļ. No rīta, neatradis Armandu, viņš atgriežas Bulē un ieslēdzas uz divām dienām, gaidot ziņas.

Beidzot atskan telefona zvans no Parīzes.

—     Hallo… Jā, cs!… Es tev lūdzu piedošanu, bet tā nav mana vaina… Nē, es nebraukšu uz Bulē… Labāk cs vairs nesperšu tur kāju… Beigas, tu saproti?… Es mīlu kādu cilvēku, un viņš mīl mani… Mēs dzīvosim kopā… Tev mani jāaizmirst…

Viņš draud. Viņš raud. Viņš grib viņu satikt vēl pēdējo reizi, vienu vienīgu reizi!

—   Nē! Es jūtu, ka labāk nevajag…

Krīt krusa un līst. Saule paspīd starp divām lietus gāzēm. Danss noliek klausuli, steidzas uz Parīzi, iekārtojas kādā bistro iepretī Kairas ielas namam un pavada stundas gaidās.

Pret vakaru Armanda iznāk, paiet pāris soļu, ierauga savu mīļāko un aizbēg, iekams viņš paspējis viņai pietuvoties. Tad viņš zvana pie māsas durvīm, tā viņā raugās ar izbailēm un mēģina nomierināt.

Patiešām Armanda viņai ir atzinusies:

—    Viņš būtu spējīgs mani nogalināt…

Kairas ielas namā norādījumi ir kategoriski:

—    Nekādā gadījumā nelaist viņu iekšā!

Vēl reizi viņš atgriežas Bulē, kur 9. maijā saņem vēstuli, kurā viņa mīļākā ir tik maiga, cik vien iespējams. Viņa lūdz piedošanu. Viņa ir sastapusi mīlestību. Viņa ir laimīga un vēl laimi viņam. Labāk šķirties šādā veidā… Viņa atstāj viņam visu, kas tai pieder Bulē…

Nabaga Armanda, kas domājas izbēgusi savam liktenim! Viņas māsa taču viņai teica:

—  Ja tu gribi palikt dzīva, tad nekad vairs netiecies ar viņu! Viņš mēģinās tevi iežēlināt. Viņš ir spējīgs uz visādām viltībām…

Viņa apsolīja. Viņa pilnīgi pieder savai jaunajai mīlestībai un drīz vien varēs pamest Kaīras ielas namu!

"…pēdējo reiziti, vienu vienīgo. — raksta Danss. — Mēs satiksimies uz kafejnīcas terases… Man vajag ar tevi aprunāties: mēs apspriedīsim dažas detaļas…”

Vai nav ticami, ka apskurbusī Armanda pati dodas nāvei pretī? Viņa piekrīt, neko nesakot savai māsai, nedz arī Kaīras ielas biedrenēm, kas visu zina un seko šim stāstam kā avīzes feļetonam.

Pāris satiekas vakarā uz mazas kafejnīcas terases. Danss ir mierīgs. Viņa izsaka apmierinājumu, redzot viņu tik saprātīgu, un uzsmaida skaidru smaidu.

—  Es vairs negribu palikt Bulē,—viņš saka apvaldītā balsī,—jo tur pārāk daudz lietu man nepārtraukti liktu domāt par tevi, un man bail no ciešanām. Starp citu, tev pieder mēbeles, tāpat arī lielākā daļa lietu…

—   Es taču tev jau teicu…

—  Paklausies! Esmu pieņēmis svarīgu lēmumu. Beļģijā man divi gadi jānosēž cietumā. Es došos uz turieni. Tā divus gadus es būšu mierīgs, viens ar savām domām, un, kad tas būs beidzis, tev pret mani vairs nekas nebūs.

Viņiem blakus citi apmeklētāji runā par šo un par to!

—   Viens jautājums mani uztrauc — mana nabaga māte. Tāpēc es iedomājos, ka tu varbūt varētu paturēt Bulē, kur ir visas tavas lietas… Mana māte turpinātu tur dzīvot… Viņa tev neizmaksātu tikpat kā neko… Es tai laikā būtu cietumā…

Viņš visu saka ar tādu rezignāciju, ka viņa ļaujas iežēlināties.

—   Es labprāt paturu Bulē un tavu māti…

Pirms divām stundām māsa viņai atkārtoja:

—    Galvenais, nekādā ziņā neļauj sevi aizvilkt uz turieni!

Pati viņa bija teikusi:

—Ja viņam izdosies palikt ar mani vienatnē, viņš mani nogalinās!

Un tomēr Parīzes krēslā pie kafijas, stiprinātas ar spirtu, viņa tomēr pielaižas, un viņš runā, runā mīkstā balsī kā cilvēks, kas ccr vairs tikai uz mieru kādā cellē, kaut arī tā būtu cietuma kamera.

—  Tā vismaz es būšu drošs par tevi un manu veco māti… Jūs bijāt manas vienīgās mīlestības šai pasaulē… Bet, tā kā tu apgalvo, ka būsi laimīga…

Viņš laikam bija atradis vēl kādus vārdus, jo uz vilcienu desmitos vakarā, nevienu nebrīdinot — ne jauno mīļāko, ne māsu, ne patroni —, Armanda dodas kopā ar Dansu un ieņem vietu viņam blakus trešās klases kupejā.

—   Mēs visu nokārtosim, lai man vairs nebūtu rūpju tur, cietumā…

Varbūt viņa raudāja, redzot viņu tik samierinājušos? Vai viņam

nav diezgan cēla dvēsele, ja viņš piedāvā savam pēctecim izbaudīt Tebaīdas jaukumus pēc viņa?

Viņi iz' āpj mazajā stacijā un iet pa tumšiem ceļiem, tad ierauga mājas apgaismoto logu.

Tomēr, ja var ticēt tam, ko Danss vēlāk sacīs, Armanda ir nervoza, visu ceļu viņa bez mitas atskatās, domājot, ka viņai seko.

Vai varbūt drīzāk viņa domā, ka jaunais mīļākais viņai seko, lai aizstāvētu?

Bistro slēdz durvis. Fermas jau sen guļ miegā.

—   Redzi! Mamma mūs gaida…

Un viņi pārkāpj slieksnim, bet Armanda vēl pēdējo reizi ieskatās naktī ap viņiem.

5X noda]a

Par to, kas notika šai naktī un nākošajās dienās, mēs uzzināsim tikai pēc tā, ko Danss stāsta izmeklēšanā — ar pretimnākošu sīkumainību, uzsverot dažas detaļas, pārliecinoties parto, vai tiesas sekretārs

pieraksta vārds vārdā, neko neizlaižot. Un tas ir atstāsts, ko in extenso izmantos apsūdzības aktā.

"Tikko vilciens bija atstājis Parīzi, Armanda sāka izrādīt dīvainu nervozitāti, es toties mēģināja viņu nomierināt. Starp Bulē staciju un Tebaīdu, kad mēs gājām caur tumsu, viņas nervozitāte pieņēma slimīgas proporcijas. Viņa bija kā HALUCINĀCIJĀ (viņš uzsver šo vārdu, kam ļoti pieķēries). Viņa bez mitas griezās atpakaļ, drebēja pie mazākā trokšņa, apgalvoja, ka jūtot, ka viņai seko; es no savas puses mierināju viņu, kā prazdams.

Ieradusies mājā, kur mana māte mūs gaidīja, Armanda tūlīt gribēja kāpt augšā uz savu istabu. Kaķenei tovakar bija dīvainas acis. un viņa svešādi brēca, tas galu galā izveda Armandu no pacietības.

"Es tev zvēru, ka kādi ļaudis klejo ap māju," viņa apgalvoja, soļodama šurp turp pa istabu, neuzdrošinoties tuvoties logiem.

Lai to izbeigtu, es izgāju ārā un apgāju mājai apkārt. Viņa mani pavadīja, un viņas roka uz manējās drebēja. Es nespēju viņu nomierināt, kā būtu gribējis, jo mēs abi redzējām bēgošas ēnas, un, kad mēs atkal ienācām iekšā, Armanda bija vēl vairāk izbijusies nekā iepriekš.

Tad viņa man atgādināja, ka pirms mūsu ievākšanās Bulē kāds bija izdarījis pašnāvību tieši tai istabā un gultā, kuru viņa aizņēma tagad.

Viņa negribēja iet gulēt, un mēs nolēmām pavadīt nakti nomodā virtuvē.

Tā pagāja kāda pusstunda. Mēs bijām apsēdušies katrs uz sava krēsla. Bija auksts, un Armandai sāka klabēt zobi.

Pusvienos viņa vairs neizturēja un nolēma likties gulēt. Es viņai sekoju un apgūlos blakus mūsu gultā.

Paiet minūtes tumsā, un pēkšņi Armanda metas man virsū. Viņa ir kā jukusi, kliedz, ka ārā, fasādes pusē, esot cilvēki, viņa esot pārliecināta, ka dzirdējusi troksni.

Viņai par prieku es uzceļos, eju atvērt logu, bet to aizveru, neko neieraudzījis.

“Sētas pusē" tagad viņa kliedz.

Es atveru otru logu, rezultāts ir tas pats.

Armandas stāvoklis bija patiešām nenormāls, un es kļuvu tikpat nervozs kā viņa. Dažubrīd viņa iebāza seju spilvenā un spazmatiski šņukstēja.

Tad neziņā, ko darīt, es ieraudzīju pie gultas āmuru. Es paņēmu to un iesitu Armandai pa galvu.

Tad es ieraudzīju nazi un iegrūdu viņai kaklā.

Pēc tam es nejutos labi. Man bija bail palikt vienam. Es izgāju no istabas, uzmodināju māti, kas gulēja apakšstāvā. Es palūdzu, lai viņa iekurina uguni un pagatavo man nervu tēju, lai es nomierinātos.

“Kas te notiek?” pajautāja mamma, mani uzlūkojot.

Un, tā kā es viņai atbildēju izvairīgi, viņa atgrūda guļamistabas durvis, piegāja pie Armandas un noliecās pār viņu.

Āmurs vēl joprojām bija turpat. Es nespēju novērst no tā acis. Mana roka to satvēra, un es iesitu tieši tā, kā biju sitis Armandai, tad paņēmu nazi un iegrūdu mātei kaklā.

Es nepavisam nejutos labi. Vispirms es nokāpu virtuvē un iedzēru piparmētru šņabi. Pēc tam es nokritu uz ceļiem un ilgi lūdzos krucifiksa priekšā.

Es nevarēju atstāt abas sievietes, ko es mīlēju, tādā stāvoklī, kādā viņas bija. Es atkal uzkāpu augšā un viens pats apkopu mirušās un noguldīju ķermeņus zem segām.

Pēc tam es noliku uz palaga krucifiksu un bukša zariņus ledainajās rokās. Beidzot es noliku uz ķermeņiem Bēthovena un Bodlēra maskas.

Es vienmēr biju apgalvojis, ka māte līdzinās Bodlēra maskai. Es to jutu vienmēr, pat kad biju mazs.

Vēl tad, kad es biju mazs, četrus vai četrarpus gadus vecs, es redzēju, kā nogalina cūku — vispirms ar āmura sitienu pa galvu, tad iegremdējot nazi rīklē; es izdarīju to pašu ar Armandu un savu māti.

Es atstāju māju un aizslēdzu durvis. /epriekšējādienā, kad jau biju izlēmis doties pavadīt divus gadus Briseles cietumā, es novietoju Ziemeļu stacijas bagāžas glabātuvē čemodānu ar dažām lietām.

No rīta es to paņēmu un ar vilcienu aizbraucu uz Beļģiju…”

No šī brīža sakritība kļūs halucinējoša. Jādomā, ka ne Deblovam, ne Dansam nevarēja būt parastu slepkavu likteņi.

Deblovs, ko meklē visas policijas, mierigi atrodas Sentetjēnas cietumā, kur viņu brīnumainā kārtā tomēr atrod.

Danss, tikko kā ieradies Briselē, dodas pie advokāta. Viņš uzdod tikai vienu jautājumu, kas liek agonijas sviedriem izspiesties uz pieres.

—   Es tikko kā Francijā nogalināju savu māti un mīļāko, — viņš atzīstas, drošs par profesionālā noslēpuma garantiju. — Vai franču tiesai ir tiesības pieprasīt manu izdošanu?

Un kas notiek? Vai advokāts ir izklaidīgs? Vai Danss slikti saprot viņa skaidrojumu, vai arī ir aizmirsis pateikt, ka ir Beļģijas pilsonis?

Beļģijā nav nāvessoda, un slepkavam ir tikai vienas rūpes — glābt savu ādu.

—    Sakiet man! Vai var pieprasīt manu izdošanu?

Protams, nevar. Apcietināts Beļģijā, Danss kā Beļģijas pilsonis tiks tiesāts Beļģijā par noziegumiem, ko izdarījis Francijā.

Viņš to nesaprot. Advokāts ir neskaidri izteicies un vienkārši ieteicis doties uz cietumu. Lūk, viņš atrodas uz ielas un viņu vajā ešafota perspektīva.

Vispirms viņš tomēr piesakās policijā.

—   Es esmu Hiacints Danss, aizmuguriski sodīts 1926. gadā ar diviem gadiem cietumā. Es nāku izciest šos divus gadus…

Bulē abi sieviešu ķermeņi vel nav atrasti. Policists ar izbrīnu raugās uz dīvaino klientu, piezvana pa telefonu un beidzot paziņo:

—  Man ļoti žēl, bet es nevaru izpildīt jūsu lūgumu. Pārkāpums par šantāžu jums inkriminēts 1926. gadā un ir zaudējis spēku noilguma dēļ.

Viņu atsakās arestēt, iemest cietumā! Un te nu viņš atkal ir uz ielas, nezinot vairs, ko darīt, joprojām murgojot par giljotīnu.

Otrā rītā viņš iekāpj Lježas vilcienā, klejo pa dzimto pilsētu, atkal skata visus pazīstamos nostūrus: savu veco veikalu, Sen-Servē koledžu, māju, kurā pavadījis bērnību.

Avīzes vēl joprojām klusē par Bulē drāmu, un vēlāk viņš stāstīs:

“Pēc svētceļojuma pa vietām, kas man bija dārgas, es izjutu nepieciešamību pēc grēksūdzes. Es devos uz Jezuītu Tēvu pensionāru namu Ksovemona ielā, es zināju, ka tur atradīšu R. P. Otu, savu bijušo skolotāju. Es braucu ar taksi. Šoferim es liku, lai gaida pie durvīm.

Vispirms mani ieveda pieņemamajā istabā, atnāca R. P. Ots, noklausījās drāmas atstāstā, tad nosprieda, ka es neesot pietiekami labvēlīgā stāvoklī vērā ņemamai grēksūdzei.

Viņam likās, ka es esot noguris, tāpēc viņš mani ieveda ēdamtelpā un devās sameklēt pudeli vīna. Viņš ielēja man glāzi, un es to izdzēru. Pēc dažiem mirkļiem viņš noliecās, lai ielietu vēl glāzi.

Tad es izvilku no kabatas revolveri un izšāvu, jo pēkšņi atcerējos visu, ko R. P. Ots man bija licis izciest, kad biju skolnieks.

Pirmo lodi viņš dabūja galvā un nokrita uz ceļiem. Es izšāvu otrreiz, tad trešoreiz un, spiezdams rokas pie vēdera, viņš nogāzās. Tad es uz labu laimi izšāvu vēl atlikušās lodes un devos prom, pirms kāds bija atnācis, es atradu taksi gaidām pie durvīm un pavēlēju šoferim:

“Vediet mani uz tiesas namu!’’

Tur es lūdzu tikšanos ar tiesnesi vai kādu no prokuratūras un izstāstīju visu patiesību."

Desmit gadus R. P. Ots bija ari mans biktstēvs. Kad viņš nomira, viņam bija pie septiņdesmit pieciem gadiem.

—   Es pēkšņi atcerējos, ko viņš bija licis man izciest… —paziņos Danss, kas, pirms prasīt advokātu, pieprasīs psihiatra ekspertīzi.

Mēnešiem ilgi viņš izrādīsies par visfantastiskāko no apsūdzētajiem: viņš pieprasa kādu advokātu, tad dažas dienas vēlāk izliek to aiz savas kameras durvīm, piedraudot nožņaugt aizstāvi no kancelejas kalpotājiem, un pēdu pa pēdai apstrīd psihologu, kam uzdots viņu izmeklēt, slēdzienus.

Ieslodzījumā viņš vairāk nekā jebkad līdzinās niknam zvēram, un astoņas dienas pirms prāvas viņam atkal ir spiesti dot jaunu advokātu, ko viņš atsakās pieņemt.

Tad tiesas sēdes priekšvakarā šim advokātam ienāk prātā ideja, viņš kāpj Parīzes vilcienā, ierodas pie Morisa Garsona un pavēsta viņam:

—    Cik es viņu pazīstu, tad rit Danss atteiksies no aizstāvības. Bet viņš ir jāaizstāv! Es iedomājos par vienu… Lielummānijas vajāts, viņš jutīsies pagodināts, ja kāds Parīzes advokatūras metrs būs licies traucēties viņa dēļ, un tam viņš ļaus runāt…

Tā ari notiek! Tomēr ar dīvainu piebildi. Prāva ilga no pirmdienas līdz sestdienai. Bet ceturtdien un piektdien MorisamGarsonam obligāti vajadzēja uzstāties Parīzē.

—    Ko darīt, ja pienāks mana aizstāvības kārta, kad manis tur nebūs? — viņš jautā.

—    Neraizējieties. Jūsu kārta nepienāks agrāk par sestdienu, — apgalvo Lježas advokāts.

—   Tomēr.., Atlicis maz liecinieku, kas jāuzklausa, un…

—   Es atkārtoju, jums nav jāraizējas. Kad tiks dots vārds aizstāvībai, es runāšu tik ilgi, kamēr jūs ieradīsieties…

Un to viņš arī izdarīja! Drosmīgi —es gandrīz uzrakstīju “varonīgi” — viņš norunāja visu piektdienu, lai pavilktu garumā prāvu līdz sestdienai un ļautu ierasties Morisam Garsonam.

Pa šo laiku Hiacints Danss centīgā rokrakstā rakstīja poēmu, burtus izrotādams līkumiem:

Ilgotā

Tuk! Tuk! Tuk! — Kas klauvē pie durvīm?

—Ei, dzejniek, atver jel durvis

Un skaties!

Tava laime ir klāt!

Tavā mājā tā nāk!

—Ak! Durvis lieciet mierā:

Mani prieki dus mūžīgā mierā!…

II

Tuk! Tuk! Tuk! — Kas klauvē pie durvīm?

—   Ei, dzejniek, atver jel durvis,

Nāc paskaties:

Vakars ir nolaidies,

Cerības sejā ir miers!

—   Ak! Durvis dauzīt gana,

Mirusi cerība mana!

III

Tuk! Tuk! Tuk! Kas klauvē pie durvīm?

Kas staigā?… No kurienes troksnis šis?

Kam drosmes lauzt atslēgu pieticis?

Aši! Aši! Slēdz savas durvis ciet!

Drosmi, dzejniek, un esi stiprs:

Nāve šeit ienākusi ir!…

—   Ak, beidzot… Tad durvis ir jāslēdz ciet,

Ka viņa tik projām neaiziet!

Viņš tikko bija notiesāts uz mūžu spaidu darbos un varēja atļauties greznību rakstīt dzejas par nāvi: no šī brīža viņš bija drošs, ka nemirs!

Vai Luvēnas cietumā viņš atceras mazās, slimīgās meitenes, kas kara laika zilo gāzes radziņu gaismā čukstēja mums dīvainus stāstus, ko pārtrauca histēriski smiekli?

Vai viņš atceras patriotisko dziesmu un komisko piedziedājumu laika Dansu? Dansu — “Nanesas” cīnītāju un Bulē-le-Trū magu? Vai viņš atceras, ka “Zināšanās”, pats sevi intervējot, rakstījis:

—    Mana visizsmalcinātākā bauda? Izlikties par idiotu muļķa acīs.

Vismaz šo baudu viņš palaida garām. Sešu mēnešu izmeklēšanas laikā viņš vaibstījās, veltīgi draudēja, ļāva brīvu vaļu savām visdrūmākajām fantāzijām.

—   Mans tēvs bija sifilītiķis, — viņš rēca tiesas zālē.

Tika noskaidrots, ka tas nav tiesa.

—   Mana māte lietoja morfiju!

Ari tas bija melots.

—   Mani vienmēr vajāja gadījums ar cūku, ko es redzēju nogalinām ar āmuru, tad nazi, kā es nogalināju Armandu un māti.

Bet R. P. Ots?

—   Es esmu nekrofīls!

Viņš sīki uzskaitīja visus savus netikumus — pretimnākoši, piemiedzot acs kaktiņu, lai pārliecinātos par atstāto iespaidu. Viņam jau

ir izdevies nomainīt ešafotu pret cietumu. Atliktu nomainīt cietumu pret slimnīcu…

—   Paranoiķis! — aizstāvības runā teiks Moriss Garsons.

Un Danss bažīgi, aizdomīgi sakustas, atrodot, ka tas ir nepietiekami. Bez šaubām, ja tas būtu iespējams, ja tas varētu dot rezultātus, viņš ēstu ekskrementus turpat, zvērināto acu priekšā, un viņi būtu spiesti uzskatīt viņu par īstu trako.

—    Varbūt paranoiķis, bet atbildīgs par savu rīcību! — nolemj eksperti.

Galu galā tic ir daļēji panākumi, jo viņa galva vēl atrodas uz pleciem, uz rozā kakla polstera!

Man bija vecāmāte, kas tikai nopūtās, kad viņai stāstīja notikumus cerībā pārsteigt:

—    Ko tik vien visu nedara!

Luvēnā Danss rakstīja aizvien hermētiskākus dzejoļus. Abi Brāļi nomira, pirms bija galīgi nobeiguši savu māti, kas piesardzības dēļ nomira pirms viņiem. Mazais K…, apāvis vienu kurpi, pakārās pie Senfoljēna baznīcas durvīm, un Faķīrs, kurš viņam iemācīja bāzt nāsīs kokaīnu, noslīka sarkanvīnā un naudas trūkumā un nomira kādā Parīzes slimnīcā.

Pasta ierēdnis Tehada, saviesīgo vakaru dejotājs, nobriedušu sieviešu mocītājs, laikā, kad bombardē Madridi, vairs ir tikai vārds kriminālās annālēs, un Deblovs atrodas katorgā.

Kas zina, vai kāds galdnieks atkal neaizņem “siļķu mucas” vietu?

Beidzot es izvadīju savu vccomāti uz kapiem tik izkaltušu, ka būtu pieticis ar bērna zārciņu.

—   Ko tik vien visu nedara!

To viņa teica par lidmašīnām, zemūdenēm, īsiem matiem, elektriskajām plītiņām, par ko tik vēl ne.

Varbūt tas bija sava veida apbrīns? Varbūt viņa vienkārši gribēja sacīt:

—    Kādēļ?

Vai ari:

—    Kāda tam nozīme!

Kas paliek no šīm atmiņām un no mums? Mēs dzīvojām trauksmainā laikā —bet vai visi laiki nav tādi?—mēs, maza zeņķu grupiņa, kas uzvandīja tik bīstamas domas kā sprāgstbumbas un kas pieskārās bezdibeņiem, to nenojaušot. Lai sevi pabaidītu, mēs dzināmies pēc gaismēnām, vizuļiem, miroņgalvām un dzērām, lai justos dullāki.

Mēs, trīsas apspiežot, uzrunājām uz “tu” Dievu Tēvu un Sātanu un mīlējāmies ar Šarloti, lai pārliecinātos, ka mīlestība ir riebīga lieta.

Tas netraucēja dzīvei plūst ar paisumiem un bēgumiem kā Mēzai, un tas netraucēja mums precēties, dzimt bērniem, parādītics smagākām vai vieglākām sl imībām, cerībām un bezcerībai, grūtām mēneša beigām un mazām, iepriecinošām viesībām.

Mazais K… Faķīrs… Deblovs… Tchalda… Abi Brāļi… Danss un viņa māte, un pie visa vēl šī Armanda no Kaīras ielas…

Varētu veikt statistiskus aprēķinus, lai izzinātu, vai mums rokā bija labākas vai sliktākas kārtis nekā citiem, vai arī mēs vienkārši izsprukām sveikā. Bet tad vajadzētu ņemt vērā visu, ierīkot ailes ne tikai slepkavībām un pašnāvībām, slepkavām un upuriem, bet arī krājkases grāmatiņām, kuņģa sāpēm, pneimonijām un priekšlaicīgām dzemdībām, lielām ceribām un sīku vilšanos reizēm…

Tas būtu milzu darbs!

Neiespējams darbs patlaban, jo no kādreizējās mazās grupas mūsu palicis ne pārāk daudz un zaudējumi būs vēl!…

Es domāju par pēdējo, kurš izdzīvos…

Nu, nē! Viņš, bez šaubām, skatīsies uz tālaika jaunajiem un murminās:

—   Ko tik vien visu nedara!

Jo galu galā tas viss ir drausmīgi banāli.

SATURS

Žoržs Simenons ar un bez Megrē………………………………..

Pēteris Latvietis (Tulk. A. Skrābane)…………………………..

Pitāru ģimene (Tulk. I. Lase)……………………………………….

Manu draugu trīs noziegumi (Tulk. A. Skrābane)

Formāls 84X108/32. Papīrs Arliangeļskas 70 g/m2 Ofsetiespiedums. Līgumcena. Sia “Tapals" Reģistrācijas apliecība Nr. 2 — 0115 Iespiests tipogrāfijā “Rota", Blaumaņa ielā 38/40, RigaLV 1011 Pasiitijuma Nr. 101 Iesiets Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11 .RigaLV 1004

Content

Simenons Žoržs Romāni-1 Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene. Manu draugu trīs noziegumi

ŽORŽS SIMENONS — AR UN BEZ MEGRĒ

PĒTERIS LATVIETIS

PITĀRU ĢIMENE

MANU DRAUGU TRĪS NOZIEGUMI

SATURS