Simpsone Doroteja

Nāve pievakarē

Doroteja Simpsone

Nāve pievakarē

ROMĀNS

Kītam

1

Bija pusdesmit vakarā, un detektīvinspektors Luks Tcnets gulēja lielajā istabā uz paklāja, lūkodamies griestos. Neraugoties uz polsterējumu, miklas rullis zem jostasvietas likās sadalām viņa mugurkaulu divās daļās. Viņš izmisīgi ielūkojās pulkstenī. Bija pagājusi tikai minūte, kopš viņš tajā pēdējoreiz ieskatījies. Likās neiespējami, ka laiks var ritēt tik lēni.

Viņš dzirdēja Džounu nākam lejā, un pēc * brīža viņa pabāza galvu pa durvju spraugu.

-    Domāju, ka beidzot ir ārā, viņa noteica.

Benam, abu viengadīgajam dēlam, nāca zobi.

-   Vismaz viņš nebūs pamodinājis Bridžitu. Es uzvārīšu kafiju. Cik vēl ir palicis?

Sekoja vēl viens skatiens pulkstenī.

-    Desmit minūtes.

Viņa līdzjūtīgi saviebās.

-    Es ilgi nebūšu.

Viņa izgāja, un Tenets dzirdēja viņu aizejam uz virtuvi.

"Kafija," viņš sacīja sev, "koncentrēties un domāt par kafiju, par visu citu, tikai ne par neērtībām."

Pirms divām nedēļām, neapdomīgi celdams no automašīnas bagāžnieka zālāja pļaujamo, Tenets pievienojās nacionālajai mugursāpju mocekļu armijai. Pirmajā brīdī viņš jutās apkaunots. Kāpēc ar viņu tā vajadzēja notikt? Kopš tā laika Tenetam bija nācies pārdzīvot visvisādas izjūtas no dusmām uz sevi pašu līdz apsīkumam un izmisumam. Viņam nācās izturēt masāžu, stiepšanu, vingrinājumus un sprediķus ar to visu viņu aplaimoja pārsteidzoši miniatūrs fizioterapeits. Kā tik mazam cilvēciņam rokās varēja slēpties tāds spēks viņš neticīgi vaicāja sev pašam. Un kad gan, kad viņa mugurai beidzot klāsies labāk? Nekad agrāk viņš neprata novērtēt savu veselību un līdz šim bezrūpīgi uzskatīja to par pašsaprotamu lietu. Tagad Tenets nozvērējās nekad vairs tā neizturēties, ja vien veselība pilnā mērā atgrieztos. Šobrīd te nu viņš bija izpildīdams dienišķo piecpadsmit minūšu vingrinājumu, kas domāts "mugurkaula elastības stiprināšanai".

Džouna ienāca, nesdama paplāti.

-     Kafija, viņa sacīja. Vai tagad drīkstu ieliet?

Tenets papurināja galvu, saviebdamies pēkšņajās sāpēs, kuras izraisīja pat šī, nebūt ne sparīgā kustība.

-      Pēc minūtes, viņš caur zobiem noteica. Un pēc tam turpināja: Runā, dārgumiņ, Dieva dēļ, runā! Ko tu šodien darīji?

Viņi šopēcpusdien gandrīz nebija tikušies. Džouna paēda labu laiku pirms viņa pārrašanās mājās un kopš tā laika lielākoties uzturējās augšā, mēģinādama iemidzināt Benu.

Viņa ielēja tasi kafijas sev pašai un ar atvieglojuma nopūtu atslīga sēdeklī.

-    Neko daudz, patiešām.

Viņa nometa kurpes, uzcēla kājas uz dīvāna un sāka malkot kafiju.

-     Nē, tas nav tiesa. Biju uz Dcikras izstādes noslēgumu.

-    Mākslas koledžā?

-     Jā. Žēl, ka tu to palaidi garām. Tā bija šaušalīga. Viņas gleznas ir unikālas, nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējusi. Tās…

Iezvanījās telefons.

Džouna mazliet pastiepās.

-    Es pacelšu. Ceru, ka tas nav tev.

Taču bija gan.

-Jā, viņš ir gan, -Tenets dzirdēja sievu sakām.

-      Saki, lai pagaida pie aparāta! Es nāku, viņš sauca, triumfējoši ielūkodamies pulksteni. Viņš bija gatavs saīsināt laiku par divām minūtēm. Tomēr nebija iespējams piecelties sēdus. Ievaidēdamies viņš apvēlās uz vēdera, pretodamies sāpēm, lēnām piecēlās rāpus un visbeidzot piecēlās kājās, ļoti uzmanīgi kustēdamies.

-     Jā, jā, viņš pikti sacīja, paņēmis klausuli. Protams, esmu gatavs.

Viņš pašķielēja uz Džounu, kura neticīgi un brīdinoši uzrāva uzacis, un pagrieza viņai muguru.

-     Kārtībā, viņš sacīja, nolicis klausuli, bet kā tad tu domāji, ko es teikšu? Ka stāvu ar vienu kāju kapā?

Sieva sekoja viņam līdz vannasistabai, mīļi noglaudīja viņa vaigu un pastiepās, lai viņu noskūpstītu.

-     Nepaliec nomodā un negaidi mani, mīļā, viņš sacīja. Laikam pārnākšu vēlu.

Viņa redzēja, ka vira uzmanība jau bija novērsta no viņas.

-    Vai kas nopietns?

Viņš viebdamies uzstīvēja mēteli un pamāja.

-    Šķiet, viņi domā, ka tā ir slepkavība. Jauna mājsaimniece.

Džouna atkāpās, lai palaistu viņu garām.

-    Tad atā, viņa noteica.

Bija pārāk agrs, lai krodziņi, kino un bingo zāles iztukšotos, izlaižot naksnīgu gājēju barus pilsētas centrā, un tas bija samērā tukšs, kad Tenets devās uz Gledstonroudu. Viņš to atrada bez kādām pūlēm klusu aklo ielu, kas atradās aiz māju pudura mājas bija ar terasēm, cieši kopā saspiedušās. Kad viņš iegrieza tajā mašīnu ar iedegtām lielajām gaismām, tās uz īsu mirkli apgaismoja rūsganas zāles strēmeles un mudžeklīgus kokus ielas otrā pusē. Tā, kā viņš noprata, piekļāvās dzelzceļam; kad viņš brauca turp, sekojot citām automašīnām, prom aizdunēja vilciens, neredzams dambja piekājē.

Kad Tenets izkūņojās no auto, viņš nopriecājās, redzēdams, ka viņu sagaidīt iznācis detektīvseržants Maiks Lainhems. Viņam patika strādāt kopā ar Lainhemu, kuram piemita gan saprāts, gan pamatīgums, kādudien no viņa varēja iznākt pirmklasīgs detektīvs, ja vien viņš tiktu pāri neticībai saviem spēkiem. Viņa teiktais par notikušo bija kodoligs kā parasti.

-    Jauna sieviete, ser. Vārdā Džūlija Holmsa. Līķi atrada viņas vīrs, kad kopā ar draugu pārnāca no vakarskolas, viņai krūtīs iedurts nazis. Precīzāk sakot, virtuves nazis.

Nopratis, ka Lainhema īsās, aprautās frāzes un satrauktais izskats domāti, lai viņu steidzinātu, Tenets nosvērti apstājās un palika stāvam. Lainhems, to nemanīdams, viens pats iegāja pa vārtiem. Viņš neviļus pagriezās un rezignēti atskatījās.

"Man jau to vajadzēja zināt," seržants sacīja pats sev, redzēdams Teneta galvu lēni un pētīgi grozāmies te uz vienu, te otru pusi.

Tad, kad lielākā daļa detektīvu steigtos tieši pie līķa, Tenetam allaž patika iejusties apkārtnē.

-    It vērts tērēt laiku, lai netraucēti iegūtu pirmo iespaidu, viņš reiz bija sacījis Lainhemam tas notika tad, kad viņi kopā izmeklēja pirmo slepkavību. Ja es to uzreiz neizdalīšu, iespaidi zaudēs pirmreizīgumu. Reizēm man ir nācies nožēlot, ka pārlieku steidzīgi iedziļinājos lietā. Tagad es nekad tā nerīkojos. Dažas minūtes pašā sākumā, uzsākot lietu, reti kad nes augļus, ja tiek sasteigtas, bet var aiztaupīt garas darba stundas vēlāk.

Tagad Tenets aplūkoja Gledstounroudu. Vieta, kuru kāds izvēlējies dzīvošanai, viņaprāt, spēja daudz par šo kādu liecināt, un šī vieta bija… viņš meklēja īsto vārdu… apslēpta, jā gan. Gledstounrouda noteikti bija visai noslēgta vieta. Tā bija kādu divsimt jardu garumā. Tās lielākā daļa pa labi no stūra, kad tajā iegriezās, veda gar Holmsu dārzu, kas beidzās ar pagalmu tādu kā celtnieka pagalmu, kas tagad bija tukšs un kluss. Tenets paspēra dažus soļus atpakaļ ielā, lai uz pamatīgas sētas apskatītu augstu, melnbaltu izkārtni un ielas, lukturi pretī Holmsu mājai, ar kura gaismu pietika, lai varētu izlasīt uzrakstu. R. Dobsons un dēli, celtnieki, viņš izlasīja.

Izskatījās tā, ka Dobsons kādreiz (pēc Holmsu mājas spriežot iespējams, trīsdesmitajos gados) bija nolēmis ziedot daļu pagalma, lai nopelnītu mazliet skaidras naudas, tāpēc šaurās ieliņas pārpalikums tika sadalīts divās vienādās daļās. Tomēr kaut kas varbūt karš? bija traucējis uzbūvēt vēl otru māju, kuru norobežoja līdzīgs, augsts un pamatīgs žogs, aiz kura atradās paliels zemes gabals. "Diezin, kāpēc," brīnījās Tenets, "māja vēlāk nav uzcelta? Varbūt trūka līdzekļu, tāpēc nācās īpašumu ieķīlāt?"

Aiz tukšā zemes gabala, kas noslēdza aklo ielu, bija drāšu žogs. Tajā pa labi tur, kur nogāze veda lejup līdz dzelzceļa uzbērumam, bija ierīkoti tādi kā metāla vārtiņi. Pie žoga auga koku skupsnas, un to zari, vējā locīdamies, veidoja līgojošu, nenoteikta apveida tumsas sabiezējumu uz naksnīgo debesu fona.

"Jā," Tenets domāja, "katrs, kas par savu dzīvesvietu izvēlētos Gledstounroudu, vispirms meklētu noslēgtību."

Viņš vēl pēdējoreiz vērīgi noskatīja apkārtni, saprotoši paplikšķināja ar roku laternas stabu turpat līdzās un pēc tam pievērsās Lainhemam, kas blakus, cik vien iespējams, neuzkrītoši mīņājās no vienas kājas uz otru, mēģinādams slēpt savu nepacietību.

Kārtībā, Tenets noteica, iesim iekšā.

Lainhems vedināja viņu uz priekšu ar dzinējsuņa aizrautību, it kā gribēdams saimniekam parādīt īpaši sulīgu kaulu. Tenets sekoja lēnāk, aplūkodams telpas, kurās iegāja. Kā jau viņš bija ievērojis, šī bija tipiska trīsdesmito gadu celtne ar parādes ieeju vienā pusē, plašu, vaļēju lieveni un ekerveida logiem abos stāvos.

Iesim pa otrām durvīm, ser. Līķis ir tieši pie parādes durvīm iekšpusē.

Tenets sekoja, neteicis ne vārda.

Lainhems veda vinu caur mazu, kvadrātveidīgu virtuvi ar galdu un diviem tam pieskaņotiem krēsliem uz metāla kājām mazā priekšistabā, kur jau rīkojās fotogrāfs un divi vīri, kuri noņēma pirkstu nospiedumus. Tenets iedrošinoši pamāja Lainhemam, priecādamies par to, ka seržants paļāvies uz sevi, sākdams risināt lietu, negaidot Teneta ierašanos. Ieraudzījuši Tenetu, vīri atkāpās augstāk kāpnēs, lai ļautu viņiem ar Lainhemu piekļūt līķim.

Tur viņa bija.

Tenets allaž juta nepatiku pret šo brīdi. Tam, cik bieži viņam nācās tādus brīžus piedzīvot, nebija nozīmes, nebija nekādas nozīmes arī tam, kas bija kritis noziegumam par upuri, viņam nekad neizdevās nomākt žēluma uzplūdu par cilvēkam laupīto dzīvību. Gandrīz tūlīt viņš atkal attapās, apzinādamies, ka emociju uzplūds var ietekmēt viņa spriedumu, taču viņš nekad nespēja uzņemt šo bridi vienaldzīgi un pat nezināja, vai to vēlētos. Kad viņš nedroši nometās ceļos pie līķa, viņa seja tomēr neko neizteica. Daudzi viņa kolēģi — viņš to zināja uzskatītu tādu jušanu par vājības izpausmi.

"Džūlija Holmsa bija jauna ne vecāka par divdesmit pieciem gadiem," Tenets domāja. Viņa gulēja uz muguras, garie un gaišie mati kā izplūdis zelts gulēja uz plikajiem grīdas dēļiem, atmestām rokām un pārkrustotām kājām. "Viņa bijusi ļoti izskatīga meitene," domāja Tenets, "varbūt pat ļoti skaista." Bija grūti spriest, kādu dzīvības dzirksts darīja šo smalki veidoto seju un dzidri zilās acis. Viņš palūkojās augšup fotogrāfijā.

-    Vai jūs jau pabeidzāt?

-    Jā, ser.

Tenets aizspieda viņai acis. Lai tie citi domā, ko grib. Tad viņš ātri pabeidza apskati. Meitenei mugurā bija brūns mētelis no skujiņrakstā austa tvlda auduma; durts bija tam cauri, naža rokturis vēl joprojām rēgojās viņai krūtīs. Kā rādās, asiņošana bļja neliela, taču to bija grūti konstatēt:

lielu dalu asiņu varēja uzsūkt drēbes, kuras varēja pamanīt zem mēteļa. Kreisajā pusē pie mēteļa atloka bija piesprausta uzkrītoši liela rotaslieta emaljas piespraude, kas attēloja nāru. Zelta mati līdz jostas vietai kautrīgi piesedza jūras vāravas ķermeņa augšdaļu, bet apakšdaļā varavīkšņaini zaigoja astes zvīņas. Tenets nespēja izlemt, vai viņam tā patīk, vai nepatīk. Nāras radīja dīvainu jutoņu tādu kā paradoksāli neseksuāla kailuma auru… Viņš palūkojās apkārt.

-    Rokassoma?

Lainhems papurināja galvu.

-   No tās nav ne ziņas, ne miņas. Es ātri apskatījos.

Tenets izslējās kājās saviebies, pamanīdams,

ka savaldīgais Lainhems apvalda sevi, lai nepasniegtu pretī palīdzīgu roku. Tcneta aizkaitinātība sakarā ar sāpošo muguru bija vispārzināma.

-    Kur tad viņas vīrs?

-     Tur iekšā, Lainhems norādīja uz aizvērtajām durvīm viņiem aiz muguras, kopā ar draugu, kurš bija klāt, kad viņš atrada līķi. Un konsteblu Binghemu.

-    Kārtībā. Vai doktors Mellerds jau bija atnācis? Nē? Labi, paziņo man, kad viņš ieradīsies! Es iešu aprunāties ar to Holmsu. Cik cilvēku mums te ir? Tenets ātri norīkoja cilvēkus meklēt norādes un lieciniekus, aptaujājot kaimiņus, un pēc tam iegāja lielajā istabā.

Tā bija istaba, kurā valdīja dīvaini kontrasti. Tāpat kā priekšnamā, tajā nebijā paklāju, pie logiem nebija aizkaru. Tomēr te bija grezna, trīsdaļīga sekcija ar zeltītām inkrustācijām, dārga mūzikas iekārta un krāsainais televizors. Erkerloga nišā stāvēja spīdīga šujmašīna tā atradās uz galda, uz kura bija kaudzēs samestas krēmkrāsas un zeltīta brokāta strēmeles.

Konstebls formā, kas stāvēja iekšpusē pie durvīm, saprata Teneta neizteikto rīkojumu un izslīdēja laukā. Tenets pievērsās diviem pārējiem, kas pašlaik atradās šajā istabā, viņam ienākot, tikai viens no tiem bija palūkojies pretī. Tas bija acīmredzami jauns cilvēks polsterētā mētelī un džinsos viņš stāvēja pretī neiedegtajam kamīnam, kājas iepletis un sabāzis rokas dziļi mēteļa kabatās. Viņš blenza Tenetā caur rūsganu matu cirtām.

Paklausieties! viņš uzsauca, pasperdams soli uz priekšu.

-    Vienu mirklīti, ser, sacīja Tenets, pievērsies otram vīrietim, kas sēdēja uz atzveltnes krēsla paroceņa, salīcis uz priekšu un galvu rokās saķēris.

-    Misters Holms?

Vīrietis lēnām pacēla galvu, viņa sejā bija mulsums.

-    Detektīvinspektors Tenets. No Starrendenas policijas pārvaldes. Man žēl, ka esmu spiests jūs traucēt tādā brīdī kā šis…

-     Velns parāvis, tā jau es domāju! Holmsa draugs iejaucās.

-    Ser, vienu mirklīti, lūdzu! Ir daži jautājumi, kuri man noteikti jāuzdod, turpināja Tenets, pagriezdams Holmsam muguru.

-    Jautājumi? Ko jūs ar to cerat panākt? Kāpēc jūs nevarat likt nabaga zēnu mierā, un…

Tenets pacēla roku.

-    Paklausieties, mister…?

-    Baiflīts. Un es…

-     Viss kārtībā, Des, negaidot ierunājās Holmss. Viņš kā pagurumā pārvilka roku pār acīm un pieri. Es neiebilstu. Policijai jādara savs darāmais. Turpiniet, inspektori

-            Bet viņš vienreiz jau visu izstāstīja, Baiflīts neatlaidās. Vai tad viņam tas viss jāatkārto atkal un atkal?

-    Viss ir kārtībā, Dcs, Holmss atkārtoja.

-    Tas ir jādara.

"Viņa akcents ir svešāds, tā nav Kentas izruna," Tenets domāja. "Londonietis?"

Viņš apsēdās pretī Holmsam un laipni sacīja:

-     Vai jūs man nepastāstītu, ser, kas īsti atgadījās šovakar kad jūs pārnācāt no darba.

Holmss, kā rādās, darbojās kā vietējo supermārketu menedžeris. Viņš bija šovakar kā parasti pārradies no darba apmēram divdesmit pāri sešiem. Sieva bija pārnākusi pirms viņa arī viņa strādāja tepat netālu kādā kantorī kā nekustamo īpašumu aģente un viņi kopā paēduši vakariņas, bet pēc tam Holmss devies uz vakarskolu pulkstenis rādījis piecpadsmit pāri septiņiem. Viņa teikusi, ka pavadīšot'vakaru, šūdama aizkarus lielajai istabai.

Holmss un Baiflīts (kas dzīvoja kaimiņciematā un devās uz staciju) atgriezās no Tehniskās skolas kopā, ierazdamies Gledstounroudā apmēram divdesmit minūtes pāri deviņiem. Baiflīts atvadījies no Holmsa pie vārtiņiem, taču pēc mirkļa atgriezies, dzirdēdams Holmsu iekliedzamies, tad viņš atradis Džūliju guļam, tūdaļ ienākot, pie parādes durvīm. Viņi tūlīt piezvanījuši gan policijai, gan ātrajai palīdzībai, lai gan bija acīmredzams, ka viņa jau mirusi.

-     Jūsu sievai mugurā bija mētelis, Tenets sacīja. Vai esat pārliecināts, ka viņa negrasījās nekur iziet?

-    Nē. Es jau jums teicu, ka viņa bija nodomājusi šūt aizkarus. Viņš pamāja uz drēbes kalnu, kas sedza garo galdu.

-    Vai jums nav nekādas nojausmas par to, kurp viņa varētu būt gājusi? Varbūt pie draudzenes?

Holmss papurināja galvu.

-      Viņai te vēl nebija draudzeņu. Mēs ievācāmies tikai pirms sešām nedēļām. Viņa kādu pazina vienīgi savā darbavietā, un neviens darbabiedrs te tuvumā nedzīvo.

Holmsiem pirms sešiem mēnešiem oktobrī, kā rādās, bija piedāvāts pārcelties uz Starrendenu. Tajā laikā viņi ar sievu dzīvoja Bringstonā. Abi uzreiz sāka meklēt dzīvesvietu, katru nedēļas nogali ierazdamies Starrendenā, taču likās, ka nebūs iespējams atrast tādu māju, kādu viņi vēlējās, par to cenu, kuru varēja piedāvāt. Kad Holmsam pienāca laiks izšķilties par šo piedāvājumu, viņam nācās apmesties mēbelētās istabās, kamēr sieva palika Londonā. Drīz pēc tam, apmēram pēc divpadsmit nedēļām, viņi atrada māju Gledstounroudā un ievācās tur, cik ātri vien varēdami.

Tenets domīgi klausījās. Tātad Holmss un viņa sieva trīs nedēļas bija dzīvojuši šķirti! tas likās pietiekami ilgs laiks, lai kādam no viņiem rastos aizraušanās.

Tenets pievērsās kareivīgi noskaņotajam Baiflītam.

-    Mister Baiflīt, es gribētu dzirdēt, ko jūs varat man pastāstīt par šīvakara ierašanos šeit? Cik noprotu, tad jūs ar misteru Holmsu mācāties vienā vakarskolas klasē?

Bail'līts dusmīgi saviebās.

-Jā. Un mēs sēdējām viens otram blakus visu vakaru, ja tas bija tas, ko jūs vēlējāties uzzināt.

-     Un jūs esat vienisprātis ar misteru Holmsu kas attiecas uz jūsu ierašanās laiku šeit?

-    Jā, par to esmu pārliecināts, jo visu laiku skatījos pulkstenī mans vilciens atiet deviņos trīsdesmit. No šejienes līdz stacijai ir sešu minūšu gājiens pa taciņu. Tātad, kad mēs te nonācām, bija divdesmit pāri deviņiem.

-    Pa taciņu?

-     Pa to pašu, kas sākas ceļa galā. Tā ved taisni cauri birzij uz staciju. Citādi būtu jāiet apkārt un pāri tiltam.

Tenets mēģināja savā prātā aptvert vietējo topogrāfiju.

-    Un jūs gājāt uz lielajiem vārtiem?

-     Jā. Biju nogājis piecpadsmit vai varbūt desmit jardus pa ceļu, kad Džons sauca mani atpakaļ. Tad es skrēju. Es teiktu, ka uzreiz nopratu: tur kaut kas nav labi. Un tā nu tas bija. Baiflīts aprāvās, mulsi uzlūkodams Holmsu.

-Tātad jūs neredzējāt Holmsu ieejam mājā?

-Nē.

-    Durvis nebija aizslēgtas, Holmss piepeši sacīja. Tagad es atceros, ka tās bija nedaudz pusvirus.

-     Agrāk jūs par to neminējāt, Tenets skarbi noprasīja. Vai esat par to pārliecināts?

-    Patiešām, esmu pārliecināts, drūmi sacīja Holmss. Es… es tikai aizmirsu. Tas… tas viss kopā…

Tenets gaidīja, taču Holmss neturpināja.

-     Jūs nepamanījāt, vai durvis bija vaļā, kad gājāt garām mājai? Tenets pavaicāja Baiflītam.

-     Nē. Kāpēc lai es pievērstu tām uzmanību? Mēs atvadījāmies, un viss. Vairāk es neko nevaru pateikt. Domāju, kā nenokavēt vilcienu.

-    Vai tad jūs nemaz nepaskatījāties atpakaļ? Tenets neatlaidās.

-    Nē. Velns parāvis, nē. Kā jau teicu kāpēc lai es atskatītos?

Uz brītiņu būs jāaizmirst šī norāde, lai gan tā bija svarīga. Tenets nopūtās.

-     Labi, mister Baiflīt. Tātad jūs sakāt, ka no tā brīža, kad devāties projām, līdz brīdim, kad dzirdējāt mistera Holmsa kliedzienu, pagāja ne vairāk kā piecpadsmit vai divdesmit sekundes?

-    Vienā sekundē nesanāk, Baiflīts sarkastiski noteica, sakrustodams rokas uz krūtīm.

"Vai tas bija pietiekami ilgs laiks, lai Holmss pagūtu nodurt savu sievu?" Tenets pārdomāja. "Vai tas bija pietiekami ilgs laiks, lai viņa nomirtu?" Viņš uzlūkoja Holmsu, kam acis likās kļuvušas blāvas, bet rokas nevarīgi nokarājās gar krēsla paroceni un kas likās norobežojies no tālākās pratināšanas. Tenets pieklusināja balsi un pavaicāja Baiflītam:

-      Vai viņa izrādīja kādas dzīvības zīmes, kad jūs viņu pirmoreiz ieraudzījāt?

Baiflīts ātri un saprotoši palūkojās uz Holmsu, laikam lai pārliecinātos, vai draugs jautājumu dzirdējis, pēc tam papurināja galvu. -Nē.

Baiflīts atkal uzlūkoja Holmsu un pēc tam, it kā būtu ko izlēmis, pienāca un apsēdās līdzās Tenetam uz dīvāna. Kad viņš ierunājās, kareivlgums bija pazudis, un viņš klusi sacīja:

-     Paklausieties, inspektor, Džonam ar to nav nekāda sakara, goda vārds, nav. Biju kopā ar viņu visu vakaru, kā jau sacīju, un, kad mēs nonācām šeit, viņam nepietika laika, lai… kad viņš atvēra durvis, viņa jau bija mirusi, to varu apzvērēt.

-    Vai kāds nojums viņai pieskārās?

-     Nē. Džons tikai stāvēja tur, it kā būtu pārvērties akmenī. Nūjā, es domāju, to var saprast, redzot vinu ar to sasodīti lielo nazi krūtīs.

"Būs jāpavaicā doktoram Mellerdam, cik ilgs laiks pagājis, kamēr Džūlija Holmsa nomira," Tenets domāja. It kā policijas ārsts būtu uztvēris viņa domu, pie durvīm pieklauvēja. Lainhems pabāza galvu.

-    Doktors ieradies, ser.

-    Labi, es nāku. Tenets piecēlās.

-      Pateicos, mister Baiflīt. Ja jūs varētu vēl mazliet pakavēties, es atsūtīšu kādu, lai pieraksta jūsu liecību, un tad mēs to pārrakstītu, lai rīt iedotu jums parakstīt. Pie durvīm viņš apstājās. Tikai vēl vienu jautājumu, mister Holms.

Viņš pagaidīja un vēl divreiz atkārtoja vīra vārdu, līdz beidzot mulsuma pilnā seja pagriezās pret viņu.

-    Mister Holms, viņš sacīja, vai jūsu sievai parasti ir līdzi rokassomiņa?

Uz mirkli iestājās klusums, pēc tam vīrs atsaucās:

-Jā.

-    Kāda tā izskatījās?

Holmss sarauca pieri, it kā koncentrēdamies, lai atbildētu uz šo jautājumu.

-     Brūna, viņš beidzot sacīja. Liela. Karināma uz pleca.

Pēc šī apraksta tā izklausījās visai uzkrītoša. "Bet šajā istabā soma noteikti nekur neatradās," Tenets domāja, atkal lūkodamies apkārt. Viņi vēlāk apskatīsies pamatīgāk, protams, bet…

-    Pateicos, viņš noteica.

Konstebls Bingems neuzkrītoši ienāca istabā, un Tenets izgāja.

Šaurajā priekšistabā Mellerds bija noliecies pār mirušo, viņa plikais pakausis atstaroja nenosegtās spuldzes gaismu.

-     Es zinu, es zinu, viņš īgni noteica, pavērdamies Tenetā. Nepūlieties man neko sacīt! Jūs pat nevarat iedomāties, cik tas ir apnicīgi ikreiz noklausīties vienus un tos pašus jautājumus.

Tenets ar Lainhemu apmainījās uzjautrinātiem skatieniem un klusēdami gaidīja, kamēr Mellerds beigs apskati.

-   Tā, sacīja Mellerds, beidzot iztaisnodamies, kamēr nav notikusi sekcija, mēs, protams, skaidri vēl nevaram zināt, bet izskatās, ka nāve iestājusies vienā acumirklī. Un, viņš vēl piebilda, uzmezdams brīdinošu skatienu Tenetam, kurš jau vēra muti, liekot galvu ķīlā, kā jūs vienmēr mani piespiežat darīt, provizoriski varu pateikt, ka viņa mirusi pirms vienas vai divām stundām. Bet tas, protams, ir neoficiāli.

Viņš aizcirta savu somu un piecēlās.

Tenets ielūkojās pulkstenī. Pusvienpadsmit. Tātad, ja Mellerdam taisnība (un, par spīti viņa piesardzībai, tā parasti bija), viņa mirusi laikā no pusdeviņiem līdz pusdesmitiem. Ne, no pusdeviņiem līdz deviņiem divdesmit, kad tika atrasts līķis.

-    Pateicos, doktor, viņš sacīja.

Mellerds drūmi pavērās viņā. Viņš nekādi nespēja laipni uzņemt komplimentus un pateicības izpaudumus.

-    Kā klājas jūsu mugurai?

-    Ciešami.

-    Hm. Atcerieties, ka nav jācilā tādas nolādēti smagas ierīces kā zālāja pļāvēji, Mellerds norūca, tuvodamies durvīm.

-     Ļaujiet vest viņu projām, Tenets sacīja Lainhemam. Un vēlreiz apskatieties, vai nav rokassomas, pareizāk sakot, pleca somas. Brūnas un diezgan palielas.

Viņš izsteidzās pakaļ Mellerdam. Tenets allaž izturējās ārkārtīgi laipni. Policijai vienmēr nācās justies pateicīgai ārstiem, kuri bieži vien likās gulēt, tikai rītam austot, nākdami no slepkavības vietas, un, neraugoties uz Mellerda īgnumu, Tenets bija ārstam ļoti pieķēries.

-     Kā iet mazajam Benam? Mellerds noprasīja, novietodams savu somu pasažieru sēdeklī un pats apsēzdamies pie stūres.

-    Nāk zobi, Tenets kodolīgi noteica.

Mellerds iespurdzās.

-     Ak, šie vecāku prieciņi, viņš novilka. Un ar laiku būs tikai grūtāk, ne vieglāk. Nododiet sveicienu Džounai un uzmaniet muguru!

Pasmaidījis un pamājis ar roku, viņš aizbrauca.

Tenets kādu brīdi stāvēja, nolūkodamies doktoram pakaļ, pēc tam domīgi atgriezās mājā, atkāpdamies zālājā, lai palaistu garām vīrus, kuri uzmanīgi nesa pa šauro taciņu pārsegtas nestuves. Viņš noskatījās, kā vīri ieslidināja savu nastu automašīnā un aizcirta durvis.

"Dzīve beigusies," nodomāja Tenets. Cik neatbilstoši bija šie divi vārdi ciešanām un pēkšņai nāvei. Un viņam tic iezīmēja tikai darba sākumu. Nākamo dienu, nedēļu, varbūt pat mēnešu laikā Džūlija Holmsa viņam dīvainā kārtā kļūs dzīvāka par dzīvu. Katram no tiem cilvēkiem, kuri bija viņu pazinuši, izveidojās par viņu savs, individuāls spriedums, un Tenetam nāksies kaut kādā veidā apvienot visus šos uzskatus, veidojot kādu veselumu.

Protams, bija iespējams, ka tas nenotiks un lietu izdosies ātri paveikt. Bieži vien slepkava izrādās vistuvākais cilvēks.

Ņemot to vērā, policija ar gudru ziņu allaž visaizdomigāk izturas pret to personu, kura atradusi līķi, tāpēc Tenets zināja, ka viņam nāksies īpaši ilgi un pamatīgi pētīt Holmsu pašu. Vai Holmsam būtu pieticis laika noslepkavot sievu pēc tam, kad viņš atvēra durvis? Šobrīd to bija neiespējami pateikt, Mcllerds varēja kļūdīties. Meitene varēja būt nogalināta pirms vīra aiziešanas uz vakarskolu to parādītu viņas kuņģa satura analīze. Bet, ja Mellerdam izrādītos taisnība un meitene nogalināta laikā no pusdeviņiem līdz pusdesmitiem, tad kāpēc viņai mugurā bija izejamās drēbes? Vai viņa nāca iekšā, vai gāja ārā? Tenets nogrozīja galvu. Te bija pārāk daudz nezināmo. Šajā stadijā kaut ko izprātot likās nejēdzīgi.

Lainhems gaidīja viņu pie ārdurvīm un izskatījās manāmi noraizējies.

-     No somas nav ne ziņas, ne miņas, ser. Viņi jau beidza noņemt pirkstu nospiedumus virtuvē, un es domāju, ka jūs neiebildīsiet, tikai es…

-     Nejūtieties tik vainīgs, Maik, Tenets kodolīgi pamācīja. Skaidrs, ka jūs to meklējat, tas taču ir jūsu pienākums uzņemties iniciatīvu, vai ne? Jums nedod mieru nazis, vai ne? Viņam sametās kauns, kad Lainhems pēkšņi izskatījās manāmi atvieglots. "Man tiešām nevajadzētu satraukties par viņa biklumu," Tenets sacīja sev pašam. Un turklāt tas nebija labākais veids, kā celt seržanta pašapziņu.

Ejam, viņš sacīja, uzsitis Lainhemam ļiz pleca un vedinādams viņu uz virtuvi, parādiet man to! Tas ir interesanti.

Virtuves naži glabājās īpašā nodalījumā vienā no atvilktnēm. "Iespējams, ka tā ir kāzu dāvana," domāja Tenets. Te bija jāatrodas sešiem, bet viena gaļas dūča trūka. Aplūkodams lielāko no palikušajiem nažiem, spožu miesnieka darbarīku, Tenets nodomāja, ka pārējie gan būtu tādam darbam piemērotāki. Holmsa pārdzīvojums (pieņemot, ka viņš nav slepkava) būtu vieglāk pārciešams, ja būtu lietots šis. Viņi, protams, pārbaudīs, bet izskatījās tā, ka Džūlija Holmsa nogalināta ar savu pašas virtuves nazi.

Varbūt pašnāvība? Taču noduroties (pašnāvības tikai ļoti retos gadījumos tika izdarītas tādā veidā), turklāt vēl priekšnamā, pie ārdurvīm? Un vēl trakak āra drēbēs? "Gluži neticami," domāja Tenets, "taču gadās, ka cilvēki rīkojas pilnīgi neiedomājami un neizskaidrojami." Ari šāda iespēja bija jāpatur prātā, lai cik nepieņemama tā likās.

Taču somiņas nebija.

Zvans pie durvīm, pieņemsim. Džūlija ar nazi rokā (!) atver durvis (kāpēc, ja jau baidījās?), laupītājs nogrābj somu, izrauj nazi, nodur viņu un aizbēg ar laupījumu. "Tik tiešām," viņš sarkastiski sacīja pats sev, "ļoti ticami. Jābeidz iztēloties bezjēdzības, un jāsāk strādāt."

-    Vai jūs vēl kaut ko atradāt? viņš noprasīja.

-     Tad vēl šis. Lainhems norādīja uz galdu, kur stāvēja brūna mākslīgās ādas kastīte triju collu garumā un divu augstumā. Pulvera kārta uz tās liecināja, ka no tās ņemti pirkstu nospiedumi. Turpat bija papīra gabals. Atradu to uz palodzes. Papīrs bija atkritumu spainī.

-    Vai jūs to atvērāt?

Lainhems papurināja galvu.

-      Džonsons to vēl apstrādāja, kad es gāju jums pateikt par to nazi.

Tenets paņēma kastīti un nospieda slēdzi. Vāks atvērās, atklājot baltu satina oderi ar šauru, izlocītu iedrēbi. Uz vāciņa melniem burtiem bija

iespiests: "A. Mclloubijs, juvelieris, Haistrītā, Starrendenā." Tenets uzlūkoja Lainhemu. Vai jūs domājat, ka kastīte atradās piespraude, kas viņai bija pie atloka?

-     Tieši tā es domāju, Lainhems piekrītoši atteica. Izskatās, ka šī kastīte bijusi ietīta zīdpapīrā. Tādā gadījumā mantiņa viņai iedota šovakar, jo papīrs bija pašā atkritumu spaiņa virsū.

Tenets nolika kārbiņu atpakaļ.

-    Noskaidrojiet! Es tikai gribu apskatīties, kas ir tur, augšā.

Lainhems pamāja un nozuda lielajā istabā.

Tenets klusi virzījās augšup pa kāpnēm, uz kurām nebija grīdsegas. Tur viņš atrada trīs guļamistabas, divas palielākas un vienu mazāku. Mazākajā istabā un guļamistabā mājas galā bija kā pagadās sakrautas visvisādas mēbeles un vēl neizpakotas kartona kastes. "Droši vien," Tenets domāja, "viņi sešu nedēļu laikā būtu varējuši pamatīgāk iekārtoties? Lai gan Džūlija Holmsa pa dienu bija prom darbā," viņš sev atgādināja.

Trešajā, lielākajā, guļamistabā izskatījās tā, it kā tur būtu pavadīts vairāk laika. Tenets ieslēdza gaismu un apstājās, ar pārsteiguma pilnu interesi lūkodamies apkārt. Istaba bija izklāta ar tumšsarkanu paklāju un nesen izlīmēta ar baltām tapetēm, kuras rotāja smalki meža puķu zīmējumi divās krāsās sārtā un gaiši zaļā. Lielajam ekerlogam priekšā karājās aizkari tieši tādā pašā rakstā.

Tā, tā, nomurmināja Tenets, virzīdamies dziļāk istabā. Gultu klāja pārklājs no baltām mežģīnēm uz tumšsārta pamata tas izcēla rakstu, un pie vienas sienas stāvēja izvietotas baltas mēbeles. "Arī tās. ir labas kvalitātes," Tenets domāja, pieiedams tās tuvāk aplūkot. Tur bija divi skapji, kurus savienoja tualetes galdiņš. Pie sienas virs galdiņa bija piestiprināts ovāls spogulis. Vispārējais iespaids, kādu atstāja šī istaba, bija svaigs, patīkams, taču dīvaini bezpersonisks. Tā izskatījās gluži kā žurnāla ilustrācija un likās dīvaini nedzīva. Te bija skaisti ornamenti, rūpīgi sakārtots puķu pušķis uz naktsgaldiņa, gaumīgas gravīras. Taču te nebija pilnīgi nekādas nekārtības. Tualetes galdiņa virsa bija tukša, abi naktsgaldiņi pie gultas tāpat, tikai vienā pusē (viņa pusē, droši vien) bija modinātājpulkstenis, bet otrā (viņas) puķes. Istabā nebija apskatāms pilnīgi nekas tāds, kas pavēstītu kaut ko par tās apdzīvotāju personībām. Mazās atvilktnītes plauktā virs gultas galvgaļa izrādījās mazliet interesantākas. Džūlijas atvilktnē bija pudelīte ar miega zālēm, tīrs kabatas lakats. Holmsa pusē bija pamatīga kaudzīte ar erotiskiem žurnāliem. Tenets, tos ieraudzījis, savilka lūpas, brīnīdamies, cik ilgi gan Holmsi precējušies. Noteikti ne tik sen, lai viņam nāktos meklēt šādus īstās laulības dzīves aizstājējus? "Varbūt tie bija Holmsa pavadoņi trijos relatīvas atturības mēnešos," Tenets nodomāja, novietodams tos atpakaļ. "Vai varbūt nē." Tenets tagad aplūkoja istabu ar citādām acīm. Holmss, skaidra lieta, bija izdabājis visām sievas vēlmēm, lai šī istaba būtu tieši tāda, kā viņa vēlējās. Lai viņu nopirktu? Postoša doma, taču to nācās ņemt nopietni.

Tenets lūkoja tālāk tualetes galdiņš. Augšējās atvilktnēs bija kārtīgi salikti kosmētikas līdzekļi, apakšējās zeķbikses, apakšveļa, šallītes, svīteri viss tīrs un kārtīgi salocīts. Abu skapju saturs bija vēl daiļrunīgāks. Holmsa puse bija gandrīz tukša, tajā atradās tikai viens uzvalks, divi pāri džinsu, darba bikses, žakete un uz augšējā plaukta maza kaudzīte apakšveļas un svīteru. Uz grīdas bija sarindoti divi pāri ziemišķādas kurpju, viens pāris ādas kurpju, čības un sporta kurpes.

Džūlijas garderobe bija pavisam citāda. Tenets tikai klusām iesvilpās, kad durvis atvērdamās atklāja drēbēm pilnu telpu mēteļi, svārki, bikses viss bija labas kvalitātes un lielākoties dārgs. Tenets sāka tās pārlūkot, un atrada tumšsarkanu plastmasas maisu ar zeltītu uzrakstu "TOPS". Dārgi gan. Džouna bija pirkusi sev vakarkleitu veikalā "TOPS" pirmajai policistu ballei pēc tam, kad Tenets bija kļuvis par inspektoru, un atmiņas par samaksāto rēķinu lika Tenetam viebties vēl mēnešiem. Tas bija brīnišķīgs tērps, Džouna tajā izskatījās satriecoši, un viņam nebija žēl izdotās naudas, tomēr…

Viņš domīgi aizvēra skapja durvis un vēl pēdējoreiz palūkojās apkārt, pirms kāpt lejā pa kāpnēm. Tātad Holmss bija ārkārtīgi iecietīgs un padevīgs. Atminoties žurnālus, vārds "uzpirkšana" atkal iešāvās Tenetam prātā. Ko gan Holmss centās nopirkt? Mīlestību? Seksuālo baudu? Un, ja tā, tad kā viņš reaģētu, sievai turpinot viņu atraidīt, atcerēsimies viņa kaut kur izgāja, kad teicās kā uzticīga sieviņa sēdēt mājās ja nu viņam bija sāncensis?

Tenets saviebās. Izskatījās, ka šo lietu varēs atrisināt diezgan vienkārši.

2

Kaut kas kņudināja degunu, cenšoties pievērst viņa uzmanību un izraut no miega skavām. Tenets atvēra acis. Bridžita pētīgi lūkojās viņam sejā.

Labi, Sīkais, viņš nočukstēja. Esmu pamodies. Pēc minūtes būšu laukā no gultas.

Viņa apmierināta devās uz durvīm.

Tenets, uzmanīdams savu muguru, palūkojās pār plecu, lai pārliecinātos, ka Džouna joprojām aizmigusi, un tikai tad izrausās no gultas.

Vannasistabā viņš noskaloja seju ar aukstu ūdeni, lai pirms skūšanās pilnīgi pamostos. Tenets tikai pusčetros no rīta bija beidzis rakstīt ziņojumu, un, kamēr viņš tika gultā, bija četri, un skūšanās bija bīstama nodarbošanās pusaizmigušam cilvēkam. Džouna bieži lūkoja viņu pārliecināt, ka jālieto elektriskais skuveklis, taču viņam tas nepatika. Varbūt viņam vajadzēja audzēt bārdu? Viņš pētīja savu šauro, parasto seju zem biezajiem, brūnajiem matiem, lūkodams iedomāties, kā tai piestāvētu bārda. Bezjēdzīga nodarbe, nudien. Džounai bārdas nepatika.

Noskuvies un iztīrījis zobus, viņš atguva cilvēcīgu jušanu. Vēlāk, pirms ģērbšanās, derētu arī duša. Viņš atvēra durvis uz kāpnēm, un tieši laikā trīsgadīgā Bridžita iznāca no istabas, nesdama mājastērpu un čības. Viņš palīdzēja meitai saģērbties, bet pēc tam, nespēdams viņu panest sāpošās muguras dēļ, saņēma viņas roku, un abi kāpa lejā uz virtuvi.

Šis bija viņu abu laiks. Pieradis pie Bridžitas modinātājpulksteņa, kas allaž viņu uzmodināja pulksten pusseptiņos, Tenets bija mudinājis turēties pie šīs kārtības arī tad, kad piedzima Bens. Tas bija pieņemami visiem. Džouna varēja mazliet pagulēt pēc nakts barošanas reizēm, un Tenets varēja pavadīt laiku kopā ar meitu. Viņa darbs bija tāds, ka lielākoties vakaros neiznāca ar Bridžitu tikties, un bieži vien pagāja nedēļas, kad viņš varēja veltīt meitai tikai šos ātri aizritošos mirkļus. Bridžitai patika šie agrie rīti. Šajā stundā tēvs piederēja meitai visa viņa uzmanība, nedaloties tajā ne ar vienu.

Abi kopā viņi bija izgudrojuši īpašu rituālu, kad Bridžita ļoti uzcītīgi klāja galdu, kamēr Tenets vārīja tēju, cepa maizītes, sagatavoja auzu pārslas un sulu. Pēc brokastīm viņš uznesa un pasniedza Džounai gultā tējas tasi pirms diena vēl pa īstam bija sākusies.

-     Bridžita vakar redzēja zirgu bērnu, meita paziņoja, kad abi apsēdās pie galda.

-    Tā? Tas ir jauki. Zirgu bērnu sauc par kumeļu. Kur tad tas bija?

Bridžita sarauca pieri, par to domājot.

-    Veikalā, viņa beidzot uzvaroši sacīja.

"Izklausās gluži neticami," Tenets domāja.

Bet kāpēc uztraukties? Nebija taču svarīgi, ko viņi runāja, ja vien runāja, priecādamies viens par otra sabiedrību. Viņš iecietīgi klausījās Bridžitas čivināšanā. Viņa bija mantojusi Džounas gaišo ādas krāsu un skaidrās, pelēkās acis, kā arī meduskrāsas matus. Taču Džounas mati bija īsi un cirtaini, Bridžitas smalki un mīksti, zīdainās šķipsnas sniedzās līdz pleciem. "Viņa," Tenets domāja, "dienās būs ļoti skaista meitene."

Šajā stundā viņš parasti centās ne mirkli nedomāt par savu darbu, taču pēkšņi viņam iešāvās prātā

Džūlijas Holmsas seja. Ari viņa bija skaista meitene. Ja kaut kas tāds jebkad atgaditos Sīkajam…

-    Vai tava maizīte piedegusi, tētiņ?

Tenets noprata, ka saviebies, atslābināja sejas vaibstus un pakratīja galvu.

-    Nē, es tikai kaut ko iedomājos…

Starrendena bija plaukstošs tirdzniecības centrs

ar četrdesmit pieciem tūkstošiem iedzīvotāju. Tā atradās dziļi Kentas lauku apvidū, un ap to bija izvietotas dažas no Anglijas dienvidu labākajām saimniecībām. Lopi un labības ražas, augļi un apiņi viss te brieda, uzturot dzīvu pilsētu savu sirdi.

Tenetaprāt, Starrendenā bija viss: labi veikali, smalkas skolas, krogi lielā izvēlē, daudzas baznīcas, divi kino un pat kultūras baudītājiem paredzēts mazs, taču pirmklasīgs teātris. Te baudīja visus lauku dzīves jaukumus, un tomēr braucot ar ātrvilcienu, pilsētiņa bija tikai pusotras stundas brauciena attālumā no Londonas un pietiekami tuvu jūras krastam, lai vasarā rīkotu pikniku piejūras.

Tajā skaistajā maija rītā braukdams uz darbu, viņš apmierināts lūkojās apkārt. Metropoles putekļi un kvēpi viņam nederēja paldies par kūkām. Policijas spēki Starrendenā bija labi nokomplektēti, un ar tikai dažiem izņēmumiem cilvēki strādāja kopā plecu pie pleca, un tas nāca par labu gan morālei, gan ražībai.

Uz tilta iznāca aizkavēšanās, un Tenetam pietika laika ievērot, ka ķiršu koki gar gājēju taciņas malu šaipus upei nupat, nupat grasījās uzziedēt. Pēc pāris nedēļām viņam jāatceras Džounu kaut kur aizvest zaļumos, braucot caur dārziem ziedu laikā.

Tomēr kad viņš bija ticis līdz policijas iecirknim, prātus aizņēma vienīgi darbs: vispirms tikt skaidrībā ar visām dienišķajām atskaitēm, kuras varēja šorīt atrasties uz viņa galda (laimīgā kārtā tur šodien nebija nekā tāda, kas prasītu daudz laika) pēc tam viņš varētu doties uz Gledstounroudu, lai apskatītos, kā Lainhems tika galā ar notikuma vietas apskati gaišā dienas laikā. Pēc tam viņš varētu atgriezties kabinetā, lai caurskatītu kaimiņu liecības, kuras līdz tam laikam varētu būt pārrakstītas ar mašīnu. Un tad… jā, to Tenets nolems vēlāk, kad būs ticis skaidrībā par ienākušo materiālu.

Gledstounroudā viņš nonāca bez ceturkšņa deviņos. Lainhems, Kersons un Bentlijs rušinājās uz taciņas tīrelī aiz Holmsu mājas.

-    Vai ko atradāt? Tenets pavaicāja.

Lainhems papurināja galvu.

-     Nekādu gardo kumosiņu. Visur tikai lupatas, lupatas un atkal lupatas, protams.

-     Vai jūs jau runājāt ar Dobsonu to celtnieku?

-     Jā. Viņš atnāca ar mums aprunāties, kad atvēra jaunbūves pagalma vārtus. Teica, lai mēs meklējam, kur un ko vien vēlamies.

-    Kāds viņš ir?

-     Tāds kā punduris. Kādas piecas pēdas un pāris collas garš, ar pliku pauri un vaigubārdu.

-    Vecums?

-    Sešdesmit pieci vai tuvu tam manuprāt.

-    Vai viņš zināja kaut ko derīgu?

-    Nē. Vārtus ver vaļā astoņos, un cilvēkus norīko visādos darbos. Dobsons manījis misis Holmsu reizi vai divas, kad viņa devusies uz darbu, pirms deviņiem, taču neesot ar viņu runājis. Vārtus taisa ciet puspiecos, tātad šajā laikā viņa nāk mājā no darba, jo bez piecpadsmit sešos viss jau slēgts.

-    Vai jūs šorīt Holmsu redzējāt?

-    Nē. Viņš droši vien ir augšā. Guļamistabas aizkari ir atvilkti. Vai gribat viņu apmeklēt?

Šobrīd nē. Gribu ātri apskatīties te un blakusielās.

Tenets soļodams nodomāja, ka šis bija dīvains apvidus kā maza, atsevišķa pasaule, kuru norobežoja no vienas puses ceļš, kas veda tai garām, no otras puses dzelzceļa līnija, no trešās šaura stādītu koku josla aiz stiepļu žoga, kuru Tenets bija pamanījis jau iepriekšējā vakarā, un ceturtajā pusē bija veikalu rinda.

Starp Gledstounroudu un veikaliem, paralēli tiem, bija trīs aklās ieliņas ar nelielām, kopā sabūvētām Viktorijas laika mājiņām ar terasēm tieši vienotrai pretī, to slēgtos, bruģētos pagalmus atdalīja šauras ieliņas, kuras Tenets naktī noteikti nebūtu pamanījis. Tās bija nosauktas deviņpadsmitā gadsimta politiķu vārdos Dizraēli terase, Palmerstonrouda, Šeftsberijrouda.

Tenetam līdz šim nebija nodoma apmeklēt kādu no šīm mājām, tāpēc nelikās pūļu vērts staigāt te apkārt, pētot kādu aklo ielu un pagalmus. Tā tas bija, kamēr viņš, atgriezies Gledstounroudā, devās pamatīgāk aplūkot vārtiņus un taciņu, kas veda uz staciju, un atklāja ko interesantu: palūkojoties pa kreisi, viņš pamanīja, ka aklās ieliņas sākas no takas, kura ved uz priekšu gar metāla stiepļu žogu, iestiepdamās starp to un māju rindas pēdējām terasēm.

Tātad piekļūšana Gledstounroudai nebija ierobežota, kā viņš domāja agrāk. Holmsu māju varēja sasniegt ari, ejot pa jebkuru no šīm aklajām ieliņām un nogriežoties pa taku, pa kuru varēja iet arī uz staciju.

Tenets atvēra vārtiņus un ātri devās uz priekšu, cauri šaurajai koku joslai, izkļūdams atkal ārā pie stacijas. Koku stādījumi, kā viņš tagad konstatēja, šķīra māju terases no moderna uzņēmuma teritorijas. Viņš ielūkojās pulkstenī. Liecības drīz būs pārrakstītas. Viņam jādodas atpakaļ uz darbu.

Viņš pa ceļam paņēma līdzi arī seržantu Lainhemu, un abi piesēdās, lai klusējot pārlasītu ziņojumus, klusumu pārtrauca tikai Teneta pīpes pakšķināšana un sērkociņa skrapšķis, kad Tenets to laiku pa laikam aizdedzināja.

Beidzot Tenets pastūma papīrus projām un atgāzās krēslā.

Televīzija ir policistu nelaime, viņš noteica. Iepriekšējā vakarā daudzi cilvēki, kā šķiet, sēdēja pie televizoriem un neatraudamies skatījās "Uzdzīvotājus" jaunu, ļoti veiksmīgu seriālu, kas sākās pusdeviņos un beidzās pusdesmitos nelaimīgā kārtā to rādīja tieši tajā laika sprīdī, kurš interesēja policiju. Tomēr misis Horokas liecība ir interesanta.

Horoks bija ceļojošs tirdzniecības aģents, un iepriekšējā vakarā viņš, kā izteicās sieva, "lēkāja kā negudrs." Visu šo cieši līdzās novietoto māju iedzīvotājiem nepietika vietas, kur novietot auto. Gluži vienkārši pietrūka vietas, un dažiem no vietējiem nācās apmierināties ar to, ka mašīnas bija jāatstāj pretī veikalu rindai, lai gan viņi uzskatīja, ka laukumi pie mājām likumīgi pieder viņiem.

Horoki, tikai nesen apmetušies šajā apkaimē, domāja tāpat, un vīrs jutās pārskaities, otrdienas vakaros bieži vien atrazdams savas mašīnas vietā stāvam zaļu "Triumfi" markas auto. Vakardiena nebija izņēmums, un ik stundas ceturksni viņš gājis ārā apskatīties, vai nebūs iespējams iebrucēju pieķert un pārmācīt. It īpaši kaitināja tas, ka viņš bija spiests atteikties no kāda izdevīga tirdznieciska ceļojuma uz ziemeļpusi viņš labprāt būtu nobraucis lielāko attālumu pa nakti un bija nikns par to, ka nācās pavadīt vairākas vakarstundas mājās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam tik un tā nebija izdevies triumfa īpašnieku notvert.

Nelaimīgā kārtā tad, kad ieradās kāds no Teneta vīriem, Horoks jau bija aizbraucis. Misis Horoka zināja, ka triumfs tur atradies, kad vīrs pārradies mājās ceturksni pēc septiņiem, un vēl līdz brīdim, kad pusdeviņos sākusies filma. Taču viņa nevarēja pateikt, vai mašīna jau bija projām pirms deviņiem, kad Horoks aizbraucis.

Triumfa atrašanos tur apliecināja arī misters Kerns, kas mēdza novietot auto tūlīt aiz Horoka mašīnas, un bija to ievērojis, izbraukdams savu mašīnu no rindas pulksten astoņos lai atvestu meitu mājās pēc mūzikas stundas. Auto vēl bijis tur astoņos divdesmit, kad viņš pārbraucis.

-     Mums būtu jādabū rokā Horoks, sacīja Tenets. Nosūtiet kādu varbūt Bentliju? lai aiziet un apskatās Horoka ceļojuma grafiku, un izpēta, ko varam izspiest no Kerna ja viņš kaut « vai daļēji varētu atcerēties triumfa reģistrācijas numuru… Interesanti, vai ne? Tieši tajā vakarā,

kad Holmss bija vakarskolā.

-    Jūs domājat, ka triumfa īpašnieks varbūt apciemoja misis Holmsu, ser?

Tcnets paraustīja plecus.

-      Kas zina? Ir vērts pārbaudīt. Lai gan ja viņš iegāja tajā mājā, tad kāpēc viņai mugurā bija ielas drēbes?

-    Varbūt viņi grasījās iet kaut ko iedzert?

-    Iespējams… Un tad vēl ir ziņojumi par gara auguma tumšmatainu vīrieti. Bez kādām detaļām. Ko mēs te varam izlobīt? Redzēts Dizraeli terases galā, ejot Gledstounroudas virzienā apmēram bez piecpadsmit deviņos, viņu redzējusi sieviete, kuras meitai sāpējuši zobi. Redzēts arī ejam pāri Šeftsberijroudai Gledstounroudas virzienā viņu redzējis vīrs, kas izvedis pastaigā suni, viņš domā, ka tas bijis bez divdesmit deviņos. Kur ir karte?

Viņi noliecās pār to abi kopā.

-    Tā jau es domāju, Tenets sacīja. Dizraēli terase ir tuvāk Gledstounroudai nekā Seftsberijrouda. Laikus vajadzēja nosaukt otrādā kārtībā.

-     Viņi abi teica, ka par laiku neesot pārliecināti. Viens no viņiem varēja par piecām minūtēm kļūdīties.

-    Mhm. Es domāju, ka labāk tomēr pārbaudīt. Un mums jāuzzina kas vairāk par garo, tumšmataino svešinieku. Labāk sutiel turp Kersonu! Viņš izvaicāja abus lieciniekus, vai ne? Zinu, Kersons teica, ka esot šos piežmiedzis, bet viņi varbūt atcerēsies vēl kaut ko.

Tenets apklusa un ielūkojās piezīmēs.

-    Un tas ir viss, vai ne?

-     Ser, kā ir ar… Lainhems aprāvās, norijis teikuma beigas.

-     Kā ar ko? "Sasodīts, man jābūt pacietīgam, kad runāju ar viņu," Tenets domāja. Turpiniet, viņš jau laipnāk sacīja.

-    Ar to laulāto, ser. Zinu viņa drauga, mistera Baiflīta, liecība, kā radās, mazgā viņu baltu, bet īstenībā mēs taču nezinām, vai ne? Es gribēju sacīt ja viņš nodūris sievu topašbrīd, kad atvēris durvis, draugs taču to nevar zināt, vai ne?

-     Tāda doma arī man ienāca prātā, Tenets sausi sacīja, taču šajā izmeklēšanas stadijā, es jūtu, ir jātur acis vajā un jāņem vērā arī citas iespējas.

Viņa pīpe bija apdzisusi, un nācās ilgi noņemties, kamēr izdevās to atkal aizdedzināt.

-     Viens gan ir skaidrs mums jāgaida slēdziens par nazi un patologanatoma atskaite. Ja

viņu nogalinājis Holmss, tad viņai jābūt mirušai vienā acumirkli, lai Baiflīts justos tik pārliecināts, ka Holmss to nevarēja izdarīt. Lai nebūtu nekādas dzīvības zinies… Bet, protams, var jau būt, ka Baiflīts melo, lai pasargātu Holmsu. Un tādā gadījumā visa pārējā noņemšanās ir veltīga. Noduršana tā man vienmēr licies ir vairāk vai mazāk impulsīva rīcība. Ja Holmss bija ieplānojis, ka Baiflīts būs liecinieks, kas palīdzēs pierādīt viņa nevainību, viņam nazis varēja būt līdzi uz skolu, un viņš varēja pierunāt sievu gaidīt pie durvīm.

-     Viņš varēja tīšām atstāt atslēgu mājās, lai viņa būtu spiesta atvērt durvis.

-    Jā, bet viņš nevarēja rēķināties ar to, ka sieva atvērs uzreiz, vai ne? Viņa varēja mazgāties vannā, mazgāt matus, un pa to laiku, kamēr atvērtu, liecinieks jau būtu aiz kalniem. Tic vārtiņi ir tikai kādu simts jardu attālumā.

-    Viņš varbūt gribēja pamēģināt, un, ja tas neietu cauri un viņa neatvērtu durvis, iekams Baiflīts nozustu no redzesloka, viņš varēja ieplānot sievas nogalināšanu nākamajā otrdienā.

-    Tad viņam jābūt ļoti aukstasinīgam, Tenets īdzīgi sacīja. Un, kā jau teicu, visa šī plānošana manā prātā lāgā nesaderas ar duršanu varu iedomāties viņu noduram sievu dusmās, greizsirdības uzplūdā piemēram, pieķerot kopā ar citu vīrieti… Jūs jau redzējāt abu guļamistabu.

-     Jā. Es teiktu viņš bija sievas apstulbots. Visas tās dārgās drēbes, bet pašam tikpat kā nav, ko vilkt mugurā.

-     Zināms. Tātad viņam varēja būt iemesls. Sievai varēja būt kāds cits vīrietis… Varbūt viņa devās uz satikšanos, kamēr Holmss apmeklēja vakarskolu… Tik un tā mani neapmierina slepkavības izdarīšanas veids. Kaut kā nevaru to iedomāties. Nedomāju vis, ka mums ir jēga turpināt domāšanu šajā virzienā. Tad jau labāk pameklēsim vēl kaut ko, kamēr sagaidīsim laboratorijas un patologanatoma slēdzienu. Gribu, lai jūs aizejat uz viņa darba vietu un izdibināt, ko tur var uzzināt par Holmsu kādas baumas vai ko citu. Vai jums izdevās dabūt misis Holmsas fotogrāfiju?

Lainhems izņēma no kabatas aploksni un izvilka no tās fotouzņēmumu.

Džūlija Holmsa bija atspiedusies pret vārtiņiem un nopietni raudzījās objektīvā.

-     Holmss teica, ka pēc tās viņu varēšot pazīt, ser.

-     Labi. Lieciet uztaisīt kādas kopijas un parūpējieties, lai tās ievieto šodienas avīzēs ja iespējams, vakara izdevumos. Ja viņa vakarvakarā kur gājusi, tad kāds droši vien būs viņu redzējis.

Tenets un Lainhems piecēlās. Vērodams viņu, Tenets pamanīja tādu kā neizlēmību viņa kustībās. Kādēļ gan… Pēkšņi viņš apjauta, ka Lainhems vai mira aiz ziņkāres, gribēdams uzzināt, ko viņš, Tenets, tagad uzsāks. Tenets pietiekami labi atcerējās, cik ļoti arī viņam gribējās būt par visu informētam .toreiz, kad viņš bija Lainhema lomā.

-     Es domāju aiziet un paostīt gaisu tajā nekustamo īpašumu aģentūrā, kur strādāja misis Holmsa. Iespējams, ka tur kāds vīrietis par viņu īpaši interesējies. Vai varbūt citas meitenes būs kaut ko manījušas.

Viņam izrādījās taisnība. Tagad Lainhems apņēmīgi metās uz durvīm. Tenets jau gribēja sekot viņam, kad iezvanījās telefons.

-    Tenets klausās.

-            Pirkstu nospiedumi uz naža ir pašas Džūlijas. Daži izplūduši, bet nav šaubu, ka tie ir viņas. Rakstisks slēdziens sekos.

Tenets pateica ari Lainhemam par tikko saņemto informāciju.

-    Viņas! Lainhema piere saraucās grumbās, pārdomājot šo interesanto informāciju. Īstenībā tas gan nav nekas pārsteidzošs, vai ne? Galu galā tas taču bija viņas nazis. Vai jums šķiet, ka tā varētu izrādīties pašnāvība?

-     Ar mēteli mugurā? Priekšnamā? Šaubos gan. Ceru, ka doktora Mellerda slēdziens mums noskaidros ko vairāk. Tagad mēs varam iet. Neaizmirstiet, kuri cilvēki jums jānopratina, pirms aizejat, sastādiet sarakstu, ja?

Lainhems paplikšķināja pa savu piezīmju grāmatiņu.

-Es jau uzrakstīju sarakstu.

"Jā," Tenets nodomāja, "Lainhems visu izdarīs. Nudien, viņš lieliski tiek ar to galā."

3

Džefersona un Perriša nekustamo īpašumu aģentūra atradās lepnās telpās Haistrītā. Tenets bez sirdsapziņas pārmetumiem novietoja auto nelielā stāvvietā aiz mājas, tā bija rezervēta klientiem, un viņš ieinteresēts nopētīja zaļo triumfu vietā ar atzīmi: "Misteram Dž. Perrišam." Viņš pierakstīja numuru un tikai tad devās tālāk apkārt mājai pie parādes ieejas.

Džefersona un Perriša klienti bija laipni pagādājuši firmai lielu grīdsegu no sienas līdz sienai, izskatīgu gumijkoku un administratori, kura likās nupat izkāpusi no kāda sieviešu žurnāla. Viņa tomēr nebija necaursitama; kad Tenets stādījās priekšā un pasacīja, kāpēc nācis, meitene notrīsēja un savilka seju grimasē.

-    Es par to dzirdēju šīrīta ziņās. Pat nespēju noticēt. Nabaga Džūlija…

-    Vai jūs viņu labi pazināt?

-    Īstenībā nē. Viņa te strādāja tikai četras nedēļas. Tāpat kā citus, ar ko kopā strādāts…

Uz meitenes galda iezvanījās telefons.

Tenets pagaidīja, kamēr viņa beidza runāt pa telefonu.

-    Ko īsti misis Holmsa te darīja?

-    Viņa bija mistera Perriša sekretāre.

Meitenes acis vairījās no Teneta skatiena.

-    Tad es, lūdzu, gribētu satikt misteru Perrišu.

Varbūt es pēc tam vēl varētu pārmīt ar jums kādu vārdu?

Perrišs bija gara auguma, tumšmatains, atlētiski veidots un izskatīgs tāds, kas asociējas ar televīzijas reklāmās redzētajiem vīrišķīgo sporta veidu pārstāvjiem kalnos kāpējiem, burātājiem, autobraucējiem un pavedinošiem cigāru smēķētājiem. Viņam mugurā bija labi piegriezts, tumši brūns smalkvilnas uzvalks, krēmkrāsas krekls, kaklasaite bija piemērota ar diagonālām šokolādes un krēmkrāsas svītrām, bet rūsganajā vestē bija ieausti brūni un sarkani diedziņi. Iespaids tas, protams, bija rūpīgi izstrādāts bija konservatīvs, ar nelielu uzdrīkstēšanās piedevu.

"Viņš," domāja Tenets, "varētu ļoti patikt sievietēm ar tādu iestudētu šarmu un zemu, patīkamu balsi." Viņam piemita vēl divas īpatnības, kuras Tenetam nepatika: smaids, kas iedegās un nodzisa kā neona reklāma, bet nekad neparādījās viņa acīs, un paradums kremšķināt: "mhm, mhm, mhm" visu laiku, kamēr otrs runāja tā viņš, iespējams, gribēja izrādīt neatslābstošu interesi, bet Tenets jutās tā, it'kā viņam būtu jāsteidzas ātrāk pateikt visu, kas sakāms.

-     Kādas šausmas, sacīja Perrišs, kad viņi bija apsēdušies. Šausmas.

Tenets gaidīja.

-    Tik tikko varēju tam noticēt, kad šorīt dzirdēju pa radio. Es tobrīd skuvos. Un viņš ar tikko manāmu, bēdīgu smaidiņu pagrieza galvu, lai parādītu Tenetam nelielu iegriezumu kaklā.

Tenets pamāja, vēl joprojām neko nesacīdams.

-     Tātad, inspektor, sacīja Perrišs, atgāzdamies krēslā ar trauksmainu, spēju kustību, kā mēs varam jums palīdzēt?

Tenets domās atzīmēja šo pirmo personu daudzskaitlī kā mājienu, ka Perrišs pats personīgi te neko nevar līdzēt.

-     Misis Holmsa šajā apkaimē apmetās nesen. Te viņa strādāja. Mums jāmēģina noskaidrot viss, kas vien noskaidrojams, un ar šo vietu, kā rādās, vajadzētu sākt.

-     Bet kāpēc? Noteikti taču… redziet, vai tad netika teikts, ka līķi atrada viņas vīrs, kad pārnāca no vakarskolas? Tad, es domāju, tas būs bijis kāds, kas nodomājis, ka mājā neviena nav un ielauzies… vai tad tā nevar būt?

-            Šajā stadijā mums jāņem vērā visādas varbūtības. Tātad, cik noprotu, misis Holmsa bija jūsu sekretāre. Ko jūs varētu par viņu pastāstīt?

-     Baidos, ka es neesmu nekāds labais stāstītājs, Perrišs sacīja.

"Varu derēt, ka neesi," Tenets nodomāja. Viņš nosprieda, ka Perrišs bija pārāk apmāts pats no sevis, lai daudz nodarbotos ar citiem cilvēkiem.

-    Es ar viņiem labi saprotos, protams, šādā darbā tas nepieciešams, bet… nūjā, Džū… misis Holmsa… Nē, pie velna, es viņu saucu par Džūliju, protams, šī ir maza aģentūra, un galu galā viņa bija mana sekretāre. Tātad viņa bija ļoti klusa un atturīga. Par sevi nekad daudz nerunāja. Strādāja labi. Man reti kad nācās kaut ko atkārtot divreiz vai radās iemesls rāties. Tas arī ir viss, es domāju.

-    Vai viņa labi satika ar to otru meiteni?

-    Kuru tad?

-    Vai tad misis Holmsa ir šeit viena vien?

-    Nē. Vēl ir Morīna Votersa gara brunete un Džoja Klarka. Tā ir sarkanmate. Vai viņa… Ak, protams, es aizmirsu. Džoja aizgāja uz tipogrāfiju pēc dažām brošūrām, kuras pasūtīja kāds klients, kas šorīt solījās ienākt.

-    Kā tad bija? Vai viņas sapratās labi?

-     Ak, jā cik es zinu, protams. Labāk jau pavaicājiet viņām pašām?

-    Vai jūs teiktu, ka Džūlija Holmsa vīriešiem likās pievilcīga?

Ja arī šis jautājums Perrišu satrauca, viņš ātri nomaskēja satraukumu, pārliekdamies pār galdu un pasniegdamies pēc cigarešu kārbiņas.

-    Cigareti, inspektor? Nē?

Viņš pats vienu paņēma.

Tenets nemanīja viņa roku notrīsam, kad Perrišs to aizdedzināja.

-     Vīriešiem pievilcīga, Perrišs domīgi atkārtoja, it kā šī teikuma saturs viņam būtu kas jauns. Tiešām nezinu. Jā, es domāju, tā varētu būt. Viņa, protams, bija ļoti izskatīga meitene, bet, protams, tā kā viņa bija precējusies…

-Un jūs?

-    Precējies? Nē, kāpēc jūs to jautājat?

-Tāpat pavaicāju.

-     Nē, es… nūjā, es domāju, ka vēl neesmu atradis īsto meiteni. Un, protams, precēta sieva… Galu galā te meiteņu ir diezgan. Kāpēc riskēt un ielaisties, lai pēcāk dabūtu krāgā saniknotu vīru, ja nemaz nevajag…

-    Skaidrs. Tātad, cik jums zināms, te neviens nepievērsa misis Holmsai īpašu uzmanību?

-    Cik es zinu, tad nē.

-    Misters Džefersons un jūs esat te vienīgie vīrieši, es domāju?

Perrišs uzjautrināts iespurdzās.

-    Te jūs stūrējat nepareizā virzienā, inspektor. Nedomāju, ka vecais Džefs pamanītu pat Simonu Sinjorē, ja viņa kaila pastaigātos pa kabinetu.

Viņš atkal sadrūma.

>

-    Atvainojiet! Redziet, inspektor, ļoti žēl, bet es jums neko nevaru palīdzēt, man patiešām nav nekā, ko teikt. Džūlija Holmsa bija jauka, klusa, patīkama meitene. Viņa tika galā ar darbu, netrokšņoja, tikpat kā nekad netenkoja. Man žēl, ka ar viņu tā noticis, bet es tiešām neredzu, ko vēl varu jums pasacīt.

-     Labi, Tenets sakustējās. Bet ir vēl viens jautājums.

-Jā?

-    Vakarvakars. Vai varat man pateikt, kur jūs bijāt, teiksim, no pulksten septiņiem līdz pusdesmitiem?

Perriša uzacis nikni saraucās.

-    Paklausieties, inspektor, ko jūs īsti gribat?

-    Neko, itin neko. Bet jums jāsaprot, ka mums, izmeklējot šādu lietu, jāuzdod šis jautājums ikvienam, kam ir bijis kāds sakars ar misis Holmsu.

Perrišs izturējās nepārprotami skeptiski.

-     Tad, es domāju, nekas ļauns nenotiks, ja pateikšu. Biju mājās visu vakaru, jau no sešiem vakarā. Īstenībā es jutos piekusis vakar bija smaga diena. Tāpēc nolēmu palikt mājās un ātrāk likties gulēt.

-    Vai ir kāds, kas varētu to apstiprināt?

-     Šaubos. Mēs nedzīvojam tik cieši kopā, lai skatītos, ko dara citi.

-    Mēs?

-    Es domāju Medisonhauzā.

Vienīgajā lielajā, grezni iekārtotajā daudzdzīvokļu mājā šajā apkaimē.

-      Vai esat pārliecināts, ka ne ar vienu nctikāties, nerunājāt visu vakaru?

-      Nedomāju vis. Nē, tā vis nav. Mājās nākdams, satiku Morisonu. Viņš ir mājas uzraugs un dzīvo pagrabstāvā kopā ar sievu.

-    Un tas bija…?

-    Ap sešiem, kā jau teicu.

-     Labi. Lieliski. Tenets skaļi aizvēra piezīmju grāmatiņu. Labi, es vairs jūs nekavēšu, mister Perriš. Pateicos, ka bijāt tik pretimnākošs.

-    Nav par ko. Nav par ko. Pcrrišs pavadīja viņu līdz durvīm ar manāmu atvieglojuma sajūtu. Ja vien varam ko palīdzēt. Jebkurā laikā.

-     Vai jūs neiebildīsiet, ja aprunāšos ar jūsu administratori?

-     Hm… nē. Nebūt nē. Perrišs māja viņam, norādīdams uz priekštelpu. Dariet, ko vēlaties!

Tenetam ienākot, Morīna Votersa mitējās klabināt rakstāmmašīnu. Viņa bija raudājusi skropstu tuša bija izplūdusi. Viņš piesēda uz galda stūra un iedrošinoši uzsmaidīja meitenei no augšas uz leju.

-     Pastāstiet man par misis… par Džūliju, viņš sacīja.

-    Vai jūs varētu apsēsties uz krēsla? Jūs padarāt mani nervozu, tā karādamies man pāri. Viņa, kā taisnodamās, pasmējās.

-     Protams, Tenets paņēma krēslu, apsēdās un gaidīja.

-     Viņa bija ļoti jauka. Klusa… Ar viņu bija labi kopā strādāt.

-    Vai jūs ar viņu labi satikāt? Tenets prašņāja.

-Jā, ļoli labi. Mēs abas tas ir, Džoja un es.

Morina šķita svārstāmies.

-Bet…?

Viņa apveltīja inspektoru ar sānisku, satraukuma pilnu skatienu. Ak, es nezinu… tas liekas tik šausmīgi…

-    Kas gan?

-    Tas, ka viņa mirusi. Es negribētu teikt neko tādu, kas varētu radīt maldīgu iespaidu…

-    Paklausieties, mis Votersa, es redzu, ka jūs neesat tenku vācele, Tenets zīmīgi sacīja. Ja ir kaut kas tāds jebkas, kam pateicoties mēs varētu labāk izprast misis Holmsu…

Morina nopūtās.

-    Jā, protams.

Pēc tam viņa turpināja šaubīgi, rūpīgi izvēlēdamās vārdus.

-    Nav tā, ka mums būtu kaut kas pret Džūliju, nebūt nē. Es gribu sacīt: kā liekas, viņa to pat neapjauta… Redziet, viņa valdzināja vīriešus. Atlika tikai noskatīties… ja kāds vīrieškārtas klients ienāca kantori… Negribu, lai jūs nodomājat, ka biju greizsirdīga… nē, viņa sāpīgi noteica, nav tiesa. Es jutos greizsirdīga, bet tikai par to…

varu, kāda viņai bija, ne jau pret pašu Džūliju, ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Te jau kura katra meitene kļūtu greizsirdīga. Viņai nemaz nevajadzēja piepūlēties, redziet, viss notika it kā pats no sevis. Bet jums nevajag to pagriezt pret viņu, jo kā lai es paskaidroju tas viņai neko nenozīmēja. Viņa nemaz nebija ieinteresēta, patiešām. Taču tam nebija nekādas nozīmes vīriešu acīs, es domāju. Viņa aprāvās, mulsi uzlūkodama Tenetu. To ir grūti izskaidrot.

-     Jums ļoti labi iznāk. Turpiniet! Pastāstiet man kaut ko vairāk par to… varu, kāda viņai bija.

-     Tātad viņa bija ļoti klusa. Atturīga. Sapņaina. Ļoti pievilcīga, tik tiešām. Nebūt ne uzkrītoša, patiesi, drīzāk… rezervēta. Viņa bija spēcīga fiziski, cik es zinu, un tomēr radīja iespaidu, ka ir trausla, mazliet bezpalīdzīga, tā man likās. Kā rādās, vīrieši uzķērās uz šīs makšķeres metās atvērt viņas priekšā durvis, pacēla lietas, kuras viņa nometa… lēkāja viņai apkārt. Esmu sieviete un godīgi varu teikt, ka nezinu, kas īsti tas bija, bet nav šaubu, ka viņai tas piemita.

-     Ir kaut kas tāds, ko gribu jums pavaicāt, bet jums varbūt būs grūti atbildēt, Tenets sacīja. -

Lūdzu, papūlieties! Vai bija kāds te, kantorī, vai arī starp klientiem, kas pievērsa viņai īpašu uzmanību?

Morīnas acis uzliesmoja, kad viņa pavērās uz Perriša kabineta pusi, taču viņa papurināja galvu piespiesti papurināja galvu, it kā ar pūlēm atgainīdama kādu domu.

"Varbūt tas ir tāpēc, ka Perrišs piespiedis ausi pie atslēgas cauruma," Tenets nodomāja. "Man jādabū Morina laukā no kantora."

Viņš palūkojās pulkstenī un izlikās pārsteigts.

-    Baidos, ka man jau laiks iet, viņš sacīja. Vai jūs varētu pavadīt mani līdz autostāvvietai iedami mēs vēl parunātos? Tā es ietaupītu laiku.

-    Domāju gan. Viņa negribīgi sekoja Tenetam.

Ārā viņš teica:

-     Es nospriedu, ka jums varbūt būs ērtāk runāt šeit. Jūs īstenībā neatbildējāt uz manu jautājumu, vai ne? Vai jums ir zināms kāds, kas īpaši interesējās par Džūliju?

Kad meitene neatbildēja, Tenets viņu uzlūkoja. Viņas mute bija sakniebusies šaurā līnijā. Tenets viņu nesteidzināja, bet gaidīja, līdz abi

nonāca pie ieejas autostāvvietā. Tad viņš apstājās un pagriezās ar seju pret meiteni.

-     Paklausieties, mis Votersa, bušu pret jums atklāts. Domāju, ka saprotu, kas jūs nomoka. Jums ir kāda informācija, kura, jūsuprāt, man būtu jāzina, bet kaut kas, varbūt piesardzība, jūs attur. Vai man nav taisnība?

Viņš mēģināja atkal.

-    Sacīsim tā. Ja izrādītos, ka persona, par kuru jūs negribētu runāt, ir nogalinājusi Džūliju vai jūs arī tad vēl mēģinātu viņu aizsargāt?

Šis jautājums meiteni pārsteidza.

-    Nē, protams, nē!

-     Bet, ja viņš nav to izdarījis, kā gan jebkas, ko jūs teiktu, varētu viņam kaitēt?

Tenets varēja sacīt, ka ir trāpījis mērķi. Viņš vēl kādu bridi pagaidīja, pec tam klusām turpināja:

-    Tas ir misters Perrišs, vai ne?

Viņa svārstījās, pēc tam tikko manāmi pamāja, iekozdama lūpā.

-    Tad jums tiešām vajadzētu man pateikt.

Bet viņa vēl joprojām stāvēja klusēdama.

-    Vai viņš interesējās par Džūliju?

Morina atkal pamāja un beidzot likās izlēmusi.

-    Domāju, ka man nav iemesla jums to slēpt, īstenībā nekā vairāk nav ko sacīt. Fakts, ka tā tas bija. Viņš ļoti interesējās par Džūliju.

-     Vai jūs gribat teikt, ka viņš nerada atsaucību?

-    Nē. Nebūt nē, cik es par to varu pastāstīt. Protams, viņa bija precējusies, taču misters Perrišs spēj būt ļoti… uzstājīgs, ja vien vēlas tāds būt.

-    Viņam patīk sievietes, Tenets bilda.

-     Jā. Ak Dievs, tas izklausās briesmīgi, lai gan īstenībā tā nebija. Ar viņu ir ļoti jauki pavadīt laiku jā, es šad tad biju ar viņu izgājusi agrāk. Tāpat arī Džoja, ja jau par to ir runa. Taču tas nekad nebija nopietni, ne ar vienu no mums, un mēs abas to zinājām. Un vispār tas bija tik sen, pirms daudziem mēnešiem, kad Džūlija vēl nebija ieradusies. Un tad, jā, es jau jums teicu, viņai vienkārši piemita tā drausmīgā pievilcība, kas iedarbojās uz vīriešiem, un iedomājieties strādājot visu dienu ar viņu kopā… Tas nebija novēršams viņam vajadzēja Džūli jā ieķerties.

-    Bet viņa nebija atsaucīga, jūs sakāt?

-    Nē. Nebūt nē.

-    Kā tad viņa to uzņēma?

Morlna paraustīja plecus.

-     Viņa nelikās manām, kad viņš mēģināja flirtēt. Vienkārši ignorēja vai ari, ja nevarēja neievērot, novirzīja sarunu uz ko citu.

-    Un kā viņš tad jutās?

-     Tā viņš izlikās par to smejamies, bet īstenībā tas viņam nemaz nelikās smieklīgi. Viņš nav pieradis pie tādas izturēšanās. Parasti tas ir viņš, kas visu nosaka.

"Morīna droši vien visu mērīja ar Perriša mēru," Tenets domāja. Taču interesanti bija tas, ka viņas balsi varēja saklausīt rūgtumu.

-     Bet vai esat pārliecināta, ka viņu starpā nekā nebija?

-     Jā, es varētu apzvērēt. Un turklāt pēdējā laikā…

-Jā?

-    Es neesmu pārliecināta, vai ir jēga to teikt. Varbūt, ka man ir radies maldīgs iespaids.

-    Turpiniet, lūdzu!

-    Jā, pēdējā laikā man likās, ka Džūlijas prātus aizņēma kas cits. Kaut kas bija viņu apsēdis, es saku viņa visu laiku bija klusa, kā teicu, tikai pēdējo pāris nedēļu laikā uzvedās tā dīvaini, tā kā nemierīgi. Un neizskatījās labi bija tāda bāla, it kā nebūtu izgulējusies.

-     Bet vai jums nav nekādas nojausmas, kas viņu īsti nomocīja ja tā bija?

-    Nē, nekādas.

-     Tad vēl kaut kas. Vai šeit kāds zināja, ka misters Holmss otrdienās apmeklē vakarskolu?

-     Jā. Mēs visi zinājām. Viendien par to tika runāts pie kafijas galda.

-    Vai tur klāt bija arī misters Perrišs?

-Jā.

-    Pateicos.

Tenets domīgi uzmeta pēdējo skatienu Perriša auto un brauca projām. Interesanti, ka šis vīrietis izlikās Džūlijas jaukumus pat nepamanījis. Vainas sajūta vai vienkārši piesardzība? Katrā ziņā gudri tas nebija. Viņam taču vajadzēja apjēgt, ka pārējās kantora meitenes būs šos iekarošanas mēģinājumus pamanījušas.

Tātad tagad vajadzēja šo to pārbaudīt. Kādam nāksies doties uz Medisonhauzu, lai apvaicātos, vai kāds nav redzējis Perrišu vakarvakarā izejam no mājas. Ja Bentlijam būs izdevies dabūt rokā

Kernu, tad viņš, iespējams, noskaidros zaļā triumfa numuru. Ja nē, veicot tālākās nopratināšanas, varētu izdibināt, vai kāds nav to ievērojis. Tā noteikti nelikās sagadīšanās, ka tieši tāda mašīna piederēja Džūlijas bosam.

Braukdams Tenets prātoja par iespējamo Perriša vainu, pārmezdams sev to, ko bija sapratis ka justos visai iepriecināts, ja slepkava izrādītos Perrišs. Tik tiešām tāpēc, ka šis cilvēks viņam nepatika… "Mēdz taču uzskatīt, ka mums jābūt neietekmējamiem," viņš strostēja pats sevi. Nemaz nerunājot par atklātību, kuru viņš vienmēr aizstāvēja, runādams ar Lainhemu.

Tenetu gaidīja pēcnāves sekcijas akts, un pēc tam, kad bija norīkojis kādu uz Mcdisonhauzu, viņš ātri pārskrēja tam ar acīm, bet pēc tam lēnām pārlasīja vēl un vēlreiz. Džūlija bija nodurta, iedurot tieši sirdī, bet tā, ka nenācās viegli noteikt, vai nāve iestājusies uzreiz, vai meitene vēl dažas minūtes bijusi dzīva. Kādas šaubas šajā punktā varēja rasties? Tenets saspringti domāja. To viņi droši vien varētu pateikt? Taču šādas lietas Mellerds noteica metodiski. Tenets varētu atkal sākt runāt par šo jautājumu, kad nākamreiz satiks patologanatomu, bet šobrīd viņam atlika tikai ņemt par labu to, kas izdibināts. "Tātad," Tenets noskumis domāja, "Holmsu nekādā gadījumā nevar pilnīgi atbrīvot no aizdomām."

Tālāk ziņojumā bija teikts, ka ievainojuma virsma ir mazliet nelīdzena un cilvēks pats sev šādā leņķī iedurt nazi nevar. Uz viņas rokām bija arī nobrāzumi.

Tenets nolika ziņojumu atpakaļ uz galda, apsēdās krēslā un pārdomāja. Tātad tā nebija pašnāvība. Džūlija bija turējusi rokā nazi, taču nebija ar to nodūrusies. Nobrāzumi liecināja par to, ka notikusi cīņa. Vai tie bija radušies, kad viņa kādam uzbruka vai aizstāvējās?

Lai kā Tenets nopūlējās, viņš nevarēja iedomāties kluso Džūliju gaidām vīru ar gaļas griežamo dūci. Atklāti runājot, viņš nespēja iedomāties Holmsu klusītēm paņemam nazi līdzi uz vakarskolu ar nodomu mājās nākot, nogalināt sievu. Tomēr, ja viņš bija vainīgs, citādi tas nevarēja būt šajās piecpadsmit vai divdesmit sekundēs neko nevarēja paspēt. Tā vai citādi, uz naža bija Džūlijas pirkstu nospiedumi un ne tikai tas vien, jo, pārlasot nupat ienākušo ziņojumu, kas atradās pašā virspusē, atklājās, ka viņa turējusi nazi satvertu it kā duršanai, nevis maizes griešanai. Vai bija iespējams, ka Holmss būtu viņu nogalinājis, bet pēc tam, kad viņa jau bija mirusi, saņēmis viņas roku un iespiedis tajā nazi, turklāt vēl pareizā tvērienā, lai radītu iespaidu, ka viņa to satvērusi pati? Būs jāpaprasa doktoram Mellerdam. Taču te atkal bija jāatgriežas pie jautājuma vai pietiktu laika? Tenets, godīgi runājot, nespēja iedomāties, ka varētu pietikt. Šā vai tā, viņa sākotnējie iebildumi joprojām bija spēkā: viņš varēja iedomāties Holmsu noduram sievu, izdarām šādu noziegumu tikai aiz nesavaldības, negantas greizsirdības uzplūdā bet vai šādā veidā? Viņš neviļus papurināja galvu. Nē, jušana rādija, ka tas nekam nederēja.

Turklāt vēl palika neatbildēts jautājums, kāpēc Džūlija bija apģērbusies ielas drēbēs.

Nē, viņš varēja saderēt, ka noticis strīds. Protams, ne jau ar Holmsu, bet ar kādu citu. Viņš aizvēra acis, mēģinādams iedomāties šo ainu. Džūlija sagatavojusies ar kādu kaut kur iet vai arī no kaut kurienes pārnākusi ar viņu kopā. Tādējādi viņai mugurā ir brūnais tvlda mētelis ar nāras piespraudi pie atloka. Viņi strīdas. Varbūt gaisotne jau labu laiku ir nokaitēta, viņu attiecības nav labas. Visbeidzot saspringums beidzas ar vardarbību. Viņš draud, vina izbīstas. Abi atrodas virtuvē, viņa paķer gaļas griežamo dūci un izskrien priekšnamā. Viņš seko, mēģina atņemt nazi, un šajā cīņā viņa iet bojā. Viņa nokrīt. Viņš pārbīstas un bēg, tomēr sajēgdams paķert līdz viņas rokassomu, lai radītu iespaidu, ka slepkava bijis laupītājs. Cīņa droši vien bijusi īsa, slepkava darbojies cimdos; neraugoties uz uzcītīgo meklēšanu, nav atrasts nekas, uz kā balstoties varētu slepkavu atklāt.

Tenets apmierināti pamāja ar galvu. Jā, šī bija visticamākā notikumu rekonstrukcija. Vismaz tagad viņš jutās ticis tuvāk patiesībai. Protams, to pierādīt bija gluži cita lieta. Tenets atkal pievērsās savam galdam.

Nākamās stundas laikā sāka ienākt informācija. Vispirms ieradās Lainhems atskaitīties par savu vizīti Holmsa darbavietā. Holmss šorīt neesot ieradies darbā, un Lainhemam bijusi izdevība izvaicāt cilvēkus, viņiem nekautrējoties Holmsa klātbūtnē. Holmss, kā rādās, darbā esot ļoti populārs. Viņš labi strādājot, lietpratīgi darbojoties it visur, vienīgās kritiskās piezīmes bijušas par viņa pārmērīgo godkāri. "Augšupeju", kā viņi to nosauca, Lainhems sacīja. Es pats personīgi domāju, ka šādas piezīmes izraisa skaudība. Cik izdibināju, divdesmit piecu gadu vecumā Holmss ir viens no jaunākajiem administrācijas darbiniekiem. Nebija nekādu baumu par flirtu ar citu sievieti, visi vienprātīgi apliecināja, ka viņš pārāk pieķēries savai sievai, lai kaut ko tādu atļautos.

Nākamajā reizē pa telefonu paziņoja, ka Džūlijas rokassoma atrasta Dizraeli terases pēdējās mājas atkritumu konteinerā. Atkritumus šajā apkaimē mēdza savākt trešdienās, taču atkritumu savācējs topašrīt bija dzirdējis par Džūlijas nāvi pa radio, nopratis sava atraduma svarīgumu un aiznesis to uz policiju.

Tenets bija uzsūtījis somu augšā un licis pārbaudīt tās saturu; Džūlijas naudasmaks bija tukšs. Holmss liecināja, ka tajā vajadzējis atrasties vismaz piecām mārciņām atlikumam no piektdien saņemtās saimniecības naudas. Tātad slepkava bija pietiekami gudrs, lai novirzītu aizdomas uz laupītāju. Tenets joprojām neticēja, ka Džūliju nogalinājis zaglis, pieredze lika viņam domāt ko citu. Un tomēr nevarēja pilnīgi atmest arī šādu iespēju.

Nākamo ziņojumu sniedza vīrs, kas tika sūtīts pārbaudīt Perriša sacīto. Nebija itin nekā tāda, kas apliecinātu vai apgāztu Perriša apgalvojumu, ka viņš vakarvakaru pavadījis savā dzīvoklī. Mājas uzraugs apliecināja, ka redzējis Perrišu ap sešiem pārnākam, bet viņi ar sievu drīz pēc tam esot devušies projām apciemot savu precēto meitu, un vairāk neviens Perrišu tovakar neesot redzējis. Viņa kaimiņi izturējās pretimnākoši, taču nespēja neko palīdzēt.

-    Turpiniet apklaušināt, Tenets sacīja.

Tenets ar Lainhemu vēl joprojām apspriedās

par Perrišu, kad atkal iezvanījās telefons. Lainliems redzēja Teneta acīs uzzibsnījam interesi, kamēr viņš klausījās. Tenets kaut ko pierakstīja un nolika klausuli, atviegloti nopūzdamies.

-     Bentlijs, viņš sacīja. Beidzot kaut kas apstiprinājies. Kerns atcerējies zaļā triumfa burtus GKP kādu personisku asociāciju dēļ. Tie sakrīt ar Perriša triumfa burtiem. Protams, ar to identifikācijai nepietiek, bet es domāju, ka mēs varētu pamēģināt nedaudz pablefot.

Viņš ielūkojās pulkstenī.

-     Droši vien viņš pašlaik ēd lenču. Mēs bārā apēdīsim pa sviestmaizītei, bet pēc tam iesim palūkot, ko varam no vina izdabūt.

>

4

Bija skaidrs, ka Perrišs nav īpaši iepriecināts, Tenetu tik drīz atkal redzot.

-    Es jau gatavojos braukt projām, lai parādītu klientam pārdodamo īpašumu. Tas ir ievērojams pirkums, tāpēc es ceru, ka mūsu saruna neturpināsies ilgi.

-    Es arī tā ceru, ser, Tenets uzjautrināts sacīja. Tikai pāris noskaidrojamu sīkumu.

Perrišs nelūdza viņus apsēsties un arī pats palika stāvam, it kā likdams saprast, ka sarunai jābūt īsai.

-    Vai mēs varētu apsēsties? Tenets pavaicāja.

-     Laipni lūdzu, nelaipni sacīja Perrišs un rezignēti atsēdās savā krēslā pie rakstāmgalda.

-    Tagad parunāsim par vakarvakaru, iesāka Tenets, izlikdamies pētām savas piezīmes, jūs teicāt, ka bijāt mājās visu vakaru?

-Es biju mājās visu vakaru.

-     Un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka nav neviena, kas varētu to apliecināt? Lūdzu, sacīja Tenets, paceldams roku, kad Perrišs atvēra muti droši vien, lai protestētu, esiet tik laipns un labi padomājiet! Tas tiešām ir ļoti svarīgi.

-    Nē, viņš sacīja, nav neviena. Taču kur lai tādi rastos? Es dzīvoju viens, kā jau jums teicu, un tad, kad neuzņemu viesus, reti kāds var apliecināt, ka esmu mājās.

-    Vai neviens draugs nepiezvanīja pa telefonu?

Perrišs atkal padomāja. Un pakratīja galvu.

Tenets nopūtās.

-    Kur jūs turat savu auto, mister Perriš?

-    Slēgtā garāžā aiz mājas. Tur iedzīvotājiem ir garāžu komplekss.

Perrišs mazliet saslējās krēslā.

-    Paklausieties, inspektor, ko tas viss nozīmē?

-    Vai vakarvakarā jūsu auto bija garāžā?

-    Protams.

-     Tad varbūt jūs varēsiet izskaidrot, klusi sacīja Tenets, kā tas nāk, ka divi liecinieki neatkarīgi viens no otra nozvērējās redzējuši jūsu auto vakarvakarā stāvam pie Pernelroudas veikaliem?

Perrišs dažas minūtes lūkojās viņos pilnīgi bez kādas izteiksmes sejā, pēc tam, kā padodamies, pacēla rokas un, bēdīgi smaidīdams, sacīja:

-     Labi, inspektor, kā mēdz sacīt, esmu pieķerts. Atzīstos. Jā, vakarvakarā biju izbraucis, mans auto bija novietots Pernelroudā. Un, ja gribat zināt, kāpēc es to neteicu agrāk, tad pateikšu te iejaukta lēdija. Viņa ir precējusies, un es negribēju iesaistīt viņu šajā lietā.

-     Cik atminos, jūs teicāties nepinamies ar precētām sievietēm, ser?

-     Reizēm liktenis darbojas pret manu gribu. Nelaimīgā kārtā tā gadās, un, protams, tādā gadījumā nākas būt smalkjūtīgam.

-     Bet kāpēc jūs to man nepateicāt šorīt no rīta? Kāpēc pūlējāties melot?

Perrišs paraustīja plecus.

-    Jādomā, ka tad, ja kādam gadās ielaisties ar precētu sievieti, viņš cenšas par to klusēt, pat tik neparastos apstākļos. Arī es mēģināju šo lietu slēpt. Zināju, ka tad, ja es jums pateikšu patiesību, jūs mēģināsiet to pārbaudīt, uzmeklējot viņu.

-            Tātad jūsu meliem nav nekāda sakara ar to, ka jūsu auto atradās tikai dažu minūšu gājiena attālumā no misis Holmsas mājas?

Perrišs vienā rāvienā saslējās.

-     Tikai dažu minūšu gājiena attālumā no… Mans Dievs, man par to nebija ne jausmas.

-    Vai jūs tiešām nezinājāt, ka viņa dzīvo gluži blakus Pernelroudai?

-     Protams, nezināju, sasodīta būšana! Ja būtu zinājis, tad jums tūlīt pateiktu, kur biju vakarvakarā, nevis dotu iemeslu turēt mani aizdomās!

-    Tātad jums nav iebildumu, ja šādos apstākļos mēs vēlētos zināt šīs… lēdijas vārdu un adresi?

-     Nekādā gadījumā. Tā ir Fillisa Pendža. Palmerstounroudā 14. Viņa apliecinās visu, ko es jums sacīju.

-    Un jūs ieradāties pie viņas…

-     Ne jau pie viņas, inspektor. Manā dzīvoklī. Tagad varam runāt visu, kā ir. Esmu noīrējis dzīvokli virs viena no Pernelroudas veikaliem. Tas man ir jau gadiem. Ļoti mazs, bet visnotaļ noderīgs.

-    Noderīgs?

-    Es tur satiekos ar savām simpātijām.

-    Kāpēc jums vajadzīgs vēl otrs dzīvoklis, ja jums viens labs dzīvoklis jau ir? Jūs taču neesat precējies.

Perrišs paraustīja plecus.

-     Sacīsim, ka tā man šķiet vienkāršāk, ja viņas nezin, kur dzīvoju, lai neieķēpātos pārāk dziļi. Tas ir īpaši svarīgi, ja gadās darīšana ar greizsirdīgu vīru.

-     Saprotu, Tenetam grūti nācās apslēpt pretīgumu. Taču viņš neatradās šeit, lai kādu nosodītu. Kur tad īsti tas dzīvoklis atrodas?

-     Virs pēdējā Pernelroudas veikala pašā rindas galā.

"Tieši pretī tik parocīgajai taciņai, kas ved uz Gledstounroudu," Tenets uzbudināti domāja. Tomēr viņa seja neko neizteica. Cikos tad jūs tur ieradāties?

-    Apmēram desmit pāri septiņiem.

-    Un misis Pendža?

-    Dažas minūtes vēlāk.

-     Pernelrouda un Palmerstounrouda atrodas tieši blakām. Vai tas misis Pendžai nebija… mazliet sarežģīti dzīvot tik tuvu jūsu tikšanās vietai?

-    Nebūt nē, inspektor. īstenībā gluži otrādi. Ļoti parocīgi. Fillisa dzīvo Palmerstounroudas priekšpēdējā mājā. Pēdējā dzīvo veca lēdija, kura ir kurla un gandrīz vai akla. Fillisai atliek tikai izlavīties no mājas un paieties uz priekšu pa taciņu līdz tās mājas ieejai, kur atrodas mans dzīvoklītis.

Tātad Perrišs taciņu zināja. Vai viņš to pieminētu, ja būtu vainīgs? Iespējams, ja izrādītos pietiekami gudrs.

-    Kad jūs parasti tikāties?

-     Vienmēr otrdienas vakarā. Fillisas vīrs otrdienās dodas mētāt šautriņas.

-    Un cik ilgi jūs jau esat pazīstami?

Perrišs padomāja.

-     Apmēram trīs mēnešus. Vienvakar, nākot ārā no tā dzīvokļa, uzdūros viņai. Nācu viens pats biju palicis iepakaļ, lai tur mazliet sakārtotu. Reizumis es tā daru.

-    Tas ir pirms nākamās tikšanās?

-     Tā ir, Inspektor. Kad tas notika, iepriekšējais sakars jau juka ārā, un ar to Fillisu viss sagadījās ļoti piemērotā brīdī.

Perrišs bija atgāzies krēslā, aizbāzis īkšķus aiz vestes atlokiem, viņa sejā rotājās smaids, kuru apstaroja atmiņas. Bija skaidri redzams, ka viņš pats sev patika šādā Lielā Mīlnieka lomā.

-     Vai kāda no šejienes meitenēm par to dzīvokli zina?

Perriša smaids nozuda.

-    Augstais Dievs, nē. Tiku ar viņām abām izgājis, taču tikai gadījuma pēc. Man pietiek prāta nejaukt mīlestības lietas ar darba lietām.

-     Un jūs sakāt jums nebija ne jausmas, ka Džūlija Holmsa dzīvoja tajā pašā apkaimē, kur atradās jūsu dzīvoklis?

-     Nē. Ne mazākās jausmas. Kāpēc lai būtu? Es domāju, adreses ir kartotēkā, bet nevaru jums pateikt, kur katra no viņām dzīvo.

-     Šorīt, kad pa radio stāstīja par Džūlijas Holmsas noslepkavošanu, tika minēts arī Gledstounroudas nosaukums.

-    Vai tā bija? Es neievēroju. Mani šis paziņojums pārāk satrieca, lai es vēl ievērotu detaļas.

-     Cik ilgi jūs kopā ar misis Pendžu palikāt dzīvoklī?

-     Apmēram līdz pusdesmitiem. Vismaz viņa izgāja pusdesmitos, bet es vēl paliku, lai visu savestu kārtībā. Mēs vienmēr ejam ārā atsevišķi, jo viņa dzīvo tik tuvu. Nedomāju, ka mūs kāds jebkad būtu redzējis kopā.

-    Skaidrs.

Viss tiešām bija skaidrs, pat pārāk. Ja Perriša

mīlniece visu apliecinās, Perrišs būs baltāks par baltu. Tomēr Tencta balss bija un palika laipna, kad viņš noteica:

-     Labi, es domāju, ka tas šobrīd varētu būt viss, mister Perriš.

Viņš un Lainhems piecēlās.

-    Es gan būtu vēlējies, lai jūs man to visu būtu pastāstījis šorīt no rīta, līdz ar to mums būtu aiztaupījies daudz vairāk pūļu un laika.

-     Man vajadzēja to saprast, Perrišs izskatījās pēc īsta nožēlnieka. Es atvainojos, inspektor, man tiešām vajadzēja. Hm… Vai jūs būsiet smalkjūtīgi, izvaicājot Fillisu? Viņš norūpējies pavaicāja, pavadot viņus līdz durvīm. — Viņas vīrs… es negribētu, lai viņš…

-    Uzzinātu, ka sieva ir viņam neuzticīga? Nē, to es ļoti labi saprotu, mister Perriš. Lai gan Tenets negribīgi deva šādus solījumus. Tas viņam sagādās nelielu satraukumu, Tenets sapīcis noteica, kad viņi devās uz autostāvvietu, raizējoties, vai mēs negrasāmies darīt visu zināmu atklātībā. Kā rādās, viņš uztraucās ne jau tāpēc, lai pasargātu sievieti, bet tāpēc, ka manī ja cilpu savelkamies pašam kaklā?

-    Inspektori

Tenets pagriezās.

Viņiem skriešus tuvojās sarkanmataina kabatas formāta Venēra kas bija visai pārdroši tik apspīlētos svārkos, ar tik augstiem papēžiem, kā Tenets nodomāja. Viņam izrādījās taisnība. Gandri/, jau panākusi abus, viņa paklupa, un Lainhems viņu satvēra, saturēdams tik ilgi, līdz viņa atguva līdzsvaru. Lainhems Tenets uzjautrināts pasmaidīja nez kāpēc bija nosarcis līdz ausīm. Viņš pievērsās meitenei.

-    Cik noprotu, jūs esat mis Klārka?

-     Jā, tiesa. Tiešām misis Klārka. Viņa bija gluži aizelsusies. Kā jūs to zināt?

-     Šorīt misters Perrišs man pateica, kāda jūs izskatāties.

-    Tā? Tagad bija Džojas Klārkas kārta nosarkt. Tomēr viņa ātri saņēmās.

-     Esmu mistera Džefersona sekretāre un biju viņa kabinetā, kad jūs ieradāties. Morīna man sacīja, ka jūs esot ienākuši, bet es jūs nesatiku. Un tad es nodomāju, ka labāk pati atnākšu pie jums.

-    Vai jūs man gribējāt kaut ko pateikt?

-     Jā. Viņa mulsi uzlūkoja Lainhemu, kas saprata mājienu.

-    Es iešu uz auto, ser…

Viņa pagaidīja, kamēr seržants bija pagājis dažus jardus uz priekšu, un sacīja:

-     Par Džūliju, inspektor. Ceai, ka nerunāju lieku, bet, redziet, Morīna pastāstīja man, ko jūs viņai šorīt jautājāt, un, kad viņa teicās jums stāstījusi, ka Džūlija pēdējā laikā jutās satraukta, es pēkšņi sapratu, ka varbūt zinu, kāpēc. Viņa aprāvās.

-    Jā? Turpiniet!

-    Jā, es neteicu to Morīnai, jo pati nelepojos, tās nav tādas lietas, par kurām labprāt runā, bet nūjā, Dereks — tas ir mans laulātais mēs pēdējā laikā nesaprotamies un beigu beigās nolēmām griezties Laulības konsultācijā. Viņa lūkojās lejup, uz zemi, vilkdama puslokus ar elegantās kurpes purngalu, tad viņa pacēla acis, it kā izvērtēdama Teneta reakciju. Šķietami nomierinājusies, viņa turpināja: Jā, tātad īsumā tovakar, kad mums bija tur jāierodas, mēs redzējām no turienes iznākam pāri. Džūliju un viņas vīru.

-    Vai jūs jau bijāt viņas vīru agrāk redzējusi?

-    Jā, vienreiz.

-    Un esat pilnīgi pārliecināta, ka tie bija viņi?

Džojas skaistie varakrāsas mati pajuka vien,

kad viņa sparīgi pamāja.

-Ak, jā, pilnīgi pārliecināta.

-    Labi, es jums pateicos, misis Klārka.

-    Pat nezinu, vai man vajadzēja jums to sacīt…

-     Katrs sīkums, ko uzzinām, var mums palīdzēt, Tenets sacīja, iedrošinādams viņu, jo tā vajadzēja.

-     Vēlreiz paldies! Un ja jums ienāktu prātā vēl kaut kas…

Automašīnā viņš atsāka pārtraukto sarunu ar Lainhemu.

-    Tad jau ar Holmsu un viņa sievu kaut kas nebija kārtībā, Lainhems sacīja.

-   Tā izskatās. Es nezinu, vai tam ir kāds sakars ar notikušo slepkavību, visi argumenti, kas runā pretī hipotēzei par Holmsa vainu, joprojām ir. spēkā. Taču domāju, ka man tik un tā vēl vajadzēs doties pie viņa, lai parunātos. Jūs varat mani turp aizvest un doties apmeklēt Pcrriša sirdsdāmu. Atbrauksiet man pakaļ, kad būsiet galā.

-     Vai jums šķiet, ka Perrišs tagad ir brīvs no aizdomām?

Tenets paraustīja plecus.

-     Grūti pateikt. Ja viņš runā patiesību, tad varētu būt. Uzmanīgi nopratiniet to dāmu! Pārliecinieties, vai viņai nav kaut kas aiz ādas! Tenctu pēkšņi pārņēma šaubas. Doties un nopratināt dāmu pašam? Viņš taču nevarēja atsaukt jau pateikto rīkojumu. Tas būtu tā kā par daudz. Kaut kas bija jāuztic arī citiem, un Lainhems bija lietpratīgs palīgs. Viņš noteikti manīs, ja dāma nerunās patiesību.

Tenctam nācās klauvēt otrreiz un pēc tam vēl trešo reizi, līdz viņš beidzot izdzirda šļūcošus soļus priekšnamā, un Holmss atvēra durvis. Vīrs bija nelāgā izskatā. Viņš nebija noskuvies, loki zem acīm izskatījās pēc zilumiem, viņam mugurā bija tās pašas drēbes, kas iepriekšējā vakarā. "Varbūt viņš tās nemaz nebija novilcis," Tenets iedomājās; viņš saoda sasmakuma, sviedru un nemazgātas miesas smārdu, kad Holmss, atkāpies un neko neteicis, pamāja, aicinādams ienākt.

Holmss veda viņu cauri priekšnamam, uzmanīgi apiedams apkārt krīta atzīmēm uz grīdas, un bezmaz apgāza lielu, plakanu saini, kas bija atsliets pret sienu. Viņš piegāja un atslēja to vietā, pēc tam veda Tenetu uz lielo istabu, kur piedūmotais gaiss un cigarešgaliem piebāztie pelnutrauki skaidri rādīja, kā viņš pavadījis dienu. Viņš drīzāk sabruka, nekā apsēdās vienā no lielajiem zviļņiem, viņa ķermeņa līnijas gluži automātiski attēloja bezcerību nodurtā galva, klēpī bezspēcīgi noslīgušās rokas, ieplestās kājas. Tenets nodomāja, ka viņš izskatās salauzts un iznīcināts.

Tenets tūlīt ķērās pie lietas.

-    Cik zinu, jūs ar savu sievu bijāt konsultēties Laulības konsultācijā, viņš sacīja.

Holmss nepatikā papurināja galvu un sniedzās pēc kārtējās cigaretes.

-     Mans Dievs, viņš teica, kā jums patīk uzvandīt netīrumus, vai ne? Pēc tam, kad Tenets neko neatbildēja, viņš pavaicāja: Un kas tad ir?

Tenets nopūtās.

-      Paklausieties, mister Holms, lādos apstākļos kā šie mūsu pienākums ir noskaidrot itin visu es teicu itin visu par šajā notikumā iesaistītajiem cilvēkiem. Gluži pretēji mums netīk šī rakņāšanās, kā jūs to saucat, ticiet vai neticiet, bet tas ir jādara. Un, kamēr atradīsim to, kurš nogalināja jūsu sievu, mēs esam spiesti vākt ikvienu informācijas drumslu, kas vien gadīsies ceļā.

īsais kareivīguma uzplaiksnījums Holmsa acīs jau bija apdzisis. Viņa galva atslīga pret krēsla atzveltni.

-    Ak, velna būšana, viņš noteica.

-     Kāda gan tam tagad vairs nozīme? Jautājiet vien, ja jau tā vajag!

-    Es gribētu, lai jūs pats man pastāstāt.

Holmss paraustīja plecus.

-    Nekā daudz nav, ko stāstīt.

Viņš saslējās un aizdedzināja jaunu cigareti no tās, kuru jau smēķēja.

-     Jā, mēs ar Džūliju bijām pēc padoma un šovakar būtu gājuši atkal, tā bija mnāts. Tā speciāliste ir ļoti laipna, ļoti saprotoša. Sajūta ir tāda, ka ar viņu iespējams runāt un ka viņa nesāks lasīt morāli.

-    Kā viņu sauc?

-    Misis Torpa.

-    Turpiniet!

Holmss sarauca pieri un domīgi nopētīja savu cigareti.

-     Jā, mēs tur bijām apmēram reizes piecas, abi kopā atzīstu. Viņš aprāvās.

Tenets iekšēji nopūtās. Izskatījās tā, ka viņam nāksies informāciju no Holmsa izvilkt mazpamazām, ar vilkšanu.

-    Vai jūs visas reizes gājāt turp kopā? Holmss uzmeta Tenetam ātru, piesardzīgu

skatienu, it kā mēģinādams izdibināt, cik daudz viņš zina.

-     Mēs četras reizes bijām tur kopā, bet vienreiz Džūlija bija viena pati priekšpēdējā reizē.

-    Kāpēc gan?

-    Kas kāpēc?

-    Kāpēc šajā reizē viņa gāja viena? . Holtnsa lūpas sakniebās.

-    Viņa tā gribēja.

-    Bez kāda īpaša iemesla?

-    Cik zinu, tad jā.

Taču viņš meloja, Tenets jutās par to pārliecināts.

-    Vai tas bija sarunāts iepriekš?

-    Kas?

-     Ka viņa varētu iet viena, Tenets pacietīgi sacīja.

-    Nē, viņa pēkšņi tā izlēma.

-    Kad?

-    Dienu pirms tam, kad mums bija tur jāierodas.

-    Un cik bieži jūs turp gājāt?

-    Reizi nedēļā.

-    Vienmēr trešdienās?

-Jā.

-     Tātad tā diena, kad viņa pēkšņi nolēma iet turp viena pati, bija otrdiena aizpagājušās nedēļas otrdiena, precīzāk sakot.

Holmss padomāja.

-    Jā, domāju, ka tā bija.

-    Un jums tiešām nav ne jausmas, kāpēc viņa gribēja iet viena?

-    Es jau jums teicu, ka nē.

Tenets izmēģināja citu taktiku.

-     Jūs tātad sākāt turp iet drīz pēc tam, kad pārcēlāties uz dzīvi šeit.

Holmss savilka skābu ģīmi.

-     Tā tas ir. Es cerēju… Ak, cik tas bija stulbi, tagad es to saprotu iedomāties, ka pārvākšanās nāks par labu. Vietām taču nav nekādas nozīmes, vai ne cilvēki taču nemainās? Vismaz es tad to nesapratu, bet, kad redzēju, ka nekas neuzlabojas, pierunāju Džūliju kopā ar mani doties uz Laulības konsultāciju. Vispirms viņa šo domu nepieņēma, bet pēc tam, kad mēs vienreiz bijām, viņai iepatikās misis Torpa, un es sāku cerēt, ka mēs varētu tikt ar visu galā.

"Nabaga lūdzējs," domāja Tenets, lūkodamies viņā. Aizdomās turamais vai nē, bet šis cilvēks cieta un droši vien cietīs vēl ilgu laiku, raugoties patiesībai acīs. Viņam itin nemaz negribējās uzdot nākamo jautājumu.

-     Kas tad īsti ar jums nebija kārtībā? viņš vaicāja.

Holmss papurināja galvu.

-     Atvainojiet, tas neiet cauri. Es nerunāju ar citiem par savu privāto dzīvi. Jau tas bija mokoši doties uz Laulības konsultāciju, sākumam pietika, nē, paldies. Man nav daļas, ko jūs domājat. Un es vis nedomāju, ka tam būtu liela nozīme.

-     Vai jums nebūs iebildumu, ja došos aprunāties ar misis Torpu?

Holmss šaubījās.

-     Domāju, ka nē. Pat ja es iebilstu, jūs droši vien tik un tā ietu un apgrūtinātu misis Torpu. Viņi negrib runāt par klientu darīšanām bez pašu klientu atļaujas. Viņa bija pret mums tik laba…

"Misis Torpa droši vien ir īpaša," Tenets domāja, "ja jau šādā brīdī Holmss spēj piemirst pats savas jušanas un rūpēties par viņu."

-            Paklausieties, mister Holms, es negribētu iejaukties, bet esmu pārliecināts, ka jums nav labi tagad būt vienam. Vai nav neviena, pie kā jūs varētu aiziet vai kas varētu atnākt un palikt pie jums?

-        Es ievēroju, ka jūs man liekat saprast, lai kādu bridi neatstāju māju, Holmss rūgti sacīja.

Nav jau arī, pie kā iet. Džūlijas māte ir mirusi, bet ar saviem vecākiem es nekad neesmu sapraties, tādējādi šī nebūt nav īstā reize jozt uz māju pie māmiņas.

-  Ak, nezinu vis. Varbūt šī ir vislabākā iespēja, Tenets sacīja. Vecāki allaž izrādās noderīgi tādā

brīdī kā šis. Esmu redzējis šādas lietas notiekam.

-        Ne jau nu mani vecāki ticiet man, Holmss sacīja.

Tenets piecēlās.

-        Kā būtu, ja jūs uz dažām dienām apmestos viesnīcā? Taču, to teikdams, viņš apjauta, ka runā velti. Būdams Holmsa vietā, viņš gribētu nolīst kaktā un aplaizīt brūces līdz brīdim, kad atkal justos gatavs stāties pretī pārējai pasaulei.

Holmss stūrgalvīgi pakratīja galvu.

-    Man tepat ir labi.

Tenets vēl kādu mirkli svārstījās. Bet ko gan viņš varēja darīt?

-    Es pats atradīšu izeju, viņš noteica.

Lainhcms jau gaidīja viņu mašīnā.

-    Nekas nesanāca, Lainhems sacīja. Viņa jau bija prom, darbā. Kaimiņš teica, ka viņa nepārnākšot agrāk par pussešiem. Kā rādās, viņa strādā no rīta pirmdienās un piektdienās, visu dienu otrdienās, trešdienās un ceturtdienās. Es došos atpakaļ vēlāk.

-    Ap cikicm pārnāk viņas vīrs?

-     Ceturksni pēc sešiem punklīgi, kā teica kaimiņš.

-    Mēģiniet tikt galā tā, lai tiekat prom pirms viņa ierašanās!

Tenets jutās nomākts pēc sarunas ar Holmsu.

-    Holmsu nevajadzētu lieki traucēt.

-    Kurp tagad, ser?

-    Atpakaļ uz darbu, es domāju. Mēģināšu likt skaidrībā par Holmsu Laulības konsultācijas apmeklējumiem.

Tas gan izrādījās neiespējami, jo Laulības konsultācijā, uzgriežot numuru, kuru izdevās atrast telefongrāmatā, atsaucās tikai automātiskais atbildētājs, un Tenelam nācās apmierināties ar to, ka viņš atstāja paziņojumu.

-    Necik mundrs jūs vis neizskatāties.

Tas bija Mellerds, kas pētīja Tenctu caur savām bifokālajām brillēm.

-     Vai mugura jūs vēl joprojām nomoka? viņš skarbi noprasīja.

-     Ak, sveiki, Tom! Sēdieties! Nē, pārsteigts sacīja Tenets, īstenībā ne. Šodien es pirmo dienu nemaz to neatcerējos visu laiku biju to aizmirsis.

-    Tad kāpēc jums ir tik garš ģīmis? Vai jums nepatīk mans lieliskais ziņojums?

-    Jums tas var likties lielisks, bet man gan tas lielisks nelikās.

-     Ko tad jūs gaidījāt? Dzelžainu liecību par to, kurš viņu nogalinājis?

-    Noteikti.

Abi vīri uzsmaidīja viens otram.

-    Nē, bet nopietni, Tenets sacīja, tas neko nespēja palīdzēt. Ja nu vienīgi tajā ziņā, ka noskaidro pati viņa nav nogalinājusies.

-     Pareizi. Tas ir fiziski neiespējami pagriežot nazi tādā leņķī.

-     Un tas tiešām bija nazis, ar kuru viņa nogalināta?

-    Jūs domājat ar to varēja aizstāt īsto slepkavības ieroci? Nē, par to nevar būt ne runas. Ja tā būtu, tad tas parādītos manā ziņojumā. Tas tiešām bija īstais nazis.

-    Bet brūces virsma bija nelīdzena. Pēc cīņas, vai tā jūs domājat?

Mellerds pamāja.

-    Nobrāzumi uz roku dilbiem liecina to pašu.

-     Vai tie nevarēja rasties, slepkavam spiežot viņas rokas pie naža roktura, lai viss izskatītos pēc pašnāvības?

-Nē.

-    Velna būšana, Tenets noteica, pāri istabai iedams pie loga, tik maz liecību. Zem nagiem, piemēram, it nekā.

Viņa balsī, izrunājot šo teikumu, izskanēja tāds kā jautājums, un Mellerds pikti pacēla acis.

-    Ja būtu, tad tas parādītos manā ziņojumā, viņš sabozies bilda.

-    Protams, Tom, Tenets steidza viņu nomierināt. Es zinu, ka jūs nekad neesat paviršs.

-     Varbūt viņam rokā bija cimdi, Mellerds sacīja, un cīņa norisa ļoti ātri. Tā meitene nebija smagsvara, viņu uzveikt nenācās grūti.

-     Un tad vēl tas jautājums, vai viņa nomira acumirklī, Tenets piebilda.

-     Jā, nelaimīgā kārtā mēs to nevaram precīzi pateikt. Tikai ievērojiet ilgi viņa nebija pie dzīvības, tikai dažas minūtes, ne vairāk.

"Ar to pietiek, lai Holmsu atmestu," Tenets nodomāja.

-     Bet kāpēc tādas šaubas? viņš vaicāja. Es domāju, ka vienmēr pēc sekcijas to ir bijis iespējams noteikt.

-      Nebūt nē. Kā upuris miris jā, to gan, bet ne to, cik ilgi tas turpinājies. Ļaujiet man paskaidrot! Šajā gadījumā nazis pārdūra perikardu

nespeciālisti to sauc par sirds somiņu. Ja šāds dūriens skar pietiekami lielu laukumu, tad nāve ir acumirklīga. Ja ļoti mazu, tad sākumā var būt tikai neliela asiņošana. Taču ikviens sirdspuksts rada spiedienu un palielina ievainojumu, līdz beidzot perikards plīst, sākas liela asiņošana un iestājas nāve. Svarīgi ir tas, ka šādā gadījumā perikards pārplīst un sekcijā nav iespējams pateikt, vai ievainojums bija pietiekami liels, lai radītu letālu iznākumu vienā acumirklī, vai arī tāds plīsums radies pēc dažām minūtēm.

-      Saprotu. Tenets kādu brīdi domāja, aplūkodams šīs informācijas sniegtās iespējas.

-     Dažām minūtēm, jūs sakāt. Vai šis laiks var būt dažāds?

-     Ak, jā. Atkaribā no sākotnējā plīsuma lieluma, kā arī no tā, ko upuris tobrīd dara. Ja upuris nokrīt, sirds nestrādā tik spēcīgi kā tad, ja tas stāvētu kājās vai kaut ko enerģiski darītu.

-    Teiksim, cīnītos?

-     Jā, cīnītos. Tā ka, kā jau jūs minējāt, šajā gadījumā nāve tiktu paātrināta.

-Tātad ir iespējams, ka to izdarījis viņas vīrs?

-      Patiesību sakot, es par to šaubos, ņemot vērā vairākus citus faktorus, no kuriem neviens to es atklāti atzīstu nav no manas sfēras, un es domāju, ka jums neizdosies lietu dabūt līdz tiesai, ja neiegūsiet kādus izšķirošus pierādījumus. Pamatojoties uz medicīnisko slēdzienu, labs advokāts nojums iztaisīs kotleti.

-    Droši, Tenets drūmi noteica.

-     Ak, jā, man tagad laiks iet. Sapurinieties, Luk! Šobrīd jūs izskatāties tā, it kā jums būtu pavēlēts doties demonstrācijā pa Haistrītu ar plakātu "Šonakt būs pasaules gals".

Tenets kaunīgi pasmaidīja, pēc tam sacīja:

-    Paldies par padomu.

Un pamanīja Mellcrdu izejam pa durvīm.

Atgriezies pie galda, viņš ātri izskatīja ziņojumus, kurus pirmīt bija pabīdījis sānis, kad zvanīja uz Laulības konsultāciju. Abām lieciniecēm, kuras bija redzējušas garo, tumšmataino vīrieti ejam Gledstounroudas virzienā, neatradās nekā, ko piebilst pie sacītā. Abas teica, ka varējušas laika ziņā par piecām minūtēm kļūdīties.

Bentlijam nebija izdevies sadabūt precīzu Horoka ceļojumgrafiku ne no viņa sievas, ne no darba vielas; pirmā to nezināja, bet firmā sacīja, ka viņi tādas detaļas atstājot pilnīgi sava pārstāvja ziņā. Lielākais, ko viņi varot izdarīt, iedot to pilsētu sarakstu, kuras I lorokam nāktos brauciena laikā apmeklēt.

97

Noliegumi, noliegumi, noliegumi. Nebija neka konstruktīva, nekā pasākama. Tenets ielūkojas pulkstenī. Seši un piecpadsmit. Drīz būs klāt Lainhema atskaite par Perriša mīļākās apmeklējumu. Bet bez tās… "Pie velna," Tenets nodomāja. Ko līdzēja dauzīties apkārt, darbinot smadzenes tukšgaitā? Ja viņš būs vajadzīgs, visi zi-* nāja, kur viņu atrast. Viņš tikai sagaidīs Lainhema zvanu, pēc tam dosies mājās. No pieredzes viņš zināja, ka tā, iespējams, šobrīd bija vis-

Siinpsone10

prātīgākā rīcība. Ļaut visam kādu brīdi nostāvēties, pacensties izmest šo lietu no prāta, lai ar svaigiem spēkiem atkal ķertos pie tās rīt.

Lainhems piezvanīja pēc dažām minūtēm. Fillisa Pendža bija visos sīkumos apstiprinājusi Perriša teikto par afcu tikšanos.

-    Kāda viņa izskatās? — Tenets noprasīja.

-Jaunāka, nekā biju gaidījis. Svaiga un seksīga.

-     Svarīgi ir, vai viņa teica patiesību? Tenets juta tādu kā neuzticēšanos bet nespēja noteikt, no kurienes tā īsti nāca.

-     Ak, jā, par to esmu pārliecināts. Viņa nelikās necik attapīga. Nedomāju vis, ka viņa spētu būt pārliecinoša, ja melotu.

-     Labi, Tenets sacīja, domādams, ka ari tādi jaunumi tomēr ir jaunumi. Labi, tagad dodieties uz mājām, Maik! Naktī labi izgulieties! Tas ir vajadzīgs mums abiem.

Viņš domīgi nolika klausuli. Kas gan vēl atlika? Nekas nevedās, negāja no rokas, un viņš jutās nomāktāks nekā jebkad. Tātad Perrišs bija atbrīvojams no aizdomām. Ko tālāk?

"Uz mājām," viņš atgādināja pats sev.

Bija tik uzmundrinoši, atslēdzot savas mājas ārdurvis, dzirdēt jau pierastos trokšņus šļakstus un tlksmīgus spiedzienus, kuri nāca no augšstāva.

-     Dārgais, vai tas esi tu? Džouna parādījās kāpņu augšgalā ar pietvīkušu seju pēc liekšanās pāri siltai vannai.

-     Tētiņ! Aiz Džounas parādījās Bridžita, tērpusies tikai biksītēs un īsajās zeķītēs. Viņa metās lejā pa kāpnēm, lai piespiestos viņam klāt.

Tenets pasmaidīja un uzlūkoja Džounu.

-    Kā rādās, meita vēl nav tikusi vannā?

-    Nē. Es tikai nupat beidzu vannot Benu.

-    Tad es nomazgāšu Sīko. Nāc, jaunā lēdij!

Tenets jau gribēja viņu pacelt, taču laikā atcerējās sāpošo muguru. Labāk jau neriskēt. Viņš saņēma meitas roku.

Pēc vakariņām Tenets palīdzēja Džounai nokopt traukus un atstāja viņu gatavojam kafiju, kamēr pats sameklēja plati. Baha koncertu divām vijolēm tā viņš nolēma. Tajā bija noteiktība, pārliecība un kārtība, kuras viņam pašam šovakar tā trūka. Kad Džouna ienāca istabā, viņa nometās uz paklāja pie vīra kājām, atspiezdama muguru pret viņa ceļiem. Tenets glāstīja viņas matus, pateicīgi atgādinādams pats sev, ka arī tad, kad darbā negribēja veikties, viņam vienmēr bija mājas, kur pārnākt.

Pēkšņi viņš atcerējās Holmsu saļimstam zvilni pie pārpildītā pelnutrauka tukšajā un klusajā mājā viņa mīļotā sieva bija mirusi, un pat atmiņas par viņu sabojāja pēdējā laika nesaprašanās. Salīdzinot ar viņu, Tenets bija bagātnieks, tur nebija ko piebilst.

-    Vai tu domā…? viņš maigi pavaicāja.

Džouna pagrieza galvu, lai palūkotos augšup uz vīru, un pasmaidīja.

-    Tieši to es domāju, viņa noteica.

Viņš piecēlās, pastiepa roku, lai palīdzētu piecelties arī viņai, un klusām lai nepamodinātu bērnus viņi abi kopā devās augšā pa kāpnēm.

5

Džūlijas Holmsas fotogrāfija parādījās avīzēs nākamajā rītā, un uzreiz sākās parastie telefonzvani: teicās viņu redzējuši pat tik tālās vietās kā Edinburga un Penzansa, iesaistījušos visdažādākajās darbībās, sākot ar skrituļslidu skriešanu un beidzot ar prostitūciju. Kā parasti, visai atturīgi Tenets ar savu komandu sāka pārbaudīt ticamākos ziņojumus, nekad nevar zināt, kurā pelavu kaudzē atradīsies zelta graudiņš.

Tenets regulāri zvanīja uz Laulības konsultāciju, taču tikai pusdesmilos automātisko atbildētāju nomainīja sekretāres balss, un Tenets atklāja, ka parunāties ar misis Torpu nebūs tik vienkārši, kā viņš bija domājis.

Sekretāre nebija rupja, nedz arī nelaipna, gluži otrādi. Viņa bija pieklājīga, pat apburoša, taču noraidoša. Viņa ļoti labi saprotot izveidojušos apstākļus viņa sacīja un saprotot arī Teneta vajadzību satikt misis Torpu, taču viņa ntvarot dot misis Torpas telefonnumuru vai pierakstīt viņu kā apmeklētāju bez Regbija atļaujas.

-    Regbija? Tenets brīnījās.

-    Mūsu priekšnieka.

-     Varbūt jūs varētu palūgt misis Torpu piezvanīt man?

-      Man ļoti žēl. Taču šādos apstākļos mums jāievēro zināmas formalitātes, lai pasargātu klientus, kuriem esam solījuši konfidencialitāti.

-     Te taču nav ne runas par to, lai apdraudētu klientu konfidencialitāti. Misters Holmss piekrita manam apmeklējumam.

-     Jā, es saprotu. Bet man tomēr jāpārbauda. Atvainojiet, inspektor, bet es tikai daru savu darbu. Es saprotu, ka tas jums ir steidzīgi, un zvanīšu Regbijam tūlīt pat es jums paziņošu viņa lēmumu, tiklīdz to zināšu.

Ar to arī Tenetam nācās apmierināties. Meitene tomēr turēja vārdu: pulksten desmitos viņa piezvanīja, lai pateiktu, ka misis Torpa varot pieņemt viņu vienos, Laulības konsultācijas telpās.

-    Vai agrāk nevar?

-   Atvainojiet, misis Torpa šorīt konsultē klientus.

-    Labi. Tad pulksten vienos. Paldies.

Tas bija satraucoši viņš bez divdesmit vienos jau gatavojās doties turp, kad notika visinteresantākais šārita atgadījums: zvanīja kāds vīrs, vārdā Bērts, Starrendenas krodziņa "Suns un Svilpe" īpašnieks, kas apgalvoja, ka tovakar, kad Džūlija Holmsa mira, viņa apmeklējusi šo krodziņu kopā ar kādu vīrieti. Vīrs sacīja, ka viņi esot tur bijuši vairākas reizes arī iepriekš, un viņš esot pilnīgi pārliecināts, ka tā esot Džūlija.

- Jums laimējies, Maik. Varat "Sunī un Svilpē" iebaudīt pinti laba alus. Dodieties turp, un pēcāk satiksimies šeit. Man ir tāda sajūta, ka šī tikšanās ar misis Torpu var ieilgt.

Braucot pa lenča laika pārpildītajām ielām, Tcnets domāja, vai tikai velti nezaudē laiku. Vai nebulu bijis jēdzīgāk kopā ar Lainhemu doties uz "Suni un Svilpi"? Saimnieka teiktais, protams, likās visvērtīgākais pavediens, kuru viņam līdz šim bija izdevies uztaustīt. Tomēr pēc tam, kad viņš bija tik uzstājīgi pieprasījis tikšanos ar misis Torpu, Tenets juta morālu pienākumu tur ierasties. Un viņam nācās to atzīt viņš vēlējās šo sievieti satikt.

Kāpēc?

Daļēji tāpēc, ka tiešām juta tādā lietā kā šī, kur trūka lietisko pierādījumu, izmeklētāja pienākums bija uzzināt visu iespējamo par upura raksturu un dzīvi cerībā, ka šīs zināšanas novedīs pie slepkavas, un vēl arī tāpēc, ka godīgi atzīstoties viņu sāka intriģēt arī Džūlija pati. Viņš jau bija aprunājies ar vairākiem viņai tuviem cilvēkiem, kuri likās ar Džūliju ikdienā viņas vīru, priekšnieku, meitenēm, ar kurām kopā viņa strādāja, taču viņa joprojām bija un palika ēnu ēna pilnīgi netverama. Viņa varēja būt uzticējusies misis Torpai, ja jau gribēja ar viņu runāt viena, un Tenets cerēja uzzināt, ko viņa misis Torpai uzticējusi.

Tenets netika gudrs, kāda īsti šī padomdevēja

varēja būt. Kas tā bija par sievieti, kura vēlējās uzklausīt citu cilvēku laulības problēmas? Teneta paša darbs bieži vien bija visai nomācošs, taču doma par sēdēšanu, ik otro dienu uzklausot citu nebūšanas, lika viņam nodrebēt.

Gadījās tā, ka misis Torpa sagādāja viņam pārsteigumu. Tā bija tikko trīsdesmit gadus veca sieviete, maza auguma ne garāka par piecām pēdām un ļoti tieva. Viņai bija tumšu, sprogainu matu ērkulis un lielas acenes ar tumšiem stikliem, viņa ģērbās izbalējušos džinsos un vienkārša, mīksta, zila audekla blūzē.

Arī konsultāciju istaba bija pārsteidzoša. Tenets īsti nezināja, ko bija gaidījis, taču noteikti ne jau šo mazo, acij tīkamo viesistabu ar ērtajiem zviļņiem.

-         Sēdieties, inspektor, viņa sacīja. Pēc tam ' pavīpsnāja.

-    Es neesmu tāda, kā jūs gaidījāt? viņa vēl noprasīja.

-    Vai tas ir tik acīmredzami?

-     Esmu pie tā pieradusi. Neesmu īsti skaidrībā, ko cilvēki sagaida, kad viņi ierodas šeit, bet jādomā, ka viņi cer ieraudzīt kādu ļoti nosvērtu, pavecu un sagrabējušu personu.

Viņa paraustīja plecus.

-     Tomēr, kā liekas, nav nozīmes tam, kādu u-lu viņi sākumā iedomājušies. Ja jau esat kādu laiku ar viņiem kopā, tad topat par "mūsu padomdevēju" tā tas ir. Viņa nogaidoši uzlūkoja Tenetu un pavaicāja:

-    Sakiet man, kā es, jūsuprāt, varētu jums palīdzēt, inspektor? Tas, protams, man bija briesmīgs šoks dzirdēt to, kas noticis ar Džūliju, un viss, ko es spēju darīt… Atvainojiet, ka bija tāda .ii/kavēšanās, norunājot šo tikšanos, bet mums vienkārši jāievēro konfidencialitāte. Ja mēs to nedarīsim, cilvēki nekad nejutīsies brīvi, ar mums runājot. Vai zināt, reiz konsultanti izsauca par liecinieci tiesā, kurā šķīra laulību. Kliente negribēja, lai viņa liecina, un viņa ieradās tiesā ar ikdienā nepieciešamām mantām gatava drīzāk doties cietumā, nekā atklāt klienta noslēpumus.

-    Un kas notika?

-     Laimīgā kārtā viņai nelika liecināt! Protams, tā ir galējība, taču mums ir jāievēro tāda iespējamība. Tāpēc, kad jūs piezvanījāt, sekretārei, gluži dabiski, vajadzēja dabūt priekšniecības atļauju. Un pārbaudīt, protams, arī to, vai Džons

Holmss tiešām devis atļauju runāt par viņa personīgajām lietām.

-    Es taču viņai teicu, ka atļāva.

-    Mums vajadzēja pārliecināties.

Viņa pasmīnēja, palūkodamās inspektora sejā.

-    Nedomāju vis, ka jūs pats esat pieradis būt pakļauts pārbaudei!

Tiesa gan, to dzirdot, viņš bija izjutis dusmu uzplūdu, taču pēc tam saprata, ka bijis netaisns. Ja tā būtu viņa laulība, kura varētu tikt izlikta vispārējai apskatei, viņš justos laimīgs, uzzinādams, ka viņa noslēpumus tik rūpīgi sargā. To arī Tenets pateica.

-    Labi, steigšus sacīja misis Torpa. Un tātad… Kādu brīdi valdīja klusums kamēr Tenets

sakārtoja domas. Viņš juta, ka šai sievietei var uzticēties, un nolēma būt atklāts.

-    Vispimis es jums pastāstīšu faktus, viņš sacīja. Tenets īsi pārstāstīja notikuma faktus, un viņa

uzmanīgi klausījās. Konsultante sēdēja klusēdama, uzklausīdama tik vērīgi, ka tādu vērību viņš savā praksē reti kad atcerējās piedzīvojis. Parasti cilvēki daudz vairāk bija noskaņoti runāt, nekā klausīties.

-     …tātad, redziet, esmu šeit tāpēc, ka jūtu man jāmēģina izzināt par misis Holmsu visu, kas vien iespējams, cerot, ka tā nonākšu pie atminčjuma, kas īsti viņu nogalinājis. Šobrīd ir tikai viens pavediens, kam pieķerties, taču tas var apsīkt kā bieži noliek.

-    Jā, saprotu. Labi, tādā gadījumā būtu visjēd/igāk, ja es dotu jums īsu pārskatu par Holmsu lietu, un pēc tam jūs varat uzdot jautājumus, ja vclaties. Bet vispirms sakiet, kā Džons misters I lolmss to uzņem? Droši vien smagi?

-     Ļoti smagi. Viņš ir depresijā, es teiktu… Viņš man teica, ka esot norunājis tikties ar jums vakar vakarā. Viņš noteikti neparādījās, vai ne?

-     Nē. Tādos apstākļos tas nav nekas pārsteidzošs… Varbūt es viņam piezvanīšu. Tas ir tik grūti, vai ne? Taču saruna varētu palīdzēt ar kādu par to izrunājoties. Ja viņš nevēlēsies, tad neko.

-     Vismaz tas liktu viņam sajust, ka par viņu kāds rūpējas. Viņam neviena nav, cik zinu pilnīgi neviena.

-     Tad es to izdarīšu. Viņa paklusēja pārdomādama. Tātad ļaujiet man padomāt! Es viņus pieņēmu pavisam piecas reizes. Četras kopīgas sarunas, un viena iepriekšpēdējo reizi ar Džūliju vienu pašu. Viņi bija precējušies trīs gadus, un nesaprašanās sākās jau kopš paša sākuma. Viņi ieradās seksuālo problēmu dēļ. Džūlijai nebija intereses par seksu, un lai gan viņi laiku pa laikam ar to nodarbojās, nevienam no abiem tur nebija nekāda prieka. Domāju, Džons cerēja, ka tad, kad viņi pārvāksies šurp, sāks jaunu dzīvi citā vietā, viss būs citādi, taču viņi, protams, atveda savu problēmu līdzi. Kad Džons redzēja, ka tās lietas neiet, pierunāja sievu atnākt šurp. Man likās, ka viņš par to bija domājis jau labu laiku. Šā vai tā, viņi bija tikai pirms kādas nedēļas ieradušies, kad pirmoreiz atnāca šurp.

Lieta tāda, ka šī īstenībā nebija seksuāla problēma. Kā jau bieži gadās, seksuālās grūtības bija tikai viņu ikdienišķo attiecību atspoguļojums. Džūlija… bija ļoti atturīga, sevī noslēgusies meitene, bet Džons ļoti tiešs, agresīvs, vīrišķīgs. Redzu, ka tas jūs pārsteidz. Bet jums jāatceras, ka jūs viņu redzējāt tikai akūtas depresijas stāvoklī.

-Tiesa gan. Un saprotu, ka jums, gluži loģiski, ir taisnība. Viņš taču nebūtu gados jaunākais menedžeris savā darba vietā, ja izturētos citādi.

Vai tā ir? Es to nezināju. Jā, tas ir interesanti Tā vai citādi, šie abi varētu labi sadzīvot meitene, kam patīk pakļauties un samierināties taču šajā gadījumā Džūlija… jā, kā rādās, viņa nebija spējiga ne uz kādu atbildes reakciju. It kā viņas jūtas, visas emocijas būtu ieslēgtas kaut kur dziļi viņas iekšiene, nevienam nesasniedzamas. Un, protams, nelaime tāda, ka Džona tipa

i ilvēks šādos gadījumos atbild ar to, ka uzstāj, cenšoties visu laiku par varēm panākt kādu reakciju. Džūlija vairījās vēl vairāk, ka gliemezis ievelkoties čaulā, bet viņš dubultoja spiedienu. Tā

ii tāda viltīga spirāle, kas ved lejup un kur dalībnieki neko nespēj darīt, lai šo situāciju novērstu,

viss kļūst aizvien ļaunāk un ļaunāk. Šajā gadījumā Džona greizsirdība neko nelīdzēja.

-    Kā jūs domājat, vai tā bija pamatota?

-      Es, protams, nevaru būt pārliecināta, bet nē, es nedomāju vis. Džūlija bija pieķērusies Džonam, kā jau šādas meitenes pieķeras vīrietim. Nelaime tā, ka viņa nespēja šo pieķeršanos izrādīt, vismaz tādā veidā, kas spētu pārliecināt vīru par viņas mīlestību, un viņš domāja sievu esam tādu tāpēc, ka viņai ir kāds cits.

-      Un jūs esat pilnīgi pārliecinātā, ka nebija? Tas ir, jūsuprāt?

-    Es jau jums teicu, ka nebija.

Misis Torpa kādu brīdi klusēja pārdomādama, pēc tam piebilda:

-      Ne jau nu Džūlijas prātos. Es nesaku, ka nevarēja būt kāds, kas ložņātu aizkulisēs, gatavs viņu pievākt, ja ar viņas laulību kaut kas noietu greizi. Viņa bija tāda meitene, kura valdzināja spēcīgus, vīrišķīgus vīriešus tādus kā Džons. Viņa likās tik maiga, tik trausla un sievišķīga, ka viņi iedomājās, ka to neizbēgami iekaros un ka pretošanās ir liekuļota.

. Vai neviens vārds netika pieminēts?

-     Nē. Tomēr viņas balss skanēja šaubīgi. Bija kāds Londonā, pirms abu pārvākšanās uz šejieni. Kāds, kas viņu pazina jau pirms apprecēšanās un pēcāk negribēja atkāpties. Džons pat reiz sakāvies ar viņu, taču tas, šķiet, neko nav līdzējis. Domāju, ka šis bija iemesls, kāpēc Džons tā gribēja pārvākties šurp, kad radās tāda izdevība.

-     Tādā gadījumā ir pārsteidzoši, ka viņš atstāja sievu vienu Londonā, kamēr meklēja šeit māju.

-            Kā rādās, tas otrais vīrietis tobrīd bija ārzeiik-s, tikai tāpčc Džons piekrita. Turklāt viņš, cik /un1, katru vakaru sievai zvanīja un, protams, nedēļas nogales pavadīja kopā ar viņu.

Vai jūs atceraties tā vīrieša vārdu?

Misis Torpa mirkli padomāja.

Neesmu pārliecināta… kā liekas… viņu sauca Kenijs. Jā, domāju, ka tā bija. Kenijs.

-    Un uzvārds?

-   Es vis nedomāju, ka tas jebkad tika pieminēts.

-    Atvainojiet, mēs, kā rādās, novirzījāmies no tēmas. Turpiniet!

-    Jā, pag, ļaujiet atcerēties, ko es pirmīt teicu? Ak, jā. Tātad viņi bija ieslēgti tādā bezizejā un, tā ka stāvoklis kļuva aizvien ļaunāks, nolēma atnākt šurp. Vispirms mēs netikām ne no vietas. Ir pilnigi nepieciešams, ziniet, iegūt pilnīgu klienta uzticēšanos. Un Džūlija, kā jau teicu, bija tāda persona, kas uzskatīja gandrīz vai par neiespējamu kādam atklāties. Viņa jau sāka man uzticēties es to jutu, kad stāvoklis pēkšņi mainījās un gluži negaidītā veidā. Džūliju sāka mocīt ļoti biedējoši murgi. Tad viņa zvanīja un vaicāja, vai nevarot ierasties viena pati. Kad Džūlija ieradās, viņa bija drausmīgā stāvoklī divdesmit minūtes sēdēja te un drebēja. Pa to laiku es mēģināju no viņas izdabūt to, kas viņu nomoka.

Šķiet, divas iepriekšējās naktis pirms norunātās konsultācijas un jāpiebilst, ka kopš tā laika regulāri Džūlija sapņoja, ka ir ieslēgta būrī. Viņa bija tur ieslēgta, visādi mēģināja no tā izkļūt, taču tas viņai neizdevās. Un tad viņa apjauta, ka būrī kopā ar viņu kāds atrodas no tā nebija iespējams aizbēgt. Tur bija tumšs, taču Džūlija juta to tuvojamies, un tad, kad viņa manīja karsto elpu sev uz vaiga, viņa pamodās. Jau pati runāšana par šo sapni Džūliju tā satrauca… ziniet, kad viņa bija beigusi, tad metās uz tualeti un vēma, tik tiešam, vēma nabaga meitene. Es pēc tam tur iegāju un redzēju…

Nodomāju, ka būris varbūt attēlo to, kā viņa jūtas savā laulībā, taču tas likās tik primitīvs skaidrojums, ka es nojautu tas ir kaut kas vairāk. Mēģināju izdibināt, kas varēja izraisīt šādus murgus, taču mēs nekur uz priekšu netikām. Cik Džūlija atcerējās, tāds sapnis viņu nekad agrāk neesot mocījis, lai gan esot kāpusi augšā uz mātes istabu, kad bērnībā sasapņojusies nelabus sapņus. Vēlāk, kad viņa jau bija aizgājusi, man

iešāvās prātā iespējamais izskaidrojums. Es zināju, ka Džūliju audzināja māte kura pirms gada nomira un viņas tēvs gāja bojā autokatastrofā, kail Džūlija vēl bija pavisam maza, apmēram trīs gadus veca. Es iedomājos, ka viņa, iespējams, lad atradusies mašīnā… jā gan, tas mazam bērnam varētu būt briesmīgs pārdzīvojums, jo īpaši tad, ja tēvs pēc šīs katastrofas nomira. Ja viņa bijusi iesprostota šajā auto, nespēdama tikt ārā…

-    Domāju, ka tas, gluži ticams izskaidrojums.

Bet kāpēc šādi murgi sākās pēkšņi pēc divdesmit gadiem? Es domāju kas varēja… pamodināt šādas atmiņas? Vai Džūlija atcerējās šo autokatastrofu?

-     Ak, nē, nemaz. Viņa runāja par to tā, it kā būtu tikai dzirdējusi no kāda cita varbūt savas mātes. Par to runādama, viņa nekādas satraukuma pazīmes neizrādīja taču, šķiet, par to ir neiespējami spriest. Ja šis nolikums ir Džūliju tā traumējis, tad viņa varēja uz laiku to pilnīgi izmest no atmiņas.

-    Vai jūs viņai pateicāt šo izskaidrojumu?

-     Man nebija iespējas. Nākamajā reizē pagajšnedēļ Džūlija atnāca kopā ar Džonu un tika man lūgusi, lai es viņam par šiem murgiem neko nesaku.

-    Bet viņš taču noteikti par tiem zināja?

-Jā, bet nezināja, kādi tie īsti bija.

-     Es brīnos kāpēc viņa negribēja, lai vīrs par tiem zinātu?

Misis Torpa paraustīja plecus.

-     Kas to var pateikt? Džūlija negribēja, un es, protams, apsolīju, man rokas bija saistītas. Viņa mirkli svārstījās, pēc tam turpināja: Es tiešām biju par viņu norūpējusies. Kad abi pagājšnedēļ ieradās… Džūlija izskatījās briesmīgi. Ļoti saspringta, bezmaz vai izmisusi, es teiktu, ka viņa bija tuvu nervu sabrukumam.

-    Nervu sabrukumam?

-      Jā, kā jau teicu, Džūlijai nācās ļoti grūti izrādīt savas jūtas runāt par tām vai atklāt tās citu skatieniem. Vienīgās emocijas, kuras man izdevās saskatīt, bija satraukums, bailes, ja vēlaties no šiem murgiem. Un Džons likās nespējīgs saprast to, ko es jums jau izskaidroju, jo vairāk viņš uzstāja, jo vairāk viņa atrāvās nost, lai gan vienīgais, kas Džonam būtu jādara jāliek viņu mierā, lai sievai paliktu kāds kaktiņš, kur atvilkt elpi^atrisināt savas problēmas un varbūt sākt viņu uztvert citādi. Lai gan, patiesību sakot, es nezinu, vai tas jebkad varēja notikt.

Tātad jums bija tāda sajūta, ka apstākļi veidojas tā, lai Džūlija tuvotos sabrukumam, kā jūs sacījāt?

Jā gan. Tāpēc ļoti uzmanījos, lai pati neizdarītu uz viņu nekādu spiedienu. Un viņa, kā šķiet, atbildēja ar uzticēšanos un tuvināšanos.

Bet, ja ir bijis vēl kāds cits spiediens, par kuru mēs neko nezinām…

Konsultante bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-    Es tiešām nezinu.

- Misis Torpa, man jums tas jāvaicā, lai gan es saprotu, cik šis jautājums ir netaktisks. Vai jums skiet, ka viņa būtu spējīga uzbrukt vīram ar nazi?

Viņa, neērti juzdamās, sagrozījās krēslā un sadja:

-  Atvainojiet, es nezinu. Jā, es domāju, ka tas ii iespējams, ja viņa uzstājība būtu neciešama. Tas varētu būt izmisīgs pēdējais mēģinājums pasargāt savu intīmo pasauli… Reizi vai divas esmu redzējusi, kas notiek, kad tādus cilvēkus kā Džūlija cilvēkus, kuri liekas nespējīgi savas jūtas izpaust, noved pārāk tālu. Viņi pilnīgi zaudē savaldīšanos, kļūst histēriski un domāt nespējīgi.

-     Taču tas varētu notikt nokaitētā atmosfērā, dusmu karstumā.

-     Jā, protams. Par to gan esmu pārliecināta. Vienkārši nespēju iedomāties Džūliju aukstasinīgi plānojam slepkavību. Un arī Džonu ne, ja par to ir runa.

-     Pateicos. Tenets piecēlās. Jūs man tiešām ļoti palīdzējāt.

Promiedams viņš ielūkojās pulkstenī. Lai ēdnīcā kaut ko apēstu, jau bija pārāk vēls. Atpakaļceļā uz autostāvvietu viņš iegriezās mazā alusbārā, lai iedzertu alu un apēstu sviestmaizi. Bāriņš pēc lenčlaika burzmas bija gandrīz tukšs, un viņš atrada vietu klusā stūrī, lai tur mierīgi padomātu.

Viņš juta, ka par Džūliju tagad daudz kas ir tapis skaidrāks. Un redzēja viņu vispirmām kārtām iebaidītu. Taču no kā viņa baidījās? No vīra, no mīļākā, ar kuru regulāri satikās ja vien krodzinieka teiktajam varēja ticēt, no murgiem… vai no sevis? Vai Džūlija juta, ka virzās pretī sabrukumam, par kuru runāja misis Torpa? Varbūt viņa to saprata tovakar, kad mira?

Jautājums, protams, bija kas šajā laikā atradās pie viņas? Visticamāk (ja krodzinieka stāstījums izrādītos patiess) ka tas vīrietis, ar kuru kopā viņa iegriezās krodziņā. Vismaz izskatījās la, ka vīru varēja atbrīvot no aizdomām, kā jau Tenets bija domājis. Lai Džūlija uzvestos tā, kā viņa uzvedās, vajadzēja atgadīties kam nopietnam teiksim, pamatīgam strīdam. Holmss tovakar bija vakarskolā un mājās atgriezās kopā ar Baiflītu. Šīs piecpadsmit, divdesmit sekundes bija pārāk īss laiks, pat tad, ja strīds būtu sācies pirms septiņiem, kad Holmss devās projām. Nē, te bija iejaukts kāds cits. Pēkšņi Tenets nevarēja vien sagaidīt, ko izdevies uzzināt Lainhemam. Viņš atstāja alu pusizdzertu un steidzās atpakaļ pie auto.

Tikko ieraudzījis Lainhema seju, viņš jau noprata, ka seržanta meklējumi izrādījušies auglīgi.

Tā bijusi viņa, Lainhems nobēra. Tas ir skaidrs. Viesmīle arī viņu redzējusi un, sieviete būdama, pat izstāstīja, kā viņa bijusi ģērbusies brūnā tvīda mētelī, ar nāras piespraudi pie atloka. Viesmīle pievērsusi īpašu uzmanību piespraudei, jo tā viņai patikusi, pat pavaicājusi misis Holmsai, kur tā pirkta.

Labi. Tenets apsēdās, izņēma pīpi un sāka to piebāzt. Turpiniet! Aplūkosim detaļas.

Pēc krodziņa īpašnieka teiktā, tā bija trešā vai ceturtā reizei kad Džūlija un viņas pielūdzējs iegriezušies "Suni un Svilpē"tas vienmēr bijis otrdienas vakarā. Krodzinieks pārliecināti sacījis, ka otrdienas esot šautriņmešanas sacensību dienas, tāpēc viņš to varot tik droši apgalvot, jo pāris vienmēr ieradies atsevišķi drīz pēc tam, kad astoņos sākušās sacensības.

Pagājušajā otrdienā nav bijis izņēmums. Vīrietis ieradies pirmais, pasūtījis abiem dzērienus un gaidījis, sēžot pie bāra, jo krodziņš bijis pārpildīts, bez neviena brīva galdiņa. Džūlija ieradusies drīz pēc tam, un tad atbrīvojies arī galdiņš, un abi pārvākušies pie tā viesmīle atcerējusies to tāpēc, ka ieinteresējusies par Džūlijas piespraudi un turklāt, būdama cilvēku pazinēja, uzreiz nopratusi, ka Džūlija izskatījusies "satracināta", kā viņa izteicās.

Viņa tomēr abus paturējusi acīs, iedomādamās, ka varbūt kaut kas notiks. Viņa manījusi briestošu strīdu, Džūlija noraidoši purinājusi galvu, un vīrietis kļuvis nemierīgs, noliecies uz priekšu un pikti plātījies rokām.

Pēc kādas pusstundas viesmīle nevarēja precīzi pateikt Džūlija pielēkusi kājās un metusies ārā no kroga "tādā stāvokli, ka viņa diez vai apjēdza, ko dara." Viņa uzskrēja virsū kādam no šautriņu metējiem un pat neatvainojās, šādi izpelnīdamās aizdomīgus skatienus..Viņas pielūdzējs vēl dažas minūtes sēdējis turpat, blenzdams glāzē, pēc tam to izdzēris un izgājis.

-     Vai tur gadījumā nav pamanījuši viņš sekoja viņai vai nē?

-     Nē. Viņi bija ļoti nostrādājušies, turklāt "Suņu un Svilpes" logi ir paaugstu. Viesmīle nevarēja redzēt, neizejot ārā apskatīties, un, pat ja viesmīle nebūtu aizņemta, es nedomāju, ka viņa bi ja tā ieinteresējusies, lai to darītu.

-    Un vārdus jūs neuzzinājāt?

-     Nē. Tas vīrietis nebija pastāvīgais apmeklētājs.

-    Žēl. Tomēr kaut kas risinās, vai ne? Tas viss lieliski sader ar ziņām, kuras man sniedza misis Torpa.

Tenets īsi pārstāstīja Lainhemam savu sarunu ar viņu.

-            Jā. Es saprotu, ko jūs domājat, ser. Jūs domājat, ka tas cilvēks pēc strīda varēja sekot misis Holmsai uz Gledstounroudu un atsākt strīdu no jauna. Viņa pagrāba gaļas griežamo nazi un cīniņā tika nogalināta.

-     Izklausās loģiski, vai ne ja ņemam vērā to, ko esam uzzinājuši? Saskan arī ar visiem līdz šim zināmajiem faktiem. Ļaujiet padomāt! Ja viņi pabija tajā krogā kādu pusstundu, tad aizgāja, teiksim, laikā no pusdeviņiem līdz astoņiem četrdesmit. Vai jūs gadījumā nepārbaudījāt, cik ilgi jāiet no "Suņa un Svilpes" \~k\z Gledstounroudai? ļ

-    Sešas minūtes, sacīja Lainhems, gluži attaisnojamā pašapmierinātībā. Un viņa mira starp pusdeviņiem un pusdesmitiem.

-     Vai jums izdevās dabūt sakarīgu tā vīrieša aprakstu?

Lainhems atvēra piezīmju grāmatiņu, taču, kā Tenets ievēroja, tikai īsu mirkli ielūkojās tajā. Viņš bija ieguvis diezgan izsmeļošu aprakstu.

-     Apmēram piecas pēdas vienpadsmit collas garš, labi, atlētiski veidots, ar atsperīgu gailu, mati biezi, tumši brūni, apgriezti līdz ausīm, acis laikam brūnas. Valkā džinsus un brūnu ziemišķādas žaketi.

-    Viesmīle?

Lainhems pamāja.

-    Varētu vēlēties, lai būtu vairāk tādu kā viņa.

Lainhems pasmīnēja.

-    Viņa teica, ka esot šo ievērojusi galvenokārt i.ipēc, ka šis viņai paticis. "Mīlīgs", viņa sacīja. I . domāju, ka tieši tāpēc viņa paturēja acīs viņu mi misis Holmsu. Cerēja, ka gadījumā, ja misis llolmsa viņu pamestu, viņš varētu pievērsties viņai… Viņš varētu būt mūsu "garais, tumšmatainais vīrietis", ser.

Varētu, jā gan. Lai gan neviena no abām lieciniecēm neteica, ka redzējusi misis Holmsu.

-     Varbūt viņš atpalika, lai dotu viņai iespēju nākt pie sajēgas un pēc tam atkal tuvotos.

-     Mhm. Iespējams. Tagad jāpadomā, kā dabūt viņu rokā… Es domāju, mēs vispirms varētu apskatīties, vai tas nav iepriekšējais pielūdzējs, no I ondonas. Misis Torpa sacīja, ka tas ir bijis visai neatlaidīgs tips. Kā viņa tur teica, kāds bija viņa vārds? Kaut kāds Kenijs. Iesim aprunāties ar Ilolmsu. Nav šaubu', ka viņš būs tikai iepriecināts, informējot mūs par detaļām.

Viens no Dobsona smagajiem auto virzījās ļ ārā no celtnes pagalma. Tenetam ar Lainhemu nācās gaidīt, kamēr tas bija izmanevrējis un izbraucis ārā, tikai tad viņi varēja piebraukt un nostāties pretī Holmsa mājai.

Holmss izskatījās vēl sliktāk nekā iepriekšējā dienā. Joprojām neskuvies, joprojām ar tām pa, šām drēbēm mugurā. Viņš neteica ne vārda, kad redzēja abus policistus ienākam, tikai pagriezās.; un iegāja viesistabā, atkal piesardzīgi apiedams apkārt vietai, kur bija gulējis Džūlijas ķermenis. ļ Viņš saplaka savā zvilni, un šī viņa poza jau likās pierasta, bet acis truli, neko neredzot, lūkojās grīdā. Tenels un Lainhems tikpat labi varēja istabā nemaz neuzturēties lai gan viņš acīmredzami apzinājās abu klātbūtni.

Tenels novaibstljās uz Lainhema pusi, un viņi, neko neteikusi, notīrīja dīvānu, lai uz tā apsēstos dīvāns bija apkrauts neatlocītām avīzēm un pustukšām tasēm; viena no tām bija apgāzusies, atstādama uz zeltainā samta garenu, brūnu plankumu. Tases un apakštases, juku jukām ar pārpildītiem pelnutraukiem, atradās it visur uz kamīnmalas, uz grīdas, atskaņotāja caurspīdīgā vāka, pat kamīnā. Taču, kā Tcnets pamanīja, šķīvju tur nebija. Vai Holmss kopš otrdienas vakara neko neēda? Gaiss istabā bija sasmacis, oda pčc sviedriem un cigarešu dūmiem; izmisums bija tik spēcīgs, ka tas bezmaz kļuva taustāms.

Tomēr bija arī kāda pārmaiņa. Uz grīdas stāvēja glezna, no kuras bija norauts ietinamais papīrs; tā bija pieslieta pie vienas no garā galda kājām, turpat pie crkerloga. Tenets atcerējās plakano, gareno saini, kuru Holmss bija paspēris ar kāju, kad Tenets te pēdējoreiz iegāzās. Lai ari galda ēnā un ar nepareizo pusi pret gaismu, nespodrā apgaismojumā, tomēr Tenets nodomāja, ka tā šķiet interesanta. Tajā bija attēlota kriketa spēle, zaļš lauks. Šajā skatā bija kaut kas dīvaini pazīstams, un Tenets būtu vēlējies piecelties, lai to tuvāk apskatītu, tomēr viņš atcerējās, ka nebija te ieradies vērtēt mākslas darbu.

-    Mister Holms?

Tenetam nācās atkārtot vina vārdu trīs reizes, tikai tad trulās acis lēnām pievērsās viņam.

-     Mister Holms, man ļoti žēl, bet baidos, ka nāksies uzdot jums vēl dažus jautājumus.

Atbilde nesekoja.

-    Zinu, jums tas būs sāpīgi, tomēr tā jādara, Tenets turpināja.

Kaut kas varbūt sirsnības pieskaņa viņa balsi izsauca atbildes reakciju. Holmsa acis bija sāpju pilnas, viņa žokļu muskuļi krampjaini sarāvās, jo viņš sakoda zobus. Tad viņš noteica:

-Tas viņu nepiecels.

Holmsa balss bija aizsmakusi vai nu tāpēc, ka viņš ilgi nebija runājis, vai arī tāpēc, ka pārāk daudz smēķēja.

-     Nē, Tenets sacīja. Taču tas mums palīdzēs vismaz es tā ceru atrast slepkavu.

-    Jā, Holmss neskanīgi atbildēja. Viņš gurdi un bezpalīdzīgi atmeta ar roku. Kāda velna pēc? viņš vaicāja. Kam tas vajadzīgs?

-    Man, sacīja Tenets.

Tagad viņš redzēja, ka ir kaut kas jādara, ja viņš cer no šī vīra ko izdabūt. Holmss gremdējās apātijā, jo tas bija vienkāršākais veids, kā pārvarēt sāpes šajā neizturamajā situācijā. Taču Holmsu vajadzēja kaut kā izraut no apātijas ne tikai tāpēc, ka viņš šādā stāvoklī nevarēja būt Tenetam noderīgs, bet arī viņa paša dēļ, jo tad, ja tā turpinātos vēl ilgi, bija skaidrs, ka viņš varēja gluži vienkārši nomirt. Acīmredzot nevienu neinteresēja, vai viņš dzīvos, vai nē. Varbūt Tenetam vajadzētu viņu iedabūt slimnīcā? Taču viņam šausmīgi negribējās tik bezceremoniāli jaukties cilvēku dzīvēs "lai viņiem būtu labāk". Ja cilvēks nekādā ziņā nevēlējās dzīvot tālāk, tā bija viņa paša izvēle. Tomēr Tenets taču nevarēja tā stāvēt līdzās un ļaut visam iet savu gaitu.

-    Mister Holms, kad jūs pēdējoreiz kaut ko ēdāt?

-    Ēdu? starp Holmsa uzacīm parādījās sīka krunciņa, it kā viņam būtu grūti šādu jautājumu izprast.

-     Jā, ēdāt. Tenets ar žestu norādīja visapkārt. Izskatās tā, it kā jūs būtu pārticis tikai no kafijas.

Krunciņa kļuva vēl manāmāka.

-    Es nezinu.

Tenets pievērsās Lainhemam.

-     Mēs nedabūsim no viņa neko laukā, kamēr viņš ir šādā stāvoklī, nabadziņš. Aizejiet uz virtuvi un apskatieties, vai tur nav nekā, ko varētu pagatavot, ja? Un paķeriet līdzi dažas no šīm tasēm!

Viņi abi piecēlās, savāca vairākas tases un atgriezās paņemt vēl citas. Tad Lainhems ņēmās pētīt ledusskapja un pieliekamā saturu, kamēr Tenets iztukšoja pelnutraukus un tuvojās erkerlogam, beigu beigās plaši atvērdams abus divviru logus. Svaigs un tīrs gaiss ieplūda istabā, un Holmss, kas visu šo izdarību laikā nebija ne pakustējies, pagrieza galvu pret logu, it ka vēsums būtu aizskāris kādu stīgu viņa atmiņā.

-   Te nu mēs esam, laipni sacīja Lainhems, ienesdams paplāti.

-  Nekā īpaša, bet tas ir labākais, ko varēju salūkot.

Istabu pildīja nule sviestā apceptu grauzdiņu

smarža veselīga un kārdinoša. Lainhems bija uzcepis arī dažas olas un pagatavojis tēju.

Holmss sākumā ēda negribīgi, pēc tam viņā modās ēstgriba, it kā viņš tikai nupat būtu atklājis, ka pasaulē ir arī pārtika.

Lainhems ielēja tēju gan Tenetam, gan sev pašam.

-  Es jūs ieteikšu par mūsu ēdnīcas šefu, Tenets pasmīnēdams sacīja, novērtējis Lainhema pavārmākslu. Un tagad, mister Holms, ja jūs jūtaties labāk…

-   Liels paldies, Holmss aizdedzināja jaunu cigareti, taču tagad, kā Tenets atzinīgi nodomāja, viņš atkal izskatījās pēc dzīva cilvēka. No viņa skatiena bija zudis trulums, kustības kļuva noteiktākas.

-   Labi. Bet, pirms sākam, lūdzu, neļaujieties atkal nonākt tādā stāvoklī.

-   Savākties, jūs sakāt, Holmss rūgti pārvaicāja. Kālabad?

-  Ļoti labi, Tenets pēkšņi sacīja. Tā ir jūsu darīšana, un es negatavojos ar jums strīdēties. Bet, Dieva dēļ, izvēlieties, nevis izvairieties no atbildības! Un tagad atbildiet uz jautājumiem!

Holmss pabrīnījās par pārmaiņām Teneta balss tonī, taču inspektors manīja, ka vismaz ir devis viņam vielu pārdomām. Ko gan vēl viņš varēja darīt? Nebija iespējams iedvest cilvēkam dzīvotgribu.

-   Tātad es tikos ar misis Torpu, un ir pāris jautājumi, kurus gribētu noskaidrot. Vispirms jau cik nopratu, jūsu sievastēvs gāja bojā autokatastrofā. Vai varat pateikt, kur viņi tolaik dzīvoja?

-   Cik zinu, tad Londonā. Džūlija man sacīja, ka visu mūžu nodzīvojusi Londonā.

-  Kurā vietā?

-   Domāju, ka Vimbldonā. Tur dzīvoja viņas māte un, protams, arī Džūlija līdz precībām.

-   Vai jūsu sievai par šo autokatastrofu nebija palikušas nekādas atmiņas?

-  Nē. Cik es zinu, tad nē.

-   Un jūs nezināt, vai viņa pati tobrīd ari atradās mašīnā?

-   Nē. Paklausieties, ko tas viss nozimē? Kāda gan tam var būt nozīme?

-   Nav ne jausmas, Tenets sacīja.

-   Es tikai mēģinu saprast jūsu sievas garastāvokļus viņas nāves laikā, un misis Torpa, kā liekas, domā, ka varētu būt kāds sakars staip šo nelaimes gadījumu un murgiem, kādi pēdējā laikā mocīja jūsu sievu. Vai sieva tika jums par tiem teikusi?

-   Nē, nav vis teikusi. Taču tie viņu mocīja gan, tas ir tiesa. Un mocīja arī mani, kad viņa murgoja. Kad tas pirmoreiz atgadījās, viņa pamodās kliegdama… un man ilgi pēc tam nācās noņemties, kamēr viņu nomierināju.

-   Vai murgi viņu mocīja bieži?

-   Kopš sākās katru nakti.

-  Vai jums nav ne jausmas par to, kāpēc tā notika?

-   Ne mazākās.

-   Un nekad agrāk tas neatgadījās?

-  Nē, nekad.

-  Tādā gadījumā kaut kas nav bijis kārtībā. Cik nopratu, pirmoreiz tas atgadījās pirmdienas vakarā tātad tas varētu but ai/pagājušo pirmdien.

-  Jā, tā varētu būt.

-    Papūlieties padomāt! Man precīzi jāzina, kad tieši tie sākās.

Holmss sarauca pieri.

-    Esmu pārliecināts jā gan, tā bija tā pirmdiena, jo nākamajā dienā viņa zvanīja misis Torpai, un tā bija iepriekšējā diena pirms mūsu norunātās konsultācijas. Jā, tā bija tā pirmdiena.

-    Tagad ļoti uzmanīgi apdomājiet! Vai varat atcerēties, ko viņa todien darīja?

-   Neko īpašu. Jādomā, ka strādāja.

-   Vai jums nekas sevišķs ar to pirmdienu nesaistās?

Holmss pārvilka roku pār matiem, bet pēc tam piespieda īkšķi un rādītājpirkstu pie acīm.

-    Man žēl… Kā rādās, neesmu spējīgs iedomāties…

-   Vai jums šķiet, ka jūs varētu atcerēties, kad mēs jau būsim projām? Pacenšoties es gribēju sacīt. Un, ja atcerētos, vai jūs varētu man piezvanīt?

Holmss paraustīja plecus.

-   Ja vēlaties.

-   Labi. Tagad jūsu sievasmāte ir mirusi, bet ja viņa un viņas meita dzīvoja kopā līdz jūsu precībām, tad, iespējams, jūsu sievasmātei tur bija arī labi draugi. Vai jūs kādu no tiem pazīstat?

-   Teiksim, misis Lausonu. Džūlija viņu sauca par krustmāti Rozu.

-  Viņas adrese?

-  Vimbldonā, Velingtonroudā 9.

-  Un citi?

-  Tos es nepazīstu.

-  Kārtībā. Ir vēl viens jautājums.

Te nu tas bija. Tenets tīšām bija to atstājis uz beigām. Tagad viņš mēģināja to uzdot, cik nepiespiesti vien iespējams.

-   Cik noprotu, tad, kad jūs dzīvojāt Londonā, tur bija kāds vīrietis, kas nelika mierā jūsu sievu. Vai varat nosaukt viņa vārdu, adresi, darbavietu?

Holmss pēkšņi saslējās.

-  Jūs domājat Kendonu? Kāds viņam ar to sakars? Jūs taču nedomājat, ka viņš mans Dievs, lai tik es dabūju viņu rokā!

-   Mister Holms, nomierinieties, lūdzu! Mums tiešām par to nav ne jausmas. Taču mums jāiztausta katrs pavediens, lai cik tievs tas būtu, un misis Torpai gadījās pieminēt, ka tāds esot bijis.

Tenets juta, ka nebūtu jārunā par šā vīrieša

Iespējamo sakaru ar Džūliju. Vispirms jau viņi nevarēja justies droši, ka tas bijis viņš, kas satinēs ar Džūliju otrdienas vakaros, kamēr vīra nebija mājās, un otrkārt viņš negribēja piedzīvot Vel otru slepkavību, savas vainas dēļ; šobrīd Holmss likās pilnīgi spējīgs ko tādu izdarīt, i.' Lūdzu, viņš turpināja, par to tiešām nav vērts uztraukties.

-   Nē? Kad es iedomājos, ka Kendons varēja sekot viņai šurp… Viņš nekad nelika Džūliju mierā, pat tad, kad mēs jau bijām apprecējušies. I'eica, ka Džūlija piederot viņam, esot uz viņu visas tiesības, īstenībā viņš mūs iepazīstināja. Viņš pirmais bija iepazinies ar Džūliju, bet tas jau vēl nedeva viņam nekādas īpašas tiesības. Es teicu, ka tā ir viņas izvēle, un tā tas arī bija. Viņa izvēlējās mani.

Uz īsu mirkli Holmsa sejā parādījās lepnuma izteiksme.

-   Tomēr, kā jau teicu, ir jāpārbauda katrs pavediens. Tātad, ja jūs varētu mums pateikt, kur viņš atrodams…

-  Velingtonparkroudā 4, Patuijā.

-   Vai viņš strādāja?

-   BBC. Kenijs Kendons, dīdžejs.

Tenets jutās apstulbis, lai gan to neizrādīja. Kenijs Kendons bija "Raclio 2" parastais dīdžejs, kas katru rītu uzstājās dzīvajā ēterā.

-   Kāds viņš izskatās?

-   Mazliet garāks par mani piecas pēdas un desmit vai vienpadsmit collas, kā šķiet. Brūniem matiem.

"Tātad šis varētu būt tas mistiskais pielūdzējs," Tenets apmierināts nodomāja. Viņš centās nelūkoties uz Lainhemu.

-  Labi, es domāju, tas mums šobrīd būtu viss. Tenets piecēlās, un Lainhems sekoja viņam.

-   Ja vēlaties dzirdēt manu padomu, mister Holms, tad pēc iespējas ātrāk atgriezieties darbā! Ja jūs te tā dirnēsiet nebūs labi. Pie durvīm viņš pagriezās atpakaļ.

-   Ziniet, misis Torpa bija par jums ļoti noraizējusies. Viņa teicās jums piezvanīt.

Tas, kā viņš konstatēja, Holmsam kaut ko nozīmēja. Viņa acu skatā īsu mirkli kā dzirksts uzplaiksnīja interese. Taču viņš neteica neko,

izlaizdams abus ārā un nolūkodamies, kā vini

>

gāja projām pa dārza celiņu.

Tātad ko jūs par to domājat, ser? Lainllrms nogaidoši noprasīja, kad viņi iekāpa auto.

Kenijs Kendons!

-Interesanti!

Vai jūs brauksiet ar viņu aprunāties?

-  Domāju, ka rit. Mēs abi brauksim ar mašīnu. Kamēr es izrunāšos ar Kendonu, jūs varat .ipmeklēt krustmāti Rozu.

Un kurp tagad? Lainhems pavaicāja.

Tenets ielūkojās pulkstenī. Pulkstenis rādīja četri.

-  Brauksim atpakaļ uz darbu. Man jāuzraksta dienišķās atskaites. Ceru pussešos tikt uz vakariņam.

Beidzot taču bija izdevies ko interesantu uzzināt, un bija par ko atskaitīties.

-  Atgādini, ka man jāpiezvana Metam, ja? Man jāpaziņo viņiem, ka es rīt būšu viņu medību apgabalos.

Darbā viņus nekas interesants negaidīja. Tenets pamanījās tikt galā ar papīrdarbiem, sakarīgi izrunājās ar superintendantu Pārķeru, pēc tam devās mājup.

Bērni jau bija gultā, bet Bridžita dzirdēja viņu ierodamies un nāca lejā, lūgdama pastāstīt pasaciņu. Tencts paklausīja un pēc tam, visu laiku protestēdams, izpildīja savus vingrinājumus uz mīklas ruļļa, kamēr Džouna pabeidza gatavot vakariņas.

-   Zvanīja Silvija, sieva paziņoja, kad viņi sēdās pie galda.

Silvija bija sena Džounas skolasbiedrene, kas dzīvoja Bordinā ciematā desmit jūdzes no Starrendenas.

-   Viņa teica, ka pārāk ilgi neesot mūs redzējusi, un apvaicājās, vai mēs piecpadsmitajā nevarētu ierasties viesos.

-  Kad tas ir?

-  Nākamās nedēļas beigās.

Tenets novaibstījās.

-  Tas ir tik nenopietni.

-  Zinu, un arī viņa zina. Taču ir grūti pieteikties uz viesošanos pēdējā minūtē un ari atteikties ja nav iespējams ierasties. Varbūt labāk sacīsim nē.

Tenets viņai uzsmaidīja.

-   Kāpēc tu nevarēji ielūgumu pieņemt un gadījumā, ja es netiktu, pēdējā minūtē ierasties viena?

Džouna sarauca pieri.

-   Es labprātāk braucu kopā ar tevi.

-  Es zinu, bet tev taču ir tik grūti, ja mana darba dēļ jāatsakās no jebkādas sabiedrības. Kāpēc lai tu atteiktos? Tu taču pietiekami labi pazīsti Silviju, l.ii ierastos pie viņas ari viena, ja nepieciešams.

-   Domāju gan, Džouna negribīgi sacīja. I abi, es tā darīšu. Teikšu, ka mēs būsim abi, ja varēsim, bet ja nē tad ieradīšos viena.

Viņi kādu bridi ēda draudzīga klusuma atmosfērā, pēc tam Džouna pavaicāja:

-  Kā veicas izmeklēšana?

Tenets pastāstīja. Viņš bija redzējis izjūkam vairāku policistu laulības tāpēc, ka viņu sievas nespēja samierināties ar neregulārajām darba stundām, nenoteiktību, neturētiem solījumiem, vientulību un atsvešinātības sajūtu, un jau kopš paša sākuma nozvērējās, ka ar viņu tā nenotiks. Viņš ticēja, ka tad, ja sieva jutīsies iesaistīta vīra darbā, viņa būs atsaucīgāka pret jebkādiem lūgumiem. Viņš zināja, ka daudzi kolēģi viņam nepiekristu un teiktu, ka vienīgais veids, kā izbēgt no bieži vien neciešamajām domstarpībām, ir nošķirt darbu no mājas dzīves, izmetot pirmo no prāta, tiklīdz ienākts pa ārdurvīm.

Taču Tenetam un Džounai derēja viņa variants, darot viņus vēl tuvākus. Tenels pilnīgi uzticējās sievai, zinot, ka viņa šo uzticību nekad nepievils. Vēl vairāk sarunas ar sievu bieži vien palīdzēja viņam noskaidrot domas.

-   Kenijs Kendons! viņa noteica, atkārtodama viņa sacīto gluži kā Lainhems, kad Tenets bija beidzis. Vai tu dosies pie viņa izrunāties?

-Rīt.

-   Tas būtu interesanti. Apskatīties radiomāju no iekšpuses, un tamlīdzīgi. Viņa pasmējās par vīra sejas izteiksmi. Labi, labi, es zinu, ka ne jau tāpēc tu turp dosies. Taču, vienalga tas būs interesanti. Tāda pārmaiņa pierastajā ikdienā.

-   Tiesa, viņš noprata, ka sievai tas kaut ko nozīmēja. Viņas dzīvi šobrīd lielā mērā noteica mājas, īpaši jau bērnu, vajadzības. Un, kā jau zināms ikvienam, kas to izjutis, pastāvīgā mazu bērnu sabiedrība varēja būt ļoti nomācoša, lai kā šis cilvēks mīlētu bērnus. Viņš paliecās uz priekšu un saņēma sievas roku.

-  Vai tev ir ļoti apnikušas šīs četras sienas, mīļā?

Viņa savilka seju grimasē.

-   Reizēm tā liekas gan godīgi runājot. Taču es saku sev pašai, ka tas taču neturpināsies mūžīgi. Priecājos, ka tu neesi viens no tiem Viktorijas laikmeta tipiem, kuriem patīk redzēt sievu sēžam ieslēgtu. Nemaz neliecies tik pašapmierināts!

Tenets pasmīnēja.

-  Es un pašapmierināts? Nonsenss!

-   Vienalga, tā ir tik jauka pārmaiņa ielūkoties citā pasaulē, jo īpaši tad, ja runa ir par slavenībām. Apsoli, ka rīt tu būsi sevišķi labs novērotājs!

-  Ar sirdi un dvēseli, Tenets noteica.

7

Tenets ar Lainhemu izbrauca uz Londonu pulksten pusastoņos. Tenets bija pārbaudījis Kendona programmas laiku Radio Times: no septiņiem trīsdesmit līdz desmitiem. Viņš cereja ierasties radionamā tieši atbilstošā laikā, lai programmas beigās Kendonu pārķertu.

Pa ceļam viņš ieslēdza "Radio 2" un ar interesi paklausījās Kendona pārraidi, kura bija veikls joku, patērzēšanas, telefonzvanu, apsveikumdziesmu un popmūzikas savārstījums. Bija patīkami apzināties, ka izsekojamais bija tur, uz kurieni veda pēdas. Pēc brīža Tenets izslēdza radio, un vini brauca tālāk klusēdami.

i i.: Vai zināt, kas man šajā lietā šķiet dīvaini, ser? ierunājās Lainhems.

-   Kas? Tenets izvilka pīpi un sāka to piebāzt, Tie daudzie vīrieši, kas interesējās par misis Holmsu. Es domāju ir acīmredzami ka viņa pievilka vīriešus. Vīrs, kas bija kā apmāts viņas t dēļ, misters Perrišs ja ticam mis Votersas sacītajam, un tagad šis misters Kendons.

-    Kas tad tur dīvains? Dažas sievietes vīriešiem šķiet īpaši pievilcīgas.

Tenets aizdedzināja pīpi un pavicināja roku, lai izkliedētu dūmu mākoņus, kuri plīvoja abiem apkārt.

-   Jā, bet šī nebija tāda meitene vai tad ne? Es gribēju teikt, ka visbiežāk tās sievietes, kuras pievelk vīriešus, ir, tā sacīt…

-   Seksīgas? Tenets ar blēdīgu smaidiņu no

prasīja. Viņš nekādi netika gudrs, kā Lainhems bija pamanījies šādās lietās tik ilgi saglabāt zināmu naivitāti. Varēja domāt, ka šādā darbā tai jau sen vajadzēja pagaist.

Jā, Lainhems cītīgi pētīja ceļu. Taču šī meitene nebija… seksīga vai arī, ja bija, tad nelikās to apzināmies pat mis Votersa, kura atzinās, ka viņu apskaudusi, teica to pašu.

-   Es zinu. Bel vispirms jau es nepiekritu, ka meitenēm, kuras pievelk vīriešus, noteikti jābūt seksīgām, pat ja viņas tādas izskatītos. Ir, piemēram, tāds meiteņu tips, kuras nav pārliecinātas par savu pievilcību sievišķību, ja vēlaties, un tīšam cenšas valdzināt vīriešus, likties seksīgas lai pierādītu sev pašām, ka to spēj. Tādas sievietes bieži vien īstenībā ir aukstas, pat frigīdas, un bieži vien viņas uzskata par bezsirdīgām flirtētājām. Taču Džūlija Holmsa esmu par to pārliecināts pie šīs kategorijas nepiederēja. Kā jau jūs teicāt pat Morina Votersa, kura atzinās, ka bijusi greizsirdīga viņas dēļ, piebilda, ka Džūlija, šķiet, nav apzinājusies savu spēju valdzināt vīriešus un noteikti necentās viņus pievilkt tīšām.

Taču galvenais ir tas, ka, būdama tāda, kāda viņa bija, Džūlija visu laiku atradās šo savas dzīves vīriešu ielenkumā un katrs no viņiem, šķiet, saskatīja meitenē tikai izaicinājumu un tāpēc negrasījās viegli atkāpties. Kaut kādā veidā viņa ar savu raksturu pati tos provocēja.

-   Vai jūs gribat sacīt, ka viņa bija kā radīta upura lomai, ser?

-        Savā ziņā jā, es tā domāju. Bet man liekas, ka viss bija vēl nedaudz sarežģītāk. Es domāju, ka normālos apstākļos viņa tiklu galā ar to aplenkumu, par kuru mēs runājām. Taču visas nelaimes sākās tad, kad atgadījās kas negaidīts.

-  Jūs domājat murgus?

-  Tā izskatās ja ņem vērā dzirdēto.

-   Bet kāpēc gan piešķirt tiem tik lielu nozīmi? Es gribēju teikt, ka cilvēki bieži murgo, bet tāpēc ar viņiem nekas briesmīgs nenoliek.

-   Es nedomāju, ka tie bija tikai parasti murgi. Tenets lūkojās laukā pa logu. Viņi tobrīd jau brauca pa nomales ielām, un viņa prātu daļēji aizņēma nožēla par sabojāto dabu.

-   Murgi viņu biedēja, protams, un nomocīja, jo viņas miegs tika traucēts, bet es varētu apzvērēt, ka tie sākās tāpēc, ka viņas apziņas dzīlēs

modās kas tāds, ko būtu labāk aizmirst.

-  Kas tas varētu būt, ser?

-   Kas to lai zina? Bet, Tenets domīgi sacīja, joprojām lūkodamies vienveidīgo māju rindās, es varētu apzvērēt, ka tas patiesi bija kas ļoti nejauks. Kāds Krakens.

-   Kas tad, ser?

Tenets viņu uzjautrināti uzlūkoja.

-    Briesmonis, Maik. Gulošs jūras briesmonis, kas pēkšņi pamostas un uzvanda lielus daudzumus dūņu un dubļu. Tas ir tas, ko es gribēju jums paskaidrot, pirms runāsiet ar to misis Lautonu, Džūlijas krustmāti Rozu. Paturiet prātā briesmoņus!

-   Jūs domājat lai mēģinu noskaidrot, vai misis Holmsai bērna gados nav bijuši kādi traumējoši pārdzīvojumi, ser?

-   Ak, Dieva dēļ, puis, neesiet tik ārišķīgs! Jā gan, tieši tā es domāju.

-Ser…

-Jā?

-   Nē, tam nav nozīmes.

Tenets norija aizkaitinājumu un laipni sacīja:

-   Paklausieties, Maik, ļaujiet man jums paskaidrot! Šis ir tikpat atbilstošs laiks kā jebkurš cits. Es varbūt reizēm esmu mazliet nepacietīgs, ar jums runājot, bet vienīgais, kas mani patiešām satrauc, ir jūsu pašpaļāvības trūkums. Redziet, tā ir tāda lieka piepūle. Priekšniecību gan tas nekavēja saskatīt, ka esat pirmklasīgs policists, un neradās šaubas, ka ātrs paaugstinājums jūsu pašapziņu paaugstinātu. Tāpēc papūlieties, ja? Ja jums ienākusi prātā kāda doma pārbaudiet to!

-   Ne tik daudz doma, cik jautājums. Lainhems uzmeta Tenetam ātru. vērtējošu skatienu. Lieta tāda, ka es neredzu jēgu rakņāties meitenes pagātnē. Kāda nozīme tam. ka viņa triju gadu vecumā redzējusi ko atbaidošu?

Tagad, kad Lainhems bija sācis runāt un viņu kritizēja, Tenets jutās apskaities un sapīcis un tad pēkšņi sāka uzjautrināties par sevi pašu. "Tipiski," viņš domāja. "Iedrošini cilvēku, lai viņš izsaka savas domas, un pēc tam apskaities, ja tās izrādās citādas nekā tavējās."

-   Es saprotu, ko jūs domājat, viņš sacīja. Taču nevaru jums piekrist, vismaz šobrīd. Man ir tāda jušana, ka viņas dvēseles stāvoklis ir tieši vainojams viņas nāvē, un tāpēc ir ļoti svarigi uzzināt, kas viņu mocīja. Vispār kamēr slepkava nav mūsu rokās, mums policistiem allaž jārakņājas it visā, lai kas tur taptu uzrakņāts.

-   Ņemšu un rakšu ar pienācīgo cītību, nopietni sacīja Lainhems un pēc tam uzmeta Tenetam greizu, piktu skatienu, lai redzētu, kā viņš šo piezīmi uzņems.

Tenets pasmīnēja un rotaļīgi uzsita seržantam uz pleca, bet pēc tam aizgriezās, sākdams pētīt karti. Mašīnu bija aizvien vairāk, un Lainhemam tagad nācās visu uzmanību veltīt braukšanai. Tenets viņu izrīkoja. Viņi pārbrauca pāri Melnā Mūka tiltam, iegriezās Strendā, apbrauca apkārt Trafalgārskvēram un brauca uz Pikadillija cirka pusi. Tenets izjuta pazīstamo satraukumu, ko Londona allaž viņā izraisīja. Apziņa, ka viņš atrodas centrā vienai no pasaules lielākajām pilsētām, viņu pacilāja vienmēr.

Viņi turpināja braukt pa Ridžentstrītu, pabrauca garām Oksfordcirkam, un gluži vai triumfēja, kad priekšā izslējās pelēcīgi baltā radionama celtne, likdama izskatīties mazākai Visdvēseļu baznīcai ar tās tievo torņa smaili, slaidajām kolonnām un aci priecējošo simetriju. Bija bez desmit minūtēm desmit.

-   Atbrauciet man pakaļ pusdivpadsmitos, Tenets sacīja. Vai esat pārliecināts, ka atradīsiet ceļu?

Lainhems pamāja.

-  Es vakarvakarā pamatīgi izpētīju karti.

-  jauki. Tad uz redzi.

Tenets nolūkojās, kā Lainhems aizbrauc pa vienvirziena ielu, nozuzdams skatam, bet pēc tam pagriezās, lai' aplūkotu lielo radionama ēku. Virs augstajām, zeltītajām durvīm bija iespaidīga skulptūra: vecs vīrs, kas turēja rokās bērnu. Tenets kādu brīdi to pētīja, prātodams, ko gan tā simbolizē, un tikai tad gāja iekšā vestibilā. Viņš devās pie dežuranta galdiņa pa labi un sacīja, ka steidzīgi vēloties runāt ar misteru Kendonu. Viņš tīšām nepateica, ka ir policists, lai Kendonu priekšlaicīgi nesat rauktu.

Dežurante pateica Tenetam to, ko viņš jau zināja: ka Kendons šobrīd esot aizņemts, jo vadot savu programmu. Viņa sacīja, ka varot piezvanīt uz augšu un pateikt, ka viņu kāds gaidot, un apgalvoja, ka Kendons nākšot lejā, tiklīdz atbrīvošoties. Tenets pateicās un apsēdās pagaidīt uz viena no sarkanajiem soliem vestibilā, ieinteresēti lūkodamies apkārt.

Vestibilā apgrozījās daudz ļaužu. Ļaužu straume nemitīgi plūda garām abiem sardzes vīriem aiz barjeras, par kuru kalpoja nostiepta virve. Sargi, kā viņš manīja, bija metodiski: nākamajās divdesmit minūtēs neviens netika iegājis iekšā, neparādījis pasi. Atminēdamies Džounai doto solījumu, Tenets pētīja sejas, pūlēdamies saskatīt

pazīstamas, bet nelaimīgā kārtā neviena tāda neparādījās. "Gandrīz vai pārsteidzoši," viņš domāja. "Ja šis būtu televīzijas centrs, tad gan…"

Kā likās, necik ilgs laiks nebija pagājis, kad parādījās Kendons.

-   Mister Tenet?

Tenets piecēlās un atņēma sveicienu, ieinteresēti nopētīdams Kendonu. "Viesmīles apraksts ir ļoti atbilstošs," viņš domāja un saprata, kāpēc Kendons viņu tā ietekmējis. Tāpat kā Perrišs, šis vīrietis sievietēm droši vien likās ļoti pievilcīgs. Viņš bija izskatīgs, labi veidots un šarmants. Viņam mugurā bija balts zīda krekls ar vaļēju apkakli un tumši zaļas bikses no smalka, zīdaina rievotā velvēta. Kad Tenets parādīja savu dienesta apliecību, viņš izskatījās apjucis, taču drīz vien, šķiet, atguva savu parasto brīvo izturēšanos.

-   Iesim tur pāri pretī, uz "Lenghemu", viņš sacīja. Tur mēs varēsim mierīgi parunāties.

Kad viņi devās ārā caur augstajām virpuļdurvīm un pāri ielai, Kendons rāmā garā teica runu. Viņi, kā sacīja Kendons, ejot uz klubu, kuru bieži apmeklējot BBC strādājošie un slavenības. Tenets klausījās, pie sevis prātodams, vai tā bija Kendona parastā izturēšanās, vai ari viņš tērgāja, lai iegūtu laiku un atbīdītu atbildamos jautājumus tālāk fonā, kamēr būs gatavs atbildēt.

Vēl augstākas, zeltītas durvis, zaļš paklājs, kas klāja gaiteņa grīdu visā garumā līdz plašai istabai ar augstiem griestiem tajā bija izvietoti mazi, apaļi galdiņi ar bāru vienā pusē un bufeti otrā. Kendons uzstāja, ka izmaksāšot kafiju un rādīja ceļu uz tālāko kaktu, kur pa milzīgu erkerlogu apakšā varēja vērot ielas burzmu.

-   Te tikai nesen nomainīja apmēbelējumu, Kendons sacīja, īpašnieka lepnumā lūkodamies apkārt.

-   Ļoti jauki, Tenets piekrītoši sacīja, bet tagad, mister Kendon…

-   Protams, protams, Kendons steidzīgi sacīja. Viņš iemalkoja kafiju, nolika tasīti un atgāzās krēslā, starodams vislielākajā laipnībā.

-   Kā es varu jums palīdzēt, inspektor?

-   Cik zinu, jūs pazināt Džūliju Holmsu, Tenets sacīja. Un pamanīja patiesu sāpju atblāzmu Kendona acīs, pirms vīrieša vaibsti atkal savaldīgi izveidoja parasto, nopietno izteiksmi.

-       Jā, es viņu kādreiz pazinu un īstenībā diezgan labi. Es, protams, lasīju par viņas… nāvi avīzēs. Viņš atkal iedzēra malku kafijas. Šausmu būšana.

Tenets mierīgi pamāja, neko nepiebilzdams. Viņš mēdza uzskatīt klusēšanu par spēcīgāku ieroci nekā jautājumu uzdošanu. Maz bija lādu cilvēku, kuri spēja to ilgi izturēt. Kendons nebija izņēmums. Viņš iedzēra nākamo kafijas malku, nolika tasi un nemierīgi uzlūkoja Tenelu. Tad viņš izņēma no kabatas cigarešu paciņu, piedāvāja arī inspektoram un, kad tas atteicās, paņēma sev cigareti un to aizdedzināja.

Tenets turpināja malkot kafiju un gaidīja.

Kendons vicināja cigareti, birdinādams pelnus kafijā. Viņš lādējās.

-   Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

-   Es gaidu, lai jūs man pastāstāt par Džūliju Holmsu.

-   Ko tad lai es jums-par viņu pastāstu? Paklausieties, inspektor, ja jūs domājat, ka man ir kas kopīgs ar šo slepkavību…

-   Vai es tā teicu? Tenets pieļāvīgi noprasīja. Tikai pastāstiet man par viņu! Par jūsu attiecībām.

Viņš jutās apmierināts, ka Kendons tagad bija ieņēmis aizsardzības pozīcijas un tādējādi šķita viegli ievainojams. Tomēr likās, ka viņš nebija šo jaunekli pietiekami novērtējis.

Kendons paliecās uz priekšu.

-  Labi, inspektor, es visu paskaidrošu. Jādomā, ka man nav citas izejas. Viņa bija vazaņķe. Nelika mani mierā. Pat pēc tam, kad bija apprecējusies, pat pēc tam, kad pārvācās dzīvot uz Kentu.

Tenets bija izbrīnījies par šo negaidīto spoguļattēla versiju tam, kādas viņš bija iedomājies Kendona un Džūlijas attiecības.

-  Turpiniet, Tenets sacīja.

Kendons nometa cigareti.

-   Cerēju, ka būšu ticis no viņas vaļā, kad viņa apprecēja Džonu, ziniet, es biju tas, kas viņus iepazīstināja. Es vienmēr iepazīstināju Džūliju ar citiem vīriešiem, cerēdams pats no viņas atbrīvoties. Un šajā reizē, kā likās, tas līdzēja uz laiku.

Dažus mēnešus es par viņu neko nedzirdēju, bet pēc tam sākās atkal. Vēstules, telefonzvani… tas viss mani darīja traku. Taču es jutu viņai līdzi savā ziņā un laiku pa laikam, lai viņa nomierinātos, ar viņu tikos.

-   Pat reizi nedēļā braucāt uz Kentu, lai ar viņu tiktos?

-   Protams, kāpēc gan ne?

-   Kālab gan, mister Kendon?

Kendons paraustīja plecus.

-   Es jau jums teicu. Man bija Džūlijas žēl. Man pret viņu bija vājiba. Viņā bija kaut kas tāds tāds piepacelts. Es vienmēr baidījos, ziniet, ka viņa varētu izdarīt ko nelabojamu.

-   Izdarīt pašnāvību, jūs domājat?

-Jā.

-Ja jūs nebūtu ar viņu ticies?

-   Tā gan. Redziet, inspektor, mans darbs nozīmē arī zināmu slavu. Tādas meitenes tā ļoti vilina. Džūlija ne ar ko neatšķīrās no citām.

-   Un jūs nopūlaties visu šo iemīlējušos skuķu dēļ, upurējot katrai vienu vakaru nedēļā, lai viņas justos laimīgas?

-   Protams, nē. Bet es jau jums teicu, ka pret Džūliju man bija vājība.

-Turpiniet!

-   Par ko tad?

-   Labi, sāksim ar pagājušo otrdienu, ko? To vakaru, kad viņa mira.

-   Jā, labi, Kendons pārvilka ar mēli pār apakšlūpu. Tas viss bija tā… Jādomā, ka krodziņa apmeklētāji mūs atcerējās?

-  Jā, atcerējās.

-   Nav brīnums, ja ņem vērā, kā Džūlija tur uzvedās. Tas bija tā. Es nolēmu, ka šī būs pēdējā reize, kad es braucu to gaisa gabalu, lai ar viņu tiktos, un tā arī viņai pateicu. Džūlijai tas nepatika, viņa lūdzās, runāja riņķi un apkārt, bet es beigu beigās teicu, ka man ir diezgan, un tā ari bija. Beigās viņa bija briesmīgi uztraukusies un izskrēja ārā.

Te nekas nesaskanēja ar to aprakstu, kādu šim strīdam bija devusi viesmīle, taču Tenets nelikās to manām. Viņu vairāk interesēja tālākais.

-Turpiniet!

Kendons atgāzās krēslā un pacēla rokas beigu žestā.

-  Tas ir viss.

Tenets kādu brīdi klusēdams lūkojās viņā, apsvērdams, pie kādas līnijas labāk pieturēties, lai izdabūtu no viņa patiesību. Kendona stāsts acīmredzot vedināja uz to, ka pēc strīda viņš devies uz staciju un atgriezies Londonā. Jautājums tikai vai ļaut viņam šādi turpināt stāstu un kā viņš reaģētu, ja tiktu apvainots melos? Noslēgtos sevī vai spertu zemes gaisā? "Droši vien pēdējais variants," Tenets nodomāja. Kendona uzskati par sevi pašu bija tādi, ka viņš nekad nespētu nokāpt lejā no saviem augstumiem. Labāk jau neļaut viņam nokļūt tādā stāvokli.

Ne gluži, es domāju, mister Kendon. Būšu atklāts un pateikšu, ka cilvēki ne tikai redzēja jūs sekojam misis Holmsai pēc iznākšanas no krodziņa, bet divi viens no otra neatkarīgi liecinieki redzēja jūs Ciledstounroudas tuvumā apmēram bez divdesmit deviņos.

"Vīrietis ir aukstasinīgs," Tenets nodomāja, viņu pētīdams.

Viņš ne tikai atbildēja ar acu uzmetienu, bet ari padevīgi paraustīja plecus, greizi pasmīnēdams.

-Ak, jā, tas bija pūļu vērts… Labi, inspektor, es pastāstīšu jums ari visu pārējo. Kā jau teicu, tā situācija man bija līdz kaklam. Gribēju, lai Džūlija saprot, ka es tiešām domāju tā, kā teicu, ka negribu, lai viņa turpina mani vajāt, un ka šī bija pēdējā reize. Biju braucis visu to gabalu uz Kentu, lai viņu nomierinātu. Bet tas, kā viņa aizskrēja… nūjā, tas neko neatrisināja. Viņa vienkārsi aizskrēja prom no šīs situācijas, atteicās skatīties tai acis, un es nopratu, ka viss turpināsies tāpat kā līdz šim. Es pabeidzu dzert savu glāzi, devu viņai piecas minūtes laika nomierināties, pēc tam viņai sekoju. Jā, es saku, ka viņai sekoju, bet īstenībā viņa nemaz vairs nebija redzama. Tur mazā ceļa gabalā no kroga līdz vietai, kur viņa dzīvoja, ir daudzi pagriezieni. Bet es jutos pārliecināts, ka viņa devusies uz mājām, tāpēc devos uz Gledstounroudu. Pa taciņu piegāju pie mājas un pieklaudzināju pie ārdurvīm. Džūlija pienāca pie erkcrloga lielajā istabā apskatīties, kas tur ir. Es pamanīju viņu logā, bet pēc tam viņa nozuda. Džūlija uzreiz nenāca pie durvīm, tāpēc es pieklaudzināju vēlreiz.

Pirmoreiz Kendona notikumu atveidojums likās kļuvis slidens.

Es dzirdēju Džūlijas soļus vestibilā un nodomāju, ka viņa nāk mani ielaist, bet pēkšņi viņa iesaucās jā, patiesībā pat iekliedzās:

"Ieskaties pa vēstuļu spraugu, Kenij!" Es tā arī darīju.

Kcndons noliecās uz priekšu, viņa acis šaudījās šurpu turpu, it kā viņš gribētu pārliecināties, vai neviens nenoklausās, pēc tam sacīja klusu un nopietni:

-   Džūlija stāvēja tur un rokā turēja nolādēti lielu gaļas griežamo tuteni, inspektori "Vācies prom!" viņa spiedza. "Vācies prom, vai es izduršu šito tev cauri!" Un viņa kratīja nazi man acu priekšā!

Kendons paliecās sānis, lai izvilktu no bikšu kabatas mutautu, un ņēmās ar to slaucīt uz pieres mirdzošos sviedrus.

-   Un tad? Tencts noprasīja.

Kendons svārstījās, viņš pārvilka ar mēli pār lūpām. Bija skaidri redzams, ka viņš sapratis šis punkts ir izšķirošais. Tad viņš paraustīja plecus, atgāzās krēslā un likās mazliet atslābināmies, it kā pārdomādams, kādā veidā visu nobeigt.

-  Eh, iedomājieties tikai, inspektori Iedomājieties sevi manā vietā! Noņēmos ar Džūliju gadiem, regulāri džinos uz Kentu viņu apraudzīt. Tā gan bija vazaņķe, to es varu jums apliecināt. Un kas notiek, kad es beigu beigās nolemju darīt tam visam galu? Viņa man draud ar milzīgu nazi, Dieva dēļ! Redzot viņu tur tā stāvam, es nodomāju lai notiek. Sasodīts, man vienreiz ir diezgan.

-  Jūs apskaitāties, klusu sacīja Tenets.

-   Sasodīts, apskaitos gan! — Kendons pēkšņi saprata, ko pateicis, un ar nopietnu sejas izteiksmi paliecās uz priekšu.

-    Bet tikai saprotiet mani pareizi, inspektori Es neapskaitos tā, lai viņu nogalētu. Kāpēc man būtu jāriskē ar galvu viņas dēļ? Nē, kā jau teicu, es nodomāju: manis pēc lai viņa iet ellē! Tad es devos projām. Biju ticis tikai līdz vārtiņiem, kad dzirdēju aiz sevis atveramies durvis. Viņa vēl. joprojām vicināja nazi.

"Nekad vairs nenāc atpakaļ," Džūlija sauca. Un, ticiet man, es nemaz netaisījos to darīt.

-  Un ko tad jūs darījāt tālāk?

-  Devos uz staciju un ar vilcienu braucu mājās.

-  Ar kuru vilcienu tad jūs braucāt?

-  Astoņos piecdesmit četrās.

Un Mensons bija teicis, ka no Holmsa mājas līdz stacijai jāiet sešas minūtes.

-   Vai stacijā jums nācās ilgi gaidīt?

-  Tikai minūti vai divas.

Tenets mirkli klusēja, apdomādams dzirdēto.

-  Vai ir kāds, kas varētu jūsu teikto apliecināt?

Atbilde bija pārsteidzoša.

-   īstenībā—jā.

Kendons aizsmēķēja jaunu cigareti, vispirms dziļi ievilka dūmu un tikai tad turpināja. Viņa pašpaļāvība bija atgriezusies, un skatienā varēja samanīt pat tādu kā viltīgu pašapmierinātību.

-   Kad Džūlija atvēra durvis un kliedza uz mani, es devos uz priekšu pa taciņu, bet pirms manis gāja meitene viņa atradās pie vārtiņiem. Domāju, ka viņa bija ieradusies pa taciņu, kas veda gar drāšu žogu to, kas savieno ielu galus. Viņa noteikti dzirdēja Džūliju kliedzam, jo viņa apstājās un atskatījās uz mums. Pēc tam meitene devās tālāk caur vārtiņiem un pa taciņu uz priekšu. Es panācu viņu un pagāju garām gandrīz jau pie pašas stacijas. Meitene brauca ar to pašu vilcienu, ar kuru es. Tātad redziet, inspektor, esmu ārpus aizdomām. Atrodiet to meiteni, un viņa apliecinās, ka tad, kad es gāju projām, Džūlija vēl bija dzīva. Un man nebija nekādas iespējas aizlavīties atpakaļ un viņu nogalināt.

-  Skaidrs. Vai varat pateikt tās meitenes pazīmes, lai mums būtu vieglāk viņu atrast?

Kendons atgāzās krēslā, viņa acis samiedzās viņš pūlējās atcerēties.

-    Varētu būt pāri divdesmit gadiem, kā man šķita. Baidos, ka labi neapskatīju viņas seju, tai jābūt diezgan neizskatīgai. Galu galā es taču nezināju, ka viņa man vēl būs vajadzīga, vai ne pretējā gadījumā būtu pierakstījis viņas vārdu un adresi, kā sacīt jāsaka! Man liekas, ka mati bija tumši. Jā gan tumši, taisni līdz pleciem.

-  Cik gara?

-   Ak, vidēja auguma. Apmēram piecas pēdas un piecas collas tā varētu būt.

-   Kā viņa bija ģērbusies?

Kendons sarauca pieri, pūlēdamies koncentrēties.

-   Nekā uzkrītoša, tas ir pilnīgi droši. Kaut kas tumšs jā, tumšs mētelis, liekas, brūns. Viņa bija ļoti parasta meitene.

-Cik nelaimīgi…

-   Nelai… ak, jā, saprotu. Kendons izskatījās norūpējies. Jūs domājat, ka viņu būs grūti sazīmēt?

Tenets paraustīja plecus.

-   Kas lai zina? Gan jau redzēsim.

-  Cerams, Kendons sausi noteica.

-Jā, cerams. Vai vēl kāds negāja uz to vilcienu?

-   Jā, uz perona bija daži cilvēki. Bet, godīgi sakot, es nevaru nevienu no viņiem atcerēties.

Patiesību sakot, es vēl joprojām biju ļoti uztraucies pēc tā skata ar Džūliju. Man vēl bija atmiņā, kā tas viss izskatījās, skatoties caur to vēstuļspraugu… Godīgi sakot, inspektor, viņa izskatījās kā jukusi. Patiešām jukusi. Man, braucot vilcienā, bija daudz ko pārdomāt.

… Vai jums šķiet, ka man nevajadzēja viņu atstāt tādā stāvoklī? viņš pēkšņi vaicāja.

"Tātad šis cilvēks jūtas vainīgs, ja jau prasa pēc apstiprinājuma vai nolieguma," Tenets domāja. Tā arī vajadzēja būt. Jo galu galā viņa roka bija tā, kas deva Džūlijai pēdējo grūdienu, izsitot viņu no rāmjiem. No otras puses raugoties, viņš nebija izraisījis tos spēkus, kuri meiteni tik tālu noveda.

-  Tādā situācijā kā šī grūti saprast, kā būtu bijis labāk, viņš neitrāli sacīja.

-   Ak, ko nu, inspektor! Kendons nenoturējās. Ko jūs būtu darījis šādā situācijā sakiet, lūdzami?

Tas bija sauciens no pašiem sirds dziļumiem pirmoreiz.

Tenets sajuta pret Kendonu patiesu līdzjūtību. Aci pret aci ar šo vīrieti un viņa slideno stāstu Tenets gandrīz bija piemirsis, ka iepriekš dzirdētais bija tiesa un Kendona sakars ar Džūliju ilga gadiem. Tagad viņš bija izgājis no aizstāvēšanās pozīcijām. Lai ko Tenets domāja par šo cilvēku, būtu necilvēcīgi atteikties atbildēt uz šo jautājumu.

-  Es nezinu, viņš sacīja. Varbūt izsauktu ārstu.

Kendons apsēdās atpakaļ krēslā.

-   Es tāpēc jūtos sasodīti vainīgs. Ja vien es nebūtu Džūliju tā atstājis, varbūt viņa būtu dzīva vēl joprojām… Ir vēl kaut kas, ko es jums nepateicu, viņš īsi piebilda. Redziet, es neesmu par to pārliecināts. Ja būtu, tad droši vien jūs uzmeklētu pats.

"Tātad tas ir svarīgi," Tenets nodomāja. Viņš pamudinoši noklepojās. Kendons vēl kādu mirkli šaubījās, pēc tam sacīja:

-   Tikai tas, ka tad, kad es sasniedzu vārtiņus, es pagriezos atpakaļ un uzmetu skatienu mājai, lai redzētu, vai Džūlija vēl ir tur. Viņš aprāvās.

-  Un vai bija?

-  Nē, bet pēc kāda mirkļa es atkal atskatījos. Un man likās, ka tobrīd ielas stūrī kaut kas sakustējās…

Tenets pēkšņi juta kņudināšanu kuņģī. It kā viņš jau būtu saskatījis slepkavu ar pašu acs kaktiņu.

-  Vai tas, jūsuprāt, bija Gledstounroudas tālākajā galā?

-   Jā. Tā bija tikai tāda sajūta, kā jau sacīju, taču, lūkojoties atpakaļ, es jutos gluži vai pārliecināts, ka Gledstounroudā kāds iegriezās.

-   Vīrietis vai sieviete?

Kendons papurināja galvu.

-   Nav ne jausmas. Es domāju un domāju, un tomēr nezinu. Tā patiesībā bija tikai tāda acumirklīga kustība, jau gandrīz ārpus mana redzesloka pēc tam es aizgriezos.

-   Labi, ja kaut ko atceraties, tad tūlīt zvaniet man! Tenets uzskribelēja abus gan mājas, gan darba telefonnumurus uz papīra gabala, pasniedza to Kendonam un piecēlās. Domāju, ka šobrīd tas ir viss, mister Kendon.

Kendons sekoja viņa piemēram.

-  Man žēl, ka es nevarēju pateikt ko noderīgāku.

Liekas, ka viņš tiešām tā domāja, un Tenets

iedomājās, ka abu sarunas pēdējās minūtes bija atklājušas viņa attieksmi pret šo vīrieti. Iedami ārā, viņi sarunājās visai draudzīgi. Kendons nogriezās pa labi un devās pa Rīdžentstrītu. Ar nodurtu galvu, viņš izskatījās gluži izmisis. Tēloja?

Tenets par to šaubījās, nolūkodamies, kā viņš nozūd skatam. Viņam drīzāk gan likās, ka ne.

-   Vai jums šķiet, ka Kendons teica patiesību? Lainhems vaicāja, kad viņi atsāka ceļu atpakaļ pašā sastrēgumstraumē un Tenets bija viņam atstāstījis sarunas saturu.

-   Savā versijā par attiecībām ar Džūliju, protams, nē neticu. Tas nesaskan ar viņas vīra un misis Torpas sacīto. Un arī ar viesmīles teikto par viņu strīdu, patiesību sakot. Un man jāpiebilst, ka viņš gan nav tas tips, kas bijušās draudzenes dēļ būtu spējīgs tiktāl atklāties. Nē, es domāju, viņš tikai centās saglābt savu seju, stāstot, ka viņa ir tā, kas nelikās mierā. Taču svarīgākajai informācijai par to, kas īsti notika otrdienas vakarā, tai gan. Man liekas, ka ticu, vismaz sliecos ticēt. Mums būs šis tas jāpārbauda jāapskatās, vai nevarēsim atrast to meiteni, kurai viņš sakās sekojis līdz stacijai. Publicēsim paziņojumu un paskatīsimies, kas notiks! Vai varbūt mums varēs palīdzēt konduktors. Ja ar to vilcienu nebrauca daudz cilvēku, varbūt viņš šo meiteni atcerēsies; protams, var jau būt, ka Kendons ir viņu izdomājis un gluži tāpat to mistisko personu, kuru sakas redzējis gar stūri iegriežamies Gledstounroudā. Bet, ja tur tiešām kāds bija…

-Tad tas varētu būt mūsu slepkavuieks.

-  Iespējams. Domāju, ka labāk būs, ja mēs pārlūkosim visus kaimiņu nopratināšanas pierakstus un izvaicāsim vēlreiz tos, kuri neskatījās filmu. Kā gāja tev? Ko tu izdabūji no misis Lautonas?

-   Labi. Es domāju, ka uzzināju visu mums vajadzīgo.

Džūlija ar māti, šķiet, pārvākušās uz Londonu no Kentas, kad Džūlijai bija trīs gadi, pēc nelaimes gadījuma ar viņas tēvu māte nopirka mazu mājiņu ar terasi iecienītā, bet ne īpaši veselīgā Vimbldonas kvartālā. Džūlija dzīvoja pie mātes līdz pat precībām, bet māte tur dzīvoja līdz savai nāvei, tas notika apmēram pirms gada.

Kādu laiku pēc pārvākšanās no Kentas Džūliju esot mocījuši murgi, bet misis Lautonai neesot bijis ne jausmas, ar ko tie saistīti, un tolaik viņa domājusi, ka tādos apstākļos par to nebūtu jābrīnās, jo Džūlija tik piepeši zaudējusi tēvu. Džūlija nav cietusi tajā nelaimes gadījumā, kurā gāja bojā viņas tēvs, to misis Lautona zināja, un Džūlijas māte meitai esot teikusi, ka pārvākusies tāpēc, lai atbrīvotos no atmiņām par to vietu, kas tik ļoti saistās ar viņas vīru. Viņa otrreiz vairs neesot apprecējusies.

-   Kurā vietā Kentā viņi dzīvojuši? Tenets pavaicāja, kad Lainhems bija beidzis.

-   Litlsjutonā.

-   Litlsjutonā, Tenets lēni atkārtoja. Viņš, protams, pazina šo ciematu, tas atradās netālu no Silvijas Džounas draudzenes dzīvesvietas. Taču šajā kontekstā bija jūtams kāds būtisks pavediens. Kas tas bija? Viņš, pieri raukdams, lūkojās ārā pa logu, lūkodams to uztaustīt. Taču nespēja un pēc mirkļa meta mieru. Tomēr neapmierinātības sajūta palika, un visu ceļu, mājup braucot, tā rosījās kaut kur viņa prātos grauzdama un berzdama kā smilšu grauds zem plaksta.

Tiklīdz viņi bija atgriezušies darbā, Tenets pieprasīja dosjē par nelaimes gadījumu, kurā bojā gāja Džūlijas tēvs, kamēr Lainhems rakstīja paziņojumu par Kendona piesauktās liecinieces meklēšanu. Pulkstenis vēl bija tikai pustrīs, un gadījumā, ja palaimētos, viņi paziņojumu varētu ievietot vēl šīvakara laikrakstos.

Pēc tam abi kopā pārlūkoja kaimiņu nopratināšanas piezīmes, izvēlēdamies lieciniekus, kurus derētu nopratināt vēlreiz. Lainhems ierosināja sūtīt vienu policistu, kas klauvētu pie visām durvīm pēc kārtas tajās trijās ieliņās, lūkodams noskaidrot, kā sauc sievietes vecumā no piecpadsmit līdz trīsdesmit pieciem gadiem, kuras tur dzīvo un slepkavības vakarā ir kaut kur braukušas. Protams, ir iespējams, ka sieviete, kuru Kendons teicās redzējis, ir no kādas citas vietas, bet iebilda Lainhems vienīgi vietējā iedzīvotāja varēja zināt par šo taciņu. To bija vērts pārbaudīt.

Pa to laiku atnesa dosjē, un, kamēr Lainhems devās ievietot sludinājumu, Tenets ņēmās to pārlūkot. Viņam nebija īsti skaidrs, kāpēc īsti pie tā ķērās; no pirmā acu uzmetiena nelaimes gadījumam varēja nebūt nekāda sakara ar pašreizējo izmeklēšanu. Tenets vienkārši juta, ka tas ir jādara; un pieredze viņam teica priekšā, ka šādas jušanas der ņemt vērā.

Parasti tās sakņojās zemapziņā un, palūkojoties atpakaļ, allaž šķita vērā ņemamas, taču savā laikā bi ja likušās nesaprātīgas un neeksistējošas.

Deivids Leonards Perrs no Jasmīnkotedžas, Grēnas, Litlsjutonā, Kentā, bija miris 1960. gada 18. novembri Starrendenas pilsēlas slimnīcā, astoņos vakarā piecas stundas pēc tam, kad viņa auto biezā miglā saskrējies ar kravas mašīnu uz ceļa, kas veda no Starrendenas uz Mcidstounu. Smagās mašīnas šoferis palicis dzīvs un vēlāk attaisnots no viņa nav prasīta nekāda atbildība par katastrofas izraisīšanu; Pcrrs atradies nepareizā ceļa pusē un braucis pārāk ātri, bremzēdams līkumā, kuru droši vien nav saskatījis miglas dēļ. Viņš bijis divdesmit deviņus gadus vecs un automašīnā braucis viens.

Tenets divreiz ātri izlasīja visas liecība^ un pēc tam -• trešoreiz pārlasīja lēnāk. Viņa instinkts Tenets secināja būs viņu vīlis. Lai skatītos, kā skatīdamies, viņš nespēja saskatīt, kāds sakars šim notikumam ar Džūlijas tēvu varēja būt ar viņas slepkavību. Lasot šīs liecības, viņš vienkārši zaudēja laiku. Tenets aizvēra aktu vākus un ar vilšanās pilnu žestu tos atbīdīja nost.

Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Ārā ielas bija pilnas ar cilvēkiem, kuri nāca mājās no darba, un satiksme stāvēja uz vietas, veidojot simt jardu garu rindu. "Tā bija kļūda ierīkot regulējamu pāreju uz tik dzīvas ielas," Tenets domāja.

Nemiūgā ļaužu straume, bez apstājas spiežot kontrolpogu, varēja pilnīgi apturēt satiksmi. Tad jau labāk te derētu parastā sistēma ar trijkrāsu gaismām, tā sistemātiski kontrolējot kājāmgājēju pārvietošanos. Inspektoram vajadzētu par to aprunāties ar satiksmes kontroldicnestu.

Tencts izkustējās no savas vietas tikpat tūļīgi kā satiksme viņa priekšā. Viņš necieta šo izmeklēšanas stadiju, kad sākuma impulss šķita zudis un kļuva manāma iespējamā neveiksme. Tenets šo periodu uzskatīja par policista moku un ciešanu laiku. Ne jau ietērpjot šīs domas vārdos. Gluži otrādi, šo tematu parasti ietina klusēšanas plīvurs, un Tenets reizēm brīnījās, cik daudzi cilvēki māņticīgi atsacījās atzīties savās šaubās pat sev pašiem, it kā kaut mirkli domās pieļaujot sakāves iespēju, jo tas nozīmētu kaut kā mazināt viņu veiksmi.

Tenets jau to zināja no pieredzes un būtu varējis atzīties sev, ka šī depresija bija normāla. Šajā izmeklēšanas stadijā to varēja gaidīt, taču nelaime tā, ka ik reizi, kad tas notika, māca bailes, ka šoreiz varētu būt citādi un šajā reizē nebūs apskaidrības. Kurā vietā viņš varētu būt pieļāvis kļūdu?

Ar šo domu pietika, lai Tenets sakostu zobus un atgrieztos pie galda. Bija tikai viens veids, kā tikt ar šādu noskaņojumu galā, pilnīgi ierakties darbā, veicot pacietīgu, pamatīgu ikdienas izmeklēšanu. Viņam vajadzēja apsēsties, pārlasīt visus ziņojumus, kuri attiecās uz šo lietu, pārbaudīt, pārbaudīt un vēlreiz pamatīgi pārspriest šo lietu ar Lainhemu, lai redzētu, ko viņi palaiduši garām un kādi varētu būt nākamie pasākumi.

Viņš nocēla telefona klausuli.

Atrodiet man Lainhemu, ja?

8

Tad, kad Tenets pārradās mājās, viņš jutās tā, it kā smadzenes būtu piebāztas ar vati. Viņi abi ar Lainhemu bija pārlūkojuši katru, pat visniecīgāko informāciju, kas līdz šim iēvākta, un bezgalīgi apsprieduši triju aizdomās turēto Holmsa; Perriša un Kendona iespējamo variantu, taču nekādi nespēja nonākt pie kāda apmierinoša slēdziena vai ieraudzīt kādu izeju no bezizejas, kurā viņi bija iestrēguši.

Džouna tikai ielūkojās viņam sejā un tūdaļ sāka rūpīgi darboties. Tenets tika iebīdīts lielajā istabā, kur Džouna lika viņam apsēsties un atpūsties, iespieda rokā glāzi ar kādu dzērienu un nozuda virtuvē. Tenets sēdēja, lūkodamies tukšumā, malkoja viskiju un nedomāja pilnīgi neko, kamēr viņa atkal parādījās ar paplāti rokā. Viņš bija domājis, ka nav izsalcis, taču, ieraudzīdams un saozdams vienu no saviem mīļākajiem ēdieniem gaļas siteni un nieru pudiņu, atguva ēstgribu un topašbrīd, kad sāka darboties ar nazi un dakšiņu, atkal sajutās cilvēcīgi.

Džouna, kas sēdēja pretī, noskatījās vīrā, biedriski klusēdama.

-   Vai ir labāk? kad Tenets bija paēdis, viņa beigās noprasīja, novākdama traukus.

Viņš izstiepa kājas, atlaida jostu par vienu caurumiņu vaļīgāk un dižmanīgi papliķēja sev pa vēderu.

-   Daudz labāk, Tenets sacīja.

-   Lieliski. Es uzvārīšu kafiju.

Tenets gaidīja, ar tukšu skatienu blenzdams gleznā, kas karājās viņam priekšā pie sienas virs kamīna. Tas bija oriģināls eļļas gleznojums, kuru Džouna neierāmētu atradusi krāmu bodē drīz pēc tam, kad abi apprecējās. Viņa pamanījās uziet kādu senlietu tirgotāju, kas pārdeva vecus gleznu rāmjus, pierunāt viņu pārtaisīt vienu vajadzīgajā lielumā un pakarināja savu greznumlietu piemērotā vietā. Tenetam vienmēr patika gleznas, kas attēloja lauku ainavas govis, kas bradāja ūdeņainās pļavās upju krastos. Tādas gleznas, kā sacīja Džouna, lai gan tās nebija . īpaši vērtīgas nemaz nenācās viegli atrast. Viņa allaž interesējās par mākslu un pēdējā laikā runāja par trīsgadīgiem mākslas vēstures kursiem mākslas koledžā, kad Bens jau būs pietiekami paaudzies, lai ietu skolā.

-   Aizmirsu tev pateikt, sacīja Tenets, kad viņa atgriezās ar kafiju, vakar es redzēju interesantu gleznu.

-  Kas tā bija par gleznu? Portrets?

-  Likās, ka ainava. Tā attēloja kriketa spēli uz lauka. Ļoti dzīvās krāsās, ar daudzām mazām cilvēku figūriņām.

-   Patiesi? Izklausās pēc Deikras. Viņa specializējas lauku ainavu gleznošanā. "Lauku kāzas", "Baznīcas svētki", "Grēksūdzes otrdiena" šī bija par meteņlaika skriešanos un tā tālāk. Īstenībā man šķiet, ka es atceros to gleznu, par kuru tu runā. Viņa piecēlās un sāka pārcilāt papīrus un kaut kādas lapiņas uz zema galdiņa kaktā aiz kamīna. Te kaut kur man bija katalogs. Tas izklausās gluži pēc viņas stila, kā jau teicu daudz mazu figūriņu, košas krāsas. Tā, viņa triumfēdama sacīja. Te tas ir.

Džouna apsēdās līdzās. Tenets atvēra katalogu un pārvilka pirkstu darbu sarakstam.

-   Jā, es jau tā domāju. Te tas ir. "Kriketa spēle", viņas balss aprāvās un notrisēja, bet pēc tam turpināja: "Misis Džūlijas Holmsas privātīpašums."

-   Ļauj paskatīties! Tenets sāka ar priekšvārdu, visu pārdomādams. Tātad glezna bija nupat atsūtīta atpakaļ no izstādes viņš atcerējās redzējis saini Holmsa priekšistabā… Kurā dienā tas bija? Aizvakar? Jā, tas ir pareizi. Tātad trešdien.

-   Kad tu biji tajā izstādē, dārgā?

-   Otrdien.

Droši vien eksponātu novākšana ilga vēl kādu laiku? Vai varbūt nē. Te bija liecība viņa priekšā, iespiestā veidā. Kad izstāde tika atklāta? Viņš ielūkojās kataloga pirmajā lappusē. Kā rādās, tā bija piemiņas izstāde, lai atzīmētu Annabellas

Deikras divdesmito nāves gadadienu, un tika atklāta publikas apmeklējumiem otrdien, 22. aprīli, lai turpinātos līdz 6. maijam. Privātapskate bija nozīmēta pirmdienas, 21. aprīļa, vakarā.

Tenets ar rāvienu saslējās.

-   Kas varēja apmeklēt šo privāto apskati?

Džouna paraustīja plecus.

-  Jādomā, ka vietējie dūži. Iespējams, vietējie mākslinieki. Un, protams, visi tie cilvēki, kuri bija aizdevuši gleznas.

Džūlija bija aizdevusi gleznu, un pirmdien, 21. aprīlī, viņu pirmoreiz sāka mocīt murgi.

Tenets devās pie telefona un piezvanīja Holmsam. Izklausījās, ka Holmss bija saņēmis sevi rokās, jo bija neparasti pretimnākošs. Viņš esot to piemirsis, jā gan, kad Tenets to pieminējis, viņš atcerējies, ka abi ar Džūliju apmeklējuši privātapskati. Saņēmuši ielūgumu tāpēc, ka Džūlija aizdevusi izstādei gleznu. Džonam šis pasākums licies ļoti garlaicīgs. Viņi nav nevienu pazinuši, māksla viņu neinteresējot. Džūlija gribējusi iet tāpēc, ka viņai patikusi šī doma par tādu privilēģiju apmeklēt privātapskati, jo tur varētu iepazīties ar kādu no vietējiem. Nē, nekas neparasts tovakar neesot atgadījies. Mājupejot Džūlija bijusi ļoti klusa, bet viņš domājis, ka tas tāpēc, ka viņa nav izklaidējusies tik labi, kā cerējusi. Glezna piederējusi Džūlijas mātei. Džūlija to atradusi, nobāztu bēniņos, kastē tad, kad pēc mātes nāves vākuši visu ārā no Vimbldonas mājas. Ieraudzījusi paziņojumu "Starrendenas Avīzē", viņa nopriecājās par tādu ideju aizdot gleznu un redzēt katalogā uzrakstu: "Misis Džūlijas Holmsas privātīpašums." Paziņojumā bija rakstīts, ka tiek organizēta Annabellas Deikras memoriālā izstāde un cilvēki tiek lūgti aizdot viņas darbus.

Tenets atgriezās lielajā istabā, apsēdās un sāka lasīt biogrāfiju kataloga aizmugurē. Jau pirmā rindiņa lika viņam sarauties, un viņš izjuta to atvieglojumu, kāds iestājas tikai, pēkšņi saprotot ko tādu, kas līdz šim šķitis mīklains, pēkšņi saplūstot it kā savstarpēji nesaistītiem faktiem, veidojot vienu veselumu tik acīmredzami, ka jābrīnās, kāda velna pēc tas netika pamanīts iepriekš.

-   Dārgais, kas ar tevi īsti notiek? Džouna noprasīja, ienākusi ar svaigu kafiju.

-  Annabella Deikra ir dzimusi un augusi Litlsjutonā!

-  Jā, es zinu. Un kas tad ir?

Tenets pielēca kājās, viebdamies, kad iesāpējās mugura, un ņēmās staigāt šurpu turpu pa istabu.

-   Lūk, te ir pāris tādi fakti, kuri bija nogūluši kaut kur saprāta dziļumos, un es nespēju saprast, kāpēc. Apjautu tad, kad uzzināju, ka Perri Džūlijas Holmsas vecāki dzīvojuši Litlsjutonā, nez kāpēc šis vārds man likās pazīstams tas ir, ne tikai tāpēc, ka es pazīstu šīs vietas. Redzi, es Holmsu mājā redzēju šo gleznu un tajā saskatīju kaut ko pazīstamu. Tas, protams, bija fons zaļais Litlsjutonas ciemats. Tu taču zini tos abus milzu ozolus, mazliet ārpus centra… Kāpēc, pie velna, es to nepamanīju agrāk?

-   Dārgais, beidz šo staigāšanu šurpu turpu! Man sāk reibt galva. Apsēdies un paskaidro, kāpēc tu esi tā satraucies!

Tenets apsēdās uz dīvāna.

-   Paklausies! Bērna gados Džūlija Džūlija Perra tā viņu toreiz sauca dzīvoja Litlsjutonā. To mēs šodien noskaidrojām. Un laikam gan arī Litlsjutonā viņas vecāki nopirka šo gleznu par kriketa spēles tēmu. Dzīvojot tur, Džūlijas tēvs gāja bojā autokatastrofā, un misis Perra tūlīt pat, gribēdama atbrīvoties no sāpīgām atmiņām, aizbrauca no šī ciemata un pārvācās uz Londonu. Džūlijas māte nespēja piespiest sevi gleznu iznīcināt, varbūt to viņai dāvināja vīrs, taču viņa nespēja arī to uzlūkot. Viņa aizvāca to uz bēniņiem un divdesmit gadus neviens, izņemot viņu, nezināja par tās eksistenci.

Džūlija pieaugā, apprecējās, tad nomira māte, un, tīrīdama māju, viņa atrada gleznu. Tad firma, kurā strādā viņas vīrs, pārcēla viņus uz Starrendenu. Viņa pārvācās kopā ar vīru, nemaz nenojauzdama, ka reiz jau dzīvojusi Kentā, jo māte nez kāpēc meitai iestāstījusi, ka viņas vienmēr dzīvojušas Londonā. Viņu ieinteresēja vietējā avīzē izlasītais paziņojums, ka Starrendenas mākslas koledža lūdz aizdot gleznas īpašai Annabellas Deikras piemiņas izstādei. Džūlija piedāvājas aizdot savējo, tiek ielūgta uz privāto apskati, kuru apmeklē kopā ar vīru, un kopš tās nakts viņu sāk biedēt murgi nobiedē līdz tādai pakāpei, ka viņa lūdz konsultantei, misis Torpai, atļauju apmeklēt viņu vienatnē. Bet sajūtas tikai pasliktinās pēc tam, kad Džūlija izstāstījusi visu misis Torpai. Pat darbabiedri pamana, kā jau viena no meitenēm stāstīja, ka viņa izskatās slima satraukta, nervoza.

-   Tātad tu domā, ka privātapskatē būs atgadījies kaut kas tāds… kas gan?

-   Kas, kā man šķiet, pamodināja kādas atmiņas par to, ko Džūlija dziļi pārdzīvojusi, būdama bērns.

-   Bet, pat ja tas ir tiesa, kā varēja nonākt līdz slepkavībai?

-   Es nezinu, Tenets ar vienu roku drudžaini žņaudzīja otru.

-   Es tiešām nezinu. Man vienīgi ir tāda sajūta… -Tenets atkal paņēma katalogu un ātri izlasīja pārējos biogrāfiskos datus kataloga aizmugurē.

-  Ko tas nozīmē "agri mira traģiskā nāvē"?

-  Nav ne jausmas. Runā, ka Annabella Deikra mirusi divdesmit piecu gadu vecumā. Un tas noticis traģiski. Domāju, ka pasaule zaudējusi dižu gleznotāju.

-  Un tas noticis pirms divdesmit gadiem. Tajā pašā gadā misis Perra pārvācās uz Londonu.

-   Bet tas taču notika tāpēc, ka viņas vīrs bija gājis bojā.

-        Jā, bet tā ir sakritība, un lai gan reizēm sakritības tiešām gadās es gribētu pārliecināties, vai tā tiešām ir apstākļu sakritība. Tenets nolika uz galda katalogu, pagriezās pret Džounu un aplika roku viņai apkārt.

-   Domāju, ka rīt no rīta ir jēga iegriezties mākslas koledžā.

Džouna pavīpsnāja.

-   Rīt ir sestdiena.

-   Nolādēts. Tā ir. Bet nekas, es ceru, ka būs iespējams kādu sameklēt.

Par to viņš nešaubījās. Viņa bezcerība bija pagaisusi, un viņš jutās dzīvespriecīgs, pašapzinīgs, atkal gatavs darboties. Sarkanā gaisma viņam tagad nebija šķērslis.

Un tomēr gandrīz vai bija gan. Nācās zvanīt pa telefonu uz visām pusēm apmēram stundu, lai noskaidrotu, ka sestdienās slēgtas pilnīgi visas mācību iestādes. Beigu beigās Lainhems caur drauga draugu, kurš studēja mākslas koledžā, dabūja rokā vīru, kas vadīja koledžā tēlotājmākslas katedru, un arī tikai pēc pamatīgas visu Džonsonu izpētīšanas vietējā telefongrāmatā.

-   Beidzot, sacīja Lainhems, triumfēdams, bet piekusis, sniedzot Tenetam telefona klausuli.

Misters Džonsons nelikās īpaši iepriecināts par traucējumu nedēļas nogalē, taču negribīgi piekrita tikties ar inspektoru Tenetu.

Būšu klāt pēc divdesmit minūtēm, — sacīja Tenets. Pateicos, ser.

Džonsoni dzīvoja mazā, jaukā individuāli projektētu māju pudurītī, kas bija būvēts uz lielas lauku saimniecības zemes kādas divas jūdzes no Starrendenas. Katra mājiņa atradās uz skaista lauciņa apmēram pusakra lielumā, un tur bija iestādīti jau paaugušies kociņi droši vien mantoti no iepriekšējās lauku mājas dārza. Tenets brīnījās, kā gan celtnieki saņēmuši atļauju te būvēties.

"Kukulis?" viņš nodomāja.

No ārpuses Džonsona māja bija izskatīga, bet neuzkrītoša: lieli logi, laba apmetēja darbs, skaisti, sulīgas krāsas, sarkani ķieģeļi. Tomēr iekšā bija pavisam citādi. Tikai pusmājai bija ierīkots augšējais stāvs, otra puse bija viena milzīga istaba, un griestu vietā varēja redzēt jumta spāres. Tā bija sadalīta mazākās telpās: darbnīcā ar augstiem logiem ziemeļu pusē, ēdamtelpā un fascinējošā viesu uzņemšanas telp'ā, kura atradās grīdas padziļinājumā, kura malas norobežoja biezi, popēti

sēžambeņķi un tas viss bija iztapsēts ar samtainu audumu pāvlgi košā zilumā. "Džounai būtu paticis to redzēt," Tcnets nodomāja.

Džonsons vedināja viņu lejā pa trim pakāpieniem, kuri veda uz padziļinājumu, un norādīja Tenetam vienu no sēdekļiem. Viņš bija gara auguma, ar salikušu muguru, puspliku pakausi un plānu, kušķainu bārdeli, dziļi dobumos iegrimušām acīm un pārsteidzoši kuplām uzacīm. Bija skaidri redzams, ka Tenets viņu bija iztraucējis darbā. Misteram Džonsonam mugurā bija ar krāsām notraipīts virsvalks, kājās apskranduši mokasīni.

Man jāatvainojas par nelaipno runāšanu pa telefonu, inspektor, viņš sacīja, bēdīgi smaidīdams,bet es uztraucos, ka mans brīvais laiks ir ļoti ierobežots, tāpēc vienmēr veltīju sestdienas gleznošanai. Man tomēr vajadzēja saprast, ka noziegums neizvēlas, kad notikt, noziedzniekiem nav brīvdienu, un es ceru, ka jūs man piedosiet.

Viņiem ar paplāti rokās klusi tuvojās apmēram septiņpadsmit gadus veca meitene ar gariem matiem un kailām kājām. Tenets pateicīgi uzsmaidīja viņai un paņēma kafiju. Tasi rotāja uzkrītoši zīmējumi, tā bija vēderaina, ar izlocīt malu un atradās uz piemērotas, smagas māla apakštases ar nelīdzenu virsmu.

-   To darinājis viens no mūsu daudzsološākajiem jaunajiem keramiķiem to puisi sauc Dinzils Ranjons, sacīja Džonsons, ievērojis Teneta interesi.

-   Ļoti jauki, patiešām, Tenets noteica. Nē, es esmu tas, kuram vajadzētu atvainoties, mister Džonson, par to, ka iztraucēju jūs darbā. Bet, kā jau jūs teicāt, noziegumam nav darbalaika.

-  Tātad kā es varu palīdzēt?

-   Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs man pastāstītu par Deikras izstādi kas ierosināja to rīkot, kā to sakomplektēja, un tā tālāk. Baidos, ka nedrīkstu stāstīt, kāpēc tā mani interesē, un var gadīties, ka šai informācijai nav nekāda sakara ar to izmeklēšanu, pie kuras es šobrīd strādāju. Taču mums jāpārbauda ikviena iespēja, jūs taču saprotat.

-  Tātad mana ziņkāre netiks apmierināta. Cik žēl! Labi, tas nekas. Man nāksies smaidīt un to paciest, vai ne? Jā, tātad ļaujiet man padomāt! To izstādi rīkot ierosināja Annabellas Deikras māte.

Tenets jutās pārsteigts. Viņš nebija domājis, ka misis Deikra vēl varētu būt dzīva, taču tagad viņš, protams, saprata, ka tas ir iespējams. Ja Annabeliai Deikrai, kad viņa pirms divdesmit gadiem nomira, bija tikai divdesmit pieci gadi, viņas mātei tajā laikā bija, sacīsim, gadi četrdesmit pieci vai piecdesmit pieci…

-   Misis Deikrai tagad ir'ap septiņdesmit, viņa ir ļoti vārga. Pazīstu šo sievieti daudzus gadus un sen zināju, ka viņa vēlas piedzīvot meitas darbu izstādi par godu apaļai jubilejai. Tomēr pagājušā gada laikā misis Deikras veselība tik ļoti pasliktinājās, ka es jau nodomāju viņa to nepiedzīvos. Tāpēc, kad viņa rudenī atnāca pie manis un sacīja, ka izstādei vajadzētu nolikt šogad, es ar lielu prieku piekritu. Misis Deikra pret mūsu koledžu bija ļoti laipna. Viņa mums piešķīra piecas gada stipendijas tālākām studijām tas nozīmē, ka daži no mūsu labākajiem studentiem varēs pēc beigšanas doties mācīties uz ārzemēm, lai gan viņi paši to nevarētu atļauties.

-   Un kāds bija nākamais solis pēc tam, kad jūs piekritāt?

-   Visādas birokrātiskas būšanas piemēram, vajadzēja saņemt izglītības ministra atļauju. Tas viss prasīja laiku. Un tad janvārī mēs sākām likt sludinājumus vietējā avīzē.

-  Ar lūgumu aizdot gleznas?

-  Jā.

-   Bet kāpēc ne centrālajā presē?

Džonsons nopūtās, atgāzās krēslā un sakrustoja rokas.

-   Nelaimīgā kārtā Annabella Deikra nebija plaši pazīstama, lai gan pēdējos paris gados viņas gleznu vērtība ir augusi. Bet viņas dzīves laikā lielākā daļa gleznu tika pārdotas vietējiem draugiem un kaimiņiem. Daudzi no viņiem, protams, aizklīduši projām, pārvākušies, un mēs gan ievietojām divus paziņojumus arī centrālajā presē, taču lielākoties viņas darbi bija atrodami pie sienām tepat vietējās mājās. Tā mēs likām sludinājumus "Avīzē" regulāri no janvāra sākuma līdz marta beigām. Jo tad katalogs bi ja jānodod tipogrāfijā.

-Un saņēmāt piekrītošas atbildes?

-  Ļoti daudz. Divdesmit četras gleznas jāatzīstas, tas bija vairāk, nekā cerēju. Dažas nāca no ļoti interesantiem avotiem.

Vai atceraties misis Holmsu?

-   Ak, jā, tas bija jau pieminētais gadījums gleznu nopirka meitenes māte un nobāza bēniņos, jo… -viņš pēkšņi aprāvās. Mans Dievs,viņš noteica, es tikai tagad apjēdzu sakarību… Misis Holmsa… tā noslepkavotā meitene…

-   Jā, Tenets nopietni sacīja. Tāpēc es esmu šeit. Tomēr es būtu pateicīgs, ja jūs nevienam par šo apmeklējumu nestāstītu, vismaz līdz tam laikam, kad izmeklēšana būs pabeigta. "Palaikam var izlikties uzticamies arī tad, kad īstenībā tā nejūties," Tenets nodomāja, greizi pasmīnēdams, kad Džonsons pūlējās viņu pārliecināt par savu klusēšanu.

-   Vai jūs vairākkārt līkāties ar misis Holmsu?

-  Tenets vaicāja.

-   Nē. Redzēju viņu divas reizes, vienreiz kad viņa atnesa gleznu, lai noteiktu autoru, tā izrādījās viena no labākajām Deikras gleznām. "Kriketa spēle".

-  Jā. Tiku to redzējis.

-   Un vēl, protams, es īsu brīdi redzēju viņu privātapskatē. Kopā ar vīru. Tur bija ļoti daudz cilvēku, un es drīz vien izlaidu viņu no acīm.

-   Vai jūs tovakar neko neparastu nepamanījāt

-   kaut ko negaidītu tādos apstākļos?

-   Nē, es biju ļoti aizņemts, runājoties ar cilvēkiem. Lūkoju patērzēt ar katru, taču tur bija tāda drūzma. Par šo izstādi tiešām bija ļoti liela interese. Mēs tik bieži jūtamies kā saucēja balss tuksnesī…

-  Jādomā, ka jums ir to cilvēku saraksts, kuri bija ielūgti uz privātapskati?

-   Jā. Tas ir koledžā, manā kabinetā. Nē, pagaidiet mirklīti! Es iedomājos, ka melnrakstam vēl jābūt manā vēstuļu bloknotā. Vai vēlaties izlasīt to?

-   Es gribētu paņemt to līdzi, ja drīkstu.

Džonsons likās gluži pārsteigts.

-   Ak tā. Ak Dievs, es ceru, ka tur taču nav kāds… bet tomēr, es domāju, jāmēģina… labs ir. Iešu apskatīties.

Viņš atgriezās pēc maza brītiņa ar vēstuli rokā.

-   Es atnesu arī katalogu, inspektor, gadījumam, ja tas varētu izrādīties noderīgs.

-   Ļoti laipni. Pateicos. Viņš paņēma pasniegtos papīrus, ielūkojās tajos un pēc tam uzmanīgi ielika krūšu kabatiņā.

-  Ir vēl viena cita lieta, mister Džonson. Man kāds viendien rādīja katalogu, un biogrāfijā uz aizmugures vāka es izlasīju, ka Annabella Deikra mirusi "traģiskā nāvē". Ko tas īsti nozīmē? Kā viņa nomira?

Viņi pagājās uz durvju pusi, un pēkšņi Džonsons sastinga uz vietas.

-   Ak Dievs, ak Dievs, inspektori Un jūs gribat teikt, ka tiešām to nezināt?

-    Nezinu ko? Tenets vaicāja un vēlāk nodomāja, ka būtu varējis paredzēt pēc uzjautrināti viltīgās izteiksmes šā vīra acu skatā kādai vajadzēja būt atbildei.

-   Ka Annabella Deikra tika noslepkavota. Vēl vairāk, inspektor, viņas slepkavu tā arī neatrada.

9

"Starp šīm divām slepkavībām ir kāda sakarība," Tenets sacīja pats sev, nepacietīgi gaidīdams, kad tiks sameklēts Annabellas Deikras dosjē un atnests viņam. Nupat jau vajadzēja būt klāt. Vajadzēja būt kādam ķēdes loceklim, kas abas šīs lietas saistīja. Notikumi, kuri izraisīja Džūlijas nāvi, iesākās šajā privātapskatē. Bet kā?

Lainhems bija atstājis zīmīti, ka dodas kopā ar citiem veikt otro kaimiņu aptaujāšanu. Neviena lieciniece pēc radio paziņojuma un sludinājumiem avīzē vēl nebija pieteikusies, lai apstiprinātu Kendona sacīto. Nebija nekādu panākumu arī mēģinājumiem sadzīt pēdas Horokam tirdzniecības aģentam. Viņi vēl nebija aicinājuši Horoku atgriezties, minot viņa vārdu. Tenets allaž negribīgi sauca lieciniekus vārdos, ja nu vienīgi neatliekami steidzīgos gadījumos. Sabiedrība vienmēr domāja visļaunāko, un bija pārāk muļķīgi likt nevainīgiem cilvēkiem ciest šādas popularitātes dēļ. Bez tam Horokam vajadzēja šīs nedēļas beigās atgriezties, tad arī viņu varētu nopratināt. Un tagad… jā, ja Teneta nojauta bija pareiza, tad lielākā daļa nopratināšanu, kas līdz šim izdarītas, var izrādīties nevajadzīgas un visi trīs aizdomās turētie nevainīgi.

Kad dosjē atnesa, Tenets tik tikko novaldījās, neizrāvis to misteram Džonsonam no rokām.

Annabella Deikra viņš lasīja tikusi noslepkavota 1960. gada 18. novembra vakarā. Tas pats datums, kad gāja bojā Džūlijas tēvs? Tenets apspieda vēlmi tūlīt pārbaudīt un lasīja tālāk. Viņa atrasta sadauzīta līdz nāvei savā studijā Vestlodžā, Cempnijhauzā, Litlsjutonā, kur viņu astoņos četrdesmit piecās minūtēs vakarā atradusi Dženifera Pcrra, kas izsaukusi policiju. Džūlijas māte Tenets izbrīnījies noprata. Bija noskaidrots, ka nāve iestājusies starp septiņiem četrdesmit piecām un astoņiem četrdesmit piecām vakarā, jo mazliet agrāk ar mis Deikru pa telefonu runājis vikārs. Tenets pakavējās pie uzvārda: cienīgtēvs V. Mcnsons. Viņš izņēma no kabatas ielūgto personu sarakstu un pārbaudīja. Jā, kā jau Tenets bija domājis, tas atradās abos sarakstos.

Uzmanīgi pārlasot pirmās biezā lietas sējuma lappuses, Tenets sāka iztēloties to, kas notika miglainajā novembra dienā pirms divdesmit gadiem.

Dženifera Perra un Annabella Deikra bijušas tuvas draudzenes. 18. novembrī, pulksten trijos pēc pusdienas, Dženiferai piezvanīts un paziņots, ka viņas vīrs smagi cietis nelaimes gadījumā un aizvests uz Starrendenas pilsētas slimnīcu. Viņš braucis ar Perru auto, un, tā kā līdz puspieciem nav bijis arī autobusa, Dženifera zvanījusi Annabellai un lūgusi palīdzību: vai viņa nevarot aizvest Dženiferu līdz Starrendenai un pieskatīt Džūliju pa to laiku, kamēr viņa paliks,slimnīcā pie vīra?

Annabella uzreiz piekritusi. Viņa iesēdinājusi mašīnā Dženiferu un Džūliju, aizvedusi līdz slimnīcai un pēc tam aizvedusi Džūliju uz savām mājām, bet Dženifera apsolījusies piezvanīt, kad gribēs atgriezties mājās. Anabella varētu tā viņa apgalvoja Dženiferai paturēt Džūliju uz visu nakti, ja būtu nepieciešams. Viņa jau bija tā rīkojusies kādā sarežģītā pagātnes situācijā un šādām vajadzībām nolika studijas kaktā pašas veco bērnudienu šūpuli.

Septiņos četrdesmit piecās Deivids Perrs nomira, un drīz pēc tam Dženifera sākusi zvanīt Annabellai. Atbildes nav bijis. Desmit pāri astoņiem, zinādama, ka Annabellai jābūt mājās kopā ar Džūliju, Dženiferu jau šoka stāvoklī pēc vīra nāves pārņēmusi panika. Viņa izsaukusi taksometru, kuram miglas dēļ vajadzēja divdesmit piecas minūtes, lai veiktu parasti desmit minūšu garo braucienu līdz Vestlodžai, nokļūstot tur astoņos četrdesmit piecās. Ieejas durvis bija līdz galam vaļā, un Dženifera, juzdamās nelāgāk nekā jelkad, lūdza šoferi pavadīt viņu līdz studijai, kura atradās augšstāvā. Viņa atrada Annabellu mirušu studijā uz grīdas, viņai bija ielauzts galvaskauss, un Džūlija bija iespiedusies šūpuļa kaktiņā, kas, bērnam par laimi, bija novietots alkovā, studijas tālākajā kaktā. Aizkari bija pusaizvilkti laikam lai pasargātu Džūliju no gaismas un viņa varētu aizmigt.

Policija tomēr domāja, ka slepkava droši vien nav zinājis par Džūlijas klātbūtni un viņa var būt redzējusi notiekošo. Hipotēzi, ka bērns bijis slepkavības aculiecinieks, šķietami apstiprināja fakts, ka viņa bija šoka stāvoklī un nespēja runāt; tas turpinājās vairākas dienas. Izveseļojusies viņa, kā šķiet, neatcerējās neko no notikušā.

Uzzinot, ka Dženiferu Perru vairāki liecinieki, neatkarīgi cits no cita, redzējuši citur, sākot no trijiem pēcpusdienā, un raizējoties par mazās meitenes drošību, policija ieteikusi misis Perrai tūlīt pamest šo apkaimi. Ne reizi pat ne nopratināšanā, kur Dženiferai Perrai, protams, nācās dot liecību, netika runāts par Džūlijas klātbūtni studijā slepkavības laikā.

Tā. Tenets atgāzās atpakaļ krēslā un apdomāja. Tātad te viņš par to nešaubījās slēpās Džūlijas murgu cēlonis. Būris tas bija šūpulis, kurā Džūlija bija iesprostota tobrīd, kad risinājās briesmīgie notikumi.

Teiksim, ja slepkava bija kāds Džūlijai pazīstams cilvēks, viņa, nespēdama samierināties ar redzēto, to pilnīgi "aizmirsa", izstumdama no savas apziņas. Un tagad iedomāsimies, ka pēc gadiem viņa atkal ierauga slepkavu, taču apzināti neko neatceras. Zemapziņa tomēr varēja pamodināt šīs slēptās atmiņas, tuvinot tās apziņas līmenim sapņos un murgos, kad Džūlija atkal izjuta tik ilgu laiku dziļi slēptās bailes.

"Te varēja ļoti daudz ko iedomāties un secināt," Tenets domāja. Vai varēja apgalvot, ka pēc tik daudziem gadiem Džūlija vairs nepazina slepkavu? Taču nemaz nebija obligāti viņu pazīt. Varēja būt kaut kas skatiens, kustība, sejas izteiksme, kas iekustināja dziļi zemapziņā apslēptās atmiņas, liekot tām uznirt augšup, tuvāk viņas apziņas līmenim, izraisot murgus. Džūlija varēja justies nobažījusies, pārbiedēta, apjaušot, ka viņu kaut kas nomoka, bet nesaprotot, kas tas īstenībā bija. Līdz ar to viņa varēja justies izsista no līdzsvara, viegli ievainojama.

Bet kā ar slepkavu? Noteikti likās neticami, ka viņš varētu ļaužu pilnajā zālē pazīt bērnu, kuru nebija redzējis divdesmit gadus. Tenets prātoja, pieri saraucis. Ja nu vienīgi… ja nu vienīgi Džūlija ļoti atgādināja savu māti tajā pašā vecumā? Dženiferai Perrai bija divdesmit pieci gadi, kad tika noslepkavota Annabella, un Džūfijai,

kad viņa mira, bija divdesmit trīs. Māte un meita bieži ir uzkrītoši līdzīgas. Varbūt tā bija arī šajā gadījumā. Holmss varbūt to zinātu.

Tenets pacēla telefona klausuli un uzgrieza Holmsa numuru. Atbildes nebija. Varbūt viņš bija uzklausījis Teneta padomu un atgriezies darbā? Tenets piezvanīja uz viņa darbu. Šajā reizē viņam veicās labāk. Pēc dažām minūtēm Holmss pienāca pie telefona. Viņa atbilde uz Teneta jautājumu bija izbrīnīta, bet tūlītēja. Džūlija bija "uzkrītoši līdzīga" mātei. Holmss esot redzējis misis Perras jaunības fotogrāfijas. Atšķirība esot tikai ģērbšanās stilā.

Tenets apmierināts nolika klausuli. Līdz šim viss gāja labi. Nākamais solis bija kurš no Annabellas slepkavībā aizdomās turētajiem bija apmeklējis privātapskati. To zinot, būtu iespējams sašaurināt meklējumu apjomu, pārbaudot, ko viņi darījuši tovakar, kad tika noslepkavota Džūlija. Nolicis sev priekšā izstādes katalogu un privātapskates ielūgumu sarakstu, Tenets ātri sāka pārlūkot liecinieku liecību pierakstus. Ar dētajam varēja pagaidīt. Vispirms viņš gribēja pārbaudīt, vai šai teorijai ir pamatojums.

Izdibināt Deikras lietā aizdomās turētos bija samērā vienkārši. Viņi visi tika pratināti atkal un atkal. Bija pārsteidzoši uzzināt, ka viņu izrādījās tik daudz veseli pieci. Teneta izbrīns auga augumā, atklājot viņus citu pēc cita šajā sarakstā un konstatējot, ka četri no šiem pieciem aizdevuši darbus izstādei un automātiski saņēmuši ielūgumus uz privātapskati. Sāka likties, ka viņam varētu būt taisnība. Ja laimētos, viņš varētu nošaut divus zaķus reizē un notvert dubultslepkavu!

Viņa vēders protestējot ierūcās, un viņš ielūkojās pulkstenī. Pusdivi. Vajadzēja doties kaut ko ieēst un pēc tam izpētīt dosjē pamatīgāk, pievēršot uzmanību detaļām. Viņš sarauca pieri. Jau labu laiku viņam bija tāda sajūta, ka ir kaut ko piemirsis izdarīt. Kas tas varētu būt? Gluži stīvs no ilgās sēdēšanas vienā pozā, viņš atlieca muguru. Sāpju lēkme atgādināja viņam vēl kaut ko. Tenets taču divpadsmitos bija pierakstījies pie fizioterapeita. Viņam tūlīt pat jāpiezvana un jāatvainojas. Džouna dusmosies par to, ka viņš šo vizīti piemirsis.

Lenča laikā viņš pārdomāja to, ko bija izdibinājis. Pēc pirmā žēluma uzplūda un skumjām, redzot Džūlijas mirstīgās atliekas, Teneta attieksme pret slepkavu bija tīri intelektuāla. Tā bija mikla, ko vajadzēja atrisināt, izjaukts attēls, kuru vajadzēja no gabaliņiem salikt atpakaļ, uzdevums, kura veikšanai viņam nācās vingrināt prātu. Tagad Tenets konstatēja, ka šo, jauno, atklājumu gaismā viņa attieksme pret šo lietu, un vispirms jau pret Džūliju ir mainījusies.

Vispirms jau ko līdzētu trīsgadīga bērna liecība brutālas slepkavības atklāšanas lietā? Tenets iedomājās Sīko un nodrebinājās. Vai Džūlija vispār saprata, ko redzējusi? Iespējams, ka nē, Tenets nolēma, taču varēja sajust vardarbību, nobīties no paša uzbrukuma un, ieraugot asiņaino Annabellas pakausi, būt līdz neprātam pārbijušies, ka palikusi viena tikpat kā nepazīstamā apkārtnē, kur jāpaliek kopā ar Annabellas nedzīvo ķermeni. Viņai nācās gaidīt apmēram stundu, kamēr ieradās māte, un pārbiedētam bērnam pat minūte ar savām sešdesmit sekundēm šķiet pārāk ilgs laiks.

Tas bija mazs brīnums, ka Džūlijas zemapziņa nostrādāja, likdama viņai visu redzēto "aizmirst", pārsteidzošs bija ari fakts, ka policija noklusēja viņas klātbūtni slepkavības laikā un vietā, un likās gluži saprotami, ka māte vēlējās viņu aizvest projām Londonas anonimitātē un iestāstīt, ka viņas nekad nav dzīvojušas nekur citur, bet gleznu noslēpt bēniņos.

Misis Perra droši vien domāja, ka reiz šis bērnības murgs beigsies un Tenets jutās pārliecināts, ka šie murgi ļoti līdzinājās tiem, kuri Džūliju kādreiz jau tika mocījuši, ka Džūlija pilnīgi izveseļojusies pēc pārdzīvotajām šausmām. Tomēr Tenetam sāka likties, ka piedzīvotais apzīmogojis Džūliju uz visu mūžu, liekot viņai baidīties no jūtām un neļaujot iedibināt nekādas apmierinošas attiecības. Daļa no viņas bija mirusi tovakar kopā ar Annabellu un nekad vairs nespēja atdzīvoties. "Neticami?" viņš vaicāja sev pašam. Iespējams. Taču Tenets juta, ka tas ļoti daudz ko izskaidro Džūlijas uzvedībā arī viņam iepriekš neizprotamo.

Džūlijai tiešām nebija paveicies. Tagad bija par vēlu dot viņai kādu iespēju, taču varbūt nebija par vēlu viņas vārdā atklāt to personu, kura izkropļoja viņas apziņu un, ja Tenetam izradītos taisnība, beigu beigās arī laupīja viņai dzīvību.

Viņš devās atpakaļ uz darbu ar tādu kā nolemtības izjūtu. Lainhems jau viņu gaidīja. Tenets, viņu uzlūkojis, noprasīja: Nelāgs rīts, ko?

-   Ļoti nelāgs. Nekā jauna nav. Un nav ne ziņas, ne miņas no tās meitenes, kuru teicās redzējis Kendons. Tur, protams, bija daudz sieviešu vecumā no piecpadsmit līdz trīsdesmit pieciem gadiem, bet tam aprakstam neatbilda neviena. Mēs apvaicājāmies arī par tām sievietēm, kuras tovakar bija ciemojušās tajā apkaimē, taču neveiksmīgi. Tā meitene taču varēja būt no Starrendenas, no jebkuras vietas, un, ja tā, tad mums atliek tikai cerēt, ka viņa pieteiksies, ja būs izlasījusi sludinājumus.

-   Vai no Horoka vēl nav nekādu ziņu?

-   Līdz šim vēl nav. Viņu gaida mājās rīt, cerams, ka mēs tad varēsim ar viņu izrunāties.

-   Kārtībā. Labi, nāciet un apsēdieties! Kaut kāda virzība uz priekšu ir notikusi.

Lainhems uzmanīgi klausījās, kamēr Tenets viņam izklāstīja savus šlrīta atklājumus.

-  Jūs, protams, pats varēsiet vēlāk to visu pārlasīt, Tenets nobeidza, bet ko jūs par to domājat?

Lainhema patīkamā seja izskatījās satraukta.

-   Vai jums nešķiet, ka tas viss varētu būt tā kā pārspilēts, ser?

Tenets jutās tik pārsteigts, it kā viņam būtu iekodusi paša pieradināta pele, un skarbi pārprasīja:

-  Pārspīlēts? Ko jūs domājat ar šo "pārspīlēts"?

Lainhems pietvīka un, kā taisnodamies, sacīja:

-  Jūs vakar man ieteicāt aināt to, ko es domāju.

"Džins ir izlaists no pudeles," Tenets nodomāja. Jums, protams, taisnība, es tā teicu, viņš sacīja jau laipnāk. Tad turpiniet, un paskaidrojiet, kā jūs to domājat.

-   Tā te nu mēs esam, ar visiem nopietni aizdomās turētajiem Holmsu, Perrišu un Kendonu. Es zinu, ka mēs šobrīd necik tālu vis neesam tikuši…

-Tiesa, sasodīts, neesam gan.

-   Taču tā notiek vienmēr, Lainhems neatlaidīgi turpināja. Agrāk vai vēlāk, ja paveiksies, iestāsies lūzums. Kendona lieciniece atradīsies, Horoks var pateikt kaut ko jaunu… Kas attiecas uz šo teoriju jā, labi, tā liekas ticama, Džūliju Holmsu un Annabellu Deikru varēja noslepkavot viena un tā pati persona, bet vai tad neliekas ticamāk, ka Džūliju noslepkavojis kāds no viņas pēdējiem pielūdzējiem?

-    Kāpēc nē? Ja motīvs ir pietiekami svarīgs… Ir vispārzināma lieta, ka tad, ja kāds ir nogalinājis vienreiz, otrreiz viņam jau būs vieglāk to izdarīt. Iedomājieties tikai, cilvēk! Šis slepkava ir divdesmit gadus juties drošībā, un pēkšņi blaukt viņa drošība apdraudēta. Viņš ierauga meiteni, kura varētu liecināt par pirmo slepkavību, meiteni, kuru nekad vairs nav domājis ieraudzīt, pazīst viņu un jūtas pārliecināts, ka arī meitene viņu pazinusi. Vai tad nav loģiski, ka viņš mēģināja no viņas atbrīvoties un viņam tas izdevās?

-    Bet, ser, ar visu respektu pret jums te daudz kas šķiet apšaubāms. Jūs teicāt, ka viņš pazinis meiteni un nodomājis, ka arī meitene viņu pazinusi, un kas vēl svarīgāk apjēdzis, ka viņa bijusi slepkavības aculieciniece. Kā viņš to varēja zināt, ja jau meitene līdz šim viņu nekādi nav apdraudējusi? No tā, ko jūs teicāt, var secināt, ka Džūlijas klātbūtne Deikras studijā bija rūpīgi glabāts noslēpums. Policija par to klusēja, misis Perra aizveda viņu projām tūlīt pēc slepkavības, un, jādomā, visi secināja tieši to, ko varēja secināt, ka viņa devusies prom pēc dubultā šoka vīra nāves un draudzenes noslepkavo-

šanas turklāt vēl vienā un tajā pašā dienā tas tiešām varēja būt par daudz. Es patiesi nesaprotu, kāpēc pat ja slepkava privātapskatē Džūliju pazina viņam būtu jādomā, ka Džūlija varētu viņu kaut kā apdraudēt.

-   Labi, Tenets sacīja. Atzīstu, te var mosties zināmas šaubas. Taču tā tomēr varēja notikt. Slepkava vēlāk varbūt uzzināja kaut vai sagadīšanās dēļ par to, ka Džūlija tonakt atradusies studijā. Kāds varēja būt redzējis Annabcllu Deikru kopā ar bērnu ieejam Vestlodžā un vēlāk to nejauši pieminēt kādā sarunā. Viņa pati varēja pateikt, ka pieskata Džūliju, kaut vai vikāram, kad viņš piezvanīja, lai apjautātos, vai nav kādi jaunumi par Džūlijas tēvu. Jaunumi ciematos izplatās tādos ātrumos kā vēja nesti no vienas mājas uz otru. Slepkava tajā laikā varēja nezināt, ka Džūlija bijusi tur, taču tas nenozīmē, ka viņš to neuzzināja vēlāk. Sasodīts, cilvēk, jums taču jāatzīst, ka tā ir taisnība.

-   To cs varu saprast. Taču Lainhems vēl joprojām nelikās pārliecināts. Tenets vīlies minūti vai divas lūkojās viņā, pēc tam sacīja:

-        Visādā ziņā ko tad mēs varam zaudēt, lūkojot to atklāt? Jūs taču pats atzīstat, ka šobrīd esam iekūlušies strupceļā?

Lainhems nelabprāt piekrita.

Tenets sāka smieties.

-   Jūs vakar acīmredzami esat ņēmis manu padomu nopietni. Nē, nemaz netaisnojieties! Visā visumā es labprātāk izvēlos šādu iespēju. Tā ir iespēja visu mazdrusciņ atdzīvināt.

Lainhems pasmīnēja.

-   Labi, Tenets pēkšņi sacīja. Viņš paņēma lapu, kuru bija pierakstījis pilnu ar piezīmēm. Tagad, es domāju, vissvarīgākais ir uzzināt, kur šie cilvēki tagad dzīvo. Nelaimīgā kārtā šajā Džonsona saraksta uzmetumā nav viņu adrešu, un man nebūt neliekas, ka viņi visi vēl joprojām dzīvo Litlsjutonā.

-   Nē, Lainhems acīmredzami bija pievērsis uzmanību šai situācijai.

-   Nav ticams, jādomā gan. Ciemā notiek slepkavība, un slepkavu neatrod. Cilvēki noteikti uzzinātu, kuri ir galvenie aizdomās turētie, un viņu dzīve kļūtu neizturama zinot, ka citi viņus novēro, minēdami, vai viņi ir vainīgi, vai nav. Tā dzīvot nemaz nav tik vienkārši.

-    Nē. Tātad būtu labi, ja jūs sāktu to izdibināt. Vispirms mēģiniet sadabūt Džonsona sekretāri un aizdabūt viņu uz koledžu aizstiepiet, ja vajadzīgs! Ja nedabūjat viņu rokā, zvaniet Džonsonam! Viņš necik priecīgs vis nebūs, bet tur neko nevar darīt. Es patiešām negribu gaidīt līdz pirmdienai. Ja nedabūjat rokā nevienu no viņiem, tad paļaujieties pats uz savu iniciatīvu!

-  Jūs teicāt, tur bija četri vārdi?

-    Sākumā bija pieci aizdomās turētie trīs vīrieši un divas sievietes. Tikai četri no viņiem atrodami abos sarakstos. Piektais vīrietis, vārdā Pīks, nav nevienā no šiem sarakstiem. Taču es vēlētos, lai jūs pārbaudāt arī viņu.

-    Un sludinājums par gleznu aizdošanu taču parādījās arī centrālajā, ne tikai vietējā presē?

-   Jā. Tātad var sagaidīt, ka šie cilvēki izkaisīti pa visu valsti. Lai gan daži var vēl joprojām būt tepat. Viens no viņiem bija vietējais ārsts doktors Plammers. Viņam nāktos grūti atstāt savu praksi un sākt visu no sākuma tā bija ģimenes prakse, un viņš, visdrīzāk gan, būs palicis tepat. Divi citi vietējais būvuzņēmējs ar sievu Rodžers un Edna Pokoki. Arī viņi vēl varētu būt tepat. Vispār te būs saraksts. Es tur augšā uzrakstīju Džonsona numuru un viņa sekretāres numurus. Es taisos pavadīt pārējo pēcpusdienu, iepazīstoties ar šo dosjē.

Pēc Lainhema aiziešanas Tenetam vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai kārtīgi piebāztu pīpi un tikai tad iekārtotos lasīšanai. Tas bija nogurdinošs, cītīgi darāms darbs pat tik pieredzējušam cilvēkam kā viņš. Šīs lietas samezglotie pavedieni bija atraisāmi un saaužami kādā jēdzīgākā rakstā, lasot un pārlasot ziņojumus un liecības, līdz katrs no tiem atradīs savu vietu šajā rakstā. Tenets cītīgi rakās cauri visai lietai, uz piecām minūtēm pārtrauca un atkal atgriezās, lai pēc kārtas pārskatītu visu, kas attiecās uz galvenajiem aizdomās turētajiem. Tā bija pārsteidzoši atšķirīgu personu grupa, kuras, kā šķiet, vienoja viens vienīgs ķēdes loceklis viņi visi bija Litlsjutonas drāmas pulciņa biedri.

Annabellas Deikras slepkavība, viņš atgādināja pats sev, tika izdarīta no septiņiem četrdesmit piecām līdz astoņiem četrdesmit piecām.

Vispirms jau doktors Džeralds Plammers, toreiz divdesmit astoņus gadus vecs un neoficiāls Annabellas saderinātais. Slepkavības vakarā viņam bija vakara pārsiešanas (no pieciem līdz sešiem), veicami daži papīrdarbi, pēc tam viņš ēdis vakariņas kopā ar tēvu, kurš tieši pirms tam pārcieta smagu slimību un gatavojās savu ārsta praksi pārtraukt. Viņi allaž ēda agri, jo mājkalpotāja gāja prom pusastoņos.

Septiņos četrdesmit piecās zvanījis telefons (šis fakts bija apliecināts) tā bijusi vietējā vecmāte un sacījusi, ka dzemdējot kāda no doktora pacientēm un dzemdības esot ar sarežģījumiem. Viņš tūlīt devies ceļā, taču pārplīsusi riepa, un nācies pamatīgi nopūlēties, apmainot riteni. Tāpēc viņš ieradies pacientes mājā ar novēlošanos (normāli līdz lai vietai būtu desmit minūšu brauciens) tikai astoņos četrdesmit piecās. Vietējais automehāniķis apstiprināja, ka nākamajā dienā doktors tiešām ieradies ar pārdurtu riepu, taču viņš, protams, nevarēja pateikt, kad un kur tā pārdurta un cik ilgi, ja tā tiešām noticis, doktoram nācies aizkavēties, lai to apmainītu. Plammers noliedza, ka Annabella varētu būt jebkad devusi viņam iemeslu greizsirdībai, un teicās esam pilnīgā neizpratnē par tik brutāla un bezjēdzīga nozieguma iemeslu.

Kaut kas nestiķējās? Tā Tcncts prātoja, atkal lasīdams cauri liecības. Nelaime tā, ka no oficiālo dokumentu formālās valodas nācās grūti uzminēt, kāds šis vīrs īstenībā bija. Tenets nopūtās, aizdedzināja savu pīpi un pievērsās nākamajam aizdomās turētajam.

Tas bija Edvards Pīks, divdesmit piecus gadus vecs, bakalaurs, optika asistents. Viņš mitinājās mēbelētās istabās Rožu "kotedžā, kur brokastoja un ēda vakariņas. Viņš bija vakariņojis septiņos. Saimniece tobrīd slimojusi ar bronhītu, un viņas slimības laikā īrnieks pasācis vakaros pastaigāties ar viņas suni. Tovakar viņš izgājis septiņos piecpadsmit ar suni pie saites un devies uz mežu, kas robežojas ar Čempnijhauzas zemēm. Tur viņš palaidis suni vaļā, lai paskraida, un apgalvoja, ka suns pazudis. Viņš staigājis apkārt, to saukdams un svilpdams, laikam līdz astoņiem divdesmit piecām, un ieradies mājās astoņos četrdesmit. Sunim miglā kāds droši vien uzbraucis, jo maitu nākamajā rītā atrada ceļmalas grāvī.

Saimniece Pīku dedzīgi aizstāvējusi. "Jaukāku, laipnāku un saprātīgāku jaunu cilvēku nekur neatrast."

Šajā reize atkal alibi slepkavības laika nebija-

Trešais aizdomās turētais vīrietis bija būvuzņēmējs, apmēram trīsdesmit gadus vecs un precējies. Viņš bija apmēram tādās pašās pozīcijās kā Plammers un Pīks, ar to starpību, ka tad, ja viņa plāni neizjuktu, viņam būtu pārliecinošs alibi. Pokoki ēduši vakariņas pusseptiņos, jo pašam Pokokam pusastoņos bijusi norunāta lietišķa tikšanās, lai apspriestos par to, kā pārbūvēt māju, kuru šis klients nopircis, apmēram piecas jūdzes no Litlsjutonas. Pokoks devies ceļā uzreiz pēc septiņiem, ar lielu laika rezervi miglas dēļ. Viņš apgalvojis, ka ieradies šajā mājā dažas minūtes agrāk par norunāto laiku un velti gaidījis ierodamies klientu. Deviņos viņš devies mājup un ieradies mājās deviņos divdesmit, galīgi pārskaities par izniekoto vakaru. Klients apliecināja, ka tikšanās tiešām bijusi norunāta. Nelaimīgā kārtā viņš dzīvojot tālu divdesmit jūdžu attālumā un, nepazīdams šo apvidu, miglā apmaldījies, iebraukdams mazajos lauku ceļos. Viņš zaudējis cerību atrast īsto ceļu, nokļuvis uz lielceļa un atgriezies mājās, bet pēc tam zvanījis

Pokokam, lai atvainotos, tikko pārbraucis, tas ir, desmitos.

Edna Pokoka divdesmit deviņus gadus veca, ceturtā aizdomās turētā tā bija gluži cita lieta. Tenetu ļoti interesēja, kāpēc gan, ar visu to, ka viņa slepkavības laikā gulējusi uz gultas pēc priekšlaicīgām dzemdībām, kuras notikušas pirms trim dienām, policija viņu tomēr nebija svītrojusi no aizdomās turēto saraksta. Kāpēc? Tenets juta, ka kļūst gluži nepacietīgs, lasīdams kailos faktus, par kuriem stāstīja ziņojumi. Viņš turpināja lasīt.

Edna Pokoka pavadījusi gultā divas dienas un piektdien, slepkavības dienā, pirmoreiz piecēlusies vēlā pēcpusdienā, tūlīt pēc vakariņām likdamās atpakaļ gultā, kad viņas vīrs devās uz tikšanos. Pēc viņas ārsta (Plammera) sacītā, viņa šajā laikā vēl bijusi ļoti vārga. Visādā ziņā arī viņai slepkavības laikā nekāda alibi nebija.

Tad vēl bija Elisa Gidija, divdesmit piecus gadus veca. Viņa dzīvoja kopā ar māti, misis Florensu Gidiju, un strādāja pie Kūpera, Starrendenas universālveikalā, kuram bija laba reputācija un kvalitatīvas preces, to, Tenets vēl atcerējās, slēdza pirms kādiem desmit gadiem, kad Marks un Spensers atvēra pilsētā savu veikalu.

Tovakar, kad noslepkavoja Annabellu, Elisa Gidija pārnākusi no darba pulksten sešos un konstatējusi, ka māte nesaprātīgi mēģinājusi piekārt aizkarus un kritusi, izmežģīdama potīti. Elisa nolēmusi, ka mežģījums nav tik nopietns, lai sauktu ārstu, un kādu laiku noņēmusies, pati gatavodama aukstas kompreses un apsaitēdama potīti. Viņa pagatavojusi vakariņas no produktiem, kurus māte bija sagādājusi dienā, un viņas paēda septiņos piecpadsmit. Misis Gidijai bija uzticēta baznīcas ziedu iegāde un sakārtošana nākamajā rītā, un viņa sūkstījās par to, ka tagad to nevarēs izdarīt. Arī Elisa nevarēja to izdarīt nākamajā dienā sestdien pēc darba, jo viņa jau bija ar draugiem norunājusi doties uz Londonu uz teātri. Tāpēc Elisa pēc vakariņām, apmēram septiņos četrdesmit piecās, pavadījusi vienu stundu, darbodamās ar puķēm, un pārradusies atpakaļ mājās astoņos piecdesmit, bet neesot nevienu satikusi. '

Tā nu tas bija. Nevienam no tiem cilvēkiem, kurus policija turējusi aizdomās par slepkavības izdarīšanu, nebija alibi, un nekāda, arī vispacietigākā, rakņāšanās nespēja neko ne pierādīt, ne apgāzt. Tas notika miglainā novembra vakarā, un cilvēki nekur negāja ja vien nebija spiesti kur iet. Un tie, kas gāja, neko nozīmīgu netika redzējuši.

Tenets atbīdīja aklu vākus un ielūkojās pulkstenī. Pieci. Viņš piecēlās un izstaipījās. Mugura protestēja, un topašbrīd viņam uzmācās vainas izjūta. Džouna tiešām būs pārskaitusies, kad atklās, ka viņš palaidis garām norunāto vizili pie ārsta.

Viņš stīvi devās cauri kabinetam pie skapja ar aktu vākiem, izstiepa rokas, satverdams divu atvilktņu rokturus krūšu augstumā, pacēlās pirkstgalos, atliecās atpakaļ, cik vien iespējams, palikdams šādā stāvoklī, kamēr noskaitīja līdz trīs, atgriezās sākumpozīcijā un atpūtās. Viņš atkārtoja šo vingrojumu trīs reizes un tad, juzdamies kā no jauna piedzimis, atgriezās pie galda un palūdza pagatavot tēju.

Malkodams tēju, Tenets centās neko nedomāt, ļaujot prātam darboties brīvi, dodot tam dažas minūtes laika atgūties. Tad viņš apgriezās grozāmajā krēslā, apgāza otrādi papīrgrozu, uzlika uz tā kājas, atgāzdamies atpakaļ, un aizvēra acis šo pozu fizioterapeits viņam noteikti būtu aizliedzis, taču tā noskaņoja uz konstruktīvu domāšanu.

Nebija pamatīgāku liecību ne pret vienu no aizdomās turētajiem. Studijā bija atrasti viņiem visiem piederoši pirkstu nospiedumi, taču šī informācija izrādījās bezvērtīga: te diezgan bieži tika rīkotas pieņemšanas. Nebija nekādu pazīmju par ielaušanos Lodžā. Annabella, kā rādās, pati ielaidusi slepkavu iekšā un ievedusi studijā. Slepkavības ierocis bija liels kvarca gabals, kurš parasti atradās studijā uz viena no plauktiem. Tātad slepkava bija zinājis, ka kvarcs tur atrodas, un rēķinājies ar to, vai arī slepkavība nebija iepriekš pārdomāta, un uzbrucējs pagrābis pirmo priekšmetu, kas gadījās pie rokas. Neko nebija iespējams pateikt. Ja ticētu liecībām, varētu nodomāt, ka Annabellu, tāpat kā Džūliju, nogalējis spoks.

Tcnets simpatizēja toreizējam izmeklētājam. No lietas materiāliem bija redzams, ka policija strādājusi rūpīgi un metodiski. Tas droši vien bija kaitinoši tā noņemties. Tenetam lietā nodarbinātā vīra uzvārds neko neizteica laikam viņš jau sen bija aizgājis pensijā. "Žēl," Tenets nodomāja. "Būtu derējis ar viņu visu pārrunāt."

Tenets, pēkšņas iedomas vadīts, piezvanīja uzziņām un palūdza pārbaudīt. Viņam laimējās. Seržants Vests, ar kuru viņš runāja, bija vecāks vīrs un atcerējās detcktīvinspektoru Lovu. Lovs bija aizgājis pensijā pirms gadiem desmit, bet vēl agrāk pārcelts uz Ešfordu.

-   Vai jūs man neiedotu viņa adresi?

-  Tā varētu būt Ešforda, ser, ja nu vienīgi viņš no turienes aizbraucis, tikko aizgājis pensija. Es pārbaudīšu un jums piezvanīšu.

Tenets nolika klausuli. Ar Lovu izrunāties noteikti būtu ļoti derīgi. Lovs varēja būt pazinis visus cilvēkus, kuri bija iesaistīti Dcikras lietā, viņš spētu ietērpt miesā sausos kaulus, kurus šajos pierakstos spēja saskatīt Tenets.

Lainhems ienāca un piekusis atkrita krēslā.

Tenets līdzjūtīgi savilka seju.

-   Grūti laiki?

Lainhems pamāja.

-   Džonsona sekretāre ir izbraukusi tā sacīja viņas meita. Es nedabūju rokā ari Džonsonu. Tomēr es atradu visus, izņemot Elisu Gidiju. Divi bija viegli atrodami pat trīs, ja ņemam vērā, ka Pokoki vēl joprojām ir kopā. Viņu telefona numuri, tāpat kā doktora Plammera numurs, ir telefongrāmatā. Viņš vēl joprojām ir Litlsjutonā, bet tie abi ir pārvākušies uz Starrendenu, Litlmolavēniju.

-  Ak tā. Tas ir pie pašas pilsētas robežas, aiz Kcnterberijroudas, vai ne?

-   Jā. Ar pārējiem Pīku un Gidiju gāja daudz grūtāk. Viņu nebija arī telefongrāmatā. Zvanīju Penijiem, pie kuriem Pīks strādāja, un viņi sacīja, ka viņš esot pametis šo apkaimi jau pirms daudziem gadiem devies uz ziemeļiem. Lai nerunātu gari jāpasaka uzreiz, ka viņš ir miris apmēram pirms pieciem gadiem, ar sirdslēkmi.

-  Vai tas ir pārbaudīts?

-Jā. Es runāju ar viņa pēdējo darba devēju.

-  Labi, tātad par vienām galvassāpēm mazāk. Bet jūs tā arī neatradāt Elisu Gidiju?

-   Nekādi. Arī viņa laikam aizbraukusi. Lai dotos uz Litlsjutonu un uzdotu jautājumus,

mums tomēr nāksies pagaidīt, kamēr dabūsim rokā Džonsona sekretāri.

-   Es nemaz negribu to darīt tas ir, doties uz Litlsjutonu, Gribētos pārsteigt šos cilvēkus pilnīgi nesagatavotus. Es domāju, ka slepkava jūtas absolūtā drošībā.

-  Ja tas ir viens no viņiem.

-   Jā, protams, Tenets jutās izbrīnījies. Viņš bija tik pārliecināts, ka tagad viņi darbojas pareizā virzienā, ka pavisam nemanīja Lainhema skepsi.

Zvanīja telefons. Seržants Vests bija dabūjis bijušā izmeklētāja Lova adresi un telefona numuru.

Tenets viņam silti pateicās.

-   Lovs izmeklēja Deikras lietu, viņš paskaidroja Lainhemam. Viņš ir pensijā, dzīvo laikam Bidendenā.

Viņš uzgrieza Lova telefonnumuru.

Lovs nevarēja tikties ar Tenetu tovakar, taču labprāt piekrita aprunāties nākamajā rītā. Tenets bija ļoti apmierināts. Šī bija gara darba diena, un viņš jutās paguris un pusapdullis no visas jaunās informācijas, kuru bija savācis. Viņš vēlējās ķerties pie lietas ar svaigu galvu, atpūties pirms šo jauno aizdomās turēto nopratināšanas, un to noteikti būtu jēga darīt pēc izrunāšanās ar Lovu, tātad viņam bija attaisnojošs iemesls doties mājās.

-   Kamēr es izrunāšos ar Lovu, jūs varētu no Džonsona sekretāres dabūt Elisas Gidijas adresi, Tencts sacīja Lainhemam.

Viņš savāca kopā izkaisītos papīrus no Deikras lietas un pastūma visu kaudzi pāri galdam.

-   Te ir, viņš pavīpsnādams sacīja, jūsu lasāmviela pirms gulētiešanas.

10

Viņš bija iekritis bedrē, no kuras vajadzēja tikt laukā. Sīkais bija briesmās, viņš to apzinājās. Bērns bija jāglābj. Viņš neprātīgi sitās gar sava cietuma sienām, meklēdams atbalstu kājām vai pirkstiem, lai kaut kā rāptos augšup taču nekā. Sienas bija mīkstas, atsperīgas, iegrima zem viņa pirkstiem. Viņš lūkojās augšup un pēkšņi pamanīja, ka augstu, augstu virs viņa rēgojās tāda kā dzega. Sakopojis visus spēkus, viņš lēca mīkstā, akotainā virsma smacējoši sažņaudza viņu savā apkampienā. Un tad viņš bija brīvs, tumsā virs viņa pacēlās istabas sienas. Pie tām karājās gleznas, un viņš uzreiz saprata, kur atrodas: Annabellas studijā. Un tur uz grīdas gulēja Džūlija, garie zelta mati bija nespodri no asinīm. Istabas stūrī stāvēja šūpulis, un tagad viņš saprata, kāpēc šis izmisīgais satraukums. Tajā atradās Šikais, un bērnu vajadzēja dabūt no turienes laukā. Viņš gribēja steigties turp, taču kājas bija svina smagas. Viņš tagad varēja Sīko saskatīt ķeramies pie šūpuļa malām, pārbīli un šausmās ieplestām acīm…Vēl neticis šūpulim klāt, viņš saprata, ka slepkava atrodas aiz viņa. Viņš izpleta rokas, lai pasargātu bērnu, bet slepkava saķēra vienu roku un sāka raut viņu prom…

Tencts atvēra acis. Meitas seja bija noliekusies viņam pāri nobažījusies, ar sarauktu pieri, un kādu mirkli viņš atradās kaut kur starp sapni un realitāti, netikdams skaidrībā, kur ir kas. Te viņa palaida vaļā tēva roku, kuru bija raustījusi, un komiski uzrāva uzacis.

Kārtībā, mīlulit, viņš nočukstēja. Es jau esmu pamodies. Tūlīt nākšu.

Apmierināta, ka tūlīt sāksies viņu ikrīta rituāls, meita tipināja prom uz durvju pusi.

Murgi jau sāka izbālēt, taču pirmītējā sajūta palika vēl joprojām, un Tenets tīši kavējās savā sapnī, pūlēdamies atcerēties un lūkodams to iztulkot. Šī bedre… bedre bija Džonsona studija, protams. Un Sīkais bija Džūlija. Džūlija, Annabella… viņš sāka gandrīz skaļi murmināt. Kāds juceklis.

Taču Sīkais gaidīja. Viņš klusi izslīdēja no gultas.

-   Es aizmirsu pajautāt, pie brokastgalda pēkšņi sacīja Džouna, kā tev vakar gāja ar misis Džeimsu?

-   Nekādi. Nē, Tenets pacēla roku, dārgā, lūdzu, paklausies! Godīgi runājot, man nebija laika. Bet es piezvanīju un atvainojos. Viņš nepieminēja faktu, ka atvainošanās notika labu laiciņu pēc norunātās vizītes, jo bija to pilnīgi piemirsis.

-Tu taču apsolīji…

-   Es zinu. Un man patiešām žēl. Bet vakar tik daudz kas notika.

-   Bridžita nobrāza celi, Sīkais paziņoja, rādot uz nobrāzumu.

Tenets pateicīgi uzlūkoja pienācēju.

-   Ak vai, dārgumiņ! Kā tas gadījās?

-   Luk Tenet, tas ir mēģinājums mainīt sarunas tematu, Džouna apsūdzoši sacīja.

-   Tā ir gan! viņš sacīja, tēlodams pārsteigumu.

-  Es ceru, ka tu atvainojies savlaicīgi?

-   Ak, īstenībā es šaubījos, vai tas vispār bija nepieciešams. Mana mugura jau jūtas daudz labāk….

-   Nē, Luk, nē! Tu taču nevari atteikties no apmeklējumiem, kamēr ārste tev nav atļāvusi.

-  Labi…

-  Dārgais, lūdzu!

Tenets nopūtās.

-   Kārtībā. Es sarunāšu jaunu vizīti tikai vienu, ņem vērā ar to pietiks.

-   Klausi, ko viņa saka, Džouna nopietni nobrīdināja. Piespiedies, Ben, vēl vienu karotīti.

Bens iegrāba vēl auzu pārslas un, pārliecies pār sava augstā krēsliņa paroceni, nobēra tās uz grīdas.

-    Ben! Nejaukais puika! Džouna pielēca kājās, paķēra karoti un saspieda Bena auzu pārslām aplipušos pirkstus. Piespiedies, dārgumiņ, vēl vienu karolīti. Mutē, viņa brīdinoši piebilda. Un paķēra lupatu, lai uzslaucītu izbērtās pārslas.

-  Es gan tā nenoņemtos, Tenets sacīja, lūkodamies viņā. Kāda jēga? Viņš taču darīs atkal to pašu.

Bens, protams, tā arī izdarīja. Šoreiz pārslas aizlidoja tuvu garām Džounas galvai.

-   Bcn! Džouna iesaucās un, atbildot uz Teneta skatienu, sāka smieties.

Šis mazais incidents bija sekmīgi izkliedējis ēnu, kura pēc redzētā murga klājās viņam pāri, un Tenets jutās tiri priecīgs, kad devās izrunāties ar Lovu. Šis bija skaists rīts. Neaizmirstuļu zilajās debesīs peldēja daži balli, plušķaini mākonīši, un saule apspīdēja svaigos, maigi zaļās nokrāsās iekrāsotos laukus.

Nogriezies no galvenā ceļa, Tenets nonāca šaurā, smaržīgā alejā, kur abpus ceļam ziedu putās grima krūmi, dēvēti par "karalienes Annas mežģīnēm". Viņam atausa atmiņā to reibinošā smarža no agrākajiem izbraucieniem laukos, ieelpojot aromātu, kas iekļuva arī mašīnā. Viņš iedomājās, cik labi būtu, ja Džouna brauktu līdzi, un atcerējās savu pirms dažām dienām izteikto apņemšanos izvizināt viņu taur dārziem. Šur un tur jau sārtojās ābeļu ziedi. "Nākamsvētdien," viņš apsolīja sev pašam, "būs vai nebūs jāstrādā, mēs tomēr izbrauksim." Ja laiks izrādīsies piemērots kā šodien viņi pat varēs sarīkot pikniku.

Šādas izredzes radīja vēl lielāku pacilātību, un laikā, kad Tenets piebrauca pie Lova bungalo, viņš jutās visnotaļ optimistisks. "Tas ir," Tenets domāja, "visai pievilcīgs bungalo." Viņam pašam labāk patika mājas, taču šis bungalo bija ļoti interesanti izveidots, būvēts no akmens tādā stilā, kas atsauca atmiņā Dordoņu. Viņš tā arī pateica Lovam, kas noteikti jau bija viņu gaidījis; durvis atvērās Teneta priekšā jau tad, kad viņš vēl atradās pusceļā uz taciņas. Teneta piezīme Lovam glaimoja.

Mēs jutām, ka tas būtu labākais variants izlietot dabiskos materiālus. Mēs pat gribētu pārvākties uz Dordoņu ziniet, tā dara pārsteidzoši daudzi angļi, taču ģimenes saites mūs tur šeit, un tagad mēs esam iedzīvojušies un vairs negribam kustēt. Lovs bija liela auguma vīrietis.

"Vismaz sešpadsmit stounu [1] ," Tenets nodomāja, "un vairāk par sešām pēdām." Kuplu, baltu matu audze apņēma pliko galvvidu, un biezās uzacis spurojās. Lai gan viņš droši vien jau bija iegājis septītajā gadu desmitā, mistera Lova stāja bija laba, miesa tvirta un muskuļota. "Uzbrucējiem," Tenets nodomāja, "viņš varētu droši stāties pretī."

^\bi dedzīgi apspriedās par Dordoņu (Tcncti bija tur pavadījuši medusmēnesi), un Lovs ieveda Tenetu lielajā, skaisti apmēbelētajā viesistabā ar skatu uz dārzu mājas otrā pusē.

Vai vēlaties kafiju, inspcktor? Es nupat gatavojos uzvārīt.

Kafija bija laba: karsta un stipra. "Kā gan tas būs," domāja Tenets, "kad mēs ar Džounu būsim veci?" Kā viņš jutīsies, aizgājis pensijā? Vai tikai manīs, ka viņa derīguma laiks pagājis, vai arī jutīsies atvieglots, ka beidzot var nodarboties ar visu to, kam nekad nav iznācis laika? Tenets klusībā pasmaidīja. Viņš varēja iedomāties Džounas reakciju, kad viņai to visu pastāstīs.

"Mums līdz tam vēl jānodzīvo trīsdesmit gadu," viņa teiktu. Un, protams, viņai būtu taisnība. Šis vietas gaisotnē bija kaut kas…

-   Labi, sacīja Lovs, apsēzdamies pretī Tcnetam, tātad jūs teicāt, ka jūs interesē Deikras lieta?

Tenets pamāja.

-  Jā, es paskaidrošu.

Viņš īsumā pastāstīja par to, kas līdz šim noskaidrots Holmsas lietā. Lovs ļoti uzmanīgi klausījās, taču tikai tad, kad Tenets ierunājās par saistību ar Annabellas Deikras slepkavību, viņš pirmoreiz ierunājās.

-   Mazā Džūlija Perra! Lovs noteica.

Tenets pēc Lova sejas redzēja, ka viņš visu

sapratis kā divreiz divi un nonācis pie tā paša secinājuma, pie kāda bija nonācis Tenets. Tieši tā, Tenets atbildēja.

-   Skaidrs, Lovs lēni noteica. Bet kas… Nē, es neuzdošu nekādus jautājumus, kamēr jūs nebūsiet beidzis. Turpiniet, lūdzu!

-Gandrīz jau esmu beidzis. Mēs uzmeklējām visus aizdomās turētos, izņemot Elisu Gidiju, un viņu tagad meklē mans seržants. Starp citu, Pīks ir miris jau pirms pieciem gadiem, sirdslēkmes laikā. Viņš drīz pēc slepkavības pārvācās uz ziemeļiem.

-   Tātad jūs tagad viņus visus iztaujāsiet par vakaru, kad tika noslepkavota Džūlija. Labi, vēlu jums veiksmi! Viņa bija mīļš bērns. Kad padomā, ka viņš tomēr beigās dabūjis Džūliju rokā…

-  Viņš?

Lovs pašūpoja galvu.

-   Tas ir tikai runasveids. Lovs piecēlās un nemierīgi piegāja pie loga. Es nekad neesmu aizmirsis Deikras lietu. Viņš pavērās atpakaļ pār plecu uz Tenetu un tikko manāmi pasmaidīja.

-   Šī lieta sajauca man visas kārtis. Mēs darījām visu, ko varējām, lai atrisinātu šo nolādēto lietu, bet viss velti. Tāpēc, ja es varu kaut ko darīt jebko… viņš atgriezās pie sava krēsla, pacēla rokas visaptverošā žestā un sacīja: Tikai jautājiet!

-   Tas, kas mums no jums vajadzīgs, īstenībā ir lietas pamats sakari, personālijas, tas, ko var tikai minēt, lasot formālos ziņojumus. Kopā ar jūsu paša izjūtām, izmeklējot šo lietu. Jūs tur bijāt un tolaik pazināt šos cilvēkus. Jums bija iespējams daudz labāk apjaust attiecības starp viņiem, nekā tagad to iespējams izdarīt man pēc divdesmit gadiem.

-   Es īsti nezinu, Lovs kautrīgi sacīja, bet mēģināšu apdomāt. Viņš atgāzās krēslā, sabāzis rokas biezās, adītās jakas ietilpīgajās kabatās, un iedziļinājās tālā pagātnē.

Lovs pārdomāja, un viņa acu skats liecināja par koncentrēšanos.

-   Tas, protams, ir sen, bet es tiku par to visu domājis kopš tā brīža, kad jūs vakar piezvanījāt, un man viss atausa atmiņā. Pieci aizdomās turētie un Annabella Deikra, kā jau jūs droši vien esat uzminējis, bija Litlsjutonas drāmas biedrības biedri, kur viņi visi bija vienlīdzīgi, kā ikdienas dzīvē nevarēja būt. Viņi bija no dažādiem sabiedrības slāņiem. Annabella Deikra, protams, bija skvaira meita, no "dižas mājas", un tāpēc bija viena no apgabala nekronētajām karalienēm. Elisa Gidija sociāli bija viņai vistuvāk. Viņas māte bija pārtikusi atraitne, Annabella un Elisa kopā uzauga, gāja skolā, un arī interese par mākslu viņām bija kopīga. Viņu ceļi šķīrās, kad abas beidza skolu. Annabella devās studēt glezniecību uz Londonu un Parīzi, bet Elisa palika mājās. Viņas mātes veselība pasliktinājās, un māte uzstāja, lai Elisa paliek mājās. Viņas salīga misis Gidijai laika kavētāju, un Elisa sameklēja sev darbu.

-   Pie Kūpera.

-   Jā, tiesa, modes preču nodaļā. Es redzu, ka jūs brīnāties, kāpēc viņai vajadzēja strādāt. Atbilde ir tāda, ka naudas dēļ nevajadzēja. Nešaubos, ka viņa atrada darbu, lai pa dienu nebūtu jāsēž mājās. Misis Gidija bija neizturama sieviete

-   uzstājīga un kaprīza…

-  Dzirdēju, ka viņa todien, kad Annabella mira, kārusi pie logiem aizkarus. Izmežģījusi potīti

-   vai tā nebija? Ja viņa bija slima…

-   Tipiski, sacīja Lovs, tas ir gluži viņas garā karināt aizkarus, lai Elisai liktu justies vainīgai. Viņa skaitās par to, ka meita atteikusies palikt mājās visu laiku, lai viņu aptekātu. Tāpēc māte centās radīt nepatīkamas situācijas, lai tracinātu Elisu, pat ja sagādātu neērtības sev pašai.

-Jūs taču negribat teikt, ka viņa ietu tiktāl, ka izmežģītu sev potīti?

-  Nē, Lovs noteica, lai gan viņa balss necik pārliecināti vis neskanēja, bet viņai nebija nekādas vajadzības kāpt pie griestiem, to es jums galvoju. Viņai bija gan palīdze, gan kompanjone.

-   Taisni neticami, ka Elisa nemācījās Starrendenas mākslas koledžā, ja jau tā aizrāvās ar mākslu.

-   Viņa apsvēra tādu iespēju, es domāju, bet noraidīja teica, ka neesot gribējusi samierināties ar kaut ko otršķirīgu. Elisa gribēja studēt tērpu modelēšanu cik zinu, viņai tiešām bija talants.

-   Nedomāju vis, ka mākslas koledžas direktoram tāds viedoklis glaimotu! Tenets pasmīnēdams sacīja.

Arī Lovs pasmīnēja.

-  Nē. Tā vai citādi, cik noprotu, vienīgais gaišais plankums Elisas dzīvē bija viņas saderētais, Džeralds Plammers.

-  Plammers! Bet es domāju…

-   Ka viņš bija saderinājies ar Annabellu? Bija, tajā laikā, kad viņa mira, vismaz viņš tā teica. Varbūt man jāpiebilst, ka Annabella Dcikra bija ļoti skaista sieviete. Pirms tam, kad viņa pēc studiju gadiem ārzemēs pārbrauca atpakaļ uz Litlsjutonu un apmetās Vestlodžas studijā, Elisa

Gidija un Plammers allaž turējās kopā. Saprotiet, oficiālas saderināšanās nebija, taču Litlsjutonā ikviens jutās pārliecināts, ka viņi apprecēsies, un vienīgo traucēkli abu savienībai redzēja misis Gidijā. Tad pārradās Annabella, un Elisa pēkšņi tika izstumta no spēles. Un nemaldīsimies Elisa par to bija ļoti norūpējusies. Viņa gan neizrādīja, bet tā bija.

-  Kāda viņa izskatījās?

-   Gara, tumša, eleganta. Izskatīga, mazliet savāda, manai gaumei pārāk īpatnēja.

-Tātad Elisai bija gan motīvs, gan līdzekļi un iespējas, Tenets noteica.

-   Ja viņa gaidīja tikai izdevīgu gadījumu, lai atriebtos Annabellai vai varbūt izrunātos divatā par Plammeru, mātes uzstājība, pieprasot gādāt baznīcai ziedus, bija šis ilgi gaidītais laimīgais gadījums» Miglainā vakarā prombūtnes attaisnojums… Viņa varēja zināt par kvarca kristālu, un nav šaubu, ka Annabella viņu ielaistu iekšā…

-   Protams. Bet nelaimīgā kārtā noteikti nav tik vienkārši. To pašu varētu sacīt ari par visiem pārējiem aizdomās turamajiem.

-   Visiem?

-   Itin visiem, Lovs pārliecināti atkārtoja. Plammeru ieskaitot. Ļaujiet paskaidrot: Annabella bija ļoti skaista sieviete un vīriešiem likās ļoti pievilcīga.

-   Tas gan ne viņai, ne Džūlijai neko labu neatnesa, vai ne? Gandrīz vai jācer, ka mana meita izaugs neizskatīga, bet gudra.

-   Jā. Taču, vadoties pēc jūsu teiktā, manuprāt, galvenā atšķirība starp viņām bija tāda, ka Džūlija likās neapzināmies savu varu pār vīriešiem, bet Annabella savējo apzinājās un izmantoja. Viņa tos visus baroja no rokas, ticiet man, un lieta tāda, ka viņa ļoti neizvēlīgi izdāļāja savu labvēlību. Vienu nedēļu izredzētais varēja būt Plammers, otru Pīks un trešo Pokoks. Un tā tālāk, visādās variācijās. Ar viņu nekad neko nevarēja zināt neviens no šiem te, un ar to pietiek, lai padarītu vīrieti traku, īpaši jau tad, ja sieviete ir tik skaista kā viņa.

-   Pokoks taču bija precējies.

-    Kā rādās, tur nebija nekādas starpības. Ja runājam par Pokoku, tad Annabella nebija pirmā tikai ne no viņa aprindām, tiešām gan, un es vis nedomāju, ka viņš priecātos, ja tiktu iznests cauri. Nē, lai kurš no viņiem to izdarījis, manuprāt, pie tā noveda viņas te siltā, te aukstā izturēšanās, kas nesa viņai nāvi.

-    Kā ar Pokoka sievu? Kāpēc viņa tika turēta aizdomās? Proti, ja jau viņa bija pie vira izdarībām pieradusi, tad kārtējam romānam nevajadzēja nozīmēt neko vairāk par citiem?

-   Šis gadījums varēja but tas pēdējais piliens, kas lika pārplūst kausa malām. Šā vai tā, Ednas Pokokas nervi bija neparasti saspringti. Viņai tieši pirms tam notika priekšlaicīgas dzemdības, turklāt tās nebija pirmās.

-   Un varbūt vēl kaut kas. Vai viņa jutās tik stipra, ka spētu uzcelties no gultas, miglā aiziet līdz Vestlodžai cik tālu tā atradās?

-   Apmēram desmit minūšu gājiena attālumā no ciemata.

-    …aiziet līdz Vestlodžai, nosist Annabellu, atnākt atpakaļ, noslēpt visus lietiskos pierādījumus asins traipus uz drēbēm, dubļos sabristās kurpes un tā tālāk un atrasties gultā tajā laikā, kad nāca mājās viņas vīrs?

-        Piekrītu, tas liekas neticami, Lovs sacīja,

un tomēr ir iespējams. Viņai bija daudz laika. Ja es pareizi atceros, Pokoks tovakar izgāja no mājas ap septiņiem un pārnāca tikai ap pusdesmitiem.

-   Es vēlētos, lai man būtu tāda atmiņa kā jums! Tenets noteica. Atcerēties tādus sikumus pēc divdesmit gadiem.

-   Ticiet man, šis lietas fakti palika man atmiņā kā iededzināti, Lovs atbildēja.

-   Kāda bija šī Edna Pokoka? Cik ilgi viņi bija precējušies?

-   Desmit gadus. Ak, viņa bija maza, apaļīga, mātišķa izskata. Nebūt ne briesmīgi apķērīga, nedz arī dumja, tikai ne pārāk gudra. Es vienmēr domāju varbūt vēlāk viņai izdevās tikt pie bērniem, viņa man šķita tāda sieviete, kas varētu būt lieliska māte sirsnīga,'laipna, mierinoša varat iedomāties?

-   Kā ir ar Piku? Es zinu, ka viņš jāizslēdz, un tomēr gribētos dzirdēt.

-   Tas bija pavisam cita tipa cilvēks nekā Plammers. Redziet, Plammers bija gara auguma, cienīgs, laba ģimenes ārsta paraugs, bet Pīks bija tievs, nervozs, aizrautīgs cilvēks, kas varētu pielūgt savu mīlestības objektu no tālienes, es domāju.

-   Bet Plammers? Kā viņš reaģētu uz cauri krišanu?

-  Slimīgi. Es domāju, ka viņam bija saasināts pašlepnums. Man šķiet, viņš visdrīzāk gan sevi iedomājās par lielu zivi mazā dīķītī.

-   Hmm. Labi, un tagad pēdējais, vissvarīgākais jautājums. Kā jums šķiet kurš to izdarīja?

Lovs atlaidās krēslā, saņēma rokas zem zoda un pavērās atpakaļ pagātnē. Kā man šķiet kurš to izdarīja? viņš nomurmināja. Un pacēla rokas augšup bezspēcības žestā, bet pēc tam atkal tās nolaida uz krēsla paroceņiem. Labs ir, ja man nāktos derēt, es teiktu Elisa Gidija. Taču nav nekā, itin nekā nozīmīga, kas šīs aizdomas apstiprinātu.

-   To es saprotu. Citādi laikam nebūtu jautājis, Tenets atteica. Viņš izkratīja kvēlošos pelnus no savas pīpes lielajā pelnutraukā un pārliecinājās, vai pīpe pilnīgi iztukšota, lai pēc tam noglabātu to savā kabatā. Labi, šobrīd, es domāju, tas ir viss, vecākais inspektor.

-        Mister Tenet, teica Lovs ar skumīgu smaidu, man bija patiess prieks. Ceru, ka jūs slepkavu notversiet. Jau divdesmit gadus sods ir ticis aizkavēts.

Druknais augums ar pacelto roku vēl atspoguļojās Teneta mašīnas spogulītī, kamēr tā nogriezās ap stūri alejas galā.

11

Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit, un Tenetam iešāvās prātā, ka Litlsjutona ir tikai triju vai četru jūdžu attālumā no šī ceļa. Pēkšņi viņam iegribējās to apskatīt. Viņš jau agrāk, protams, bija tur iegriezies garāmbraucot, taču tajās reizēs tas likās tāds pats ciemats kā visi citi un viņam nebija īpaši nozīmīgs. Tagad viņam iegribējās palūkoties uz to citādā gaismā kā uz vietu, kur istenībā sākusies Holmsas lieta. Un viņam gribējās arī apskatīt Vestlodžu, kur Annabella bija dzīvojusi un mirusi.

Viņš apstājās pie tuvākās telefonbūdas.

-   Maik? Šeit Tenets. Vai jums vēl nav laimējies uziet Elisu Gidiju?

-  Jau uzgāju. Lainhema balss apsīka. Pagaidiet mirklīti!

-   Vai jūs varat pateikt? Šī ir briesmīga līnija.

-   Es piedabūju Džonsona sekretāri aiziet uz koledžu un apskatīties reģistros. Lainhema balss bija tikko dzirdama, un Tenets piespieda klausuli cieši pie auss.

-  Viņa tas ir, Elisa Gidija tagad dzīvo… Viņa balss izgaisa.

-   Vai jūs varētu atkārtot? Atkārtojiet, ja? Es tik tikko dzirdu. Ak tad Medisonhauzā, jūs sakāt? Tur, kur dzīvoja Perrišs! Tas ir interesanti. "Vai tur būtu kāds sakars?" viņš nodomāja.

Lainhema nākamie vārdi bija nesaklausāmi. Tenetam iešāvās prātā, ka traucējumi nav uz telefonlīnijas, jo Lainhems ļoti labi saprata viņa sacīto. Maik, vai ar jums viss kārtībā?

-   Jā, protams. Šajā reizē atbilde skanēja skaidrāk, it kā Lainhems būtu saņēmies.

-   Kas vēl šorīt ir uz vietas?

-   Konstcbls Bencts, konstebls Stouts, seržants Pērkinss…

-   Iedodiet man Pērkinsu, ja? Pērkins? Kas Lainhemam lēcies? Izklausās tā jocīgi. Vai viņš būtu slims, vai vēl kas atgadījies?

-        Viņš man vis paldies neteiks par to, ka pateicu jums, ser, bet mums šķiet, ka viņš ir dabūjis iesnas. Viņš izskatās kā no kapa piecēlies un…

Sakari pārtrūka. Tenets nolamājās, iemeta vēl dažas monētas un uzgrieza numuru atkal. Pērkins? Tagad paklausieties, es taisos sūtīt Lainbcmu uz mājām. Pārbaudiet, vai viņš tiešām turp dodas, ja? Un tagad vediet viņu prom!

Drīz viss tika atrisināts. Lainhema pretošanās Tenetam parādīja, cik ļoti slims seržants jutās. Viņš pats zināja, cik mokoši tas bija mest mieru, kad izmeklēšana kļuva tiešām interesanta. Tenets pārbaudīja, vai šorīt nekādi citi ziņojumi nav ienākuši, un nolika klausuli.

Viņš atrada Litlsjutonu bez pūlēm, taču neapstājās ciemata centrā. Cerēdams, ka atmiņa viņu nepievils, viņš brauca apkārt Grīnai un izvēlējās līdz šim nezināmu ceļu. Apmēram pusjūdzi no pilsētas viņš apmierināti pasmaidīja, pa kreisi ieraudzīdams augstu, apdrupušu sarkano ķieģeļu sienu. Viņš nodomāja, ka tur sākās Cempnijhauza.

Simt jardus tālāk viņš apstājās pie augstiem kaltas dzelzs vārtiem. Ceļš aiz tiem veda labu gabalu uz priekšu un iegriezās garu, nokaltušu gobu alejā, pa kuru noteikti neviens vairs nebrauca. Biezi saaugusi zāle un nezāles kuploja pāri izdrupušajam asfaltam, kuru vairs varēja saskatīt tikai vietumis nelīdzeniem laukumiem kā ielāpiem. Pa labi aiz vārtiņiem atradās neliels mūra nams pamatīgi būvēts, taču acīmredzami neapdzīvots un nolaists.

Tenets izkāpa no auto, aizslēdza to un tuvojās vārtiņiem. Nosaukums Vestlodža bija iekalts akmenī uz pīlara ieejas labajā pusē. Vārtiņi tomēr, kā Tenets vīlies konstatēja, bija aizslēgti ar priekškaramo atslēgu. Kad Tenets pētīja mazo namiņu, viņa rokās, tos aptaustot, palika rūsas plēksnes. Nezāles un neapkoptie krūmi kuploja tieši pie sienām, pa pusei aizsegdami logus un nesodīti vīdamies augšup gar mūriem, dzenot urbīgos pirkstus cauri iztrupējušajiem logu rāmjiem, ietverot ūdens notekcaurules un renes žņaudzošā tvērienā, kas noteikti drīz vien tās nogāzīs. Visur rēgojās izsistas logu rūtis, droši vien paātrinot sabrukumu, jo ielaida mājā vēju un lietu. Tenets vēl pēdējoreiz vīlies paraustīja vārtiņus un jau grasījās doties projām, kad pēkšņi apstājās, lai pamatīgāk izpētītu savīto ķēdi, kura bija nevērīgi apmesta ap vārtu stabiem. Šim te ķēdes loceklim laikam gan nevajadzēja izskatīties tā, kā tas izskatījās? Viņš ņēmās taustīt sarūsējušos ķēdes locekļus un gandrīz tūlīt apmierināts pamanīja, ka pirms kāda laika jo zāģējuma vietas jau bija aprūsējušas kāds bija pārzāģējis dažus ķēdes locekļus un salicis tos tā, lai gadījuma apmeklētājam tie joprojām izskatītos veseli. Viņam vajadzēja tikai dažas minūtes, lai tos atrastu, un viņš jau bija aiz vārtiņiem, tos nevērīgi aizcirzdams aiz sevis.

Viņa rokas bija notrieptas ar rūsu, un viņš nepacietīgi noliecās pie rūsganās zāles skumšķa, lai tās noslaucītu, un tikai tad pagrūda mazos dārza vārtiņus, ieiedams aizaugušajā dārzā. Šur un tur vēl bija atrodamas puķes izspūruši, kokaini forsaitīju ceri, viena vienīga peonija, kas spraucās augšup cauri pagājušā gada kritušo lapu klājienam, zilo pulkstenīšu ziediņi pilna zeme aiz vecas ābeles tālākajā dārza galā.

Tenets tuvojās ārdurvīm un pagrūda tās.Tās, protams, bija aizslēgtas. Viņš devās apkārt mājai, apstādamies, lai aplūkotu logus. Viņu gaidīja pārsteigums: istaba bija mēbelēta tiesa gan, trūcīgi, tomēr mēbelēta. Kādu brīdi viņš šaubījās, vai māja tiešām bi ja neapdzīvota par spīti visām šim pazīmēm, taču otrreizēja apskate viņu pārliecināja. Šajā istabā nebija dzīvots gadiem. Annabellas māte acīmredzot nebija pūlējusies pēc meitas nāves māju iztīrīt. Vai Annabellas studija, tāpat kā daždiem muzeji, gadiem tika saglabāta neskarta? Šī doma viņu satrauca.

Otrpus mājas viņam veicās labāk. Kā jau Tenets bija domājis, kāds bērni vai mīlas pārīši, nespēdami pretoties kārdinājumam, bijā ielauzušies iekšā. Kad Tenets piespieda durvis ar plecu, tās padevās, šķirbainajiem dēļiem žēli nočerkstot pret akmens slieksni.

Ienākot nāsīs iesitās drēgnā ilgi neapdzīvotas mājas pelējuma smaka. Virtuve bija liela, kvadrātveida, ar lieliem logiem abās pusēs. Kāds bija pūlējies to modernizēt droši vien tad, kad Annabella ieradās dzīvot šeit: bija pielikta nerūsējoša metāla izlietne tagad apsūbējusi un putekļaina no nelietošanas, abas sienas bija mēģināts izlikt ar flīzēm. Tenets atvēra kādu skapi. Jā, kā jau viņš bija domājis, māju neviens nekad nesakopa. Kartonu atliekas jaucās ar peļu sagrauztām driskām. Ielūkojoties pārējos skapjos, viņš secināja, ka viss vērtīgais, kā jau varēja gaidīt, sen bija nozagts.

Te viss bija risinājies kā jau apakšstāvā. Vēl tagad, pēc tik ilga laika, gaišie plankumi uz tapetēm liecināja, ka tur reiz karājušās gravīras vai gleznas, un vienīgās palikušās mēbeles bija tās, kuras nāktos grūti izkustināt. Paklāji un grīdsegas bija prom, tikai aizkari vēl joprojām karājās pie logiem, droši vien tāpēc, lai radītu iespaidu, ka nekas nav aizskarts. Tukšas kokakolas pudeles un saburzīti cepumu iepakojumi norādīja, ka šeit spēlējušies bērni, droši vien viņus pievilka savādā, nedzīvā gaisotne, tik piemērota, lai spēlētu noslēpumainas spēles ar piedzīvojumiem. Piesardzīgi virzīdamies uz priekšu pa izpuvušajiem grīdas dēļiem, baidoties ielūzt, Tenets nokļuva pie zemām, stāvām kāpnītēm. Kāpjot augšā, viņa soļus klusināja izdiluša kāpņu paklāja atliekas. Kaut kur virs viņa bija Annabcllas studija, un ziņkāre, kāda iracionāla vēlme to redzēt, kā arī cerība, ka tā varētu būt pārdzīvojusi zagļu iebrukumus pēc tam, kad viņi bija patukšojuši apakšstāvu, tas viss lika viņa sirdij sisties naskāk un elpai kļūt drudžainākai. Tāpēc Teneta pirmā reakcija, ienākot garajā, šaurajā telpā, kura aizņēma pusi no visa augšstāva no viena mājas gala lidz otram, bija vilšanās. Arī te maz kas bija palicis pāri: lielais dīvāns ar masīvo atzveltni un izbalējušo, noplukušo audumu, kas vēl joprojām stāvēja pie loga, bija atstāts arī garais, saliekamais galds, kura virsmu biezi klāja blāvi krāsas plankumi, droši vien tāpēc, ka šķita gluži nevērtīgs.

Tenets pagājās līdz istabas vidum, soļiem dobji atbalsojoties uz kailajiem grīdas dēļiem, un apstājās, lūkodamies apkārt. Logi ārsienā tā bija ziemeļpuses siena bija paplatināti, gaisma krita lieliski. Pa labi atradās dziļa niša niša,» kur droši vien stāvēja Džulijas šūpulis. Tenets piegāja tuvāk to apskatīt. "Kādreiz tā bijusi ģērbistaba ar durvīm uz blakusistabu," Tenets nolēma. Taču starpsiena tika aizvākta, un šajā laikā vai vēlāk to aizklāja ar aizvelkamiem aizkariem. Šis droši vien bija tas pats aizkars, kas izglāba Džūlijai dzīvību. Tenets pataustīja satrunējušo audumu un saviebās, noslaucīdams rokas gar bikšu starām.

Tenets griezās atpakaļ. Šeit neko nevarēja uzzināt. Ja arī te vēl klaiņoja pagātnes spoki, tie viņam neko nespēja pavēstīt. Un tomēr viņš bija izdarījis to, ko gribēja izdarīt. Bija apskatījis vietu, kur viss sākās, līdz ar to kāda vēlme bija apmierināta. Viņš klusi kāpa lejā pa kāpnēm un cieši aizvēra aiz sevis mājas durvis.

Ciematā ļaudis tobrīd nāca laukā no baznīcas. Tenets piestāja ielas malā un lūkojās, kā viņi izklīst citi automašīnās, citi kājām. Daudzi no viņiem noteikti vēl labi atcerējās Annabellas Deikras noslepkavošanu, daži varbūt pat joprojām sēroja pēc viņas. Viņš pagaidīja, kamēr aizbrauca pēdējais auto, pēc tam izkāpa no savējā, aizslēdza to un devās uz vārtiņiem, kuri veda baznīcas pagalmā.

Saule sildīja muguru, un Tenets iegriezās aplūkot šo miera vietu.

Litlsjutona bija tipisks Anglijas ciemats. Te pletās plašs, nekopts trīsstūrveida zālājs ar pāraugušu zāli, un ap to bija izvietoti māju puduri citas mājas lielākas, citas mazākas, ilustrējot angļu arhitektūras attīstību no Tjudoru laikiem līdz šai dienai. Nelielas, melnbaltas koka kotedžas stāvēja plecu pie pleca ar karaļa Džordža stila aristokrātēm no sarkanīgiem ķieģeļiem, un šur tur gadījās arī pa Viktorijas laika celtnei ar krāsainiem stikliem un mitriem, mūžzaļiem krūmiem. Vienīgā modernā ēka bungalo ar lieliem logiem un zaļu dakstiņu jumtu noteikti bija celta šādas briesmonīgas ēkas dārzā.

Vienā pusē Grīnai auga divi milzu ozoli, kurus Tcnets bija pazinis "Kriketa spēlē" to milzīgos stumbrus apņēma koka soli. "Nenākas šaubīties, ka šī varētu būt ciema veco ļaužu iemīļotākā vieta, kur vasaras pēcpusdienās pasildīties," Tenets domāja. Taču šodien, par spīti saulītei, bija pārāk vēss, lai kāds sēdētu šeit, ēnā, un zālājs bija tukšs tikai gadus divpadsmit vecs zēns mētāja nūju, liekot savam sunim to pienest klāt.

"Pa šo brītiņu es varētu sameklēt Sjutonhauzu un aprunāties ar doktoru Plammeru," Tenets nolēma. Taču miera vietas miegainība bija tik lipīga, ka Tenets bez kāda apzināta mērķa pagriezās un iegāja baznīcas pagalmā, apbrīnodams normāņu rimti vienkāršo baznīctorni un akmens plastiskumu. "Žēl," viņš domāja, "ka te viss ir tik nolaists." Baznīcas pagalms bija liels, daudzi kapi apauguši ar zāli. Tomēr kāds bija mēģinājis sakopt zālāju abpus taciņai, un varēja saskatīt arī koptus kapus ar mūsdienīgiem kapakmeņiem uzpostiem un notīrītiem.

Tenets nokāpa no taciņas un iegriezās starp vecākajiem kapiem, šad un tad apstādamies, lai izlasītu kādu uzrakstu; daudzi no tiem jau nebija salasāmi gadsimtu, vēju un lietus pusnodzēsti.

Viņš vēl nebija apdomājis, ko īsti grasās darīt, un pie tā nonāca gluži neapzināti. Šis kaps bija tik uzkrītošs, ka to nevarēja neievērot, kā sakoptības saliņa apkārtējā haosā.

"ANNABELLA DEIKRA 1935 1960 Nopļauta skaistuma ziedonī."

Zāle bija apcirpta, maliņas kārtīgi pielīdzinātas, un pašā kapa kopas centrā bija precīzā aplī sastādīti mazi rožu krūmiņi cietie pumpuri solīja drīz uzplaukt ziedos. Kāds vēl pēc divdesmit gadiem rūpējās par Annabellas kapu.

"Kas?" domāja Tenets. "Māte?" Atceroties piemiņas izstādi par godu meitas divdesmitajai nāves dienai, lielās sāpes, kuras bija likušas misis Deikrai atstāt neskartu Annabellas māju, labāk ļaujot tai sabrukt, nekā kādam tur iemitināties, Tenets varēja lieliski iedomāties Annabellas māti ik pa laikam svētceļojam apkopt meitas kapu.

-   Lieliski apkopts, vai ne? balss, kas atskanēja aiz Teneta muguras, lika viņam salēkties.

Sieviete bija gara auguma, gandrīz Teneta garumā, un izģindusi viņu pat likās sāpīgi uzlūkot. Brūnais, adītais kostīms viņai mugurā karājās kā uz pakaramā, zem gaišdzeltenās salmu cepures rēgojās pavisam bezmieslga seja.

Pergamenta krāsas āda vēl pastiprināja bieļj dējošo iespaidu, it kā zem cepures atrastos galvaskauss. Acis tomēr bija skaistas dziļi dobumos, neaizmirstuļu zilas un možas mulsinoši ' vērtējošas, un Tenets juta, ka viņas būtne atstājusi dīvainu iespaidu.

-   Teodora Mensone, viņa sacīja, pastiepdama roku. Mans vīrs ir šejienes vikārs. Viņas roka Teneta rokā bija tik sausa kā izkaltusi stīga, tik nemateriāla kā pērnā lapa.

-   Luks Tenets, viņš atbildēja. Un norādīja uz kapu. Un tik ilgi kāds nāk gadu pēc gada, lūkojoties, lai kaps izskatītos tāds kā tagad.

-  To dara viņas māte, sacīja misis Mensone, viņa jau kļūst veca un pēdējā laikā daudz slimo, tomēr kaut kā tiek ar visu galā. Viņa pavērās lejup, uz kapu. Annabella bija skaista meitene tas ir, izskatīga. Un ļoti talantīga māksliniece. Tāds zaudējums.

-   Man šķiet, ka esmu redzējis vienu viņas gleznu, sacīja Tenets. "Kriketa spēli". Viņš pameta ar roku pār plecu. Grīnā.

-   Ak, jā, es zinu, kuru jūs domājat. Nupat redzēju to viņas darbu izstādē. Vai jūs gadījumā nebijāt tur iegriezies?

-   Nē, diemžēl ne. Nebiju redzējis šo gleznu man gadījās to apskatīt tikai pēc izstādes slēgšanas, citādi būtu aizgājis. Glezna man ļoti patika.

-  Vai jūs vēlaties redzēt vēl kādu viņas gleznu?

Tenets neslēpa savu pārsteigumu, dzirdot šo

piedāvājumu.

-Jā, gribētu. Ļoti gribētu.

-   Nāciet, es jums parādīšu. Mēs ar to ļoti lepojamies. Tā saucas "Baznīcas svētki", tāpēc es īpaši vēlējos, lai virs to iegūtu. Јs to nopirku, lai dāvinātu viņam dzimšanas dienā gadu pirms tam, kad Annabella… nomira. Tajā laikā tā likās liela izšķērdība, bet es nekad neesmu to nožēlojusi. Izrādījās, ka tas bija labākais naudas ieguldījuma veids labāks par jebko citu, lai gan mēs par to nemaz neiedomājamies. Mēs vienkārši priecājamies, skatīdamies uz to.

Viņi atgriezās uz taciņas, kura veda cauri baznīcas pagalmam līdz augstai akmens sienai. Misis Mensone izveda viņu caur ļodzīgajiem koka vārtiņiem vikārmājas dārzā. Tenets bija patiesi pārsteigts, un misis Mensone pasmaidīja patiesā priekā.

—    Tas ir mans vaļasprieks, viņa sacīja.

Abās pusēs pletās maigi zaļi mauriņi, bet

tiem gar malām līču loču puķu dobes ar visvisādiem krūmiem un puķēm. Tenets maz ko zināja par dārza darbiem, taču te varēja redzēt māksliniecisku ķērienu un novērtēt smago darbu un gaumi, kam pateicoties iespējams sasniegt it kā nejaušu un tomēr nevainojamu efektu.

-  Te ir skaisti, viņš sacīja. Patiešām skaisti.

-   Es tiku piestrādājusi trīsdesmit gadus. Es gan, protams, vairs necērpju mauru, bet vēl joprojām daru visu pārējo. Laimīgā kārtā te nekas daudz vairs nav jādara. Te ir tā piebāzts ar puķēm, ka nezālēm nav vietas. Iesim iekšā pa stiklotajām durvīm, viņa sacīja, iedama pa zālīti uz māju.

Augstās durvis stāvēja atvērtas šajā pusdienlaika saulē un dārza smaržās. Tcncts sekoja garajai, vājajai sievai cauri blāvai viesistabas telpai, kura noteikti bija vikāra darba kabinets. Misis Mensone norādīja uz gleznu.

-    Mēs pakārām to tur, kur ir vislabākais apgaismojums, viņa sacīja.

Tenets ieinteresēts pagājās uz priekšu. Šī bija pirmā Annabellas glezna, kuru viņš varēja kārtīgi aplūkot. Tā bija neliela, varbūt kādas desmit collas plata un astoņas collas augsta, un laistījās uz blāvās sienas kā dārgakmens. Tenets paliecās uz priekšu, lai to tuvāk aplūkotu. Košām, tīrām krāsām Annabella bija attēlojusi ciema svētkus Grīnā. Tur redzēja abus garos ozolus, baltos, apļveidīgos solus, mājas izklaidus ap dzīvespriecīgo, smaragdzaļo zāli. Glezna bija pieblīvēta ar detaļām kioskiem, kumēdiņbūdām, bija pat sarkanbaltsvītrota zīlnieces telts ar turbānā tērptu galvu pie ieejas. Un it visur rēgojās cilvēki pirkdami, pārdodami, tērzēdami, smiedamies, pastaigādamies, plātīdamies mazas, stilizētas figūriņas, un tomēr katra no tām bija vienreizēja un unikāla.

-  Tā ir lieliska, Tenets pateica, ko domāja. Fascinējoša.

-   Tā esmu es, sacīja misis Mensone, pasmaidot norādīdama uz turbānā tērpto galvu. Man diezgan labi izdevās pareģot nākotni. Tā gan nav piemērotākā nodarbošanās vikāra sievai, viņa piebilda, acīm līksmi iemirdzoties, bet tā tas bija. Mums taču jāliek lietā tie talanti, kādus Dievs mums devis, vai ne? It īpaši, ja tā var savākt naudu baznlctorņa remontam.

-   Vai tad Deikras gleznās redzami konkrēti cilvēki? Tenets ieinteresēts jautāja. To es nezināju.

-  Jā, mēs visi tur esam. Tas te ir mans virs.

Misters Mensons tumša figūra melnā talārā, ar cietinātu apkaklīti bija noliecies nomierināt raudošu bērnu.

-   Kādas novērošanas spējas Annabclla taču vēl bija tik jauna.

Pēdējos vārdus pavadīja nopūta, un Tenets, pēkšņi pagriezies, ieraudzīja misis Mcnsoni turamies pie krēsla atzveltnes, ar zobos iekostu apakšlūpu un sviedriem norasojušu pieri. Viņš līdzjūtīgi iesaucās, palīdzēja viņai apiet apkārt krēslam un uzmanīgi apsēdināja.

-  Vai varu jums ko piedāvāt?

Viņa tikko manāmi pašūpoja galvu.

-   Nē, pateicos. Atvainojiet! Man pēc dažām minūtēm atkal paliks labi.

-  Glāzi ūdens? Tenets neatlaidās.

-   Nē, patiešām, viņa atliecās atpakaļ, aizvēra acis un likās ievelkamies sevī, kaut kur tālu. Tenets kādu mirkli palika neveikli stāvam viņai pretī, pēc tam klusi devās uz durvju pusi. Likās tik nesmalkjūtīgi un nepateicīgi doties prom, nepasakot ne paldies, taču viņš juta, ka nedrīkst vairāk uzkavēties. Pie durvīm viņš apstājās. Vai viņa ko teica? Tenets pagriezās atpakaļ un pamanīja, ka sieviete pavērsusi galvu uz viņa pusi un viņu uzlūko.

-  Atvainojiet, tas bija gandrīz vai čuksts.

Viņš pēkšņi apskaitās par to, ka viņa cieta sāpes un vēl juta vajadzību atvainoties.

-   Nevajag, — viņš dusmīgi atbildēja un turpināja jau citādā toni:

-   Paldies, ka parādījāt man savu gleznu. Vai tiešām jūs esat pārliecināta, ka es neko jums nevaru palīdzēt?

Viņas galva mazliet sašūpojas tas bija pateicības žests.

-  Pēc maza brītiņa ar mani viss būs kārtībā.

Tenets pacēla roku, lai uz atvadām pamātu,

un pēc tam izgāja, ātri šķērsodams dārzu, bet to nemaz neredzēdams viņa prātus bija pārņēmis saviļņojums dažnedažādu jūtu jūklis žēlums pret misis Mensoni, kura viņam patika, dusmas par paša bezpalīdzību, apbrīna par viņas savaldību, vainas sajūta. Tenets jau atradās pie dārza vārtiņiem, kad saprata, ka viņu moka vēl kaut kas neapmierinātība ar to, ka viņu saruna par glezniecību tika pēkšņi pārtraukta. Viņam būtu gribējies atpazīt vairāk mazo figūriņu. Starp šiem cilvēciņiem, ļoti iespējams, varēja atrast arī slepkavu.

Šī doma lika viņam sadusmoties vēl vairāk.

-   Bezsirdīgats cūka, viņš murmināja, iedams pāri ielai pie sava auto. Viņš jau bija to atslēdzis, kad saprata, ka šeit nav vēl visu padarījis. Viņš joprojām vēlējās sastapt doktoru Plammeru.

Tenets atkal aizslēdza auto un palūkojās apkārt. Zēns ar suni bija projām, Grīna izskatījās gluži tukša. Kaut kur netālu tomēr kāds darbināja motoru. Tenets stāvēja klusēdams un mēģinādams uzminēt, no kuras puses nāca šī skaņa. Pēc tam viņš devās uz priekšu pāri zālājam.

Kādas nelielas, melnbaltas kotedžas dārzā jauns vīrietis, izmeties līdz viduklim kails, cirpa mauru. Viņš izslēdza motoru un pienāca pie vārtiņiem.

-    Doktors Plammers? Viņš pārnāca pāri bruģētajam celiņam un norādīja: Tajā mājā. Tur tajā, lielajā, ar baltajiem logiem.

Tenets pateicās viņam un devās tālāk.

Sjutonhauza bija klasisks karaļa Džordža laiku nama paraugs. Vīrietim, kas atvēra durvis, varēja būt vairāk nekā divdesmit gadu.

-  Doktors Plammers? Atvainojiet, bet viņa te nav.

-   Man patiešām ļoti vajadzētu viņu satikt.

Tcnets tīšām neminēja savu vārdu. Ja viņš varētu cerēt panākt savu arī tad, ja doktors būs brīdināts, tad viņš to darītu. Nebija nekādas vajadzības Plammeru priekšlaicīgi brīdināt.

-   Vai viņš vēlāk pārradīsies?

-   Diemžēl nē. Tagad viņš ir slimnīcā iegāja jau pirms vairāk nekā nedēļas. Es šeit viņu aizvietoju. Vai varu jums ko palīdzēt?

-   Pateicos, nē, tā ir personīga lieta, Tenets atteica. Vai jūs man nepateiktu, kurā slimnīcā viņš atrodas?

-   Starrendenas pilsētas slimnīcā.

Tātad tad, kad tika noslepkavota Džūlija, pagājušās otrdienas vakarā Plammers jau bija slimnīcā. "To būs diezgan viegli pārbaudīt," Tenets nodomāja, iedams atpakaļ uz auto. Tātad no sākotnējiem pieciem aizdomās turētajiem atlika Elisa Gidija un abi Pokoki. Mašīnā viņš sāka dziedāt.

Viss noteikti sāka noskaidroties.

12

Pacienāšana, svētdienas lenčs, kuru ieturēja mājās: rostbifs, tik maigs, ka kusa mutē; cepti kartupeļi ar kraukšķīgu garoziņu, bet iekšpusē -

Haiši un mīksti; kāposti, sautēti savā sulā, kopā .11 kapātu speķi un sīpoliem; no īpašas mīklas gatavots pudiņš tik gaisīgs kā suflē; bieza, trekna inerce, un beigās ābolu pīrāgs ar krēmu. Tenetam garšoja itin viss. Šajā ekonomiskajā situācijā so tradīciju nācās aizvien grūtāk ievērot, taču viņu ar Džounu bija vienisprātis, ka labāk nedēļas vidū savilkt jostas ciešāk, taču uzturēt šo paradumu spēkā, cik ilgi vien būs iespējams.

Pēc tam Tenets vilcinājās celties no galda. Viņam likās vilinoša doma par garu, dīkdienīgu pēcpusdienu, lasot svētdienas avīzes, tērzējot ar Džounu, rotaļājoties ar bērniem. Viņš tomēr apzinājās, ka tad, ja ļausies šim kārdinājumam, realitāte nebūs gluži tāda. Viņš nespēs atpūsties, nevarēdams atslābināties visu to laiku, kamēr prātā būs darāmais darbs. Tāpēc, notiesājis maltīti un izdzēris tasi uzmundrinošas tējas, viņš noskūpstīja Džounu, negribīgi atvadoties, un devās uz Medisonhauzu.

Viņam kā bija, tā palika nesaprotams, kādā kārtā celtnieki dabūjuši atļauju te būvēties. "Te," viņš domāja, "kāds ir kādam kaut ko smērējis, kukuļu būšana." Tā bija viena vienīgā desmitstāvu ēka ar grezniem dzīvokļiem, uzcelta mežainā apvidū kādu pusjūdzi no Starrendenas robežas. No lielāka attāluma to varēja skaidri saskatīt virs koku galotnēm, un tā atgādināja sausumā izmestu vali.

Tenets ziņkārīgi pavērās apkārt, kad auto no ceļa atzarojuma cauri mežam iznira plašajā, attīrītajā laukumā, kas pletās apkārt celtnei.

Labi uzturēti mauriņi un rožu dobes un precīzi izvēlētās vietās novietotas kastes ar samtainiem, vīnsarkaniem košumaugiem norādīja, ka Medisonhauzas īpašnieki nodarbināja dārznieku, kas bija ne tikai labs speciālists, bet arī apveltīts ar māksliniecisku iedvesmu. Tenets pieliecās, lai tuvāk aplūkotu vienu no vislabāk sakoptajām priekšējām puķu kastēm, un nenoturējās, to neaptaustījis. Neradās šaubas, ka tas bija pleksistikls. Keramikas viltojumi viņam nepatika.

Platas, stiklotas durvis veda plašā vestibilā, kura grīdu klāja melnbaltas marmora plāksnes. Pie vienas sienas atradās garš ozolkoka galds, un uz tā milzīgs kauss ar sarkanam tulpēm. Tenets atcerējās aprūpētāju (iespējams, ari dārznieku), par kuru bija runājis Perrišs. Bez šaubām, te darbojās viņš un varbūt arī viņa sieva, lai piešķirtu šai vietai kārtīgo, rūpīgi apkopto izskatu, kā arī to visu laiku centīgi un sekmīgi uzturētu.

Tenets ielūkojās plāksnē pie sienas un atklāja, ka 26. dzīvoklis atrodas septītajā stāvā. Viņš iekāpa liftā, izkāpdams ar sarkanu paklāju izklātā priekštelpā tā bija apmēram divpadsmit pēdas gara, ar četrām dzīvokļu durvīm. Viņš piezvanīja pie 26. dzīvokļa durvīm un gaidīja, saklausīdams vienīgi klusumu. Šajā mājā dzīvoja dučiem cilvēku, taču līdz šim nebija saklausāmas nekādas dzīvības zīmes. Ko viņi visi svētdienas pēcpusdienā darīja? Gulēja?

Tomēr 26. dzīvokļa durvis beidzot atvērās, un viņš noprata, ka šim dzīvoklim ir ļoti laba skaņu izolācija; viņa bungādiņām lika vibrēt vesels skaņu vilnis. Tenets pazina Bēthovena Pastorālo simfoniju. Elisai Gidijai noteikti bija ļoti spēcīgs atskaņotājs.

Mis Gidija? viņš ziņkāri aplūkoja pretī stāvošo sievieti.

Gara auguma, tumša, eleganta, kā bija teicis Lovs. Izskatīga, varbūt pat savāda, taču viņa gaumei pārāk uzkrītoša. Kā likās, Elisa Gidi ja nebija īpaši mainījusies. Gandrīz vai tikpat gara kā Tenets, tērpusies uzkrītošās drānās "tērps" laikam bija tam piemērotākais vārds, Tenets nodomāja pāva spalvu zilumā ar virpuļainu, abstraktu zīmējumu no pleca līdz apmalei. Mati bija taisni un īsi, spoži kā strazda spārns, skaisti apgriezti, radīdami kārtīguma iespaidu. Vēsās, zaļās acis lūkojās Tenetā, viņas sejai atgādinot Siāmas kaķi ne tikai ar veidojumu vien; tajā varēja saskatīt to pašu neatkarības izjūtu un nevērību pret citu spriedumiem.

-  Jā? viņa atsaucās, pieklājīgā zinātkārē paceldama acis.

Tenets stādījās priekšā un pēc viņas lūguma parādīja savu apliecību. Pēc neilga šaubu brīža viņa pagriezās.

-   Labāk nāciet iekšā!

Istabā, kurā viņa inspektoru ieveda, bija tikpat uzkrītoši individuāla kā Džonsona studija un viesistaba. Sienas bija šokolādes brūnā krāsā, tās rotāja milzīga sienas sega ar nokareniem oranžu, zeltainu, purpurkrāsas un zaļu dziju ķekariem. Paklājs bija biezs, balts, akotains, mēbeļu izrādījās maz zems galdiņš ar stikla virsmu un divi gari, ar baltu ādu apvilkti dīvāni, kuri bija apkrauti ar nelieliem spilveniem visādās krāsās un veidos, no visdažādākajiem audumiem.

Viņa pārgāja pāri istabai līdz ieslēgtajam stereoatskaņotājam pie sienas, apturēja plati un pamāja viņam apsēsties uz viena no dīvāniem.

-  Sēdieties!

Sieviete pati apsēdās Tenetam pretī, sakrustoja kājas, rātni salika rokas klēpī un gaidīja. Viņas intereses un ziņkārības trūkums Tcnetu ieintriģēja un arī brīdināja viņu, ka jābūt ļoti uzmanīgam, ja viņš negribēja zaudēt kontroli pār šīs tikšanās gaitu. Protams, nebija ne runas par to, ka šo sievieti varētu izvest no pacietības un pārsteigt nesagatavotu vai arī ierosināt ar mājieniem un puspatiesībām. Viņš nolēma būt tikpat bezpersonisks un lietišķs kā viņa.

-   Esmu šeit sakarā ar slepkavību noslepkavota meitene, vārdā Džūlija Holmsa, viņš sacīja un uzmanīgi pētīja, kāda būs viņas reakcija. Kā jau Tenets bija gaidījis, sieviete neizrādīja neko, tikai nelielu izbrīnu. Viņas uzacis uzrāvās.

-  Atvainojiet, inspektor, es tiešām nesaprotu…

-   Jums, bez šaubām, viss tiks paskaidrots, viņš noteikti sacīja. Varbūt jūs varētu sākt ar to, ka pastāstītu, kur bijāt pagājušās otrdienas vakarā.

Viņa tikko manāmi izslējās šī kustība nozīmēja nepacietību.

-  Kā, vai patiešām, inspektor?

-  Lūdzu! — viņš atkal nogrieza kā ar nazi.

-  Varu galvot, ka man ir iemesls šādu jautājumu uzdot. Viņš tiešām sāka pats sev patikt.

Viņa mazliet pacēla roku piekrītošā žestā.

-   Labi, labi. Aiziešu un atnesīšu savu dienasgrāmatu.

Viņa nozuda blakusistabā un pēc mirkļa atgriezās ar lielu, zaļā ādā iesietu dienasgrāmatu. Viņa apsēdās, klusumā pāršķirdama lappuses.

-  Baidos, ka te nekā noderīga nebūs. Jūs varat paskatīties pats. Un viņa pasniedza Tenetam dienasgrāmatu, atvērusi to, un šī kustība pauda: "Man nav nekā slēpjama."

Otrdiena, 6. maijs lappuse bija tukša. Tenets saprotoši pamāja un pasniedza to viņai atpakaļ.

-  Vai jūs tiešām nespējat neko atcerēties? Galu galā tas taču bija tikai pirms piecām dienām.

Viņa paraustīja plecus, atkal kļūdama nepacietīga.

-   Ja jau manā dienasgrāmatā nekas nav ierakstīts, tad es secinu, ka tā ir bijusi gluži parasta diena.

-  Tas nozīmē?

-   Es strādāju veikalā līdz pussešiem, pēc tam pārnācu mājās un pavadīju vakaru šeit.

-  Veikalā?

-   Manā Starrendenas bodītē. "TOPS".

Tenets uzreiz atcerējās maisiņu, ko bija atradis Džūlijas Holmsas skapī. Purpurkrāsā ar zelta burtiem, kuri vēstīja "TOPS". Vēl viena saikne… Šī doma Tenetu satrauca. Vai viņš būtu kļūdījies? Vai Džūlija būtu tikusies ar slepkavu aci pret aci nevis gleznu privātapskatē, bet gan Elisas Gidijas bodītē? Ja tā, tad gan viņam tagad nācās uzmanīties.

-   Tieši tāpēc jau esmu šeit, viņš sacīja, pēkšņas iedvesmas mudināts.

-   Misis Holmsa bija jūsu kliente. Mēs viņas skapī atradām jūsu veikala firmas maisiņu.

-   Patiesi? Elisa Gidija vienaldzīgi noteica. Vai tad tas būtu kas pārsteidzošs?

Es domāju, ka mana veikala iepakojuma maisiņi varētu atrasties daudzu Starrendenas sieviešu drēbju skapjos — ja viņas var atļauties pie mums iepirkties. Un pirmo reizi viņas acu skatā parādījās uzjautrināts spīdums. Man jāteic, ka esmu pārsteigta, redzot te inspektoru ne vairāk, ne mazāk iegriežamies pie manis, lai pārbaudītu tik apšaubāmu norādi.

-  Tātad jūs šo meiteni neatceraties?

-  Kāda viņa izskatījās?

Tenets pastāstīja, bet apraksta beigās Elisa Gidija papurināja galvu.

-  Atvainojiet! Mums ir tik daudz pircēju… es tikpat labi varēju atrasties kantorī, veikala otrajā stāvā, kad viņa ienāca, un tādā gadījumā viņu apkalpoja mana palīdze.

-   Varbūt es varētu dabūt jūsu palīdzes adresi, Tenets sacīja, turēdamies pie savas versijas.

-   Bez šaubām, lai gan es patiešām nesaskatu tur nekādu jēgu.

Viņa nodiktēja Tenetam adresi un pēc tam noliecās uz priekšu, gatavodamās piecelties. %

-   Un tagad, ja tas ir viss, inspektor…

-        Baidos, ka ne gluži. Jūs vēl joprojām neesat man pateikusi, kā pavadījāt pagājušās otrdienas vakaru. Viņam nācās uzstāt, pat riskējot kļūt smieklīgam.

Viņa neapsēdās atpakaļ vietā, bet palika uz pašas dīvāna maliņas.

-   Es jau jums teicu, ka nevaru atcerēties. Domāju, ka pavadīju vakaru šeit kā parasti.

-   Viena?

-   Viena.

Tenets padevās. Likās skaidrs, ka šobrīd nebija jēgas turpināt. Viņš piecēlās.

-  Labi.

Viņas acis, lūkodamās augšup uz Tenetu, izskatījās izsmejošas un lika doties projām, pieklājīgi pateicoties viņai par palīdzību.

-   Ja jūs vēlāk ko atcerētos, tad varat man piezvanīt. Viņš izņēma vizītkarti un atstāja to uz galdiņa stikla virsmas.

-   Katrā ziņā, Gidija sacīja pieceldamās. īsu brīdi viņi stāvēja, lūkodamies viens otrā pāri zemajam galdiņam, abi novērtēdami ievērības cienīgu pretinieku, pēc tam viņa pagriezās, rādīdama ceļu uz ārdurvju pusi, un izlaida viņu ārā.

Tenets domīgi iesēdās mašīnā. Vai viņš bija darījis pareizi, izvēlēdamies šādu stratēģiju, kad uzzināja, ka Elisa ir "TOPA "īpašniece? Viņš nejutās pārliecināts, vai šī ir bijusi laba taktika, vai arī vienkārši uzdevuši nervi. Pēkšņi viņam tas likās visticamāk. Un šķita gluži iespējams, ka Elisa Gidi ja ir slepkava, bet, ja tā, tad viņam vajadzēja ne tikai vairāk laika, lai to visu apdomātu, bet arī sakārtot savas kārtis tā, lai pie rokas būtu pēc iespējas vairāk dūžu. Ja tā, tad labāk lai viņa domā, ka policija, nezinot, kā rīkoties, tikai taustās šajā virzienā, cerot uztaustīt kādu noderīgu pavedienu.

Taču Elisa nebija muļķe ja viņa bija vainīgā, tad brīdī, kad viņš pieminēja Dcikras izstādi, varēja uzreiz apjaust, ka Tenets atradis pagātne to ķēdes posmu, kas saistīja viņu ar Džūliju.

Tenets jutās nomākts. Elisa Gidija bija uz viņu atstājusi iespaidu. Viņa varēja būt bīstama pretiniece, jā gan. Ja Elisa bija vainīga, Tenets nespēja iedomāties viņu atzīstam savu vainu, pat ja pierādījumi būtu neapgāžami.

Un, patiesību sakot, kādi pierādījumi tad īsti šobrīd bija viņa rīcībā?

Nekādi. Pilnīgi nekādi.

Laimīgā kārtā drūvēties, padoties depresijai nebija laika. Brauciens atpakaļ uz pilsētu ilga tikai desmit minūtes, un viņam vajadzēja pa šo laiku izmest no prāta sarunu ar Elisu Gidiju, lai, apciemojot Pokokus, būtu svaiga galva.

Litlmolavēnija bija Starrendenas otrā galā, un viņš nolēma pa ceļam ielūkoties slimnīcā, lai pārliecinātos, vai doktors Plammers atrodas tur. Doktora aizvietotājs, kā noskaidrojās, bija teicis taisnību. Džeralds Plammers bija ievietots slimnīcā 2. maijā, četras dienas pirms slepkavības.

5.  maijā, pēc divām izmeklējumu dienām, viņu operēja, un tagad viņš atveseļojās. Turklāt viņš visu laiku ticis uzraudzīts, jo atteicies iekārtoties vienvietīgajā palātā, sacīdams, ka tas, kas esot pietiekami labs viņa pacientiem, esot pietiekami labs arī viņam. Nekādi nebija iespējams, ka viņš

6.  maijā būtu varējis izkļūt no slimnīcas un atrasties Gledstounroudā, lai izdarītu slepkavību.

Tenets apmierināts brauca tālāk.

Izgriezis auto no slimnīcas autostāvvietas, Tenets mierīgajā svētdienas autoplūsmā klusajās ielās atsauca atmiņā visu, ko zināja par Pokokiem. Annabellas noslepkavošanas laikā viņi bija mazliet vecāki par pārējiem šis mazās grupas locekļiem. Pokokam bija trīsdesmit gadu, un viņa sieva bija gadu jaunāka tas bi ja vienīgais šajā lietā iejauktais laulātais pāris. Pēc Lova teiktā Pokoks šajā laikā bija sieviešu mednieks, bet Edna iecietīga (vai nezinoša) sieva. Viņa bija tā mūžam traģiskā figūra, tā mātišķā sieviete, kurai nav lemts auklēt bērnu. Diez kāds šis paris izskatījās tagad? Ko gadi ar viņiem izdarījuši? Vai Pokoks tagad bija novecojis donžuāns, un viņa sieva beidzot bija atradusi mierinājumu mātes laimē?

Atbilde uz pēdējo jautājumu bija acīmredzama topašbrīd, kad Tenets pienāca pie Pokoku mājas. Tā atradās tieši kaimiņos mierīgām Viktorijas laikmeta mājām ar prāviem dārziem. "Lielākā daļa no tām," Tenets domāja, "drīz vien tiktu sadalīta atsevišķos dzīvokļos, ja pierādītos, ka tās uzturēt iznāk pārāk dārgi." "Lauri" izcēlās kaimiņmāju vidū ar piedrazoto dārzu un troksni, kas skanēja no tā. Tenets, stāvēdams vārtos, saskaitīja piecus dažāda vecuma bērnus. Padsmitgadīgs puika garāžas priekšā ņēmās ar otrādi apgāz.tu riteni, divas mazas meitenes apmēram desmit gadus vecas sēdēja uz durvju pakāpieniem ar lellēm klēpī, izklājušas apkārt mazas leļļu drēbītes, septiņgadīgs puika braukāja apkārt ar trīsriteni, bet nenoteiktas dzimtes atvase sēdēja smilšu kastē, ar lāpstiņu dauzīdams pa spainīti. Kā likās, Edna Pokoka bija atguvusi vairāk, nekā tika zaudējusi agrākajās nelaimēs.

Mazās meitenes, rotaļā aizrāvušās, neievēroja viņu, kamēr Tenets bija pienācis gluži klāt, un tikai tad pacēla acis. "Viņas ir gandrīz viena vecuma, un drīzāk varētu būt draudzenes vai neidentiskās dvīnītes," Tenets domāja. Viena bija !ikpat gaiša, cik otra tumša. Tumšākā palūkojas augšup bez smaida, bet gaišā pielēca kājās ar starojošu smaidu.

Sveiki, viņš sacīja, vai jūsu vecāki mājas?

Viņas apmainījās nopietniem skatieniem, pēc lam gaišmatainā meitene pamāja.

Viņi ir otrā pusē mājai, viņa noteica. Es jums parādīšu.

Sekodams savai ceļvedei, Tenets jutās daudzu acu pāru pavadīts. Pusaudzis bija atliecis muguru ar uzgriežņu atslēgu rokā, bet otrs puika bija apstādinājis trīsriteni. Tikai mazulis neievēroja ciemiņu, iedziļinājies smilšu kūku cepšanā.

"Šeit," Tenets domāja, "šajā klusajā vērošanā, izpaužas tā kā piesardzība, tā kā naidīgums." Viņš uzsmaidīja septiņgadīgajam, pacēla roku, pasveicinādams pusaudzi, taču neviens no viņiem sveicienam neatbildēja. Tenets domās paraustīja plecus. Ja viņi negribēja izturēties draudzīgi, tad tur nekas nebija darāms. Viņš pievērsa uzmanību meitenei, kura gāja viņam blakus. It kā būtu pamanījusi Teneta neērtības sajūtu, viņa iedrošinoši pasmaidīja.

-   Kā tevi sauc? viņš pavaicāja.

-   Melānija. Saīsināti Mellija.

Tenets neticēja, ka ar šiem bērniem varētu ko sarunāt.

-   Ko esmu izdarījis nepareizi? viņš noprasīja-

Viņa palūkojās atpakaļ pār plecu un paraustīja plecus.

-   Neko. Tā nav jūsu vaina, patiešām. Viņi vienmēr ir tādi.

Sekodams viņas skatienam ar acīm, Tenets jutās nedaudz pārsteigts, redzēdams, ka visi četri bērni tagad pametuši savu darāmo un nāca aiz viņiem pa gabaliņu. Ziņkārība? Viņš nezināja, lāču atkal uztvēra kādu piesardzības un neuzticības dvesmu.

Viņi tagad grasījās nogriezties ap stūri, lai ieietu dārziņā aiz mājas, bet Mellija pacēla roku.

Vai jūs varētu šeit kādu mirkli pagaidīt? meitene pavaicāja.

Tenets apstajās un atskatījās. Arī pārējie bērni bija apstājušies. Viņu nopietnie, piesardzīgie skatieni Tenetam visvairāk atgādināja iedzimto skatienus, neuzticīgi pētot pirmo balto cilvēku, kas ieradies viņu salā. Viņiem bija bail. Bet kāpēc?

Pirms Tenets bija ticis par to skaidrībā, Mellija atgriezās.

Viss kārtībā, viņa teica. Nāciet!

Taču tagad Tenetu bija pārņēmusi ziņkāre, un viņš ar vislielāko interesi tuvojās mazajai, apjuintajai terasei aiz mājas stūra. No šīs piebūves viņam pretī iznāca divi cilvēki, viņi tuvojās Tenetam, izskatīdamies pavisam neievērojami. Vīrietis bija vidēja auguma, ar vijīgiem, sirmojošiem matiem, noļukušām ūsām un labi veidotu, muskuļotu augumu. Sieviete bija mazāka par viņu, apaļa, ar smalkām rokām un kājām, kā nereti gadās šāda tipa sievietēm. Viņai mugurā bija bezveidīgas drēbes nenosakāmā krāsā, bet rupjos sejas pantus nebūt negreznoja nemazgātie, brūnie mati, kas bija atsukāti atpakaļ un savilkti mezglā. "Tā nav sieviete, kas rūpējas par savu izskatu," Tenets nodomāja, kad viņa sasveicinoties pasmaidīja. Tenets tomēr saprata, ka viņa nebūt nav neievērojama. Viņai piemītošā sirsnība tiešām bija īpaša.

Kad Tenets stādījās priekšā, smaids tomēr izbālēja, un viņas acis klusumā pārslīdēja tai vietai aiz inspektora muguras, kur dažu jardu attālumā stāvēja bērni.

-  Tas… tas taču nav sakarā ar bērniem, ko? viņa norūpējusies pavaicāja.

Tenets nobrīnījās.

-   Nē, protams, nē. Kāpēc gan?

Viņa nopūtās, tikko manāmi atvieglota, un pacēla roku.

-   Viss labi, bērni, tas nav sakarā ar jums, viņa noteica, un brīnīdamies Tenets noskatījās, k.i mazais bariņš skaļi uzgavilēja un, spiegdams un brēkdams, metās prom gar mājas sluri.

Rodžers Pokoks sadabūja saliekamo krēslu, un viņa sieva pamāja Tenetam, lai viņš apsēžas.

Tie bērni nav mūsējie, viņa paskaidroja. l'ie ir pamesti bērni un vienmēr baidās, ka viņus varētu vest projām. Tiklīdz kāds negaidot parādās, bērni tūlit domā visļaunāko. Viņi visi auguši grūtos apstākļos un pieraduši, ka viņus vazā apkart kā pa laipu uz elli.

Skaidrs, Tenets noteica. Viņš tiešām bija sapratis. Un uzlūkoja Ednu Pokoku ar vēl lielāku i ieņu.

Jūs droši vien esat briesmīgi nostrādājušies.

Viņa pasmaidīja to pašu silto, dzīvinošo smaidu.

Ak, jā, esmu gan, bet mums tas patīk, vai ik', Rodž?

Viņas vīrs pamāja, un abi vīrieši sekoja ar iii im viņas skatienam gar mājas stūri, kur nupat viņu redzeslokā bija parādījies puišelis ar trīsi īleni.

Jūs nevarat iedomāties, kā viņi mainās, kad ierīkojas uz pastāvīgu dzīvi un sāk justies kā ģimenes locekļi, viņa sacīja. Taču, un viņa apsēdās ērtāk savā krēslā, jūs neesat nācis runāt par viņiem, tātad…

Abi lūkojās viņā, nedaudz izbrīnījušies tas likās tādu ļaužu izbrīns, kuriem ir tīra sirdsapziņa.

Tenets jutās gluži neērti. Pāra laipnība padarīja nopratināšanu vēl grūtāku. "Cik daudz ir tādu cilvēku," viņš domāja, "kuri vēlētos piebāzt savu māju ar citu traģisko kļūdu rezultātā radītieiji pēcnācējiem?" To noteikti nedarītu neviens tāds, kas patiešām no visas sirds nemīlētu bērnus. Nebija brīnums, kāpēc šie nabaga bērni tik aizdomīgi uzņēma viņa parādīšanos. Tomēr Tenets izmeklēja slepkavību, un jautājumus vajadzēja uzdot. Viņš nolēma runāt atklāti un teikt visu tieši gluži tā, kā jutās.

-   Paklausieties, viņš sacīja, esmu šeit ieradies uzdot dažus ļoti nepatīkamus jautājumus. Tagad, kad esmu redzējis jūs un šos bērnus.. . man tiešām nākas grūti jums jautāt.

-   Jums nevajag kautrēties, Edna Pokoka mierinoši sacīja. Jūs teicāt, ka tam nav nekāda sakara ar bērniem, un es patiešām nevaru iedomāties, ka mēs Rodžs un es būtu izdarījuši ko kriminālu, tāpēc turpiniet! Klājiet vaļā!

Sarunu pārtrauca brlkšķis, spiedzieni un pieaugošs šņukstu troksnis. Misis Pokoka vienā mirklī pielēca no krēsla un metās apkārt mājas stūrim. Tur atskanēja klaigāšana, un viņa nāca atpakaļ, vezdama pie rokas jaunāko puisēnu, kuram pamatīgi asiņoja celis. Citi bērni rikšoja viņai nopakaļ, Mellija turēja pie rokas mazuli.

-   Atvainojiet, sacīja Edna Pokoka. Man ļaiet iekšā un jāapkopj šis te.

Tenets saprotoši pamāja, un viņa iegāja mājā, bet pārējie bērni viņai sekoja. Ja kādam no viņu pulciņa draudēja briesmas, tas nozīmēja, ka viņu rindas saslēdzās ciešāk, meklējot glābiņu vienotībā.

Rodžers Pokoks, pamanījis Teneta skatienu, paraustīja plecus.

-   Viņi ir labi bērni, Pokoks sacīja. Vai jūs nevarētu uzdot savus jautājumus, kamēr mana sieva ir tur iekšā?

"Ja es tā darītu," Tenets nodomāja, "tad Pokoks melotu kā no grāmatas, kad viņa atnāktu atpakaļ, lai viņu nomierinātu. Bet kāpēc ne?"

Tencts vaicāja pats sev. Vai tad viņš pats tādos apstākļos nemēģinātu līdzīgā veidā pasargāt Džounu? Tenets izlēma.

-   Tas ir par pagājušās otrdienas vakaru, Tenets sacīja. Baidos, ka nevarēšu sīkāk paskaidrot, bet es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs man pastastitu, ko jūs ar sievu todien darījāt.

Pokoks sarauca pieri.

-  Jūs gribat zināt, vai mums ir alibi?

-  Savā ziņā jā. Runa ir par to, ka tajā lietā, pie kuras es strādāju, daudz kas nesakrīt, bet kaut kāda saistība ir jāatrod. Jūs ar sievu varētu palīdzēt. Tā bija neveikla aizbildināšanās, un viņš to zināja. Tenets cerēja, ka viņš sīkāk neprašņās.

Pokoks labu brīdi klusēdams lūkojās viņā, acīmredzami prātodams, darīt to vai nē. Pēc tam viņš paraustīja plecus.

-   Taču es nesaprotu, vai tad mēs esam izdarījuši ko tādu, ko mums nevajadzēja darīt? Mana sieva otrdienās vienmēr dodas uz vakarskolu, un es viņas vietā uzraugu bērnus.

-   Un ta bija ari pagājušajā otrdienā?

-        Jā, esmu pārliecināts. Viņa nekad vēl nav i/laidusi nevienu stundu, ja nu vienīgi, slima būdama, vai arī kāds no bērniem saslimst un viņu nevar atstāt vienu. Viņa mācās gatavot keramikas traukus.

Tenets sasparojās un vaicāja:

-   Vai ir kāds, kas var to apliecināt par jums abiem?

Pokoka seja nocietinājās.

-  Jādomā, ka cilvēki, kuri mācās kopā ar sievu, to apstiprinās. Un par mani pateiks bērni, ja las būs nepieciešams. Tikai es gan nevēlētos, lai viņi tiek iesaistīti šajā lietā, ja no tā būtu iespējams izvairīties.

-  Nē, Tenets sacīja. Un tad, juzdamies neērti, piebilda: Vai ir kāda iespēja to izdarīt bez bērnu līdzdalības?

Pokoks sadrūma.

-  Es nezinu. Ja tas ir vajadzīgs, droši vien.

Balsu murdoņa liecināja, ka pārējie nāca atpakaļ.

-   Atstājiet to manā ziņā, Pokoks steidzīgi sacīja.

Bērni drūzmējās apkārt, kamēr puisēns izrādīja savu apsaitēto celi. Edna Pokoka apsēdās un paplikšķināja viņus ar roku.

-  Tagad ejiet, viņa uzsauca. Ejiet projām!

Viņa pagriezās pret Tenetu, kad bērni negribīgi sāka izklīst.

-   Ši stunda svētdienas pēcpusdienā ir vienīgā, kura pieder mums pašiem. Tā viņiem nāk par labu, liekot domāt arī par kādu citu, ne tikai par sevi.

Pokoks domīgi nolūkojās, kā bērni attālinās, bet pēkšņi atkal viņus pasauca:

-   Ei, bērni, atnāciet uz mirklīti atpakaļ, ja? Viņš pagaidīja, kamēr bērni pienāca, un tad sacīja: Mēs te ar misteru Tenetu strīdamies. Viņš teica, ka neviens nevarot atcerēties, ko darījis pirms piecām dienām. Es saku, ka jūs varat. Tagad paskatīsimies, vai mēs spējam pierādīt, ka viņam nav taisnība.

Četri acu pāri ieurbās Tenetā, viens no tiem piesardzīgi. Pokoka viltība vecāko zēnu acīmredzami nespēja pievilt. Mazulis, protams, nebija sapratis ne jautājumu, ne tā nozīmi. Redzot šeit neparedzētu iespēju saņemt kādu glāstu, viņš vienkārši ierāpās Ednai klēpī un paslēpa seju pie viņas dižajām krūtīm.

-        Skaidrs, ka varam, Mellija sadrūmusi sacīja. Tad, pēkšņi pagriezusies prel Pokoku, noprasīja: Kas tā bija par dienu, tēt?

-   Otrdiena, sacīja Pokoks. Teiksim, ortdienas vakarā.

Edna Pokoka jautājoši uzlūkoja vīru, un viņš tikko manāmi un brīdinoši pagrozīja galvu. "Lieries mierā," šis žests vēstīja.

Bērni pārdomādami klusēja.

-   Raugi, tas ir muļķīgi, pēkšņi sacīja vecākais puika. Viņš izvilka no kabatas košļājamās gumijas paciņu un izdalīja gumijas, it kā tās būtu nomierinoši līdzekļi. Pēc tam viņš nevērīgi atspiedās pret mājas sienu, izaicinoši vērodams Tenetu.

Skaidrs, ka mēs varam atcerēties. Mamma bija vakara kursos, bet mēs visi bijām te. Papus, Mellija, Sallija un es mēs skatījāmies "Uzdzīvotājus".

-  Tas ir tiesa, tēt, vai ne, tagad bija Mellijas kārta runāt, viņas sejai atplaukstot uzvaras prieka. Vai tad tu neatceries, tēt? Tu teici, ka mēs .11 Salliju varam skatīties līdz deviņiem ja apsolām tad, kad tev liksies, ka mums kaut ko nevajag redzēt, aizvērt acis. Un tad, kad rādīja to operāciju un tu teici, ka nevajag skatīties, mēs neskatījāmies.

-   Ceru gan, ka nē! Edna Pokoka iesaucās. Tad, lūk, ar ko jūs nodarbojaties, kad es neesmu mājās, ko? Taču viņa nedusmojās pa īstam, tikai izlikās dusmojamies, to Tenets un bērni noprata pēc izjustā skatiena, kuru Edna veltīja savam vīram.

-  Labi, bērni, tagad pietiks. Es domāju, mums izdevās pierādīt, ka tētim taisnība. Varat iet.

Šoreiz viņi aizgāja trokšņaini, priecādamies par savu triumfālo uzvaru, atspēkojot tā saukto Teneta teoriju.

Tad viņa pievērsās Tenetam.

-   Un tagad, viņa klusi sacīja, varbūt jūs izstāstītu, par ko īsti ir runa?

Viņa klusēdama klausījās, kā Tenets stāsta apmēram tiem pašiem vārdiem, kādus bija lietojis, runādams ar viņas vīru, un piebilda:

-   Jā, es biju vakara kursos, kā jau Rodžs sacīja. Es izgāju no šejienes apmēram ceturksni pirms septiņiem, aizgāju no kursiem tad, kad tic beidzās deviņos, un atgriezos šeit apmēram ceturksni pāri deviņiem.

-  Kājās braucāt? Ar mašīnu? Ar autobusu?

-  Ar auto.

"Tātad", Tencts ar smeldzošu sirdi domāja, "Edna Pokoka tomēr varētu vēl joprojām būt aizdomās turamo skaitā."

-   Vai jūs varat apliecināt, ka jūsu sieva pārnāca mājās apmēram deviņos piecpadsmit? viņš noprasīja.

Pokoks pamāja.

-   Apmēram. Vismaz "Uzdzīvotāji" vēl nebija beigušies.

Un tas notika pusdesmitos.

-   Vai jūs nevarētu but precīzāks.

-   Nē, velns parāvis, nevaru vis. Un ja jūs… viņš palūkojās lejup uz roku, ko Edna bija mierinoši uzlikusi viņam uz piedurknes, dziļi ievilka elpu un turpināja aizžņaugtā, nomāktā balsī: Ja Edna saka bija ceturksnis pēc deviņiem, tad arī bija ceturksnis pēc deviņiem.

Ar to viņam nācās apmierināties. Tenets uzmanīgi rausās ārā no sava salokāmā krēsla, atvainojās par traucēšanu svētdienas pēcpusdienā un devās projām.

Šī saruna lika viņam justies neērti, pat justies vainīgam un dusmoties uz sevi pašu par šādām izjūtām. Apgaismotajā Haistrītā viņš iekāpa savā mašīnā un nospieda sajūgu. Un nolamājās.

Bija tādas reizes, kad viņš ienīda policista darbu.

14

Tenets laikā pabeidza ziņojumus par šodienas nopratināšanām, kuri viņu pamatīgi nomocīja. Viņš sakārtoja galdu un devās mājās, juzdams vajadzību pēc mierinājuma, kuru viņam varētu sniegt Džounas sabiedrība.

Rīt bija ļoti daudz darba. Vispirms viņš aizi sūtīs vīrus aptaujāt cilvēkus Medisonhauzā, apmeklējot katru, kas varētu apstiprināt vai noliegt Elisas Gidijas sacīto, ka viņa otrdienas vakaru ' pavadījusi mājās. Tāpat vajadzēja apvaicāties tehniskajā koledžā. Viņš varētu izvaicāt Ednas Pokokas keramikas nodarbību pasniedzēju, pārbaudīt, vai viņa tiešām tovakar apmeklējusi nodarbības, ja vajadzīgs, pat paprasot visu kursu apmeklētāju sarakstu un izjautājot viņus visus, lai noskaidrotu, vai kāds gadījumā nezina, kur viņa devusies, kad nodarbība beidzās.

Likās, ka aizdomās turamie vairs nebija pieci, het gan divi. Pīks bija miris, Plammers slimnīcā, l'okoka alibi apstiprināja bērni. Tenets viņiem liceja. Viņš varbūt nodomātu, ka vecākais puika n spējīgs melot, atbalstot savu audžutēvu, taču nedomāja, ka to spētu darīt Mellija. Viņš jutās pārliecināts, ka Mellija pat nesaprata sava paziņojuma nozīmi. Nē, kad Džūliju nogalināja, l'okoks sēdēja mājās pie televizora. Tenets vēlējas vienīgi to, lai tāpat varētu sacīt par viņa paša sievu.

Vai bija iespējams, ka šī laipnā, mātišķā sieviete būtu divkārša slepkava? Viņš negribīgi atzina, ka tā tomēr varēja būt. Bija vispārzināms aizstāvot savus bērnus, pat vismaigākā sieviete varētu kļūt par tīģerieni, un Ednas Pokokas mālēs mīlestība bija spēcīgāka nekā daudzām citām sievietēm. Ja viņa domāja, ka Džūlija izjauks drošo pasaulīti, kuru Edna ar vīru tik cītīgi radīja šiem bērniem… jā. Edna Pokoka vēl joprojām bija turama aizdomās.

Un gluži tāpat Elisa Gidija. Viņu Tenets gluži labi varēja iedomāties slepkavas lomā. Ne jau tā ka Ednu, kura varēja nogalināt jūtu uzplūdā.

Elisa varēja to izdarīt, visu vēsi aprēķinot, tādā bridi, kad būtu pārliecināta, ka risks ir minimāls. Par to nebija šaubu, un Tenetam daudz labāk patiktu, lai no šīm abām vainīgā būtu viņa.

Protams, nebija saprātīgi, ka viņš ko tādu iedomājās. Teneta darbs bija rūpēties, lai īstenība uzvarētu, un, ja viņam ne visai patika tas, ko noskaidroja izmeklēšana, tad jo ļaunāk pašam. Jo pat tad, ja viņam izdotos noskaidrot, kura no viņām ir vainīgā, Tenets šobrīd neapjauta, kā to varētu pierādīt.

Tenets saviebās un piestāja pie saldējuma furgoniņa, kas bija apstājies ielas malā. Viņš nolēma aizvest mājās šokolādes saldējumus.

Ai, cik jauki, — sacīja Džouna, ar skūpstu saņemot iesaiņoto paciņu. Kā tu domā, vai ēdīsim virtuvē?

Tenets nolūkojās, kā Bcns un Bridžita ēda saldējumu. Benam saldējums vairāk notecēja uz zoda, rokām vai vēdera, kamēr Bridžita savu ēda rātni, maziem un nesteidzīgiem kumosiņiem un uzmanīgi turot karotīti virs iepakojuma. Tenets domāja par Pokoka bērniem, kurus bija saticis agrāk pēcpusdienā, viņu neuzticību un bailēm, kad ieradās svešinieks. Sīkais varētu apmulst, hel nekādā gadījumā nejustu kādu apdraudētību. Viņi abi ar Benu jutās droši savā mazajā pasaulītē un, ja Dievs dos, tad tādā ari paliks. Reiz Džulija Holmsa droši vien jutās tikpat droši sava, un tad, bez brīdinājuma, tā pēkšņi sabruka. Viņa zaudēja tēvu, māju un uzticēšanos citiem cilvēkiem viss sabruka vienā mirklī. Tenets jutas pārliecināts lai kas bija šis slepkava, Džūlija to pazina kā savas mātes paziņu. Tas nebija nekas pārsteidzošs, ka viņa izauga noslēgta, nespējīga uzticēties citiem bailēs, ka viņu varētu aizskart. Viņu pārņēma vēlme aizstāvēt un pasargāt, un viņš, piespiezdams sev klāt, apskāva Sīko ar visu viņas šokolādes saldējumu.

Dārgais, paskaties uz savu žaketi! Džouna sāka tīrit traipu uz atloka. Kas noticis? viņa klusi noprasīja.

Tenets papurināja galvu, aizgriežot prom seju.

-Tikai tā sasodītā lieta. Taču viņš zināja, ka pateicis tikai puspatiesību, jo īstenībā viņu nomāca doma par Pokoku bērniem. Viņi jau tā bija daudz cietuši, un kas vēl noliks tad, ja slepkava izrādīsies misis Pokoka? Vai šī lieta, kura sākās pirms tik daudziem gadiem ar vienu sakropļotu bērnu Džūliju, sakropļos vēl citas jaunas dzīves? Un vai viņam vajadzēja kalpot par iznīcināšanas ieroci?

Džouna tagad tērzēja par visu, kas bija atgadījies dienā. Viņš mēģināja apkopot domas. Kāds, cik viņš varēja noprast, lūdza sievu kaut ko darīt, bet viņa nespēja teikt "jā" bērnu dēļ. Un tad šis kāds lika Džounai justies briesmīgi vainīgai, aizrādot, ka viņa atteikusies tāpēc, ka vienkārši negribējusi palīdzēt.

-   Nelaimīgā sieviete! sacīja Tenets, juzdams līdzi Džounas vietā.

-   Bet viņa lika man justies tik drausmīgi… godīgi sakot, cilvēki, kuriem nav bērnu, kā šķiet, vispār neņem viņus vērā, nesaprot to, kā ar bērniem nākas noņemties, īpaši tad, ja viņi ir mazi… Kas noticis?

-   Ko tu nupat teici? Atkārto vēlreiz!

Džouna atkārtoja.

Tenets lūkojās viņā, raukdams pieri. Viņas teiktajā bija kaut kas tāds, kas viņam bija šķitis svarīgs, taču viņš nespēja to uztaustīt. Kas tas bija?

-   Vai es kaut ko pateicu nepareizi? Džouna izskatījās apjukusi. Vai tu neesi vienisprātis ar mani?

-   Ko? Ak, jā. Jā, protams, mīļā. Es tikai… viņš pakratīja galvu. Tas nav labi. Man nenāk prātā. Kaut kas no tevis teiktā bija ļoti būtisks, liet es nezinu, kāpēc.

Džouna pacēla Benu un noslaucīja šokolādes saldējuma paliekas.

-   Vai zini, kas notiek ar tavu tētiņu? viņa mazajam sacīja. Viņš pārāk daudz strādā. Tā. Viņa atkal nolika Benu uz grīdas, pasniegdama puikam viņa iemīļoto rotaļlietu ļoti skaļu grabuli, un pienāca klāt, lai apliktu roku Teneta plecam un noskūpstītu viņu uz pieres.

-   Vai tu zini, kādas ir manas zāles pret pārstrādāšanos? Jauks, kluss vakars pilnīgā bezdarbībā. Skatoties televizoru, klausoties mūziku, ļaujot prātam atpūsties, atjaunoties.

Tenets nodūra galvu uz krūtīm.

-  To ir vieglāk pateikt, nekā izdarīt, mīļā.

-  To es zinu, skaidrs, ka zinu. Taču mēs varētu vismaz pamēģināt.

Viņi tā arī darīja. Taču visu vakaru Tenets juta aizvien pieaugošu nemieru. Viņš tīšām atstūma to, vēlēdamies, lai Džouna notic, ka viņas terapija izrādījusies iedarbīga, un vienīgi tad, kad abi jau bija gultā un viņas ritmiskā elpošana liecināja, ka viņa aizmigusi, Tenets ļāva prātam atkal atgriezties pie jautājuma, kas viņu mocīja visu vakaru. Kas tas bija, ko Džouna sacīja un kas viņam likās tik nozīmīgs? Viņš pūlējās atsaukt

atmina viņas teikto vārds vārdā. "Cilvēki, kuriem nav bērnu, kā šķiet, vispār neņem tos vērā."

Un tad, itin kā bez kāda sakara, Tenets dzirdēja Lainhema balsi sakām: "Kāpēc būtu jābrīnās par to, ka bērns kļuvis par slepkavības aculiecinieku?"

Tikai tādi, kas ļoti mīl bērnus, varētu tā rīkoties.

Tenets gulēja nekustīgi, lūkodamies griestos, negribēdams traucēt Džounu, lecot ārā no gultas un sākot soļot šurpu turpu pa istabu.

Bija tikai viena persona, kura pirms divdesmit gadiem ņemtu vērā mazo Džūliju Perru, un tā bija Edna Pokoka. Viņa pazina Perrus, varēja pat auklēt viņu bērnu. Arī toreiz viņa, kā apliecināja inspektors Lovs, mīlēja bērnus.

Tenets centās iejusties, iedomādamies sevi viņas vietā tajā laikā, kad tika noslepkavota Annabella. Edna Pokoka gaidīja bērnu. Viņai jau bi ja notikušas vairākas priekšlaicīgas dzemdības, un viņa droši vien ļoti cerēja, ka šajā reizē viņas grūtniecība noritēs gludi. Tad viņa atklāja, ka viņas vīrs lakstojas ar Annabellu. Ja nu viņa pieprasīja paskaidrojumus? Pieņemsim, ka abi sastrīdējās, Ednai uznāca histērija, varbūt viņa pat uzbruka vīram un viņš aizstāvēdamies atgrūda sievu, izraisīdams spontāno abortu? Kā gan viņa tad varēja justies, gulēdama gultā, kad atkal reiz bija sabrukušas visas viņas cerības, pilna rūgtuma un niknuma pret savu vīru un arī pret sievieti, kura bija visa notikušā iemesls? Edna taču varēja nolemt, ka jāizskaidrojas ar Annabellu, pasakot viņai, ko viņa izdarījusi, liekot tai apzināties savu vainu par Ednas nedzimušā bērna nāvi?

Tenets gluži labi varēja to visu iztēloties: sāpju sagrauzto Ednu kaļam plānus, nogaidām izdevību, miglainā vakarā aizlavāmies uz Annabellas māju, ieejam tajā, jo tur viņu ielaistu bez jebkādām aizdomām, sekojam saimniecei augšā uz studiju. Tad varēja sekot apsūdzības runa. Annabella varēja pateikt vai izdarīt kaut ko tādu, kas lika Ednai galīgi zaudēt savaldīšanos. Edna paķēra kvarca gabalu, dusmās zvēla Annabellai un pēc tam aizgāja, nepamanījusi, ka nišā aiz aizkariem istabas tālākajā galā, sastingusi klusās šausmās, visu noskatījās Džūlija.

Tad nāca paziņojums par slepkavību, par Deivida Perra nāvi, par to, ka Dženifera atradusi Annabellas līķi. Nevajadzēja ilgu laiku, lai Edna ar savu uz bērniem orientēto prātu sāktu domāt, kur bijusi ; Džūlija, kamēr viņas māte brauca uz slimnīcu. Neuzkrītoši apvaicājoties, viņa varēja noskaidrot, ka Dženifera tovakar iegāja studijā tāpēc, ka Annabella uzmanīja Džūliju, un Dženiferas steidzīgā aizbrauki šana no ciemata apliecināja to, ko Edna tikai nojauta, ka Džūlija bijusi slepkavības aculieciniece.

Viņa vispirms ar šausmām gaidīja, ka Džūlija viņu nodos. Kad tas nenotika, viņa varēja pamazām atgūt pašpārliecinātību, nodomājot, ka Džūlija, ja arī atradusies Annabellas mājā, nebūs notikušo redzējusi.

Pēc gadiem, atmetusi cerību tikt pie pašas bērniem, viņa iedomājusies kļūt par audžumāti.

Viņas vīrs, varbūt atmetis brunču medības pēc tam sekām, kādas izraisīja viņa lakstošanās ar Annabellu, un gribēdams attaisnoties, piekrita viņas plāniem. Viss gāja gludi līdz privātapskates vakaram. Tur Edna ieraudzīja Džūliju savas mātes dubultnieci un nobijās, ka Džūlija varētu viņu pazīt. Viņai vajadzēja uzzināt, vai I )žūlija bijusi slepkavības aculieciniece un, ja tā, vai atceras, ka slepkava bijusi Edna? Visas agrākas bailes par to, ka viņu varētu atklāt, atkal atdzima. Tagad Ednai bija daudz vairāk ko zaudēt, un viņa nevarēja atļauties būt naivi optimistiska. Viņai vajadzēja pārliecināties.

Tāpēc, lai nemodinātu vīra aizdomas, Edna nolemj apmeklēt Džūliju otrdienas vakarā, kad viņai bija keramikas kursi. Tas varēja nemaz nebūt tik vienkārši, tāpēc arī šis laika sprīdis no privātapskates vakara līdz Džūlijas noslepkavošanai. Viņa devās uz Gledstounroudu un atrada Džūliju histērijā pēc strīda ar Kendonu. Sekoja cīniņš, kurā Džūlija tika nodurta. Edna aizbēg, un viss atkārtojas no gala. Viņa ieradās ne jau ar nodomu izdarīt slepkavību, bet apstākļi izveidojas tā, ka viņa gribot negribot to izdarīja.

Protams, lielākā tiesa no visa te atkal bija minējumi, lai ari labi saskanēja šie fakti lieliski piedienēja jau zināmajiem.

Izņemot… Tenets blenza griestos un grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Viņš sastinga, jo Džouna pagriezās un kaut ko nomurmināja miegā.

Vienīgi nesakrita laiki.

Ja šis stāsts bija patiess, tad Kendons atstāja Džūliju laikā starp astoņiem četrdesmit un astoņiem četrdesmit piecām. Ja vakara kursi beidzās tikai deviņos, tad jau būtu desmit minūtes vai pat ceturksnis pāri deviņiem, kad Edna ierastos, novietojusi auto tur, kur tas nebūtu redzams (jāpārbauda divi fakti: ar kādu mašīnu viņa brauca un vai kāds to šajā vakarā redzējis Gledstounroudā). Tik ilgā laikā Džūlija noteikti būtu nomierinājusies, novilkusi mēteli un nolikusi gaļas griežamo nazi.

Bet ja nu Edna aizgājusi no nodarbībām agrāk? Keramikas nodarbības nebija nekādas akadēmiskās stundas. Cilvēki varēja nākt un iet visu laiku, strādāt cits ilgāku, cits īsāku laiku. Ja Edna varēja būt pārliecināta, ka otrdien aizies agrāk, un tiešām aizgāja pirms nodarbību beigām… Pārbaudīšanas vaina.

Un beigu beigās īstas apmierinātības nebija, pat ja viņam izrādītos taisnība. Tic bērni…

Tenets pavadīja bezmiega nakti.

15

Tenets nākamajā dienā ieradās darbā bez tās aizrautības, kādu parasti izjuta šajā izmeklēšanas stadijā. Medījums varēja būt jau redzeslokā, bet pēdas bija zaudējušas smaržu. Viņam nebija nekādā prieka gūt panākumus Ednas Pokokas vajāšanā.

Vispirms tomēr vajadzēja izlemt uzskatīt vai neuzskatīt Elisu Gidiju par aizdomās turamo, un viņš pievērsās atskaišu kaudzei, kuras vakar bija pierakstījis Beikcrs, kas izdarīja nopratināšanas Medisonhauzā sakarā ar Perrišu. Tuvākajās rīta stundās Tenets apguva tur rakstīto īpaši to, kas bija rakstīts vienā…

Tad ienāca Lainhems.

Ko, pie velna, jūs te darāt? sacīja Tenets.

Lainhems izskatījās briesmīgi kā lupatlclle, kurai izbiris zāģskaidu pildījums.

-   Uz mājām, sacīja Tcnets, šķērsodams istabu un saņemdams viņu aiz pleciem. Gultā! Un es negribu jūs redzēt, kamēr nebūsiet pilnīgi vesels.

-   Bet, ser…

-   Mājās, Tenets atkārtoja. Ko jūs domājat pielaist te visiem iesnas? Un vispār, ko jūs te varat palīdzēt, būdams tāclā izskatā? Tenets turpināja, aplūkodams Lainhema seju.

-   Ak vai, paklausieties, Maik, es zinu, kā jūs jūtaties, izstājoties no spēles šajā izmeklēšanas stadijā, bet jums tik tiešām nav izvēles, vai ne? Vai jūs pie ārsta bijāt?

-  Nē, vēl ne.

-   Jādomā, ka tāpēc, lai viņš neaizliegtu jums atgriezties darbā. Labi, dodieties pie ārsta! Jo ātrāk jūs sāksiet ārstēties, jo ātrāk būsiet atpakaļ darbā.

Kad Lainhems negribīgi izgāja ārā, Tenets atgriezās pie atskaitēm par nopratināšanām Medisonhauzā. Protams, kad turp aizsūtīja Beikeru, viņš tikai centās noskaidrot, vai kāds redzējis Pcrrišu slepkavības vakarā ejam iekšā vai ārā. Taču Tenets tik un tā jutās pārliecināts… Ak, jā, te tas bija.

Misis Barcta no 27. dzīvokļa nebija neko ne redzējusi, ne dzirdējusi spriežot pēc Beikera pierakstiem, viņa pavadījusi vakaru pie televizora vispirms savā, pēc tam kaimiņu dzīvoklī.

Tad vēl Tcncts atcerējās četras pārējās durvis kāpņu laukumiņā, kurā atradās Elisas Gidijas dzīvoklis.

Viņas 26. numurs bija otrais pēc kārtas no kreisās puses. Tātad viņa varēja būt misis Baretas tuvākā kaimiņiene. Beikers bija atzīmējis, ka 26. un 28. dzīvokļa saimnieki nav bijuši mājās, kad viņš piezvanījis pie durvīm. Tātad vēlāk viņš nebija tur vairs iegriezies, jo viņu izsauca uz citurieni, pirms viņš paspēja to izdarīt; kad Fillisa I'endža, Perriša mīļākā, bi ja apliecinājusi Perriša alibi, Tenets nebija uzskatījis par vajadzīgu turpināt apklaušināšanu.

Tātad pie kuriem kaimiņiem misis Barela bija pavadījusi vakaru? Pie Elisas Gidijas vai 28. dzīvoklī?

Tenets paņēma telefona klausuli.

Vai detektīvkonstebls Beikers būtu?

Beikers, kā viņš noskaidroja, jau bija projām un neatgriezīšoties līdz pusdienlaikam.

Tencts klusībā nolamājās.

Sūtiet viņu augšā, tikko viņš parādās, labi?

Viņš pats varēja vai nu piezvanīt, vai ieiet pie misis Baretas, taču viņam vispirms gribējās aprunāties ar detektīvkonsteblu Beikeru. Viņš negribēja uzņemties risku un vēlreiz traucēt Elisu Gidiju, kamēr nebūs pārliecināts par savu taisnību. Viņam nācās gaidīt.

Ielūkojies pulkstenī, viņš redzēja, ka tehniskajā vakara koledžā jau varētu būt ieradušies administratīvie darbinieki. Viņš atrada telefonnumuru un uzgrieza to.

Ednas Pokokas keramikas pasniedzēja misis Keroli, kā šķiet, strādāja koledžā tikai divus vakarus nedēļā. Sekretārei nebija ne jausmas, vai misis Keroli kaut kur strādā arī dienā. Tomēr atradās adrese un telefona numurs tos Tencts dabūja. Sekretāre varēja iedot arī pārējo kursu apmeklētāju vārdu un adrešu sarakstu, un Tencts varēja likt kādam nākamo pusstundu nodarboties ar viņu apzvanīšanu.

Viņš aizsūtīja Kersonu veikt šo uzdevumu un mēģināja uzgriezt misis Keroli numuru. Atbildes nebija. Vēl vienu vīru aizsūtīja noskaidrot, kur viņa atrodama un kad būs sastopama.

Un tālāk? Tenets piezvanīja un palūdza mazliet kafijas, piecēlās un sāka nemierīgi staigāt līdz logam un atpakaļ. Ārā diena atkal solījās būt jauka. Pūta vējiņš, un debesīs slīdēja balti pūku mākonīši. Satiksme bija noplakusi, rīta drūzma rimusies, un cilvēki ielās kustējās dīkāk: jaunas māmiņas ar ratiņiem un mazuļiem pie rokas, večuki, klaiņodami bez mērķa, lūkodamies pēc kadas klusas, siltas vietiņas, kur pavadīt brīvi rilošās stundas. Ieraugot tādus večukus, Tenetu pārņēma melanholija. Vai turp veda dzīves ceļš? Vai arī viņš beigs tāpat pēc trīsdesmit gadiem?

Ienāca jauns konstebls, nesdams Tenetam kafiju.

Tenets pagriezās prom no loga ūn atkal apsēdās. Kafija bija padzisusi, un viņš nepatikā saviebās.

Pie durvīm pieklaudzināja, un ienāca Mellerds.

-   Redz, viņš sacīja, vai tad mēs šorīt neesam labā garastāvokli?

-  Sveiki, doktor, Tenets atbildēja. Vai vēlaties kafiju?

-        Ja šī te ir paraugs, kā to vāra, gadījumā, ja es teikšu "jā", noteica Mellerds, lūkodamies Teneta tasē, tad gan nē, pateicos. Es pārāk taupu savus gremošanas orgānus.

-   Es domāju, ka var uzvārīt ari labāku par šo, -Tenets sacīja, paceldams telefona klausuli.

-   Kā jūsu mugura? Mellerds pavaicāja, kamēr viņi gaidīja svaigu kafiju.

-   Ak, ar to ir daudz labāk, pateicos. Es par to tagad reti kad iedomājos.

-  Jo labāk.

Kafija, kad to beidzot atnesa, bija karsta un stipra. Kamēr abi klusēdami to malkoja, Tenetam kļuva neomulīgi no Mellerda pētošā skatiena. Viņš tīši mēģināja no tā izvairīties.

-   Labi, Mellerds beidzot noteica, nolikdams tasi, jo bija pabeidzis dzert kafiju, ja jau jūs negribat man sacīt, tad nāksies pavaicāt pašam, lai gan, sasodīts, nav ne jēgas, kāpēc tā būtu jādara. Vai lieta nekust no vietas?

Tenets paraustīja plecus.

-   Tā turpinās, viņš sacīja. Tas jau ir vairāk, nekā varētu pateikt pirms pāris dienām.

-  Tad kāpēc jums ir tik garš ģīmis?

Tenets lūkojas projām, laukā pa logu. Kaut

kur augstu sidrabaini uzzibsnīja lidmašīna. "Laimīgie tur augšā, projām no visa," viņš izklaidīgi domāja.

-   Man vienkārši nepatīk tas, kā šī lieta virzās, las arī viss.

Mellerds kādu mirkli klusēdams lūkojās viņā, pee tam paliecās uz priekšu.

-   Izlabojiet, ja man nav taisnība, bet pēc jūsu teiktā es noprotu, ka nejūtaties laimīgs par to, kā virzās izmeklēšana, lai gan tajā sasniegti zināmi panākumi?

-  Tā ir.

-   Kāpēc? Vai tāpēc, ka jums šķiet tā virzās nepareizi, vai arī jums nepatīk tas, ko atklājat?

-   Domāju, ka otrais variants.

-    Labi, labi. Tātad jums nepatīk tas, ko noskaidrojāt, sarkastiski sacīja Mellerds. Kā jums šķiet, vai es vispār varētu darīt savu darbu, |;i atļautu sev tā justies? Viņš izrausās no krēsla, šķērsoja istabu un piegāja pie loga. Paklausieties, ko teikšu, Lukl Ja es atļautu šiem līkiem kļūt par kaut ko vairāk nekā pētījumu objektiem, tad es sajuktu prātā, vandīdamies pa visam tām asiņainajām miesām. Viņš apsviedās un rādija ar pirkstu uz Tenetu. Ka jau jūs lieliski zināt, ar jums ir tāpat. Ja kaut mirkli ļausieties līdzjūtībai, jūs esat pagalam, jums ir beigas, viņš atgriezās pie sava krēsla un iekārtojās ērtāk.

-  Tātad neaizmirstiet to, Mellerds noteica.

"Viņam, protams, ir taisnība," Tenets domāja. "Un tomēr…" Mellerdam bija daudz vieglāk. Viņš strādāja tikai ar mirušajiem.

-   Ak, es zinu, ko jūs domājat, Mellerds izlīdzinoši sacīja. Jūs domājat, ka vieglāk ir atslēgties, darbojoties ar līķiem. Un jums, protams, ir taisnība. Līdz zināmai pakāpei, ziniet! Tikai atcerieties vienu: jūs neesat tiesnesis, jūs esat izmeklētājs. Tāpēc neuzņemieties Visaugstā pienākumus! Viņš tos veic labāk, nekā tas jebkad izdotos jums. Mellerds ielūkojās pulkstenī. Tagad man jāiet. Viņš piecēlās.

-  Jūs taču runājat par Holmsas lielu, vai ne?

Tenets pamāja.

-   Es nezinu, kādas tiesības man ir jūs pamācīt. Ja tas jums liktu justies labāk, tad jāteic, ka es dusmojos pats uz sevi esmu tādā pašā stāvoklī. Es nupat taisīju pēcnāves sekciju. Piecus gadus vecai meitenītei… Reizēm tā ir elle, nevis dzīve, vai ne?

Viņi ar Tcnctu apmainījās skumīgiem smaidiem, un Mellerds izgāja, neparasti klusu aizvērdams aiz sevis durvis.

Tenets domīgi nolūkojās viņam pakaļ un pēc tam pacēla telefona klausuli. Mellerdam bija taisnība. Viņu bija pārņēmis sentiments.

Ja Kersons ir atgriezies, tad ātsūtiet viņu pie manis!

Tenets paņēma to cilvēku sarakstu, kuri apmeklēja kursus kopā ar Ednu Pokoku, un izskatīja to. Tajā bija četri uzvārdi. Viņš ātri pārvilka tiem ar pirkstu, iegaumējot adreses, un tad atgriezās pie otrā uzvārda no augšas. Misis A. Blai Apermolroudā 14. Viņš paņēma pilsētas karti un ielūkojās tajā. Jā, kā jau viņš bija domājis, šī iela nogriezās no Kenterberijroudas tūlīt aiz Litlmolavēijas. Ja misis Blai brauca ar auto, tad viņai ar Ikinu Pokoku bija pa ceļam…

Viņš izlēma šoreiz iztikt bez telefonzvana. Viņš dosies pats un apmeklēs misis Blai.

Misis Blai bija maza auguma resnite, apmēram trīsdesmit gadus veca, ar gaišsprogotiem ilgviļņiem. Viņai mugurā bija krokots linaudekla tērps koši zaļā un oranžā krāsā, kas tīši izcēla viņas tīkamos apaļumus. Viņas reakcija bija tāda pati kā lielākajai daļai cilvēku, kuri negaidīti ierauga uz sava sliekšņa policistu, viņa bija pārsteigta, ziņkārīga un tāda kā piesardzīga. Sieviete uzmanīgi izpētīja Teneta apliecību un tikai tad aicināja iekšā.

-  Iesim virtuvē, inspektor. Tur ir manas mazās.

Sājā mājā pirmdiena bija veļas diena Tenets

to redzēja, ienācis viņai pakaļ plašajā, gaišajā virtuvē ar modernām mēbelēm. Garais galds bija apkrauts ar veļas kaudzēm daži gabali bija mitri, daži sausi, un stūrī ellišķīgi rūca automātiskā veļas mazgājamā mašīna.

-   Vienu mirklīti es to izslēgšu, misis Blai iesaucās.

Sekojošais klusums likās gandrīz vai apdullinošs.

-   Tā drausmīgi trokšņo, viņa, kā taisnodamās, sacīja, it kā pati būtu vainojama mašīnas trokšņainībā, taču tā man aiztaupa tik daudz darba, ka es cenšos to nedzirdēt. Sandra, šis ir misters Tenets.

Sandra bija apmēram Bridžitas vecumā. Viņa stāvēja uz krēsla pie izlietnes, abas rokas iemērkusi ziepju putās.

-   Sveika, Sandra, sacīja Tenets. Manai mazajai meitai ari patīk šī nodarbošanās.

Misis Blai, acīmredzami nomierinājusies pēc šādas Teneta cilvēcīguma izpausmes, kautrīgi pasmaidīja.

-   Apsēdieties, inspektori Viņa pastūma uz priekšu krēslu, atbīdīdama nost drēbju kaudzi. Atvainojiet par nekārtību, viņa nomurmināja, apsēzdamās pretī inspektoram.

-   Tas nekas, viss kārtībā, Tenets mierinoši sacīja. Redziet, es domāju — jūs noteikti brīnāties, kāpēc esmu šurp nācis. Jums nav ne par ko jauztraucas, ticiet man! Tikai pagājušās otrdienas vakarā atgadījās kāds incidents, un mēs mēģinām atrast lieciniekus.

-   Kāda veida incidents? misis Blai nervozi pavaicāja.

-   Neuztraucieties, Tenets laipni sacīja. Patiešām, nav nekāda iemesla. Cik noprotu, jūs otrdienas vakaros apmeklējat keramikas kursus tehniskajā koledžā.

-Jā. Bet kā jūs…

-   Atvainojiet, bet es tiešām nevaru jums sniegt plašāku informāciju. Lūdzu, misis Blai, atslābinieties! Ja jūs nevarēsiet mums palīdzēt, tad es došos projām, un mēs visu to aizmirsīsim.

Viņa tiešām mazliet atslābinājās un apsēdās atpakaļ krēslā.

-   Vai jūs otrdien bijāt uz nodarbībām?

-Jā.

-  Un palikāt tur visu nodarbību laiku?

-Jā.

-Tātad jūs aizgājāt deviņos, kā parasti?

-Tā bija.

-   Un jūs braucāt pa to pašu ceļu, kā parasti atvainojiet, es aizmirsu uzreiz paprasīt. Vai jūs braucat ar auto?

-   Jā gan. Un es pagājšnedēļ braucu pa to pašu ceļu, kā parasti.

-   Tas ir, pa labo pusi no tehniskās koledžas, un kreiso no Vollesa ceļa?

-   Jā. Tagad ļaujiet atcerēties… viņa nervozi iesmējās. Es daru to tik bieži, gluži automātiski. Jā, pēc tam pa kreisi uz Parkroudu, atkal pa kreisi uz Kenterberijroudu un taisni visu laiku, līdz pat šai ielai.

-   Labi. Tagad es gribu, lai jūs pamazām pārdomājat. Vai pagājušajā otrdienā, braucot pa

Kenterberijroudu, jūs neko neparastu neredzējāt?

Šis jautājums, protams, bija domāts pēdu jaukšanai. Cik viņam zināms, Kcnterberijrouda bija mierīga un kārtīga kā svētdienas rīta dievkalpojums droši vien arī pagājšotrdien, taču viņš gribēja novērst misis Blai uzmanību no apmeklējuma īstā iemesla.

-   Nē, nedomāju vis. Ļaujiet padomāt, — viņas acis samiedzās, saspringti pārdomājot, kamēr viņa meklēja atmiņā.

-  Nē, esmu pārliecināta, ka ne.

-   Labi, pateicos. Tenets piecēlās. Vai jūs gadījumā nezināt, kas vēl otrdienas vakaros brauca pa šo ceļu?

-   Jā, vēl brauc misis Pokoka, viņa dzīvo Litlmolavēnijā. Viņa arī nāk uz nodarbībām.

-  Jūs gribējāt sacīt, ka braucāt reizē?

-   Ak, nē. Redziet, mans vīrs strādā Londonā, un es nekad nezinu, cikos viņš pārbrauks, tāpēc nav ērti braukt kopā ar kādu citu. Es gribu teikt, ka ir nelāgi nokavēties pašai, bet vēl nelāgāk ir, ja iznāk aizkavēt citus…

-   Jā, protams. Bet misis Pokoka? Vai viņa pagājušajā otrdienā apmeklēja nodarbību?

-   Jā. Viņa īstenībā strādā man līdzās. Mēs abas tagad mācāmies vienu un to pašu tehniku un bieži salīdzinām piezīmes.

-    Un viņa brauc mājās pa to pašu ceļu? Tenetam sāka svīst plaukstas, tuvojoties būtiskākajam jautājumam.

" Jā. Tas taču ir taisnākais ceļš.

-   Tātad pagājusī otrdiena. Varbūt jūs atceraties vai viņa aizbrauca pirms jums?

-    Nē, mēs aizbraucām reizē. Īstenībā es visu ceļu no koledžas braucu nopakaļ viņas mašīnai. Atceros, vēl nodomāju, cik tīra viņai mašīna, salīdzinot ar mūsējo, un nolēmu, ka nedēļas nogalē jāpierunā vīrs nomazgāt mūsējo.

-    Un jūs visu ceļu uz mājām braucāt viņai nopakaļ, Tenets neizteiksmīgi atbalsoja.

Viņa pamanīja inspektora neticību un vilšanos.

-   Jā, diemžēl. Tas laikam nozīmē, ka viņa arī neko nav redzējusi ja nu vienīgi man pilnīgi trūkst novērošanas spēju un esmu palaidusi garām ko tādu, ko viņa varēja pamanīt.

-   Jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka visu ceļu atrādāties aiz viņas?

-  Jā, es jau jums teicu, viņas auto…

-   Skaidrs, Tenets galu galā noteica. Labi, es jums pateicos, misis Blai. Man žēl, ka nācās laupīt jums tik daudz laika. Pie durvīm viņš apstājās.

-  Es aizmirsu pajautāt, cikos jūs otrdienas vakaros parasti ierodaties mājās?

-   Apmēram ceturksni pēc deviņiem ar minūtes vai divu minūšu starpību.

-  Un pagājšotrdien?

Viņa paraustīja plecus.

-   Jādomā, ka tāpat kā parasti. Īstenībā es neievēroju. Taču es nenokavējos, tātad varēja būt apmēram tikpat.

Tenets pateicās un devās laukā.

Viņš apbrauca apkārt stūrim un piestājās tur. Viņš jutās apjucis, dezorientēts. Tātad par Ednu Pokoku viņam nebija taisnība. Tas bija atvieglojums, bet arī apmulsums. Šis apgaismības bridis pagājušajā naktī būs bijis māns, moku stundas, domājot par audžubērniem, pilnīgi nevajadzīgs laika un emocionālās enerģijas zaudējums. Kāds viņš bija muļķis!

Viņš nikni palielināja ātrumu un jau bija pusceļā uz darbu, kad viņam atkal sāka uzmākties bažas. No sākotnējiem pieciem aizdomās turamajiem vairs bija palikusi tikai Elisa Gidija. Ja viņas alibi Džūlijas noslepkavošanas vakarā izrādīsies tikpat ūdensdrošs kā Ednas Pokokas alibi, ja arī viņa bija nevainīga… Tenets nogrozīja galvu ar aprautu, niknu kustību. Nē, tas nebija iespējams. Jo šajā lietā visa viņa skaistā teorija varēja sabirt kā kāršu namiņš. Varēja nebūt dubultslepkavlbas, un Deikras glezniecībai, privātapskatei, faktam, ka Džūlija bērnībā bijusi lieciniece slepkavībai, tomēr tam visam varēja nebūt nekāda sakara ar šo lietu. Un viņš atgrieztos atpakaļ tur, kur pirms vairākām dienām bija sācis.

Policijā dežurējošais konstebls rādīja pārsteigtu seju, kad Tenets uzbļāva:

-   Vai Beikers vēl nav atpakaļ? Tenets parasti tik valdonīgi neuzvedās.

-  Jā, ser. Uzgāja augšā, ēdnīcā, ser.

-   Uzmeklējiet viņu, Tenets sacīja. Tūlīt. Un atsūtiet uz manu kabinetu!

Policists jau sniedzās pēc telefona.

-Tūlīt būs kārtībā, ser.

Tenets bez mitēšanās soļoja šurpu turpu, kamēr gaidīja. Nč, viņš nespēja, nevarēja tam ticēt. Visa šī pacietīgā, darbietilpīgā pagātnes un tagadnes šķetināšana, spīdošā loģika, visa patiesīgums…

-Ser?

Laikam jau bija izplatījušās baumas par Teneta slikto garastāvokli. Beikers izskatījās visai nobažījies. Tenets juta nožēlas uzplūdu. Kamdēļ Beikeram nācās ciest no tā, ka viņš, Tenets, bija apskaities uz sevi pašu?

-   Viss kārtibā, Beiker, viņš teica, mēģinādams smaidīt. Jūs neko sliktu neesat izdarījis. Man tikai vajadzīga jūsu palīdzība, tas viss. Viņš apsēdās, pārskatīja papīrus uz sava galda un izvilka to, kuru bija vēlējies atrast.

-   Tam ir sakars ar aptaujām Medisonhauzā par Perriša alibi Holmsas noslepkavošanas vakarā. Jus savā atskaitē rakstāt, ka misis Bareta no 27. dzīvokļa pavadījusi daļu vakara kaimiņos. Vai jūs gadījumā nezināt, kuros kaimiņos?

Beikers jau bija izvilcis savu piezīmju grāmatiņu un to pārlapoja.

-   Ak, jā, es viņu atceros, Beikers sacīja, vēl joprojām meklēdams. Viņa nevar vien beigt runāt. Viņas televizors salūzis tūlīt pēc tam, kad sākās "Uzdzīvotāji", un viņas dēls, kas ar to filmu aizrāvies, nav licis viņai mieru, kamēr viņa gājusi apvaicāties, vai nevarētu noskatīties filmu blakusdzīvokli. Ak, jā, tepat ir. Viņi iegājuši 26. dzīvoklī, pie Elisas Gidijas. Es netiku izvaicājis mis Gidiju, ser. Viņa…

-    Bija izgājusi, es zinu. Tagad jums vairs nenāksies iztaujāt, jo tas vairs nav vajadzīgs. Tenets darīja, ko varēja, lai neievērotu smeldzošo sajūtu kuņģī. Un viņi tur palikuši līdz programmas beigām?

-  Jā, ser.

-   Vai viņa gadījumā neteica ko tādu, kas norādīja, vai mis Gidija, programmu skatoties, bijusi visu laiku kopā ar viņiem?

Bcikers ielūkojās savā piezīmēs, lūkodams atcerēties.

-   Nē, īpaši nē, ser. Taču netieši gan. Es domāju to, ka viņa runāja riņķī un apkārt. Tas ir, ko visu viņa dzirdējusi par mis Gidiju, cik šī lēdija esot augstprātīga un kā viņa misis Bareta neesot varējusi saņemties un palūgt, vai abi ar dēlu drīkstētu ienākt. Mis Gidija pati skatoties "Uzdzīvotājus", tāpēc misis Bareta beidzot nodomājusi, ka varētu tomēr pavaicāt, kā mis Gidija justos, ja viņas televizors sabojātos tieši tad, kad sākusies filma. Es tiešām domāju, ka viņa būtu pateikusi, ja pēc visa tā mis Gidija filmas laikā izietu.

-   Tātad jums neliekas, ka viņa varēja izlavīties, teiksim, uz divdesmit minūtēm? Tenets nosprieda, ka tāds ir minimālais laiks, kas būtu nepieciešams, lai no Medisonhauzas nokļūtu līdz Gledstounroudai un atpakaļ.

-   Nē, ser, nedomāju vis. Godīgi runājot, ja jūs dzirdētu, kā viņa pļāpā… Viņa nav tas cilvēks, kas jebko aizmirstu pasacīt.

-   Inteliģenta?

-  Ne īpaši.

-    Vai jums nešķiet, ka jūs varētu izdibināt neizraisot aizdomas, vai mis Gidija "Uzdzīvotāju" \mkā ir kur izgājusi?

-   Es domāju gan, ser.

-  Labi. Tad dariet to! Jā, Beiker…

-   Jā, ser? Beikers jau devās uz durvju pusi un pagriezās atpakaļ.

-   Jādomā, jums nav šaubu, ka tā sieviete stāstīja patiesību.

-   Par salūzušo televizoru un filmas skatīšanos pie kaimiņiem? Nē, nav šaubu. Kad ienācu, viņas dēls bija mājās viņš nebija skolā tāpēc, ka apmeklēja zobārstu, laiku pa laikam māte arī viņu iesaistīja sarunā jūs taču zināt, kā tas notiek, "vai tad tā nebija, Desmond, vai tā bija, Desmond" un tamlīdzīgi. Godīgi sakot, es nedomāju, ka viņš meloja, tikai viņu mazliet garlaikoja mātes stāstījums, un viņš bija mazliet uztraucies, kā jau zēni šādā vecumā. Es teikšu, ka viņam ir kādi trīspadsmit gadi. Bez tam kad ierados meistars nupat bija beidzis darboties ap to aparātu. Kad es nācu iekšā, viņš gāja ārā.

-   Kas tā bija par firmu vai neievērojāt?

Beikers saverkšķīja seju, cenzdamies koncentrēties.

-  Neesmu pārliecināts. Viņš bija ģērbies oranžā virsvalkā, to gan atceros.

-   Ar baltiem burtiem?

-Tā liekas.

-   "Rentaset", -Tenets sacīja. Viņš arī pats izmantoja šīs firmas pakalpojumus.

-   Labi, pateicos. Tagad ejiet un pārbaudiet, parunājieties ar misis Barelu!

Kad Beikers bija projām, Tenets palūkojās idefongrāmatā. Tikai tad, kad viss būs apstipi māts, viņš varēs atļauties padomāt…

Lai pārbaudītu ierakstus firmas "Rcnlasct" reģistros, vajadzēja tikai dažas minūtes un bija rokā informācija, ka misis Bareta piezvanījusi un atstājusi ziņojumu automātiskajā atbildētājā otrdien, 6. maijā, pulksten astoņos trīsdesmit piecas, bet otrs ieraksts vēstīja, ka aparāts salabots nākamajā rītā.

Pēc dažām minūtēm Beikers atgriezās. Elisa (iidija kopā ar misis Baretu un viņas dēlu bija noskatījusies visu programmu. Tātad te bija gals šai versijai. Tenets pateicās Beikeram, aizsūtīja viņu projām un pēc tam sāka soļot pa istabu no viena gala uz otru.

Tenets bija izturējies kā muļķis, kā aklais, kā pašpārliecināts muļķis.

Pēc dusmu un pašnoniecināšanas brīža viņa prāts ņēmās rakņāties vilšanās aukstajos pelnos. Kur viņš bija nojaucis pēdas?

Viņš atkal apsēdās, atslīga savā krēslā un, lūkodamies tukšumā, sāka visu pārdomāt. Pēc ilgākas galvas palauzīšanas viņš nonāca pie slēdziena, ka sānis viņu aizvīluši divi ceļveži ziņkāre un iedomība. Džūlija Holmsa bija ierosinājusi viņa ziņkāri. Viņš bija gribējis Džūliju izprasi, uzzināt to, kas izraisīja viņas nervozitāti. Pēdas veda atpakaļ pagātnē, un viņš sekoja tām kā medību suns lapsas smakai, kurls un akls pret visu citu.

Un iedomība… jā gan, bija arī tā. Vai viņš pats nebija pārliecinājies par savu pārgudrību, izstrādādams savu dubultslepkavības teoriju? Īstenībā tā bija pilnīgi nederīga. Pat Lainhems to pamanīja. Kā viņš nosauca Teneta ideju? Pārspīlēta laikam tā. Pārspīlēta.

Tenets mazliet saviebās pašnicināšanā, atcerēdamies, cik aizskarts viņš jutās Lainhema piezīmes dēļ, kā izlikās ņemam Lainhema iebildumus nopietni, kamēr savā prātā tos noraidīja.

Lainhems bija pateicis vēl kaut ko. Kas tas bija? "Vai tad nav ticamāk, ka Džūliju Holmsu nogalinājis kāds, kas ar viņu sagājās tagad, pēdējā laikā?"

Bet, protams, viņš, Tenets, bija aizrāvies ar savu teoriju un negribēja klausīties. Labi, viņš apēdīs pazemojuma pīrāgu. Viņš vismaz atzīsies Lainhemam.

Pec tam… pec tam viņam nāksies atsakt visu no gala.

16

Šajā reizē, Tenets apzvērēja, viņš darīs visu, kā pienākas: vispirms faktus, teorijas pēc tam. Viņš atkal sāka sistematizēt visas atskaites un ziņojumus, kuri bija tapuši kopš šīs izmeklēšanas sākuma. Dusmas un nepatika pašam pret sevi Tenets atklāja lieliski palīdzēja koncentrēties, taču ne vienmēr ar rezultātiem. Viņš neatrada neko nozīmīgu tādu, ko būtu palaidis garām neievērotu, vai tādu, kas ieviestu šajā lietā kādu jaunu skaidrību.

Viss, ko Tenets saprata, bija kopš tā brīža, kad viņš kā akls muļķis metās pierādīt savu visgudrību, viņš nepapūlējās sasiet kopā divus no rokām izlaistos pavedienus, kuri tagad pārmetoši rēgojās viņam pretī. Kaut vai tā meitene, kuru teicās redzējis Kendons. Vajadzēja papūlēties viņu atrast. Lidz šim kaimiņu iztaujāšana neko nebija devusi, uz sludinājumiem radio, televīzijā un avīzēs neviens nebija atsaucies. Kāpēc?

Iespējamie izskaidrojumi bija trīs. Viens, - meitene neklausījās radio, neskatījās televizoru un nelasīja avīzes, ja vien viņa nebija aizbraukusi brīvdienās. Tenets pierakstīja: ja nepieciešams, jāatkārto sludinājumi nākamajās trijās nedēļās ar nedēļas atstarpi.

Otrais izskaidrojums tādas meitenes nemaz nebija. Ja viņa neuzrastos nākamo triju nedēļu laikā, tad Tenetam to vajadzētu uzskatīt par pamudinājumu atkal ķerties pie Kendona.

Trešais meitene bija un zināja, ka policija viņu meklē, taču negribēja pieteikties tā vai cita iemesla dēļ varbūt viņai negribējās, lai vīrs vai ģimene uzzina, kur viņa tovakar bijusi. Tenets pierakstīja: pārliecināties, lai sludinājuma teksts skaidri apliecinātu, ka policija šīs liecinieces sniegto informāciju izlietos, cik konfidenciāli vien iespējams.

Šajā laikā viņš varētu to nokārtot rītvakar otrdien, tieši nedēļu pēc slepkavības, kāds varētu stacijā aprunāties ar pastāvīgajiem braucējiem. Biļešu kontrolieris neko nevarēja pateikt šis vīrelis tik ļoti maz interesējās par braucējiem, ka nepacentās pat acis pacelt, biļetes pārbaudīdams. Un vēl viena piezīme: vēlreiz izprašņāt Kendonu par citiem braucējiem, kuri tovakar bija stacijā.

Ciktāl te bija iejaukts Perrišs, ari šeit varēja saskatīt uzkrītošu kļūmi…

Tenets atkal nocēla telefona klausuli.

-Atsūtiet pie manis Bentliju, lūdzami!

Valodas par Teneta nelāgo garastāvokli acīmredzot jau bija izplatījušās. Bentlijs stāvēja stivi un goddevīgi, cenzdamies neuzlūkot Tenetu.

-   Viss kārtībā, Tenets noteica, jau spēdams uzjautrināties. Varat justies brīvāk. Es šajā reizē netaisos jums kost.

Bentlija mutes kaktiņš vienā pusē uzrāvās augstāk un pleci manāmi noslīga.

-   Tas tirdzniecības aģents, Horoks. Cik atceros, tad jus runājāt ar viņa sievu, vai ne?

-  Jā, ser.

-   Un, cik noprotu, viņam vakarvakarā vajadzēja atgriezties no izbraukuma?

-  Tā viņa teica, ser.

-   Labi. Es gribu zināt, kur viņš ir, un iet ar viņu aprunāties. Cerēsim, ka viņš atkal nav noziedējis.

-  Firma teica, ka pēc pārbraukšanas Horoks te uzkavēšoties trīs nedēļas, ser.

-        Labi. Tagad tas tiešām ir ļoti svarīgi. Horoks vispirms ievēroja Perriša auto pretī veikaliem septiņos piecpadsmit. Mēs zinām no Kerna tas ir zellis, kas sagaidīja savu meitu pēc mūzikas stundas, ka vēl pusdeviņos auto bija tur. Misis Horoka teica, ka viņas vīrs aizbraucis savā darījumbraucienā īsi pirms deviņiem, taču viņa nezinot, vai triumfs tad jau bijis aizbraucis, vai nē. Svarīgi, ka Perrišs apgalvo viņš bijis kopā ar savu mīļāko laikā aptuveni no septiņiem desmit līdz pusdesmitiem. Viņa to apliecina, un, ja tā ir patiesība, tad viņš, protams, jāatbrīvo no aizdomām. Taču tikpat labi viņa var melot, lai pasargātu mīļāko, un es vēlēšos doties pie viņas vēlreiz. Bet vispirms es vēlētos, lai jūs no Horoka izdibināt, vai triumfs vēl bija tur īsi pirms deviņiem, kad viņš devās ceļā.

Labi, ser!

"Man atkal trūkst Lainhema," Tenets domāja, kad Bentlijs izgāja. Parasti viņš nesniedza plašākus paskaidrojumus, sūtīdams savus vīrus veikt šādus vienkāršus uzdevumus. Viņš izstaipījās un piecēlās. Tenets pēkšņi sajutās miegains, gandrīz vai apdullis. Viņš pamanīja, ka istabā gaiss kļuvis tik biezs no pīpes dūmiem, ka cirvi varētu pakārt. No viņa iemīļotās vietas pie loga varēja redzēt aicinošo pasauli tur ārā svaigu un kārdinošu. Tcnets ielūkojās pulkstenī. Viņš bija pilnīgi piemirsis lenča laiku un tagad atrada attaisnojumu, lai izietu laukā. Viņš apsolīja Džounai, ka mēģinās izbrīvēt brīdi, lai izietu nopirkt Sīkajam dzimšanas dienas dāvanai spēļu sunīti Snupiju, pēc kura bērns sen ilgojās. Visādā ziņā viņa smadzenēs šobrīd bija tāds juceklis, ka tad, ja viņš uz mirkli neatļautos pārtraukumu, tikpat labi varētu doties mājās, lai veiktu to darbu, kuru viņš šobrīd bija spējīgs veikt.

Viņš atstāja logu vaļā, lai izvēdinātu kabinetu, un devās pa Haistrītu uz priekšu. Bija tik labi atkal justies kā normālas pasaules sastāvdaļai būt parastam cilvēkam, kas devās pirkt dzimšanas dienas dāvanu savai mazajai meitai. Iepirkšanās neturpinājās ilgi. Sīkā vēlme tika izteikta skaidri. Tcnets paņēma lielo, mīksto saini un pirms promiešanas vēl kādu brīdi klejoja pa rotaļlietu veikalu. Cik plašs šajās dienās bija te pieejamo rotaļlietu klāsts! Kad viņš bija jauns, rotaļlietu veikali noteikti neizskatījās tādi. Viņš kādu laiciņu staigāja apkārt tur izliktam saliekamam spēļu dzelzceļam. Varbūt, kad Bcns būs vecāks…

Tad, kad Tenets gāja prom, viņš jutās atspirdzis, viņu pārņēma patīkama izpildīta pienākuma sajūta. Kabinetā tagad bija svaigāks gaiss, un Tenets uzkabināja lielo saini uz drēbju pakaramā tā, lai to varētu redzēt un neaizmirstu, mājās ejot, bet pēc tam viņš apsēdās pie sava galda.

Ko tagad?

Viņš nesekmīgi bija mēģinājis sazināties ar Kendonu. Vakarā būs jāzvana vēl. Te viņš sēdēja, lūkodamies papīru blāķī sev priekšā un ar pirkstiem nepacietīgi bungojot pa galdu. Droši vien Bentlijam drīz vajadzēja būt atpakaļ. Un ja Horoks apstiprinās, ka Perriša auto bijis tur vēl deviņos? "Būs jāveic vēl citas kaimiņu aptaujas," viņš domāja, "šoreiz izvaicājot cilvēkus tieši par to, vai vēl kāds tovakar redzējis Triumfu un manījis, cikos tas aizbraucis."

Kā likās, pa šo laiku neko citu nevarēja uzsākt.

Kā ar Holmsu? Varbūt vajadzētu pamēģināt rekonstruēt noziegumu, lai noskaidrotu, vai Holmss būtu varējis izdarīt slepkavību tajās

piecpadsmit divdesmit sekundēs starp to brīdi, kad viņi ar Baiflītu pienāca pie vārtiņiem, un to, kad Holmss pasauca Baiflītu atpakaļ?

Bet visi Teneta sākotnējie iebildumi pret versiju, ka vainīgs varētu būt Holmss, vēl joprojām palika spēkā. Nē, rekonstrukcija būtu tikai bezjēdzīga laika šķiešana.

Protams, bija iespējams, ka abi gan Perrišs, gan Kendons ir nevainīgi, ka sagadīšanās dēļ tūlīt pēc Kendona aiziešanas mājai Gledstounroudā nelaimīgā kārtā tuvojies kāds zaglis vai laupītājs. Tenets novaidējās vien, to iedomādamies. Ja tā, tad likās, ka iespējas notvert slepkavu nebija necik lielas, ja vispār bija, varbūt vienīgi, ja uzradīsics kāda jauna liecība. Nāksies atzīt savu sakāvi, jo īpaši ņemot vērā savu paša nesaprātīgo izturēšanos…

Pie durvīm klauvēja, un ienāca Bentlijs. Tenets uzreiz redzēja, ka viņš kaut ko atklājis. Vai^ būt beidzot būs iestājies lūzums?

Tā bija noticis. Horoks, braukdams prom no mājas, tieši pirms deviņiem izgājis pie sava auto, kuru novietojis divas ielas tālāk, un bija pārskaities, redzēdams triumfa aizmugures gaismas tieši tobrīd nozūdam uz ceļa.

-   Vai viņš ir par to pārliecināts? Tencts aizrautīgi noprasīja.

-   Pilnīgi, ser. Viņš lūkojies laukā ik stundas ceturksni visu vakaru, kā jau jums zināms, un kļuva vai traks no dusmām par to, ka tā palaidis šo zelli garām.

-Labi. Lieliski. Labi veikts, Bentlij.

Tātad Perrišs meloja. Teneta pirmā doma bija uzmeklēt šo vīru, bet instinkts sacīja priekšā, ka jātuvojas piesardzīgi. Perrišs bija ļoti glums ķēriens. Viņš noteikti arī šim gadījumam turēja gatavībā kādu pasaciņu. Turklāt Tenetam gribējās iegūt vēl kādu informāciju, kas apstiprinātu Horoka sacīto. Ja Perrišs meloja, tad meloja arī šī mīļākā.

Jā, noteikti nākamais solis Fillisas Pendžas apmeklējums.

Palmerstounrouda bija trokšņaina tur rotaļājās bērni, un Tenets uzmanīgi pabrauca tai garām, novietodams auto Gledstounroudā pretī Dobsona pagalmam, un devās atpakaļ. Meitene, kura atvēra 14. numura durvis, izrādījās jaunāka, nekā Tencts bija gaidījis viņaprāt, meitenei varēja būt deviņpadsmit gadu. Viņai bija gari, rūpīgi sasprogoti, gaiši mati, uzkrītoši nokrāsoti acu plaksti un mugurā sārta atlasa blūze, bet cieši apspīlētajiem svārkiem vienā pusē šķēlums. Viņas aicinošais smaids gandrīz pavisam nozuda, kad Tenets stādījās priekšā, un viņas acis lūkojās Tenetam garām, it kā pārbaudot, kādu iespaidu viņa ierašanās atstās uz kaimiņiem.

-   Labāk nāciet iekšā, viņa sacīja atkāpdamās.

Tenetam nācās spraukties viņai garām šaurajā priekšnamā, un viņš manīja atlasu nošalcam gar savu piedurkni, bet tad, kad viņa norādīja uz pusatvērtajām durvīm, uzvēdīja pārsteidzoši labu smaržu vilnis.

-  Tur, lūdzu, viņa sacīja.

Istaba būtu ērta, ja nebūtu tik klaustrofobiski pieblīvēta. Teneta acis pārslīdēja trīsdurvju skapim, trim dažādi izvietotiem kafijas galdiņiem, lielam, stiklotam bāram, kas bija pilns ar pudelēm, iespaidīgai stereo aparatūrai, labam kasešu magnetofonam ar radio, garam plašu plauktam un vēl otram televizoram. Nekur nebija redzamas ne avīzes, ne grāmatas.

Viņa norādīja uz krēslu un apsēdās uz dīvāna malas, pārvilkdama svārkus pāri ceļiem, it kā apjēgdama, ka pārliecīga miesas izrādīšana nav šādai situācijai piemērota.

Tcnets šaubījās, vai lietišķa attieksme būs tā labākā. Meitene acīmredzami nervozēja viņa varēja būt melojusi policijai un tagad, kā viņam likās, būtu gatava runāt. Ja vien viņa pēdējā nopratināšanā būtu teikusi patiesību, tad Tenets viņš pats to negribīgi atzina nenonāktu muļķa lomā. Viņš tomēr nespēja dusmoties uz Lainhemu. Vērodams meiteni, viņš saprata, kāpēc Lainhems bija tik pieļāvīgs. Lai gan seržants bija izturēts, tomēr meitenes īpaši jau seksuāli pievilcīgas kā šī likās viņu pievelkarn. Tenetu šī doma nomierināja. Pēc paša piedzīvotā fiasko viņam tīri labi patika uzzināt, ka ari Lainhemam ir savs Ahileja papēdis.

Tātad, misis Penclža, viņš sacīja, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu, atšķirdams to un izlikdamies pārlūkojam, trešdien, 7. maijā, jūs sniedzāt liecību manam seržantam par to, ko darījāt otrdienas, 6. maija, vakarā. Vai jums pie šīs liecības nekas nav piebilstams?

Viņa nervozi pārvilka mēli pār lūpām.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Vai jūs vēlētos šo savu liecību kaut kā papildināt vai mainīt?

Viņa tikko manāmi papurināja galvu.

-   Nedomāju vis.

-   Varbūt jūs gribat, lai es jums atgādinu to, ko jūs šajā liecībā sacījāt? Jus paziņojāt, ka otrdien, 6. maijā, izgājāt no mājas pulksten septiņos, pa taciņu aizgājāt līdz aklās ielas galam un iegriežaties pa sētas durvīm, nonākot kādā dzīvoklī virs Grīna pārtikas preču tirgotavas Jubilejas ielā. Šis dzīvoklis pieder misteram Džeremijam Perrišam. Viņš jūs tur gaidīja, un jūs palikāt pie viņa līdz pusdesmitiem, kad devāties no turienes projām. Vai tad jūs atgriezāties mājās?

Tenets uzlūkoja meiteni. Viņa vērās pretī kā hipnotizēta, kodīdama mazā pirkstiņa atplīsušo ienadzi.

-   Kā bi ja, misis Pendža?

Viņa atrāva roku no mutes un atkal paraustīja svārku malu tā bija saraustīta, nervoza kustība.

-   Kas bija? viņa pārprasīja, lūkodama koķeti pasmaidīt.

-   Ar jūsu liecību. Tenets paplikšķināja pa savu piezīmju grāmatiņu. Mēs tikai gribējām pārbaudīt, vai viss ir pareizi. Redziet, cilvēki ļoti bieži apjūk, kad viņus uzaicina sniegt liecības, un nespēj sakarīgi domāt. Bet pēc tam, kad viņiem pieticis laika visu apdomāt, viņi saprot, ka ir kaut ko saputrojuši. Šobrīd man ir tāda jušana, ka tā noticis arī gadījumā ar jums. Vai man nav taisnība? Tādējādi Tenets deva viņai iespēju atkāpties, nezaudējot savu seju, ja gadījumā viņa baidītos atzīties. Vai viņa šo izdevību izmantos?

Misis Pendža tikko manāmi papurināja galvu ar nervozu, nenoteiktu kustību.

Tenets paliecās uz priekšu un ierunājās ļoti laipni un mierinoši:

-   Lūdzu, misis Pendža, tas tiešām ir ļoti svarīgi, mums jāzina viss.

Pēc tam tā kā viņa joprojām neko neteica, Tenets piebilda:

-Slepkavība ir ļoti nopietna lieta.

Viņas acis iepletās.

-   Jūs taču negribat teikt… jūs taču nedomājat, ka Džeremijs…

-        Es nevienu neapsūdzu, misis Pendža. Bet mums jāuzzina patiesība ne tikai no dažiem cilvēkiem, bet no visiem. Tādā veidā mēs varam palēnām radīt priekšstatu par to, kas notika tovakar, kad tika nogalināta misis Holmsa. Vai jūs viņu pazināt?

Sekoja ātra, saspringta galvas papurināšana.

Tenetam vajadzēja kaut kā tikt pāri šai barjerai viņas vēlībai pret Perrišu.

-   Ziniet, viņa nebija daudz vecaka par jums. Jauna meitene, kurai visa dzīve priekšā.

Tas bija mazliet baltiem diegiem šūts viņš pats to apzinājās, bet tomēr iedarbojās. Fillisas identificēšana ar Džūliju izrādījās pietiekami spēcīgs līdzeklis, lai viņu aizkustinātu.

-   Viņš teica, ka pateiks… viņa aprāvās, piespiedusi pirkstu kauliņus cieši pie mutes, it kā gribēdama aizturēt vārdus ar spēku.

Tcncts saprata uzreiz.

-   Misters Perrišs sacīja, ka pateiks jūsu vīram par attiecībām ar jums, ja jūs viņu neatbalstīsiet? Tātad tā nebija vis vēliba, bet bailes, kas lika viņai melot. Nelietis. Nelietis caur un cauri.

Viņa pamāja un, paslēpusi seju rokās, sāka raudāt. Tā bija pavisam klusa raudāšana, tāda kā sērošana Tenets iedomājās, iespiezdams viņai rokā tīru kabatlakatu. "Par mīlestības bojāeju?" viņš prātoja, "vai par zudušajām ilūzijām?" Varbūt viņas reakcija bija vienkārši bailes, ka tagad vīrs uzzinās par viņas neuzticību.

-   Tagad, es domāju, labāk pastāstiet man visu, ja? Misters Perrišs sacīja, ka pateikšot jūsu vīram par šo romānu, ja jūs viņu neatbalstīsiet attiecība uz ko? Viņš, protams, zināja atbildi, taču būtu labāk to dzirdēt no viņas pašas.

-  Tajā otrdienas vakarā, viņš teica, esot jāsaka mēs palikām kopā ilgāk, viņa nesakarīgi nomurmināja.

-  Līdz pusdesmitiem, jūs sacījāt?

Kad viņa pamāja, Tenets klusi vaicāja:

-  Cikos tad jūs aizgājāt?

-   Bez divdesmit piecām, viņa gandrīz nedzirdami noteica.

-   Bez divdesmit piecām deviņos?

Viņa pamāja.

-  Jūs aizgājāt kopā?

-   Nē. Es vienmēr eju pirmā. Džeremijs paliek ilgāk lai aizslēgtu dzīvokli.

-   Vai par šo laiku jūs esat pārliecināta?

-    Noteikti pārliecināta. Tagad viņas balss jau skanēja apņēmīgāk. Pa televizoru deviņos rādija kaut ko tādu, ko man ļoti gribējās noskatīties, un tāpēc, iznākusi uz ielas, es palūkojos pulkstenī, lai redzētu, vai man vēl pietiks laika nopirkt čipsus. Man gribējās ēst.

Teneta kuņģis satraukumā sarāvās.

-   Zivju un čipsu veikalā Jubilejas ielā?

-Jā.

-   Un vai jūs tur iegājāt?

Viņa pamāja. Vēl laika bija diezgan. Viņas skatiens vairījās no Teneta skatiena.

-   Jūs taču kaut ko redzējāt, vai ne? viņš klusi sacīja. Kamēr bijāt veikalā?

Viņa satrūkās.

-  Kā jūs to… meitene aprāvās, nervozi vīstīdama kabatas lakatiņu un tik žēli lūkodamies uz to, it kā tas viņai spētu pateikt kaut ko priekšā.

-   Kā es uzzināju, ka jūs redzējāt misteru Pcrrišu aizejam?

Viņas klusēšana liecināja, ka Tenets uzminējis pareizi.

-   Vai viņš jūs pamanīja?

Sekoja gandrīz nemanāms mājiens ar galvu.

-  Jūs bijāt veikalā… Tcncts drošināja.

Izlēmusi viņa palaida vaļā mutautu.

-   Es viņu redzēju spogulī, meitene sacīja. Tas ir liels, pa visu sienu, aiz letes. Teds tas ir puisis, kas apkalpo pircējus, bija pieliecies, lai kaut ko paņemtu, un spoguli tajā vietā, kurai priekšā viņš bija stāvējis, es redzēju Džeremiju ejam garām. Vispirms es nodomāju, ka viņš dodas pie sava auto. Taču pēc tam es redzēju, ka tā nav. Auto stāvēja starp dzīvokli un čipsu veikalu, tātad viņš jau bija pagājis tam garām.

Tenets izteica nākamo minējumu.

-  Tātad jūs devāties pie durvīm, lai paskatītos, kurp viņš iet?

Viņa pamāja.

-  Un?

-  Viņš gāja līdz ielas galam un pagriezās… un pagriezās pa kreisi. Glcdstounroudas virzienā.

-   Vai esat pārliecināta?

-   Jā. Viņa atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni. Pēdējo minūšu sasprindzinājums bija viņu nogurdinājis.

-   Pateicos. Viņš ielika piezīmju grāmatiņu kabatā.

-  Tad vel viens jautājums, misis Pendža. Kur tieši misters Perrišs jūs sastapa, kad pieprasīja, lai dodat viltus liecību par to laiku, kad viņš aizgājis?

Meitene kādu mirkli pārdomāja.

-   Tās dienas pēcpusdienā, kad jūsu seržants ieradās mani izjautāt. Viņš man piezvanīja uz darbu. "Pēc otrā Perriša apmeklējuma," Tenets nodomāja. Perrišs noteikti zvanīja Fillisai, tikko viņi aizgāja.

-   Labi, Tenets pēkšņi sacīja un piecēlās. Labi, tātad gadījumā, ja jūs dotos man līdzi un sniegtu liecību…

Viņa atšļuka uz dīvāna.

-  Jūs mani arestējat? meitene nočukstēja.

Tenets iesmējās.

-   Nē. Nē, protams, ne. Viss, kas man no jums vajadzīgs, ir liecība. Un jutās pārliecināts, ka topašbrīd, kad viņš būs izgājis, meitene zvanīs Perrišam, lai viņu brīdinātu, ka spēlīte beigusies.

Viņš vēlētos noticēt, ka tā nenotiks, taču nevarēja riskēt.

-  Viss, kas jums jādara, ir jāpastāsta vienam no maniem vīriem, kā viss īstenībā notika tā, kā stāstījāt man, tad viņš to visu pārrakstīs ar mašīnu, jus pārlasīsiet uzrakstīto, lai pārbaudītu, vai viss ir pareizi, un parakstīsiet. Un tad viss būs galā, jūs varēsiet doties mājās.

-  Vai… Vai mans vīrs neuzzinās?

-   Man ļoti žēl, bet šobrīd es to nevaru droši pateikt. Viss atkarīgs no tā, kas notiks.

Misis Pendža izskatījās tik nožēlojama, ka Tenetam sametās viņas žēl. Viņa bija tik jauniņa.

-   Nāciet, viņš laipni sacīja. Labāk ātrāk brauksim.

17

Kad Tenets atgriezās policijā, pulkstenis jau bija pieci. Viņš ieveda Fillisu Pendžu pie Kersona un palūdza pierakstīt viņas liecību.

-   Izšķetiniet visu, labi? Nejaujiet viņai zvanīt pa telefonu un doties projām, pirms es nebūšu atļāvis. Man atkal ir jāiziet.

Pēc tam Tenets uzskrēja augšā, savā kabinetā, lēkdams pa diviem kāpņu pakāpieniem reizē. Visu ceļu, braucot atpakaļ no Palmerstonroudas, viņš pūlējās izdomāt, kā tuvoties Perrišam. Tagad bija iespējams pierādīt, ka Perrišs meloja, taču Tenets apzinājās, ka vēl joprojām trūkst liecības, kas saistītu Perrišu ar slepkavību. Perrišs taču varēja pateikt, ka gribējis tikai ieelpot svaigu gaisu pēc tam, kad izgāja no dzīvokļa, tāpēc devies īsā pastaigā, bet pēc tam atgriezies pie auto un īsi pirms deviņiem braucis prom. Viņš varēja apgalvot, ka nav policijai to pateicis agrāk tikai tāpēc, ka domājis viņam neticēs.

"Un jāatzīst," Tenets domāja, "ka tā var būt patiesība." Perrišs varēja būt nevainīgs kā Edna Pokoka. Tenets atturējās no slēdzieniem. Reiz apdedzinājies, viņš tagad uzmanījās.

Tomēr tad, kad viņš novietoja savu auto, Tenetu pārņēma iedvesma, un viņš pēkšņi iedomājās, kā varētu ja palaimētos noķert Perrišu lamatās, ja gadījumā viņš bija vainīgs. Tas, protams, varēja neizdoties, kā jau diezgan bieži notiek, taču šajā gadījumā vajadzēja izmēģināt laimi, un viņš nolēma to darīt. Lai tas izdotos, viņa sarunai ar Perrišu klātesot Bentlijam kā lieciniekam vajadzēja notikt Perriša kabinetā, un vislabāk jau šodien. Tenets nocēla telefona klausuli.

Bentlij? Paņemiet Džūlijas Holmsas mantas, ja? Un labi ātri, cilvēk.

Bentlijs aizelsies ieradās pēc dažām minūtēm. Teiiets neskatījās uz policista maisu, kurā bija samestas Džūlijas drēbes, un paķēra lielo, brūno aploksni, kurā bija salikti visi sīkumi. Viņš izkratīja tos uz galda, apmierināti izsaukdamies, kad viņa pirksti satvēra meklēto priekšmetu. Tenets ieslidināja priekšmetu sev kabatā.

-  Kārtībā. Varam iet.

-   Bet pārējās mantas? Tās taču mums jāaiznes atpakaļ, ser?

-   Vēlāk, cilvēk, vēlāk, Tenets nepacietībā gandrīz vai izgrūda Bentliju no kabineta. Ja mēs nesteigsimies, tad viņu nenotversim.

Izejot no ēkas, Bentlijs automātiski pagriezās pret autostāvvietu. Tenets saķēra viņu aiz piedurknes.

-   Mēs nonāksim tur ātrāk, ja iesim kājām. Mašīnu ir pārāk daudz.

Bentlijs neteica neko, bez ierunām sekodams Tenetam, kas pusskriešus metās Haistrītas virzienā. Ielas ātri pildījās ar ļaudīm, kuri devās mājup no darba, un mašīnas Haistritā jau veidoja sastrēgumus.

Kad viņi nonāca Perriša birojā, bija jau gandrīz pusseši, un Tenets jau sagatavojās piedzīvot vilšanos, ja Perriša te nebūs.

Taču viņš bija. Tenets un Bentlijs sastapa viņu brīdī, kad viņš jau bija aizslēdzis durvis un pagriezās.

-   Vai mēs nevarētu aprunāties, kā jums šķiet, mister Perriš?

Perrišs pagriezās.

-   Ak, Dieva dēļ! Tas jau ir par daudz. Es jau gāju mājās.

-   Vai mēs uz dažām minūtēm nevarētu ieiet atpakaļ, ser?

Perrišs svārstījās, pieri raukdams.

-   Vai tad rīt nevar?

-   Man ļoti žēl. Mums tikai jāpārbauda kāds sīkums. Tas nebūs ilgi.

Nelabprātīgā pieklājībā Perrišs pagriezās atpakaļ pret durvīm, ar troksni nolika savu eleganto, melno "diplomātu" un izvilka no kabatas atslēgas. Viņš atslēdza durvis, atgrūda tās vaļā un veda abus cauri sekretāres istabai uz savu kabinetu. Tenets, kas bija baidījies, ka Perrišs varētu apstāties, lai runātu priekšistabā, apmierināts sekoja viņam.

Perriša kabinets daudz labāk atbilda viņa nolūkiem.

Perrišs nolika "diplomātu" uz galda, pagriezās un sakrustojis rokas, piesēdies uz galda malas lūkojās viņos.

-  Tātad, inspektor?

-   Vai mēs nevarētu apsēsties, mister Perriš? Tenets pavaicāja. Viņš nemaz netaisījās ļaut Pcrrišam pārņemt iniciatīvu.

Perrišs norādīja uz diviem krēsliem un apsēdās pie sava galda. It kā uzsvērdams jau pieminēto sarunas īslaicīgumu, viņš atstāja mēteli mugurā.

Tenets paņēma vienu no koka atzveltnes krēsliem, kas stāvēja pie sienas, un nolika to pretī viņa rakstāmgaldam, Perrišu pētīgi aplūkodams. Bentlijs apsēdās mazliet talak un izņēma savu bloknotu. Perrišs atvēra muti, lai runātu, bet Tenets ātri pārņēma vadību.

-  Runa ir tikai par to, ka jāpārbauda daži fakti, mister Perriš.

-   Kādi fakti? Perrišs izlikās atslābināmies un atgāzās krēslā, nevērīgi sabāzis rokas kabatās. Tenets nožēloja, ka rokas nav redzamas. Tās vienmēr nodod. Viņš bija gatavs derēt, ka tās bija sakrampētas līdz baltiem pirkstu kauliņiem.

-Tādi fakti kā laiks, kad jūs Džūlijas noslepkavošanas vakarā šķīrāties no misis Pendžas.

Perriša žokļu muskuļi savilkās.

-   Pusdesmitos. Es jau jums teicu.

-   Jā, teicāt gan un pateicāt. Otrajā reizē, kad mēs jūs iztaujājām. Pirmajā reizē jūs mums teicāt, ka visu vakaru esot pavadījis mājās.

-  Es jau to paskaidroju. Es mēģināju pasargāt lēdiju.

Tenets paraustīja plecus.

-   Vienalga, kāda iemesla dēļ. Runa ir par to, ka tad, ja kāds mums samelo vienreiz, mēs kļūstam pret viņu, tā sacīt, aizdomīgi. Un, protams, ļoti pamatīgi pārbaudām viņa teikto. Tā mēs pārbaudījām arī jūsu sacīto.

Perrišs uzrāva uzacis.

-Un?

-   Un atklājām, ka jūs mums atkal melojāt.

Perrišs paraustīja plecus.

-   Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

Tomēr, par spīti viņa nevērīgajam tonim, acis bija kļuvušas tramīgas.

-   Ak, esmu pārliecināts, ka jūs to darījāt, Tenets sacīja. Nelaimīgā kārtā jums, mister Perriš, otrdienas vakaros gadījās novietot auto vietā, kuru pieradis izmantot kāds vietējais. Un viņš bija par to ļoti noskaities. Pagājušās otrdienas vakarā jūsu auto atkal atradās viņa stāvvietā, bet viņš nezināja, kur jūs meklēt, tāpēc visu laiku paturēja to acīs, cerēdams jūs noķert tad, kad brauksiet prom. Viņš tā uzmanīja jūsu auto, ka gāja ārā ik pēc ceturtdaļstundas. Astoņos četrdesmit piecās jūsu auto vēl bija Jubilejas ielā, bet, kad viņš iznāca ārā īsi pirms deviņiem, tad redzēja jūs braucam projām. Nav jāpiebilst, ka viņš bija pārskaities par to, ka palaidis jūs garām.

-   Nolādētais iznirelis, — Perrišs norūca. Man uz to stāvvietu ir tādas pašas tiesības kā viņam. Es taču arī tur īrēju dzīvokli, vai ne? Es par tā dzīvokļa īrēšanu maksāju dārgi.

-   Tas, kā jums labi zināms, nav galvenais. Galvenais ir kāpēc jūs mums teicāt, ka esat šķīries no misis Pendžas tikai pusdesmitos?

-   Jūs kļūdāties, Perrišs mierīgi sacīja. — Jums ir tikai viņa vārds pret manējo. Un jūs pats atzīstat, ka viņam bija zobs pret mani. Viņš droši vien smejas, vēderu turēdams, kad iedomājas, kādā ķezā mani iegrūdis, samelodams par to laiku, kad esot redzējis mani braucam projām.

-   Ak, nē, mister Perriš. Ne tikai viņa vārds. Tenets uz mirkli apklusa. Misis Pendža apstiprināja, ka jūs abi šķīrāties pirms pusdesmitiem. Īstenībā viņa atzinās, ka esot izgājusi no jūsu dzīvokļa bez divdesmit piecām deviņos.

Perrišs kādu mirkli neticīgi lūkojās Tcnetā, viņa acis samiedzās, kļūdamas šauras kā spraugas. Kuce, viņš noteica. Melīgā kuce.

-   Domāju, ka nē, ser. Kā jau jums lieliski zināms, misis Pendžai ir ko zaudēt, dodot šādu liecību.

Saceltās spuras noplaka.

-  Tas viņai tā nepaies!

-   Apburoši, noteica Tenets. Kā lai noticu savām ausim? Cik atceros, jūs teicāt, ka gribējāt šo lēdiju pasargāt?

-   Neviena lēdija tā neuzvestos. Lēdija mani atbalstītu.

-  Atbalstītu jūs kādā nolūkā? Tenets klusi pavaicāja.

Pcrrišs kādu mirkli blenza viņā, pēc tam pārsteidzošā kārtā sākā smieties.

-   Ak, nē, inspektor, tā jūs mani nepieķersiet. Labi, es meloju jums ari otrreiz. Pats fakts, ka jūs tagad esat šeit, pierāda, kāpēc man vajadzēja tā rīkoties. Kad jūs te ieradāties otro reizi, es sacīju pats sev, ka mans auto būs redzēts tajā apkaimē, un redzēju, ka man nāksies atklāt sakaru ar Fillisu. Es to izdarīju. Taču es kļūdījos. Gluži vienkārši kļūdījos. Sajaucu laikus. Redziet, mēs parasti šķīrāmies pusdesmitos, taču tajā dienā es ne visai labi jutos. Viss nenotika tik lieliski kā parasti, tāpēc es nolēmu mest mieru agrāk nekā citās reizēs. Pēc tam, kad jūs bijāt aizgājifši, es visu apdomāju un sapratu, ka esmu kļūdaini pateicis laiku. Taču, inspektor, ko darījāt jūs? Jūs pats pirms dažām minūtēm pateicāt, ka tāds, kas reiz jau pieķerts melos, nākamajā reizē izraisa neuzticību. Tāpēc es nodomāju, ka būs labāk, ja palūgšu Fillisu sacīt jums to pašu laiku, kuru nosaucu es, mūsu parasto šķiršanās laiku pusdesmitos, ja viņai ko jautās.

-   Un jūs neiedomājāties man piezvanīt, lai pateiktu par savām "kļūdām"?

-   Nē, pateicos, inspektor. Līdz tam jūs nemināt man uz papēžiem, un es gribēju, lai viss tā arī paliek.

-   Un ko tad jūs īsti darījāt pēc tam, kad viņa aizgāja?

"Dievs dod," Tenets domāja, "lai viņš sāk apgalvot, ka palicis dzīvoklī vēl kādu laiku, gājis tieši uz auto un braucis prom. Tikt pieķertam melos vēl trešo reizi šīs sarunas laikā tas jau varēja likt viņa pašpārliecībai sašķobīties."

Perriša acis samiedzās, it kā viņš lūkotu atcerēties.

-   Fillisa izgāja apmēram bez divdesmit piecām deviņos. Es visu sakārtoju, pārliecinājos, ka viss kārtībā, un pēc dažām minūtēm izgāju domāju, tas notika apmēram bez divdesmit deviņos. Pēc tam es devos nelielā pastaigā.

-   Kādā virzienā?

Perrišs paraustīja plecus.

-   Es tiešām nevaru atcerēties. Vai tam ir kāda nozīme?

-   Var būt. Vai jūs nevienu nesatikāt?

Perrišs papurināja galvu.

-  Cik atceros nevienas dzīvas dvēseles.

-        Bez piecpadsmit deviņos skaistā maija vakarā? Tenets nevērīgi atgāzās krēslā un ari iebāza rokas kabatās.

Perrišs paraustīja plecus un izpleta rokas.

-  Jau sāka krēslot. Nav šaubu, ka tur kāds jocīgais varēja būt, viņš pseido apburoši pasmaidīja. Bet tas taču ir jūsu darbs viņus meklēt, vai ne, inspektor?

"Nāksies, ja lamatas nenostrādās," Tenets drūmi nodomāja. Viņš izņēma rokas no kabatām un piecēlās.

-   Labi, mister Perriš. Man ļoti žēl, ka es jūs aizkavēju. Tenets apstājās.

-  Zem jūsu galda uz grīdas kaut kas ir, viņš sacīja. Pieliecās un atkal izslējās ar pastieptu roku.

Perrišs skatījās uz emaljēto nāru ar sastingušu seju.

-Tā nav mana, tā ir Džūlijas.

-  Tā piederēja Holmsa kundzei?

-   Jā. Sasodītās apkopējas. Mūsu dienās viņas nekad neko neiztīra, kā pienākas. Tā droši vien tur gulējusi visu šo laiku.

-   Jā, Tenets nopietni sacīja. Gandrīz nedēļu, ja tā ir viņas. Vai esat pārliecināts, ka tā nepieder kādai no pārējām meitenēm?

-    Skaidrs, ka esmu pārliecināts, Perrišs īgni atteica. Atcerieties, ka viņa bija mana personīgā sekretāre. Droši vien viņa kādu dienu to pazaudējusi, pat nepamanīdama. Viņa mēdza pierakstīt diktēto, sēdēdama apmēram turpat, kur jūs sēžat tajā pašā krēslā. Es redzēju to viņai pie atloka.

-   Kad, mister Perriš? Tenets klusi noprasīja. Kad jūs redzējāt to viņai pie atloka?

Perrišs atkal paraustīja plecus.

-    Vai tam ir kāda nozīme, inspektor? Tā ir viņas, tas ir viss, ko es varu jums pateikt. Tā ir ļoti uzkrītoša mantiņa tāda, kura tik viegli neaizmirstas, vai ne?

-   Tā tiešām ir, Tenets sacīja. Tāpēc jau es to izvēlējos, lai īstenotu savu mērķi.

-   Jūsu mērķi? Tagad Perriša pašpārliecība pirmoreiz likās sašķobījusies.

-   Jā. Baidos, mister Perriš, ka jūs nekādā ziņā nevarējāt redzēt šo piespraudi pie misis Holmsas atloka šajā kabinetā. Vīrs to viņai atnesa, nākot mājās no darba tovakar, kad viņa mira, un uzdāvināja to viņai pēc vakariņām. Tā bija viņai pie atloka, kad viņu nogalināja…

Tagad beidzot Perrišs saprata, kādos slazdos iekritis, un Tenets apmierināts vēroja, kā pašapmierināti noteiktās līnijas šā vīrieša sejā izplūda un sašķobījās.

Kad Perrišs saķēra galvu rokās, Tenets pamāja Bentlijam.

Apsūdzības vārdi viņa ausīs skanēja kā mūzika.

18

-   Un kas tad notika? Lainhems aizrautīgi noprasīja.

Tas bija vēlāk tajā pašā vakarā, un Lainhems sēdēja gultā, izskatīdamies neiedomājami jauns zilibaltsvītrotajā pidžamā.

Tenets saviebās.

-   Ak, tas izskatījās visnotaļ atbaidoši. Viņš zaudēja savaldīšanos, zemojās. Tā neesot bijusi viņa vaina, viņš neesot domājis nogalināt, un tā tālāk, un tā tālāk. Teica, ka devies turp, pēkšņa impulsa dzīts. Kopš uz skatuves parādījusies Džulija, Fillisa Pendža viņu aizvien vairāk nogurdinājusi. Džūlija bijusi daudz pievilcīgāka, un pretestība, kādu viņa parādījusi, kad viņš mēģinājis tai tuvoties, viņa apetiti tikai rosinājusi. Domāju, ka viņš tiešām sevi uzskata par neatvairāmu un domājis, ka Džūlijas izrādītā pretestība ir nenopietna, tikai sporta pēc. Viņš tāpat bija pārliecināts, ka vajadzētu tikai sastapt Džūliju vienatnē nevis birojā, bet citur un vina būtu iekarota. Nelaime tā, ka vina atteicās no visiem ielūgumiem uz lenču, iedzeršanām un tamlīdzīgi un viņš kļuva aizvien uzmācīgāks. Jo vairāk Džūlija pretojās, jo vairāk Perrišs iekarsa.

Tovakar, kad Džūlija mira, Fillisa Pendža viņam likās garlaicīgāka nekā jebkad, un viņš nolēma apcirpt abu kopā pavadāmo laiku. Viņš teica, ka tad, kad Fillisa aizgājusi, viņš visu satīrījis, palūkojies pulkstenī un pamanījis, ka vēl ir tikai bez divdesmit deviņi, tad viņš atcerējies, ka Džūlijas vīrs otrdienās dodas uz vakarskolu. Es pats domāju, ka viņš tam brieda jau nedēļām. Viņš ļoti labi zināja, ka Džūlija dzīvo tikai dažu minūšu gājiena attālumā no viņa mazās mīlas ligzdiņas. Un, atceroties par vakarskolu, šī viņam-likās īstā diena, lai iekarotu Džūliju viņas pašas teritorijā. No otras puses raugoties, viņš negribēja zaudēt tagadējo mīļāko līdz tam laikam, kad Džūlija izrādīs lielāku pretimnākšanu.

Šā vai tā, kad lēmums bija pieņemts vairāk vai mazāk acumirklīgas iedomas dēļ, viņš pagaidīja, kamēr Fillisa paies nost no ceļa, un aši devās uz Džūlijas māju. Viņš tur ieradās minūti vai divas pēc tam, kad Keņdons bija aizgājis lai gan viņš, protams, to nezināja. Likās visai ticami, ka Perrišs bija tā persona, kuru Kendons bija redzējis iegriežamies Gledstounroudā tad, kad iegāja mežiņā, lai pa taku dotos uz staciju, un Perrišs atcerējās, ka pamanījis vīrieti izejam pa vārtiņiem tad, kad viņš jau bija iegriezies ap stūri.

Tā vai citādi, Perrišs apgalvo, ka pacēlis roku, lai pieklauvētu pie durvīm, taču nav vēl paguvis to izdarīt, kad Džūlija atrāvusi tās vaļā un metusies ārā ar nazi rokā, kliegdama uz viņu. Perrišs instinktīvi pacēlis roku, lai aizstāvētos, saķēris Džūlijas roku ar nazi abi cīnījušies, līdz nejauši nogalinājis viņu.

-   Bet kāpēc tad viņa uzbrukusi Perrišam?

-  Es domāju, ka viņa noturēja Perrišu par Kendonu. Padomājiet tikai! Mājas durvis ir līdz pu-

sci stiklotas, Kendons un Perrišs ir apmēram vienāda auguma un vienas miesas būves. Kendons bija pie durvīm tikai pirms kādas minūtes, mēģinādams pierunāt Džūliju, lai ielaiž viņu iekšā. Caur stikla pamali varēja izskatīties, ka viņš atgriezies, lai pamēģinātu vēlreiz, un pat tad, kad durvis atvērās, gaisma bija nespodra, tā viņu apspīdēja no mugurpuses, un es domāju, ka Džūlija bija tādā stāvokli viņa nespēja sakarigi domāt. Šaubos gan, vai viņa apstājās, lai aplūkotu nācēju, viņa vienkārši devās uzbrukumā.

-   Tā sakot, Džūlija sasniedza to robežu, kuru pārkāpjot vairs nav atgriešanās?

-   Jā. Lūzuma punktu, ka izteicās misis Torpa.

Lainhems kādu bridi klusēja, to visu pārdomādams. Tad ieteicās:

-   Jūs teicāt viņš apgalvo, ka viss noticis tieši tā. Vai tad jūs viņam neticat?

-   Ak, izbeidziet, Maikl Es ticu gan, ka Džūlija uzbruka viņam ar nazi un tā tālāk jā, jo tas saskan ar visu, ko mēs jau zinām, bet pārējais… Nē, viņš vienkārši mēģina glābt savu ādu. Vai jūs varat viņu iedomāties tā pārbijušos no Džūlijas uzbrukuma, ka viņš varētu zaudēt kontroli pār čīkstinu un viņam nāktos nogalināt Džūliju, lai aizstāvētos? Džūlija bija maza un smalka. Viņai nebija nekādu cerību pieveikt tēvaini viņa augumā.

-   Mēdz teikt, ka cilvēki, kas pārgājuši šo robežu, iegūst pārcilvēcīgu spēku, Lainhems bikli ieteicās.

-    Varbūt, bet ne jau līdz tādai pakāpei. Es nekādi nespēju tam noticēt. Lai gan, paldies Dievam, to izlemt nav mūsu zinā. Atstāsim šo izlemšanu tiem, kam tā pienākas. Bet man ir tāda sajūta, ka labi sagatavojies prokurors samals šo pašaizsardzības ideju miltos. Nē, es tiešām domāju, ka tas bija netīšām. Un nebija iepriekš nodomāts, taču es varētu derēt, ka šis uzbrukums satracināja mūsu Džeremiju ciktāl bija runa par Džūliju. Es domāju, viņš tiešām ticēja, ka Džūlija tikai spēlē grūti iekarojamu guvumu. Esmu tādā pārliecībā, ka viņš domāja ja vien tam gadītos palikt ar Džūliju divatā, viņa sāktu kust kā sniegs vasarā. Saderam, ka viņš devās uz Džūlijas māju, uzpūties kā pāvs, un kas notika? Dievs augstais viņa uzbruka ar nazi! Tas varēja būt pamatīgs trieciens viņa ego, viņa pašlepnumam. Viņš, protams, nevarēja ne iedomāties, ka Džūlija īstenībā viņu nemaz neredz un ir tādā stāvoklī. Tāpēc es varu derēt, ka viņa instinktīvā atbildes reakcija bija dusmas. "Mazā kuce… Uzbrukt man, nelaižot iekšā pa durvīm…" Kaut kas tamlīdzīgs. Un, protams, viņam nācās rīkoties, jo Džūlija nāca virsū ar nazi. Viņam nebija laika apdomāties. Tā viņš pagrieza Džūlijas nazi pret pašu Džūliju.

-  Apzināti.

-   Noteikti. Tīšām. Starp citu, Maik, man kaut kas iešāvās prātā. Vai atceraties tās divas liecības par gara auguma tumšmatainu vīrieti, kas gājis uz Gledstounroudas pusi, bet mēs domājām, ka cilvēki sajaukuši laikus?

-   Protams! Jūs domājat, ka bija nevis viens, bet divi vīrieši. Vispirms Kendons, iedams pa Dizraeli terasi, pēc tam Perrišs, iedams pa Seftsberijroudu, tā var izskaidrot, kāpēc tika minēti laiki ar piecu minūšu atstarpi.

-  Tieši tā.

Uz dažām minūtēm iestājās klusums kamēr abi vīri visu pārdomāja.

-        Protams, Tenets sacīja, mēs joprojām neesam tikuši skaidrībā, kas nogalināja Annabellu Dcikru.

-  Vai tad jūs izmeklējat arī to?

-   Nē. Ak, nē, tā nav. Beigu beigās, jaunu pierādījumu taču nav, vai ne? Un Lovs ir strādājis kārtīgi, kā jau jūs bijāt domājis. Nē, baidos, ka Annabellas slepkava ir drošībā.

-   Bet es domāju, ka jūs teicāties esam pārliecināts, ka to izdarījusi misis Pokoka?

-   Jā gan, un esmu joprojām. Taču būt pārliecinātam ir viens, bet pierādīt tas ir kas cits.

-   Tā gan nav nekāda labā jušana zināt, ka slepkava palicis nesodīts.

-   Jā, Tenets automātiski piekrita. Viņš domāja par Pokoku bērniem un apzinājās, cik viegli būtu izsist viņiem pamatu no kāju apakšas. Ja būtu kaut vai vismazākās cerības pierādīt Ednas Pokokas vainu viņš zināja, ka to darītu. Lai kā tas bija, viņam negribējās īpaši pētīt savas izjūtas. Ja policists sāka just simpātijas pret slepkavām, tad nebija iespējams pateikt, ar ko tas varēja beigties. Un vēl kaut kas bija jāpasaka. Viņš sasparojās.

-  Redziet, Maik, jums izrādījās taisnība.

Piepūle, kuru viņam prasīja šī atzīšanās, darīja balsi aizsmakušu, gandrīz agresīvu.

Lainhems izskatījās tik pārsteigts, cik vien iespējams.

-   Kādā ziņā?

-   Tādā, ka bija daudz ticamāk Džūlija nogalināta tādu sarežģījumu dēļ, kuri risinājušies nupat, nevis tādu, kuri risinājušies tālā pagātnē.

Tā kā Lainhemam bija augsta temperatūra, Tenetam nelikās ticami, ka viņš varētu manāmi piesarkt taču tā notika. Sārtums pamazām kāpa augšup no Lainhema kakla viņa vaigos un pat pierē.

-   Mans Dievs, sacīja viņa māte, ienākdama istabā ar kafijas tasi Tenetam un limonādes krūzi dēlam pēdējā bija pārklāta ar sniegbaltu audekla salveti. Paskaties taču uz sevi! Viņa pasniedza Tenetam kafiju, nolika krūzi uz naktsgaldiņa un pielika roku Lainhemam pie pieres.

-  Ar mani viss ir kārtībā, māt, viņš satraukti sacīja, uzmetis Tenetam mulsu skatienu.

Viņa atkāpās, pētoši noskatīdama dēlu, galvu uz vienu pusi piešķiebusi.

-       Es varētu zvērēt… Lūk, viņa izņēma termometru no nelielas glāzes ar dezinficējošu šķidrumu ari glāze atradās uz galdiņa pie gultas, atļauj man, lūdzu…

Lainhems atvēcinājās.

-Tagad nē, māt, lūdzu! Vēlāk, kad inspektors Tenets aizies.

Tenets saprata, kāpēc Lainhemam bija tik grūti izrādīt kādu iniciatīvu.

Misis Lainhemas lūpas noraidoši sakniebās kā šaura līnija.

-   Labi, dārgumiņ.

Māte ielēja glāzē limonādi un iespieda to viņam rokā.

-  Tad vismaz mēģini iedzert šo te. Tā palīdzēs temperatūrai kristies labāk nekā jebkas cits.

Lainhems bez iebildumiem paņēma glāzi, pagaidīja, kamēr viņa izgāja no istabas, un ar dumpīgu piesitienu nolika to atpakaļ uz naktsgaldiņa. Viņš bija pamanījis Teneta skatienu.

-   Sievietes! Tenets sacīja un jutās atvieglots, kad Lainhems pasmaidīja.

-   Vienkārši, viņš turpināja, izdzēris pēdējās kafijas paliekas, es zinu, ka jums gribējās dzirdēt, kā tas viss beidzās.

Viņš nolika tasi un piecēlās.

-  Labi, es domāju, ka tagad labāk došos mājās.

-   Vienu mirklīti, Lainhems ātri sacīja.

Tenets atkal apsēdās.

-  Es gribēju… Es gribēju atvainoties.

Tagad bija Tcneta kārta pabrīnīties.

-   Par ko gan?

-   Par to, ka jums nācās velti zaudēt laiku, ser. Lainhems sastomījās, pēc tam turpināja:

-   Ja es nebūtu tik pavirši nopratinājis misis Pendžu, ja būtu izdabūjis no viņas patiesību jau pirmajā reizē, tad jums nenāktos zaudēt laiku, noņemoties ar Deikras lielu.

Tā nenoliedzami bija patiesība, bet Tenets nekādi nespēja dusmoties uz Lainhemu pat ne mazliet. Par spīti savam paša aizvainotajam pašlepnumam, viņš pēkšņi saprata, ka neko nenožēlo. Sasodīts, šī izmeklēšana viņam patika. Šī atgriešanās pagātnē it kā noslēdza loku viņa meklējumus, kā izprast Džūliju, un apmierināja viņa ziņkāri.

-    Mēs visi kļūdāmies, viņš sacīja. Un paldies Dievam! Ja mēs būtu nekļūdīgi, tad būtu neizturami. Es domāju, ka mēs abi no šīs lietas esam kaut ko mācījušies. Tad lai tā arī paliek, vai ne? Viņš atkal piecēlās.

-Jā, ser. Un, ser… paldies jums.

Tcnets pamāja ar roku sveicienu, lai atvadītos, un devās projām.

19

Pēc trim mēnešiem skaistā vasaras vakarā Tenets un Džouna rokrokā pastaigājās Starrendenas centrā pie galvenās autostāvvietas. Tā bija Džounas dzimšanas diena, un Tenets aizveda viņu vakariņās, lai atzīmētu šo notikumu. Abi bija labā garastāvoklī pēc garšīgā cienasta un vīna, mierā ar visu pasauli.

-   Dārgais, paskaties! Džouna rādīja uz kaut ko ielas otrā pusē tur nupat bija atvērta neliela mākslas galerija. Uz molberta skatloga centrā, no apakšas izgaismota, karājās glezna.

-Tā taču ir "Kriketa spēle", vai ne?

Abi pārgāja pāri ielai apskatīties.

-   Es jau tā domāju. Misters Holmss būs to pārdevis, Džouna sacīja. Es to pazītu jebkur.

Abi klusēdami pētīja gleznu. Tā bija pirmā reize, kad Tenetam bija iespēja nesteidzoties izpētīt vienu no Annabellas Deikras gleznām. "Nav šaubu," viņš domāja, "par to, ka viņa bijusi laba gleznotāja." Glezna pievilka skatienu kā magnēts dārgakmeņiem līdzīgi spīdošās krāsas, īpatnējā maniere un daudzām mazām figūriņām pieblīvētais audekls nebeidzami fascinēja.

-   Vai es tev jau teicu, ka viņa tur ievietoja pazīstamus cilvēkus? -Tenets nomurmināja.

-   Vai tiešām?

-   Mhm. To man teica misis Mensone. Paskaties! Varu derēt, ka tā ir viņa ar viru. Viņam ir cietā apkaklīte.

Abi pieliecās, piespiezdami degunus pie veikala skatloga stikla. Cienīgtēvs un misis Mensone turēja rokās tējas tases, stāvēdami pie gara galda, kas atradās blakus vienam no diviem Grīnas milzu ozoliem Litlsjutonā, un ēnā laistījās baltais galdauts. "Jā, es varu zvērēt, ka tā ir misis Mensone" Tenets domāja, "jaunāka, vitālāka par to slimo sievieti, kāda viņa bija kļuvusi." Pārsteidzoši, kādā veidā tik mazās figūriņās Annabclla Deikra pamanījās attēlot kaut ko būtisku personas individualitātei tā, lai šos cilvēkus uzreiz varētu pazīt.

Un tur, viņš izbrīnījies pamanīja, bija Džūlija nē, ne jau Džūlija, protams, viņas māte, Dženifera Perra, kā ūdens lāse līdzinādamās Džūlijai to bija apstiprinājis Holmss. Vīrietis viņai līdzās noteikti bija Deivids Perrs, Džūlijas tēvs, kuru traģiskais nelaimes gadījums bija izrāvis no šīs vides un notikumiem, kuri beidzās ar Džūlijas nāvi. Ja Dženifera nebūtu atstājusi Džūliju pie Annabellas, kamēr brauca uz slimnīcu, Džūlija nebūtu kļuvusi par aculiecinieci slepkavībai, kurai uz viņu bija tik dziļa un tālejoša ietekme. Pie misis Perras kūjām, dzeltenajai kleitiņai izceļoties uz zaļās zāles fona, kustībā plūcot narcisi bija noliecies kādus astoņpadsmit mēnešus vecs bērns tā varēja būt tikai Džūlija pati.

Tenets parādīja viņu Džounai, kura savilka seju.

-   Nabaga mazulīte, — viņa nomurmināja. Un pēc tam vaicāja: Tu domā, ka te ir visi tie cilvēki, par kuriem tu man stāstīji?

-   Ja ticam misis Mensonei, tas ir vairāk nekā iespējams. Piemēram, es varētu derēt, ka tā tur ir Elisa Gidi ja.

Elisa gāja cauri Grīnai pretī citiem skatītājiem, pieturēdama sievieti, kura acīmredzami atspiedās uz viņas rokas. Tenets iedomājās, ka tā bija Elisas māte. Elisas spožie, melnie mati bija atsukāti atpakaļ un uzsprausti, izceļot acu kaķisko ieslīpumu un augstos, izciļņos vaigu kaulus. Viņas izteikti individuālā gaume apģērbā bija manāma jau toreiz. Viņai mugurā bija debeszils tērps, kas apakšā sašaurinājās, manāmi kontrastējot ar visnotaļ bezveidīgo otras sievietes vasaras kleitu.

Tenets lūkojās pēc Pokokiem, taču viņus izrādījās daudz grūtāk identificēt. Vai tas bija Rodžers kriketa vārtos, un Edna stāvēja noliekusies pār kaimiņu bērna ratiņiem? Pīku un Plammeru viņš nekad nebija redzējis. Tenets nopūzdamies atlieca muguru.

-   Trīsdesmit ginejas, Džouna domīgi sacīja. Tas ir tā vērts un, jādomā, labs naudas ieguldīšanas veids.

-   Nē! Tenets iesaucās. To es nevarētu izturēt. Pat ja mums būtu nauda, ko ieguldīt kuras mums nav, es patiešām nevarētu izturēt, ja tā karātos mūsu lielajā istabā pie sienas. Vai tu nesaproti, ka īstenībā tā bija šī glezna, kas man lika zaudēt laiku, meklējot medījumu gluži citā midzenī?

-   Nabadziņš! Tu tamdēļ vēl tagad jūties neērti, vai ne?

-  Tagad jau mazāk nekā sākumā, Tencts pasmīnēja. Pat nezinu. Varbūt tā tiešām nav slikta doma šo gleznu nopirkt un pakarināt tur, kur es varētu to katru dienu redzēt stingrā brīdinājuma vietā.

-  Nemūžam! Mājas nav īstā viela Stingrajiem Brīdinājumiem. Džouna pieķērās viņam pie rokas, un pēdējoreiz negribīgi atraujot no gleznas skatienu viņš padevās.

-   Nav taču nekādu šaubu par to, ka tā ir Holmsu glezna, vai ne? viņš ievaicājās, kad abi devās projām.

Džouna pakratīja galvu.

-   Nekādu. Atceros, es kaut kur lasīju, ka Annabella Deikra nekad nemēdza vairākkārt gleznot vienu sižetu.

-   Nabadziņš! Es prātoju, vai viņš vēl joprojām ir Gledstounroudā. Ja viņam ir kaut cik prāta, tad viņš droši vien jau būs izvades. Vismaz man prieks par to, ka viņš gleznu pārdevis.

-   Kāpēc?

Tenets paraustīja plecus.

-   Tāpēc, ka tas ir briesmīgi, tā man šķiet iedomāties, ka tā karātos viņa mājā pie sienas, viņam nezinot tās nozīmi.

-   Tu domā, ka Holmss nezināja, kas ir visi tajā attēlotie cilvēki? Džūlija, viņas vecāki, Annabellas slepkava…

-   Viņš man nelikās tāds cilvēks, kas interesētos par glezniecibu. Tās figūriņas ir tik maziņas, es šaubos, vai viņš jebkad ir uzmanīgāk papētījis "Kriketa spēli" tā, lai spētu pazīt Džūlijas māti viņu abu līdzības dēļ. Un viņš neko nezināja par Annabellas slepkavību. Es prātoju, teikt viņam par to vai neteikt, bet nospriedu, ka tā varētu padarīt viņu vēl nelaimīgāku dodot vēl veselu lērumu jaunu apstākļu pārdomām tieši tad, kad viņš varētu atsākt normālu dzīvi. Es nezinu. Varbūt Holmsam vajadzētu to pateikt. Varbūt viņam ir tiesības zināt. Kā tu domā?

Ap stūri izdrāzās smagā automašīna tieši tad, kad viņi gatavojās iet pāri ielai, un Tenets saķēra Džounas elkoni.

Abi noskatījās, kā tā aizdrāzās, un tad Tenets veda sievu pāri ielai uz autostāvvietu.

-   Mhm? viņš norūca, tā likdams saprast, ka vēl joprojām gaida atbildi.

-   Es nezinu, viņa noteica. Godīgi sakot, es nedomāju, ka zinu pietiekami daudz, lai spētu par to spriest. Bet kāda jēga tagad par to uztraukties? Tas viss jau ir pagātnē un beidzies. Tu darīji to, ko domāji esam pareizāku tajā laikā, tas droši vien ir vissvarīgākais? Par ko tu smaidi?

Tenets smaids pletās vēl platāks.

-   Par to, ko man reiz pateica doktors Mellerds. -Nemēģiniet uzņemties Visuvarenā pienākumus," viņš teica. "Viņš tos pilda daudz labāk, nekā jūs jebkad spētu izpildīt."

Džounas acis atzinīgi iemirdzējās.

-   Tipiski, viņa sacīja. Bet zini, viņam ir taisnība.

-   Kā parasti, sacīja Tenets. Turpretī man…

-   Un ari tev, viņa vīru pārtrauca un mazliet viltīgi uzsmaidīja tam.

-  Vismaz lielākoties.

Nonākuši pie auto, viņi vēl joprojām smaidīja-

Doroteja Simpsone NĀVE PIEVAKARĒ Romāns

Apgāds "Artava", LV 1011, Rīgā, K. Barona iela 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta damhī 3.

OPERATĪVĀKA KRIMINĀLHRONIKA

DISKUSIJAS SPORTS AFIŠAS KINO TEĀTRIS … FOTO MĪLESTĪBA INTRIGAS PASAKAS MŪZIKA REKLĀMA

J TV

Abonēšanas indekss: 68237

Bez derīgu Iela 12.

Ttlr.619641 (redakcija), 612383 (reklāmas birojs)

RADIO

SAT

PROGRAMMAS FAKTI UN NOTIKUMI

[1] svara mērvienība, 1 stouns —apm. 6,33 kg (tulk. picz.).

Content

Simpsone Doroteja Nāve pievakarē

1

2

3

4

5

7

8

9

10

11

12

14

15

16

17

18

19