Simpsone Doroteja

Nekā smieklīga

Doroteja Simpsone

Nekā smieklīga

1.

Skatīdamies, kā tālumā nozūd nekustīga mašīnu signāluguņu rinda, Tenets bungāja pa stūres ratu. Viņš pavērās paneļa pulksteni. Jau bez divdesmit astoņi. Bridžitas vilcienam jāpienāk pēc desmit minūtēm. Viņš gribēja būt tur, sagaidīt viņu uz platformas. Viņš bija iedomājies, ka laika gana šādā vakara stundā Starrendenas ielas parasti mēdza būt salīdzinoši tukšas. Tātad priekšā atgadījusies kāda avārija.

Tuvojošās ātrās palīdzības mašīnas sirēnas gaudošana apstiprināja viņa minējumu. Pulsējošās, zilās brīdinājuma lampas stari tepat priekšā sašķēla debesis un atpoguļojās māju logos ielas pretējā pusē, līdz pat līkumam. Varbūt griezt mašīnu apkārt un mēģināt nokļūt līdz stacijai pa citu ceļu? "Kustieties taču, "viņš smagi elpoja. "Kustieties!"

Brīnumainā kārtā gandrīz vai tajā pašā mirkli tālākās mašīnu uguntiņas pazuda ceļa likumā, un mašīnu rinda sakustējās. Tuvojās avārijas vieta. Tenetam laika atlika tikai, lai acu kaktiņos noķertu ceļam pāri šķērsām sagriezušos fordu, motociklu gandrīz vai zem mašīnas priekšējiem riteņiem, sagumušu cilvēka stāvu ar rokās

saņemtu galvu uz ietves malas un nestuves, kuras jau tika iestumtas ātrās palīdzības mašīnā. "Benam vajadzētu šo skatu redzēt," Tenetam ienāca prātā nežēlīga doma. Varbūt tad beigtu dīkt, lai nopērk viņam mopēdu.

Kad viņš piebrauca pie platformas, bija atlikusi viena minūte. Domas tagad jau pilnībā koncentrējās ap Bridžitu. Kas viņai atgadījies? Simto reizi caur smadzenēm izskrēja īsā telefonsaruna.

-   Tēti? Paklausies, vei tev nekas nav pretī, ja es uz dažām dienām atbraukšu?

-   Jā, protams, bet… Vai ar tevi viss kārtībā? Nav kaut kas atgadījies?

-   Tad būšu klāt piektdienas vakarā.

-   Cikos? Es tevi sagaidīšu.

-   Jauki. Noķeršu to, sešos piecpadsmit. Uz redzīti!

Un telefons apklusa, apraudams Bridžitas tik vēlamo paskaidrojumu.

"Tam jābūt saistītam ar Aleksandru," nodomāja Tenets. Viņš bija Bridžitas bagātais, dzīvē veiksmīgais, nupat privātskolu absolvējušais draugs. Viņi satikās jau gadu, un Teneta sākotnējās bažas par tik dažādajām aprindām, no kurām abi nākuši, pamazām sāka noplakt. Tomēr zināma rezervētība saglabājās. Bija skaidri redzams ka Bridžita Aleksandrā iemīlējusies līdz ausīm, bet vai tikpat drošs Tenets varēja būt par Aleksandra jūtām? Jā, viņam meitene patika, bet vai ar to pietiek, lai puisim varētu uzticēties? Tenets šaubījās, un savā ziņā tas bija pat labi. Savos divdesmit gados Bridžita bija vēl ļoti jauniņa. Bet, ja tagad Aleksandrs pēkšņi viņu pametis… Tonētam likās nepanesama doma par sirdssāpēm, kuras Bridžitai nāktos pārciest. Bija jau viegli pateikt: ja reiz jūsu bērni ir pieauguši, tad par tiem vairs nav jāatbild, un viņiem jāprot pašiem parūpēties par sevi. Nē, viņi joprojām ir daļa no jums pašiem, un tādi vienmēr paliks. Bērnu prieki un bēdas lielākā vai mazākā mērā vienmēr būs arī jūsu prieki un bēdas. Un gadījumā ar Bridžitu… Nu, lūk, arī vilciens. Tenets nocietināja sevi. Jā, tur jau viņa ir. Meitene možā solī soļoja pa platformu pretī tēvam. "Viņa izskatās nomocījusies un bāla," nodomāja Tenets, "tāda kā augumā sakritusies un oktobra vakaram neatbilstoši apģērbusies kokvilnas auduma biksēs, krekliņā ar īsām rokām un plānā jakā."

Viņa centās pasmaidīt, noskūpstīja tēvu uz vaiga un pasniedza savu hipiju stila zaļi oranžo krāsu sajaukuma somu.

Viss kārtībā? viņš jautāja, mēģinādams

neraudzīties meitas sejā pārāk pētoši.

Abu acis uz īsu mirkli sastapās, tad Bridžitas skatiens aizslīdēja projām. Viņa pamāja.

Nu, ko, viņam nav nodoma uzspiest. Meita var vecākiem uzticēties protams, ja vispār vēlēsies to darīt, kad pienāks īstā reize. Mājup abi brauca klusēdami.

Džouna izdzirdēja mašīnas rūkoņu un, atvērusi durvis, sagaidīja viņus. Atbildot jautājumam sievas acīs, Tenets pašūpoja galvu. Pagaidām nekā.

Džouna steidzīgi apkampa Bridžitu.

-   Ēdusi esi?

-   Paņēmu sendviču Viktori jas stacijā.

-  Tad varbūt kafiju?

-  Jā, tas būtu jauki.

Nākamās pāris stundas viņi pavadīja, skatoties televizoru un izliekoties, ka viss ir kārtībā, bet gaisā drūzmējās neizteikti jautājumi. Kad desmitos sākās ziņas, Bridžita izstaipījās un piecēlās.

-   Domāju, ka iešu augšā, ja jūs neiebilstat. Pagājusi visai vētraina nedēļa.

Bridžita iet gulēt jau desmitos? Kaut kas nedzirdēts! Viņi nomaskēja savu samulsumu aiz it kā izpratnes pilniem galvas mājieniem un smaidiem.

-   Domāju, ka drīz uzsprāgšu, ja netiksim skaidrībā, sacīja Džouna, klausoties, kā meita uzkāpj pa kāpnēm. Smagā kāju vilkšana nodeva Bridžitas sāpes.

-Tagad vismazāk viņa gribētu, lai mēs uzplijamies ar saviem jautājumiem.

-   Bet es taču nedomāju to darīt, Luk. Normāla vecāku interese…

-   Bridžita zina, ka mums nav miera! Dod viņai laiku! Meitenei vienkārši jāievelk elpa.

Iezvanījās telefons. Džouna saviebās.

-Tik vēlā vakarā, tas būs tev. Uzvārīšu tēju.

Tenets negribīgi piegāja pie telefona. Bridžitas dēļ viņš jutās kūtrs un nospiests, un vienīgais, ko viņš vēlējās, iedzert kaut ko karstu un nomierinošu un iekrist gultā.

Kad Tenets pacēla klausuli, ienāca Bens, aizcērtot aiz sevis ārdurvis. Savos sešpadsmit gados viņš bija jau veselu collu garāks par tēvu un piedevām ar tādiem muskuļiem, ka likās kaut ko izdarīt klusām viņš vienkārši nespēj.

-   Māšele mājās?

Tenets pamāja uz kāpnēm, pavicināja roku, lūgdams klusumu, un piespieda klausuli ciešāk ausij.

-   Atvainojiet, ko jūs teicāt?

-  Šeit Paters, ser.

Par spīti letarģijai, kurā viņš bija slīdzis pinns brīža, piere savilkās grumbās. Dežurējošais virsnieks netraucētu viņu brīvā vakarā, ja tas nebūtu īpaši svarīgi.

-   Jā? Vai jūs brīdi nepagaiditu? Tencts aizklāja klausuli ar plaukstu un nošņācās: Kā, pēc tavām domām, lai šādā troksnī es runāju pa telefonu?

No virtuves parādījās Džouna. Bens bija jau pusceļā augšup pa kāpnēm, kad māte sauca nopakaļus:

-   Viņa ir nogurusi. Aizgāja gulēt.

Bens pārsteigumā apstājās.

-   Tik agri? Vienalga, iešu apsveicināties. Lēkdams pa diviem pakāpieniem reizē, viņš pieveica atlikušos kāpienus, un tad jau viņi sadzirdēja klauvējienu pie durvīm un balsu murdoņu.

Džouna paraustīja plecus un atkal pazuda virtuvē.

-  Atvainojiet, Pater, teica Tenets. Turpiniet!

-   Patruļas mašīna atbildējusi uz 999 zvanu un tagad lūdz palīdzību. Mīklains nāves gadījums, ser. Iespējams, ka slepkavība.

-   Kur? Kuņģī jau sagriezās.

-  Starrendenas vīna dārzos. Tas ir ārpusē pie…

-  Zinu, kur tas ir. Vēl kādas detaļas?

-   Pagaidām nē, ser.

-   Skaidrs. Esmu jau ceļā. Ekspertīzes grupai paziņojāt?

-  Jā, ser. Un doktoram Mellerdam arī.

-  Un detektīvseržantam Lainhemam?

-   Tūlīt zvanīšu viņam, ser, un arī pārējiem no grupas.

Tenets nolika klausuli un devās uz virtuves durvīm.

Džouna jau skrūvēja termosam vāciņu.

-   Viss kārtībā, es dzirdēju. Viņa sniedza vīram termosu. Interesanti, cik reizes jau man ir nācies to darīt.

Tenets pasmaidīja un noskūpstīja sievu.

-   Ja es sāktu skaitīt, tas tikai sabojātu tev garastāvokli.

Starrendenas vīna dārzi atradās četras jūdzes uz rietumiem no pilsētiņas pie Meidstounas ceļa. Braucot cauri klusajām ieliņām, Tenets mēģināja atcerēties, ko viņš par šo vietu zina. Ļoti maz, viņam nācās atzīt. Ja nu vienīgi to, kur šī vieta atrodas, un to, ka tur vareni zeļ bizness. Teneti alkoholu lietoja maz un patiesībā vīnu nekad šeit nebija pirkuši. Neviens no viņiem nekad arī nebija dārzos pastaigājies, arī gida pavadībā ne. Varbūt tā ir pat labāk? Viņš varēs apskatīt vietu un novērtēt visu pilnīgi skaidri… Nē, viņš saprata, ka tā tomēr nav. Kaut kas ir dzirdēts par īpašnieku. Kā viņu sauca? Kaut kāds dīvains uzvārds, tomēr Tenets nevarēja atcerēties. Katrā ziņā viņš bija pārliecināts, ka tas skanēja kaut kā nepatīkami… Tenets drūmi vērās tumsā. Nē, neizdosies. Uzvārds nedevās rokā.

Desmit minūtes vēlāk parādījās pirmais uzraksts. STARRENDENAS VĪNA DĀRZI. PĒC 100 JARDIEM PA LABI. Un drīz pēc tam virs izliektas arkas izgaismojās izkārtne, kura iezīmēja ieeju. Tenets piebremzēja, lai izlasītu uzrakstu.

STARRENDENAS VĪNA DĀRZI

GODALGOTI ANGĻU VĪNI. BEZMAKSAS DEGUSTĀCIJA

EKSKURSIJAS PA VĪNA DĀRZIEM

Informācija par darbalaika sākumu bija apakšā, bet tik sīkiem burtiem, ka naktī tos salasīt nebija iespējams. Izkārtnes abus sānus rotāja vīnstīgām savienotu vīnogu ķekaru zīmējumi.

Kad Tenets pārbrauca ceļam un iegrieza platajos ieejas vārtos, aizmugurē parādījās mašīnas ugunis. Šoferis ar gaismām signalizēja un sekoja Teneta mašīnai. Lainhema fords. Stāvvietā viņi apstājās tieši blakus Mellerda vecajam roveram. Plašajā laukumā stāvēja daudz citu mašīnu pāris policijas auto un vēl dažas, kuras acīmredzot piederēja vīna dārzu darbiniekiem.

Skaists gan tas baltais mersedess, Lainhems ilgu pilnā balsī novilka. Pēc skata var spriest, ka šejienieši slikti nedzīvo. Viņi ar Tenetu kopā strādāja jau tik ilgi, ka īpaša sasveicināšanās likās lieka.

Tenets pamāja. Lainhemam taisnība. Blakus stāvošais mersedess un citas pat naktī samanāmās pazīmes liecināja, ka te ieguldīti pamatīgi līdzekļi: svaigs asfalta klājums, jauni iežogojumi un vispārēja kārtības un labklājības gaisotne tas viss bija te. Tālāk, pa labi, aiz augsta, bieza īvju dzīvžoga droši noslēpusies, slējās pamatīga, laikmetīga dzīvojamā ēka. Daudzās gaismas visos logos brīdināja, ka mājā atgadījies kaut kas nopietns. Tieši priekšā pret naksnīgajām debesīm jumtus spīdināja saimniecības ēku puduris. Spraugā starp diviem tuvākajiem šķūņiem, labi saredzams gaismas staros, dežurēja formas tērpā ģērbies konstebls. Kad viņi pienāca tuvāk, Tenets redzēja, ka šķūnis labajā pusē ir pārbūvēts par vīnu veikalu, bet pretējā ierīkots kantoris.

-  Labs vakars, Tenbij, viņš pasveicināja konsteblu. Kur jāiet?

Pagriezies pa kreisi, vīrs norādīja:

-   Tur, tajā lielajā mājā, ser. Vīna pildītavā. Viņš atrodas laboratorijā. Konstebls apklusa un norija siekalas. Tur ir maziņš juceklītis, ser.

Tenetam pamira sirds. Viņu katru reizi biedēja pirmais skats uz līķi. Kaut kas tik sāpīgs slēpās katrā nesen mirušā cilvēkā, cilvēkā, kuru no joprojām dzīvajiem, elpojošajiem šķīra tikai niecīgs laika sprīdis. Lai gan Tenets bija ievērojami progresējis mākā noslēpt no kolēģiem šo savu vājuma brīdi, viņam vienmēr nācās pamatīgi nobruņoties pret tikšanos ar šo pirmo, šausminošo ainu. Un, ja nelaimīgais bija nonāvēts īpaši cietsirdīgi un skats bija asiņains, kā teica Tebijs, "juceklītis", likteņa pārbaudījums likās desmit reizes smagāks. Teneta pārbagātā iztēle zīmēja pēdējos agonijas mirkļus, pirms upuris ieslīgst visžēlīgajā nemaņā. Tomēr iepriekš brīdinātais spēj laicīgi sagatavoties.

-   Kādā veidā? Tenets klusām pajautāja.

-   Izskatās, ka nelaimīgais izkritis cauri logam un krītot pārgriezis rīkli. Daudz asiņu. Un stikli arī visapkārt.

"Šausmīgi, bet izklausās, ka esmu redzējis daudz briesmīgākus skatus," nodomāja Tenets.

-   Vai jau zināms, kas viņš ir?

-  Vīna dārzu īpašnieks, ser. Vārdā Rcndišs.

Protams! Rcndišs, tāds bija šis uzvārds. Un

tagad Tenets atcerējās, kur to dzirdējis. Interesanti, vai Lainhems arī zina šo uzvārdu?

Protams, seržants to zināja.

-   Rcndišs, Lainhems atkārtoja, kad viņi caur plašo galeriju iegāja milzīgā, apmēram

sešdesmit kvadrātpēdu lielā, ēku apņemtā pagalmā. Tas ir tas zellis, par kuru es jums stāstīju, atceraties? Pirms pāris gadiem. Luīze bija noraizējusies par kādu no Mendijas rotaļu grupas bērnu māmiņām. Viņa pamanīja zilumus vietā, kur tos nebija tik viegli ieraudzīt. Luīzei radās aizdomas, ka vīrs šo sievieti sit. Viņa mēģināja pierunāt sievieti, lai tā visu izstāsta, jo gribēja noskaidrot, vai kaut kā nevar viņai palīdzēt.

-  Jā, atceros. Bet mēs sapratām, ka izejas nav. Ja sieviete izvēlas nerunāt par savu vīru, tad tur nekas nav līdzams.

-   Tā, interesanti, sacīja Lainhems. Starp citu, ko Tenbijs domāja ar "laboratoriju", ser? Kāpēc vīna dārzos ir vajadzīga laboratorija?

Tenets paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas. Viņš bija apstājies un raudzījās apkārt, mēģinādams izpētīt vietas ģeogrāfisko stāvokli. Un ko redzēt bija daudz. Visu labējo pagalma spārnu aizņēma celtne, kuru bija parādījis konstebls Tenbijs pildītava. Sī bija relatīvi jauna celtne, iespējams, ka tieši tādam nolūkam būvēta. Milzīgās, slīdošās durvis stāvēja vaļā, un caur tām pagalmā plūda gaisma. Tenets pamanīja garas nerūsējošā tērauda cisternas un komplicētu iekārtu. Labajā pusē, gar kādas iekšējās telpas atvērtajām durvīm, grozījās daži no viņa vīriem. Acīmredzot ta ir laboratorija-

Tieši priekšā, pagalma tālākajā galā, slējās cita celtne ar vienu vaļēju sienu. Griezīga, atklāta gaisma spīdēja lejup uz cilindrisku, kādas divpadsmit pēdas garu nerūsējoša tērauda ierīci varbūt spiedi vienā malā, bet tai pretī bija novietotas pāris piekabes. Vidū, ar vēl neatkabinātu trešo piekabi, gaidīja traktors. Acīmredzot aiz šīs celtnes no vīnogu laukiem tieši uz šejieni tika vestas vīnogas. Šajā gadalaikā vīnogu novākšana, protams, bija tikai pusē, pats ražīgākais darbalaiks. Grīda no mitruma spīdēja kā tikko nolaistīta.

Tenets pamanīja, ka Lainhems mīņājas no kājas uz kāju, cenšoties apslāpēt nepacietību drāzties iekšā tieši pašā notikumu virpulī, kurš griezās viņiem aiz muguras. Tenets arī apzinājās, cik svarīgi ir nezaudēt laiku un nepalaist garām pirmreizējos, nozieguma vietā gūtos iespaidus. Daļēji viņa vilcināšanās bija izskaidrojama ar nevēlēšanos ķerties pie darba nākamā posma. Tomēr bezgalīgi atlikt nevarēja; ir jātiek ar sevi galā. Uzmetis visaptverošu skatienu pārējām ēkām, par kuru izmantošanu atlika tikai minēt, viņš nopūtās un pagriezās.

Labi, nu, tad ejam, Maik.

Lainhems dedzīgi devās uz priekšu. Tenets vilkās aizmugurē.

Iekšpusē milzīgo telpu visā garumā uz pusēm dalīja stikla flīžu siena. Tās tālākajā galā atradās pildīšanas cehs, kura ieslīpā grīda, sienas bez neviena plankumiņa un pats pildīšanas konveijers higiēniskā tīrībā spīdēja un laistījās. Pa kreisi no dubultdurvīm rindojās cisternas, kuras Tcnets bija pamanījis jau agrāk, un divas īsākas rindas ar ozolkoka mucām, nostiprinātām ar pamatīgiem, krusteniskiem balstiem. Laboratorijas atvērtās durvis atradās pie iekšējās sienas, pa labi no dubultdurvīm. Pamanot uz grīdas blakus durvīm vēmekļus, Teneta kuņģis satraukumā sarāvās. Divi ekspertīzes grupas vīri sarunājās ar abiem patruļas policistiem. Kad Tcnets un Lainhems tuvojās durvīm, laboratorijā noplaiksnīja zibspuldzes uzliesmojums.

-Tur pašlaik, ser, ir nedaudz jocīgi, Tenetu uzrunāja viens no ekspertiem. Nekad mūžā neesmu redzējis tik daudz sadauzīta stikla. Esam jau izdarījuši visus vajadzīgos līķa uzņēmumus un tad nolēmām tikt galā ar grīdas fotografēšanu, tā ka varējām mazliet uzslaucīt. Viņš pasniedza Tenetam un Lainhemam smagas plastikas virsčības.

Viņi tās uzvilka.

Mēs būsim uzmanīgi, apsolīja Tcnets. Tikai vispirms novērtēsim situāciju. Viņš pievērsās patruļas policistam. Kurš atrada līķi?

-   Kāds puisis, vārdā Vīntidžs. Viņš šeit ir galvenā vīndara palīgs.

-   Piemērots uzvārds, Lainhems pasmīnēja.

Teneta asais skatiens apklusināja seržantu.

Te nav nekā smieklīga. Tūlīt pat viņš to nožēloja. Nesaprātīga rīcība. Policistu vidū šāda, it kā situācijai nepiemērota vieglprātība bieži vien tika izmantota kā aizsardzības mehānisms pret darbā bieži sastopamo skarbo realitāti. "Esmu pārāk saspringts," nodomāja Tenets. "Jo ātrāk tikšu pāri nākamajām pāris minūtēm, jo labāk."

-   Kur pašlaik ir Vīntidžs?

-   Mājā, pie mirušā sievas.

-  Tā. Cerams, ka doktors Mellerds vēl ir šeit?

-   Nu jau droši vien būs pabeidzis.

-  Labi. Ilgāk novilcināt to vairs nevar. Tenets dziļi ievilka elpu un spēra soli pāri laboratorijas slieksnim. Zem kājām šķindēja stikla lauskas. Viņa smadzenes iemūžināja pirmo skatu un neizdzēšami nofiksēja to atmiņā: iegarena telpa ar augstiem, pilnīgi tukšiem sienas plauktiem; un visur saplēsti stikli lauskās, šķēpelēs un šķembās, lielāko tiesu bezkrāsainās. Tikai šur un tur iezibējās zaļganums.

Un asinis.

Asinis izšķaidītas uz grīdas, kvēlojošas, uz stikla lauskām, asinis izsmērētas uz sienas, zem loga, asinis piesūkušās pussēdus pret sienu atbalstītā vīriešā priekšautā. Viņa galva nokarājās dīvainā leņķī. Virs tās savu muti pleta milzīgs caurums logā. Par spīli svaigā gaisa plūsmai, telpā juta viegli kodīgu rūgstoša vīna dvaku. Likās, ka gaisā vēl atbalsojās vardarbīgā aina, kura pirms neilga brīža norisinājusies šajā baltajā, operāciju zālei līdzīgajā telpā.

Lainhems Tenetam aiz muguras klusu iesvilpās.

-   Jā, te kāds pamatīgi pazaudējis pašsavaldīšanos.

Lainhemam bija taisnība. Tikai negants, nekontrolējams naids varēja izsaukt šādu vispārēju postažu.

Mellerds, saliecies pie līķa, palūkojās uz viņiem.

-   Neliels juceklītis, ko, Luk?

Tenets pamāja, saņemdams drosmi paskatīties tuvāk, un, izbridis caur stikla lauskām, nostājās blakus mazajam policijas ķirurgam. Jā, te nu tā bija, šī pazīstamā saraušanās vēderā, šīs pēkšņās sāpes. Kas tās izsauc? Līdzjūtība? Nožēla? Dusmas? Bailes? Šausmas? Droši vien viss kopā. Nav šādā veidā jāmirst cilvēkam pašā spēka briedumā, pie tam pierastā, it kā drošā ikdienas darba vidē.

Rcndišs nevarēja būt vecāks par trīsdesmit pieciem gadiem. Viņš bija gara auguma, spēcīgas miesas būves, veselīgs vīrietis. Arī izskatīgs, pat skaists, ar tumšiem, lokainicm matiem un pareizām, labi veidotām sejas līnijām. "Droši vien sievietēm viņš patika," nodomāja Tcnets un atcerējās Luīzes aizdomas. "Patiesas vai nepatiesas? Un, pat ja patiesas, tad ko tās slēpa?" Tenets zināja, ka tuvākajās dienās, nedēļās, agrāk vai vēlāk viņš to noskaidros, un Rendišs, kura vārds nu jau bija tikai sveša skaņa lietišķās sarunās, atkal atdzīvosies savā cilvēka vienreizībā un savdabībā. Jo, atšķirībā no dzīvajiem, mirušie nespēj nosargāt savus noslēpumus.

-   Kas, pēc jūsu domām, ir noticis? viņš pajautāja Mellerdam, patiesībā nemaz necerēdams saņemt atbildi. Mellcrds pastāvīgi izvairījās no spriedumiem, kuri nebija saistīti ar medicīnu.

Augumā mazais ārsts, pār savu briļļu pusmēness stikliem, pašķielēja uz Tenetu. Zeltītais ietvars asajā, spilgtajā gaismā iezibējās. Viņš izstiepa roku.

-   Palīdziet man iztaisnoties, labi? Stiklu dēļ nevarēju nomesties uz ceļiem, tāpēc šādā pozā ilgāk nespēju notupēt.

Tenets pastiepa roku.

-        Pateicos. Mellerds skatījās lejup uz līķi. To jums vajadzēs izdomāt pašiem. Nav mans dārziņš. Bet pilnīgi droši es varu paziņot, ka viņš ir miris, un, kā paši redzat, par nāves cēloni nevajadzētu rasties šaubām. Ir pārgriezta jūga vēna un, tā kā ir tik daudz asiņu, tad gandrīz droši, ka arī miega artērija. Varu noriskēt un pateikt, ka viņš miris no noasiņošanas. Tas varēja norisināties ļoti ātri, dažu minūšu jautājums. To, protams, varēs apstiprināt tikai sekcija, bet es teiktu, ka šāda iespēja ir visticamākā.

-  Skats tāds, it kā kāds viņu būtu izmantojis par Krustmāti Salliju,1 [1] sacīja Lainhenis, mests ar visu, kas pagadījies pa rokai, lai viņš ātrāk dabūtu galu. Rendišs atspiežas atmuguriski pret logu, acīmredzot ar rokām mēģinot aizsargāt seju, tad kaut kam uzkāpj varbūt pudelei zaudē līdzsvaru, krīt atmuguriski, saliecas sāņus un izgāžas cauri logam, pārgriežot artēriju. Tad viņš saļimst, un ķermeņa svars nospiež viņu sēdus stāvoklī.

-   Pilnīgi iespējams, apstiprināja Mellerds.

-   Pirms cik ilga laika? pajautāja Tenets.

Mellerds saknieba lūpas, klusām izpūta gaisu

un pašūpoja galvu.

-   Jūs nemaināties, Lūk, vai ne? Tikpat labi kā es jūs zināt, ka precīzi to noteikt nav iespējams.

Tenets pasmaidīja. Šī vārdu apmaiņa nemainīgi atkārtojās katru reizi.

-Ak, beidziet, doktor! Vismaz aptuvenu laiku.

Mellerds, galvu uz sāniem noliecis, kādu bridi apsvēra un tad negribīgi atbildēja:

-  Varbūt kaut kad pēdējo triju stundu laikā. Un šajās trijās stundās drīzāk agrāk, nekā vēlāk.

Tenets paskatījās pulkstenī. Desmit trīsdesmit. Tātad iespējamais laiks, starp septiņiem trīsdesmit un deviņiem trīsdesmit.

-  Pateicos. Vai esat jau beidzis?

-   Es jau nu esmu, Mellerds triumfējoši paziņoja. Man laiks doties uz savu mīļo, silto gultiņu.

-   Nelielieties! Pavadīšu jūs līdz mašīnai.

-   Nepūlieties!

-   Nebūtu par ļaunu tikt svaigā gaisā.

Ārā Tenets ar labsajūtu ieelpoja tīro, mitro gaisu, mēģinādams izgaiņāt nāves dvaku, atbrīvoties no slepkavības skata nospiedošā smaguma. Kad viņi iznāca no galerijas, Tenets ieraudzīja, ka beidzot ir atbraukusi ātrās palīdzības mašīna un iekšā iegriežas vēl citas.

-   Domāju, ka Drako šovakar neieradīsies, sacīja Mellerds. Vai Angaradai šonedēļ nebija vēl viena pārbaude?

-  Jā, trešdien. Viņi šodien aizbrauca pēc rezultātiem.

Šefs Drako savas darbības sākumā Starrendcnā darīja visu iespējamo, lai šo nodaļu padarītu par visdarbīgāko visos dienvidaustrumos. Viņš pamanījās būt visuresošs, un viņa viri nekad nezināja, kurā mirkli šefa tēls pēkšņi materializēsies un sāks pūst savu dedzinošo dvašu viņiem pakaušos. Bet pirms dažiem gadiem viņa ārkārtīgi skaistā un ļoti mīlētā sieva Angarada saslima ar leikēmiju, un vienā naktī Drako izmainījās līdz nepazīšanai. Nodzisa entuziasma liesmas viņa acīs, apslāpa valdonīgā pieskaņa viņa balsī, un pierima soļu niknā varenība. Lai gan līdz tam vīri rūgti gaudās par to, kā šefs steidzina un izved viņus no pacietības, ar laiku visi sāka respektēt, apbrīnot un pat mīlēt viņu, un neatrastos neviena paša, kurš ar lielāko prieku neizciestu vislielākās mocības, lai tikai šefs atkal nekļūtu par to veco Drako. Pēdējā laikā Angaradas stāvoklis uzlabojās, bet joprojām viņi abi regulāri brauca uz Londonu, lai izdarītu viņai mugurkaula smadzeņu analīzes, un Drako komanda vienmēr zināja, kad gaidāma nākamā Angaradas veselības pārbaude: četras dienas pirms tās šefs kļuva izklaidīgāks un īgnāks. Viņš vienmēr pavadīja sievu gan uz analīzēm, gan pēc to rezultātiem divas dienas vēlāk, un pēdējo sešu mēnešu laikā viņam bija izveidojies paradums pēc katra brauciena uz vienu, divām dienām aizvest viņu uz kādu viesnīcu.

Mellerds nopūtās.

-   Visu to pārdzīvot es nenovēlētu pat savam ļaunākajam ienaidniekam.

Tenets paraudzījās uz mazo doktoru. Viņš saprata, ka Mellerds domās pārdzīvo pats savas dzīves rūgtāko posmu. Tenetu un Mellerdu ģimenes draudzējās. Tenets šo, par sevi vecāko vīru pazina kopš bērnības. Viņiem ar Džounu ļoti patika Helēna, Mellerda otrā sieva. Tcneti bija pateicīgi viņai, jo Helēna bija izvilkusi doktoru no garajiem depresijas gadiem, kuri nomocīja viņu pēc pirmās sievas mokošās nāves. Tenets paglābās no atbildes uz doktora repliku ko gan sakarīgu viņš varētu pateikt? jo tuvojās divi sanitāri ar nestuvēm. Viņš pazina abus pēc izskata.

-  Atvainojiet, ka tā aizkavējāmies, inspektor. Šovakar vesela jūra avāriju.

Tenets papurināja galvu.

-   Ar šo vairs nav jāsteidzas viss ir skaidrs. Paskatieties tikai, vai eksperti ir beiguši, un varat vest viņu projām.

Tieši sanitāriem pa pēdām ieradās vēl daži no Teneta vīriem. Viņš aizsūtīja tos sameklēt Lainhemu.

-  Pēc minūtes atgriezīšos pie jums.

Pie mašīnas Mellerds pagriezās.

-   Kā tagad klājas Bridžitai? Helēna pirms dažām dienām teica, ka neesot redzējusies ar viņu veselu mūžību. Es jau zinu, kā viņa nomokās ar eksāmeniem savā pavāru skolā.

Helēna Mellerda, pazīstama kulinārijas recepšu grāmatu sastādītāja, bija iedrošinājusi Bridžitu izvēlēties pavāra karjeru, un savā laikā abas mēdza pavadīt kopā veselas pēcpusdienas, fantazējot receptes Helēnas jaunākajai grāmatai.

-   Patiesībā Bridžita pašlaik ir atbraukusi nedēļas nogales brīvdienās. Šovakar atvedu viņu no stacijas.

Kaut kas Teneta balsī satrauca Mellerdu.

-   Nekas ļauns taču nav atgadījies?

-   Mēs vēl droši nezinām, bet viņa izskatās galīgi sašļukusi.

-  Ar Aleksandru kaut kas?

-  Liekas, visticamāk.

Tenets iesmējās.

-   Cik varu atcerēties, divdesmit gadu vecumā tās nebija tās ērtības, kuras es meklēju! Viņš noskatījās, ka Mellerds aizbrauc, un apņēmīgi devās atpakaļ uz laboratoriju. Tagad jārīkojas. Jāsaorganizē vīri, jāiztaujā tas puisis, kurš atrada līķi, Vīntidžs.

Ar nepacietību viņš gaidīja šo sarunu.

2.

īvju dzīvžogs bija augsts, plats un biezs, stādīts, bez šaubām, lai aizsegtu Rendišu privātīpašumu gan ziemā, gan vasarā. "Varētu teikt, ka dzīve blakus veikalam saistīta ar zināmiem trūkumiem," nodomāja Tenets, sekodams Lainhemam caur augstajiem, arkveidīgajiem, metālā kaltajiem vārtiem, kuri patīkami iekļāvās dzīvžogā atstātajā ejā.

Lai gan šī māja kompensēja visu.

Celta Tjudoru stilā, melns ar baltu, koka un ģipša kombinācijā, tā priecēja aci. Logā pa kreisi no centrālajām durvīm, aizkari bija aizvilkti tomēr lielākajā daļā pārējo logu vēl spīdēja gaisma, metot blāzmu uz mazītiņo dārziņu mājas priekšā. Tā krāšņākais skaistums likās jau noziedējis, tomēr arī tagad šur un tur manīja pa ziedu pudurim, lai gan krāsas blāvajā gaismā nebija atšķiramas. No senlaicīgiem bruģakmeņiem būvēto celiņu nožogoja zems lavandu stādījums, kurš vasarā ar savu saldo smaržu noteikti apreibināja garāmgājējus.

Tenets gaidīja kādu no obligātajām Lainhema piezīmēm, jo viss, kas bija lielāks par seržanta paša pieticīgo mājokli, neizbēgami izsauca kādu viņa komentāru.

Lainhems nelika viņam vilties.

Šie jau nu nepārtiek no maizes vien, ko? norūca seržants, kad abi tuvojās centrālās ieejas

arkai viduslaiku pakaļdarinājumam. Kur ir

zvans?

-   Vai nav šis? Tenets pa labi no durvīm sagrābstīja resnas auklas galā bārkstainu pušķi un pavilka to. Tālumā iešķindējās zvaniņš.

-   Skaņa ir atbilstoša, secināja Laimhems. Šī vieta patiešām ir viens kārtīgs meistardarbs, vai ne? Interesanti būtu paskatīties, kā ir tur iekšā.

-    Mēs nemeklējam māju pirkšanai, Maik. Tomēr Teneta balsī nebija dzēlīguma. Arī viņu interesēja mājas iekšējais interjers.

-   Inspektors Tenets un seržants Lainhems no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas, stādījās priekšā Tenets.

-   Ouens Lenderss. Vīrs pakāpās sāņus. Nāciet iekšā! Viņš aizvēra aiz viņiem durvis. Rendišs ir… bija mans znots.

Viņi atradās šaurā hallē. Tumšās paneļu sienas mēmi liecināja par gadsimtiem ilgu spodrināšanu. Grīda bija izlikta akmens plāksnēm, kuras daļēji pārklāja sarkanas un zilas krāsas persiešu paklāji.

Tenets izteica viņam līdzjūtību un turpināja:

-   Kā mēs noprotam, mistera Rendiša līķi atrada misters Vīntidžs. Mums teica, ka viņš esot šeit.

Lendersam varēja būt tuvu pie sešdesmit. "Pēc skata fermeris," minēja Tenets. Iesārtā, vēja appūstā seja noteikti ir daudzu gadu kaprīzā britu klimata iedarbības sekas. Viņa apģērbs bija, kā Tenetam likās, augstākās kvalitātes, laukiem atbilstošs velveta bikses, svīteris ar cilpiņām un nemītas ādas kurpes.

-   Jā, Lendcrss pamāja uz puspavērtajām durvīm. — Iesim iekšā.

Šeit viņiem uzgāzās karstuma vilnis. Tā varēja izskatīties telpās, kuru attēlus bieži redzēja krāšņos žurnālos: pie zemajiem griestiem sijas, divviru logi un milzīgs kamīns ar plašu laukumiņu tā priekšā. Uz slīpētu ķieģeļu grīdas bija izklāti vairāki persiešu paklāji, pie kvēlojošo krāsu tapetēm klātajām sienām karājās linu aizkari. Telpā greznojās antīkas mēbeles, un tas viss pareizi izvietoto galda lampu gaismā, izskatījās vēl krāšņāk. Uz policistiem bažīgi nolūkojās trīs cilvēki: viena padzīvojusi, otra apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete un mazliet jaunāks vīrietis.

-    Mana sieva, meita un Vīntidžs, iepazīstināja Lenderss. Viņš stādīja priekšā arī Tenetu un Lainhemu un tad piebilda. Viņi vēlas parunāt ar tevi, Oliver.

Vīntidžs stāvēja kamīna priekšā ar muguru

pret liesmojošajām pagalēm.

-   Jā, protams. Viņš bija jauns, pēc skata divdesmitseptiņus, divdesmit astoņus gadus vecs, slaids kā maikste, ar taisnu, melnu matu cekulu pār augsto, platkaulaino pieri. "Izskatās," ienāca prātā Tenctam, "ka šis cilvēks ir uz sabrukuma robežas." Pleci nokārušies, rokas ļengani nokarājās gar sāniem, acis blāvas un dziļi iegrimušas acu dobumos, bet āda, balta kā svece. Vīntidža apģērbs izskatījās tāds, it kā viņš tajā būtu strādājis un neizģērbjoties gulējis nedēļām ilgi. "Vienaldzība, pārpūle vai vienkārši nevērība?" minēja Tenets. Katrā ziņā skaidrs, ka tāds notikums kā slepkavība tepat blakus ir atstājis uz viņu ilgstoši satriecošu iespaidu.

Un tāds cilvēks var būt nesavaldīgs.

-   Jūs varat izmantot ēdamistabu, piedāvāja Lenderss.

Pēc pirmā baiļpilnā skatiena turpmāk misis Rendiša viņus ignorēja. Saliekusies uz krēsla malas, rokas izstiepusi pret liesmām, ieslīgusi pati savās bēdās, viņa izskatījās neievērojam viņu klātbūtni. Viņas asaru izvagotā seja un pietūkušās acis runāja pašas par sevi. Pavecās sievietes uzmanība koncentrējās uz meitu. Piesēdusies uz viņas krēsla roktura, māte, acis nenolaižot, vērās meitā ar dedzīgu, sargājošu skatienu.

Tcnets bija priecīgs par iespēju atstāt šo telpu. Ģērbies āra apģērbā, viņš juta, ka ilgāk nespēj izturēt neciešamo karstumu. Ar atvieglojumu viņš secināja, ka ēdamistabā ir daudz vēsāk, tomēr viņi abi ar Lainhemu pirms sēšanās pie apaļa ozolkoka galda novilka savus lietusmēteļus.

Vīntidžs palika stāvot.

-   Vai jūs neapsēstos, mister Vīntidž?

-Ja es apsēdīšos, tad nekad vairs nepiecelšos. Tomēr kārdinājums bija pārāk spēcīgs, un viņš iegāzās krēslā. Acīmredzot muskuļiem vairs nepietika spēka noturēt augumu. Pēc mirkļa, acīmredzot saņemoties sarunai, viņš iztaisnoja plecus, un iztaisnojās arī pats.

-   Tam noteikti jābūt drausmīgam triecienam, ierunājās Tcnets.

-   Bija gan, protams. Bet ne jau tikai tas. Esmu jau nedēļām smagi strādājis. Pašlaik ir smagākais periods gadā. Ir jau labi, kamēr kustas, bet, kad apstājas, tad, ziniet, jāgāžas vai no kājām.

Tenets līdzjūtīgi pamāja.

-   Varu iedomāties, cik garas stundas jāstrādā.

-   Parasti aizeju gulēt ne agrāk par diviem trijiem, bet, lai nokļūtu šeit līdz darba sākumam, pusastoņos atkal esmu augšā.

-   Vai jūs darāt vīnu?

-  Zināmā Zaķa uzraudzībā tāds bija mistera Rcndiša vārds.

-   "Zaks," nodomāja Tenets. "Kāds ārzemniecisks vārds. Varbūt saīsinājums no Zahariana?"

-   Viņš bija vīndaris, bet es viņa palīgs. skaidroja Vīntidžs. Zaks bija mans skolotājs pēdējos četrus gadus, tā ka praktiski lielāko daļu laika viņš uzticēja man pašam tikt ar visu ga-

iā.

-   Vai pie vīna darīšanas strādājāt tikai jūs divi?

-   Jā. Bet viņš strādāja par vīndari arī citā vīna darītavā, Česingas muižā, tā ka viņa laiks bija sadalīts starp abām šīm vietām. Tāpēc pārsvarā es šeit esmu viens pats. Darbs ir visai saspringts, jo mēs spiežam vīnogas ne tikai no šiem vīna dārziem, bet arī no daudziem mazākiem šajā apvidū. Daudziem no tiem nav savu spiežu.

-  Tātad šodien jūs šeit bijāt viens pats?

-   Zaks, kā parasti, pirms došanās tālāk uz Česingu atbrauca uz dažām stundām rīta pusē. Vīntidža balss skanēja kā aizsargājoties.

-   Vai atgadījās kaut kas neparasts?

-Nē.

Viņš tomēr meloja, Tenets bija par to pārliecināts.

-   Ko jūs abi darījāt?

-   Pārrunājām vakardienas darbus un šīsdienas plānus. Pagatavojām vienu vīna porciju.

"Ko viņš varētu slēpt?"

-  Kopā?

-Jā.

-   Vai viss notika kā parasti?

-   Nekā neparasta.

Izklausījās nevainīgi, bet Tenets joprojām bija pārliecināts, ka aiz tā visa kaut kas slēpās. Lai nu kā, bet to tā nedrīkstēja atstāt. Viņš mēģināja uzspiest.

-   Un cik ilgs laiks nepieciešams vienas vīna porcijas pagatavošanai?

-   Divas ar pusi stundas.

-   Tātad misters Rcndišs aizbrauca cikos? Desmitos?

-   Es teiktu, ka drīzāk pusvienpadsmitos.

-   Un cikos viņš atgriezās?

Ražas novākšanas sezonā ierastā kārtība bija tāda, ka Rcndišs no Cesingas muižas vīna darītavas parasti atgriezās ap sešiem, mazliet iekoda un tad nāca uz presi, pie kuras strādāja Vīntidžs. Viņi noskaidroja problēmas, kuras sakrājušās pa dienu, un tad strādāja lidz vakaram reizēm kopā, bet daudz biežāk Rcndišs sadalīja savu laiku starp laboratoriju un kantori.

-   Tātad ir daudz darba ar papīriem? pajautāja Tenets.

VIntidžs vārgi pārvilka ar roku pār pieri.

-   Ak Dievs, jā. Jūs neticēsiet, cik daudz. Visam līdz pēdējam sīkumam jābūt iegrāmatotam. Tas vajadzīgs muitai un akcīzes nodoklim. Ja šeit kāds nošķaudās, viņi grib to zināt.

-  Kāda veida informāciju viņi pieprasa?

-   Viņiem jāzina viss kas tieši te notiek, kurā datumā, kas uz kurieni ir nosūtīts, cik unces cukura izlietotas katrā cisternā, cik daudz rauga pievienots. Viņi grib zināt par katru kustību no vienas cisternas līdz otrai, par katru vīna unci, kas mums te ir. Cik daudz aiziet zaudējumos pēc katras fermentācijas, kad tiek iztukšota cisterna, visus zaudējumus, kuri rodas procesa gaitā. VIntidžs saķēra galvu rokās. Kā es ar visu to tikšu galā tagad, kad vēl jādara vīns, vienkārši nezinu.

Izklausījās, ka tas tiešām vienam cilvēkam nav pa spēkam.

-   Varbūt varēsiet pieņemt kādu palīgu?

-   No kurienes? Katrs, kurš būtu derīgs, šajā laikā, tāpat kā es, strādā vaiga sviedros. Viņš izmisīgi papurināja galvu. Atvainojiet, inspektor, tās jau nav jūsu problēmas, vai ne?

-   Jūs teicāt, ka misters Rendišs parasti sadalīja laiku starp laboratoriju un kantori. Ar ko viņš nodarbojās laboratorijā?

-   Pārbaudīja sēra līmeni, cukura līmeni, fermentus, koncentrāciju, kodīgumu un tā tālāk un pēc tam visus datus ievadīja datorā.

-   Un cikos jūs tikāties vakarā? Vai jums kaut kāda iemesla dēļ nācās iet uz laboratoriju vai kantori?

Plecu paraustīšana.

-   Reizēm. Atkarībā no apstākļiem.

-   Un šovakar?

-   Nē. Pašam bija daudz darāmā.

Vīntidžs atkal kaut ko noklusēja. Kas tur norisinājies? Bez šaubām, agrāk vai vēlāk viņi to noskaidros.

-  Tātad, kas tieši notika šovakar?

Pēc Vīntidža stāstītā, viņiem ar Rendišu viss gājis ierastajā kārtībā. Viņi, kopīgi pārlejot cisternas, strādājuši no sešiem trīsdesmit līdz septiņiem. Šī pārliešana vienmēr prasīja daudz roku darba un vienmēr gāja ātrāk, ja to vcica divatā. Pēc tam Rendišs aizgājis uz kantori, un tā bijusi pēdējā reize pirms deviņiem trīsdesmit, kad, pabeidzis darbu pie kārtējās cisternas, Vīntidžs viņu redzējis. Tad viņš aizgājis uz laboratoriju un atradis Rendišu bez dzīvības.

-   Vai jūs iegājāt iekšā?

-  Tikai pāris soļus no durvīm. Vīntidžs saviebās. Tālāk iet nebija vajadzības.

Viņš steidzies tieši pie telefona blakus esošajā kantorī, piezvanījis policijai un misteram Lendersam un tad skrējis uz māju brīdināt misis Rendišu par policijas ierašanos. Viņa uzstājusi, ka grib atnākt un pati savām acīm redzēt vīru.

-   Es centos viņu atrunāt, bet viņa neklausījās. Mēģināju fiziski aizturēt, bet ari tas nebija iespējams.

"Nav brīnums, ka viņa izskatās tik satriekta," nodomāja Tenets. "Jau pietiktu ar šoku par vīra pēkšņo nāvi, bet, redzot viņu tādā stāvoklī…"

-   Vai misis Rendiša iegāja laboratorijā, aizskāra kaut ko?

-   Paspēra, tāpat kā es, tikai dažus soļus. Tad viņa apstājās kā pamirusi, stāvēja kādu minūti un skatījās, līdz izmetās ārā. Nav ko brīnīties, ka viņai palika slikti.

Pēc tam abi atgriezušies mājā. Šajā laikā atbraukuši misis Rendisas vecāki. Viņi dzīvoja nepilnas jūdzes attālumā.

-   Tātad tas varēja būt, ļaujiet man padomāt, bez kādām desmit minūtēm desmitos?

Vīntidžs domāja.

-  Jā, kaut kad ap to laiku. Un policija ieradās pēc kādām piecām minūtēm.

-   Vai misters Lenderss gāja uz laboratoriju?

-   Jā. Ari viņš gribēja visu redzēt pats. Man šķiet, ka, patiesībā, neviens no viņiem tā īsti neticēja notikušajam. Šoreiz VIntidžs aizsteidzās priekšā Teneta jautājumam. Bet ari viņš paspēra tikai dažus soļus no durvīm.

-Tātad ķermenim neviens netika pieskāries?

VIntidžs papurināja galvu.

Tenets mirkli padomāja.

-   Vai šovakar te strādāja vēl kāds?

-  Nē, VIntidžs saviebās. Jo sliktāk man, vai ne?

-  Jūs tā domājat?

-  Kā lai to saprot?

-   Vai jums bija kāds iemesls nogalināt misteru Rendišu?

-Nē!

Tomēr atkal tas neskanēja pietiekami ticami.

-   Vai apzināties, ka neesat izrādījis ne mazāko nožēlu par viņa nāvi?

-   Tiešām? VIntidžs nervozi paberzēja plaukstas. Es gan nedomāju, ka tas padara manu stāvokli sliktāku, bet ticiet es labāk redzētu viņu dzīvu, nekā mirušu.

-   Kāpēc?

-   Gluži egoistiska iemesla dēļ. Jo tagad es te patiešām esmu elles juceklī. Un vēl, ņemot ilgāku laika posmu, esmu daudz ko iemācījies no viņa. Zaks bija vienreizējs vīndaris.

-   Es ievēroju, ka jūs neesat teicis neko tādu, kas liecinātu, ka viņa jums pietrūks kā drauga.

-   Nav jau jāmīl katrs, ar ko kopā strādā.

"Nav gan," nodomāja Tenets, "bet tas reizēm nāk par labu." Viņš paskatījās uz Lainhemu, kurš kā palīgs viņam tagad ir gandrīz vai neaizstājams. Seržants vērīgi klausījās, ik pa brīdim izteikdams kādu piezīmi. Šis un tas ir vēl noskaidrojams. Lai to dara Lainhems.

-   Vai jums ir vēl kādi jautājumi, seržant?

Lainhems ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā,

it kā salīdzinādams faktus.

-   Jūs teicāt, ka visu vakaru šeit strādājāt viens, mister Vīntidž. Vai kādā brīdī nemanījāt kādu tuvumā?

Skaidrs, ka viņš pēkšņi kaut ko atcerējies, neapdomīgi ierunājies un tūlīt pat pārdomājis. Kāpēc?

-  Jā vai nē? neatlaidās Lainhems.

-   Jā, negribīgi atbildēja Vīntidžs, bez šaubām, tagad apzinādamies, ka noliegums var izsaukt zināmus sarežģījumus. Aizmirsu tāpēc, ka tas notika agri, drīz pēc tam, kad Zaks aizgāja uz kantori.

Lainhems pacietīgi gaidīja.

-   Bija Redžs Meisons atbrauca ciemos pie misis Rendišas.

-   Kas viņš tāds ir?

-   Vietējās būvfirmas īpašnieks. Viņš daļu no saimniecības ēkām pārbūvē par brīvdienu kotedžām.

-   Kāpēc viņš vēlējās satikt misis Rendišu?

-   Viņš neteica. Kāpēc gan lai viņš man to stāstītu? Tā nav mana darīšana.

Tenets iekšēji nopūtās. Vīntidžs neprata melot.

Lainhems negrasījās atlaisties.

-  Tad kāpēc viņš pienāca pie jums?

-   Uzmeklēja mani, lai apsveicinātos. Varbūt gribēja papļāpāt.

-   Un jūs ilgi sarunājāties?

-  Nē, tikai dažas minūtes. Viņš saprata, ka esmu aizņemts.

-   Vai redzējāt, kā viņš aiziet?

-Jā.

-   Esat pārliecināts, ka viņš neiegāja pildītavā?

-   Nē. Viņš tur neiegāja.

-        Vai spiede ir tā nerūsējošā tērauda iekārta šķūņa vaļējā malā pagalma tālakaja gala?

' Jā.

-         Tad jums visu vakaru bija labi redzamas pildltavas lielās durvis, un neviens nevarēja ieiet vai iziet tā, lai jūs to nepamanītu.

Vīntidžs iesmējās.

-        Jūs noteikti jokojat. Ja es te stāvētu visu vakaru kā izbāzenis, tad jā, bet es strādāju visapkārt, pārvietojos, skaloju tukšās cisternas, staipīju šļūtenes, pārvietoju cukura maisus, vīnogu tvertnes, tīrīju fermentācijas traukus, pievienoju laugu… Vai turpināt?

-         Manuprāt, jūs savu esat pierādījis. Tātad jebkurš bez grūtībām varēja ieslīdēt laboratorijā, un jūs to varējāt neredzēt.

-  Pareizi.

-         Tādā gadījumā vai kaut ko nedzirdējāt? Piebraucošu vai aizbraucošu mašīnu?

-         Ja jūs būtu paklausījies, kāds ir spiedes troksnis, kad iedarbina kompresoru, jūs tādas lielas man nevaicātu.

Tenets mēģināja izprast, vai Vīntidžs apzināti mēģina izlikties tik bezpalīdzīgs, vai arī viņš tiešām cenšas ieskaidrot viņiem lai gan viņš seit visu laiku ir bijis viens pats, ikvienam, nogaidot īsto brīdi, bez grūtībām izdotos iekļūt laboratorijā.

Lainhems paskatījās uz Tenetu. Domāju, ka nekur tālāk mēs pagaidām netiksim.

Tencts pamāja.

-   Nu, ko, mister Vīntidž. Domāju, ka pagaidām tas ir viss. Mums nāksies parunāt ar jums vēlreiz rit, un tad jūs varēsiet uzrakstīt oficiālu ziņojumu. Bet tagad varat doties mājās un mēģināt vienreiz normāli izgulēties.

-   Vai rit es varēšu, kā parasti, turpināt darbu pie preses?

Tenets pašūpoja galvu.

-   Diemžēl par to nevar būt ne runas.

-    Bet man taču jāstrādā. No mazajiem vīna dārziem mums ir pievestas četras vīnogu porcijas, un rit būs vēl. Un parīt! Te neko nevar darīt. Šie ļaudis no tā dzīvo, inspektor, viņi tādēļ strādā visu gadu. Mums vienkārši ir jādara savs darbs.

-   Man ļoti žēl, Tenets atkārtoja, bet es nedrīkstu pieļaut, ka rit šajā vietā apgrozītos daudz ļaužu. Vīna darītavu nāksies noslēgt. Bet es tiešām saprotu visu to, ko jūs man teicāt, un es savukārt darīšu visu iespējamo, lai jūs parīt varētu turpināt darbu.

Vīntidžs saknieba lūpas, jo saprata, ka strīdēties ir bezjēdzīgi. Ar samākslotu vēlību palocījies, viņš aizgāja.

3.

Lainhems nometa piezīmju grāmatiņu uz galda.

-  Viņš zina vairāk, nekā stāsta, vai ne?

-   Jā, un tas ir svarīgi. Tur jau tas āķis. Tenets zināja, ka pārsteidzošā kārtā ļaudis mēdza darīt visu iespējamo, lai pasargātu savus mazos noslēpumus, un pat slepkavības izmeklēšanas reizēs stāstīja policijai tikai to, ko paši uzskatīja par vajadzīgu. Saprotami, bet kaitinoši. Tomēr Olivers Vīntidžs bija viņu ieintriģējis. Man nebūtu nekas pretī saderēt, ka aiz viņa izskata slēpjas daudz kas vairāk par parastu nogurumu.

-  Slimība, jūs domājat?

-    Ne īsti slimība, bet… Nu, es teiktu, ka Vīntidžs ir cilvēks, kuru nomoka kāda problēma, tāda, kas patiešām gāž viņu vai no kājām. Un viņš šobrīd pārdzīvo smagu dzīves periodu, jo darba slodze padara viņa stāvokli divtik grūtu.

-   Varētu būt. Un, ja tas ir tā, tad nav šaubu, ka agrāk vai vēlāk mēs to uzzināsim.

Neparasts ir darbs, ar kuru viņš pelna iztiku. Te nu Tenets sēž, mirušā vīra krēslā, pie mirušā vīra galda un mēģina iejusties mirušā dzīvē. Ja

kāds pajautātu, kāpēc Tencts šādu darbu izvēlējies, viņš atbildētu: "Nu, ko, kādam jau tas jādara." Bet, ja palūgtu paskaidrot sīkāk, tad, pat zinot, ka tas varbūt skan pārāk patētiski, viņš riskētu paskaidrot, ka kādam no mums visiem jācenšas palīdzēt uzvarēt taisnīgumam. Pretējā gadījumā triumfēs nekontrolējama varmācība, un pasaule noslīks anarhijā. Viņa personīgais ieguldījums šajā cīņā varbūt nav liels, bet tieši tas dod dzīvei jēgu un mērķi, uz ko tiekties.

-   Žēl, ka visi kā viens izmīņājušies pa laboratoriju, norūca Lainhems.

-   Zinu. Nav šaubu, ka viņiem visiem kurpju pazolēs būs sadūrušies stikli, tā ka šajā ziņā — visi būs vienādi.

-   Izņemot, misis Lendersu.

-  Tiesa.

-Tad ko tagad, ser?

-   Visprātīgākais būtu aprunāties ar misis Rendišu, ja viņa ir pietiekami atguvusies. Iesim un paskatīsimie!.

Līdzko viņi bija iegājuši viesistabā, Tencts sajuta, cik gaisotne ir saspringta. Par to liecināja Lendersa agresīvā poza kamīna laukumiņa priekšā, viņa uz priekšu izvirzītais zods, izplestās kājas un aiz muguras sakrampētās rokas; par to liecināja ari mistera Lcndersa satrauktā sejas izteiksme un Alises Rendišas nekustīgais audums. Viņa joprojām sēdēja uz krēsla maliņas tik tuvu pie kamīna, cik vien bija iespējams. Viņas rokas stiepās pret uguns karstumu un vēl reizi pa reizei viņa tās paberzēja. Sievietei bija gari, uz priekšu krītoši, gaiši mati, tādējādi aizsedzot seju. "Slaidā, gandrīz meitenīgā auguma dēļ šo sievieti viegli var noturēt par pusaudzi," nodomāja Tenets. Viņas māte joprojām bija atspiedusies uz krēsla roktura blakus meitai. .

Par ko viņi strīdējušies?

-    Misis Rendiša, Tenets ierunājās, man tiešām žēl, ka jātraucē jūs šādā brīdī. Es to nesaku tikai pieklājības pēc. Tas mūsu darbam nāktu tikai par labu, ja jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem.

-   Vai to nevar atlikt līdz rītam? iejaucās Lenderss. Es nupat aizsūtīju pēc ārsta. Alisei vajadzētu kaut ko, kas palīdzētu šonakt aizmigt. Domājam ņemt viņu uz savām mājām. Bērnus arī, protams. Tas nozīmē, ka viņi jāmodina, bet tur neko nevar darīt.

-  Tēti, beidz ārdīties, klusām, nepaceļot acis, sacīja Alise. Es jau tev teicu. Ar mani viss būs pilnīgā kārtībā.

"Vai šis bija nesaskaņu iemesls?" Tenets par to šaubījās. Braukt līdzi vecākiem vai palikt šeit tas katrā ziņā nevarēja būt nopietns iemesls strīdam. Neko neteikdams, viņš vienkārši stāvēja un gaidīja, un tajā brīdī Alise pacēla acis.

-   Lūdzu, sēdieties, Inspektor.

-  Alise…

-  Tēti, lūdzu!

Tenets izvēlējās krēslu kamīna pretējā pusē, cerēdams, ka tur nebūs tik karsti. Viņš jau juta sviedrus uz muguras.

-   Cik bērniem ir gadu? viņš pajautāja cerībā, ka izdosies salauzt klusēšanas ledu.

Lenderss atbildēja meitas vietā.

-   Astoņi un seši gadiņi. Viņš joprojām stāvēja kamīna priekšā kā dzīva barjera starp Tcnetu un Alisi.

Tenetam vienreiz pietika.

-   Vai jūs nebūtu tik laipns un neapsēstos, ser? Un, ja vēlaties palikt stāvam…

-   Protams, ka es stāvēšu.

-    Tad es būtu pateicīgs, ja jūs varētu atturēties no iejaukšanās mūsu sarunā. Pretējā gadījumā, baidos, ka man nāksies pieprasīt, lai jūs atstājat mūs ar misis Rendišu divatā.

Lendersam tas gan nebija pa prātam, tomēr, neskatoties uz nepatiku, viņš pārvietojās uz dīvaniņa istabas tālākajā galā.

Tenetam ienāca prātā, ka Alise ir vienīgais bērns, kurš savā laikā bijis gan pārlieku sargāts, gan pārlieku lutināts. Interesanti, kā Lenderss justos, ja zinātu, ka Rendišs sitis viņa mīļoto meitu. Tā bija doma. Varbūt viņš to zināja. Kaut kādā veidā Tenetam jānoskaidro, vai Luīzes aizdomām ir kāds pamats un, ja ir, tad vai Lendersam situācija bi jusi zināma?

Bet pagaidām lai tas paliek. Ar šādām delikātām lietām nedrīkst skriet pa galvu, pa kaklu.

Viņš atkal pagriezās pret Alisi.

-    Misis Rendiša, kā es saprotu, jūsu virs lielāko dienas daļu atradās ārpus mājas.

Pirmo reizi viņa pacēla galvu un paskatījās tieši uz Tenetu.

"Brīnumainas acis," viņš iedomājās, "dziļas, rudzupuķu zilā krāsā, garu skropstu apņemtas." Pareizi sejas vaibsti, to izteikto skaistumu nav skāris neseno bēdu pieskāriens. "Viņai iedots piemērots vārds," viņš iedomājās, atcerējies Tenniela slavenās ilustrācijas Alisei brīnumzemē.

-   Jā, jums taisnība, viņa atbildēja. Izmisuma skarta, sievietes balss skanēja smagi. Tenetu pārņēma žēluma viļņu uzplūds.

Bet ausis klusa balss čukstēja esi uzmanīgs! Ari viņa to varēja izdarīt. Tenetam acu priekšā pazibēja vīzija sīkais augumiņš, naida elektrizēts, skaistam ziedam līdzīgo seju izkropļojušas ļ dusmas, sievišķīgā balss raida lāstus uz Rendišu. Nekāds lielais spēks nav vajadzīgs, lai nogrūstu < no plauktiem burkas, mēģenes un kolbas un ar j kādu no tām mestu vīram.

Tenets sapurināja galvu, lai atbrīvotos no vīzijas. Kā virves dejotājam viņam vajadzēja ba] lansēt katru reizi, kad nācās runāt ar nupat bojā gājuša cilvēka viru vai sievu. Statistika rāda, ka ' visbiežāk sarunu partneris pats ir slepkava, bet, protams, to nekad nevar pieņemt par aksiomu. j Un katrā šādā gadījumā saruna notiek ar cilvēku, ļ kura dzīve uz visiem laikiem ir sagrauta.

Pamanījis, ka viņas apakšlūpa sāk drebēt un acis piepildās asarām, Tenets centās, lai viņa balss skanētu, cik vien iespējams, ikdienišķi.

-  Cikos viņš šorīt aizgāja? Kā es neieredzu šūdus brīžus!

-  Nezinu. Biju pie Rozijas, mana zirga.

-   Un cikos atgriezās?

-   Kā parasti tieši pirms sešiem.

Tenets ar atvieglojumu juta, ka viņas balss sāk skanēt nosvērtāk.

-        Ražas novākšanas laikā mēs vienmēr va

kariņojām agri, lai viņš pēc tam visu vakaru vēl varētu strādāt.

-  Tātad jūs paēdāt vakariņas. Un pēc tam?

-   Ap pusseptiņiem vīrs aizgāja uz vīna darītavu.

-  Vai vakarā jūs viņu vēl satikāt?

Misis Rcndiša iekoda lūpā un papurināja galvu. Garie mati svaidījās no vienas puses uz otru.

-   Ko jūs darījāt, kad viņš aizgāja?

-   Noliku bērnus gultiņās un nolasīju pasaciņu. Pēc tam skatījos televizoru.

-  Tātad visu atlikušo vakaru bijāt viena?

Pēkšņi spriedze atkal bija atgriezusies. Viņa skatījās uz tēvu un vilcinājās. -Nē.

Arī viņas māte vērās Lendersā. Tenetam likās, ka skatiens ir bažu pilns.

Kas te notiek?

-   Kādu laiku es biju šeit, inspektor, paskaidroja Lenderss.

Tas Tenetu ieintriģēja. Tātad tēvs iegriezies apciemot meitu. Bet kāpēc šāda reakcija? Iemesls var būt tikai viens. Apciemojumam, vismaz no viņu viedokļa, noteikti ir kāds sakars ar slepkavību.

-   Kādā nolūkā? Tencts vaicāja Alisei, bet

likās, ka viņa izvairās no inspektora skatiena, nekustīgi nodūrusi acis uz kamīnu un nepārtraukti virpinādama ap pirkstu matu sprogu.

Misis Lendersa pēkšņi iedziļinājās neredzama traipiņa tīrīšanā no svārkiem.

-   Misis Rendiša, Tenets neatlaidās. Kāds bija jūsu tēva apciemojuma nolūks?

-   Ak Dieva dēļ! Lcnderss eksplodēja. Viņš pielēca kājās un steidzīgiem soļiem pienāca pie viņiem. Vai tiešām man ir vajadzīgs kāds īpašs iemesls, lai apciemotu savu meitu? Jūs taču nedomājat, ka obligāti jāzvana un jāpiesaka vizīte, ko?

-   Misis Rendiša, Tenets atkal iejautājās.

Alise paskatījās uz tēvu.

-   Ak, kāda jēga, tēti! Vai tad tu nesaproti, ka tas padara visu vēl sliktāku? Es taču tev tcicu, ka, agrāk vai vēlāk, viņi visu vienalga noskaidros.

"Labi pateikts. Lenderss vairs meitu nekomandē," nodomāja Tenets. Šķiet, ka Alise ir noskaņota rīkoties pēc saviem ieskatiem. Viņa atklāti nostājusies pret tēva vēlmi, turklāt pamanījusies nostādīt viņu tādā stāvoklī, kad neizbēgami ir skaidrs, ka viņi kaut ko slēpj.

Varēja saprast, kāpēc Lenderss izskatās tik samulsis un pat sakaitināts.

Tenets paskatījas uz vienu, tad uz otru.

Tātad kurš? Viņš nojauta, kurš sniegs atbildi.

-  Nu, labi! iesaucās Lenderss. Viņš ieņēma

savu pirmītējo pozu kamīna priekšā, neapzināti nododams savu satraukumu, iebāžot roku kabatā un paskandinot sīknaudu. Lieta tāda, ka runa ir par personīgām lietām, visai sarežģītām, bet, tā k.i mēs savu problēmu paši atrisinājām, tad likās bezjēdzīgi to pieminēt, it īpaši tāpēc, ka tai nav nekā kopīga ar šovakar notikušo.

Tenets, neko neteikdams, gaidīja.

Lenderss mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Manai meitai un viņas vīram bijā šādi tādi darījumi ar vietējiem būvuzņēmējiem.

-   Redžu Meisonu, pateica priekšā Tenets, atcerēdamies Vīntidža izvairīgumu, runājot par šo jautājumu. Varbūt beidzot izdosies noskaidrot, kas īsti te noticis.

Viņi visi izskatījās pārsteigti.

-Jā. Kā jūs…

-   Misters Vīntidžs man pateica, ka misters Meisons šovakar esot te iegriezies, lai satiktu misis Rendišu.

Alise uzmeta tēvam triumfējošu skatienu. Nu, ko es teicu?

-  Turpiniet, mister Lenders.

Sekoja viena no tām mazajām pasaciņām, kuras daudzu iepriekšējo gadu laikā, pēc izvairīšanās no atbildes sekojošajā atzīšanās reizē, kļuvušas tik pazīstamas. Lenderss joprojām negribīgi runāja, bet Tenetam vajadzēja mudināt un zondēt, lai tiktu pie sīkākām detaļām.

Redža Meisona firma nebija liela, un tikai reizi pa reizei viņš ķērās pie kāda pamatīgāka projekta. Celtniecības buma laikā astoņdesmitajos gados, kad darba bija daudz un celtnieki varēja izvēlēties un patiesībā noteikt savu cenu, viņš, līdzīgi daudziem citiem, bija izvērsies, ar attiecīgu, pret ķīlu izsniegtu bankas kredītu nopērkot milzīgu māju. Tajos laikos nākotne šķita gaiša, darba piedāvājumu rezerves bezgalīgas un pašapziņa milzīga. Bet tad, deviņdesmitajā un deviņdesmit pirmajā gadā, viss aizgāja greizi. Apakšslāņi atkrita no īpašumu tirgus, celtniecības bizness faktiski apstājās, bet aizdevumu procenti strauji pacēlās. Hipotēku sistēma sašķobījās, un vairs neienāca nauda. Rcdžs saprata, ka bizness jāsašaurina. Viņš nolēma māju pārdot, bet par viņa noteikto cenu neviens nevarēja atļauties to nopirkt. Meisons vairākkārtīgi cenu pazemināja, līdz tā kļuva bezjēdzīgi zema. Viņam nācās dažus, kuriem gadiem ilgi bija devis darbu, atlaist no savas nelielās celtnieku brigādes.

Tad parādījās Rcndišs ar savu projektu, un tika uzsāktas sarunas par saimniecības ēku pārbūvi viesnīcas tipa kotedžās. Mcisonam radās iespēja veikt šos darbus. Rendišs piesolīja labu samaksu, un Meisons redzēja, ka šis ir drošs pasākums, kurš palīdzēs viņa firmai izdzīvot, līdz uzlabosies ekonomiskā situācija. Darbi sākās pirms pusotra gada, un iesākumā nekādu problēmu nebija. Rcndišs, kā viņi bija vienojušies, maksāja visai precīzi reizi mēnesī. Bez šiem regulārajiem ienākumiem no sava klienta Meisons nebutu varējis nomaksāt piegādātājiem.

Kā jau parasti, šādus darbus veicot, vislielākās izmaksas prasīja pēdējie mēneši, kad tiek liktas grīdas, ierīkota centrālapkure, virtuves un vannasistabas, un tad arī parādījās lielie rēķini un sākās nepatikšanas. Rendišs apstrīdēja izcenojumus un uzstāja, ka tic esot daudz augstāki, nekā sākumā norunāts. Meisons atbildējis, ka tas esot Rendiša īpašo prasību dēļ, jo viņš izvēlējies dārgākus apdares materiālus un pieprasījis neparedzētus papildinājumus. Strīds nonāca advokātu rokās, un tā tas turpinājies jau kādus sešus mēnešus.

Kamēr lieta grozījās ap summu, kura triju mēnešu laikā samilza līdz kādiem sešdesmit tūkstošiem mārciņu, Meisons pamanījās kaut kā izgrozīties, bet pēc tam situācija kļuva arvien bezcerīgāka. Viņa būvmateriālu piegādātāji, nesagaidījuši samaksu, atteica tālākās piegādes, tādējādi, kamēr šis jautājums nebija atrisināts, viņš nevarēja ķerties pie citiem darbiem. Gan banka, gan celtniecības apvienība izdarīja arvien lielāku spiedienu, jo nenomaksātās hipotēkas un procenti auga arvien augstāk. Pirms kāda mēneša viņu pacietības mērs bija izsmelts, un šodien Meisons saņēmis vēstuli no celtniecības apvienības juristiem ar paziņojumu, ka viņi, atsavinot Meisonam viņa īpašumu tiesas ceļā, mēģinās atgūt savu naudu. Situāciju vēl vairāk saasināja tas, ka Meisona sievai ir slima sirds un tagad vēl šī spriedze un raizes.

Meisons šovakar bija ieradies, lai vēl vienu reizi mēģinātu pierunāt Rendišu samaksāt vismaz daļu no summas, kuras lielākā daļa ietilpa sākotnēji norunātajā tāmē. Alise viņam bija ieteikusi šovakar nerunāt ar vīru. Zaks, noguris un pārstrādājies, nebūs labā garastāvoklī, un atsaucību būs grūti sagaidīt. Tomēr Redža viņai bija žēl. Alise viņu pazina kopš bērnu dienām, un tā viņa apsolījusi darīt visu iespējamo, lai pārliecinātu vīru mainīt domas. Tomēr jūtot, ka tas nezin vai izdosies, viņa, kad Redžs aizbraucis, nolēmusi lūgt padomu tēvam, tāpēc piezvanījusi viņam un lūgusi atbraukt.

Tenets varēja saprast, kāpēc Lenderss negribēja, ka šī lieta nonāk atklātībā. Acīmredzot Meisons bija nonācis izmisumā, viņa dusmas un naids auguši mēnešiem un, kā Tenets spēja iedomāties, pilnīgi pamatoti. Pat ja rēķinus izdotos samaksāt, lielāko daļu naudas pēc likuma nāktos nomaksāt viņam. Redzot Meisona neapskaužamo stāvokli, Rendišs varēja būt tik godīgs un samaksāt viņam vismaz norunāto summu, un tad strīdu par atlikušo varētu izšķirt tiesas ceļā. Pēc pēdējās ziņas, ka Meisona īpašums ir draudošā stāvoklī, vadzis noteikti bija pilns. Postījumi laboratorijā daiļrunīgi stāstīja par dusmu eksploziju. Pašlaik Meisons izskatījās pēc pirmākandidāta, un Lenderss noteikti to saprata. Bet no tā, kā Lenderss runāja par Meisonu, kā aprakstīja viņa stāvokli, varēja nojaust, ka viņš ir pilnīgi Meisona pusē. Viņi varbūt auguši kopā kā puikas, un sena draudzība tik viegli nerūs. Bija arī pilnīgi skaidrs, ka Lenderss savu znotu nemīlēja un nejuta sāpes par viņa nāvi.

Tātad, Tenets vērsās pie Alises, jums radās iespaids, ka^Meisons gatavojās rīkoties pēc jūsu ieteikuma un nemēģināja šovakar runāt ar jūsu vīru?

-  Jā, viņa sarauca pieri, bet, ja Olivers viņu redzējis, tad viņš tomēr ir gājis uz vīna darītavu.

-   Aizgāja gan, bet ar misteru Rendišu nesatikās. Misters Vīntidžs saka, ka misters Mcisons tikai dažas minūtes pastāvējis un tad devies projām.

Izskatījās, ka Lendersam akmens novēlies no pleciem.

-  Tomēr, Tenets piebilda, misters Vīntidžs ari skaidri pateica lai gan viņš visu vakaru strādāja vīna darītavā, viņam daudz vajadzēja darboties, un ikviens viegli varēja ieiet pildītavā, un viņš to nepamanītu.

-   Jūs taču neteiksiet, ka Redžs atgriezās vēlreiz, ko? — asā toni pajautāja Lendcrss.

-  Tas ir iespējams.

-Nē!

Bez klauvējiena atsprāga durvis, un viņi visi pārsteigti pagriezās.

Uz sliekšņa stāvēja vēl viena Alise Rendiša, tikai miniatūrā, basām kājiņām un naktskrekliņā ar Snupija attēlu uz krūtīm. Tenets atcerējās, ka savulaik tādu valkāja ari Bridžita. No negaidītā skata ļaužu drūzmas istabā meitenīte mirkšķināja acis. __ -

Viņas parādīšanās beidzot izkustināja Alisi no vietas.

-   Faiona! Vienā mirkli Alise šķērsoja istabu un noliecās, lai apskautu bērnu. Meitiņ, kas noticis?

-   Man sagribējās dzert, mammīt. Es saucu, saucu, bet jūs neviens nenācāt. Viņas acis ceļoja no viena pie otra. Kur ir tētiņš?

Uz bridi iestājās smags klusums. "Ko Alise iesāks?" iedomājās Tcnets. "Pateiks meitai par tēva nāvi tagad, kad viņa pati vēl nav atguvusies no trieciena un nebūs spējīga tikt galā ar Faionas reakciju? Vai pagaidīs līdz rītam?"

Viņa tika atbrīvota no šī lēmuma pieņemšanas. Iejaucās Lenderss. Viņš piegāja pie mazmeitiņas un pacēla to uz rokām.

-   Vectētiņš iedos tev padzerties, cālīt. Un vēl mēs izdomājām, ka tu būsi priecīga uz dažām dienām atbraukt un padzīvot pie mums. Tev tas patiktu? Un, nesagaidījis atbildi, viņš aiznesa Faionu.

Pateikusi tēvam, ka uzskata par pareizāku palikt mājās, Alise saprotamā kārtā izskatījās sakaitināta par viņa patvaļu. Lūpas saspringa, un viņa paskatījās uz māti, kura samierinoši pašūpoja galvu. Ko gan citu tu varēji gaidīt?

Tenetam ienāca prātā, ka pagaidām misis Lendersa nav bildusi ne vārda. Interesanti, vai viņas attiecības ar vīru vienmēr aizēno tas, kas norisinās starp misteru Lendersu un Alisi.

Bet tagad viņa ierunājās:

-   Patiesību sakot, dārgumiņ, tavam tēvam ir taisnība. Nerunājot nemaz par visu pārējo, dažas nākamās dienas bērniem būs ļoti nomācošas. Te notiks pamatīga darbošanās, vai ne tā, inspektor?

-   Baidos, ka tas būs neizbēgami.

-   Un tiešām arī tev būtu labāk atrasties no visa šī tālāk. Padomā labi!

Alise kādu brīdi klusēja un tad nopūtās.

-   Laikam jau tev taisnība. Viņa saviebās. Laikam esmu galīgi zaudējusi spēkus. Ja padomā, ka jāsāk kravāt mantas… Viņa izbrauca ar roku caur matiem un sakāvnieciski paraustīja plecus. Vienkārši nespēju sakarīgi domāt.

Māte aplika roku viņai ap pleciem.

-   Tur nav ko brīnīties. Neuztraucies, es visu saprotu. Šovakar neko daudz neņemsim. Varam atbraukt rīt.

Hallē iedžinkstējās zvans.

-  Tas būs doktors, sacīja misis Lendersa.

Pēkšņi sākās aktīva darbošanās: vajadzēja

sagaidīt ārstu; Tenets un Lainhems vēlreiz pārcēlās uz ēdamistabu. Kad viņi šķērsoja halli,

Lendcrss atgriezās ar Faionu un nodeva viņu vecmāmiņai, kura ar bērnu pie rokas uzkāpa pa kāpnēm. Tenets palūdza Lendersu sekot viņam. Neslēpjot nepatiku, Lenderss pakļāvās.

-  Jūs, liekas, esat pilnīgi pārliecināts, ka Meisons neatnāca atpakaļ, iesāka Tenets, bet viņu sarunu atkal pārtrauca.

Hallē iezvanījās telefons.

Kad Lenderss drudžaini pielēca kājās, Tenets pie sevis nolamājās.

-Jāaiziet pie telefona.

Lenderss aizvēra aiz sevis durvis, tomēr Tenets dzirdēja viņa murmināšanu. Pēc mirkļa Lenderss atgriezās. Viņš izskatījās apstulbis. Ieslīdzis krēslā, viņš nočukstēja.

-   Ak Dievs, es nespēju tam noticēt.

4.

-   Slikti jaunumi, ser? pajautāja Tenets.

-   Nespēju tam noticēt, Lenderss atkārtoja. Saka, ka zibens nekad divas reizes nesperot vienā vietā. Tā bija manas meitas svaine Zaķa māsa. Viņi bija ļoti tuvi. Viņa ir atraitne un vecāka par Zaķu, un… jā, viņai ir divi bērni, dvīņi zēns un meitene. Viņa nupat piezvanīja, ka meitene, Zaķa krustmeita, šovakar mirusi. Viņai bija tikai divdesmit gadu. Kādu laiku viņa atradās slimnīcā, bet pat…

"Bridžitas vecumā," ienāca prātā Tenetam. Viņam kļuva žēl šīs nepazīstamās meitenes.

Lenderss pielēca kājās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Likās, ka sitiens atņēmis viņam balsi.

Nespēju iedomāties, kā Alise uzņems šo vēsti, it īpaši pēc tā, kas šovakar noticis šeit. Viņa ļoti mīlēja savu krustmeitu.-Viņas bija ļoti tuvas, sevišķi kopš tās reizes, kad Karīna un Džonatans dažas dienas nodzīvoja šeit, kamēr viņu māte bija slimnīcā. Tas bija tūlīt pēc Faionas piedzimšanas, pirms vairākiem gadiem. Patiesībā izskatījās, ka Karīna labāk saprotas ar Alisi, nekā ar savu krusttēvu. Jā, kā Alise to pārdzīvos… Viņš pārstāja staigāt pa istabu un pagriezās tieši pret Tenetu. Jums jau varbūt likās, ka tagad Alise ir pietiekami nomierinājusies, bet es viņu pazīstu, un, ticiet man, viņa karājas mata galiņā. Viņa bija nomocījusies ar savu vīru. Liekas, jūs nospriedāt, ka es esmu mazliet par stingru pret meitu, vai ne? Spēlēju tētiņu ar stingru roku? Nu, tāds es biju tikai tāpēc, ka zināju tikai tā viņu šajās pirmajās stundās var noturēt, lai viņa nesastrādātu kādas muļķības. Jāgādā, lai Alisei būtu kaut kas, pret ko sacelt adatas, un viss būs kārtībā, kamēr doktors palīdzēs viņai atslēgties. Ja es izturētos raudulīgi sentimentāli, viņa netiktu ar sevi galā.

Viss jau izklausījās ļoti sakarīgi, tomēr Tenctu tas nepārliecināja. Viņu nepārsteigtu atklājums, ka Lenderss patiesībā runā par sevi, ka tieši viņš nespētu tikt ar sevi galā, ja Alise "sastrādātu kādas muļķības", kā viņš bija izteicies. Un iespējams ja tieši viņš ir slepkava, tad tas ir iemesls nesaskaņām.

-   Vai pastāstījāt mistera Rendiša māsai par viņa nāvi?

-   Nē. Par laimi, viņa Zaķu šovakar negaidīja. Viņa zina, ka ražas novākšanas laikā brālis strādā gandrīz vai bez pārtraukuma, tāpēc lūdza pateikt, lai viņš nebrauc. Teica, ka tikai nupat esot atgriezusies no slimnīcas, esot nomocījusies un gribot iet gultā. Teica, ka satikšot Zaķu rīt. Laikam vajadzēs aizbraukt pašam un pateikt viņai, ka Zaks ir miris. Neviens cits to šeit nevar izdarīt. Dievs vien zina, kā viņa to pārdzīvos. Lendersu noteikti gaidāmais biedēja, un Tenets viņam to nevarēja pārmest. Pavēstīt ziņu par tuva cilvēka nāvi ir viens no tiem policista pienākumiem, kurus viņš neieredzēja visvairāk.

-  Ja vēlaties, mēs to varētu izdarīt, ser.

-   Ak, Lenderss izskatījās ārkārtīgi pārsteigts. Tas ir ļoti laipni no jums, Tenet. Bet nē, domāju, ka Alise gribēs, lai to izdaru es. Tomēr esmu ļoti pateicīgs.

Viņi dzirdēja, ka durvis galerijas pusē atveras, un Lenderss izsteidzās hallē. Viņš neilgi parunājās ar ārstu, kurš bija izrakstījis Alisei nomierinošas zāles un, kā nojauta Tenets, deva padomu, lai tagad misters un misis Lendersi ved viņu pie sevis un noliek gulēt. Aprunājies ar ārstu, Tenets teica, ka, pirms Lenderss aizbrauc, viņš gribētu uzdot vēl tikai dažus jautājumus. Šajā brīdī lejā pa kāpnēm nāca misis Lendersa ar Faionu. Viņa nesa uz rokām jaunāko, mazu puisēnu, ievīstītu pūkainā sedziņā. Tika nolemts, ka misis Lendersa vadīs Alises mašīnu un meita ar bērniem brauks ātrāk, bet misters Lenderss izbrauks drīz pēc tam.

Kad viņi beidzot bija aizbraukuši, Tenets un Lainhems kopā ar Lendersu atgriezās ēdamistabā, un Tenets trešo reizi uzdeva savu jautājumu. Varbūt šoreiz izdosies sagaidīt atbildi.

-   Kā liekas, jūs, mister Lenders, īpaši uzsverat, ka misters Meisons nevarēja atgriezties pēc tam, kad misters Vīntidžs redzēja viņu aizejam?

-   To es teicu tāpēc, ka mēs ar Redžu bijām kopā.

-  Tiešām? Kur?

-    Ciemata krodziņā.

-    Cikos tas bija?

Lenderss izbrauca ar pirkstiem caur biezajiem, gaišajiem matiem.

-    Tūlīt pēc tam, kad es aizbraucu no šejienes.

Tenets uzmanīgi salīdzināja laikus.

Alise zvanījusi Lendersam un lūgusi viņu atbraukt ap septiņiem četrdesmit piecām. Tieši tad Lenderss ar sievu beiguši vakariņot, un viņš izbraucis pēc kādām divdesmit minūtēm un pēc piecām minūtēm jau bijis vīna dārzos. Viņš pazīst Meisona furgoniņu un garāmbraucot, pamanījis to stāvvietā pie ciemata krodziņa.

Kad viņš ieradies, Alise skatījusies savu iemīļoto daudzsēriju komēdiju, un, pirms ķerties pie Meisona stāvokļa apspriešanas, viņi noskatījušies to līdz galam.

Lenderss bija ieradies ar iespējamu problēmas atrisinājuma variantu.

-      Manā fermā ir tukša kotedža, gluži pieklājīga, savrupa, ar mazu dārziņu. Pateicu Alisei, ka par minimālu īres maksu esmu to piedāvājis Redžam, kamēr viņš varēs atkal dabūt savu biznesu uz kājām.

-     Jūs esat rīkojies ļoti augstsirdīgi, mister Lenders.

Lenderss izskatījās apmulsis.

-     Jā, nu, mēs ar Redžu jau ļoti ilgi turamies kopā.

-    Vai esat labi draugi?

-     Es tā neteiktu. Bet mēs pazīstam viens otru kopš bērnibas, un mūsu attiecības vienmēr ir bijušas labas. Visu mūžu viņš ir smagi strādājis, un man negribētos noskatīties, kā viņš nogrimst.

-     Un tāpēc jūs nolēmāt piedāvāt viņam kotedžu?

-     Nu, Alise teica, ka mēģinās vēl vienu piegājienu, lai pārliecinātu Zaķu samaksāt Redžam vismaz to summas daļu, kura viņam pienākas pēc vienošanās. Bet mēs nolēmām, ka visādā ziņā es aprunāšos ar Redžu, lai viņš būtu drošs, ka, lai kas arī notiktu, jumts virs galvas viņam būs. Un tā es arī izdarīju.

Lenderss aizbraucis no Alises ap astoņiem četrdesmit piecām un, ieraudzījis Meisona furgoniņu joprojām stāvam pie krodziņa, iegriezies iedzert ar viņu kādu mēriņu un pavēstīt šo labo ziņu. Viņi ar Meisonu izgājuši no krodziņa kopā ap deviņiem piecpadsmit, un viņš, Lenderss, atgriezies mājās drīz pēc tam. Mcisons teicis, ka braukšot tieši uz mājām, lai pastāstītu sievai par Lendersa piedāvājumu.

-     Un tāpēc es esmu tik pārliecināts, ka Redžs uz šejieni vairs nebrauca. Viņš steidzās uz mājām, lai pateiktu Keitai, savai sievai, par kotedžu. Katrā ziņā mans piedāvājums noņēma viņam spriedzi, vai tad jūs to nesaprotat?

Viņi ļāva Lcndersam doties projām. Mersedess vīna dārzu stāvvietā piederēja viņam. Policisti noskatījās, kā mašīnas signālugunis iebrauktuvē attālinās un nozūd. Tad Lainhems ierunājās:

-    Kā pagaidām varu saprast, Meisons vēl nav ārpus aizdomām. Pēc Vlntidža stāstītā, viņš aizbraucis apmēram bez desmit astoņos, bet Vīntidžs pats savām acīm nav redzējis, kā viņš iziet no teritorijas. Visai viegli Meisons varēja atkal ielavīties pildltavā, un VIntidžs to nemanītu. Kā Lenderss stāstīja, tad, braucot garām krodziņam desmit pāri astoņiem, viņš redzējis tur Meisona furgonu, bet tas notika jau pēc divdesmit minūtēm. Un Mcisonam bija vēl viena iespēja atgriezties kad viņi ar Lendersu pie krodziņa izšķīrās. Skan jau skaisti ka kotedžas piedāvājums noņēmis viņam spriedzi, bet tas vēl nemazina viņa naidu uz Rendišu, kurš visvairāk vainojams Meisona nelaimēs.

-    Taisnība.

-Tātad brauksim pie viņa, ser?

Laikam gan. Tenets paskatījās pulkstenī. Nupat pāri pusnaktij. Viņš nemīlēja traucēt ļaudis tādā vēlā stundā, bet slepkavība ir slepkavība. Ja tikšanos atliks līdz rītam, var zust būtiski pierādījumi. Meisonam radīsies laiks sakārtot domas un izdomāt labu stāstu. Nē, tas jādara vēl šonakt.

Cārthērstas ciematiņš atradās tikai pusjūdzi no vīna dārziem, un braukt nācās tikai dažas minūtes. Šādā vēlā nakts stundā uz ceļiem bija klusu un tuksnesīgi. Lielākā daļa māju grima tumsā, bet Herrova, krodziņa, kurā bija satikušies Lenderss un Meisons, labi koptais priekšējais pagalms mirdzēja gaismās. "Lainhemam taisnība," nodomāja Tenets. Ar divdesmit minūtēm pilnīgi pietiek, lai Meisons varētu ielavīties laboratorijā, noslepkavot Zaķu un līdz brīdim, kad garām brauca Lenderss, atgriezties pie krodziņa. Kad tajā vakarā Meisons pirmo reizi ieradās vīna darītavā, vai viņš pateica Vīntidžam, ka grib runāt ar Rendišu? Vai pateica, kāpēc to grib? Un vai Vīntidžs bija devis padomu labāk to nedarīt? Ja tā, tad kāpēc Vīntidžs par to nepastāstīja? Ja tas ir tas, ko Vīntidžs slēpj, tad kāpēc viņš tik apņēmīgi cenšas glābt Meisonu? Tāpēc, ka žēlo viņu? Uzskata, ka Rendišs pret viņu izturējies netaisni?

Katrā ziņā visticamākais, ka Meisons izlikās dodamies projām, jo mīklaini izskatītos, ja viņu pamanītu ieejam pilditavā, pretēji Alises Rendišas un Vīntidža padomam. Bet ja viņš nogaidījis, kamēr Vīntidžs uzgriež muguru, vai slepus atgriezies vēlāk? Ja Rendišs uzvedies rupji un noraidoši, uzklausot Meisona lūgumu, tad Meisons viegli varēja atbildēt ar to pašu un zaudēt kontroli pār sevi. Un nav šaubu lai kas arī nogalināja Rendišu, tas ir izdarīts dusmu eksplozijā. Jā, Meisons noteikti var būt īstais.

Lenderss viņiem bija pastāstījis, kur Meisons dzīvo, un pēc apraksta māju nenācās grūti atrast. Pat bez zīmes ceļa malā "PĀRDOŠANAI" viņi nezin vai palaistu to garām. Ciematiņa ielas pēdējā laterna izgaismoja augstu ķieģeļu sienu un garus nerūsējoša tērauda vārtus ar stabiem sānos, no kuriem lejup uz garāmgājējiem augstprātīgi noraudzījās divu lauvu figūras. Kāds te noteikti slimo ar lieluma māniju. "Meisons vai mājas iepriekšējais īpašnieks?" minēja Tenets.

Pati māja aiz plaša zālāja bija krietni atvirzīta no ceļa. Kad viņi brauca pa iebrauktuvi, rinda dežūrgaismu ieslēdzās un izgaismoja fasādi. "Būvēta kaut kad pēdējo desmit gadu laikā," Tenets aplēsa. Māja bija liela, krietnas sešdesmit līdz astoņdesmit pēdas gara, ar četrām garāžām. Lai gan tas neatbilda viņa gaumei, Tenets varēja saprast, kāpēc veiksmīgajos celtniecības buma gados Meisons paļāvies kārdinājumam nopirkt māju. No katra nama loga skanēja sauciens: "Šeit dzīvo veiksmīgi ļaudis."

- Lainhems paklusām iesvilpās.

-     Nav ko brīnīties, ka māju nevar pārdot. Interesanti, cik viņš par to grib.

Majas, līdzīgas šai, augstākajā cenu kategorijā bija jau tā miegainajā nekustamā īpašuma tirgū visneejošākās.

-    Domājat painteresēties, Maik?

-     Ha, ha, ha, ļoti smieklīgi. Tas tik būtu belziens!

Durvju zvans nakts tumsā un klusumā atskanēja nedabīgi skaļi.

-      Kā es neciešu šādā laikā raut cilvēkus no gultas, murmināja Tenets. Jūtos kā slepenpolicists.

-    Bet jāizdara tas ir, ser.

-      Varbūt, lai gan tas neliek man justies labāk.

Augšstāvā nošķindēja logs.

-    Kas tur ir? sauca vīrieša balss.

Tenets un Lainhems atkāpās un pavērās augšup.

-    Atvainojiet, ka jātraucē jūs, ser! Policija.

-    Tūlīt nonākšu lejā.

Siluets logā pazuda, un pēc brīža hallē iedegās gaisma. Kāds iekšpusē tuvojās durvīm, un uz brīdi iestājās klusums. Tenets iedomājās, ka Meisons caur durvju actiņu nopēta viņus. Beidzot durvis ar ķēdi pavērās, un spraugā parādījās roka. Lūdzu, jūsu apliecību!

Tenets to pasniedza, un galu galā durvis atvērās.

-    Atvainojiet, taisnojās Meisons, bet šajos laikos piesardzības nekad nav par daudz.

Viņš bija maza auguma un plecīgs, ar četrstūrainu seju, īsi apcirptiem matiem un gaiši brūnām acīm, ģērbies vecmodīgos, brūni un dzeltenīgi rūtotos vilnas rītasvārkos un svītrotās flaneļa pidžamas biksēs. Viņš ieveda policistus lielā viesistabā, kur ap smagu, rakstainu paklāju jūru bija visai neērti izkārtoti polsterēti krēsli un dīvāniņi. Šur un tur, it kā nejauši nolikti, stāvēja pāris galdiņi ar rūpīgi izkārtotām mākslīgo ziedu kompozīcijām. Nebija grāmatu, nebija laikrakstu vai žurnālu, nebija pat televizora. Iespaids tik bezpersonisks un nemīlīgs kā zobārsta uzgaidāmajā telpā, un Meisons pats šeit izskatījās galīgi neiederīgs. Arī auksti te bija. Valdīja mitrums un cauri miesai līdz kauliem lienošs drēgnums. Tenetam ienāca prātā, ka Meisoni spiesti taupīt uz centrālapkures rēķina un šī telpa jau ilgāku laiku netiek izmantota.

Meisons nodrebinājās un ciešāk ietinās rītasvārkos.

-    Iekurināšu kamīnu.

Tas bija gāzes kamīns ar mākslīgām malkas pagalēm. Iekūris uguni, Meisons stāvēja pret to ar muguru un berzēja rokas.

-    Ar ko saistīta jūsu ierašanās?

-     Kā es saprotu, jūs šovakar bijāt iegriezies vīna dārzos, lai satiktu misteru Rendišu, ser?

-    Jā. Kas par lietu?

-     Viņš šovakar atrasts miris. Savā laboratorijā.

Meisons pārstāja berzēt rokas un gluži vai sastinga.

-    Miris? Viņš izskatījās pārsteigts.

"Neviltots izbrīns vai tēlots?" Tenetam nebija

ne jausmas.

-     Bet kā? Pēdējo reizi, kad viņu redzēju, ar viņu viss bija pilnīgā kārtībā.

-    Kad tas bija, mister Meison?

-    Vakar pēcpusdienā.

-    Vai šovakar jūs viņu nesatikāt?

-     Nē. Gribēju gan, jā, bet… Paklausieties, kāpēc visi šie jautājumi?

-    Misters Rendišs ir noslepkavots, ser.

Ja Meisons spēlēja teātri, tad viņš to darīja lieliski. Viņa žoklis nokārās un kā akls viņš, ar roku sataustījis tuvāko krēslu, ieslīga tajā.

-    Noslepkavots? Es ne…

Atsprāga durvis, un istabā ienāca kādus astoņpadsmit gadus veca meitene.

-    Kas notiek, tēti?

Arī viņa bija maza auguma un drukna, ar gariem, tumšiem un sprogainiem matiem, strupu deguntiņu un četrstūrainu, apņēmīgu zodu. Viņas biezais halātiņš zem varenajām krūtīm bija cieši saņemts ar jostu, bet varenās kājas, kuras balstījās uz lielām pēdām, iesprostotas augstpapēžu rītakurpēs, izgreznotās ar gulbja spalvām.

-     Policija, mīļumiņ. Misters Rcndišs… Meisons bezpalīdzīgi vērās Tenetā. Kā lai es viņai to pasaku ?

Meitenes acis kļuva šauras, un skatiens pārceļoja no tēva uz abiem policistiem.

-    Kas ar vinu noticis?

Agrāk vai vēlāk viņai nāksies to uzzināt, turklāt Tenetam bija aizdomas, ka meitene ir daudz sīkstāka, nekā tēvs varēja iedomāties.

-     Misters Rendišs šovakar atrasts miris, mis Meisone. Viņš ir noslepkavots.

Viņas uzacis parāvās uz augšu.

-     Noslepkavots! Viņa paskatījās uz tēvu, un Tenetam radās iespaids, ka viņas domas strādā ātri, apsverot, kādā mērā tur varētu būt iejaukts viņas tēvs. Nu, nu, nu, — viņa beidzot noteica un panācās viņiem tuvāk, mazliet sagrīļodamās uz nesamērīgi augstajiem papēžiem. Es teiktu, ka labi tikts vaļā no nevēlama tipa.

-    Sarona!

-     Nekliedz uz mani, tēt! Tu zini, ko es domāju par to rāpuli! Kāda jēga liekuļot? Viņa pagriezās pret Tenetu. Tomēr es nesaprotu, ko jūs meklējat šeit. Ko gribat no mums?

-    Kā mums zināms, jūsu tēvs šovakar brauca satikties ar misteru Rendišu, mis Meisone.

-     Nu un tad? Ā, saprotu… Tad, lūk, kas! Kāds jums pastāstijis par tēta ķibelēm, un kārtībā jūs pie divi pieskaitījāt divi un iznāca pieci. Tipiski tādiem kā jūs!

-    Sarona, neviens neko nav teicis par…

-      Protams, nē. Viņiem tas arī nav vajadzīgs, vai ne? Beidz, tēt! Vai tad kāds domā, ka tu dzen jokus? Kāpēc, pēc tavām domām, viņi tik vēlā stundā izrāva tevi no gultas? Labāk ej, sameklē drēbes un sakravā somu, pretējā gadījumā viņi aizvilks tevi uz policijas iecirkni vienā pidžamā.

-     Jūs lecat uz ecēšām, mis Meisone. Pašreizējā izmeklēšanas stadijā mēs vienkārši

vēlamies uzdot jūsu tēvam dažus jautājumus.

-      Ā, saprotu. Arests būs nākamā stadija, vai ne? Nu, ko, es jums varu pateikt skaidri un gaiši: jūs rejat ne zem tā koka. Tētis nevar pat mušu nosist. Un šovakar viņš vispār nesatikās ar misteru Skopuli Rendišu. Vai tu viņiem to pateici, tēt?

Tenetu tas viss sāka mazliet nogurdināt.

-     Jūsu tēvam vēl nav radusies iespēja mums kaut ko pastāstīt, viņš atcirta. Visu, ko mēs pagaidām zinām, esam dzirdējuši no citiem. Tāpēc jau ari esam šeit ieradušies.

-    Nu, tad sāc, tēt! Izstāsti viņiem!

Un Sarona ieņēma vietu kamīna priekšā, rokas kareivīgi sakrustojusi uz varenajām krūtīm.

Tagad visi skatījās uz Meisonu.

Viņš paraustīja plecus.

-    Nav jau daudz, ko stāstīt. Es tiešām braucu uz vīna dārziem, jā, bet misteru Rendišu nesatiku.

-     Kāpēc? pajautāja Tenets. Nē, sāciet no paša sākum! Cikos tas bija?

Meisona teiktais saskanēja ar to, ko bija stāstījuši Alise un Vīntidžs. Viņš ieradies vīna dārzos ap septiņiem trīsdesmit un uzkavējies tur kādas desmit minūtes, aprunādamies ar Alisi Rcndišu un pēc tam ar Vīntidžu. Pēc tam viņš devies projām.

-    Misis Rendiša stāstīja, ka ieteikusi jums šovakar nemēģināt satikt misteru Rendišu, jo, pēc viņas domām, būtu labāk, ja vispirms ar viņu aprunātos viņa pati. Tad kāpēc jūs tomēr gājāt uz vīna darītavu?

-     Nolēmu, ka misters Rendišs zina, cik nopietns ir mans stāvoklis, tāpēc viņam vajadzētu…

-     Tāpēc cūkām vajadzētu lidot! iesaucās Sarona. Es taču tev teicu, ka nav jēgas iet pie viņa, teicu, vai ne? Ja tu būtu mani paklausījis, tad tagad nebūtu iekūlies tādā ķezā, skaidrs?

Tenets ignorēja meitenes iejaukšanos.

-    Tad kāpēc jūs ar viņu neaprunājāties?

-Tāpēc, ka arī Olivers man ieteica to nedarīt.

Tātad Mcisons ir pateicis Vīntidžam, ka nolēmis parunāt ar Rendišu.

-    Ak tā viņš jums teica? Kāpēc?

-    Viņam likās, ka nav īstais brīdis iet pie Rendiša.

-    Kāda noteikta iemesla dēļ?

-    Viņš teica, ka misteram Rendišam esot slikts garastāvoklis.

-    Vai viņš pateica, kāpēc?

Meisons vilcinājās, un, pirms bija gatavs atbildēt, durvis atvērās vēlreiz. Šoreiz tā bija paveca sieviete, droši vien Meisona sieva. Viņa stāvēja, ar vienu roku atbalstījusies pret durvju stenderi.

-    Redž? Kas te notiek?

Meisons pielēca kājās, un abi ar meitu viņi steidzās sievieti atbalstīt.

-    Keit, tev nevajadzēja šeit atrasties…

-    Mammu, kāpēc tu esi augšā?

Misis Meisone skatījās viņiem garām uz Tenetu un Lainhemu.

-     Kas tie? Ko viņi te dara? Ir taču jau gandrīz viens naktī.

-     Un tev vajadzēja būt gultā, maigi sacīja Meisons, mēģinādams sievu izvest pa durvīm.

Viņa atbrīvoja elkoni no vīra rokas.

-    Redž, lūdzu… Es gribu zināt, kas te notiek.

-     Ciematā noticis nelaimes gadījums, mammu, paskaidroja Šarona. Atnākuši policisti. Viņi ievāc ziņas.

-     Kāds nelaimes gadījums? Kāpēc tas ir tik steidzami? Kāpēc viņi nevar pagaidīt līdz rītam? •

Skaidri bija redzams, ka viņa neļaus sevi apmānīt, bet gan vīrs, gan meita bija apņēmušies noklusēt notikušo. Tagad Tenets atcerējās

Lendersa stāstīto par misis Meisones sirds slimību. Varbūt tomēr vajadzēja pagaidīt ar būvuzņēmēja iztaujāšanu līdz rītam, kad būtu iespējams aprunāties ar viņu aci pret aci.

Viņa sāka zaudēt pacietību.

-     Redž, Dieva dēļ, beidz apieties ar mani kā ar mazu bērnu un pasaki skaidri un gaiši, kas noticis!

-     Nu, labi, mīļā, bet vispirms nāc un apsēdies!

Viņš paskatījās uz Šaronu. Starp viņiem norisinājās bezvārdu sazināšanās. Sarona izgāja no istabas.

Meisons aizveda sievu līdz dīvāniņam un, saņemdams viņas roku, nosēdās blakus. Mierīgā balsī viņš pavēstīja jaunumus.

Sieviete drudžaini ievilka elpu. Meisons bažīgi skatījās uz viņu.

Klusām istabā atgriezās Šarona. Viņa kaut ko nesa rokā. Tcnets nevarēja saredzēt, kas tas ir.

Misis Meisone paskatījās uz Tenetu.

-     Es tomēr joprojām nesaprotu, ko jūs šeit darāt. Kas tam kopējs ar… Viņas balss pēkšņi aprāvās, un viņa atkal vērsās pie vīra. Redž, tu uz turieni šodien brauci. Vai tas ir… Sapratusi, par ko ir runa, viņa ar roku ķēra pie krūtīm. Sarona steidzās pie mātes, steigā paklupdama, jo papēdis aizķērās aiz kamīna stūra. Ja skatiens, kuru viņa raidīja Tenetam un Lainhemam, varētu nonāvēt, viņi nokristu beigti kā nopļauti. Sarona nometās mātes priekšā uz ceļiem, kratīdama no pudelītes kaut kādas ļoti mazas tablctītes.

"Tad, lūk, pēc kā viņa ir gājusi," saprata Tcnets. "Viņi ar tēvu baidījās, ka tas var notikt."

Sarona pasniedza tabletīti mātei. Misis Meisone palika to zem mēles.

Visi bažīgi raudzījās uz misis Mcisoni. Pēc pāris minūtēm viņas elpa kļuva vienmērīgāka, un roka, kuru viņa spieda pie krūtīm, atlaidās.

Tcnets attapās, ka visu laiku ir aizturējis elpu. Viņi ar Lainhemu apmainījās atvieglojuma pilniem skatieniem.

-     Viss kārtībā, viņa sacīja vārgā balsī un papliķēja meitas roku. Tagad ir labi. Paldies, mīļumiņ.

Šarona piecēlās, patiesībā pielēca kājās kā atbrivota atspere.

-     Domāju, ka jums būtu labāk iet projām, viņa vērsās pie Teneta un Lainhema balsī, kurai cauri skanēja apspiests niknums. Gana jau nelaimju vienai naktij esat sagādājuši.

Tenets bija noskaņots viņai piekrist. Meisona iztaujāšanu varēs pabeigt rit. Tāpat jau skaidrs, ka būvuzņēmējs nekur nepazudīs.

Viņš vēl nebija aizbraucis līdz mājām, kad atcerējās, ka ir aizmirsis kaut ko izdarīt. Viens no iemesliem, kādēļ sarunu ar Meisonu nevarēja atlikt līdz ritam, bija tas, ka viņš gribēja paņemt kurpes, kuras Meisonam tajā vakarā bijušas kājās, lai pārbaudītu, vai zolēs nav aizķērušies stikla gabaliņi. Uztraukumi par misis Meisones veselības stāvokli un atvieglojums, ka viņa atguvusies, bija galīgi izstūmis to no prāta.

Atlika tikai cerēt, ka tieši šajā brīdī netiek iznīcināts būtisks pierādījums.

5.

Kad Tenets pārbrauca mājās, Džouna bija cieši aizmigusi, un viņš centās uzvesties uzmanīgi, lai sievu nepamodinātu. Nākamajā rītā Džouna atnesa viņam gultā tasi kafijas. Parasti notika otrādi.

Pamodies viņš mirkšķināja acis un, paskatījies pulkstenī un atviegloti uzelpojis, atlaidās atpakaļ gultā. Tātad nav nogulēts.

Kāpēc tu šādā stundā esi augšā, mīļā? Vai šodien jāiet uz darbu?

Džouna strādāja nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienestā, un parasti sestdienas viņai bija brīvas. Tomēr reizi pa reizei uzradās kāds īpašs darbiņš.

Viņa atvilka aizkarus, un istabā iespraucās drūma, pelēka gaisma.

-    Nē, vienkārši agri pamodos, tas arī viss. Kāda skumīga diena!

-Vai. līst?

-    Nē. Viņa paskatījās uz debesīm. Lai gan nebrīnīšos, ja vēlāk sāks.

Džounas balss skanēja viņai neraksturīgi nomākti. Tenets nodomāja, ka sieva izskatās nogurusi.

-    Vai es nekļūdos, ka tu esi uzzinājusi, kas atgadījies ar Bridžitu?

-    Jā. Vakar vakarā, pēc tam, kad tu aizbrauci, mums bija saruna. Viņa pienāca pie Teneta un apsēdās uz gultas malas, nomākti nokārusi plecus. Tas, ko mēs domājām. Aleksandrs ir sarāvis viņu attiecības.

-    Tieši tā?

-    Tieši tā.

-    Bez brīdinājuma, bez mājiena?

-     Droši vien nē. Ak, domāju, ka tādi mājieni bija, bet, ja bija, Bridžita tos nepamanīja. Vai varbūt negribēja pamanīt.

-    Vai viņam bijis kāds īpašs iemesls?

-    Tikai tas, ka viņš vēl nejūtoties gatavs ilglaicīgām attiecībām.

Tenetam uznāca dusmu vilnis. Kā šis skaistais, pie privilēģijām pieradušais, jautrais jauneklis ielauzties Bridžitas dzīvē un tad pastumt viņu malā, nepadomādams par traumu, kādu viņa rīcība atstās uz meiteni!

-    Kā viņa to uzņem?

-    Nu, tu redzēsi pats.

-     Tiešām. Jā, liekas, ka pašlaik mēs meitai neko daudz palīdzēt nevaram, varbūt vienīgi morāli atbalstīt. Nu, nekas. Mēģināsim paskatīties uz visu ne no ēnas puses. Viņa vēl ir jauna, un domāju, ka noteikti tiks tam pāri. Tenets tiešām cerēja.

-    Varbūt, tomēr baidos, ka kādu laiku Bridžitai būs grūti. Viņai Aleksandrs ļoti patika. Un acīmredzot viņa uzdod sev jautājumu, kur ir rīkojusies nepareizi.

-     Ja mēs varētu palīdzēt viņai saprast, ka tā vairāk ir Aleksandra problēma, nevis viņas…

-     Es zinu. Ak, Luk, cik apkaunojoši! Viņš bija tik jauks jauneklis.

-     Varbūt, bet, kā tu zini, man nekad nelikās, ka viņš Bridžitai ir īstais.

-     Es tā arī neesmu sapratusi, kāpēc tev tā likās.

Tenets paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņu.

-            Dārgā, lai kā man gribētos dziļi, godīgi

parunāt par Aleksandru kā par mūsu meitas pielūdzēju, bet, ja es tūlīt necelšos augšā, tad nepiecelšos nekad.

Viņa iesmējās un pielēca kājās.

-    Iešu un pagatavošu tev brokastis.

-    Nepūlies! Es varu kaut ko sameklēt pats.

-    Zinu, bet iedomājos, ka varu tev sagādāt kādu pārmaiņu.

Tenets netaisījās to apstrīdēt. Pēdējā laikā svaigi gatavotas brokastis bija rets cienasts, un tādas baudīt izdevās tikai dažreiz, sestdienās vai svētdienās.

Ne Bridžita, ne Bens acīs nerādījās, un viņi baudīja laiskas brokastis а deux2 . Stiprinājies ar cūkgaļu, olām, grauzdiņiem un marmelādi, pāris tasēm svaigi vārītas kafijas un pīpes dūmu, Tenets ieradās birojā, juzdamies gatavs atrisināt jebkuru mīklu. Kā parasti, Lainhems jau strādāja. Tenets nekad droši nevarēja saprast, vai seržants nemainīgi ierodas tik agri tāpēc, ka mīl savu profesiju un nevar vien sagaidīt, kad no rīta tiks pie rakstāmgalda, vai arī agro rītu haoss viņa jaunajā ģimenes dzīvē likās tik nogurdinošs, ka bija tīrais atvieglojums aizmukt no tā. Katrā ziņā Tenetam radās aizdomas, ka Lainhems uzskata par goda lietu ierasties darbā agrāk par savu priekšnieku.

-    Labrīt, Maik. Ir kādi jaunumi?

-     Zvanīja no Kentas Ziņneša, ser. Un no televīzijas.

Tenets novaidējās. Viņa darbā Tenetam ļoti nepatika joma, kas saistīta ar masu informācijas līdzekļiem, bet viņš piespieda sevi šo nepatiku pārvarēt.

Reizēm policijai tiešām bija nepieciešams kooperēties ar laikrakstiem un televīziju, un viņš uzmanījās, lai nenoskaņotu tos pret sevi. Galu galā viņi, tāpat kā policija, vienkārši darīja savu darbu.

-     Pasakiet, ka sniegšu ziņojumu šovakar, bet līdz tam lai neko negaida. Varbūt tas atturēs viņus visu dienu maisīties pa kājām.

-    Laikā līdz ziņām sešos, ser?

-Ceru, ka jā. Vēl kaut kas?

-    Pēcnāves slēdziens būs šodien, vēlāk.

-    Labi. Tenets paskatījās pulkstenī. Laiks uz rīta apspriedi, uz rituālu, kuru iedibināja Drako, kad tikko šeit ieradās, un kurš notika, neskatoties, vai šefs bija šeit, lai pats to vadītu, vai nē. Paklausieties, kamēr es būšu apspriedē, sazinieties ar vīna dārziem! Personāls, kā parasti, noteikti nāks uz darbu. Pārliecinieties, lai neviens netiktu atlaists mājās, pirms nav iztaujāts. Sameklējiet Kērsonu un Bentliju! Lai viņi nodarbojas ar šo lietu. Un piezvaniet Redzam Meisonam! Gribu vēlreiz ar viņu aprunāties, bet ne mājās. Negribu, lai atkārtojas vakardienas notikumi ar misis Meisoni. Palūdziet, lai viņš, cik vien iespējams, ātri pēc deviņiem atbrauc uz nodaļu.

Apspriedē vecākais inspektors Todijs, kurš Drako prombūtnes laikā aizvietoja viņu, apstiprināja, ka šefs nolēmis nedēļas nogalē izbraukt kopā ar sievu, jo ir saņemtas pēdējās analīzes.

-     Cerēsim, ka jaunumi būs labi, sacīja Tenets.

Kāpdams atpakaļ pa kāpnēm, Tenets uzskrēja virsū detektīvkonsteblam Veikemam, kurš grozījās ārpusē pie Teneta kabineta durvīm. Veikems bija pēdējais jaunatnācējs Teneta komandā, ass kā sinepes, bet pagaidām neticīgs saviem spēkiem. Tenets vienmēr sekoja līdzi jaunatnācējiem. Bija ļoti interesanti un arī svarīgi vērot, kā viņi iejūtas. Nekas tā negrāva komandas darbu kā iekšējās nesaskaņas. "Veikems būs labs," viņš nodomāja. Detektīvkonstebls taustīja savu ceļu uzmanīgi, cenzdamies mācīties un paveikt savu darba daļu, neminot nevienam uz varžacīm.

-    Jums ir kaut kas man sakāms, Kris?

Veikems satraukti sarauca pieri.

-     Es nezinu, ser, nezinu pat, vai man vajadzēja par to runāt, bet…

-    Lieciet vaļā. Vienalga, nenāks par ļaunu jūs uzklausīt.

Kad viņi iegāja kabinetā, Veikems izskatījās vēl satrauktāks.

-    Ceru, ka nedaru to pirms laika, ser. Tas ir, es pat nezinu, vai pašreizējā bridī ir vērts par to runāt…

-     Kris, pacietīgi ierunājās Tcnets. Jūs jau esat pateicis. Un, tā kā esat šeit, tad turpiniet vien, labi? Tā kā Veikems vēl vilcinājās, tad Tenets piebilda: Nu, vecais, lieciet vaļā! Skaidrs taču, ka jums miera nebūs, kamēr netiksiet no tā vaļā.

-    Lieta vienkārši ir tāda, ka es izskatīju nogalinātā fotoattēlus, ser, un jūtos pārliecināts, ka esmu viņu redzējis jau agrāk.

-    Kur? Un kad?

Veikems atkal izskatījās nomākts.

-    Nu, tur jau tā lieta, kāpēc es šaubījos, vai ir vērts par to runāt. Nevaru atcerēties.

Tenets iesmējās.

-     Šīs izjūtas man ir pazīstamas, Kris. Es tās labi pazīstu. Starp citu, mēs visi tās pazīstam. Bet neuztraucieties, gan jau uzpeldēs. Un tad jūs man pateiksiet. Bet pagaidām mans padoms ir šāds mēģiniet par to nedomāt! Lai zemapziņa strādā jūsu vietā. Agrāk vai vēlāk atbilde pati uzpeldēs.

-    Labi, ser. Pateicos.

Veikems bija jau gandrīz pie durvīm, kad Tenets pasauca viņu atpakaļ.

-     Man jums ir viens mazs darbiņš. Viens no aizdomās turamajiem Rcndiša lietā ir kāds puisis, kuru sauc Rcdžs Meisons. Viņš šorīt ieradīsies uz iztaujāšanu, un, kad būsim beiguši, es gribētu, lai jūs aizbraucat kopā ar viņu uz viņa mājām un paņemat drēbes, kuras tam bija mugurā, kad viņš vakar vakarā ieradās vīna dārzos, īpaši kurpes. Pēc tam visu nogādājiet laboratorijā un palūdziet pārbaudīt, vai kurpju zolēs nav ieķērušies stikla gabaliņi! Un turklāt es gribu, ļai jūs mazliet papētāt, lai būtu drošs, ka kurpes, kuras viņš mums iedos, ir īstās. Parunājieties ar Vintidžu, vīndara palīgu! Varbūt viņš atceras, kādas kurpes bija Meisonam kājās vakar vakarā. Parunājiet ari ar Rendiša sievastēvu un krodziņa saimnieku! Faktiski ar jebkuru, kas varbūt ir to ievērojis. Rīkojieties pēc savas iniciatīvas!

Veikems atgādināja labradoru, kurš saodis īpaši smaržīgu kaulu.

-     Tas liks viņam par to nedomāt, Tenets smaidīja.

-    Viņš ir labs puisis, teica Lainhems. Varbūt pagaidām pārāk kareivīgs, bet tas ir tikai tāpēc, ka deg nepacietībā izdarīt kaut ko vērtīgu, bet tam viņš ātri tiks pāri.

-    Piekrītu. Nu, ko jūs sarunājāt ar Meisonu?

-      Nokavēju, ser. Viņš jau bija projām. Paskatījies uz Tenetu, Lainhems pasmīnēja. Bet, pirms eksplodējat, ļaujiet man paskaidrot, ka projām viņš ir tāpēc, ka atrodas ceļā uz šejieni pēc paša iniciatīvas. Patiesībā viņam kuru katru brīdijābūt klāt.

-    Aizejiet un apskatieties, labi?

Meisons jau gaidīja lejā, un viņi norunāja, ka iztaujāšanu šodien uz sevi ņems Lainhems.

Atspiedies pret galdu pratināšanas telpā, brūnā ādas žaketē, kuras labākie gadi jau sen aiz muguras, Meisons izskatījās noguris un nospiests. Tenets iedomājās, ka iepriekšējā naktī viņam nav iznācis daudz pagulēt. Arī vīra acīs redzēja nogurumu, bet plakstiņi bija izstiepušies un pietūkuši.

-    Kā jūtas misis Meisone? pajautāja Tenets.

-    Normāli. Tomēr es negribēju uztraukt viņu vēlreiz, tāpēc gadījumā, ja jūs vēl kaut ko gribat no manis uzzināt, iedomājos, ka ieskriešu pats, lai jums nebūtu jānāk pie manis uz māju.

-     Laba doma, — sacīja Lainhems. Ir tikai dažas lietas…

-     Tad klājiet vaļā! Meisons, sabāzis rokas kabatās, atlaidās krēslā. Izskatījās, ka viņš ar visu ir samierinājies, it kā nepatikšanas pēdējā laikā viņam būtu kļuvušas par dzīves normu.

-Jūs, mister Meison, saprotat, ka esat nonācis ļoti sarežģītā situācijā.

Būvuzņēmējs izgrūda īsu, rejošu smieklu, kuram trūka jautrības.

-     Varat tā teikt, cik gribat. Patiesībā jums vajadzētu teikt, ka sliktāk nevar būt.

-     Kā mēs saprotam, tad pēc jūsu nesaskaņām ar misteru Rcndišu ir draudi, ka jūsu māju var atsavināt.

-    To jau es arī domāju.

Lainhems paraustīja plecus.

-     Nespēlējiet paslēpes, mister Meison! Esmu pārliecināts jūs zināt, ka ne to es domāju, bet varu pateikt arī skaidrāk. Runa ir par mistera Rendiša noslepkavošanu. Skaidrs, ka jūs uz viņu turējāt ļaunu prātu un bijāt vīna dārzos tad, kad tika izdarīts noziegums. Vēl vairāk kad vakar vakarā jūs tur ieradāties, jums vajadzēja būt izmisumā.

-     Labi, labi, Meisons pavicināja roku. Jā, es biju izmisumā, bet tas jau vēl nenozīmē, ka es viņu nožmiedzu, vai ne? Ja mēs visi staigātu apkārt, nogalinot katru, uz kuru mums ir dusmas, tad drīz vien nepaliktu neviena dzīva cilvēka, jums tā nešķiet?

-     Un tomēr jūs bijāt apņēmības pilns viņu satikt, pēdējo reizi mēģināt palūgt, lai viņš, kā lai labāk pasaka, kļūst labsirdīgāks.

Atkal atkārtojās īsais, rejošais smiekls.

-    Jūs noteikti jokojat. Kļūst labsirdīgāks! Kā tāds var kļūt labsirdīgāks?

-     Jums viņš nepatika, vai ne? Patiesībā jūs viņu nāvīgi ienīdāt.

Pēkšņi Meisons saliecās uz priekšu.

-     Un jūs neienīstu? viņš izsaucās. Ja kāds nesamaksātu to, kas jums likumīgi pienākas, un tādēļ, jūsu ģimenei draudētu perspektīva atrasties uz ielas, vai jūs viņu neienīstu līdz nāvei? Meisons sašļuka. Viņa dusmas sāka noplakt. Nē, es nenoliedzu, ka Rendišu tiešām ienīdu par to, ko viņš nodarījis man, nodarījis mums. Bet tas vēl nenozīmē, ka es uzkrāvu uz sava kakla arī slepkavību.

-      Varbūt jūs nebraucāt uz turieni ar tādu nodomu. Varbūt jūs gribējāt saprātīgi, racionāli izrunāties ar viņu kā virs ar vīru. Bet ja nu viņš negribēja tādā spēlītē piedalīties? Ja nu Rendišs vienkārši pateica, lai jūs lasāties projām vai, vēl ļaunāk, tikai pasmējās par jums? Ko tad? Vai visi jūsu labie nodomi neizlidotu vējā? Beidziet, mistcr Meison, kāpēc gan lai jūs to neatzītu? Ir tik viegli sākt kliegt, vai ne, kad kāds ir bijis saspringts tik ilgu laiku kā jūs, tik viegli zaudēt savaldīšanos, paķert pudeli un trakā niknumā mest viņam ar to. Un tad vēl vienu, un vēl, un, kad jūs atjēdzaties, kas noticis, ir jau par vēlu. Viņš ir beigts…

Mcisona žoklis nokārās.

-    Jūs noteikti esat zaudējis jūsu jau tā niecīgo saprātu! Paklausieties, pajautājiet jebkuram, jebkuram, kas mani pazīst! Labi, šad un tad mani var sakaitināt, bet varu derēt, ka neatradīsiet nevienu, kurš pateiks, ka mani var izvest no pacietības. Tas nekad nav iespējams.

-     Saka, ka katram cilvēkam ir kāds lūzuma punkts, mister Meison. Varbūt jūs savējo esat sasniedzis?

-     Nē! Es jau jums teicu, ka ar viņu pat nesatikos.

Lainhems saliecās uz priekšu.

-    Mums ir ļoti grūti tam noticēt. Paskatieties uz to no mūsu redzes viedokļa! Jūs izmisīgi baidāties pazaudēt māju. Jūs esat ieradies lūgt pēdējo reizi. Jūs satiekat misis Rendišu. Viņa pasaka, ka aizliks vīram par jums kādu vārdu un iesaka jums nerunāt ar Rendišu, kamēr viņa nav aprunājusies pati. Tātad ko darāt jūs? Dodaties mājās? Nē. Jūs ejat pie viņa ar nodomu izteikt savas prasības. Un tā jūs aizejat uz vīna darītavu un jautājat misteram Vīntidžam, kur var sastapt misteru Rendišu. Un tad, ak, kāds pārsteigums, par ko misis Rendišai nav izdevies jūs pārliecināt, tas izdodas misteram Vīntidžam. Jūs paklausāt viņa padomam un projām esat. Kā tāds jēriņš. Tātad tas, ko mēs gribam zināt, ir kāpēc tā? Kāpēc klausīt viņam un nevis Rendiša sievai, kura droši vien pazīst savu vīru vislabāk?

Es jums pastāstīju jau vakar vakarā! Olivers pateica, ka misters Rendišs esot sliktā garastāvoklī un, pēc viņa domām, vakar vakarā runāšana ar Rendišu manai lietai nāktu tikai par sliktu.

Tenets, to uzzinājis, nebrīnījās, jo pēc pēdējās sarunas ar Meisonu viņam bija radušās aizdomas, ka Vīntidžs patiešām zinājis, kāpēc Meisons gribēja satikt Rendišu, bet nevēlējās policijai atklāt, ka jūt Meisonam līdzi. Viņu attiecības, kā jau tas mēdz būt mazā kopienā, bez šaubām, ciematā bija zināmas daudziem. Bet tas tomēr neizskaidroja^ kāpēc Meisons paklausījis Vīntidža padomam. Jā, es zinu, ka jūs mums to pastāstījāt, teica Lainhems, bet viņam vajadzēja piedāvāt kādu pārliecinošu variantu, lai jūs piedabūtu paklausīt. Kāds tas bija?

Un atkal, tāpat kā pagājušajā naktī, Meisons vilcinājās.

Viņš paraustīja plecus.

-     Pietika uzzināt, ka Rcndišs ir sliktā garastāvoklī. Nolēmu, ka nav nekādas jēgas viņu kaitināt vēl vairāk. Tomēr Meisona balsij trūka pārliecības.

"Viņš noteikti kaut ko noklusē," nodomāja Tenets. "Un jau sāk svārstīties. Uz priekšu, Maik, izmantojiet to mūsu labā!"

Lainhems šūpoja galvu.

-    Nav īsti labi, mister Meison. Paklausieties, man šķiet, ka jūs īsti nesaprotat sava stāvokļa nopietnību. Jūs tur atradāties tieši tad, kad tika nogalināts cilvēks, kuru pats ienīdāt. Ja jūs atsakāties būt atklāts pret mums un nespējat piedāvāt saprātīgu iemeslu, kāpēc pārdomājāt tikties ar Rendišu un aizbraucāt no vīna dārziem, tad nedrīkstat mums pārmest par to, ka mēs izdarām paši savus secinājumus.

-    Bet es negāju viņam pat tuvumā. Zvēru jums!

Lainhems neatbildēja, tikai, acis nenovēršot,

skatījās Meisonā, kurš drīz vien novērsa acis.

-    Tas notika tāpēc, ka viņi bija saķildojušies, viņš nomurmināja.

Lainhemam vajadzēja priecāties par Meisona kapitulāciju, bet viņš savu apmierinājumu neizrādīja.

-    Kas saķildojās? Misters Rendišs ar misteru Vīntidžu?

Meisons pamāja.

-    Tad kāda velna pēc jūs to neteicāt agrāk?

Tenets nojauta, kāpēc. Meisons bija baidījies

pielikt savu pirkstu, lai izsauktu aizdomas uz Vīntidžu tāda paša iemesla dēļ, kādēļ Vintidžs negribīgi runāja par Meisona apciemojumu: savā veidā Zaks Rendišs bija nodarījis pāri viņiem abiem, un viņi abi negribēja mest ēnu katrs uz savu bēdubrāli. Interesanti, par ko sastrīdējušies Vīntidžs un Rendišs?.

Meisons nebija atbildējis, tikai papurinājis galvu, un pēc Lainhema balss varēja pateikt, ka, seržants ir izvests no pacietības.

-    Nu, un par ko viņi sastrīdējās?

-    Baidos, ka man tur nav nekāda darīšana. Es arī nejautāju. '

"Tas vēl nenozīmē, ka Vīntidžs nav viņam to pastāstījis," nodomāja Tenets, bet pēc Meisona lupu stūrgalvīgajām līnijām viņš nojauta, ka Lainhemam par šo tēmu neizdosies izspiest vairs ne vārda. Un Tenets nekļūdījās. Seržants izmēģināja dažādus variantus un tad, sapratis, ka šis uzdevums ir bezcerīgs, turpināja iztaujāt Meisonu par vakara atlikušo daļu. Meisona atskaite saskanēja ar to, ko bija stāstījis Lenderss.

-    Un, kad izgājāt no krodziņa kopā ar misteru Lendersu deviņos piecpadsmit?

-     Braucu tieši uz mājām, lai pastāstītu sievai par Lendersa piedāvājumu. Zināju, ka viņai kļūs vieglāk, uzzinot, ka mums būs, uz kurieni pārvākties.

Lainhemam neizdevās Meisonu izsist no sliedēm.

Viņi noskatījās, kā Meisons kopā ar detektīvkonsteblu Veikcmu aiziet, un tad Lainhems sacīja:

-     Nu, ta, sižets top interesants. Misters Vīntidžs par ķildu bija kluss kā pelīte, vai ne?

-    Un jūs neklusētu, ja ar kādu saķildotos un pēc pāris stundām viņu atrastu noslepkavotu?

Lainhems iesmējās.

-     Jā, ja to pasniedz tādā veidā. Tomēr vai jums liekas, ka Meisons runāja taisnību?

Tenets savilka lūpas.

-    Daļēji jā. Bet vai visu? Neesmu pārliecināts. Katrā ziņā, Vīnlidžam šo to nāksies paskaidrot. Braucam!

6.

Džounas laika prognoze piepildījās. Kad Lainhems piebrauca pie vīna dārzu ieejas, pret mašīnas priekšējo stiklu sāka sisties pirmās lietus lāses.

Alise Rendiša un Faiona pašlaik kāpa roverā. Tā kā abas bija ģērbušās velveta biksēs, svīteros ar augstu apkakli un piepūstās dūnu vējjakās, tad Faiona atgādināja miniatūru mātes kopiju. Tenets atcerējās, ka Alisei ir zirgs, tātad Faionai droši vien varēja piederēt ponijs. Par dzīvniekiem jārūpējas, lai kādu dzīves krīzi pārdzīvotu to saimnieki. Tenets pacēla sveicienam roku. Alise, braucot garām, atņēma to ar skopu galvas mājienu. Viņas seja likās sastingusi, it kā viņa censtos saglabāt paškontroli, kura tā vien karājas mata galā. "Interesanti," iedomājās Tenets, "vai viņai jau ir pastāstīts par krustmeitas nāvi?"

Lija stiprāk, un lietus vēl pieņēmās spēkā. Veikalā dega gaismas. Kad Tenets un Lainhems aizsteidzās gar pildītavu, viņiem pievērsās divas ziņkārīgas sieviešu sejas.

Iekšā, aiz milzīgajām dubultdurvīm, viņi novilka lietusmēteļus un, pirms mitrums bija paspējis iesūkties audumā, nopurināja ūdens pilienus. Kērsons bija atnācis viņus sagaidīt un tagad veda uz kantori. Tur viņš pavēstīja abiem pēdējos jaunumus. Tika vākta informācija. Lielākā daļa strādājošo bija jau iztaujāti un atlaisti mājās, bet divām sievietēm likts aizkavēties. Viena no veikala meitenēm pastāstījusi viņiem, ka Olivers Vīntidžs iepriekšējā dienā bijis "noskaņojumā", lai gan viņa nezināja, kāpēc. Parasti viņa strādāja veikalā tikai sestdienās, bet vakar atnākusi palīgā, jo meitene, kura strādāja pastāvīgi, saslimusi, tā ka par to, kas noticis vīna dārzos dienās līdz slepkavībai, viņa neko nezināja. Citādi bija ar veikala vadītāju. Gan Kērsons, gan Bentlijs bija pārliecināti, ka viņa zina vairāk, nekā stāsta, lai gan abiem nebija izdevies panākt, lai viņa sāktu runāt.

-    Vai Vīntidžs jau ir parādījies? jautāja Tcnets. Es viņam pieteicu, ka šorīt gribēšu atkal satikt.

-     Jā, mēs viņu pirms kāda laika manījām. Viņš aizgāja uz vīnogulājiem apskatīt ražu, paskaidroja Kērsons. Viņš paskatījās uz lietus gāzmām. Lāses tagad nežēlīgi dauzīja logu rūtis. Nedomāju, ka šādā laikā viņš ilgi izturēs ārā.

Veikala vadītāju sauca misis Prota. Viņa gaidīja veikalā.

-    Prota. No kurienes tāds uzvārds nāk? iedomājās Lainhems.

Gaidot, kamēr Kērsons atvedīs sievieti, Lainhems apstaigāja kantori. Ieraudzījis datoru, viņš sastinga kā sasalis. Seržants no tā brīža, kad pirms dažiem gadiem izgāja kursus, bija ķerts uz šiem aparātiem.

-    Jauka datorsistēma, ser.

-    Tiešām? Tenetu tas neinteresēja.

-    Jā. Dārga. Pēc skata liekas, ka arī jauna. Un ar lāzera izdruku. Pārsteidzoši, ka viņš neņēma kaut ko lētāku šāda apjoma vajadzībām.

Atgriezās Kērsons.

-    Misis Prota, ser.

Veikala vadītāja, tuvu pie četrdesmit, bija gara un tumsnēja, ar raga brillēm un pakausī rūpīgi saņemtu matu mezglu. Viņas jūraszilo svārku krokas bija asas un kurpes spoži nospodrinātas. Izskatījās, ka viņa paradusi visu turēt savā kontrolē. Sievietes sejā jautās tādas kā bažas, kā apmulsums varbūt pat aizvainojums, it kā dzīve pēkšņi būtu viņu piekrāpusi. Ienākusi kantorī, viņa pameta visapkārt saimnieces skatienu, varbūt lai pārliecinātos, ka šie svešinieki no malas nemēģinās stāties ceļā viņas rīkojumiem.

Misis Prota apsēdās taisni, ceļus kopā saspiedusi.

Tenets uzzināja, ka vīna dārzos viņa strādā jau četrus gadus un ir atbildīga par gan strādājošajiem, gan par vīna dārzu, gan par veikala administratīvajiem darbiem, atstājot Rendišam brīvas rokas darboties kā vīndarim un konsultantam.

-    Ko Rendišs konsultēja? painteresējās Lainhems.

-    Viņš palīdzēja ar padomu tiem, kuri gribēja veidot savus vīna dārzus, kādas šķirnes vīnogas stādīt, paskaidroja, kādas priekšrocības un kādi trūkumi piemīt katrai no divām galvenajām vīnogu audzēšanas sistēmām. Viņš strādāja ari par vīna darīšanas iekārtu tirdzniecības aģentu. Patiesībā par visu, kas saistīts ar vīnogu audzēšanu un vīna darīšanu. Viņu kā vīndari vērtē… vērtēja ļoti augstu.

-     Kā jūs ar viņu sadzīvojāt, misis Prota? pajautāja Tenets.

"Interesanti," viņš iedomājās. Labās kājas purngals krampjaini sakustējās. Pēdas ir labs indikators. Ļaudis var ictrenēties kontrolēt sejas muskuļus, bet izskatās, ka rokas un kājas dzīvotu pašas par sevi. Acīmredzams, ka par savu saimnieku viņa negrib visu stāstīt.

-    Labi.

-    Pārāk pārliecinoši tas jums neskanēja.

-     Kā priekšnieks un padotā mēs sadzīvojām lieliski. Es savu darbu protu un daru to visai labi, un liekas, ka viņš ar mani bija apmierināts, jo pretējā gadījumā man nebūtu izdevies te tik ilgi noturēties.

-    Un kā ar misteru Vīntidžu?

"Dīvaina lieta, šīs acis," nodomāja Tenets. Interesanti redzēt, kā tajās atspoguļojas cilvēka slēptākās izjūtas, viņa nostāja. Misis Prota nemirkšķināja acis. Pat viņas sejas izteiksme ne mazākajā mērā neizmainljās vienīgi acis. It kā aizvērtos slēģi. Un labās kājas purngals atkal sakustējās.

-    Kas ir ar viņu?

-    Kā jūs sadzīvojāt ar misteru Vīntidžu?

-     Labi, lai gan patiesībā mums nav nekā īpaši kopīga. Viņš strādā ārā, es iekšā, un mūsu darba jomas pat nekrustojas.

-    Kā jums šķiet kā viņš strādā?

-    Viņš ir spējīgs un apzinīgs darbinieks, daudz ko grib iemācīties. Es zinu mistera Rendiša domas, ka no vina ar laiku iznāks labs vīndaris.

Misis Prota bija mazliet atslābinājusies, priecīga, ka var noraksturot Vīntidžu labvēlīgā gaismā. Laiks mēģināt notvert mirkli, kad viņa sāks zaudēt modrību.

-     Kāds bija iemesls ķildai starp Vīntidžu un misteru Rendišu?

Viņa pamirkšķināja acis un šoreiz aizāķēja labo kāju ap kreisās potīti.

-    Kādai ķildai?

Tenets nopūtās.

-     Paklausieties, misis Prota! Es nebūt negribu apvainot jūs inteliģences trūkumā, tāpēc nespēlēsim spēlītes. Būšu pret jums atklāts. Kāds jūsu darbinieks pastāstīja mums, ka visu vakardienu Olivers Vintidžs bijis "noskaņojumā", un no cita avota mums ir zināms, ka Vīntidžam ar jūsu priekšnieku vakar vakarā bijis strīds…

-    Vakar vakarā? Tajā pašā mirklī izskatījās, ka viņa nožēlo, ka ir ierunājusies.

-Tas jums ir pārsteigums. Interesanti gan, tomēr ne jau tas, ka starp viņiem notikusi ķilda vispār, bet, ka tā notikusi vakar vakarā. Kāpēc?

Viņa pašūpoja galvu, lai paustu ko? Apmulsumu? Nepatiku?

-     Ko tādu lai es pasaku, lai jūs saprastu, ka pret mums jums jābūt atklātai? Man jāuzsver, ka šī ir slepkavības izmeklēšana. Ja jums ir kaut kas zināms, vienalga, kas varētu mums noderēt, tad patiešām jūsu pienākums ir mums to pastāstīt.

Tenets gan pārāk labi zināja, ka dažādi pienākumi var runāt viens otram pretī un ļaudis biežāk ir uzticīgi konkrētiem cilvēkiem, nevis abstraktam taisnības jēdzienam.

-     Ziniet, patiešām nav lielas jēgas kaut ko slēpt, Tenets klusām piebilda. Mēs šā vai tā, agrāk vai vēlāk, vienmēr visu uzzinām. Par to varat būt droša. Varu saprast, ka runa ir par kādu, kuru jūs noteikti cienāt un respektējat, un es varu arī saprast jūsu nevēlēšanos stāstīt mums kaut ko tādu, kas, pēc jūsu domām, varētu vērsties pret viņu. Bet noteikti labāk ir kaut ko uzzināt no cilvēka, kurš ir viņa pusē.

-     Šaubos, vai jūs atradīsiet šeit kādu, kurš nebūtu viņa pusē. Un, protams, ne jau tāpēc, ka

viņam šāds atbalsts būtu vajadzīgs.

-    Neskatoties uz to…

Tenets ļāva pauzei ieilgt, pārliecināts, ka klusēšanas spēks panāks to, ko vārdi nespēj.

Misis Prota bija pagriezusi galvu un vērās ārā pa logu, it kā meklējot pazīstamajā ainavā savas dilemmas atrisinājumu.

Viņa bija pieņēmusi lēmumu. Sievietes lūpas sakniebās.

"Viņa nerunās," nodomāja Tenets.

Misis Prota papurināja galvu.

-     Diemžēl, inspektor, es nevarēšu jums palīdzēt, tomēr pateikšu sekojošo. Esmu strādājusi kopā ar Oliveru Vīntidžu jau četrus gadus un no visas sirds ticu, ka viņam nevar būt nekā kopīga ar to, kas te notika vakar vakarā.

Tenets saprata, ka tālākam spiedienam nebūs nozīmes. Viņa ir izšķīrusies. Tā nu tas ir. Tenets aizsūtīja Lainhemu sameklēt Vīntidžu.

Gaidot viņš pa logu vēroja ainavu, kura pastāvējusi kopā ar Rendišu visu viņa darba mūžu. Kāds bijis šis cilvēks? Pagaidām Tenetam pat nebija atlicis laika padomāt, ka šis vīrs dzīvojis. Šķiet, ka viņi tūlīt pat bija iegrimuši aizdomu pētīšanā un motīva meklējumos. Bet visa noslēpuma atslēga taču bija pats Rendišs. Rendišs, kura rīcība kaut kādā veidā ierāvusi kādu nevaldāma naida ugunīs. Tcnets apzinājās, ka vajadzēja ar misis Protu par Rendišu aprunāties sīkāk, bet viņš bija tā aizrāvies ar domu piedabūt viņu izstāstīt par Rendiša ķildu ar Vīntidžu, ka palaidis šo izdevību garām. Tenets, protams, var viņu satikt vēlreiz, bet pagaidām jācenšas nepielaist to pašu kļūdu sarunā ar Vīntidžu.

Smagās lietusgāzes bija pierimušas. Debesis kļuva gaišākas. Varbūt vēlāk vispār noskaidrosies. Tomēr Vīntidžs bija izbaudījis ,uz savas ādas vissmagāko gāzienu. No viņa vecās, nospeķotās jakas ūdens plūda straumēm, bet slapjie mati lipa pie galvvidus. Tāpēc Vīntidža seja atgādināja galvaskausu, un efektu vēl vairāk pastiprināja dziļi iekritušās acis un vaigi. Agrā došanās pie miera nebija nākusi viņam par labu. Viņš joprojām izskatījās līdz nāvei noguris.

Vīntidžs novilka jaku, nometa to uz grīdas un, piesēdies uz galda gala, izvilka zaļi punktotu kabatlakatu, lai noslaucītu seju.

-     Nolādētais lietus! Vēl piedevām visam, kas noticis, vajadzēja uznākt arī tam.

Tenets, kā atslābinādamies, atgāzās krēslā.

-    Pastāstiet mums par misteru Rendišu! Kāds viņš bija?

-    Kāds? Vīntidžs paraustīja plecus. Kādā ziņā?

Tenets pavicināja roku.

-    Visādā.

-   Nu, viņš bija godkārīgs. Vienmēr meklēja ceļus, kā paplašināt savu biznesu, kā uztaisīt vairāk naudas. Bet iegaumējiet viņš mācēja ari smagi strādāt.

-    Varbūt nežēlīgs?

-     Jā, domāju, ka visai nežēlīgs. Tādi taču ir visi veiksmīgie biznesa cilvēki, vai ne?

-    Turpiniet!

Vīntidžs sarauca pieri.

-    Grūti stāstīt par cilvēku, ar kuru kopā strādāts diendienā. Tad jau nestāv malā un nenovēro, bet pieņem, kāds ir.

-    Tomēr pamēģiniet.

-    Nu, ko, viņš sevi ļoti augstu vērtēja.

-    Egoisti pēc definīcijas ir ļoti egocentrēti.

Atbildes nebija.

-    Viņi norobežojas no pārējo jūtām. "Šoreiz trāpīts mērķī," nopriecājās Tenets. Vīntidžs nodūra acis un saknieba lūpas.

Viņš nemierīgi pagrozījās.

-Es negribētu par viņu runāt tādas lietas.

-    Jūs domājat runāt sliktu par mirušu cilvēku?

-Jā.

-     Saprotu, bet šajā situācijā tas ir bezjēdzīgi, vai jums tā neliekas? Es nelūdzu no jums ļaunas tenkas, bet vienīgi jūsu paša atklātu personīgo viedokli par viņu. Nekas no jūsu teiktā misteram Rendišam vairs ļaunu nenodarīs, bet mums tas varētu palīdzēt izprast, kas īsti vakar norisinājies.

-    Nesaprotu, kādā veidā.

-    Vienkārši noticiet man, mister Vīntidž!

Vīntidžs noslīdēja no galda un, piegājis pie loga, apstājās tur, uzgrieza viņiem muguru un skatījās ārā.

-     Es joprojām nespēju aptvert, ka viņš ir miris. Viņš bija tik dzīvības pilns, ja varat saprast, ko es ar to domāju. Vienmēr enerģijas pārpilns, vienmēr jaunu ceļu meklējumos.

Tenets juta, ka Vīntidžs, pie sevis apsverot, cik daudz viņiem var stāstīt, ir izvairīgs. Tenets priecājās par to pašu un cerēja, ka Vīntidžs kļūs drosmīgāks un atvērsies.

-    Jā, es saprotu, ka viņš izmantoja visdažādākos variantus. Tādam cilvēkam nepieciešami plaši kontakti. Šķiet, ka viņa māsa dzīvo tepat tuvumā, tātad viņš ir uzaudzis šajā apvidū.

-    Domāju, ka jā.

-     Vai nezināt, kā viņš iesāka nodarboties ar vīnogu audzēšanu?

Vīntidžs atgriezās savā laktā un atkal apsēdās.

-     Man liekas, ka Zaķu vienmēr interesējuši lauku darbi. Viņš bija pieradis strādāt fermā jau skolas brīvdienās. Tad viņš iestājās Jauno fermeru klubā. Tur iepazinās ar Marku Bentonu. Marka tēvam, Džeimsam Bentonam, pieder tā otra vīna darītava, kurā Zaks strādā… strādāja par vīndari. Tas ir Česingas muižā. Tieši tur Zaks sāka nopietni interesēties par vīniem, kopā ar Marku strādādams vīna darītavā. Viņš iesāka skolas brīvdienās, pēc darbiem fermā. Misters Bentons tajā laikā tur strādāja par vīndari, un laikā, kad viņš aizgāja pelnītā atpūtā, Zakam jau bija visai liela pieredze, un, pēc manām domām, gluži dabīgi, ka viņš pārņēma šo darbu, lai gan pati vīna darītava joprojām pieder misteram Bentonam.

-    Tātad pēc tēva aiziešanas pensijā Marks Bentons nepārņēma stafeti no viņa?

-     Nē. Viņš uzsāka kaut ko pavisam atšķirīgu un tagad ir grāmatvedis.

-    Tēvs noteikti bija sarūgtināts.

-    Zaks stāstīja man, ka Marku nekad neesot interesējuši vīni… Tādu darbu ar varu nedrīkst uzspiest.

-     Nedrīkst gan. Acīmredzot misters Rendišs iestājās koledžā, lai studētu kā jūs to saucat vīnogu audzēšanu ? Vīna audzēšanu?

-     Pareizi. Vīna audzēšana. Nē, koledžā viņš neiestājās. Tajos laikos nevienā koledžā visā valstī tādas lietas nemācīja. Tagad Plamptonā pasniedz vīna audzēšanas un vīna darīšanas kursus. Sāka pirms dažiem gadiem. Jocīgi, ka Zaks iestājās tieši Plamptonas lauksaimniecības koledžā. Ne tā kā es. Zaks izmācījās tehnisko kursu Elfristonā pie lauksaimniecības katedras. Tajā laikā tā bija vienīgā vieta, kur varēja kaut ko iemācīties par vīna audzēšanu. Man paveicās. Mans vecais varēja man apmaksāt mācības Austrālijā. Tur aug brīnumaini vīna dārzi, un pāris gados es ieguvu ļoti vērtīgu pieredzi, vispār ellīgi daudz iemācījos.

-   Jūs sakāt, ka mistera Rendiša ģimene nevarēja atļauties sūtīt viņu līdzigā skolā?

-     Nu, varu kļūdīties, bet apmēram tāds iespaids man radās.

-    Tad kādā veidā viņš tika pie šīs vietas? Lai gan Tenetam bija aizdomas, ka viņš var uzminēt.

-    To es tiešām nezinu.

-    Vai nezināt, kā viņš iepazinās ar savu sievu?

-    Šķiet, ka jaunajos fermeros.

"Jā, laba vieta, kur nabadzīgam, bet godkārīgam jauneklim iepazīties ar perspektīvu līgavu," nodomāja Tenets. Bet varbūt viņš negodīgi domā par Rendišu?

-    Kā viņi sadzīvoja?

-    Ak, Dieva dēļ! Ja gribat apspriest viņa laulības dzīvi, tad jums jārunā ar viņa sievu.

-    Vai jūs esat precējies, mister Vīntidž? Tenets nesaprata, kas lika viņam uzdot nākamo jautājumu. Viņš ievēroja, ka Vīntidža sejā iezogas drūmums.

Kas te nav kārtībā?

-    Jā, bet kāds tam sakars ar šo lietu?

-     Vienkārši tāpat painteresējos. Vai ilgi jau esat vīra kārtā?

-    Divus gadus.

Jautājumu par Vīntidža laulību Tenets atstāja līdz galam neatbildētu. Ja radīsies nepieciešamība, viņi vēlāk uzzinās par to ko vairāk.

-    Kā misters Rendišs satika ar sievastēvu, misteru Lendersu?

Izskatījās, ka vēlreiz trāpīts. Atkal Vīntidža acīs pazibēja izvairīgums.

-    Tā nu nav mana darīšana.

-    Bet jums jābūt kādam viedoklim.

-     Kā šķiet, jūs teicāt, ka baumas jūs neinteresēs. Teicāt, ka gribat uzzināt manas personīgās domas par Zaķa raksturu.

Vīntidžs ir nokaitināts. Labi. Tenets gan nekaitināja viņu apzināti, bet dusmas bieži vien noved pie kontroles zaudēšanas un tātad neapdomības. Laiks tuvoties galvenajam sarunas punktam.

-     Kāpēc jūs mums nepastāstījāt par Redža Meisona strīdu ar misteru Rendišu?

No pēkšņās kursa maiņas, Vīntidžs sāka mirkšķināt acis.

-    Arī tā nav mana darīšana.

-            Es jau sāku mazliet nogurt no tā, kā jūs cenšaties viens otru glābt. Var jau jūs saprast, bet tas mūs maldina, un viss nonāk līdz bezjēdzībai. Kā jau pirms brīža teicu misis Protai, mēs agrāk vai vēlāk tik un tā visu noskaidrojam. Viņa, protams, centās glābt jūs.

Vīntidža uzacis savilkās uz augšu, bet Tenetam bija skaidrs, ka viņa izbrīns ir neīsts. Viņa balsī ieskanējās pat tāda kā samierināšanās.

-Mani?

-    Jā, jūs, mister Vīntidž.

Pēkšņi Tenetam bija līdz kaklam. Iztaujāšana piederēja pie tās viņa darba daļas, kura viņam patika vislabāk. Viņš mīlēja izplānot taktiku, izmantot savu uzkrāto pieredzi, lai no negribīga liecinieka izvilinātu vajadzīgo informāciju. Bet retumis viņš no visas šīs manevrēšanas nogura. Tenets nopūtās.

-      Kā, pie velna, lai es ielienu jūsu galvā, ja jums patiešām nav jēgas kaut ko slēpt? Viņš saliecās uz priekšu, lai nodemonstrētu, ka ir galīgi zaudējis pacietību. Godīgi sakot, man liekas, ka jūs pilnībā nesaprotat, cik nopietns ir jūsu stāvoklis. Vakar tika nogalināts jūsu saimnieks. Šī ir slepkavības izmeklēšana, un slepkavības izmeklēšanā jebkurš, jebkurš bez izņēmuma, kas saistīts ar upuri, nonāk zem mikroskopa, it īpaši tie, par kuriem zināms, ka viņi ar nogalināto ir sastrīdējušies.

Jums visiem liekas, ka jūs dzīvojat katrs savā mazajā pasaulītē, bet šīs pasaulītes diendienā krustojas. Ļaudis visu redz un dzird, un, pat ja pārprastas, lai arī varbūt saprotamas lojalitātes dēļ viņi negrib būt pret mums atklāti, agrāk vai vēlāk patiesība nāk gaismā. Kā tas ir arī jūsu gadījumā. Mēs zirnim, ka jūs vakar ar Rendišu strīdējāties, un mēs gribam zināt, kāds bija strīda iemesls. Tāpēc es iesaku jums beigt izlikties, ka nezināt, par ko es runāju, un visu izstāstīt pašam.

Interesanti, vai ir izdevies viņu pārliecināt? Ja nē, tad pa kādu taku tālāk meklēt ceļu? No Lainhema gaidošās klusēšanas viņš sajuta, kāda gandrīz taustāma spriedze bija uzradusies istabā.

Vīntidža seja likās neko neizsakoša, bet Tenets nojauta, ka viņš drudžaini domā. Skatoties uz Tenetu, viņa acis samiedzās, un izspiedušies žokļa muskuļi liecināja par cieši sakostajiem zobiem. Beidzot viņš dziļi ievilka elpu un caur savilktajām lūpām to klusām izpūta.

Laikam jau jums taisnība. Agrāk vai vēlāk jūs to uzzināsiet, tāpēc, kāda starpība, jūs varat to uzzināt arī no manis.

7.

Vintidžs atkal noslīdēja no galda un, piegājis pie loga, paskatījās ārā.

-    Paiet gadi, kamēr izveido šādu vietu, viņš ierunājās. Interesanti, kas ar to notiks tālāk. Viņš paskatījās uz Tenetu. Ko jūs zināt par angļu vīniem?

-    Visumā neko.

Vīntidžs pagriezās pret viņiem, atspiezdamies pret palodzi.

-    Nu, ko, pirms es jums stāstu par vakardienu, ļaujiet man mazliet sagatavot augsni, tas jums palīdzēs izprast notikušo.

Ja kāds grib neraudzēt labu vīnu, protams svarīgas ir tehniskās zināšanas. Jāzina par augsnes struktūru un apstrādāšanu, jāzina, kā pareizi lietot mēslojumu un pesticīdus un kā cīnīties pret vīnogulāju slimībām. Nu, un pieņemsim, ka jums šīs zināšanas ir, pieņemsim, ka jūs esat ieguldījis līdzekļus, nopircis zemi, iestādījis vīnogulājus, gadiem tos kopis un novācis pirmo ražu, lai no ogām uztaisītu labu vīnu. Ko tālāk? Nelaime ir tāda, ka angļu vīni ir dārgi un sastāda tikai trešdaļu procenta no visiem Anglijā izdzertajiem vīniem. Mums nav dotāciju, kādas tiek piešķirtas Francijā vai Vācijā. Un te sākas galvenā problēma pārdošana. Visiem pārējiem lauksaimniecības ražojumiem ir izveidojies tirgus, bet vīna noiets jums jāmeklē pašam, un konkurence ir neticami nežēlīga. Tātad, pat pieņemot, ka jums ir viss tirgum vajadzīgais, ja jūs vēlaties patiešām izsisties, jums vajag vēl kaut ko tādu, kā dēļ jūsu vīns izceltos pārējo vidū. Varbūt, piemēram, kādu no augstākajām balvām.

Šeit, Tenets saprata, viņa priekšā stāv īsts entuziasts. Vīntidža acis mirdzēja, viņa vārdi raisījās tik plūstoši, it kā viņš atkārtotu jau daudzas reizes lasītu lekciju. Šī bija tēma, kurn viņš apsvēris, izprātojis un izpētījis no visām pusēm.

Protams, no mazas vīna darītavas ir visai iespējams gūt vidējus komerciālus panākumus, un šis bizness pēdējā laikā kļūst arvien populārāks. Saprotiet, zemes vajag maz. Patiesībā, ja jums ir desmit akri un darbi ievadīti pareizā gultnē, daudzus gadus jums izdosies iegūt trīsdesmit līdz četrdesmit tūkstošus pudeļu vīna gadā. Bet, kā jau teicu, jums jāprot manevrēt, pretējā gadījumā viss beigsies ar to, ka noliktavas būs pilnas ar vīnu, bet naudas iztikai nesanāks. Jāatrod veids, kā panākt, lai jūsu vīns būtu pieprasīts. Jāizlemj arī, vai uzsvaru liksiet uz kvalitāti, vai lētāku vīnu. Komercijai jābūt proporcionālai. Labs vīndaris, tāds kā Zaks, galveno uzmanību velta kvalitātei. Tā ceļ viņa reputāciju. Viņš arī var daudz izdarīt, lai iespaidotu, kāds iznāk vīns. Viņa rokās tiešām atrodas visi pavedieni. Visu to es jums stāstu tāpēc, ka, lai gan galvenokārt strādāju šeit, Starrcndenā, esmu uzsācis veidot arī savu vīna darītavu. Pastāstīju jau jums, cik augstsirdīgi rīkojās mans tēvs, aizsūtot mani pāris gadus uz Austrāliju. Nu, un, kad es atgriezos un viņš redzēja, cik kaismīgi es joprojām mīlu šo lietu, viņš nopirka man kotedžu ar trīsdesmit akriem zemes, lai es varētu uzsākt pats savu biznesu. Esmu vienīgais bērns ģimenē. Māte nomira pirms daudziem gadiem, un viņš teica, ka naudu es va/u dabūt vienmēr, kad man tā vajadzīga. Tā esot labāk, nekā, ja es gaidīšot viņa nāvi un mantojumu. Un no paša sākuma es nolēmu, ka galveno uzmanību pievērsīšu kvalitātei. Ja vien man izdotos iegūt kādas pāris godalgas, tā lieta aizietu. Nu, bet, tā pieticīgi ņemot, es esmu iesācis gluži labi. Pirmās vīnogas novācu pirms diviem gadiem un esmu pamanījies nedaudz celt savas akcijas. Bet zinu, ka šogad jānāk manai lielajai iespējai. Šogad pirmo reizi esmu izaudzējis īstas Pinot šķirnes vīnogas, tikpat labas, kā iegūst Burgundijā. Laika apstākļi bija lieliski, un, vasarai ritot, es arvien vairāk un vairāk sāku pārdzīvot par ražu. Ticiet man, tas darbs, kurš ieguldīts, rūpējoties par vīnogām… Tomēr es visiem stāstīju, cik lielisku vīnu no tām iegūšu, un beidzot, tieši pirms kādas nedēļas, mēs tās novācām un atvedām uz šejieni spiešanai. Ievietojām ogas plastmasas konteineros. Tur tās stāv nedēļu, un sākās dabīgais rūgšanas process. Klāt nekas netiek pievienots. Ja ir bijusi laba vasara un padevušās patiešām labas vīnogas, tad nekas nav vajadzīgs tā vīnu raudzē Burgundijā. Un tā mēs pārklājām konteinerus un ļāvām, lai ogas nostāvas. Maisījām katru dienu ar rokām. Sākumā sula pēc krāsas likās ļoti gaiša, bet laika gaitā tā kļuva tumšāka un bagātāka, un mans satraukums arvien pieauga. Katru vakaru es teicu Zakam "spiedīsim, spiedīsim tās", un katru vakaru viņš atkārtoja "lai pastāv vēl vienu nakti, vēl vienu". Būtu varējis spiešanu veikt pats, bet negribēju. Gribēju, lai katra ogu unce iziet Zaķa ekspertīzi. Beidzot viņš nolēma, ka spiedīsim ceturtdienas vakarā, bet mazliet aizkavējāmies ar iepriekšējo porciju, un viņš apsolīja, ka paliks šeit ilgāk, nākamajā rītā " vakar" un "mēs to izdarīsim kopā".

-     Ko jūs arī izdarījāt, sacīja Tenets. Atceros, jūs stāstījāt, ka kopā esot spieduši ogas. Viņš arī atcerējās savas aizdomas, ka Vīntidžs nestāsta visu patiesību, lai gan nebija sapratis, kāpēc.

-     Ko mēs arī izdarījām, Vīntidžs māja ar galvu, bet pats izskatījās īgns. Nelaime tā, ka vakar, iegājis apskatīties, atklāju, ka viens no konteineriem ir ieplaisājis.

-    Un… sula iztecējusi?

-     Jā, tā nu tas bija. Pilna grīda. Mans īpašais vīns, mans iespējamais kandidāts uz balvu! Ja Zaks nebūtu to atlicis un atlicis, no dienas uz die

nu… Stāstu jums to tāpēc, ka tas nebija noslēpums, to zināja visi un labāk, ja šo stāstu jūs dzirdat no manis paša, nekā no kāda cita.

Nav brīnums, ka Vīntidžs vakar visu dienu bija "noskaņojumā". Un tad jums ar Rendišu bija ķilda.

-     Es gluži tā to nesauktu. Nevarēju atļauties viņu kārtīgi izlamāt, jo biju atkarīgs no Zaķa prasmes, kura man vajadzīga, lai apstrādātu pārējos konteinerus, vai ne?

-     Jūs gribat teikt: ja tā pamatīgi eksplodētu, viņš apzināti varētu sabojāt ari atlikušo sulu?

Vīntidžs enerģiski papurināja galvu.

-    O, nē. Zaķa profesionālais pašlepnums neatļautu viņam tā rīkoties. Tomēr viņš varētu, kā lai to pasaka, ne pārāk rūpēties par to. Varbūt pat ne ar nolūku, bet pēc ķildas cilvēks nekad nespēj pamatīgi koncentrēties darbam, vai ne? Bez tam es ari negribēju pazaudēt šo darbavietu. Galu galā, Zaks bija mans darba devējs, un man joprojām bija daudz, ko mācīties no viņa. Nē, es nedrīkstēju atļauties riskēt. Turklāt Zaks no sirds atvainojās. Tā, lūk, tas notika.

-    Skaidrs. Tenetam tiešām viss bija skaidrs. Nedrīkstēdams pilnībā izgāzt dusmas, Vīntidžs visu dienu bija tās apspiedis sevī. Lieliski priekšnoteikumi eksplozīvai situācijai, kuras rezultātā Rendišs tiek nogalināts. Tas izskaidroja arī to, kāpēc misis Prota bija pārsteigta, izdzirdot, ka Vīntidžs ar Rendišu vakarā sastrīdējušies ja viņi vispār sastrīdējās. Bez šaubām, viņa zināja par abu vīru saķeršanos rīta pusē, bet, tā kā abi kopā turpināja spiest sulu, viņa nospriedusi, ka visas domstarpības ir noskaidrotas.

-     Bet no mistera Meisona stāstītā mums radās iespaids, ka arī vakar vakarā jūs esat strīdējies ar misteru Rendišu.

Vīntidžs purināja galvu.

-    Godīgi sakot, es apzināti maldināju viņu. Pateicu viņam, ka, pēc manām domām, vakar vakarā nebutu prātīgi iet pie Zaķa, jo pirms tam jau es ar viņu esmu sastrīdējies, un viņš nav visai labā noskaņojumā. Kas arī bija tiesa. Kad notikusi mūsu ķilda, es neteicu apzināti. Pēc manām domām, Redžs savām lietām nodarītu vairāk ļaunuma, nekā labuma, ja runātu ar Rendišu, kad viņš ir pārguris un nervozs.

Un Vīntidžs turējās pie sava stāsta: esot pilnīgi nodevies darbam pie nākamās ogu porcijas spiešanas. Laika posmā starp septiņiem un deviņiem trīsdesmit Rendišu redzējis neesot un tikai pēc tam devies uz laboratori ju pateikt, ka darbs pie šīs porcijas pabeigts, un atradis viņu mirušu. Ari nevienu citu ieejam vai izejam no pildītavas viņš neesot manījis.

-    Vai saprotat, ka atrodaties ļoti sarežģītā stāvoklī? jautāja Tenets. Jo, izņemot īso sarunu ar Meisonu, jūs visu vakara cēlienu tur bijāt pilnīgi viens.

-     Nav vajadzības to atkārtot visu laiku, klusām sacīja Vīntidžs. Neesmu idiots. Bet atkārtoju es to neizdarīju, un jums nekad neizdosies pierādīt pretējo.

Tenets piekrita, tiešām, tā ir atkārtošanās. Pierādījumu trūkums. Pat ja Vīntidžs ir vainīgais, kā to lai pierāda? Viņš laboratorijā ir bijis neskaitāmas reizes, tā ka zinātniskas ekspertīzes pierādījumi šeit nav izmantojami. Viņi, protams, var pārbaudīt viņa apģērbu asinsanalīzei, bet Tenets nedomāja, ka slepkava ir atradies tik tuvu, lai tiktu notašķīts ar asinīm. Rendišam rīkle pārgriezta ar saplēstu stiklu, zaudējot līdzsvaru un izkrītot atmuguriski caur logu, tā ka neko nevar zināt. Iepriekšējo gadu pieredze liecina, ka var uzrasties pārsteidzošas lietas.

Vīntidžs katrā ziņā gribēja uzzināt, vai drīkstēs rīt, kad vīna darītava atsāks darbu, ņemt palīgos kādu, kas viņam varētu palīdzēt sulas spiešanā. Tenets atļāva viņam iet.

-    Dievs vien zina, kā mēs atgūsim iekavēto, Vīntidžs drūmi novilka un devās projām.

Tenets un Lainhems noskatījās, kā viņš aiziet līdz mašīnu stāvvietai un iekāpj dubļiem nošķiestā lendroverā.

-    Nu, ko jūs domājat, Maik? jautāja Tenets.

Lainhems ar troksni aizcirta piezīmju grāmatiņu.

-     Tiešām, nezinu. Domāju, ka viņam jau bija ļoti viegli pateikt, ka "tas un tas bija tā un tā" pēc tam, kad Rendišs atvainojās, bet no prāta jau Vīntidžam tas neizgāja. Strādājot visu dienu vienam, viņam bija pietiekami laika pārdomāt, pietiekami laika, lai aizvainojuma sajūta pieaugtu… Varbūt arī Vīntidžs bija nolēmis šo lietu nekustināt, bet, tā kā vakarā kaut kāda iemesla dēļ viņam vajadzēja aiziet uz laboratoriju, kur Rendišs pateica vai izdarīja kaut ko tādu, kas parāva viņa dusmu aizsprostu vaļā? Domāju, ka tam daudz nevajadzēja. Un atcerieties, ka pārējā viņa vīnogu sula līdz tam laikam bija jau izspiesta un drošībā, tā ka slāpēt dusmas kā no rīta viņam vairs nebija vajadzības.

-    Pareizi.

-    Un ko tagad, ser?

-    Domāju, ka jāturpina rakt. Kamēr esam šeit, vajadzētu ieskatīties Rendiša papīros, jo varbūt atklājas vēl kāds noslēpums.

Sākumā viņi vēlreiz aprunājās ar misis Protu, bet neko interesantu neuzzināja. Viņa neļāvās pierunāties izteikt savu personīgo viedokli par Rendiša raksturu un nelokāmi turējās pie domas ja neskaita ieilgušo konfliktu ar Meisonu, tad nekādi citi konflikti vai nesaprašanās, kas varētu novest līdz vakardienas traģēdijai, viņa biznesa darbībā neesot novēroti.

Ja būtu, es zinātu.

Kantorī ātri izskatot sarakstes kartotēku, likās, ka tā arī ir. Tenets un Lainhems pārcēlās uz blakus māju paskatīties, vai kaut kas interesants neuzradīsies tur.

Rendiša kabineta logs atklāja skatu uz nepievilcīgu aizmugures dārziņu iegarenu zālāju, kuru apņēma nekoptas puķu dobes. Pati telpa bija maza un četrstūraina, un lielāko tās dalu aizņēma krēsls ar augstu atzveltni galvas atbalstīšanai un augsts rakstāmgalds. Kabineta īpašnieks bija centies piešķir1 telpai vīrišķības garu augsts tumši zaķis ādas krēsls, bet pie sienām lepojās gleznas ar medību skatiem.

Laiku nekavēdami, viņi ātri darbojās gar atvilktnēm Tenets vienā pusē, bet Lainhems otrā. Viņi atrada tikai ikdienišķus sīkumus, kuri, kā šķiet, vienmēr sakrājas jebkurā rakstāmgaldā. Te bija rakstāmpiederumi, bankas rēķini ( pareizi izpildīti, bez jebkādām piezīmēm), vecu čeku grāmatiņu pasakņi, mājsaimniecības rēķini un kvītis. Lainhems pirmais aizrakās līdz apakšējai atvilktnei, kamēr Tenets

aizkavējās, rūpīgi pārlasīdams bankas dokumentus.

-     Paklausieties, viena te ir aizslēgta, optimistiskā noskaņā iesaucās seržants. Laimīgā kārtā paturējām šīs atslēgas. Viņš izzvejoja no kabatas atslēgu saišķi, kuru vakar vakarā atrada Rendiša kabatā un kuru viņi paturēja tieši šādai varbūtībai.

Uz riņķa bija vesels lērums atslēgu, bet tikai trīs likās pietiekami mazas, lai derētu atvilktnei. Otrā, kuru Lainhems izmēģināja, viegli pagriezās slēdzenē. Viņš izvilka atvilktni un novietoja to uz rakstāmgalda.

-     Vēstules, sacīja Lainhems. Tad ķērās pie kartona kastītes atvilktnes stūrī. Un fotogrāfijas.

Fotogrāfijās bi ja redzamas meitenes, galvenokārt vienas pašas, bet dažās kopā ar jaunāku, slaidāku Rendišu. Visdažādākajās situācijās: sēžot uz velosipēdiem, pārliekušās pār vārtiņiem, atspiedušās pret sienām, atgūlušās zālītē, atlaidušās pret kokiem.

-     Jaunības iztrakošanās, teica Lainhems. Nu īsts donžuāns, vai jums neliekas?

Tenets vēlreiz pārskatīja fotogrāfijas. Te slēpās kaut kas… kaut kāda patiesība, kuras jēgu viņa smadzenes mēģināja uztaustīt. Tenets papurināja galvu. Nav nozīmes, tāpat neizdosies.

Viņi paņēma vēstuļu sainīšus un sāka tās caurskatīt.

-    Arī šīs visas ir no meitenēm, secināja Lainhcms. Var saprast, kāpēc viņš negribēja, ka vēstules ierauga sieva.

-     Visai seni romāni, atbildēja Tcnets. Pēc datumiem spriežot, lielākā daļa patiesībā visas rakstītas viņa koledžas gados.

-    Un pat tā… Paskatieties uz šo resnuli! Lainhems bija pacēlis visbiezāko paku. Pāris palasīju. Uzrakstītas trīs gadu laikā, lielākoties sūtītas no Trevzas fermas Čārthērstā. Parakstījusi Alise. Viņa sieva, bez šaubām, pirms viņi bija apprecējušies. Lainhems pasniedza vēstules Tenetam.

-    Tātad bijuši pazīstami jau tad.

-    Pēc vēstulēm spriežot, viņš visu laiku atradies tālu no viņas.

Tenets pārskatīja paciņu. Dažas bija sūtītas Rendisam uz Plamptonas lauksaimniecības koledžu, dažas misteram K. Dārkam Ventlijas fermā, Saseksā, nodošanai Rendišam, atlikušās misis Vudai Jasmīnu kotedžā, Plamptonā, Saseksā, arī nodošanai Rendišam. Tenets ievēroja, ka pēdējai kaudzītei ir ārzemju markas. Viņš nopētīja tās Šveice.

-      Izskatās, ka misis Rendiša viņa pēdējā koledžas gada laikā pabeigusi skolu ārzemēs.

-    Un galvenais, ka visus trīs gadus viņš viņu krāpis, pie tam krāpis ar trijām, četrām, pat piecām vai sešām. Nav brīnums, ka atvilktne bija aizslēgta. Lainhems izvēlējās aploksnes uz labu laimi, pētīdams pastmarkas. Pārējās ir no visām malām. Bredforda, Pleimauta, Norviča, Dievs vien zina, no kurienes, arī no Plamptonas. Un visas sūtītas uz kādu adresi Starrendenā.

Tenets centās atšifrēt datumus uz pastmarkām.

-     Pēc skata liekas, ka rakstītas Rendišam koledžas brīvdienu laikā. Nav jābrīnās, kā vajadzēja justies Alisei Rendišai, kad viņa beigu beigās atbrauca uz šejieni. Vai tāpēc viņai bija vieglāk, vai grūtāk samierināties ar vīra nāvi?

-    Ja viņš krāpa viņu jau tad, ieminējās Lainhems, tad varu derēt, ka darīja to arī tagad.

-    Arī man tāda doma iešāvās prātā. Bet, ja tā, tad ar ko?

Viņi, domās iegrimuši, vērās viens otrā.

-    Vai ievērojāt, lēnām pajautāja Tenets, ka Vīntidžs, kad pajautāju viņam, vai ir precējies, izskatījās kā slazdā iedzīts?

-    Jā, ievēroju. Man noteikti radās iespaids, ka tur kaut kas nav kārtībā. Jūs domājat, ka varbūt viņa sieva… un Rcndišs?

-     Varētu būt. Varbūt mēs vēl šorīt pagodināsim viņu ar īsu apciemojumu.

-            Katrā ziņā, ja starp viņiem kaut kas ir bijis, tad tas paver interesantas iespējas, vai ne? Kā saka, vilks tikumu nemet.

-     Ļoti dziļa doma, Maik. Tomēr es piekritu. Un, ja tā nav misis VIntidža, tad varbūt kāda cita.

-     Interesanti, ser, kā to uztvēra misis Rcndišas tēvs, es domāju, ja Rendišs mēdza ganīties svešās ganībās. Un it īpaši, ja Luīzes aizdomas ir apstiprinājušās un Rendišs laiku pa laikam pret sievu izturējies rupji. Lendersam jau nu noteikti tas nepatiktu.

-     Jums taisnība. Katrā ziņā piekrītu, ka viņu mēs nedrīkstam izsvītrot. Kas arī ir viens no iemesliem, kāpēc viņu es gribu apciemot tūlīt pat. Un ar misis Rendišu es arī gribētu vēlreiz aprunāties. Ja paveiksies, mēs paspēsim viņu šeit noķert. Tenets paskatījās pulkstenī. Labāk kustēsimies. Viņš sāka stūķēt aploksnes atpakaļ atvilktnē, un Lainhems viņam piebiedrojās. Pārbaudiet, vai atkal esat atvilktni kārtīgi aizslēdzis. Un tad-ceļā!

8.

Lenderss un viņa sieva dzīvoja Cārthērstas tālākajā galā. Lielākā daļa pilsētiņas atradās nomaļus no galvenā ceļa, un, lai gan pāris reizes Tenetam bija nācies braukt te cauri, viņš nekad tā kārtīgi nebija to apskatījis. Pagājušajā naktī, protams, visu slēpa tumsa, bet pat dienasgaismā ši vieta likās neievērojama. Tā bija līdzīga simtiem šādu, visā Kentā izmētātu mazpilsētiņu ar centru, kuru pārsvarā veidoja no ķieģeļiem celtas veclaicīgas ēkas ar dakstiņu jumtiem un dēļu apšuvumu vai Tjudoru stila melnbaltās celtnes ar Viktorijas stila kotedžu piedevu, ar retām jaunlaiku mājām, iespiestām, kur vien radusies iespēja, un visuresošais municipalitātes īpašums. Bez tam vēl baznīca, noplukuši pilsētas halle, krodziņš, pasts kopā ar veikaliem, un pilsētiņas skola, kura, līdzīgi daudzām tādām pašām nelaimīgā kārtā jau pirms laba laika bija pārbūvēta par dzīvojamo māju. "Tad tāda ir vieta," garāmbraucot prātoja Tcnets, "kurā izveidojusies Lendersa un Meisona laucinieciskā draudzība." Lenderss varbūt skolā sāka iet vēlāk, bet tikpat labi viņi ar Mcisonu varēja būt klasesbiedri vai pat sēdēt vienā solā. Šādu mazu lauku skoliņu likvidēšana un apvienošana, pēc Teneta domām, bija viens no faktoriem, kuru dēļ tika izjaukts veselīgais lauku dzīvesveids. Vadāti skolas autobusos vai gādīgo vecāku mašīnās, bērni no maziem gadiem tiek ieradināti meklēt darbošanos, vaļaspriekus un ilgu piepildījumus ārpus viņu kopienas. Tāpēc nebija jābrīnās, ka tad, kad bērni pieauga, tie vai nu pārcēlās uz pilsētām, vai uzturējās mazpilsētiņās kā pagaidu viesnīcas numurā.

Ari dienasgaismā Meisona māja joprojām izskatījās tā, it kā vēlētos demonstrēt sava saimnieka labklājību. Iespaidu bojāja tas, ka vienīgais stāvvietā novietotais braucamais bija vecs furgoniņš, kurš izskatījās pārdzīvojam savas pēdējās dienas. 'Tikai tādu transporta līdzekli," iedomājās Tenets, "pašlaik Meisons var atļauties."

Trevzas ferma atradās kādu jūdzi aiz pilsētiņas un izskatījās turīga. "Varbūt tāda tā ir," sprieda Tenets, atcerēdamies Lcndersa mersedesu. Pati māja atradās kādus četrus simtus jardu no ceļa. Garā iebrauktuve bija klāta ar līdzenu asfaltu, malas appļautas un dzīvžogs līdzeni apcirpts. Vienā pusē auga paveci, ar auklām atsieti avenāji, bet otrā nesen novākts augļu dārzs; koku zaros augļu vairs nebija, bet kritušie savākti mazās kaudzītēs katras koku rindas galā. Ja pirmais iespaids nav mānīgs, tad Lendersu vajadzētu uzteikt. Tenets zināja, ka fermeri pašlaik pārdzīvo ļoti grūtus laikus. Salīdzinot ar agrākiem laikiem, dažos pēdējos gados fermeru vidū pieredzēti tik daudzi bankroti un pašnāvības, un īpaši smagu sitienu saņēmusi Kcnta. Bet izskatījās, ka Lenderss ir pietiekami prasmīgs vai varbūt veiksmīgs, lai pārdzīvotu grutus laikus. Varbūt viņš, paredzēdams negaisa tuvošanos, noslēdzis ilglaicīgus kontraktus ar vairākiem lielākajiem pārtikas veikaliem.

Katrā ziņā, Tenets nojauta, ka iekraušanas nojumes, saldētava un pārējās pamatīgās fermas ēkas, kuras atradās visapkārt, liecināja par darbošanos. Ēku puduris lauku ceļa galā likās pārāk gleznains, lai iederētos mūsdienīgas un veiksmīgas angļu fermas prasīgajā darba ainavā. Tā bija ļoti raksturīga Kentai: no ķieģeļiem celta dzīvojamā ēka ar dakstiņu jumtu, kaltes māja ar konisku jumtu, kura gals nokrāsots balts, koka klēts un rinda pusnoslēgtu nojumju, kurās novietoti stāvēja rendžrovers, ar kuru nesen brauca Alise Rendiša, un mazs, krāšņs, sudraboti zils rovers Metro.

-    Labi, ka lietus pierimis, sacīja Lainhems, kad viņi izkāpa no mašīnas.

-    Mmm, Tenets vēroja misis Lendersu, kura pašlaik gāja pāri pagalmam, pie rokas turēdama mazu zēnu, kuru vakar viņi redzēja ievīstītu pledā. Zēns brauca ar koši sarkanu trīsriteni. Tas Tenetam atsauca atmiņā Bcnu, kad tas bija šī puisēna vecumā. Misis Lendersu un zēnu pavadīja zeltains labradors. Pašlaik ošņādams, suns lēkšoja viņu virzienā. Jāpārbauda taču, kas tie par atnācējiem. Ūdens no peļķēm šķīda uz visām pusēm.

1 Labs puika, Lainhems suni mierināja,

^ mazliet nervozi izstiepdams roku, lai noglaudītu

nupat mierā sastingušā dzīvnieka skaisto galvu. Suns izvairījās un atkāpās, bet tad apsēdās un

draudzīgam sveicienam pastiepa ārkārtīgi slapju ķepu.

-     Timon, šurpu! iesaucās misis Lcndersa, un suns paklausīgi aizrikšoja pie saimnieces.

-     Labi skolots, tuvojoties misis Lendersai, ar zināmu atvieglojuma sajūtu palielīja Tenets. Viņam patika suņi tik ilgi, kamēr tos kontrolēja saimnieks. Līdzīgi pastniekiem, arī policistiem pārāk bieži nākas ciest no sliktas dzīvnieku uzvedības atzinīgi vērtējošo un nesaprātīgi mīlošo saimnieku klātbūtnē.

Vakar vakarā misis Lcndersa sarunā bija piedalījusies tik minimāli, ka Tenets netika pievērsis viņai īpašu uzmanību. Tagad viņš sievieti nopētīja pamatīgāk. Izskatās, ka viņa ir pieradusi atrasties vīra ēnā. Viņas neuzkrītošā āriene saskanēja ar lomu, kuru viņa tik ierasti spēlēja: kārtīgi sakopti mati, apģērbs vairāk izmeklēts ērtumam un labsajūtai, nekā stilam un modei. Viņas acis bija pabalējis Alises acu variants, tomēr Tenets atcerējās dedzīgo, aizsargājošo skatienu, ar kādu viņa vakar vakarā skatījās uz meitu. Inspektors atgādināja sev, ka šo sievieti nedrīkst novērtēt pārāk zemu. Zem maldinoši nekaitīgā ārējā izskata slēpās tērauds.

-     Nemīlu slikti audzinātus suņus, sacīja misis Lendersa. Skatoties uz labradoru, viņas skatiens atniaiga. It īpaši lielos. Ja viņus pareizi neapmāca, draugi drīz pārstāj nākl ciemos.

-    Un kā tevi sauc? Lainhems smaidot noliecās pie mazuļa.

-   Melkolms, puisēns kaunīgi novilka. Viņš bija mantojis tēva robusto ķermeņa būvi, biezos, tumšos un sprogainos matus un pareizos sejas pantus.

-    Man ir tāds pats puika, kāds esi tu, notupies stāstīja Lainhems. — Nu, varbūt mazliet vecāks. Sauc par Ričardu.

-    Vai viņam ir trīsritenis?

-    Bija, bet tagad viņš ir ticis pie divriteņa.

-     Kad es mazliet paaugšos, arī mani tētiņš iemācīs braukt ar divriteni.

Sarunu pārklāja ēna.

Tenets un Lainhems paskatījās uz misis Lendersu, kura šūpoja galvu.

-     Mēs zēnam pateicām, bet viņš to nepieņem.

-    Tam būs vajadzīgs laiks, teica Tenets.

Viņi visi pagriezās pret lielā ātrumā tuvojošos

mašīnu, kas drāzās pa iebrauktuvi. Lendersa baltais mersedess. Iebraucot pagalmā, tas samazināja ātrumu un pieripoja precīzi pie viena no mašīnu nojumes nodalījumiem. Izkāpa Lenderss. Viņa sejā vīdēja nelokāmība.

Protams, Tenets atcerējās, ka šorīt Lendersam nācās veikt pienākumu, no kura bija neiespējami izvairīties, jānodod Rendiša māsai ziņa par brāļa nāvi. Jāpasaka to sievietei, kurai pagājušajā naktī nomirusi meita.

Suns lieliem lēcieniem metās sagaidīt saimnieku. Melkolms uz trīsriteņa sekoja viņam. Lenderss pirms nākšanas pie viņiem noliecās, lai paglaudītu vienu un uzsmaidītu otram. Viņš pamāja Tenetam un Lainhemam sveicienu un sacīja:

-     Vienu mirkli atvainojiet mani, labi? Viņš saņēma abas sievas rokas un aizveda viņu sāņus. -Tu man neticēsi, Dulc… Suns glaudās viņam pie kājām. Beidz, Timon! Gulēt!

Suns paklausīgi izstiepās zemē.

-    Kas noticis? jautāja misis Lendersa. Cerams, ka vairs nebūs sliktu ziņu. Vairāk jau nevar būt.

-     Kad nokļuvu pie Rašelas mājas, neviens man tur neatbildēja. Tad gāju pie kaimiņiem, un viņi man pastāstīja, ka Rašela joprojām esot slimnīcā, jo, Lenderss viegli sapurināja sievas rokas, it kā brīdinot viņu saņemties sekojošajai ziņai, jo Džonatans pagājušo nakti cietis avārijā.

-    Ak, nē… nespēju tam noticēt. Nabaga Rašela!

-     Acīmredzot policija pagājušajā naktī ieradusies drīz pēc tam, kad viņa pārbrauca no slimnīcas tam vajadzēja notikt tūlīt pēc viņas zvana uz Alises māju un sarunas ar mani, un pateikuši viņai šo vēsti. Viņa atgriezusies tieši slimnīcā un palikusi tur visu nakti.

-    Un kā viņam ir? Tu aizbrauci uz slimnīcu?

-     Jā, Lenderss pašūpoja galvu. Nekā laba nav. Viņš joprojām ir bezsamaņā. Lenderss atlaida sievas rokas. Džonatans ir Zaķa māsasdēls, viņš stāstīja Tenetam. Dvīņubrālis meitenei, kura nomira pagājušajā nakti. Viņi ar māsu bija ļoti tuvi. Viņš atkal pievērsās sievai. Liekas, ka Džonatans bija pie Karinas, kad viņa nomira. Pēc Rašelas domām, zēns bijis tik satriekts, ka braucis ļoti neuzmanīgi, un, protams, uz motocikla cilvēks ir pakļauts lielam riskam.

-    Tad cik smagi ir ievainojumi?

Lenderss paraustīja plecus.

-      Kauli nav lauzti, bet nopietns smadzeņu satricinājums. Tā viņš… tur guļ.

"Nelaimīgā sieviete," nodomāja Tenets. Ar līdzīgām situācijām viņam reizēm bija iznācis sastapties jau agrāk kad pār cilvēku gāzās vesela nelaimju lavīna. Un vienmēr viņu bezgala pārsteidza cilvēka gara milzīgā piemērošanās spēja. Viņš bieži nespēja saprast, kā cilvēki spēj pārdzīvot to, ka vienā reizē tas varēja būt ugunsgrēks vai autokatastrofa tiek zaudēti pilnīgi visi tuvie un mīļie cilvēki. Kā lai dzīvo, ja pēkšņi nav neviena ģimenes locekļa, pie kā meklēt

mierinājumu? Šis puisis, protams, vēl nav miris. Ja paveiksies, viņš izdzīvos, bet pat tādā gadījumā Rendiša māsas situācija ir vienkārši drausmīga.

-    Un kā to pārdzīvo Rašela? pajautāja misis Lcndersa. Vai pateici viņai par Zaķu?

-     Jā. Saproti, es negribēju, bet tad nodomāju: ja neizdarīšu to tagad, viņa vienkārši izlasīs avīzēs, uzzinās no kaimiņiem vai televīzijas ziņām, un nolēmu neriskēt. Bet izskatījās, ka viņu tā ir satriecis notikušais ar Karīnu un Džonatanu, ka viņa vienkārši vēl neaptvēra šo ziņu. Rašela tikai skatījās manī un nebilda ne. vārda.

-     Vajadzēs man aizbraukt pie viņas.

-     Labāk vispirms Alisei pastāstīsim par Džonatanu.

-    Vai tas jādara pašlaik? Kopš pagājušās nakts viņa vēl nav atguvusies no ziņām par Karīnu.

-    Jā, laikam varam atlikt to līdz rītdienai, kad varbūt pienāks kāda labāka vēsts. Kur viņa tagad ir?

-    Abas ar Faionu atgriezās no zirgiem un nolēma atgulties.

Lenderss atkal pagriezās pret Tenetu.

-    Atvainojiet, inspektori

-     Nu, ko jūs! Man tiešām žēl, ka jums atkal

jāsaņem tādas sliktas ziņas.

-     Jāsaka, ka mums jau nav īpaši tuvas attiecības ar Zaķa māsu, bet viņa ir pilnīgi viena, un mums patiešām viņas ir ļoti žēl. Un, protams, mūs uztrauc ari tas, kā notikušo pārdzīvos mūsu meita… Vai jūs jau braucat projām, vai esat nupat ieradušies?

-    Diemžēl tikko kā atbraucām. Ir daži jautājumi, kurus mums noteikti ar jums jānoskaidro.

-Tad labāk iesim iekšā.

-     Vai es jums bušu vajadzīga, inspektor? jautāja misis Lendersa. Ja nē, tad es gribētu aizbraukt uz slimnīcu.

Tenets papurināja galvu.

-    Protams brauciet!

-    Pateicos. Faiona ir bērnistabā, Oucn. Aizvedīšu ari Melkolmu pie viņas. Ja tu vienkārši varētu laiku pa laikam uzmest viņiem aci, kamēr Alise guļ…

Viņa uzveda mazdēlu augšā pa kāpnēm.

-    Es ļoti vēlētos tasi kafijas, ieminējās Lenderss. Jūs jau ari neatteiktos?

Tenets piekrita un sekoja misteram Lendersam uz durvīm plaša gaiteņa, drīzāk halles, galā. Labradors cilpoja nopakaļus.

Virtuve bija liela, ar milzīgu priedes koka galdu centrā. Šeit valdīja patīkama apdzīvotības gaisotne. Tenets redzēja, ka nesen virtuve ir moderni pārkārtota, bet pārkārtojumi veikti ar gudru galvu: priedes koka mēbeles izskatījās laika rituma nobrūninātas, it kā stāvētu šeit gadiem. Lenderss pielēja katliņā ūdeni un uzlika to uz uguns. Likās, ka ūdens uzvārās dažu sekunžu laikā, un kafija bija gatava. Viņi apsēdās pie galda. Suns nometās blakus Lendersam un gaidošām acīm vērās savā saimniekā.

Lenderss noglaudīja dzīvnieka plato galvu un izklaidīgi iedzēra pamatīgu malku kafijas.

-    Nu, sāciet!

"Šorīt Lenderss liekas daudz gatavāks sarunai," nodomāja Tenets. "Tas ir labi." Varbūt tāpēc, ka nu vairs nav vajadzības aizsargāt Redžu Meisonu, vai varbūt Lendersu iepriecināja doma, ka meita ir atgriezusies zem šīs mājas jumta. Un pēc tā, ko viņi uzzinājuši par Zaķu Rendišu, viņš ir apmierināts, ka znots beidzot uz visiem laikiem ir nogājis no skatuves. Un tas, Tenets sev atgādināja, jau ir tas, ko noskaidrot viņi šeit ir ieradušies kāda bijusi Lendersa attieksme pret Zaķu Rendišu?

-    Es cerēju, ka jūs varēsiet mazliet papildināt manu priekšstatu par misteru Rendišu, scr.

-    Kādā ziņā?

-     Mani interesētu viss, ko jūs uzskatītu par vajadzīgu pastāstīt. Kā nojaušu, viņš ar jūsu meitu kopā bija visai ilgi.

Lendersa lūpas sakniebās.

-    Kopš viņai palika sešpadsmit.

-    Kā viņi iepazinās?

-     Paklausieties, kas tam var būt kopīgs ar šo notikumu? Tā jau ir sena vēsture.

-     Ticiet man, mister Lenders, viss, ko varu uzzināt par misteru Rendišu, var man palīdzēt. Pilnīgi viss. Paļaujieties uz mani, labi?

Sākumā Lendcrss runāja negribīgi, bet tad soli pa solim atklājās izvērstāka Vīntidža stāsta versija. Patiesībā Alise ar Rendišu iepazinusies, kad Rendišs skolas brīvdienu laikā vācis ražu Lendersa fermā.

-     Neizklausās, ka par viņu tuvināšanos jūs būtu bijis pārāk sajūsmināts, secināja Tenets.

-     Alise bija pārāk jauniņa, lai sasaistītos ar pastāvīgu draugu lai kurš arī tas būtu.

Bija vajadzīga visa Teneta prasme, lai izvilinātu vēl kādas ziņas, bet viņš nojauta, ka Lendersa kārtīgajai, vienīgajai meitai viņš vēlējies perspektīvāku partneri. Rendiša izcelsme nebija no spīdošākajām: tēvs parasts ceļastrādnieks, un viņu ģimene dzīvoja municipalitātes mājā.

-     Katrs tēvs grib savam bērnam to labāko, kā aizsargājoties, taisnojās Lenderss.

Un viņam, protams, bija taisnība. Bet ļaužu uzskati par to, kas ir "tas labākais", ļoti atšķiras. Lenderss nepieņēma Rendišu tāpēc, ka viņš nācis no zemākas kārtas. Tcnets noraidīja Aleksandru viņa privileģētā stāvokļa dēļ. Kuram no viņiem taisnība? "Nevienam," saprata Tenets. 'Mūsu abu spriedumu kritēriji ir greizi." Viņš piespieda sevi vairs par to nedomāt.

-    Protams, Tenets atbildēja Lendersam.

-      Un, pēc tavām domām, tēt, Zaks nekad nekļuva par "to labāko", vai ne? Durvis stāvēja Alise. Viņas balsi skanēja rūgtums.

"Interesanti, cik ilgi viņa ir klausījusies," iedomājās Tenets.

Alise šķērsoja virtuvi, nostājās ar muguru pret plīti un sāka sildīt rokas, it kā pagājušo nakti būtu izsalusies mežā. Bezmiega nakts sakrunkojusi maigo ādu zem acīm, bet garie mati uz pleciem nokarājās taisni un bez spīduma.

-    Kāpēc tu nepastāsti inspektoram arī kaut ko labu par viņu? Jā, viņš cēlies no nabadzīgiem ļaudīm, viņa tēvs bija liels dzērājs, bet māte nožēlojami nospiesta, bet ir taču tiesa, ka viņš spēja pacelties tam visam pāri, atstāt pagātni aiz sevis, un tas viņu padarīja par izcilu personību. Un tu noteikti nesūdzēsies, ka viņš būtu bijis slinks. Viņš strādāja kā vergs, lai padarītu vīna dārzus tādus, kādi tic ir šodien, un tu to zini.

-    Alise… Tēvs piecēlās, piegāja pie meitas un ļāva pirkstiem izslīdēt caur viņas matiem.

Suns neatkāpās no saimnieka ne soli. Es visu to zinu. Vienkārši…

Viņa nokratīja tēva plaukstu un pieglauda savus matus. Blūzes platā piedurkne noslīdēja, un visi trīs vīrieši to ieraudzīja lielu, bezkrāsainu plankumu uz iekšējā augšdelma maigās ādas.

Tenets un Lainhems apmainījās skatieniem. Ir tikai viena iespēja, kā tādā vietā var iegūt sasitumu. Luīzei izrādījusies taisnība.

Un ari Lenderss redzēja, ka viņi to ir pamanījuši. Nesaprotot, ka ir pasniedzis abiem policistiem ieroci, vērstu pret sevi, viņš nespēja pretoties kārdinājumam uzmest Tenetam triumfējošu skatienu. Vci; tagad saprotat, ko es ar to domāju?

Ar savu aizvainojumu aizrāvusies, Alise neapjauta, ko nejauši ir atklājusi.

Kas ir šis "vienkārši"? viņa jautāja. Tas "vienkārši" nozīmē to, ka patiesībā vairs neko nenozīmē tas, ka runā atklāti un pasaka visu, ko par viņu domā? It kā Zaks būtu bijis tikai ērkšķis, kurš ieķēries tavā miesā uz ilgu laiku, un tu jūties atvieglots, kad tas beidzot ir izrauts? Tu viņu nekad nemīlēji, vai ne, tēt, un varu derēt, ka esi priecīgs, jo tev nekad vairs uz Zaķu nebūs jāskatās!

Labradors bija piecēlies un vēroja viņus, asti nokāris un acīmredzami jusdamies nelaimīgs, ka šie abi viņam mīļie cilvēki strīdas.

-    Alise… Lenderss vēlreiz mēģināja aplikt roku viņai ap pleciem, bet viņa atkal to nokratīja.

-    Izbeidz šo "Alise, Alise"! viņa tagad kliedza. Un izmetās ārā.

Lenderss paskatījās uz Tcnetu un Lainhemu. Viņš izskatījās aizdomājies, it kā gribēdams taisnoties, it kā mēģinādams jokot, vienlaikus būdams iecietīgs un nožēlas pilns. Viņš atgriezās savā vietā.

-    Alise ir satriekta, likās, ka Lenderss grib, lai šis secinājums skanētu kā joks.

Suns iebāza purnu viņa plaukstā, meklēdams apliecinājumu, ka nu beidzot viss ir labi. Lenderss automātiski noglaudīja viņu.

-    Viņa ļoti uzticējās vīram, bez smaida sacīja Tenets.

-    Attiecībā uz Zaķu viņa tāda ir bijusi vienmēr.

"Laiks beigt laipošanu," nolēma Tenets.

-     Cik ilgi jau jūs zinājāt, ka viņš pret jūsu meitu izturas rupji? Un neizliecieties, ka nesaprotat, ko es ar to domāju! Mēs visi redzējām sasitumu, un ir skaidrs, ka jūs zinājāt, no kā tas cēlies.

-    Es to zināju jau gadiem, rūgti nočukstēja Lenderss. Vai jums, inspektor, ir bērni?

Tenets pamāja.

-    Divi.

-    Vai precējušies?

-Nē.

-     Nu, tad tik gaidiet, Lendersa balss ieskanējās nežēlīgi. Ceru, ka jums patiks viņu izredzētie. Jo, ticiet man, šajā jautājumā mēs neko līdzēt nevaram. Ja jums nākamais dzīvesbiedrs nepatīk un jūs to pasakāt, jūs riskējat savu bērnu pazaudēt pavisam, tā ka atliek tikai stāvēt malā un noskatīties, kā tas notiek, un cerēt, ka beigās viss vērsīsies uz labu.

-    Kā jūs darījāt ar savu meitu.

-    Lielas izvēles nebija, vai ne? Diemžēl man ir tikai viens bērns. Vajadzēja stāvēt malā un noskatīties, kā viņa pamet sevi šim… šim Rendišam. Es, protams, darīju visu iespējamo, lai nogludinātu viņai ceļu, bet, kad jau tik tālu nonāk, tad neko daudz nevar iespaidot viņu ikdienas attiecības. Vienkārši jāļauj pašiem tikt ar visu galā.

-    Vai viņi nonāca līdz robežai, kad jums pietika un jus vairs nespējāt ļaut tam tā turpināties?

-     Jūs gribat teikt, vai es aizbraucu vakar vakarā uz turieni un izgrūdu viņu cauri logam? Nē, to es nedarīju. Viņa, ziniet, man saistīja rokas.

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Pēc Alises domām, viņš spīdēja spožāk par sauli, paskaidroja Lenderss. Viņš izskatījās apmulsis. Balss viņam skanēja gandrīz vai žēlabaini. Tā arī neesmu varējis saprast kāpēc, bet no brīža, kad Alise meta acis uz Rendišu, viņa ir nonākusi kā transā. Kad pirmo reizi apjautu, ka Zaks viņu sit, cerēju, ka nu varbūt nāks pie prāta. Gaidīju, gaidīju, bet nekā, viņš vienmēr pamanījās pakļaut Alisi savai varai. Un, ja kādu mīl, ja mīl patiešām, tad tam vēl visu to labāko, lai ko arī par notikušo domātu. Vai redzat manu dilemmu? Ja es atbrīvotos no Rendiša un jāsaka, ka ir bijis daudz situāciju, kad es bez pūlēm būtu varējis izmest viņu cauri logam, tad es meitai laupītu viņas augstāko laimi, lai cik arī neciešama tā bija man. Tā ka manas rokas bija sasaistītas. Nē, inspektor, slepkava jums jāmeklē kaut kur citur. Piedodiet!

-    Vai zināt, ka Rendišam bija blakusgājicni?

-     Vai viņam bija kādas mīlas dēkas, jūs domājat? Nē, cik man zināms.

Bet Lenderss meloja. Tenets par to bija pārliecināts. Fermeri varēja izprovocēt vienreiz, bet viņš netaisījās pasniegt Tenetam uz tasītes vēl vienu slepkavības motīvu, pat ja tas pavērstu aizdomu pirkstu citā virzienā.

-    Vai nezināt vēl kādu, bez mistera Meisona, kuram varēja būt nesaskaņas ar misteru Rendišu?

Izdzirdot Redža Meisona vārdu, Lenderss sadrūma.

-    Teicu jau jums, ka Redžu jūs mierīgi varat

izsvītrot. Viņš vienkārši nav no tiem, kurš zaudē savaldību, un, lai kurš arī vakar vakarā uztaisīja tur to ārprātu, ceru, ka jūs man piekritīsiet, tas bija no naida zaudējis apjēgu. Nē! Zaks varēja uzkāpt kādam uz varžacīm, bet nespēju iedomāties nevienu, kurš ienīstu viņu tādā mērā.

-     Misters Vīntidžs stāstīja mums, ka jūsu znots esot darījis vīnu arī citā darītavā, Cesingas muižā. Kā viņš sadzīvoja ar turienes ļaudīm?

-Bentoniem? Cik man zināms, labi. Viņi pazina Zaķu kopš viņa pusaudža gadiem, un šaubos, vai Džeimss Bentons ļautu viņam strādāt pie vīna darīšanas, ja starp viņiem būtu kādas problēmas.

-Tās varēja uzrasties pēdējā laikā.

-    Šaubos. Katrā ziņā tas jums jājautā viņam pašam.

-    Neraizējieties! Mēs to darīsim.

Kad viņi jau soļoja uz mašīnu, Lainhems jautāja:

-    Vai tagad brauksim uz Cesingas muižu?

-    Paskatīsimies kartē.

Viņi izstiepa to.

-     Kā jau domāju, jautāja Tenets, Vīntidža māja ir pa ceļam. Varbūt vispirms apciemosim misis Vīntidžu un paskatīsimies, kas notiek tur. Ja viņa gadījumā bija Rendiša pašreizējā mīļākā, es gribētu ar to tikt skaidrībā.

9.

Tukšuma sajūta Tcneta vēderā atgādināja, ka kopš brokastīm pagājis jau krietns laika sprīdis, tāpēc viņi pieturēja pie pilsētiņas krodziņa.

-   Pie reizes varam pārbaudīt, kā ir ar Meisona alibi.

Lai gan lietus vairs nelija, debesis joprojām

klāja mākoņi. Gaiss likās mitruma piesūcies. Šķērsojot mašīnu stāvvietu, Tenets noskurinājās un nolēma, ka varētu atteikties no ierastā sendviča un tā vietā apēst kaut ko karstu.

-    Tas varētu būt Ganu pīrāgs, viņš apmierināti šķirstīja ēdienkarti pie bāra. Viens no maniem mīļākajiem ēdieniem.

-    No maniem arī, Lainhems viņam piebalsoja.

Gaidot ēdienu, viņi iztaujāja krodziņa saimnieku. Viņš bija strādājis ari iepriekšējā vakarā, un, lai gan nevarēja būt pārliecināts par Meisona ierašanās precīzu laiku, viņš apstiprināja, ka Lenderss vēlāk viņam piebiedrojies un pēc kādas pusstundas abi viri kopā aizgājuši. Viņš ari atcerējās, ka, lai gan pirms Lendersa ierašanās Meisons izskatījies nospiests, promejot viņš nepārprotami licies daudz optimistiskāks.

-    Droši vien tādēļ, ka Lenderss piedāvāja viņam mājokli, sacīja Tenets, kad viņi nesa savus dzeramos uz galdiņu pašā stūrī. Un tas viss apstiprina viņu abu stāstīto.

-    Kas gan vēl neapgāž faktu, ka Meisonam gan pirms, gan pēc braukšanas uz šejieni bija visas iespējas.

-    Taisnība.

Atnestais pīrāgs bija lielisks. Bagātīgas porcijas daudz gaļas ar kartupeļiem pa virsu.

-     Vajadzēs atbraukt uz šejieni vēl kādu reizi, ieminējās Tenets.

Ēdot viņi pārrunāja šīrīta iztaujāšanas rezultātus.

-     Neizskatās, ka progress būtu milzīgs, vai ne? Lainhems likās sev neraksturīgi nomākts.

-     Nu, nezinu. Man šķiet, ka uz priekšu mēs lēnām virzāmies. Tenets juta, ka Rendiša tēls sāk pamazām iezīmēties: vīrs, kura dzinējspēks godkāre izaugusi viņam atņemtajā bērnībā; vīrs, kurš varbūt pat savā sievā redzēja tikai līdzekli galamērķa sasniegšanai; vīrs, kurš nav spējīgs pats savā laulības dzīvē izsargāties no vardarbības, kāda, kā Tenetam bija aizdomas, piemitusi šim "dzērāja lempim" Rendiša tēvam pret "aizkustinoši nospiesto" māti; vīrs, kuram, kā Tenets sāka ticēt, citu cilvēku pārdzīvojumi neeksistēja. Jā, izskatījās, ka pārāk bieži viņš mīdījis kājām citu ļaužu jūtas.

Pagaidām pietiekami. Tenets nolika dakšiņu un taustījās kabatā pēc pīpes, tabakas maka un sērkociņiem. Atslēdzies no domām, viņš pagaidīja, kamēr seržants pabeigs ēst, un tad aizdedzināja pīpi. Tad, atgāzies krēslā, Tenets apmierināti ievilka pāris dūmus.

-    Kā klājas Luīzei?

Lainhema sieva bija profesionāla medmāsa un līdz bērnu nākšanai pasaulē strādāja Starrendenas centrālajā slimnīcā. Pēc tam viņa sevi pilnībā veltīja bērnu audzināšanai, bet tas viņu padarīja nervozu. Tagad Luīze strādāja nepilnu darba nedēļu, gaidot laiku, kad Ričards sāks iet skolā un viņai pašai radīsies iespēja turpināt kāpienu pa karjeras kāpnēm. Tomēr, līdzīgi daudzām citām sievietēm, kad šī diena pienāca, viņa likās zaudējusi ticību savām spējām. Galu galā Lainhcmam izdevās viņu pārliecināt iziet kvalifikācijas celšanas kursus, domātus strādājošām māmiņām, un nu puse no kursa jau bija aiz muguras.

-    Labi, atbildēja Lainhems. Patiesību sakot, arvien labāk, jo viņa sāk atgūt pašpaļāvību. Kursi ir lieliski noorganizēti. Vienu dienu viņa mācās klases telpā, bet otru palātās, un var arī izvēlēties variantu, kad mācības notiek tikai pusi dienas. Stundas ir tik ērti izkārtotas, īpaši piemērotas māmiņām, kurām bērni iet skolā. Ja vien mēs tiktu skaidrībā ar Ričarda vajadzībām, viss būtu lieliski.

-     Bet es iedomājos, ka viņš ir ticies ar šo kā jūs viņu saucāt? Disleksijas slimnieku skolotāju? Un viņam ir izstrādāta īpaša programma.

Pirms gada Lainhema dēlam Ričardam, tagad astoņus gadus vecam zēnam, noteica diagnozi, ka viņš slimo ar disleksiju3 . Kādu laiku Luīze un Lainhems bija ļoti noraizējušies, jūtot, ka kaut kas nav kārtībā, bet nespējot atrast problēmai risinājumu. Diagnoze satrieca viņus, bet savā ziņā atnesa arī atvieglojuma sajūtu: vismaz tagad nekavējoties var darīt kaut ko konkrētu.

Viņi bija kļūdījušies.

Palīdzība teorētiski bija pieejama, bet praksē viņi redzēja lai pie tās tiktu, vajadzīgs ilgs laiks. Kentas grāfistes municipalitāte pielika lielas pūles, lai organizētu specializētu apmācību Ričardam līdzīgiem bērniem, bet līdzekļu katram bērnam nepieciešamajai palīdzībai nepietika. Ričardam nācās ieņemt savu vietu rindā, un nu jau trīs mēnešus viņi gaidīja, kamēr viņu iesniegums izies vajadzīgo "apstrādi". Visā šajā apvidū bija tikai viena skolotāja, kura specializējās darbam ar disleksijas slimniekiem, un viņai nācās līdz nāvei pārstrādāties. Tomēr beigu beigās viņi aizveda zēnu skolotājai parādīt, un tagad Lainhems un Luīze ar milzīgām cerībām gaidīja rezultātus.

-     Jā, viņa Ričardu apskatīja, un tagad zēns strādā pēc skolotājas izstrādātas programmas.

-    Tad kāpēc tāda nomāktība?

-            Vai spējat iedomāties, cik daudz šīs specializētās apmācības laika viņam tiek veltīts?

-    Nav ne jausmas. Pāris stundas nedēļā?

-    Miniet vēlreiz, Lainhems bargi pavēlēja.

-    Tad vienu?

-    Un vēlreiz.

-    Nevar taču būt mazāk par vienu stundu.

-    Ticiet vai nē, bet viņam tiek veltītas divdesmit minūtes nedēļā.

-     Divdesmit minūtes nedēļā! Bet tas taču ir bezcerīgi!

-     Pilnīgi pareizi. Nelaime tā, ka tuvumā nepietiek šīs specializācijas skolotāju. Trīsdesmit divi uz astoņdesmit piecām skolām. Un Ričarda disleksija neapšaubāmi nav tik smags gadījums kā citi, un tāpēc uzskata, ka palīdzība viņam nav tik nepieciešama. Otra problēma ir tāda, ka, lai gan nolikums par disleksijas slimniekiem ir izveidots relatīvi nesen, ir vēl daudz bērnu, kuriem diagnoze noteikta nupat un kuru stāvoklis ir smagāks, tā ka tiem palīdzība tiek sniegta pirmajiem.

-    Tātad jūs neko nevarat darīt lietas labā?

-Ticiet, mēs esam mēģinājuši visu, bet tas ir kā mēģinājums ar pieri izsisties cauri betona sienai. Skola ieņēmusi pozu, ka dara visu iespējamo, bet, ja šī palīdzība vienkārši nav pieejama, tad visas pūles ir veltīgas.

-    Vai esat griezušies Izglītības ministrijā?

-     Jā, bet tur atkārtojas tas pats vecais stāsts. Paiet vesela mūžība, kamēr izdodas sagaidīt kādu atbildi, bet, kad tā pienāk, mēs uzzinām, ka viss, ko ir iespējams izdarīt, jau ir izdarīts, ka viņiem trūkst līdzekļu, lai individuāli apmierinātu katra bērna vajadzības. Ir lieliski specializēta grupa Mellingas skolā pie Meidstounas, bet tur bērnus pieņem tikai no vienpadsmit gadu vecuma, pat ja citādi viņiem izdotos tur iekļūt. Tāpēc mēs esam tik vīlušies.

-    Kā to visu uzņem Ričards?

-     Manuprāt, dēls arvien vairāk un vairāk sāk domāt, ka ir muļķis. Un kā lai mēs pierādām viņam pretējo, ja visi apstākļi tiešām liecina viņam par sliktu? Un vēl vairāk visu pasliktina tas, ka nu Ričards ir augstākā klasē, un no viņa nostāstiem es nojaušu, ka viņa tagadējais skolotājs pieder pie vecās skolas, pie tiem, kuri uzskata, ka disleksija ir tāds izdomājums skolniekiem, kuri tiešām ir stulbi, slinki vai vienkārši ar smagu raksturu.

-     Man līdz šim likās, ka līdzīga attieksme ir izzudusi jau Noasa laikos.

-     Diemžēl izskatās, ka nē. Baidos, ka vecus ieradumus nav tik viegli iznīdēt.

-     Jā, tas noteikti jūs ļoti nospiež šī nespēja palīdzēt savam bērnam.

-Nu, protams! Un ticiet, mēs neesam vienīgie.

Nav iespējams saskaitīt, cik reizes šis stāsts ir dzirdēts no citiem vecākiem, kuru bērni slimo ar disleksiju. Tomēr padevušies mēs neesam. Pašlaik meklējam iespēju privātai apmācībai. Nelaime tā, ka šajā jomā ir ļoti maz speciālistu.

Ārā atkal bija sācis līt, un uz mašīnu viņiem nācās skriet teciņus. Pie stūres Lainhems sēdēja nepierasti klusu, Tenets nodomāja, ka viņš droši vien iegrimis rūgtās pārdomās par Ričarda nolemtību. Tenets vienmēr pateicās liktenim, ka Bridžita un Bens ir normāli, veselīgi bērni, un tā drosme un pašaizliedzība, kas piemita vecākiem, kuriem tā nebija, viņam vienmēr likās apbrīnas vērta. Vai viņš nepieciešamības gadījumā spētu atrast sevī lādas spēka rezerves? Tenets šaubījās. Lai gan neviens jau savas spējas nezina, kamēr šāds pārbaudījums nav uzlikts. Ričards, protams, likās visādā ziņā pilnīgi attīstīts, veselīgs bērns, bet savā ziņā tas atspēlējās viņam vēl ļaunāk neviens neņēma nopietni vērā viņa slimību.

Parasti Tenetam brauciens pa lauku apvidu sagādāja baudu, bet šopēcpudien prieka bija maz. Koku lapotne sāka krāsoties, un saulainā dienā meži un dzīvžogu rindas būtu piebārstīti ar /.citu, iekrāsoti sarkaniem otas triepieniem, bet zemo mākoņu sega un lietus brāzmas padarīja visu blāvu un nespodru. Nesen uzartie lauki bija peļķēm pielijuši, koku zari izmirkušo lapu smaguma noliekti.

Ceļā lidz VIntidža mājai pagāja apmēram piecpadsmit minūtes. Šis mājoklis bija daudz pieticīgāks. Vienkārša izkārtne vēstīja: DZINTARA VĪNA DĀRZI, VĪNU TIRGOTAVA. īsa iebrauktuve veda uz glītu, dēļiem apšūtu māju. "Ja paskatās apkārt," nosprieda Tenets, "var just, ka šeit ir domāts par nākotnes perspektīvu: plašs laukums lielai mašīnu stāvvietai un divi pamatīgi noliktavu šķūņi." Kārtīgās vīnogulāju rindas liecināja par lielisku aprūpēšanu.

-     Man liekas, ka es esmu izvēlējies nepareizu profesiju, iesaucās Lainhems. Kā viņš teica, cik šī vieta ir liela?

-    Trīsdesmit akru.

-     Un ko viņš teica cik vīna gadā var iegūt no desmit akriem? Trīsdesmit līdz četrdesmit tūkstošus pudeļu, ja? Lainhems rēķinot savilka pieri grumbās. Tātad no trīsdesmit akriem būs nē, pagaidiet mirkli! Prātā var sajukt ar tām nullēm…

-     Maik! Mēs neesam atbraukuši uz šejieni, lai nodarbotos ar galvas rēķiniem. Varat priecēt sevi ar to reizēs, kad neatrodaties darbā. Turklāt neaizmirstiet viņa vārdus galvenā problēma ir pārdot.

Tenets iepriecināts ieraudzīja, ka šķūņu priekšā slāv mašīna vecs, zaļš travelers. Tātad misis Vīnlidžai jābūt mājās. Pati māja izskatījās nekopta. Logi netīrīti, rūtis šīrīta lielus izvagotas. Dažiem logiem aizkari atvilkti, citiem ciet. Pie galvenajām durvīm zemi klāja bieza sausu lapu kārta, un i/.skatījās, it kā ilgāku laiku te neviens nebūtu staigājis. "Varbūt tā arī ir," iedomājās Tenets, klauvēdams pie durvīm. Lauku ļaudīm bieži vien ir ieradums izmantot tikai aizmugures ieeju, tādējādi mājā tiek ienests mazāk netīrumu. Tomēr iekšā kāds bija: pilnā rīklē taurēja radio vai televizors, gandrīz, bet ne pilnīgi nomākdams bērna raudāšanu.

Atbildes nebija.

Viņi pieklauvēja vēlreiz un spēcīgāk. Joprojām ne miņas. Tenets kļuva nemierīgs. Viņam saka likties, ka te kaut kas nav kārtībā.

Acīmredzot Lainhcms juta to pašu.

-    Man tas galīgi nepatīk, ser.

-    Varbūt viņa trokšņa dēļ mūs nedzird.

-    Vai neiesim pie aizmugures durvīm?

Tenets pamāja.

Ejot garām logam pa labi no durvīm, viņš apstājās, lai palūkotos caur puspavērtajiem aizkariem. Šajā istabā bija ieslēgts televizors. Tas stāvēja stūrī pie kamīna, bet pretī tam uz dīvāna, novietota taisnā leņķī pret logu, gulēja sieviete. Viņas seju slēpa mati.

Tcnets pieklauvēja pie loga, bet sieviete nelika manīt, ka būtu dzirdējusi klauvējienu. Tenets pieklauvēja spēcīgāk un pasauca Lainhemu, kurš bija aizsteidzies uz priekšu. Arī šoreiz atbildes nebija.

Viņi abi vērās pa logu, kad beidzot, Tenetam par lielu atvieglojumu, sieviete sakustējās, lēnām pagrieza galvu un paskatījās uz viņiem. Sievietes skatiens bija tukšs un bez apjēgas. Lai gan viņa atradās ne vairāk kā dažu pēdu attālumā, divi svešie vīrieši, kuri veras viņā, neizsauca ne mazāko reakciju.

-     Misis Vīntidža? Tenets iesaucās. Šeit policija. Viņš sameklēja kabatā savu policista apliecību un pacēla to pie stikla.

Viņa turpināja skatīties ar tādu izteiksmi, it kā viņi runātu kādā nesaprotamā, svešā valodā, bet tad lēnām, lēnām, it kā bristu pa ūdeni, piecēlās un pienāca pie loga. Tenets redzēja, ka sieviete ir ģērbusies rītasvārkos un čībām kājās. Varbūt slimojusi vai ir slima vēl tagad. Ļoti bāla, ar tumšiem lokiem zem acīm. Viņas garie, brūnie mati izskatījās taukaini, it kā sen nebūtu mazgāti.

Tagad sieviete atradās pietiekami tuvu, lai viņi varētu sarunāties. Bija norunāts, ka šoreiz iztaujāšanu uzņemsies Lainhcms. Arī seržants piespieda savu apliecību pie loga rūts.

-    Vai mēs varētu aprunāties, misis Vīntidža?

Tenets daļēji gaidīja, ka sieviete no sarunas atteiksies vai vismaz liks saprast, ka vispirms viņai jāapģērbjas. Pagāja ilgāks laiks, līdz sieviete aptvēra Lainhema sacīto. Tad, neteikusi ne vārda, joprojām dīvainam kustībām kā transā viņa pagriezās un izgāja pa durvīm istabas tālākajā galā.

Tenets un Lāinhems, uzacis saraukuši, lupu kaktiņus nolaiduši, blenza viens uz otru.

-    Narkotikas? jautāja Lāinhems.

Viņi atgriezās pie galvenajām durvīm, bet, kad iekšā joprojām nedzirdēja ne skaņas, aizsteidzās uz mājas aizmuguri. Sieviete, atspiedusies pret puspavērto durvju stenderi, viņus jau gaidīja. Pie kailajām kājām glaudās strīpains kaķis.

-    Kas noticis? sieviete jautāja. Balss viņai likās aizsmakusi, it kā saaukstēšanās laikā. Viņa nokrekšķējās.

-     Mēs izmeklējam mistera Rendiša slepkavības lietu, paskaidroja Lāinhems, un būtu priecīgi, ja varētu mazliet aprunāties ar jums.

Viņa sarauca pieri, un atkal izskatījās, ka viņai vajadzīgs ilgāks laiks, lai Lainhema teiktā jēga nonāktu līdz sievietes saprašanai.

"Skaidrs, ka narkotiku apreibināta," secināja Tenets. "Varbūt nomierinoši līdzekļi," viņam ienāca prātā tūlīt pēc tam.

-            Misters Rendišs? Miris? Izskatījās, ka jaunumi skāruši viņu tikai tik daudz, lai noskaidrotos apziņa. Misis VIntidža atkāpās un pavēra durvis plašāk. Nāciet iekšā!

"Bet kāpēc tāds pārsteigums?" brīnījās Tenets. "Kāpēc vīrs šorīt pirms braukšanas uz vīna dārziem nav pateicis viņai jaunumus?"

Iekšpusē viņa lūkojās apkārt tā, it kā atrastos šeit pirmo reizi mūžā.

-    Maza nekārtība, sieviete nenoteikti, bet bez īpašas nožēlas novilka.

Un Tenets nodomāja ja kādreiz viņam ir gadījies dzirdēt, ka kaut kas tiek novērtēts pārāk zemu, tad te tas bija. Katra kvadrātcolla bija nokrauta ar atvērtām konservu kārbām, netīriem traukiem, ar pielipušām ēdiena atliekām un nemazgātām pannām. Grīda jau ilgi nebija ne slaucīta, ne mazgāta. Starp netīrajiem šķīvjiem iekārtojās kaķis un ar apmierinātu skatienu vēroja savu saimnieci. Tomēr kāds nesen te ir mēģinājis kaut ko darīt: blakus izlietnei žāvējās milzīga kaudze nomazgātu trauku, un uz netīrās plīts kastrolītī ar ūdeni rēgojās zīdaiņa * pudelīte ar pienu. Blakus stāvēja vēl divas. "Laikam bērna barošanas reize," nodomāja Tenets. Šeit, iekšā, bērna raudāšana skanēja daudz skaļāk, gandrīz izmisīgi, tomēr misis Vīntidža pat neiedomājās ieslēgt uguni zem kastroļa ar piena pudelīti.

-     Iesim otrā istabā. Viņa gāja pa priekšu.

Bērns atradās augšā, un hallē raudāšana skanēja vēl skaļāk. Kā vispār māte var nelikties ne zinis, kad bērns tik izmisīgi lūdz pievērst viņam uzmanību? Tenets to nespēja saprast. Viņš nojauta, ka Lainhems domā to pašu.

Viesistabā sieviete pat nepakustējās, lai pagrieztu klusāk aparātu, tikai atgriezās savā vietā un apsēdās, savilkdama rītasvārku stērbeles pār kailajām kājām. Tenets ievēroja, ka pie viņas pleciem kaut kas ir pielipis un sakaltis. Izskatījās, ka mazulis vēmis.

-    Vai neiebildīsiet, ja mēs izslēgsim televizoru, misis Vīntidža? pajautāja Lainhems.

Viņa papurināja galvu.

Likās, ka līdz ar klusuma iestāšanos bērna raudāšana kļūst skaļāka.

-     Mums nav nekas pretī pagaidīt, ja vēlaties pabarot bērnu, sacīja seržants.

-    Viņš apklusīs pēc dažām minūtēm.

Tad, viņiem par pārsteigumu, sieviete piecēlās, aizvēra durvis, tādējādi pieklusinot bērna kliedzienus, un atgriezās savā vietā.

Tenets un Lainhems apmainījās skatieniem. Ko viņi varēja iesākt? Nevar taču ar spēku piespiest māti rūpēties par savu bērnu.

-    Vai vīrs nav jums pastāstījis par misteru Rendišu?

Viņa pašūpoja galvu.

Kad viņš pārbrauca mājās, biju jau aizmigusi. Un gulēju ari šorīt, kad vīrs brauca projām.

Misis Vīntidžas balss bija zaudējusi aizsmakumu, un pēkšņi Tenets saprata, kāpēc. Aizsmakuma iemesls nav slimība, bet gan nerunāšana. Pēkšņi uzplaiksnīja apjauta, kāda tad ir šīs sievietes dzīve. Pēc kliedzieniem varēja spriest, ka bērns vēl ir ļoti maziņš un tāpēc prasa daudz. Bērna mūža pirmās nedēļas sievietei vienmēr ir ļoti nogurdinošas. Tās paņem visus spēkus. Šajā laikā pašas sievietes veselība vēl nav pilnīgā kārtībā, un tam klāt nāk īpašās rūpes par bērnu, kas paņem visu viņas laiku un enerģiju. Vīntidžs taču viņiem stāstīja, ka ražas novākšana ir gada aizņemtākais periods, ka jau vairākas nedēļas tagad viņš ceļas ļoti agri un netiek gultā ātrāk par diviem, trijiem naktī. Šajā periodā viņam droši vien neiznāca laika pat parunāt ar sievu. Misis Vīntidžai jātiek ar visu galā vienai, un skaidrs, ka šis uzdevums viņai ir par grūtu. Tenets pat apjauta, ka te slēpjas vēl kas vairāk. Viņš bija gatavs derēt, ka sieviete cieš no pēcdzemdību depresijas un, lai tiktu ar to galā, viņai izrakstītas nomierinošas zāles. Vīntidžam vajadzēja zināt, ka kaut kas nav kārtībā, bet, tā kā viņš bija apkrāvies ar darbiem, tad uz šo problēmu vienkārši pievēra acis. Iespējams, ka tieši viņš šorīt pirms aizbraukšanas sagatavoja mazulim piena pudelītes un nomazgāja traukus.

Tagad Tenets bija pārliecināts, ka tieši šī iemesla dēļ Vīntidžs, runājot par savu laulības dzīvi, jutās tik neomulīgi. Ja Rendišam ir bijusi mīļākā, tad tā jāmeklē citur. Tomēr ko lai iesāk šajā situācijā? Teorētiski izdarīt nevarēja neko. Protams, viņš nevar uzņemties atbildību par aizdomās turamā ģimenes problēmām. No otras puses, runa pašlaik ir par bērnu.

Lainhems misis Vīntidžai īsumā atstāstīja Rendiša nāves apstākļus. Ārpusē piebrauca mašīna. Tenets piecēlās, lai paskatītos pa logu, Vīntidžs. Šeit varbūt slēpās izeja. Neuzkrītoši viņš izgāja virtuvē. Vīntidžs pašlaik nāca iekšā pa aizmugures durvīm. Viņš izskatījās drūms.

-     Ko jūs šeit darāt? Bet īstenībā viņa balsī nebija agresivitātes, drīzāk noguruma pilna samierināšanās ar faktu.

"Nav brīnums, ka puisis izskatās tik izmocīts," nodomāja Tenets. "Viņš noteikti jūt, ka kontrole pār paša dzīvi ir pilnīgi izslīdējusi no rokām."

-     Diemžēl informācija mums jāvāc visās iespējamās vietās.

Vīntidžs bija sadzirdējis mazuļa izmisīgos kliedzienus. Viņš uzmeta skatienu plītij, paņēma visas trīs neaizskartās pudelītes ar bērna ēdienu un tūlit pat piesteidzās pie plīts, lai iedegtu gāzi zem kastroļa ar ūdeni.

-    Kur ir mana sieva?

-    Viesistabā ar seržantu Lainhemu.

-    Atvainojiet mani!

Pirms Tenets paspēja kaut ko pateikt, VIntidžs izskrēja no istabas, un Tenets dzirdēja, kā viņš steidzas augšup pa kāpnēm. Uz bridi raudāšana pieklusa, bet tad atsākās no jauna. Tenets iedomājās, ka VIntidžs maina bērnam autiņus. Pēc brīža, ucinādams uz rokām mazuli, viņš ienāca virtuvē. Bērniņš patiešām bija ļoti mazs, ne vecāks par astoņām nedēļām. Piesārtis no piepūles, matu šķipsniņa sasvidusi mitra, sejiņa savilkta kā agonijā mazulis turpināja izkliegt pēdējās savas enerģijas paliekas. Tenets bija pārsteigts, kā tik mazs radījums var sacelt tādu troksni un jucekli.

Ar brīvo roku VIntidžs pasniedzās un izņēma no kastroļa pudelīti, uzpilināja pāris piles uz delnas, lai pārbaudītu, vai ēdamais nav pārāk karsts, un ielika knupīti bērna krampjainajās lūpiņās, kuras tūlīt pat saki āvās ap gumiju. Mazais izmisīgā neatlaidībā sāka sūkt savu dārgumu. VIntidžs ar kāju aizķeksēja vienu no krēsliem, atvilka to no piekrautā galda un apsēdās.

Iestājās svētlaimīgs klusums.

Abi vīri, nesakot ne vārda, kādu bridi vēroja bērnu. Tad arī Tenets izvilka krēslu un apsēdās. Nezin vai atradīsies piemērotāks bridis, lai to pateiktu Vīntidžam.

-    Vai jūs zināt, mister Vīntidž, ka jūsu sieva ir slima?

Vīntidžs uzmeta viņam ātru skatienu.

-    Tā nav jūsu darīšana.

-    Varbūt arī nav, bet riskam tiek pakļauts bērns.

-    Ārsts viņu ir redzējis.

-    Kur? Šeit? Tenets ar skatienu norādīja uz haosu, kurš valdīja virtuvē. Vai ārsta kabinetā? Viņš nepiemetināja: "Kur viņa un bērns droši vien bija saģērbti un saposti ārsta apskatei." Mājiens tāpat bija skaidrs.

-    Pie ārsta, negribīgi atzinās Vīntidžs.

-     Tad jūsu pienākums ir aprakstīt viņam, cik slikti ir ar jūsu sievu, panākt, lai ārsts nenolaiž no viņas ne acu. Ak, es jau saprotu, cik dažu pēdējo nedēļu laikā jums ir bijis smagi. Tomēr tālāk tā nedrīkst turpināties. Tas jums jāsaprot.

Vīntidžs nolika pudelīti, maigi atbalstīja bērnu pret savu plecu un papliķēja muguriņu, lai mazais ievilktu elpu. Tad viņš nopūtās. Tā bija ilga un bezcerīga nopūta.

-     Es zinu, ka jums ir taisnība. Laikam pats sev negribu atzīt, cik stāvoklis ir nopietns. Visu laiku saku sev, ja vien viņa izturēs, kamēr beigsies ražas novākšana… Patiesību sakot, es pat nezinu, kā lai tieku ar visu galā. Un pēc šī notikuma ar Zaķu viss ir vēl desmit reizes sarežģītāk, ja vispār var būt vēl sarežģītāk.

-     Vai nav neviena, kurš varētu pie jums padzīvot un pieskatīt mazuli? Tenets atcerējās, ka Vīntidža māte ir mirusi. Varbūt jūsu sievasmāte?

-     Viņa nespēj tikt galā pat ar sevi. Nupat iznāca no slimnīcas, kur ārstēja nervus.

-     Brāļi, māsas?

-      Nav neviena. Bērns atkal sāka prasīgi rosīties, un Vīntidžs pielika pudelīti mazulim pie lūpām. Betai ir māsa. Dzīvo ziemeļos, bet viņai pašai ir četri bērni. Neredzu nekādu iespēju, kā viņa kaut vai uz laiku varētu tos pamest.

-    Kāds jāatrod.

-     Tur jau tā nelaime, sacīja Vīntidžs, ka neviena nav. Esmu viens. Šoreiz Tenets redzēja Vīntidža acīs izmisumu. Ko lai iesāku?

Tenets domāja.

-      Vai nav iespējams uz kādu laiku sarunāt aukli? Vismaz kamēr jūsu sieva tiks atkal uz kājām?

-     To mēs nevaram atļauties. Ārsts saka, ka var paiet mēneši.

-     Es jūs saprotu, bet vai varat atļauties to nedarīt? Neesmu pārliecināts, ka jūs tā īsti izprotat, cik stāvoklis ir nopietns. Ja tas notiktu ar manu sievu, tad es būtu gatavs ja nu ne zagt, tad lūgt palīdzību, aizņemties naudu, lai tikai palīdzētu viņai. Jums var nepalikt šī doma, bet ārkārtēja situācija prasa ārkārtēju rīcību. Varbūt varat dabūt aizņēmumu no bankas? Varbūt jūsu tēvs var jums aizdot naudu?

-     Viņš varētu gan, bet es nespēju to lūgt. Tēvs tik augstsirdīgi iekārtoja mūs šeit, un pēdējos četrus gadus es esmu darījis visu iespējamo, lai pierādītu, ka spēju dzīvot ari neatkarīgi, bez viņa palīdzības.

-    Vai esat viņam stāstījis, kāda ir situācija?

Vīntidžs papurināja galvu.

-    Nē. Turklāt, pēdējās divas nedēļas viņš darījumu lietās ir aizbraucis uz Taizemi, un tikai šo pēdējo divu nedēļu laikā mēs esam nonākuši tik tālu.

-    Kad viņš varētu atgriezties?

-    Pirmdien.

-     Nu, ko, es jums ieteiktu norīt pašlepnumu un padomāt, ko jūs varētu iesākt. Manuprāt, ja viņš sapratīs, ka runa ir par viņa mazbērna labklājību, viņš ar lielāko prieku palīdzēs.

Vīntidžs vēlreiz nopūtās.

-    Jums taisnība.

Knupītis bija izslīdējis no bērna mutītes. Mazulis, nomocījies un paēdis, gulēja. Vīntidžs pastūma sāņus šķīvi, lai atbrīvotu uz galda vietu pudelītei, un paskatījās uz bērnu.

-     Mēs kaut ko izdomāsim, vai ne? viņš nomurmināja.

Tencts piecēlās.

-    Labi.

Kā pēc mājiena viņš izdzirdēja atveramies viesistabas durvis. Parādījās Lainhems.

-    Beidzāt? Tencts jautāja seržantam.

Lainhems pamāja.

Vīntidžs noskatījās, kā viņi aiziet.

-    Paldies, inspektor.

Tencts pasmaidīja.

-    Parasta lieta! viņš uzsauca.

10.

-      Vai Vīntidžs jums pateica, kādu diagnozi ārsts uzstādījis? jautāja Lainhems.

Ceļā uz Česingas muižu viņi pārrunāja Vīntidžu mājā uzzināto. Nekā sevišķa, viņi nosprieda un tad, pārdomās iegrimuši, kādu brīdi klusēja.

-     Neko pārāk daudz mēs nerunājām. Bet viss taču ir skaidrs, vai ne?

-     Jā. Pēcdzemdību depresija. Es tikai iedomājos, vai tā nav pārāk izteikta.

-    Ko jūs ar to gribat teikt, Maik?

-     Nu, pietiek tikai paskatīties uz misis Vīntidžu un uz viņu māju, un secinājums nekavējoties ir gatavs.

-    Es joprojām nesaprotu, uz ko jūs velkat.

-            Un ja nu viņas slimībai ir gluži cits cēlonis? Ja nu viņai depresija uznāca tāpēc, ka bija sakars ar Rendišu, kurš, atklājis, ka viņa gaida bērnu, pameta viņu? Un ja nu tas ir Rendiša bērns? Padomājiet tikai, kāds dzinulis tas būtu viņas vīram!

Tcnets atcerējās Vīntidža rūpes par mazuli, atcerējās, ar kādu maigumu viņš ucināja bērnu.

-Tam es nespēju noticēt.

Tenets apzinājās, ka arī negrib tam ticēt. Viņam Vīntidža bija žēl, viņš juta tam līdzi, izprata situāciju, kādā tas nonācis. Taču vajadzēja uzmanīties. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka šī līdzjūtība iespaidotu viņa spriedumus.

-Ja jūs būtu redzējis viņu un bērnu…

-    Nu labi. Varbūt es kļūdos attiecībā uz bērnu. Vai varbūt man ir taisnība, bet viņš neapzinās, ka bērns nav viņa. Bet, jebkurā gadījumā, attiecībā uz mīlas romānu, man var būt taisnība es saku "man", liet jūs jau bijāt pirmais, kurš pasvieda šo ideju.

-    To es zinu, bet, paskatījies uz misis Rendišu, vairs neesmu tik pārliecināts.

-    Tas ir tāpēc, ka jūs spriežat par viņu, vadoties pēc tās pašreizējā izskata, bet sarunājoties es centos iztēloties, kā viņa izskatījās pirms slimības, ar labu kosmētiku un tā tālāk, un varu derēt, ka misis Vīntidža varēja sagrozīt galvu jebkuram.

-     Varbūt. Piekrītu. Pieņemsim, ka viņai ar Rendišu bija romāns. Ko tieši jūs iesakāt, Maik? Ka

Vīntidžs visu to ir zinājis? Tad kāpēc viņš kaut ko pasāka tikai vakar vakarā? Vai ari jūs piedāvājat variantu, ka viņš par to uzzināja tikai vakar?

-     Ka viņš par to uzzinājis tikai vakar.

-     Kādā veidā?

-     Nav ne jausmas. Varbūt kāds Vīntidžam pastāstīja. Varbūt tika izmests kaut kas tāds, kas lika sareizināt divi ar divi.

-    Un, pēc jūsu domām, izrēķināt, ka iznāk pieci! Nē, piedodiet, Maik! Es joprojām uz to raugos skeptiski. Katrā ziņā tam, ka viņa sieva ir bijusi Rcndiša mīļākā, ir viena liela pretruna.

-    Kāda?

-      Kad mēs pateicām, ka Rendišs ir miris, vai jums neliekas, ka viņai vajadzēja reaģēt vētraināk?

-     Viņa taču bija apdullinājusies līdz nemaņai. Mēs abi to redzējām! Visa sievietes reakcija bija kā palēninātā filmā! Un, ja Vīntidžs par to ir vakar uzzinājis, tad viņš būtu visatbilstošākā kandidatūra. Pirmkārt, viņš bija tur viens pats visu vakaru, un otrkārt tas, kurš nogalināja Rendišu, izdarīja to dusmu izvirdumā, vai ne? Padomājiet par to! Vīntidžs bija ļoti noguris, pat pārmocījies, un tas nozīmē, ka viņš varēja zaudēt jebkuru paškontroli. Un vēl Rendiša dēļ viņš pazaudēja ievērojamu daudzumu sava īpašā vīna, kurš, kā Vīntidžs bija iecerējis, pavērtu viņam ceļu uz panākumiem. Un

tad viņš uzzina, ka sievai ir romāns ar šo vīrieti! Tur jau jebkuram pietiktu, lai sprādziens ietu vaļā!

-     Maik, tie ir tikai minējumi, un jūs to zināt. Teneta balss skanēja iecietīgi. Lainhema entuziasms bija viena no viņa jaukākajām īpašībām, un Tenets bija pieradis, ka seržants reizi pa reizei aizraujas.

-    Tas vēl nenozīmē, ka tā nevarētu būt.

-     Protams, nē. Vienkārši mums jāgaida, kamēr parādīsies kāds pārliecinošs pierādījums, lai varētu attīstīt to tālāk. Tā ka pagaidām noliksim to malā, labi? Paklausieties, vai te jau nesākas vīna dārzi?

Lainhems samazināja ātrumu.

-    Tā izskatās.

Česingas muižas vīna dārzu izkārtne bija izveidota vīna etiķetes formā. Tādu, bez šaubām, līmēja arī uz pudelēm. Centrā atradās simbolisks vīna darītavas makets klasiska Džordža laika māja, apņemta taisnām, kārtīgām vīnogulāju rindām.

-     Man rodas sajūta, ka esam devušies apceļot visas Kentas vina darītavas, iesmējās Tenets. Nekad nevarēju iedomāties, ka to ir tik daudz.

-     O, jā. Dučiem. Ir Tenterdenā, Bidendcnā, Fritendenā, Lidā, Bīrstedā…

-     Labi, labi, Maik. Es jums nelūdzu katalogu. Tomēr no kurienes jūs par tām zināt?

-     Man ir kāds kaimiņš īsta vīna muca. Viņa mīļākais vaļasprieks brīvajā laikā ir apbraukāt visas vīna darītavas. Šī neizskatās no tām vājākajām.

Tenets palūkojās apkārt. Labajā pusē, paslēpusies aiz ķieģeļu sienas un bagātīga dārziņa, atradās maketā attēlotā māja, šeit īstenota no ķieģeļiem un javas. Klasisks Džordža laika arhitektūras paraugs: priekšējās durvis centrā, pa diviem paceļamajiem logiem katrā pusē un pieci augšstāvā. Retumis arhitektiem izdodas pareizās proporcijas, un pat lietainās oktobra pēcpusdienas pelēkā gaisma nespēja notušēt skaistumu, kurš briedis gadsimtiem. Atrazdamās starp lieliski koptajiem mauriņiem un puķu dobēm, māja likās simbolizējam to skaistumu, kāds ļaudīm asociējās ar Anglijas lauku krāšņumu. "Interesanti, kā jūtas tie, kas dzīvo šādā mājā," iedomājās Tenets.

Patiesību sakot, īsts bišu strops, sacīja Lainhems.

Tenets atrāva acis no mājas. Seržantam taisnība. Stāvvietā atradās autobuss un daudz mašīnu. Motori dūca, apkārt grozījās cilvēki. Ejot tuvāk mājai, troksnis pieņēmās spēkā. Viņi satika bariņu ļaužu. Tie nāca ārā no veikala, nesdami sapakotas pudeles ar vīnu. "Kādas viesības," nodomāja Tenets un, dzirdot smieklus un sarunas, nosprieda, ka šie droši vien pirms iepirkšanās ir pamatīgi nodegustējuši vīnus.

Troksnis pieņēmās spēkā. Tas atgādināja milzīgas veļas mazgājamās mašīnas darbošanos. Viņi ievēroja, ka skaņa nāk no cilindriskas nerūsējošā tērauda vīnogu spiedes, precīzi tādas pašas, kādu viņi bija redzējuši Starrendenā.

Lainhems, lai viņu varētu sadzirdēt, pacēla balsi:

-   Tad tādam jābūt troksnim, par ko stāstīja Vīntidžs, kas nāk no spiedes, kad ieslēdz kompresoru.

-    Laikam gan, Tenets pamāja.

Patiesībā bija divas spiedes, katra savā plašās nojumes malā, bet pašlaik darbojās tikai viena. Tika veikti sagatavošanās darbi, lai spiestu porciju otrajā spiedē: traktorists pārbēra treileri ar vīnogām mazākā, lādei līdzīgā, koši zaļā plastmasas treileri, kurš ar rievotu, kādas piecas collas resnu trosi bija piestiprināts spiedei. Cits vīrs stāvēja malā un vēroja notiekošo, bet trešais ar šļūteni mazgāja milzīgu, melnu plastmasas mucu. Kamēr viņi nāca tuvāk, vīrs sāka ar slotu dzīt ūdeni uz noteku pie kanalizācijas šahtas.

Liii gan Bentons bija pensijā, Tenets nojauta, ka, apstākļu spiests, bijušais vīndaris ir ķēries pie Rendiša darbiem. Tenets izvēlējās to, kurš visticamāk varēja būt Bentons. Viņā varēja jaust autoritātes auru. Tenets pacēla balsi, lai viņu varētu sadzirdēt.

-    Mister Benton?

Vīrs pagriezās. -Jā?

Ar laipnu ziņkārību viņā vērās siltas, brūnas acis. Bentonam varēja būt mazliet pāri sešdesmit, bet viņš saviem gadiem izskatījās lieliski bieziem, brūniem un viļņotiem matiem un bagātīgu, sirmu bārdu.

-    Misters Džeimss Bentons?

-    Tas es esmu.

Tenets iepazīstināja ar sevi un Lainhemu. Bentona acīs iezagās drūmums.

Viņš pagriezās pret traktoristu.

-    Vai kādu brīdi liksi galā viens, Mark?

-    Vai tas ir jūsu dēls, ser?

Bentons pamāja.

-    Jā. Kādēļ jūs vaicājat?

Rendiša bērnības draugs, tagad, pēc Vīntidža stāstītā, grāmatvedis. "Maza veiksme," nodomāja Tenets. Viņu šodien šeit sastapt nebija cerēts. Acīmredzot arī Bentons jaunākais, apstākļu spiests, ir nācis palīgā. Lai apkalpotu divas spiedes, šajā vīna darītavā vajadzētu divas reizes vairāk strādnieku nekā Starrendenas darītavā.

-     Es būtu priecīgs, ja arī viņš varētu mums pievienoties.

Bentons sarauca pieri.

-    Pašlaik mēs nevaram. Vai jūs nepagaidītu dažas minūtes, kamēr sākam spiest šo porciju? Tad kādu laiku būsim brīvi.

-    Lieliski.

Tenets un Lainhems ar interesi vēroja notiekošo.

Viņi ievēroja, ka presei piestiprinātajam treilerim pie pamatnes ir milzīga vārpsta, kura griežas. Tā il/.en vīnogas caurulē uz spiedi. Viņi noskatījās, kā vīnogas no treilera tika izgrābtas un sākās spiešanas process. Tad Bcntons veda viņus pāri pagalmam pie ārējām kāpnēm, kuru galā, virs viena no šķūņiem, atradās viņa kantoris. Bentons apsēdās aiz rakstāmgalda un piedāvāja Tenetam vienīgo krēslu. Marks Bentons piemetās uz rakstāmgalda malas, bet Lainhems atspiedās pret palodzi.

-   Mēs joprojām nespējam tam noticēt, iesāka Bentons. Slepkavība ir kaut kas tāds, par ko parasti izlasa avīzēs, dzird pa radio vai redz televīzija. Tomēr nekad nevar ienākt prātā, ka tas var notikt arī ar kādu no paziņām.

Tenets saprotoši pamāja. Šo sakāmo viņš bi ja dzirdējis daudzas reizes, un līdzīgas izjūtas likās ticamas.

-     Tā nu mēs dzīvojam, pilnīgi parasti ļaudis, dzīvojam savas parastās dzīves, un tad pēkšņi… Jā, līdz šim esam bijuši no tā pasargāti. Viņš paskatījās uz dēlu. Bet Zaķu mēs pazinām kopš pusaudža gadiem.

-     Vai jums viņš patika? Tenets painteresējās. Kopš sarunas ar Alisi Rendišu šī bija pirmā reize, kad kāds par mirušo vīrieti runāja ar tādu kā mīlestību.

Bentons vilcinājās.

-     Es neteiktu, ka "patika" ir tas īstais vārds. Viņš ar mums kopā ir bijis tik ilgi, ka praktiski saaudzis ar mūsu ģimeni, vai ne, Mark? Un domāju, ka pret viņu izturējos gandrīz vai tā, kā izturētos pret savu bērnu. Viņa trūkumus es pieņēmu kā pašus par sevi saprotamus.

Marks Bentons pasmaidīja.

-    Paldies, tēv!

"Marks Bentons noteikti ir atsities mātē," nodomāja Tenets. Augumā īsāks par tēvu un ne tik robustiem sejas vaibstiem, ar taisniem, plandošiem, brūniem matiem un brillēm zelta ierāmējumā, kuras piešķīra viņam centīga studenta izskatu.

Bentons pavicināja roku.

-Tu ļoti labi saproti, ko es ar to domāju.

-      Bet kādi bi ja viņa, kā jūs teicāt, trūkumi? jautāja Tenets.

Bentons sarauca pieri, izbrauca ar roku cauri biezajiem matiem un saliecās uz priekšu, lai atpogātu nospeķoto žaketi. Viņš nometa to sev blakus uz grīdas.

-     Tas ir jocīgi. Nekad neviens jau nesēž un prātā neuzskaita kāda rakstura īpašības, vai ne? Manuprāt, parasti to dara tikai tad, kad kaut kas atgadās, un jūs sākat domāt ak Dievs, viņš bija tāds nepacietīgs puisis vai bezsirdīgs nekauņa, vai varbūt kāpa pāri katram, kurš nostājās viņa ceļā,

un tā tālāk. Vai saprotat, ko es ar to domāju?

-    Jā. Vai, nupat runājot, jūs domājāt par misteru Rendišu? Vai viņš patiešām bija nepacietīgs, bezsirdīgs, nežēlīgs?

Bcntons nemierīgi pagrozījās savā krēslā un paskatījās uz dēlu.

-    Jādomā, ka zināmā mērā jā. Piedod, Mark, bet nav jēgas taisīt no Zaķa svēto, jo tāds viņš nebija.

-    Es nekad arī neesmu tā domājis.

-    Un katrā ziņā mēs izdarīsim viņam sliktu pakalpojumu, ja mēģināsim pūst inspektoram miglu acīs.

-    Neuzskati mani par idiotu, tēv! Es pats visu apjēdzu. To gan es nesaprotu, ko tu gribi pateikt. I'u taču zini, ka mēs ar Zaķu pēdējā laikā tikpat kā nesatikāmies.

-     Tā? Ko jūs ar to domājat, ser? painteresējās Tenets.

Marks paraustīja plecus.

-    Mēs vienkārši aizgājām katrs uz savu pusi. Mūsu ceļi šķīrās. Es īstenībā nestrādāju vīna darītavā, jo izvēlējos citu taciņu un kļuvu par baltā darba darītāju.

-    Par grāmatvedi, šķiet.

Marka skatienā pazibēja pārsteigums un tāda kā piesardzība.

-Pareizi. Jūs esat ļoti labi informēts, inspektor.

-    Bet misteru Rendišu jūs pazināt ļoti ilgi.

-    Kā jau teica tēvs, jā, kopš pusaudžu gadiem.

-    Tomēr palabojiet mani, ja es kļūdīšos nupat man radās iespaids, ka jūs vairs ncsatikāties ne tikai tāpēc, ka jūsu ceļi izšķīrās, bet varbūt ari tāpēc, ka pēdējā laikā viņš jums vairs nepatika tā kā agrāk.

-    Jā, jums taisnība. Bet paklausieties, es ceru, ka jūs negribat teikt, ka tas biju es, kurš vakar vakarā aizbrauca uz Starrendenu un nogalināja viņu, ko?

Marka balsij bija humora pieskaņa, bet viņa tēvs iejaucās sarunā, pirms Tenets bi ja paspējis atbildēt.

-     Nepaliec smieklīgs, Mark! Inspektors neko tamlīdzīgu nav teicis.

-    Gluži pareizi. Es nedomāju neko tamlīdzīgu. Mēs tikai cenšamies uzzināt par misteru Rendišu pēc iespējas vairāk, un vienīgais veids, kā to izdarīt, ir iztaujāt cilvēkus, kuri viņu pazinuši. Un jūs, mister Benton, esat viens no tiem, kuri mums var palīdzēt īpaši daudz. Jūs esat pazinis viņu ilgu laiku, bet neesat ar viņu tik tuvs, ka nevarētu atkāpties soli sāņus un sniegt mums objektīvu viedokli, atšķirībā no tiem, kuri ikdienā bijuši viņam tuvi.

-    Es, inspektor, kā jūs jau noprotat, pajokoju. Darīšu visu iespējamo, lai jums palīdzētu… Uzdodiet savus jautājumus!

Daudz kas no Marka Bentona stāstītā tikai apstiprināja to, ko viņi jau zināja. Rendišs bija iepazinies ar Alisi viņas tēva fermā, skolas brīvdienās novācot augļus, un tieši viņa aizveda Rendišu uz Jauno fermeru klubu, kur ar Rendišu iepazinās ari Marks.

-    Alise bija gluži kā jukusi pēc viņa. Cauras dienas abi pavadīja kopā. Pat ļaužu pūlī Alise nenolaida no viņa ne acu. It kā mēs, pārējie, vispār neeksistētu.

-    Vai viņam bija tādas pašas jūtas pret Alisi?

-   Acīmredzot Zakam viņa patika, bet ne tik ļoti. Domāju, ka vismaz sākumā Zaks ļāva tam tā ritēt.

-    Un vēlāk?

Izskatījās, ka Marks Bentons jūtas neērti.

-     Nu, ja jāsaka godīgi, tad domāju, ka viņam ši aizraušanās noplaka līdz līmenim, kad viņš uzskatīja, ka Alise ir vienkārši izdevīgs variants.

-     Jūs domājat tāpēc, ka viņa bija vienīgais bērns, bet tēvam piederēja milzīga ferma?

Marks negribīgi pamāja.

-Jā.

Iejaucās Bentons.

-    Es gan nezinu, vai tas, ko Marks saka, ir taisnība, inspektor, bet varēja jau arī tā būt. Patiesībā tas mani ne mazākajā mērā nepārsteigtu. Tomēr baidos, ka mēs varam radīt nepareizu priekšstatu par Zaķu. Viņam bija ari daudz labu īpašību, jo pretējā gadījumā es pēc aiziešanas pensijā nebūtu piedāvājis viņam darbu. Uz Zaķu varēja paļauties, viņam bija milzīgas

darbaspējas, un viņam pilnīgi varēja uzticēties.

-     Ak, beidz, tēt, nemānies! Kurš pirms dažām minūtēm teica, ka mums par Zaķu jārunā pilnīgi atklāti? Man, tāpat kā tev, galīgi nepatīk runāt par viņu šīs lietas, it īpaši tagad, kad viņš vairs nespēj sevi aizstāvēt, bet skatīsimies patiesībai acīs nevienu nenogalina tāpēc, ka uz viņu var paļauties, ka viņam ir lielas darbaspējas un viņš ir uzticams. Viņus laikam gan nogalina tāpēc, ka tie kādam nodara kaut ko sliktu kaut ko ļoti sliktu.

-     Vienalga, man tomēr šķiet, ka to vajadzēja pateikt. Zaks strādāja pārcilvēcīgi smagi, lai kļūtu par to, kas viņš bija, un, ja padomā par viņa izcelsmi… Viņa tēvs bija rupjš dzērājs, kurš bez kāda iemesla mēdza sist savu sievu un bērnus. Reiz atklātībā nāca ļoti nesmuka lieta, kad kāds Rendišu kaimiņš ziņoja par viņu Bērnu aizsardzības biedrībai. Varu iedomāties, ka tajā naktī, kad viņš piedzēries noslīka upē, visa ģimene atviegloti uzelpoja. Par laimi, viņš neprata peldēt. Tā bija godiga spēle, jo visapkārt atradās daudz liecinieku. Zakam, šķiet, tad bija četrpadsmit gadu.

-    Man radās iespaids, ka misters Lenderss nebija pārāk sajūsmināts par šo savienību, ieteicās Tenets.

-     Un vai viņam var pārmest, ja Zaks nācis no tādas ģimenes? iesaucās Bentons seniors. Ja

Markam būtu māsa, cslpaši neilgotos, lai Zaks viņu bildina, to nu es jums varu pateikt. Un ne jau tāpēc, ka es būtu snobs. Viņa izcelšanās no nabadzīgiem ļaudīm neuztrauktu mani, ja viņi būtu labi cilvēki. Bet sliktas asinis ir pavisam kas cits.

Un bija jau arī šāds nevēlams piemērs. Vai Bentons zināja, vai vismaz viņam bija aizdomas, ka Rendišs sitis savu sievu tāpat, kā Zaķa tēvs sita viņa māti?

-    Un jūsu bažas būtu piepildījušās, ser?

-    Ko jūs ar to domājat?

Bentons likās neizpratnē, bet Marks Tenets redzēja pēc viņa sejas izteiksmes jautājumu bija sapratis.

-    Vai jūs esat precējies, ser? kaut kas pēkšņi lika viņam pavaicāt.

-    Jā, bet kāpēc jūs jautājat?

-    Vienkārši likās interesanti.

-    Marks ar Zoiju, savu sievu, patiesībā iepazinās, pateicoties Alisei, paskaidroja Bentons. Viņas abas kopā mācījās vienā skolā Šveicē, un pēc skolas Alise uzlūdza Zoiju kādu laiku paviesoties pie viņas.

"Tas izskaidro daudz ko," nodomāja Tenets. "Ja divas meitenes ir draudzenes, bet divi jaunekļi pazinuši viens otru gadiem, tad, bez šaubām, viņi zina visai daudz viens par otra laulības dzīves pirmajiem gadiem. Un, ja Rendišs bija sācis sievu sist, tad Zoijai tāpat kā Lainhema sievai Luīzei vajadzēja to ievērot vai vismaz nojaust. Un tādā gadījumā, ja abas jaunās sievietes turpināja draudzēties, Marks Bentons, sajūtot nepatiku pret Zaķu, varēja ļaut viņu draudzībai izdzist."

-   Tas notika, kad misters Rendišs pēdējo gadu mācījās koledžā, bet misis Rendiša tajā laikā mis Lendersa bija projām Šveicē, vai ne?

-     Jā. Manuprāt, Lenderss aizsūtīja viņu cerībā, ka atšķirtība saraus viņu attiecības. Veltīgi cerēts diemžēl. Eksperiments galīgi izgāzās. Tajā pašā mirklī, kad Alise atgriezās, viņi ar Zaķu atkal bija nešķirami. Drīz pēc tam viņi pasludināja saderināšanos.

-    Misters Lenderss deva savu piekrišanu laulībām?

-    Nu, tajā laikā Alisei bija deviņpadsmit. Oficiāli viņai tā nebija vajadzīga.

"Bet tas galīgi neatbilstu Rendiša plāniem," nodomāja Tenets. "Lendersa svētība viņam bija nepieciešama."

-     Notika, lūk, kas, stāstīja Marks. Misters Lenderss piekrita ar noteikumu, ka līdz laulībām viņiem jāgaida divus gadus. Ja, šim termiņam beidzoties, viņi vēl to vēlēsies, viņš ceļā nestāšoties.

-    Manuprāt, viņš domāja ja vēl tad viņi paliks pie sava, tad viņš var mierīgu sirdi tam piekrist, paskaidroja Bentons. Un, protams, tā ari notika.

-    Liekas, ka viņš novēlēja viņiem māju un vīna dārzu?

-     Tā bija Lendersa kāzu dāvana, paskaidroja Bentons.

Tātad Rendiša pacietība tika bagātīgi atalgota.

Lainhems mīņājās no vienas kājas uz otru. "Tii nekas, kāzu dāvaniņa!"Tenets spēja sadzirdēt viņa vārdos neizteikto repliku.

-    Un pa to laiku misters Rendišs strādāja šeit?

-    Jā. Es jau jums teicu, ka šajā ziņā viņam neko nevarēja pārmest. Viņš ātri visu iemācījās, un viņam bija pareizā oža, kas nepieciešama vīna darīšanai. Dažiem tā ir, dažiem nav. Viņam bi ja.

-     Jūs teicāt, Tenets jautāja Markam Bcntonam, ka misters Rendišs nekad netika jutis tādu kaislību pret savu sievu, kā viņa pret viņu. Tenets apklusa, cenzdamies rūpīgi izvēlēties pareizos vārdus. Vai nezināt, vai Zakam nebija arī citas draudzenes laikā, kad, piemēram, viņš mācījās koledžā?

-    Mīļais Dievs, jā! iesaucās Marks Bentons. Viņa devīze bija "dari, kamēr vari".

-    Tad varu iedomāties, kāpēc Zaķa pēdējā mācību gada laikā tēvs aizsūtīja Alisi uz Sveici, piebilda Bentons.

-      Atceros, kamēr viņa bija projām, Zakam bija vētrains romāns, stāstīja Marks. Ar viņa saimnieces meitu, šķiet. Es reiz viņu redzēju. Visai interesanta, mazliet līdzīga Alisei, vienīgi Alisei ir gaiši mati, bet tai bija tumši, bet citādi tas pats tips maza, slaida, visai trausla.

"Protams!" iedomājās Tenets. Tieši tas viņam bija uzkritis, pārlapojot fotogrāfijas. Visas Zaķa meitenes bija vienādi veidotas. Un vai pēc apprecēšanās viņa uzvedība mainījās? Tenets jautāja, beidzot nonācis pie punkta, uz kuru visu laiku bija sarunu virzījis.

-     Ak, nopūtās Bentons, šajā jautājumā es noteikti nevaru jums palīdzēt. Uz brīdi iestājās klusums. Viņš paskatījās uz Marku.

-    Tad, lūk, uz ko jūs velkat, iesaucās Marks. -Jums padomā kāds greizsirdīgs vīrs vai mīļākā.

-Tāds izskaidrojums ir iespējams.

-     Nu, ko, vienīgais, ko varu jums pateikt, Zaks jau nu katrā ziņā nebija tas uzticīgākais vīrs pasaulē. Bet vai viņam bija kāda meitene vai mīļākā, vienalga, kas, diemžēl man nav ne jausmas. Es saku patiesību.

-    Tā, novilka Lainhems, kad viņi soļoja atpakaļ uz mašīnu. Pārsteidzoši, bet mēs atkal esam atgriezušies pie cherchcz la femme4 .

-    Jūs strādājat pie savas franču izrunas, Maik.

-    Nebūtu jau nekādas problēmas, ser, sameklēt visas mazās, slaidās, trauslās sievietes šajā apkaimē un noskaidrot, kuras no tām bijušas Rendiša mīļākās.

-    Ha, ha. Ārkārtīgi smieklīgi.

Lainhems saslēja galvu.

-    Vai tā nav rācija? Viņš aizsteidzās uz mašīnu.

Tenetam bija atraisījusies kurpju aukla, un viņš noliecās to sasiet. Saruna bija īsa, un brīdī, kad arī viņš bija nonācis līdz mašīnai, Lainhems jau lika nost klausuli.

Seržants pieliecās, lai atvērtu inspektoram durvis. Viņa sejā mirdzēja smaids līdz ausīm.

-    Kas noticis? jautāja Tenets.

-    Jūs tam neticēsiet, atbildēja Lainhems.

11.

Tenets iekāpa mašīnā.

-    Kam neticēšu? Labi, klājiet vaļā, Maik, beidziet smaidīt kā Cesīras runcis!

-    Izskatās, ka mēs esam atraduši šo femmel

-     Tā? Tenets bija piesardzīgs. Pirms sākt priecāties, viņš gribēja uzzināt vairāk.

-     Tas bija ziņojums no detektīvkonstebla Veikema. Atceraties viņš šorīt bija pārliecināts, ka noteikti redzējis Rendišu jau agrāk? Nu, un tagad viņš atcerējies, kur. Tas noticis restorānā Leneinā. Rendišs bijis kopā ar kādu meiteni, un viņi izskatījušies ļoti aizņemti viens ar otru. Veikems īpaši ievērojis viņus, jo viņam meitene patikusi. Bet, kas ir galvenais, draugs, ar kuru Veikems bijis kopā, meiteni pazinis. Viņš strādā datoru centrā turpat, kur viņa. Atceraties to jauno sistēmu, par kuru es jūsmoju, kad bijām vīna darītavā? Varu derēt, ka, to pērkot, Rendišs ar viņu iepazinies.

-     Varētu būt. Kad tas notika? Kad Veikems viņus redzēja?

-    Pirms pāris nedēļām, ser.

-     Vai viņš nezina meitenes vārdu? Vai firmu, kurā viņa strādā?

-      Nē, bet viņš mēģina sameklēt savu draugu, lai to noskaidrotu.

-    Labi. Nu, ko, cerēsim, ka jums taisnība. Izklausījās ticami, un, ja tā būs, var izdoties veiksmīgs lūzums. Negadījās bieži, kad atbilde iekrīt klēpī, pirms vēl ir uzdots jautājums.

-     Kur tagad, ser? Atpakaļ uz nodaļu? Jūs apsolījāt paziņojumu presei.

Tenets novaidējās.

-    Tā būs jādara.

Bija jau gandrīz pusdesmit, kad viņš pārbrauca mājās. Džouna un Bridžita sēdēja pie televizora un skatījās filmu.

-    Tavas vakariņas ir cepeškrāsnī, Džouna pamāja. Salāti ledusskapī.

-    Paldies, mīļā. Galds virtuvē bija uzklāts viņam vienam. Tenets izslēdza cepeškrāsni, paņēma virtuves cimdu un izvilka trauku. Viņu sagaidīja smarža, no kuras mutē saskrēja siekalas. Kā jau Tenets bija gaidījis, tas bija viens no Bridžitas meistardarbiem lasis ar garneļu pastu. Bridžita tagad bija augstākās kvalifikācijas pavāre, bezlīguma profesionāle. Viņa gatavoja pusdienas direklorāta ēdienzālei Sitijā. Nepiespiestais vieglums, ar kādu viņa gatavoja gardus ēdienus, viņas mātei vienmēr izraisīja skaudību un apbrīnu, un katru reizi, kad meita bija mājās, par spīti Džounas protestiem, ka meitai vajadzētu atpūsties, viņa baroja visu ģimeni. Tenets atzinīgi ieelpoja aromātu, pēkšņi sajūtot, cik ir izsalcis. Priecīgs viņš redzēja, ka viņam atstātā porcija ir pamatīga.

Kā parasti garas darba dienas beigās sāpēja mugura, un pirms ēšanas Tenets iekārtojās ērtā pozā. Palēnām, baudot ēdienu, dienas piepūlē sakrājusies spriedze sāka atlaisties un, kad vakariņas bija galā, pazuda pavisam. Aizdedzis pīpi, viņš jutās gluži kā no jauna piedzimis. Tenets pabāza galvu pa viesistabas durvīm.

-    Tēju, kafiju, kakao, šokolādi?

Uz īsu brīdi viņam pievērsās smaidošas sejas.

Viņas abas vēlējās tēju.

Atgriezies virtuvē, Tenets uzvārīja tējas porciju trijiem. Noklaudzēja priekšējās durvis, un virtuvē iesoļoja Bcns.

-Sveiks!

-    Sestdienas vakaram pa agru.

-    Jaā. Rīt no rīta treniņš. Vai, cik agri jāceļas!

-    Tēju dzersi? Es uzvārīju.

-    Laikam labāk kādu šokolādi. Neuztraucies, pats uzvārīšu. Starp citu, redzēju tevi šovakar televizorā. Labs darbiņš, tēt. Mums te no tevis iznāks vēl zvaigzne.

-   Nav ko teikt. Tenets attālinājās ar tējas trauku paplāti rokās.

Raidījums pašlaik gāja uz beigām.

-    Labi trāpīts, dārgais, paslavēja Džouna.

-    Kā klājās? jautāja Tenets.

Bridžita saviebās.

-    Nevarētu teikt, ka loti labi.

-     Tā? Tenets bija pārsteigts. Izskatījās, ka Bridžita pašlaik nedomā šeit runāt par Aleksandru, jo kuru katru mirkli var ienākt Bens.

Džouna nojauta, ko viņš domā.

-   Tas sakarā ar Karinu, Luk. Atceries Bridžitas draudzeni Karīnu, kura slimoja ar anoreksiju5 ?

Tenets māja ar galvu.

-    Viņa pagājušajā naktī nomira.

Tenets nenolaida no viņas acis. Likās, ka smad/.enēs ieduras adata. Karina. Viņš dzirdēja Lenīlersa balsi. "Šorīt nomira Zaķa krustmeita. Viņai bija tikai divdesmit. Meitene kādu laiku jau atradās slimnīcā."

Džouna nemierīgi paskatījās uz Bridžitu, kura skumji skatījās uz savām plaukstām.

-    Un tas nav viss.

Tenets nojauta, kas sekos tālāk. Atkal Lendersa balss. "Džonatans pagājušo nakti cietis avārijā… nomirušās meitenes dvīņubrālis… viņi ar māsu bija ļoti tuvi…"

-     Bridžita bija aizbraukusi uz Karīnas māju, I )žouna stāstīja, bet tur neviena nebija. Kaimiņiene iznākusi ārā un pastāstījusi, ka Karīnas māte joprojām ir slimnīcā, jo Karinas brālis Džonatans cietis avārijā… Džouna apklusa. Tu nemaz neizskaties pārsteigts, viņa nočukstēja.

-    Es to jau esmu dzirdējis. Man žēl tavas draudzenes, Sīkais, viņš pievērsās Bridžitai. Viņš reti lietoja meitas bērnības mīlināmo vārdiņu, bet šajos apstākļos tas izslīdēja nemanot.

Bridžita bija tuvu asarām.

-   Tas bija tāds trieciens, viņa runāja. Es zināju, ka viņai nav labi. Pēdējo reizi, kad ciemojos pie Karinas, viņa atkal bija ļoti nokritusies svarā, bet es tomēr nedomāju, ka… Un tad vēl Džonatans arī. Zvanīju uz slimnīcu, bet viņš joprojām ir bezsamaņā.

-     Kurš ir joprojām bezsamaņā? Iekšā nāca Bens, nesdams krūzi un trīskāršu sendviču.

Neviens viņam par to nepārmeta. Visi jau bija pieraduši pie Bena vēlajām ēdienreizēm.

-     Džonatans Redmens, atbildēja Džouna. Viņa ātri pārstāstīja Benam tikko runāto.

-   Avārija ar motociklu! iesaucās Bens, skatīdamies tēvā.

Tenets pamāja. Viņš juta, ka jāpieliek pārcilvēciska piepūle, lai neko vairāk nepateiktu. Jautājums par motociklu bija viņu strīda ābols, un tagad Tenets cerēja, ka Benam pietiks saprāta pašam izdarīt secinājumus. Viņš atcerējās, ka šī pati doma viņam ienākusi prātā vakar, braucot garām citai avārijai. Tagad viņam iešāvās prātā, ka tikpat labi uz nestuvēm varēja atrasties Džonatans Redmens.

-    Bet no kurienes tu to visu zini, Luk? jautāja Džouna.

-    Slepkavība, pie kuras izmeklēšanas es pašlaik strādāju. Upuris ir Karīnas tēvocis, misis Redmenas brālis.

Visi trīs satriekti skatījās uz viņu. Pirmā ierunāties spēja Džouna.

-   Ak, nē, viņa čukstēja. Nabaga sieviete! Nelaime nelaimes galā.

-    Zinu, atbildēja Tenets. Es jau dienā prātoju, ka nav iedomājams, kā šajā situācijā to visu pārdzīvot.

-    Es pie viņas rit aiziešu, pēkšņi teica Bridžita, varbūt tomēr varu kaut kā palīdzēt.

-     Viņas brāļa sievasmāte, misis Lcndcrsa, šodien gatavojās viņu apciemot, stāstīja Tenets. Lai gan, protams, šajos apstākļos viņa nevar būt ar misis Redmenu kopā visu dienu. Arī misis Lendersas meitu ir satriekusi vīra nāve, un ir bērni, par kuriem jāparūpējas.

-     Protams, sacīja Bridžita, bet misis Redmena tagad ir tik vientuļa. Cik zinu, viņai nav neviena. Sabiedrībā viņa vienmēr bija ļoti kautrīga, jutās it kā neērti, un tas cilvēkus atgrūž. Domāju, ka viņai nav tuvu draugu.

-    Es par to arī nebrīnos, ierunājās Bcns. Viņa un misters Redmens, pēc manām domām, bija divu savādnieku pāris. Atceries, mēs vienreiz ar tevi tur aizgājām, kad viņš vēl bija dzīvs. Misis Redmena bija ļoti kautrīga, bet, paskatoties uz misteru Redmenu, man vispār uznāca šermuļi. Viņš nokoda no sava sendviča milzīgu kumosu.

-    Kāpēc tā? jautāja Džouna.

Benam kaut kādā veidā izdevās vienlaikus nepatikā saviebties atmiņu iespaidā un turpināt sparīgi košļāt sendviču. Viņš norija kumosu.

-     Nezinu. Tas notika pirms miljons gadiem. Man nevarēja būt vairāk par cik? vienpadsmit? tā ka nezin vai es toreiz sāku analizēt, kāpēc man viņš nepatīk. Atceros vienīgi to, ka vēlreiz iet uz turieni man negribējās. Bens atkal pievērsās savam sendvičam.

-     Nevar jau tev pārmest, sacīja Bridžita. Arī man nepatika ciemoties pie Redmeniem, ja mājās bija misters Rcdmens. Viņš likās tāds kā reliģiozs maniaks. Ļoti bargs. Radās sajūta, ka viņš ir atnācis no tiem tumšajiem gadsimtiem. Mājā nedrīkstēja būt ne televizora, ne radio. Esmu pārliecināta, ka es viņam nepatiku. Viņš pieturējās pie ļoti stingriem likumiem, kā viņiem jāuzvedas

-     pat attiecībā uz apģērbu. Karīna nedrīkstēja valkāt košas drēbes, īsus svārciņus, džinsus vai krekliņus, bet, ja runā par kosmētiku, tad tā bija pilnīgi vcrboten<> . Tāpat kā Bens, viņa saviebās.

-    Arī man viņš uzdzina šermuļus.

Tenetam radās sajūta, ka Bridžita būtu varējusi pastāstīt vairāk, ka patiesībā ir kaut kas īpašs, ko viņa noklusē. Viņš atcerējās kādu lietu, kurā bija darīšana ar līdzīgu ģimeni. Arī tajā gadījumā tēva uzskatu galējība noveda pie traģēdijas. Bez šaubām, Karīnas slimības saknes nāca no kroplīgajām attiecībām ģimenē.

Gatavojoties iet gulēt, viņš to pateica Džounai.

-     Un man ir iespaids, ka Bridžita pasaka mazāk, nekā zina. Viņš atlaidās, jūtot, ka sāpošās muguras savilktie muskuļi uz ortopēdiskā, pirms dažiem gadiem nopirktā matrača atslābst un viņu pārņem svētlaimīga labsajūta.

Džouna lika uz sejas nakts krēmu.

-     Varbūt tev taisnība. Kādu laiku viņas ar Karīnu bija ļoti tuvas draudzenes. Beigusi darboties ar kosmētiku, viņa ielīda gultā un nopūtās. Tā ir tāda nelaime, kad negaidot nomirst jauna meitene. Anoreksija ir šausmīga slimība, un atliek tikai pateikties, ka tā nav piemeklējusi Bridžitu.

-     Kas attiecas uz Bridžitu, visam notikušajam ir arī viens labs aspekts viņa tagad mazāk domās par savu Aleksandru.

-    Tiesa gan.

-    Kā viņa šodien jutās?

-     Nu, šaubu nav, ka Bridžitas pašpaļāvībai tas ir smags trieciens. Tas viņu atkal noliks uz zemes. Zinu, ka viņa ir visai elastīga, bet laiks, protams, būs vajadzīgs. Un skaidrs, ka ziņa par Karīnu pamatīgi aizēnoja visu pārējo. Bet, kā tu pats redzēji lejā, viņas noskaņojums uzlabojas. Rīt no rīta viņa ir sarunājusi braukt pie Helēnas uz kafiju.

-    Helēna priecāsies. Vakar vakarā Mellerds man stāstīja, ka Helēna žēlojusies, jo veselu mūžību neesot redzējusi Bridžitu. Teikusi, ka viņai tā pietrūkstot viņu kopīgās kulinārijas problēmu iztirzāšanas.

-     Un mēs ar Bridžitu braucam pie mammas uz tēju.

Tenets pasmaidīja.

-     Priekš divdesmitgadīgas meitenes tas izklausās visai garlaicīgi, bet dziednieciski gan.

"Bridžitai tiešām vajadzētu pabūt kopā ar cilvēkiem, kuri viņu mīl un prot novērtēt," domāja Tenets nākamajā rītā, skatīdamies virtuvē ienākušās meitas nomāktajā sejā. Sirds sāpēja, redzot viņu tādu un jūtot savu bezspēcību palīdzēt. Viņš stāvēja un gaidīja, kad katliņā uzvārīsies ūdens, bet tad piegāja pie Bridžitas un aplika roku viņai ap pleciem.

-     Ko tu te dari šādā aplami agrā svētdienas stundā? Jau runājot, viņš apjēdza, ka labāk nebūtu vajadzējis jautāt.

-    Slikti gulēju.

Te nu bija īstais brīdis, un viņš nedrīkstēja palaist to garām. Nedrīkstēja ilgāk izvairīties no šīs sarunas.

-     Man žēl, ka dzirdēju to par Aleksandru.

Viņa pagriezās un atbrīvojās no tēva rokas.

-     Tiešām, tēt? meitenes balsī skanēja rūgtums. Es gan domāju, ka tev vajadzēja priecāties. Tev taču viņš nekad tā īsti nav paticis, vai ne?

Viņa bija aizvainota un dusmīga, dusmīga uz Aleksandru, uz sevi, uz visu dzīvi. Tagad uz brīdi šīs dusmas koncentrējās uz tēvu. Nu, ko, vienīgā jēga ir būt godīgam, bel kā lai to izdara, nesāpinot Bridžitu vēl vairāk? Man gan viņš patika. Bet Tcnets saprata, ka balss viņu nodod. Vienīgi nebiju pārliecināts, ka viņš tev ir īstais.

Kāpēc ne? Bridžita kaislīgi uzdeva jautājumu, bet tad saplaka. Ak, kāda jēga atkal un atkal runāt par vienu un to pašu! Vienalga, tagad viss ir cauri. Un, pacēlusi roku, lai notrauktu i/.sprāgušās asaras, viņa izskrēja no virtuves.

Tas Tenetam lika atcerēties vakardienas scēnu starp Alisi Rendišu un viņas tēvu. Cēlonis ļoti līdzīgs vecāku noraidošā attieksme pret bērna izvēlēto partneri, un arī beigas izskatījās visai līdzīgas. Viņš juta, ka ļoti labi saprot Lendersu. Par spīti pirmītējam mēģinājumam skatīties uz lietām ar vēsu galvu, viņš jutās sarūgtināts. Kā lai vienā īsā mācību stundā dod mierinājumu? Viņš dusmojās uz sevi.

Tenets uzvārīja tēju un pirms sēšanās pie galda uznesa tasīti augšā. Viņš zināja, ka Džouna vēl būs aizmigusi. Viņa parasti svētdienu rītos pirms iešanas uz baznīcu mēdza pagulēt ilgāk. Tenets klusām pieklauvēja pie Bridžitas istabas durvīm. Tasīti tējas, viņš nomurmināja.

Atbildes nebija.

Ar nopūtu Tenets nolika tasīti uz grīdas un kāpa lejā. Viņš zināja, ka Bridžita atgūsies. Pa to laiku apziņā kā skabarga iedūrās īsā, nepatīkamā saruna ar meitu. Viņš zināja, ka tā kņudēs visu dienu. Reti Teneta attiecības ar Bridžitu bija saasinātas, tomēr reizēm tā gadījās.

Apetītes nebija, bet, zinot, cik neregulāras ir ēdienreizes, strādājot pie slepkavības izmeklēšanas, viņš piespieda sevi nomocīt putru. Arā saule centās izlauzties cauri mākoņiem. Pīpe mazliet nomierināja, un līdz brīdim, kad Tenets ieradās birojā, možums likās atgriezies. Bet bija nospiedoši redzēt, ka parasti verdošais Lainhems, kurš kā vienmēr ieradās šeit pirms viņa, izskatījās sadrūmis.

Žēlodams seržantu, Tenets negribīgi novāca pīpi un izkratīja to pelnutraukā, kurš tieši šim nolūkam stāvēja uz viņa rakstāmgalda.

-     Vai tad ir tik slikti, Maik?

Lainhems nometa uz galda papīrus, kurus nupat bija lasījis.

-     Nekā! viņš pukojās. Nekā noderīga. Un, ja nekas neparādīsies tagad, tad kas notiks vēlāk?

-    Ak, beidziet, neesiet tāds pesimists! Jūs ļoti labi zināt, ka nekad nevar paredzēt, kas notiks nākamajā brīdī. Pats teicāt, ka tieši tas jums šajā darbā patīk visvairāk.

-    Teicu gan.

-    Tātad? Kādam jaunumam taču jābūt, kaut arī sliktam.

-   Pienācis pēcnāves slēdziens, bet tas neatklāj neko tādu, ko mēs jau nebūtu zinājuši. Lainhems pasniedza papīrus. Tenets tūlīt sāka tos pāršķirstīt. Rendišs, nespeciālista vārdiem runājot, bijis "ļoti labā stāvoklī", un nāve iestājusies tikai no noasiņošanas rīklē iecirstā ievainojuma dēļ.

-   Kā ar meiteni, kuru redzējis konstebls Veikems? pajautāja Tenets. Vai viņš jau ir sadzinis pēdas savam draugam, tam, kurš zina, kur meiteni meklēt?

Lainhems papurināja galvu.

-    Vakar vakarā nē, ser. Nav jau ko brīnīties, sestdienas vakars. Vcikems mēģinās vēlreiz. Ja neizdosies, mēs varam ievākt ziņas arī vīna darītavā. Rendišs iepazinās ar viņu kompānijā, no kuras pirka savu jauno datorsistēmu, tātad misis Protai jāzina, kur šī firma atrodas. Ja meitene šodien nestrādā galu galā ir svētdiena tad varam sameklēt viņas adresi. Varbūt viņa pat pazīst meiteni. Kā jau teicu, datorsistēma ir dārga, un firma pat varēja uz pāris dienām atsūtīt meiteni uz vīna dārziem pārliecināties, vai klients prot ar to apieties. Tā viņi bieži dara.

-   Jūs pārāk daudz cerat, Maik. Tas, ka viņa strādā datoru centrā, var būt tikai viens no variantiem. Ir dučiem citu vietu, kur Rendišs varēja viņu satikt. Tomēr piekritu, ka būtu vērts pamēģināt. Vai Veikems ir aizsūtījis Mcisona kurpes uz ekspertīzi?

-   Jā, bet viņi saka, ka esot apkrauti ar darbiem un uz atbildi būs jāgaida vismaz dažas dienas.

-   Interesanti, interesanti.

Rita apspriede atkal pagāja ātri, un Teneta ziņojums kārtējo reizi bija visgarākais. No Drako joprojām nebija ziņu par Angaradas pēdējo analīžu rezultātiem. Viņi visi cerēja, ka šoreiz tiešām ziņas būs labas. Skaidrība radīsies rīt no rīta, kad šefs pārbrauks.

Atgriezies birojā, Tenets atrada Mellerdu, kurš vienatnē viņu gaidīja. Lainhems acīmredzot aizgājis kādās darīšanās.

-   Labs rīts, Luk. Ceru, ka jums nav nekādu neskaidrību ar pēcnāves slēdzienu. Viss bija skaidri un gaiši, tomēr katram gadījumam nolēmu ieskriet.

Tenets papurināja galvu.

-   Nav gan, paldies. Viss pilnīgi skaidrs.

-   Viņš mierīgi varētu nodzīvot vēl kādus četrdesmit, piecdesmit gadus, ja prastu izvairīties no nelaimes gadījumiem.

-   Arī man tā likās.

-   Kā citādi?

-        Viss iet savu ceļu, kā parasti, bet pagaidām nekur tālu neesam tikuši.

-   Patiesību sakot, es ieskrēju apjautāties, kā klājas Bridžitai. Nezinu, vai viņa jums ir teikusi, bet meitene šorīt brauc pie Helēnas uz tasi kafijas. Vai kādas problēmas ar Aleksandru?

-   Baidos, ka jā. īsumā Tenets atstāstīja Mellerdam šo nepatīkamo gadījumu. Mēs ļoti ceram, ka Helēna viņu uzmundrinās.

-  Uzmundrināt Helēna prot ļoti labi, iesmējās Mcllerds. Paskatieties, ko viņa ir izdarījusi ar mani!

-  Tiesa gan, Tenets atsmaidīja.

Atmiņas par paša pagātni lika Mellerdam iedomāties Drako pašreizējo nelaimi.

-   Ir kādi jaunumi no Angaradas? viņš jautāja.

Tenets pašūpoja galvu.

-   Mēs visi turam īkšķus.

-   Arī es, Mcllerds skumji sacīja. Šīs analīzes, ziniet, ir tiešām ļoti svarīgas.

-   Vēl svarīgākas par iepriekšējām? Kāpēc?

-  Cik daudz jūs zināt par leikēmiju?

-  Tikai šo un to, kādreiz kaut kur dzirdētu. Visu laiku biju pārliecināts, ka gala iznākums neizbēgami ir fatāls, bet mēs visi esam pārsteigti, redzot, kā pēdējā gada laikā Angarada ir atspirgusi.

Pēc diagnozes noteikšanas viņi visi ar šausmām vēroja, kā Angarada pārvēršas par ēnu, no agrākās sievietes, kas viņa bija agrāk. Viņa zaudēja savus brīnišķīgos, sarkanos matus, bet, nevarēdama ciest parūkas, sāka nēsāt dažādus eksotiskus turbānus. Angaradas kādreizējais, žilbinošais skaistums tagadējās, spokainās sejas kaulu struktūrā bija tikai nojaušams. Un tad brīnumainā kārtā viņa pēkšņi sāka atlabt, pamazām pieņemties svarā. Pakāpeniski pat tika atmesti turbāni, un līdzīgi tikko izperēta cālēna pūkām spraucās jauki mati tikko izkalta penija krāsā. Viņas vaigos atgriezās krāsa, bet kustībās dzīvīgums.

Kā jau jūs zināt, sāka stāstīt Mellerds, Angaradai ir akūta mugurkaula smadzeņu leikēmija. Diagnozi noteica pirms diviem gadiem. Jūs sapratīsiet, cik pārsteidzoša ir tāda uzlabošanās, ja pateikšu, ka kopš diagnozes noteikšanas maksimālais laiks dzīvošanai ir divi gadi. Brīžiem sāpes atslābst, bet katrs nākamais periods ir īsāks par iepriekšējo, jo ārstēšana vairs nespēj pretoties slimībai. Pirmais atslābums nāk apmēram pēc gada. Nākamais pēc sešiem mēnešiem, vēl nākamais pats varat izrēķināt pēc četrām nedēļām. Ja kāds vispār atveseļojas, tad tas notiek pirmā atslābuma laikā. Ja sākas otrs saasinājums, cilvēkam jāmirst, kaut arī izdara transplantāciju, kas

pati par sevi ir ārkārtīgi riskanta.

-   Jūs gribat teikt, ka Angaradai joprojām ir pirmais atslābums?

-   Jā. Pagaidām izskatās, ka viņa ir dzimusi laimes krekliņā.

-    Es to nezināju. Jāsaka, ka mēs visi baidāmies runāt ar šefu par šo lietu, jo negribam, lai viņa depresija kļūtu vēl dziļāka. Nē, patiesību sakot, mēs visi esam pārāk gļēvi, baidāmies, ka jaunumi var būt slikti un tad nezināsim, kā izturēties.

-   Tas ir saprotams, -Mellerds viņu nomierināja.

-    Un tad, protams, kad izskatījās, ka viņas veselība sāk uzlaboties, mums likās, ka, runājot par to, varam izaicināt likteni. Tā mēs vienkārši stāvam malā un, lai tas tā turpinātos, turam īkšķus.

-   Jā. Diemžēl jāsaka, ka no meža ārā vēl neesam. Pacientiem veselība var lieliski uzlaboties un bez traucējumiem tāda noturēties vairākus gadus, bet tikai kādi desmit procenti izārstējas un saasinājums nekad vairs neatkārtojas. Visai droši var justies, ja saasinājums neatkārtojas piecu gadu laikā. Tieši šīs analīzes ir tik svarīgas tāpēc, ka pirmos divus gadus analīzes jātaisa ik pēc diviem mēnešiem un šī ir pēdējā reize šajā sērijā. Ja viss rādīsies kārtībā, tad šī būs ceļazīme virzienā uz atveseļošanos.

-  Un, pat ja analīzes būs labas, jāpaiet vēl trijiem gadiem, lai varētu justies drošībā.

-  Jā, bet, ja šoreiz viss būs kārtībā, tad vismaz ir cerība. Tad no šī brīža analīzes jāizdara turpmākos divus gadus ik pēc katriem trijiem, četriem mēnešiem. Un tad divus gadus ik pēc sešiem mēnešiem, tad reizi gadā.

Tenets vienmēr centās izvairīties no savas pārāk dzīvās iztēles. Kā jājūtas tādai relatīvi jaunai sievietei Angaradai bija trīsdesmit septiņi gadi, visu laiku dzīvojot nāves ēnā, ar nepieciešamību atkal un atkal sakopot milzīgu drosmi, lai izturētu jaunus un jaunus ārstēšanās kursus. Tenets dedzīgi cerēja, ka tagad Drako laulātā pāra ļaunais murgs beidzot būs aiz muguras.

Iesteidzās Lainhems. Viņa solī atkal bija atgriezies elastīgums un acīs mirdzēja entuziasms.

-   Rokā viņa ir, ser! Ak, atvainojiet, doktor! Labrīt.

Mcllerds atbildēja seržanta sveicienam ar galvas mājienu un iecietīgu mirdzumu acīs.

-   Kas jums rokā, Maik? jautāja Tenets.

-   Šīs meitenes vārds. Nupat piezvanīja Veikems. Eleina Vuda. Veikema draugs gan nebija pārliecināts, kurā firmā viņa strādā. Viņi satikušies kādā konferencē.

-Tā acīmredzot ir Rendiša pēdējā draudzene,

-   Mellerdam paskaidroja Tenets. Vismaz varēja būt.

-   Labi, nekavējiet laiku manis dēļ! Esmu jau projām.

-   Nu, ko, tādā gadījumā brauksim uz vīna dārziem, Maik, un pārbaudīsim šo jūsu teoriju. Paskatīsimies, vai tur kāds var mums pastāstīt, kur viņu meklēt.

-   Vai gribat saderēt, ser?

-   Uz pinti alus pusdienlaikā.

-   Aiziet!

-   Ai, ai, novilka Mellerds. Tēlotā nosodījumā viņš noklakšķināja mēli. Tā riskēt ar savu karjeru. Ko teiktu šefs Drako?

12.

Pēc darbu atsākšanās Starrendenas vīna dārzos bija atgriezusies dzīvība. Mašīnu stāvvieta likās šai svētdienas rīta stundai neparasti pārpildīta. Veikalā jau manīja vairākus pircējus.

-   Slepkavība, kā vienmēr, atdzīvina biznesu,

-   kāpjot ārā no mašīnas, ciniski nomurmināja Lainhems.

Tenets kaut ko neskaidri noņurdēja. Cilvēku neveselīga interese par visu ar slepkavību saistīto vienmēr izraisīja viņā riebumu. Viņiem ejot garām strādājošajiem, galvas pagriezās un kakli izstiepās.

Kantori dega gaismas, bet tas bija tukšs. Varbūt misis Protas nav darbā un viņiem jārunā ar Vintidžu.

Apjumtajā pagalmā spiede darbojās pilnā sparā. No tās uz visām pusēm stiepās dažāda resnuma un krāsu caurules. Acīmredzot Vīntidžam izdevies atrast kādu palīgu: blakus spiedei ar šļūteni rokās darbojās agrāk neredzēts, jauns vīrietis. Viņš bija uzsējis garu, melnu gumijas priekšautu un kājas ieģērbis garos zābakos. Kamēr abi detektīvi gāja jaunā cilvēka virzienā, viņš nometa šļūteni, paņēma slotu un enerģiski sāka dzīt ūdeni uz notekas šahtu. Garām tekošajā ūdenī atspoguļojās, lauzās un kropļojās neona gaismas stari. Gaisā bija jūtama spēcīga vīnogu dvaka.

-   Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa, stādījās priekšā Lainhems. Vai misis Prota šodien ir darbā?

Jaunais vīrietis pārtrauca slaucīšanu. Viņš bija kādus divdesmit gadus vecs, ar īsi apcirptiem, melniem matiem un nupat izspraukušos bārdu.

-   Kura?

-   Misis Prota. Vadītāja.

-   Esmu šeit tikai pirmo dienu, izpalīgos, tā ka nevienu vēl nepazīstu. Kā viņa izskatās?

-  Gara, tumša, ar brillēm raga rāmjos.

-  Jā, viņai jābūt kaut kur tuvumā.

-   Lūk, kur viņa, Maik, rādīja Tenets.

Misis Prota pa ārējām kāpnēm kāpa lejā no

tējas istabas, iekārtotas augšējā stāvā virs veikala. Ejot pāri pagalmam, Tenets ierunājās:

-   Cerēsim, ka viņa nebūs tik dzeloņaina kā vakar, vai ari jums nāksies krietni papūlēties.

Viņi bija vienojušies, ka iniciatīvu savās rokās ņems Lainhems.

Abi detektīvi sagaidīja sievieti lejā pie kāpnēm. Atkal viņa bija nevainojama ne matiņš ārā no priekšzīmīgi sapītās bizes, blūzīte žilbinoši balta, tumši zaļie svārki un jaka lieliskā saskaņā, kurpes mirdzošas kā nospodrināti kastaņi. Ieraugot viņus, misis Prota neizskatījās pārāk iepriecināta. Brūnās acis aiz raga rāmju brillēm skatījās naidīgi un aizvainoti.

-   Ceru, ka tas nebūs ilgi. Šodien daudz darāmā.

-   Mēs nebijām droši, ka svētdienā jūs šeit satiksim, taisnojās Tenets.

Viņa neatbildēja, tikai ieveda abus kantori, apsēdas aiz rakstāmgalda un ieņēma vakardienas pozu ceļgali kopā, pēda blakus pēdai, rokas saņemtas klēpī.

"Bez šaubām," iedomājās Tenets, "viņai patiktu, ja dzīve vienmēr būtu vienlīdz kārtīga, pareizi noorganizēta un pakļauta stingrai kontrolei." Varbūt misis Protas naidīgumu pret viņiem radīja tas, ka viņa nezināja, kā rīkoties, kad sagriezies dzīves virpulis. Katrā ziņā slepkavība bieži vien pilnīgi visu apmet ar kājām gaisā.

-   Vai drīkstam? pajautāja Lainhems, uzlikdams roku uz viena no diviem pārējiem krēsliem kantorī.

-   Ja tas ir vajadzīgs. Kā jau teicu, ceru, ka mūsu saruna nebūs gara.

-  Centīsimies pēc iespējas pasteigties, Lainhems izvilka krēslu tā, lai atrastos tieši pretī viņai, bet Tenets savējo aiznesa pie loga. Šī bija Lainhema ideja, Lainhema piedāvātā izrāde.

-   Brīnišķīga datorsistēma, sacīja seržants. Nesen nopirkta, vai ne?

Misis Protas uzacis pārsteigumā izliecās.

-   Vispār jā.

-   Cik ilgi jums tā jau ir?

-   Kādus trīs mēnešus.

-   No kuras firmas jūs to iegādājāties?

Viņa nepacietīgi paraustīja plecus.

-   Klausieties, vai tas ir svarīgi? Es negribu kļūt rupja, bet…

-  Ja tas nebūtu svarīgi, misis Prota, es nevaicātu.

Viņa drūmi sarauca pieri.

-   Es gan neredzu, kādā veidā…

Lainhems nopūtās un klusām vaicāja:

-  Misis Prota, vai jūs gribat, lai jūsu darba devēja slepkava tiktu atrasts?

-    Nu, protams, gribu! Kāpēc tāds muļķīgs jautājums?

-  Tad varbūt jūs varētu mazliet vairāk pacensties mums palīdzēt.

-   Bet es cenšos palīdzēt!

-   Tiešām? Tādā gadījumā mēs dažādi izprotam šī vārda jēgu. Pagaidām esam pārliecinājušies, ka jūs nevēlējāties mums palīdzēt vakar, un jūs to nedarāt arī šodien. Vispirms jūs paziņojāt, ka tāpēc, ka jums ir ļoti daudz darba, jūs gribētu, lai mūsu saruna būtu iespējami īsa, un tad jūs izvairāties no jautājumiem, tādējādi liekot mūsu sarunai ievilkties.

-   Es neizvairījos!

Misis Prota paskatījās uz Tenetu, it kā cerot, ka tas apstiprinās viņas vārdus. Tenets sakrustoja rokas un atbildēja sievietei ar skatienu, bet inspektora seja bija neatsaucīga, skaidri liekot saprast, ka viņš ir Lainhema pusē.

-   Es tikai nesaprotu, kas datoriem var būt kopējasar mistera Rendiša nāvi.

Viņi bija vajadzīgo sasnieguši. Sievietei tagad nācās aizsargāties, un Lainhems mainīja nostāju. Pacietīgā balsī viņš paskaidroja:

-    Misis Prota, tie esam mēs, kas izmeklē mistera Rendiša slepkavības lietu. Varbūt tāpēc jūs atļautu mums pašiem izlemt, kas ir būtiski.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Lainhems turpināja:

-   Un tā vai tagad jūs atbildētu uz manu jautājumu? Kurā kompānijā jūs iegādājāties šo datoru?

-   COMPU TECH Starrendenā.

-   Nav gadījies dzirdēt. Laikam tā ir neliela firma?

-Jā.

-  Vai jūs apmierināja viņu apkalpošanas līmenis?

-   Ļoti.

-   Vai šī ir pirmā datorsistēma, kuru esat iegādājušies, vai arī jums agrāk bija kāda vienkāršāka?

-   Nē, šī bija pirmā.

-   Tātad domājams, ka firma nodrošināja jūs ar kādu speciālistu, kurš pirmās dienas apmācīja jūs apieties ar to?

-  Jā. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc mēs izvēlējāmies tieši šo firmu.

-   Vai viņu atsūtītais cilvēks bija sieviete, vai vīrietis?

-   Sieviete. Kāpēc jūs tā jautājat?

Lainhems neatbildēja.

-   Kā viņu sauca?

-  Eleina.

Tenets juta, ka Lainhemam gribas uzmest viņam triumfējošu skatienu. Es taču teicu! Bet seržants savaldījās.

-   Eleina. Un uzvārds?

-   Nav ne jausmas. Viņa vienkārši pateica, ka viņu saucot Eleina. Jūs jau zināt, kādas ir šis meitenes.

-   Meitene, jūs teicāt? Cik veca viņa bija?

Misis Prota padomāja.

-   Varbūt ap divdesmit pieci.

-   Bet izskatījās viņa jaunāka?

-   Jā, pirmais iespaids tāds bi ja. Maza, slaida, tumša.

"Precīzi Rendiša tips, spriežot pēc viņa drauga Marka Bentona stāstītā," nodomāja Tenets. Viņš redzēja, ka Lainhems domā to pašu. Un viņa atbilda Veikema aprakstam.

-   Vai viņa apmācīja arī misteru Rendišu?

-   Jā. Tas bija paredzēts līgumā. Mums abiem ir jāmāk… bija jāmāk strādāt ar datoru, varbūt vienīgi dažādiem uzdevumiem.

-   Kā misters Rendišs sapratās ar Eleinu?

Misis Prota kļuva piesardzīga.

-   Labi.

Tencts ievēroja, ka šoreiz misis Prota nejautā, kāpēc tas viņus interesē.

-   Vai neievērojāt, vai misteram Rendišam par meiteni radās ari kāda īpaša interese?

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Atklāti sakot, vai viņam viņa patika?

Misis Protas lūpas sakniebās.

-  Kā lai es to zinu?

-    Misis Prota, vai jūs uzturējāties šajā telpā kopā ar viņiem abiem? Cik ilgi? Dienu? Divas? Lainhems apklusa, brīdi gaidīdams atbildi.

-   Divas dienas, viņa negribīgi atteica.

-   Un jūs neievērojāt, kā misters Rendišs izturas pret viņu?

Viņa kodīja iekšlūpu. Atbilde nesekoja.

Lainhems nopūtās un, sakrustojis rokas, atlaidās krēslā.

-   Es tiešām nesaprotu, kāpēc jums ir tik grūti to pateikt, seržants novilka.

-   Es vienkārši neticu tukšām baumām, seržant, viņa aizsvilās. Un arī nedomāju, ka par mirušu cilvēku vajadzētu runāt sliktu.

-   Tukšas baumas! arī Lainhems gandrīz vai eksplodēja. Kā jūs te varat sēdēt tik paštaisna un runāt tādas lietas! Ir noslepkavots cilvēks, misis Prota. Pēc mana uzskata, tas ir daudz smagāks noziegums, daudz smagāks grēks, ja. tā vēlaties, nekā runāt sliktu par mirušu cilvēku. Un nekad nevienam neizdosies pārliecināt mani par pretējo.

Apklusināta misis Prota vērās Lainhemā un mirkšķināja acis.

-   Man tas viss riebjas, viņa nočukstēja un noņēma brilles, it kā tas pasargātu viņu saskatīt kaut ko tādu, ko viņa nevēlējās redzēt. Bez brillēm viņa izskatījās pāris gadus jaunāka un vieglāk ievainojama, it kā būtu zaudējusi aizsargbruņas. Absolūti riebīgi.

-   Varu jūs saprast, sacīja Lainhems. Nevienam negribas tikt iejauktam slepkavības izmeklēšanā.

-   Bet vai tad jūs nesaprotat, Prota tagad kliedza, un kliedzienā izskanēja daudz vairāk jūtu, nekā viņa bija izrādījusi līdz šim, ka tā ir tikai labskanīga, vispārīga frāze! "Nevienam negribas tikt iejauktam slepkavības izmeklēšanā." Tā, pat neko neizsakot, liek justies tā! Tik pretīgi, it kā visa pasaule būtu… samaitāta. Viņa nodrebēja un sakrustoja rokas, it kā negribētu pieļaut, ka viņas dzīvē kaut kas tiek mainīts.

Lai gan Tenets nekad agrāk nebi ja dzirdējis to pasniegtu šādiem vārdiem, viņš juta, ka šī sieviete ir sasummējusi visas tās izjūtas, kādas nācās pārdzīvot cilvēkiem, nonākušiem viņas situācijā. Viņu dzīves līdzsvars tiek izjaukts, tiesa, tikai no malas kāds izdara visļaunāko noziegumu atņem kādam cilvēkam dzīvību, bet viņu dzīve nekad vairs nebūs tāda kā agrāk. Viņi turpinās dzīvot, un ļoti daudz kas būs tāpat kā līdz šim, bet tur, viņu apziņas dziļākajos nostūros, vienmēr slēpsies slepkavības mestā garā ēna.

Tenets nolēma iejaukties.

-    Misis Prota, jūs varat mums ticēt, kad sakām, ka tiešām saprotam jūs. Esmu pārliecināts jūs domājat, ka mēs nepamatoti visur bāžam degunu un okšķerējam, bet varat būt droša mēs to nedarām. Seržantam Lainhemam taisnība, slepkavība ir visļaunākais noziegums no visiem, un mums jāsavāc katra unce palīdzības, ko varam iegūt no cilvēkiem, tādiem kā jūs, lai darītu visu iespējamo un atrastu noziedznieku. Varu saprast, ka jums nepatīk rīkoties pret principiem, pēc kuriem esat pavadījusi visu savu normālo dzīvi, bet jums jāsaprot, ka šie nav normāli apstākļi un te neder ikdienišķas dzīves likumi.

Viņš ievēroja, ka, kamēr viņš runā, misis Prota atkal uzliek brilles. Kad viņš bija beidzis, viņa lēnām pamāja un tad nopūlās.

-   Es to saprotu. Labi, mēģināšu.

Lainhcms, brīdi pagaidījis, turpināja:

-   Tātad, kā jums liekas, vai Rcndišam viņa patika?

Viņa nopūtās vēlreiz.

-   Jā. Pat ļoti. Viņas kaklu pārklāja viegls sārtums. Brīžiem tas mani pat ļoti mulsināja.

-   Vai domājat, ka viņi satikās arī ārpus šejienes?

-   Tas ir tas, uz kurieni jūs visu laiku velkat, vai ne? Jūs domājat, ka viņiem bija romāns? Runājot pavisam godīgi, es nezinu. Nekad neesmu viņus redzējusi kopā. Un, pat ja tas tā bija, es nesaprotu, kāda tagad tam var būt nozīme.

-   Bet vai jums neliekas, ka tas tā varēja būt? Lainhems neatlaidās.

-   Nu… viņa apklusa.

-  Jā?

Viņa vilcinājās.

"Vecus ieradumus grūti lauzt," nodomāja Tenets.

Tomēr viņa turējās pie savas apņemšanās būt atklātai pret abiem.

-   Kā jau teicu, es nezinu. Un liekas, ka nav godīgi minēt, bet, ja tam ir kāda nozīme, tad man gan šķiet, ka viņš bija no tiem, kuri izdevību garām nelaiž. Mīlas romānus, es domāju.

-   Kas jums liek tā sacīt?

"Varbūt viņš pievērsis uzmanību misis Protai?" nodomāja Tenets. "Nē, nav viņa tips."

-   Šad un tad man ir gadījies viņu redzēt ar citām sievietēm, un no viņa uzvedības bija skaidrs, ka tas iet krietni tālāk par parastu draudzību.

-  Vai viņa sieva zināja?

-  Nav ne jausmas.

-   Un sievastēvs?

Misis Prota papurināja galvu.

-  Atvainojiet!

Viņa uzrakstīja viņiem COMPU TECH adresi.

Ārpusē abi policisti uz brīdi apstājās.

-  Vai mums vēl ir vajadzība satikties ar Vīntidžu? Visu vajadzīgo taču uzzinājām no misis Protas, vai ne?

-   Ir viena lieta, sacīja Tenets.

-   Kāda? Lainhems automātiski pajautāja. Viņš bāza piezīmju grāmatiņā misis Protas iedoto papīra lapiņu.

-   Interesanti, šī adrese ir dzīvojamajā rajonā.

-   Misis Prota taču teica, ka firma nav liela. Varbūt viņi iekārtojušies kādā no dzīvojamajām mājām. Mazās firmas bieži tā dara. Labi, tas nozīmē, ka varēsim aizbraukt pie viņiem vēl šodien.

-   Ko jūs teicāt par Vīntidžu, ser?

-   Vai atceraties tad, kad jautāju viņam, kā sadzīvoja Rendišs ar misteru Lendersu, viņš bija visai izvairīgs?

-  Jā. Nu, un tad?

-   Nu, es iedomājos, vai viņš kādreiz nav kaut ko noklausījies.

-   Kādu strīdu, jūs domājat?

-    Tas būtu iespējams, vai ne? Neliekas,.ka Rendišs bija no īpaši piesardzīgajiem. Ja jau misis Prota redzējusi viņu ar citām sievietēm, varēja redzēt arī Lenderss. Esmu pārliecināts, ka, tēlojot neziņu par Rendiša romāniem, viņš meloja. Varēja reiz sagadīties, ka viņš znotu pieķēra un tad beidzot nolēma par to izrunāties.

Tenets iedomājās, kā justos viņš pats, ja Bridžita būtu precējusies un viņš atklātu, ka vīrs viņu krāpj? Bezgala nikns, viņš varēja iedomāties. Jebkurš tēvs tā justos. Tiek nodarīts pāri pašam dārgākajam. Viņa paša gadījumā, ja viņš nejustu atvieglojumu, ka ar Aleksandru viss ir beidzies, viņš tagad būtu dusmīgs uz viņu Bridžitas dēļ, dusmotos, ka tas licis viņai ciest. Patiesībā arī viņš pats neatšķīrās no Lendersa.

-   Ak, ja mums nevajadzētu katru faktu izvilkt ar vilkšanu! kurnēja Lainhems. Tas prasa tik daudz lieka darba.

-        Ko? Tenets izrāvās no pārdomām par sevi, par Bridžitas nelaimi. Ak… es nezinu, Maik. Mēs gan par to rūcam, jā, bet, ja tā padomā, cik garlaicīgi kļūtu, ja visu, kas mūs interesē, katrs bez vilcināšanās ņemtu un tā skaidri pastāstītu.

-   Strādāt jau nu būtu vieglāk, vai ne? Tātad vai tiekamies ar Vīntidžu, vai nē?

-   Varētu, ja jau esam šeit.

Pagalmā nemanīja ne Vīntidžu, ne viņa jauno palīgu. Viņi atgriezās kantorī, lai pajautātu misis Protai, kur viņu meklēt.

-   Varbūt šķūnī mazgā mucas, viņa pamāja ar roku.

Viņi atkal šķērsoja pagalmu. Tencts apstājās pie durvīm un iesaucās.

-   Mister Vīntidž?

Šķūnis izrādījās tukšs. Mašīnas vienmērīgi dūca. No kaut kurienes skanēja šalkoņa. Gar sienu stāvēja rinda garu nerūsējošā tērauda mucu ar apaļām atverēm priekšpusē. Mazliet atgādināja automātiskās veļas mazgājamās mašīnas. Divas atveres stāvēja vaļā, un Tenetam par pārsteigumu no tām parādījās pa galvai. It kā būtu pamodies milzīgs bruņurupucis. Viena no galvām piederēja Vīntidžam. Ieraudzījis policistu pārsteigtās sejas, viņš iesmējās.

-   Mēs mazgājam mucas. Vienīgi šādā veidā to var izdarīt kārtīgi.

Šī bija pirmā reize, kad viņš redzeja Vīntidžu smaidām, un smaids padarīja viņu daudz jaunāku.

Vīntidžs izrāpās no mucas.

-  Tu pabeidz, Stīv, daudz vairs nav palicis.

Tenets iedomājās, ka šodien Vīntidžs izskatās

daudz labāk. Zem acīm joprojām redzēja zilus riņķus, bet nospiedošais nogurums, kas bija saistījis katru viņa kustību, likās pazudis. Tagad viņā juta vairāk dzīvesprieka. Apbrīnojami, ko var panākt pāris naktis veselīga miega.

-   Kas tās tādas? Lainhems pamāja uz cisternām.

-   Fermentācijas un uzglabāšanas cisternas, Vīntidžs sāka skaidrot, bet Tenets neuzkrītoši virzījās uz durvju pusi. Kā jau viņš bija cerējis, Vīntidžs sekoja. Tenets cerēja, ka vīndaris varēs sarunāties brīvāk, ja neviens viņus nenoklausīsies lai gan viņam nebija ne jausmas, ko var dzirdēt, sēžot vienā no šīm cisternām. Kā šodien jūtas jūsu sieva? Tenets pajautāja, kad Vīntidžs bija beidzis.

Vīntidžs izskatījās nokaunējies.

-   Par vakardienu esmu jums vienu parādā, inspektor. Godīgi sakot, kad vakar jūs sākāt dot savus padomus, es pamatīgi sadusmojos. Bet patiesībā man tiešām vajadzēja kādu, kurš uzdotu pa dibenu. Mums ar Betu vakar vakarā bija gara saruna, un mēs nolēmām pieņemt aukli, cik ilgi vien vajadzēs, lai Beta izkļūtu no šī stāvokļa. Kad rīt atgriezīsies tēvs, es palūgšu viņam aizdevumu. Esmu pārliecināts, ka viņš palīdzēs, bet, ja nē, paņemšu aizdevumu no bankas. Beta jau tagad, kad esam atraduši izeju no šī drausmīgā stāvokļa, ir krietni atdzīvojusies. Domāju, ka līdz tam viņa jau bija atmetusi visas cerības, ka kaut kas varētu vērsties uz labu.

-   Brīnišķīgi. Tenets nevarēja nesajust pašapmierinātību. Viņa darbā bieži negadās no kāda sagaidīt pateicību.

-   Tātad, turpināja Vīntidžs, par ko jūs gribējāt ar mani runāt?

Par spīli tam, ko Tenets bija teicis Lainhemam, viņš juta atvieglojumu, ka beidzot nevajadzēs spiest uz liecinieku, lai tas atbildētu atklāti.

-   Kad mēs vakar bijām šeit, es jautāju jums, kā Rendišs sadzīvoja ar sievastēvu. Jūs ne visai vēlējāties par to runāt, bet pa šo laiku mēs esam uzzinājuši, ka Rendišs nebija pārāk uzticīgs vīrs un pat ne visai centās to slēpt. Tāpēc nav vajadzīga īpaši bagāta iztēle, lai saprastu, ka misteram Lendersam kaut kas varēja nākt ausīs. Šāda znota izturēšanās pret viņa meitu noteikti izraisīja viņā dusmas. Un jums to vajadzētu zināt.

Vlntidžs sabāza rokas kabatās un skatījās viņiem garām, it kā meklējot palīdzību no malas.

-  Esmu dzirdējis, ka viņi strīdas, viņš beidzot visai negribīgi izdabūja. Kādu vakaru iegāju laboratorijā. Man vajadzēja parunāt ar Zaķu. Tur bija arī misters Lenderss.

Tenets izbaudīja apmierinājuma šalti. Viņam bijusi taisnība. Lenderss melojis.

-   Kad tas notika?

-   Pirms dažām dienām. Otrdien vai trešdien. Liekas, ka trešdien.

-   Par ko viņi runāja?

-   Es neko daudz nedzirdēju. Nemīlu noklausīties. Durvis bija pavērtas, un, nākot tuvāk; noķēru tikai dažus vārdus. Izdzirdējis, ka tā ir strīdēšanās, aizgāju projām.

-   Un ko tieši jūs dzirdējāt?

Vīntidžs saknieba lūpas.

-    Misters Lenderss bija… viņš apklusa. Tagad viņa lūpas stūrgalvīgi saki āvās. Nē, tā nav labi. Es nevaru to stāstīt. Jums vajadzēs pajautāt viņam pašam.

-   Vai tas bija kaut kas tāds, kas tagad var vērsties pret misteru Lendersu?

-   Nē! Vienkārši grūti nostāties pret saviem principiem. Zinu, ka esmu jums vienu parādā, bet tomēr nedomāju, ka tas dod jums tiesības pieprasīt, lai es pārkāptu principus, pēc kuriem dzīvoju. Un nestāstīt nostāstus par kādu, kuru es cienu un apbrīnoju, ir viens no tiem. Ja tāpēc es izklausos neciešami paštaisns, tad slikti, bet tā es to saprotu. Turklāt, es nevaru noticēt, ka misteram Lendersam var būt kāds sakars ar Zaķa noslepkavošanu. Viņš paskatījās pulkstenī. Ja vēlaties par to parunāt ar viņu pašu, tad viņam kādu desmit minūšu laikā jābūt klāt. Viņš teica, ka ap pusvieniem atskriešot paskatīties, kā sokas darbi.

Tenetam nebija izvēles. Viņš ļāva Vīntidžam

iet.

-   Tā būs laba mācība. Nedrīkst iedomāties, ka saruna veiksies kā burāšana spirgtā vējiņā! viņš teica Lainhemam, kad abi bija atgriezušies mašīnā, lai pagaidītu Lendersu. Un ko jūs tagad domājat par savu teoriju, ka misis Vīntidžas depresija ir saistīta ar Rendišu, kurš pielicis punktu viņu romānam?

-   Savas domas mainījis es joprojām neesmu, Lainhems stūrgalvīgi turējās pretī. Mans viedoklis ir tāds, ka tas tomēr ir iespējams. Kad viņš, atklājis, ka Alise gaida bērnu, pameta viņu, viņam kādu vajadzēja vietā, un tad patrāpījās Eleina.

-   Hmm, nezinu. Jūtu, ka pagaidām šajā lietā

mēs grābstāmies pa pašu virspusi.

-   Lūk, kur Lenderss, ser. Ātri gan.

Lendersa mersedess pašlaik iegriezās stāvvietā. Viņi devās viņam pretī.

13.

"Lendersa izskats nodod viņa sasprindzinājumu," nodomāja Tenets. Fermera pleci zem labi piegrieztās tvīda žaketes bija noļukuši. Izskatījās, ka viņš ir mocījies ar bezmiegu: acu plakstiņi nokārušies, it kā vīrs tikai ar grūtībām spētu noturēties, lai acis neaizkristu pavisam. Raizes par Alisi? Vai vainas sajūta?

Lenderss piedāvāja iet uz Rendišu māju un, ne vārda nerunājot, rādīja ceļu. Centrālapkure bija atstāta ieslēgta, un, ieejot mājā, uzbrāzās siltuma vilnis. Lenderss ieveda abus viesistabā. Te vēdīja viegli kodīga, sastāvējusies tvana dvaka.

Lenderss ieņēma to pašu kareivīgo pozu izdzisušā kamīna priekšā, ar kādu bija viņus sagaidījis iepriekšējā vakarā.

-  Nu, kas tad šoreiz?

Tenets nedomāja atdot iniciatīvu.

-   Kāpēc jūs vakar melojāt, mister Lenders?

-   Meloju? Par ko? Tas izskatījās pēc visai nepārliecinošas pārsteiguma tēlošanas.

-   Es jautāju, vai jūs gadījumā nezināt, vai jū-1 su znotam nebija kāds romāns. Jūs atbildējāt, ka 1

nē.

-   Un vai tad bija?

-    Ir dzirdēts, ka tieši par to jūs ar viņu esatl nikni izskaidrojies.

-Tā.

Tenetam par sarūgtinājumu, Lenderss neizskatījās pārāk satraukts, ka ir pieķerts.

-    Kuram gan patīk mazgāt netīro veļu citu acu priekšā?

-    Nemēģiniet mazināt fakta nozīmīgumu,  mister Lenders! Mēs tagad zinām, ka jums bi1 ja divi iemesli niknoties uz znotu. Viņš jūsu ]meitu sita un piedevām krāpa.

-    Var būt nikns un tomēr neķerties pie varj darbības.

-   Var apņemties neķerties pie varmācības, jā,  bet, ja kaut kas liek pieaugt niknumam līdz…

-   Kas, piemēram?

Tenets paraustīja plecus.

-    Nezinu. Var atrast dučiem iemeslu. Jūs varējāt pēc trešdienas strīda uzstādīt ultimātu un ; tad atklāt, ka viņš jūs neņem vērā.

-    Varbūt jūs viņu piektdien ieraudzījāt kopā ar to sievieti, ierunājās Lainhcms, un nolēmāt reiz tikt par visu skaidrībā.

-    Vai varbūt, pēc meitas uzaicinājuma atbraucis piektdienas vakarā, pamanījāt viņai uz rokas svaigu zilumu, turpināja Tenets.

-   Vai, piemēram, pārņēma Lainhems, Alise pati pastāstīja, ka vīrs atkal rupji izturas pret viņu.

-   Un, ja pēc tam kāda līdzīga iemesla dēļ jūs gājāt pie viņa, bija Teneta kārta, un viņš uz jūsu sacīto reaģēja tā, ka izveda jūs no pacietības…

-    Viņš varēja pasmieties par jums, piemēram. Varu iedomāties, kā tādos apstākļos jūs jutāties!

-   Labi, labi, Lenderss iekaisa. Varat beigt savu dubultteātri. Scenārijs man ir skaidrs. Tomēr tā ir tikai jūsu iztēle. Teicu jau, ka tūlīt pēc aprunāšanās ar Alisi aizbraucu no šejienes un devos tieši uz krodziņu.

-   Bet jums nav ne mazākās iespējas to pierādīt, iebilda Tenets.

-  Tāpat arī jums!

-   Pagaidām, Tenets bija kodolīgs. Bet ticiet man, ja tā būs noticis, mister Lenders, mēs atradīsim paņēmienu, kā to pierādīt.

-   Domājiet, ko gribat, atcirta Lenderss, bet to pierādīt jums nekad neizdosies vienkārši tāpēc, ka tas nav noticis.

Viņi kopā izgāja ārā. Lenderss nikni aizsoļoja spiedes virzienā.

-   Nu, ko, nomākti novilka Lainhems. Neko daudz mums tas nedeva.

Tenets pasmaidīja.

-   Galvu augšā, Maik! Atcerieties Brūšu un zirnekli7 !

-   Ļoti smieklīgi.

-   Manuprāt, jums vajadzētu uzpildīties. Pirms apciemojam COMPU TECH, vēlreiz iegriezīsimies krodziņā.

Pēc trim ceturtdaļstundām, pamatīgi ieturējušies, viņi brauca caur kādu no Starrendenas priekšpilsētām un meklēja Vaithorsas ielas 15.a numuru, kurā iekārtojies COMPU TECH. Mājas bija būvētas šī gadsimta trīsdesmitajos gados, kad pieprasījums pēc apbūves telpas nebija liels, un ielu no mājām atdalīja bagātīgi dārzi, no kuriem dažos būvētgribētājiem bija iedalīti jauni apbūves gabali. Spriežot pēc adreses, Tenets bija iedomājies, ka tādā veidā šeit iekārtojies arī COMPU TECH. Lai sekmīgi vadītu biznesu, tas atradās pārāk tālu no pilsētas centra, bet acīmredzot viņš kļūdījās, jo pēdējā laikā ar datorbiznesu daudzi nodarbojās individuāli un klienti, pirmkārt, meklēja firmas, kuras mācēja strādāt un uz kurām varēja paļauties. Ļoti svarīga nozīme bija mutvārdu rekomendācijai, un, ja visi COMPU TECH klienti bija ar viņiem tik apmierināti kā misis Prota, tad nav šaubu, ka šīs firmas slava ir izplatījusies.

Viņš pamanīju baltu reklāmas plāksni.

-   Šķiet, ka tas ir šeit, Maik.

Lainhems samazināja ātrumu, lai varētu izlasīt uzrakstu, un tad iegriezās iebrauktuvē.

Aiz vārtiem iebrauktuve sadalījās. Viens ceļš aizvijās aiz varenas Tjudoru stila bagātnieku mājas labajā pusē, bet otrs asi aizliecās pa kreisi uz pievilcīgu stāvvietu, bruģētu skujiņveida rakstā. Aiz stāvvietas slējās akurāta vienstāva māja.

-   Šķiet, ka zellis, kurš dzīvo šajā mājā, no šejienes arī komandē savu biznesu, sprieda Lainhems. Un izskatās, ka savu darbu viņš prot.

Vietai piemita labklājības gaisotne. Stāvvietu greznoja keramikas vāzes, kurās auga raibas efejas. Zemē neredzēja nevienas sausas lapas, pat ne gruzīša. COMPU TECH telpas izskatījās relatīvi jaunas: krāsojums tā vien dzirkstīja, logi spīdēja, un, par spīti vakardienas lietus gāzēm, uzbrauktuves flīzes nebija ne slidenas, ne dubļainas.

Uzbrauktuve?

Tenets raudzījās apkārt ar svaigu aci. Viņš ievēroja, ka rampu apņem margas, bet durvis ir neparasti platas. Viņš parādīja to Lainhemam.

-   Ja zellis, kurš vada šo firmu, ir invalīds, tad varbūt kļūst skaidrs, kāpēc viņš vietu birojam ir izvēlējies šeit un nevis pilsētā.

-    Varētu būt, piekrita Lainhems. Katrā ziņā nezinu, vai ir jēga klauvēt. Varbūt labāk iesim mājai apkārt?

-    Mēs tikai pieņemam, ka īpašnieks dzīvo šajā mājā. Vispirms pamēģināsim. Ja neviens neatbildēs, iesim apkāri.

Pēc vairāku reižu klauvēšanas atbildes joprojām nebija.

Viņi jau griezās projām, kad aiz mājas stūra atskanēja soļi, un pēc mirkļa parādījās jauna sieviete.

-   Vai varu jums palīdzēt?

"Viņa ir ārkārtīgi skaista," nodomāja Tenets, "gara un slaida, ar krāšņiem, melniem matiem un tumsnēju ādu, ienākušos baklažānu krāsā." Ģērbusies džinsos un svīterī ar košu rakstu, viņa klēpī nesa kādus piecus gadus vecu, burvīgu meitenīti. Kamēr Tenets skaidroja, kas viņi ir, un uzrādīja policista apliecību, viņus vēroja četras samtaini brūnas acis.

-    Sakarā ar izmeklēšanu, pie kuras strādājam, mēs gribējām aprunāties ar COMPU TECH īpašnieku.

-   Vai viņam ir kādas nepatikšanas?

-   Nē, nepavisam. Mums tikai vajadzīga šāda tāda informācija.

-   Viņš ir izbraucis papusdienot, bet teica, ka atgriezīšoties kādu ceturksni pāri diviem. Cik ir tagad?

Tenets ievēroja Kcntas dialekts. Varētu būt kāda otrā imigrantu paaudze.

Lainhems paskatījās pulkstenī.

-   Bez piecām.

Viņa brīdi vilcinājās.

-   Esmu viņa mājsaimniece. Ja vēlaties, varat nākt iekšā un pagaidīt.

Sieviete bija atstājusi zili krāsotās durvis pusvirus, un tagad viņi cauri mazītiņam koridoram iegāja nelielā, četrstūrainā viesistabā. Krāsas atstāja satriecošu iespaidu, bet tā bija drosmīga krāsu harmonija, nevis bezgaumība. Paklājs, pilns ar rotaļlietām, dāvāja neitrālus toņus, bet aizkaros sagriezās sārts, purpura un avcņsārts kaleidoskops, ar visdažādākajiem sarkaniem pustoņiem. Likās, ka šim akcentam vajadzētu disharmonēt, bet nezin kāpēc tā neizskatījās. Mēbeļu bija maz: viens zems, bet pamatīgs kafijas galdiņš ar televizoru uz tā, divi atpūtas krēsli viens sārts, otrs purpura krāsā ar vaļīgiem pārklājiem un no klūdziņām pīts bērnu krēsliņš. Pie garās, vienkrāsainās sienas pretī logam karājās pamatīga izmēra gobelēns, kurā Tenets tūlīt pat pazina Starrendenas Haistrītu. Gleznas savaldzināts, viņš piegāja apskatīt to tuvāk. Vesela dažādu materiālu bagātība vilnas un kokvilnas diegi, velvets un tafts, zīds, brokāts un mežģīnes un visos šajos pinumu un izšuvumu mezglos līdz pat vissīkākajai gleznainajai detaļai, antīko lietu veikaliņi, baznīca, krodziņi, tirgus laukums un fonā aiz visa tā Stūras upes sudrabotais mirdzums, tās vilnīšu ņirba, izšūta ar mirdzošu, metālisku diegu-

Sieviete bija aizgājusi uz virtuvi pēc krēsla. Kad viņa atgriezās, Tenets jautāja:

-   Vai šis ir jūsu darbs?

Smaidot viņa pamāja.

-  Jā. Tas ir mans vaļasprieks.

-   Brīnumaini. Cik laika tas paņēma?

-   Strādājot vakaros, vairākus mēnešus. Es mīlu sēdēt mājās.

Kad viņi apsēdās, Tenets ievēroja, ka sieviete nenēsā laulības gredzenu. Tātad vientuļā māmiņa, kuras dzīves stilu un darba izvēli diktējuši ar mazo meitiņu saistītie apstākļi. Tomēr izskatījās, ka viņa šeit jūtas laimīga. Municipalitātes dzīvoklis daudzstāvu mājā ir vienīgais, uz ko lielākā daļa jaunu sieviešu viņas stāvokli var cerēt.

-   Ļoti laipni, ka jūs atļāvāt mums šeit pagaidīt, misis…

-   Mis, viņa viegli pasmaidīja. Mis l'etela. Bet sauciet mani par KerI! Un šī, viņa apkampa meitiņu, kura bija ierāpusies mātei klēpi, ir Džemima. Džema, ja gribat īsāk.

Tenets uzsmaidīja bērnam.

-   Sveika, Džem!

-   Jūsu saimnieks tas ir misters Festers, vai ne? pajautāja Lainhems.

-  Jā, misters Festers.

-  Jūs teicāt, ka viņš cietis avārijā.

Viņas smaids izdzisa.

-   Jā. Un ļoti smagi. Toreiz, protams, es viņu vēl nepazinu. Tas notika pirms kādiem septiņiem vai astoņiem gadiem. Liekas, ka viņš cieta autoavārijā un kopš tās dienas var pārvietoties tikai invalidu ratiņos. Viņam ir paralizētas kājas. Apbrīnojams cilvēks, ja iedomājas, ko, par spīti invaliditātei, ir spējis sasniegt.

Siltums, ar kādu viņa runāja par šo vīrieti, lika Tenetam iedomāties, vai viņas jūtas nesniedzas tālāk par vienkāršu apbrīnu.

-   Jā. Vina klienti, ar kuriem mums ir nācies sarunāties, ļoti augstu vērtē viņa firmu.

-   Tai šajā apvidū piemīt lieliska reputācija. Turklāt, viņam uz šo darbu ir īsts talants, tā vismaz esmu dzirdējusi. Es pati gan no datoriem neko daudz nesaprotu.

-  Ar ko tieši viņš nodarbojas?

Acīmredzot nolēmusi, ka no abiem svešiniekiem var nebaidīties, Džema izslīdēja mātei no klēpja un notupās uz grīdas, pie grūti izprotama, bet skaista bērnu konstruktora klucīšu kaudzes. Meitenīte pagrāba sauju klucīšu, un māte automātiski izstiepa kopā saliktas plaukstas, lai paņemtu tos no bērna. Pēc tam mis Petela pa vienam sniedza Džemai vajadzīgo. Sī acīmredzot viņām bija ierasta rotaļa.

-   Kaut kas sakarā ar datoriem, atbildēja Kerī, vērodama Džemu. Viņš ir kādas ļoti pazīstamas datoru ražotājfirmas aģents, un pats ir izstrādājis vairākas procesoru programmas. Bet visvairāk viņam patīk izstrādāt datorprogrammas, kuras kalpo klientu īpašām vajadzībām. Turklāt, viņš aizraujas ar datoru spēlēm.

-   Oho, iesaucās Lainhems, acīmredzami pārsteigts. Viņam jābūt ģēnijam!

Mis Petela iesmējās.

-   Domāju, ka tālu no tā nav.

-   Un jūs, kā šķiet, uzraugāt šo māju un gatavojat viņam maltītes?

-   Jā. Es tīru, uzkopju māju, mazgāju un gatavoju ēst. Daudz ko no tā misters Festers var izdarīt pats, bet viņš uzskata par prātīgāku savu laiku veltīt citām lietām. Viņam, piemēram, patīk beisbols. Ieraudzījusi viņu izbrīnu, viņa iesmējās. Pirms avārijas viņš bija lielisks sportists un laimīgā kārtā ir atradis sporta veidu, ar kuru joprojām var nodarboties… Viņš spēlē Kentas komandā un daudz laika pavada treniņos Starrendenas sporta zālē.

-   Pēc jūsu stāstītā viņš liekas brīnumains cilvēks, sacīja Tenets.

Viņa iesmējās.

-   Kā jau teicu, viņš tāds ir. Un man ļoti paveicās, kad dabūju šo darbu. Sieviete izstiepa roku un noglāstīja Džemas sprogas. Mums abām kaut ko labāku būtu grūti iedomāties.

-   Vai šī firma ir liela? jautāja Lainhems.

-   Nē. Tikai Džailzs kāda meitene, vārdā Eleina, kura arī ir datoru speciāliste un sekretāre.

Tas, kā viņa izrunāja vārdus "kāda meitene, vārdā Eleina", nodeva viņu. Tagad Tenets bija pārliecināts, ka pirmītējās aizdomas par viņas jūtām pret saimnieku ir pamatotas. Viņa noteikti bija greizsirdīga uz Eleinu vai vismaz ļaunojās uz viņu kaut kāda iemesla dēļ. Droši vien Eleinas dzīvē Festers spēlēja kādu lomu.

Taustīdams tālāk, viņš uzzināja, ka Eleina dzīvo Starrendenā un strādā pie Džailza Festera jau divus gadus un tieši ar Eleinu viņš pašlaik ir aizbraucis pusdienās. Pēc tam viņi abi atgriezīsies un droši vien visu pēcpusdienu būs kopā. Tenets paskatījās uz Lainhemu. Ņemiet uz sevi, Maik! Viņam gribējās padomāt.

Iemesls, kāpēc viņi bija izvēlējušies tieši šo izziņas avotu, bija šāds viņi iedomājās, ka Rendiša nesenā draudzene var uzvest viņus uz pēdām šīs sievietes greizsirdīgajam, no slēptuves uzglūnošajam vīram vai draugam, un Tenetam bija ienācis prātā, ka Eleinas darba devējs varētu būt viņu meklējamais cilvēks. Kad viņš uzzināja, ka Džailzs Festers ir piesaistīts invalīdu ratiņiem, likās, ka šī ideja jāatmet, bet Kerī reakcija kopā ar faktu, ka attiecības starp Eleinu un Festeru acīmredzot ietvēra kaut ko vairāk par parastām darba attiecībām, lika viņam atkal atgriezties pie šīs domas. Tiesa, Festers kā kandidāts likās neticams, bet vai tik neticams?

Lainhems pajautāja, vai Festers un Eleina pavada kopā daudz laika.

Visai, atbildēja Kerī.

Bija skaidri redzams, ka viņai ne visai patīk virziens, kādā iegriezusies saruna.

-   Liekas, ka viņi ir klāt. Viņa atvieglojumā pamāja ar galvu.

-   Tikai vēl viens jautājums, mis Petela, paspēja pateikt Lainhems, jo viņa pielēca kājās un paņēma Džemu aiz rokas.

-   Kāds?

Jau pie durvīm viņa strauji pagriezās, gandrīz zaudēdama līdzsvaru.

Viņš piecēlās.

-   Vai piektdienas vakarā misters Festers bija kaut kur izbraucis?

Viņas sejas izteiksme kļuva nepielūdzama.

-   Nav ne jausmas. Es pavadīju vakaru pie draudzenes, un Džema bija man līdzi.

Viņa pagriezās un izsteidzās ārā. Džema centās neatpalikt no mātes. Viņai aiz muguras Tenets un Lainhems apmainījās nožēlas pilniem skatieniem.

-  Žēl, Lainhems nomurmināja. Salaidu visu grīstē, vai ne?

Tenets papurināja galvu.

-   Neuztraucieties! Viņa šā vai tā nebūtu stāstījusi.

-   Laikam gan. Spēcīgi ieķērusies viņā, vai ne?

Viņi pamanīja sievieti netālu no stāvvietas.

Ar Džemu atkal klēpī viņa caur folksvāgena logu sarunājās ar vīrieti pie stūres. Mašīnas pakaļējā logā bija ielīmēta invalīdu zīme. Festers pagrieza galvu pret abiem vīriem. Kerī aizgriezās kā likās Tenetam negribīgi un aizsoļoja pa taciņu blakus mašīnu stāvvietai.

-   Piedodiet, ka jātraucē jūs svētdienas pēcpusdienā, ser, atvainojās Tenets. Viņš iepazīstināja ar sevi un Lainhemu un uzsmaidīja meitenei, kura kāpa ārā pa mašīnas aizmugures durvīm.

Viņa atbildēja ar smaidu.

-   Eleina Vuda.

Likās, viņa bija kaut kur redzēta. Droši vien Tenets manījis viņu pilsētā. Nav brīnums, ka arī Veikemam viņa iekritusi acīs. Pietiekami piesaistoša, lai pievērstu sev vīriešu uzmanību, lai gan pareizie lelles Bārbijas vaibsti, moderni sajauktie, līdz pleciem garie, tumšie mati un nevainojamā kosmētika Tenetam pārāk atgādināja veikala skatlogu. Bet, protams, viņa atbilda Rendiša tipam maza, slaida un sievišķību izstarojoša. Ģērbusies viņa bija pieguļošās džinsu biksēs un dārgā, mīkstā zamšādas žaketē piparmētru zaļā krāsā. Un, bez šaubām, aiz smaida

slēpās nervozitāte. Viņa zināja, kāpēc policisti ir atbraukuši.

-   Vai esmu izdarījis kaut ko tādu, ko nedrīkstēju? ar smaidu jautāja Festers.

Nesagaidot atbildi, viņš atgrūda mašīnas durvis, atklājot skatam, ka nesēž mašīnas sēdeklī, bet invalīdu ratiņos.

Teneta šaubas par šāda varianta drošību ātri tika izkliedētas. Festers noliecās vispirms vienā pusē, tad otrā un ar vairākiem asiem rāvieniem atklāja, ka ratiņi bijuši droši pieskrūvēti pie grīdas. Tencts un Lainhems ieintriģēti vēroja, kā tālāk Festers nospieda sviru, kura šofera pusē pie mašīnas durvīm lika izslīdēt mazai platformai. Vienā mirklī viņš bija izmanevrējis Savus, ar elektromotoriņu apgādātos ratiņus uz platformas, ieslēdzis hidrauliku, nolaidies uz zemes, nobraucis no platformas un atgriezis to iepriekšējā stāvoklī.

-   Kāda asprātīga ierīce, ser, ar redzamu apbrīnu paslavēja Lainhems.

Festers iesmējās.

-   Zobu sāpes jau tas rieksts sagādāja, bet mēs tomēr viņu pārkodām.

Viņš bija skaists, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar sprogainiem matiem un krāšņu bārdu, ģērbies kastaņkrāsas velveta biksēs un baltā svīteri. Viņam bija plati pleci un spēcīgas rokas. "Viņa vecākiem noteikti sirds plīsa pušu, kad nelaimes gadījums uz visu atlikušo mūžu piesaistīja viņu pie invalīdu ratiņiem," nodomāja Tenets.

-   Vai jūs pats to konstruējāt? jautāja Lainhems.

Festeru iepriecināja seržanta interese.

-   Taisnību sakot, jā.

-   Jums vajadzētu savu izgudrojumu patentēt. Nopelnītu veselu bagātību.

-   Baidos, ka jābūt visai bagātam, lai ko tādu iegādātos. Un nedomāju, ka Veselības aizsardzības departaments pārāk vēlētos to atļaut kā standarta modifikāciju.

Apgriezies Festers tūlīt aiz Eleinas uzbrauca pie galvenajām durvīm. Mājā viņi devās cauri uzgaidāmajai telpai un šauram gaitenim ar divām kantora darba telpu durvīm kreisajā pusē. Gaiteņa tālākajā galā atradās vēl vienas durvis. Festers izņēma no kabatas plastmasas plāksnīti, acīmredzot elektronisku slēdzeni, un ieslidināja to spraugā blakus durvīm. Tās atsprāga vaļā.

-   Papildus drošībai, viņš pasmaidīja.

Viņi sekoja Festeram un atradās plašā viesistabā, dzīvojamajā istabā un virtuvē vienlaicīgi, ar platam durvīm tālākajā galā, kuras droši vien veda uz guļamistabu, kurai blakus atrodas vannasistaba. Virtuves teritorija bija aprīkota ar zemiem ēdiena gatavošanas galdiņiem, bet dzīvojamā daļa izskatījās ērta un pievilcīga. Te valdīja plašums, aci priecēja krāsaini aizkari līdz grīdai ar vīrišķīgu, ģeometrisku zīmējumu melnās, sarkanās un pelēkās krāsās un melns ādas dīvāns un klubkrēsli, uz gandrīz balta paklāja. Vienu sienu no grīdas līdz griestiem aizsedza grāmatplaukti, un vēl te bija dārgs kompaktdisku atskaņotājs un tam blakus plauktiņi ar pašiem kompaktdiskiem.

Festers pamāja ar roku.

-   Lūdzu, sēdieties, inspektor un seržant! Jūsu apciemojums mani ir ārkārtīgi ieintriģējis. Vēlaties tēju vai kafiju?

Tenets atteicās. Viņi ar Lainhemu apsēdās. Elcina palika stāvot.

-   Varbūt jūs vēlaties runāt tikai ar misteru Festeru?

Tenets uzsmaidīja viņai.

-   O, nē, nepavisam. Patiesībā vienīgais iemesls, kādēļ esam šeit, bija noskaidrot, kur jūs dzīvojat. Nodomājām, ka jūsu darba devējs, misters Festers, to zinās.

-   Es? viņa nervozi iesaucās un tad bažīgi paskatījās uz Festeru.

Tenetam ienāca prātā, ka viņa nav Festeram uzticīga. Jautājums tikai, vai viņš to zina.

Tāpēc, lūdzu, mis Vuda, vai jūs neapsēstos?

14.

Eleina apsēdās vienā no atpūtas krēsliem, kura melnums vēl vairāk izcēla viņas tumšos matus un acis, un zamšādas žaketes mīksto, izmeklēti bālo toni. Viņa atkal bija atguvusies un izskatījās atbrīvota, ceļgalus pašķiebusi sāņus, viena roka klēpī, otra nevērīgi gulēja uz atpūtas krēsla roktura. "Šī ir iestudēta poza pārāk iestudēta, lai izskatītos dabīga," nodomāja Tenets. No savas pieredzes viņš zināja, ka pat visnevainīgākie liecinieki, pirmo reizi sarunājoties ar policistu, jūtas saspringti un nervozi. Kas šai meitenei slēpjams? Ja viņai ir izdevies noslēpt savas attiecības ar Rendišu no Festera, tad varbūt viņa joprojām cer, ka izdosies apmānīt arī šos.

Tenets atgādināja sev, ka sarunā nedrīkst pieļaut pazīstamo kļūdu iedomāties, ka tik valdzinošai meitenei nevarētu būt bagāts intelekts. Eleina Vuda bija izglītota un profesionāla datoru speciāliste, tātad gudra sieviete. Vislabākais būtu jau pašā sākumā darīt zināmu, ka viņi ir informēti par viņas attiecībām ar Rendišu.

-   Kā jūs, mis Vuda, bez šaubām, nojaušat, mēs izmeklējam mistera Rcndiša, Starrendenas vīna darītavas īpašnieka, slepkavības lietu.

-    Šausmīgs notikums, ierunājās Festers. Mēs, pusdienas ēdot, par to runājām, bet…

Tenets, pirms turpināja, ar galvas mājienu lika saprast, ka Festera sacīto ir dzirdējis.

-   Mis Vuda, man jāatzīstas, ka mani pamatīgi pārsteidza jūsu reakcija pirms mirkļa, kad teicu, ka esam ieradušies šeit, lai no jūsu darba devēja uzzinātu jūsu adresi. Vairāki liecinieki ir apstiprinājuši, ka jūs esat satikusies ar misteru Rendišu, un izskatās, ka jūs ne visai cenšaties šo faktu slēpt. Jūs noteikti jau gaidījāt, ka mēs ar jums runāsim.

Vina uzmeta skatienu Festeram, kurš atbildes vietā izbrīnā sarauca uzacis. Bet Tenets bija pārliecināts, ka Festera izbrīns ir tēlots, ka tas nav patiess.

Kā samierinoties, viņa nopūtās.

-   Varbūt pareizāk būtu teikt, ka daļēji gaidīju-

-  Jūs izskatāties pārsteigts, mister Fester.

-   Kāpēc es tāds nevarētu būt?

-   Jums par šinī attiecībām nekas nebija zināms?

-   Man nav pieņemams šis vārds, inspektor, Eleina pārtrauca viņu. Jūs liekat tam skanēt daudz nopietnāk, nekā patiesībā bija.

-    Vai jūs par to zinājāt, mister Fester? Tenets neatlaidās.

Nē. Mis Vudas personīgā dzīve ir viņas pašas darīšana.

-    Izņemot to, ka, kā izskatās, tā krustojas ar jūsējo.

-   Kāpēc tam vajadzētu interesēt jūs?

-   Man gribētos teikt, ka tas ir visai acīmredzami.

-   Nepavisam.

-   Tad padomājiet par to, ser! Tenets atkal pievērsās Eleinai. Kad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Rendišu, mis Vuda?

-   Otrdien.

-   Uz kurieni jūs devāties?

-   Braucām uz krodziņu papusdienot. Pie Bārleja Mova, blakus Kreinbrūkas ceļam.

-   Jādomā, ka šajā laikā jums nebija vienkārši ar viņu satikties, jo viņam šis ir aizņemtākais gadalaiks. Vai krodziņā neredzējāt kādu pazīstamu? Tenetam prātā bija Lenderss. Ja Lenderss otrdien ir redzējis viņus kopā pusdienojam, tas varētu izskaidrot trešdienas ķildu starp viņu un Zaķu. -Nē.

-  Vai Rendišs kādu pazina?

-   Cik es zinu, nē, lai gan man nav ne mazākās nojausmas. Viņš noteikti pazina milzumu cilvēku, jo šeit ir uzaudzis.

-   Un jūs ne?

-   Nē. Esmu no Saseksas.

-    Tātad jūs nepazināt misteru Rendišu līdz tam laikam, kad ieradāties vīna darītavā, lai apmācītu viņu strādāt ar jauno datorsistēmu?

-   Nē.

-   Vai zinājāt, ka viņš ir precējies?

-    Protams. To nevarēja nepamanīt, ņemot vērā, ka turpat dzīvoja viņa ģimene.

Tenets nebija ieradies šeit, lai runātu par morāles jautājumiem.

-   Neizskatās, ka jūs pārāk skumtu par viņa nāvi.

-   Kāpēc gan lai es skumtu? Protams, dzirdot šo ziņu, es biju satriekta. Tā tas būtu par katru man pazīstamu cilvēku, kurš tiktu noslepkavots, vai ne? Bet nepārprotiet mani, inspektori Tā nebija iemīlēšanās uz mūžu. Jā, Zaks bija pievilcīgs, ar viņu bija jauki būt kopā, un viņš sagādāja man daudz jauku brīžu, bet tas arī viss.

-    Varbūt jums taisnība, bet no malas tas varēja izskatīties citādi… piemēram, misteram Festeram.-

-   Ko jūs ar to gribat teikt? viņa jautāja.

-    Nu, kā jau es pirms brīža pieminēju, jums ar viņu ir visai mīļas attiecības.

-   Tiešām?

-   Neizliecieties, ka nesaprotat, ser! Ir nogalināts cilvēks. Mēs vēl nezinām, kāpēc, bet esmu pārliecināts, ka jūs apzināties, ka šāda veida nozieguma motīvu skaits ir visai ierobežots. Un viens no tiem ir greizsirdība.

-    Greizsirdība! Festers ironiski iesmējās. Kā jūs spējat skatīties uz mani un uz šo, ar žestu viņš aptvēra savus invalīdu ratiņus un paralizētās kājas, un runāt par dusmu uzliesmojumā izdarītu noziegumu, to es nespēju saprast.

-    Neuzskatiet mani par idiotu! Vai tiešām, pēc jūsu domām, es nezinu, ka cilvēks jūsu stāvoklī var pārdzīvot tikpat spēcīgas emocijas kā jebkurš cits?

-    Nav lielas jēgas emocijām, ja tās nevar īstenot, vai ne, inspektor?

Festera balsī ieskanējās vīzdegunība, bet Tenets juta, ka viņa jautājums trāpījis mērķī.

-   Var gadīties, viņš klusām piebilda, ka tieši šis fakts padara situāciju vēl eksplozīvāku.

-   Kā jūs varat tā runāt ar Džailzu? iejaucās Eleina. Kad viņš ir… tāds, kāds viņš ir.

-   Visai savādi, Elein, sacīja Festers, bet es neiebilstu. Tiesa, dīvainā veidā, tomēr vispār inspektors man izsaka komplimentu.

-    Komplimentu! Jūs nosaucat apvainošanu slepkavībā par komplimentu!

-  Jā. Viņš ignorē faktu, ka es esmu kroplis, un vērtē mani ne zemāk par jebkuru citu. Būtībā tas man ir unikāls piedzīvojums. Lai gan vienalga, inspektor, jūs kļūdāties.

-    Mēs ar Džailzu vienkārši esam labi draugi, runāja Eleina. Es zinu, ka šī frāze skan mazliet smieklīgi, bet šajā gadījumā tā ir patiesība. Mums vienkārši ir labi būt kopā, tas arī viss.

Tenets pamanīja, ka Festera skatienā pazib sāpes. "Varbūt tas tā ir no jūsu puses," viņš nodomāja, "bet tālu no patiesības, ja runā par misteru Festem."

-   Un vēl neizliecieties, ka to nezināt! Atgriezīsimies pie piektdienas vakara, viņš teica Eleinai. Ko jūs darījāt?

-   Ticiet vai nē, bet es biju mājās. Skatījos televizoru, izmazgāju matus un agri aizgāju gulēt. Baidos, ka ļoti garlaicīgs stāsts.

Viņa kaut ko slēpa.

-   Ir taču vēl kaut kas, vai ne? Kaut kas, ko jūs man nestāstāt.

-   Es galvoju jums, ka runāju patiesību, inspektor. Tas ir tas, ko es darīju, biju viena pati mājās un pavadīju omulīgu, mājīgu vakaru.

-   Es neapšaubu, ka ir taisnība tas, ko jūs man stāstāt, bet tikai jautāju, vai esat pastāstījusi visu, kas bija stāstāms. Tenets pamanīja, ka viņa uzmet Festeram ātru, nemiera pilnu skatienu. Festers, acis piemiedzis, uzmanīgi klausījās.

Tenets centās domāt. Un ja nu Festers ir viņai piedāvājis kopā pavadīt piektdienas vakaru, bet viņa izvairījusies, šķietami tāpēc, ka vēlas pavadīt mājās klusu vakaru, lai gan patiesībā viņai bijusi sarunāta tikšanās ar Rendišu? Tagad varbūt viņa nevēlas Festera priekšā to atzīt, jo jūtas neērti, ka tiks pieķerta melos. Katrā ziņā būs interesanti noskatīties, kā viņa reaģēs.

-   Jums taču bija sarunāta tikšanās ar misteru Rendišu, vai ne?

Viņas acis parādījās un ātri tika apspiests izbrīns. Sekojošais, pārāk steidzīgais noliet

gurns apstiprināja Teneta minējumu. Tenetam radās aizdomas, ka viņa un Fcstera domu gājieni virzās paralēli, ka arī Festers ir pamanījis viņas reakciju viņa rokas uz ceļiem sakrampējās, bet sejai žigli pārslīdēja vilšanās izteiksme, atkal pazūdot tik ātri, ka Tenets būtu palaidis to garām, ja nevērotu Festeru pietiekami tuvu. Interesanti, vai arī Eleina to pamanīja? Par to nebija šaubu, jo viņas savaldība bija vējā. Kā apliecinot to, lakotie nagi nervozi bungāja pa krēsla rokturi. Viņa pamanīja Teneta skatienu un, ierāvusi roku klēpī, iespieda to otras rokas plaukstā. Tenets nolēma, ka ir vērts šo tēmu vēl kādu laiku turpināt.

-  Cikos viņš jūs ielūdza atnākt, mis Vuda? Tā kā misters Rendišs bija ļoti aizņemts, tad droši vien vēlu vakarā?

-  Es jau teicu jums, inspektor, ka jūs nepatiesi man piesienaties.

Viņai nenāca ne prātā atzīt acīmredzamo.

Tenets uzmeta Eleinai skeptisku skatienu, lai būtu drošs, ka viņa redz viņa neticību.

-  Jums ir māja vai dzīvoklis?

-   Dzīvoklis.

-   Kur?

-   Lendvejas mājā pie Bīčemas ceļa.

Tenets to vietu zināja jauns dzīvokļu korpuss, uzbūvēts kādreizējās noliktavas teritorijā blakus upei.

-   Vai jūs piektdienas vakarā redzējāties vai runājāt ar kādu?

Viņa papurināja galvu.

-   Cik varu atcerēties, diemžēl nē.

Viņš pievērsās Fesleram.

-   Un kā ar jums, mister Fester? Ko piektdienas vakarā darījāt jūs?

Festcrs pasmaidīja.

-   Jums liksies, ka mēs esam traki garlaicīgs pāris, diemžēl. Arī es pavadīju vakaru mājās, skatījos televizoru un tā tālāk, un tā joprojām. Lai gan jāatzīstas, ka matus es nemazgāju.

Viņš atkal kļuva vīzdegunīgs pārāk vīzdegunīgs cilvēkam, kurš nupat ir informēts, ka tiek turēts aizdomās par slepkavību. Un pārāk uzmanīgi viņš vēroja, kā Tenets reaģēs. Tomēr bija skaidrs, ka bez pietiekami nopietna iemesla savu versiju mainīt viņš netaisās. Tenets nolēma pagaidām likties mierā. Piecēlies viņš Eleinas sejā pamanīja uz mirkli iezibsnamies atvieglojumu. Interesanti, vai tas ir vienkāršs atvieglojums par to, ka saruna beigusies, vai arī viņa slēpj vēl kaut ko citu? Varbūt ir kāds jautājums, no kura viņa baidījusies, bet Tenets nav iedomājies to uzdot? Lauzīdams galvu, viņš brīdi vilcinājās, bet nekas prātā nenāca. Bez šaubām, pie šīs sarunas vēlāk vajadzēs atgriezties. Nāksies papētīt to dziļāk.

To viņš pateica Lainhemam, kad viņi bija izgājuši ārā.

-   Ja vēlaties zināt manas domas, tad viņi abi nekaunīgi meloja, sacīja seržants, kad viņi bija iekāpuši mašīnā. Varu derēt, ka piektdienas vakarā viņa Festeram ir atteikusi, jo viņai bija satikšanās ar Rendišu, bet tagad viņa Festera priekšā negribēja zaudēt savu labo reputāciju. Uz kurieni nu, ser?

-   Domāju, ka atpakaļ uz nodaļu. Mmm. Neesmu pārliecināts, vai tur neslēpjas vēl kas vairāk, bet jā, piekrītu, ari es domāju tāpat kā jūs. Lai gan, spriežot pēc Vīntidža stāstītā, par darba apjomu vīna darītavā, negribas ticēt, ka Rendišam tagad, ražas novākšanas laikā, atliktu brīvs laiks mīlas piedzīvojumiem.

Lainhems iedarbināja mašīnu un izgrieza uz ceļa.

-   Varbūt viņai bija līdz kaklam tas, ka viņiem nav iespējas vakaros satikties, un, lai pieklusinātu viņu, Rendišs piekrita uz ātru roku kaut kur aizbraukt vai ko tamlīdzīgu.

-   Domāju, ka tas ir iespējams. Lai gan tādā gadījumā viņai vajadzētu piezvanīt uz vīna darīlavas kantori, lai uzzinātu, kāpēc viņš nav atbraucis.

-   Varbūt viņa zvanīja, pirms VIntidžs pusdesmitos bija atradis līķi, bet neviens neatbildēja.

-   Arī tiesa.

-    Bet ar Festeru, pēc manām domām, ir pavisam cita lieta. Gribu teikt ja jūs sacītu, ka jātur aizdomās puisis, kurš piesaistīts pie invalīdu ratiņiem, es nodomātu, ka jūs jokojat, bet tagad es vairs tik pārliecināts neesmu.

-   Šī pievilcīgā mis Vuda viņam droši vien ir pamatīgi sagrozījusi galvu, sacīja Tenets.

-   Un ar kuru gan tā nenotiktu! Tikai padomājiet, kā tas ir viņa situācijā strādājot kopā ar meiteni, kura tik ļoti patīk, dienu pēc dienas un apzinoties, ka tas nevar aiziet pārāk tālu, jo nebūtu godīgi kroplam cilvēkam bildināt šādu meiteni.

-   Veseli cilvēki gan apprecas ar invalīdiem, Maik.

-   Es zinu, bet tam ir jābūt īpašam cilvēkam, kurš spēj saistīt savu dzīvi ar tādā mērā nespējīgu invalidu. Bet Eleina, nu, man viņa nelikās piederam pie tādiem.

-   Piekrītu. Zem porcelāna ārējā veidola, es teiktu, slēpjas visai cieta sirds un aprēķins.

Iespējams, ka viņa ir ari godkārīga.

-   Jā, bet visvairāk viņa atbilst tā tipa sievietēm, kuru dēļ vīrieši zaudē galvu. Un, ja Festeram līdz brīdim, kad uzradās Rendišs, viss rādījās visai labā gaismā…

-  Turpiniet!

-   Un Festcrs ir visai vērā ņemama personība, vai ne? Es domāju, ja paskatās, ko viņš ir paveicis, par spīti savam kroplumam… Godīgi sakot, ser, es no sirds ceru, ka viņš nav tas, ko mēs meklējam. Tomēr, ja skatās uz dzīvi reāli, tad viņš ir no tiem, kuri nopietni iet uz to, ko grib, un arī panāk, ko grib. Un, ja viņš grib Eleinu…

-   Piekrītu. Un ir vēl viena lieta, kas man ienāca prātā, Maik. Tas, kā izdarīta slepkavība, ir neomulīgi tuvu Festeram uzspiestajām ierobežotajām iespējām.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Nu, ja mēģina iztēloties, kas norisinājies laboratorijā, tad jāsaprot, ka zināmas slepkavas īpašības mēs jau zinām.

-   Piemēram?

Viņi bija atgriezušies nodaļā. Vajadzēja nokārtot šādas tādas lietas, un, pirms varēja atsākt sarunu no vietas, kur tā bija pārtrūkusi, vajadzēja pagaidīt, līdz viņi bija atgriezušies Teneta kabinetā.

-   Ko jūs gribējāt teikt par slepkavu, ser?

-   Nu, domāju, ka iesākumam mēs varam pieņemt, ka tā nebija iepriekš izplānota slepkavība. Pareizi?

-   Pareizi.

-   Varbūt pat nejauša slepkavība.

-  Tam es varu piekrist.

-   Tā notika tāpēc, ka kāds, kurš bija uz Rendišu ļoti nikns, ieradās pie viņa, lai izskaidrotos, bet tad izgāja no rāmjiem.

Lainhems māja ar galvu.

-   Nu, un vai esat padomājis, kādam šim cilvēkam vajadzēja būt?

-   Patiesībā nē. Tik daudz ir nācies sagremot…

-    Tad padomājiet par to tagad! Tenetam ārkārtīgi gribējās uzsmēķēt. Ārpus viņa gribas roka ieslīdēja kabatā un satvēra pīpi. Attapies viņš iestūma pīpi atpakaļ. Viņš ir narkomāns, un to Tenets apzinājās. Viena viņa puse par to kaunējās, bet otra, krietni lielāka, skatījās uz dzīvi reāli: ja viņš uzsmēķēs, tad būs laimīgs cilvēks ar normāli funkcionējošu organismu; ja viņš neuzsmēķēs, tad paliks tāds nožēlojams vientiesis, bet viss darbs sašķīdīs gabalu gabalos. Tomēr viņš arī apzinājās, cik nožēlojamā stāvoklī ir Lainhems, ja viņa klātbūtnē

kūp pīpe, un tāpēc pēdējā laikā pielika patiešām milzīgas pūles, lai būtu taktisks.

Lainhemam viss bija skaidrs. Reizi pa reizei viņu mocīja sirdsapziņa, vērojot, kā Tenets sevi iegrožo.

-   Lieciet vaļā, ser! Aizkūpiniet savu pīpi, ja tā palīdzēs jums domāt.

-   Pateicos. Tenets izņēma pīpi un aizrautīgi piebāza tabaku. Varat atvērt durvis un logu, ja vēlaties. Viņš nevarēja sev neuzsmaidīt. Reizēm viņi ar Lainhemu funkcionēja kā tāds vecs precēts pāris. Kad dažreiz Lainhemu kāds aizvietoja, tas nebija tas. Viņi ar Maiku ir noskaņoti abi uz viena viļņu garuma, un tas izsaka visu. Viņi bija tā saraduši viens ar otru, ka bieži vien spēja sazināties bez vārdiem pietika ar skatienu, ar rokas vai galvas mājienu. Tenets iecietīgi vēroja, ka Lainhems līdz pusei paver logu un ar aktu vākiem nosprosto atvērtās durvis. Telpā ieplūda auksts gaiss, un papīri uz Teneta galda caurvējā uzvirpuļoja. Tenets beidza piebāzt pīpi un pirms runāšanas aizdedzināja to.

-   Kā jau teicu, Maik, tikai padomājiet par to! Diskusijas pēc iztēlojieties, ka slepkava ir vīrietis. Un normālos apstākļos ja atliekam malā apbruņotu noziedznieku ja viens cilvēks saķildojas ar otru un viens no viņiem zaudē savaldību, tad ko, visticamāk, viņš dara?

-Gāžas otram virsū. Varbūt iekrauj pa žokli.

Improvizētā ventilācijas sistēma, lai gan varbūt mazliet, neērtības sagādāja; darbojās efektīvi. Caurvējš dzina dūmu mākoņus ārā pa logu.

-   Pareizi. Bet šajā gadījumā?

-   Viņš ar kaut ko meta viņam.

-  Tātad ko tas par viņu liecina?

-   Ka viņš vai nu baidījās par to, ko, zaudējis savaldību, var izdarīt, vai arī baidījās no Rendiša.

-   Fiziski, jūs domājat?

-   Jā. Rendišs bija liela auguma vīrs un visai spēcīgs. Tātad mūsu slepkava droši vien ir krietni mazāks augumā vai… Es saprotu, ka jūs domājat Festeru. Jā, viņš nevarēja uzbrukt Rendišam parastā veidā, bet viņš virtuozi prot manevrēt savos invalīdu ratiņos. Un arī šis beisbols viņa rokām un pleciem noteikti ir devis varenu spēku.

-   Un ir vēl kāda varbūtība, Maik.

-   Kādā? Ak, jā. To, ka tā varēja būt sieviete, jūs gribējāt teikt.

-   Pilnīgi pareizi.

-  Tad kur mēs tagad esam nonākuši?

Tenets uzrāva vēl vienu sērkociņu. Tagad pīpe

vilkās labi.

-    Padomājiet, Maik, par aizdomās turamajiem, ievērojot mūsu runāto! Ņemsim vispirms Lendersu.

-   Pārāk liels.

-  Vīntidžu.'

-   Viņš ir visai trausls. Der.

-   Redžs Meisons.

-  Ari iet cauri.

-   Un, protams, kā jau mēs runājām, Festers. Un tad vēl ir sievietes. Alise Rendiša, viņas māte…

-   Nezināju, ka mums jārēķinās ari ar misis Lendersu, bet laikam jau jums taisnība. Un pieskaitīsim ari Eleinu Vudu?

-    Kāpēc gan ne? Man liekas, ka, jo vairāk, jo jautrāk.

-    Kas, kā jau mēs runājām, neko daudz mums nedod, vai ne? Izņemot Lendersu, pārējie visi der. Vai mēs Lendersu pilnīgi izslēdzam?

-   Noteikti nē, Maik. Sī ir tikai teoretizēšana. Pie šī varianta mēs nonācām, kā aizdomās turamo ņemot vērā Festeru. Nē, ja mums kaut ko patiešām vajag, tad tas ir kāds neapgāžams pierādījums.

-   Uz ko pagaidām nav lielu cerību, vai ne? Vai vēlaties, lai noorganizēju iztaujāšanu pa mājām? Paskatīsimies, vai nevaram atrast kādu, kurš redzējis tajā vakarā Festeru kaut kur braucam?

-   Jā. Un to pašu arī attiecībā uz Eleinu. Tenets apklusa, vienmērīgi pakšķinot pīpi un izklaidīgi vērojot dūmu vērpetes, kuras aizvirpuļoja vakara krēslā. Ziniet, Maik, es netieku vaļā no sajūtas, ka mēs kaut ko esam palaiduši garām.

-    Jūs domājat kaut ko, ko uzzinājām, iztaujājot Festeru un Eleinu?

-   Nezinu, bet esmu pārliecināts, ka kaut kas

ir.

-   Rīkojieties pats pēc sava padoma, ser! Beidziet par to domāt un atcerēsieties.

Tenets pasmīnēja.

-   Padomus ir vieglāk dot, nekā tos ievērot.

15.

Atvēris ārdurvis, Tenets vērtējoši paošņāja gaisu. Priekšnamā viņu sagaidīja burvīga smarža. Caur pavērtajām virtuves durvīm dzirdēja balsis un smieklus. Visu ceļu līdz mājām viņa domas bija aizņemtas ar lietu. Viņš bija mēģinājis notvert, kas dara viņu nemierīgu, no kā šī sajūta, ka kaut kas palaists garām. Tomēr tagad beidzot sāka likties, ka rūpes noveļas no

pleciem. Viņš iebāza galvu virtuvē.

-   Labi smaržo. Tcnets pēc kārtas noskūpstīja abas savas sievietes un ar prieku ievēroja, ka Bridžita izskatās daudz mierīgāka un viņu šīrīta nesaskaņas aizmirsušās.

-   Vakariņas pēc desmit minūtēm, paziņoja Džouna.

"Cik labi, ka pēc ilgiem laikiem visa ģimene atkal ir kopā pie galda," nodomāja Tcnets, kad viņi bija apsēdušies. Tas pēdējā laikā gadījās reti. Bridžita, protams, parasti nebija mājās. Bens pamanījās kaut ko iekost īsajos savas aizņemtības starplaikos un bieži vien ēda vēlāk par vecākiem. Bija arī liels prieks vērot, ka Bridžita un Bens uzvedas kā pieauguši cilvēki vismaz lielāko laika daļu. Laikam jau bērnišķīgās ķildas pieder pagātnei un tagad dzīves ritmā vietu ieņem civilizētas sarunas.

Pikantā smarža cēlās no izcili pagatavotas zivs ar rīsiem, sasautētiem kopā ar sviestu, sieru un sīpoliem. Viņi visi aizrautīgi ķērās pie ēšanas.

-   Lieliski! iesaucās Bens pēc pirmajiem kumosiem. Kā ir Džonatanam?

-   Viņš ir atguvis samaņu, par laimi, un no reanimācijas ir pārvietots uz palātu.

Džouna šos jaunumus acīmredzot bija

dzirdējusi pirms tam. Viņa paskatījās uz Tenetu.

-   Tas noteikti viņa mātei ir milzīgs atvieglojums, vai ne?

-   Protams, atbildēja Tenets. Vai tu viņu redzēji? viņš pajautāja Bridžitai.

-   Jā. Zini, viņa kopš piektdienas vakara vēl nav bijusi mājās. Visu laiku nosēdējusi pie viņa gultas!

-   To var saprast, atbildēja Tenets. Ja tu vai Bens atrastos pie sistēmas…

-    Beidz! iesaucās Džouna un nodrebinājās. Negribu par to pat domāt. Vismaz labi, ka Džonatans ir atguvies. Reizēm dzird, ka šie motociklu avāriju upuri atrodas reanimācijā mēnešiem.

Viņa nepaskatījās uz Benu, un Tenets arī nedomāja, ka šī piezīme veltīta viņam, bet puika acīmredzot to saprata citādi.

-   Nu, labi, mammu! Nav ko atgādināt. Es sapratu mājienu.

-   Viņš tomēr joprojām ir kā bez apjēgas, turpināja Bridžita. Par piektdienas vakaru neatceras neko.

-   Tas nav nekas neparasts pēc tāda negadījuma, atbildēja Tenets. Bieži vien avāriju upuri neatceras apstākļus, kādos nelaimes gadījums noticis.

-   Jā, bet es nerunāju par pašu avāriju. Vissliktākais ir tas, ka viņš neatceras, ka Karina ir mirusi.

-   Ak, nē! iesaucās Džouna. To tu man nestāstīji.

-   Nabaga misis Redmena, turpināja Bridžita. Viņa šausmīgi baidās no brīža, kad nāksies to pateikt Džonatanam vēlreiz.

-    Varu iedomāties, sacīja Tenets. Tu, jādomā, pati biji slimnīcā?

-   Jā. Es tur neuzkavējos ilgi. Nebija nozīmes. Džonatans vēl nebija spējīgs runāt, bet misis Redmena izskatījās tik nogurusi, ka likās turpat arī aizmigs.

-   Tagad gan viņa varēja braukt mājās un atpūsties.

-    Varēja, bet pagaidām viņa tomēr grib nogaidīt. Tagad Džonatans viņai ir palicis vienīgais, un liekas, ka viņa pat nespēj pieļaut domu, ka varētu dēlu atstāt vienu.

-    Bridžita tagad ir viņu labais gariņš, ar smaidu sacīja Džouna. Bridžita aizveda uz viņu mājām Džonatana drēbes, atveda viņiem šādas tādas nepieciešamās lietas, pabaroja kaķi…

-   Jā, tevī šodien ir kaut kas, Bens sacīja māsai. Es redzu oreolu.

-  Tu taču neteiksi man, ka kaķis nebija barots kopš piektdienas! iesaucās Tenets.

-   O, nē. Misis Filipsa, viņu kaimiņiene, parūpējās par dzīvnieciņu, — paskaidroja Bridžita.

"Neapšaubāmi," nodomāja Tenets, "ka visa šī rosība ir nākusi Bridžitai par labu. Daudz labāk, ja viņa ar kaut ko aktīvi nodarbojas, nekā nīkst mājās."

Visumā izskatās, ka viņai bijusi noslogota diena. Saruna pārgāja uz Bridžitas rīta ciemošanos pie Mellerdiem un tad viņas un Džounas kopīgo braucienu un Taksdenu uz tēju pie Džounas mātes.

Kad bija notiesāts pirmais ēdiens un trauki ievietoti trauku mazgājamajā mašīnā, Bridžita pasniedza saldo ēdienu.

-   O, vecīt! iesaucās Bens, paskatījies uz Bridžitas gatavoto aveņu krēmu. Es tevi piecietīšu, cik ilgi vien tu vēlēsies.

-  Labāk ēd, viņa atcirta. — Es rītvakar braucu projām. -

-   Tik ātri! iesaucās Tenets. Tikpat kā neesmu tevi redzējis. Viņš jau bija baidījies, ka tas notiks, tāpēc arī pielika visas pūles, lai šovakar mājās atgrieztos agrāk.

-   Kā gan lai tu mani redzētu, atbildēja

Bridžita, ja esi iejūdzies savā slepkavības lietā. Neuztraucies, tēt, es tevi saprotu. Tomēr vai tu nevarētu aizvest mani līdz stacijai? Mammai ir kaut kāda tikšanās. Bet, ja nevari, tad nekas. Aiziešu kājām.

-  Protams, aizvedīšu. Ja vien varēšu.

Visu vakaru viņu bija mocījusi mugura, un atkal likās svētlaime atgulties gultā un ļaut muskuļiem atslābināties. Viņš aizvēra acis, vienā mirklī atslēdzās no visa apkārt notiekošā un satraucās. Kas tas ir, ko viņš nespēj atcerēties. Tieši kurā mirklī viņš bija sācis to apzināties? Domas iztraucēja Džounas balss.

-   Luk?

No intonācijas varēja nojaust, ka Džouna mēģinājusi piesaistīt viņa uzmanību jau pirms tam. Tenets atvēra acis.

Viņa ģērba nost rītasvārkus.

-   Ā, tu vēl esi nomodā.

-   Es domāju.

-   Es arī. Par to nelaimīgo sievieti.

-   Misis Rcdmenu?

-   Jā. Viņa izslēdza griestu lampu un ieslīdēja gultā blakus viņam. Tenets apskāva sievu. Džouna ieritinājās viņam pie pleca un atviegloti nopūtās.

-   Mums ir tā paveicies.

-   Es zinu.

-    Kad padomāju, ko viņai ir nācies pārdzīvot… Vai zini, ko Bridžita man šodien pastāstīja?

-  Ko?

-    Viņa acīmredzot zinājusi to jau gadiem. Bridžita, es domāju, bet nav mums stāstījusi, jo apsolījusi Karīnai… Bet tagad, kad Karīna ir mirusi, Bridžita, manuprāt, jūtas atbrīvota no šī solījuma… Lai gan nezinu, varbūt arī nē. Varbūt viņa man to pastāstīja tāpēc, ka Karīnas nāve viņu tik ļoti ir satriekusi… Un viņa zina, ka es ne ar vienu citu par to nerunāšu. Izņemot tevi, protams.

-   Dārgā, teica Tenets. Nevelc garumā! Ko Bridžita tev pastāstīja?

-   Tas patiešām satrieca mani, to nu es tev saku. Un, kā tu zini, mani tik viegli nevar satricināt.

Darbā nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienestā Džounai bieži iznāca saskarties ar dzīves ēnas pusēm.

-   Varbūt tāpēc, ka tas noticis ar vienu no Bridžitasdraudzenēm… .

-  Džouna!

-  Nuē, labi! Kā tu zini, Karīna jau gadiem slimoja ar anoreksiju, patiesībā kopš divpadsmit gadu vecuma. Bet līdz pat šai dienai es nezināju, kas bija viņas slimības cēlonis. Džouna mazliet atvirzījās no Teneta un pielieca galvu, lai redzētu viņa reakciju. Divpadsmit gadu vecumā viņa dzemdēja bērnu.

-   Divpadsmit gadu vecumā!

Džouna pamāja.

-   Toreiz neviens par to neko nezināja. Bridžita tad vēl Karīnu nepazina. Tā bija vasara, pirms viņas abas iestājās Starrendenas vidusskolā. Bet rudenī Bridžita un Karīna sadraudzējās, un, kā tu zini, Bridžita nepameta viņu arī tad, kad viņai klājās grūti, un vienmēr apciemoja meiteni slimnīcā. Reiz, kad meitenēm bija jau septiņpadsmit un Karīna atradās ļoti smagā stāvoklī, viņa izstāstīja Bridžitai par bērnu.

-   Viņai patiešām bija bērns?

-   Jā. Karīna bijusi jau piektajā mēnesī, kad māte to pamanīja! Neticami, vai ne? Es gribu teikt, ka esmu lasījusi par gadījumiem, kad meitenes dzemdē bērnus un mātes pat par to neuzzina, bet šo gadījumu aptvert ir grūti. Lai gan viņu mājā tas ir mazāk pārsteidzoši, nekā būtu jebkurā citā. Kā nojaušu, kailums tur tika uzskatīts par tādu labu, ka pat tad, kad bērni vēl bija maziņi, viņi nekad reizē negāja vannā un netika redzējuši viens otru bez drēbēm. Katrā ziņā, kad māte saprata, kas noticis, bija jau par vēlu, lai Karinai taisītu abortu, un, pat ja tā nebūtu, tad domāju, ka vecāki nekad to nepieļautu. Tas būtu pret viņu principiem. Un tā Karīnu aizveda uz kādu dzemdību namu vientuļajām mātēm, bet paziņām iestāstīja, ka meitene ciemojas pie radiem. Viņas prombūtne sakrita ar garajām vasaras brīvdienām, tāpēc nevienam nekādas aizdomas neradās. Bet Karīnai tas viss uzgāzās kā šausmīgs šoks. Viņai nebija ne jausmas, ka viņa gaida bērniņu. Tu neticēsi, ka mūslaikos viņas vecumā tā varēja notikt, bet Karīnas māte tik noliedzoši izturējās pret jautājumiem par dzimumattiecībām, ka par šiem jautājumiem ar meiteni nekad netika runājusi, un Karīna bija neticami nezinoša, ja nu tikai to, ko gadījās padzirdēt skolā. Viņai bija bijusi tikai viena mēnešreize, ļoti viegla, un meitenei bija gadījies dzirdēt, ka pirmās mēnešreizes bieži vien mēdz būt neregulāras, tāpēc, kad nesekoja nākamā, viņa par to īpaši neuztraucās. Bet viņa gan ievēroja, ka sāk pieņemties svarā, tāpēc, ne ar vienu neaprunājusies, sāka badoties.

-   Un tas bija cēlonis anoreksijai.

-   Jā. Badošanās, protams, bija viens no iemesliem, kāpēc neviens nepamanīja, ka viņa ir mātes cerībās. Tomēr meitene pamanīja, ka, neskatoties uz badošanos, viņa sāk palikt apaļāka.

-   Bet viņa taču noteikti saprata, kas par lietu. Kad meitene atklāja, ka ir stāvoklī?

Džouna purināja galvu.

-   Ar prātu jā, viņa saprata, ka pieņemas svarā šī iemesla dēļ, bet emocionāli viņa bija bezspēcīga piespiest sevi tam noticēt.

-    Bet vēlāk, kad bērns piedzima un viss atgriezās normālā…

-   Tur jau ir tā traģēdija. Nekas vairs neatgriezās normālā stāvokli. Ap to laiku doma, ka viņa ir pārāk resna, bija tā pārņēmusi viņu, ka meitene vairs nespēja tikt no tās vaļā.

-   Nabaga meitēns. Un bērna tēvs?

Džouna māja ar galvu.

-   Jā, redzu, ka pēc tā, ko mūsējie vakar par viņu runāja, tu esi jau nojautis. Bridžita ir gandrīz vai pārliecināta, ka tas bija Karīnas tēvs, lai gan patiesībā Karīna nekad tajā nebija atzinusies. Varbūt viņa jutās pārāk apkaunota. Ari tas varēja pastiprināt progresējošo anoreksiju, vai ne es domāju, ka pēc šīs slimības teorētiska apraksta dažādu iemeslu dēļ anoreksijas slimnieks nevēlas kļūt pieaudzis.

-   Kas tā par teoriju? Tencts par anoreksiju neko daudz nebija dzirdējis.

-   Vienalga, kāda iemesla dēļ tiek noliegts "sievišķais dzimums", kā tas tiek saukts. Badošanās rezultātā izbeidzas mēnešreizes. Mēnešreižu izbeigšanās nozīmē, ka meitene nekļūs par sievieti. Tātad badojoties var sasniegt vajadzīgo rezultātu. Tāda ir vispārīgā ideja.

-   Un tas viss ir noklusēts. Šo noslēpumu viņa aiznesa sev līdzi. Tenetam darbā visai bieži nācās saskarties ar šādas ļaunprātības sekām, ar ciešanām, kurām uz visu mūžu bieži vien nolemts nelaimīgais upuris. Vēl nesen viņš izmeklēja lietu, kurā noslepkavotais atradies līdzīgā situācijā kāds talantīgs mākslinieks, kura nāve bija sakropļotas bērnības tiešs rezultāts. Tajā gadījumā bērna mocītājs tika nodots tiesai, bet Redmens, tikpat vainīgs savas meitas nāvē, bija nomiris, par grēkiem nesodīts.

-  Ja viņš patiešām ir šis vainīgais, tad baidos, ka jā.

Džouna bija ātri aizmigusi, bet Tenets kādu laiku gulēja nomodā, skatoties tumsā un atceroties pēdējo pāris dienu drudžaino darbīgumu. Lietas sākums vienmēr risinājās līdzīgi. Bija tik daudz, ko darīt, redzēt, ko uztvert, ka likās svarīgi laiku pa laikam atkāpties un mēģināt ar vēsu prātu objektīvi novērtēt situāciju. Viegli varēja iestigt atsevišķu personu vērtējumos, notikumu samezglojumos un prātojumos un tādējādi pazaudēt apjēgu par notikumu patieso gaitu, it īpaši tādās reizēs kā tagad, kad viņš mocīja savu prātu, cenšoties kaut ko atcerēties. Vīlies viņš saspieda rokas zem segas un centās sev iestāstīt, ka nedrīkst kļūt par idiotu. Nav jēgas visu laiku par to domāt. Agrāk vai vēlāk viņš atcerēsies, un Lainhemam ir taisnība: tagad jāmēģina šīs domas izmēzt no galvas, aizmirst par tām un ļaut darboties zemapziņai. Tad varbūt no rīta būs noticis brīnums un pamodies viņš atklās, ka viss ir noskaidrojies.

Diemžēl šoreiz tā nenotika. Modinātājs iezvanījās kā parasti, bez piecpadsmit septiņos. Pusaizmidzis Tenets iestreipuļoja vannasistabā, apzinādamies, ka apskaidrība vēl nav atnākusi. Viņš nebija spējis aizmigt līdz rīta stundām un tagad jutās noguris un nospiests. "Kāpēc tu vispār strādā šo darbu?" viņš sev jautāja. Kāpēc šādā veidā nomoki savas smadzenes. "Kāpēc neizvēlēties kaut ko ar mazākām prasībām, kur nav diendienā jācīnās, jākaujas par katru ejamā ceļa collu?" Garastāvokli vēl vairāk sabojāja tas, ka skujoties viņš sagriezās. Lejā Džounai pietika ar vienu skatienu, lai viņa iesauktos:

-  Ak, dārgais! Tad tā gan, ja?

-   Kas tā? viņš atcirta.

-   Neņem galvā! Uzēd kaut ko! Tad tu jutīsies labāk.

-   Es esmu nonācis pie secinājuma.

-Tā?

-   Manuprāt, man ir iestājusies pusmūža krīze. Sameklēšu pastnieka vielu. Tikai padomā, cik jauki būs darīt darbu, kad ļaudis, izdzirdot manu klauvējienu pie durvīm, no sirds priecāsies!

Viņa pienāca un apsēdās viņam blakus rets gadījums no rīta un uzsmērēja sviestu uz grauzdiņa.

-   Kā noprotu, lieta neiet labi. Piedod, mums laikam bija tik daudz kā runājama, ka vakar vakarā aizmirsu tev par to pajautāt.

-   Nē, viss iet gandrīz vai kā parasti.

-   Bet?

Tenets papurināja galvu.

-   Nekas sevišķs, patiešām.

Džounas skatiens bija skeptisks.

-   Nu, labi. Es mēģinu kaut ko atcerēties un nevaru. Tas tā nomoka. Tikai nesaki "izmet to no galvas un atcerēsies"! Esmu jau mēģinājis, bet, tas nedarbojas.

-   Tāda gadījuma tu tur neko nevari darīt, - vina klusām noteica.

Grauzdiņi izlēca no tostera. Džouna aizgāja paņemt tos un tad ielēja viņam kafiju. "Sieva droši vien nolēmusi mani palutināt," Tenets greizi nodomāja. Parasti viņš no rītiem sevi apkalpoja pats. "Un viņai taisnība. Ir smieklīgi, ka kāds var izvest tevi no paškontroles." Viņš juta, ka sāk atslābināties. Noskatījies, kā uz grauzdiņa izkūst margarīns, viņš ar devīgu roku uzsmērēja tam marmelādi. Tā bija Teneta mīļākā greipfrūtu marmelāde, un dārgais našķis parasti tika pietaupīts nedēļas nogales baudai. Viņš pasmaidīja un tad sāka smieties.

-    Kas notika? Džouna pajautāja, un viņas seju rotāja atbildes smaids.

Viņš pacēla marmelādes trauciņu.

-   Tu lutini mani kā niķīgu bērnu un, ja tā padomā, tev ir pilnīga taisnība. Kā tāds es arī uzvedos. Viņš pieliecās un noskūpstīja sievu. Piedod, mīļā!

-   Mums visiem reizēm ir lemts būt riebīgiem. Tu tikai atgādini man nākamo reizi, kad es uzvedīšos kā lācis ar sāpošu galvu.

-To es izdarīšu. Apsolu.

Noklikšķēja vēstuļu kastīte.

-   Pasts šorīt agri, teica Džouna un, izstcigusies koridorā, pēc brīža atgriezās. Viņa izskatīja vēstules un divas nolika blakus Teneta šķīvim.

Viņš paskatījās uz tām. Vienā, pēc aploksnes spriežot, bija rēķins par elektrību, bet uz otras viņa paša rokraksts. Varbūt cenrādis, kuru viņš bija pasūtījis. Tātad nekā interesanta. Lasīšana var pagaidīt.

Bet kāpēc bija uzradusies šī nepatīkamā sajūta?

Viņš pavērās Džounā, kura lasīja kādu no viņai adresētajām vēstulēm, nokoda vēl vienu kumosu grauzdiņa un turpināja blenzt uz rokrakstā aprakstīto aploksni. Kaut kas bija. Kas?

Pēkšņi tas atnāca pie viņa.

Tenets pārstāja košļāt un ar neredzošu skatienu raudzījās tukšumā. Varbūt tas galu galā nemaz nav svarīgi. Ne, patiešām, tā būtu pārāk liela sagadīšanās, ja… Tomēr dzīvē eksistē sagadīšanās, kādām nekad nevarētu noticēt, ja izlasītu grāmatā, un vismaz viens lakts šo viņa ideju balstīja. Un ja viņš nekļūdās…

Džouna pamanīja viņa nekustīgumu.

Luk? Kas noticis?

Tenets paskatījās uz sievu, un plats smaids lēnām pārslīdēja pār viņa seju. Viņš Džounu vēlreiz noskūpstīja.

-Tu esi dārgums.

Viņa savilka uzacis.

-   Kāpēc? Runā skaidrāk! Tas, protams, sagādā morālu pacēlumu, kad septiņos trīsdesmit pirmdienas rītā vīrs sāk tevi apbērt ar skūpstiem un šķiesties ar komplimentiem, tomēr būtu jauki uzzināt, ar ko to visu esmu izpelnījusies?

-   Tu liki man atslēgties, nemocīties ar mēģinājumiem atcerēties. Un, protams… rokā ir!

Džouna iesmējās.

-   Nespēju noticēt, ka tas iedarbojās tik ātri. Pēc manas pieredzes spriežot, tā nevar būt.

-   Burvība! Tenets priecājās. Patiesībā, protams, šo joku pastrādāja rokrakstā aprakstītā aploksne, bet viņš negrasījās mazināt sievas prieku, to pieminot.

-   Nu, tad stāsti! Ko tu atcerējies?

Viņš papurināja galvu.

-   Tikai sīkums. Turklāt, nevaru apjēgt, vai tas ir tik svarīgi. Ļauj man vispirms padomāt! Šā vai tā es vēl neesmu tev pastāstījis pietiekami daudz, lai tu varētu saprast šī sīkuma nozīmīgumu, ja tas vispār ir nozīmīgs.

Tenets vienmēr mēdza Džounai stāstīt par savu darbu. Tas viņiem abiem un viņu ģimenes attiecībām bija ļoti svarīgi, un Tenets centās, lai Džouna nejustos atstumta malā. Viņš zināja, ka sievai tas patīk, un ne vienā vien gadījumā šī uzticība palīdzēja abiem atrast pareizo ceļu uz atrisinājumu.

-   Es zinu. Bija tik maz laika, kamēr Bridžita dzīvoja mājās. Mēģināsim parunāt šovakar, labi? Ai, nē. Man ir tikšanās. Tomēr, ja paveiksies, būšu mājās ne pārāk vēlu.

-   Tad atliksim to līdz vakaram, ieminējās Tenets. Viņš novāca traukus, sastūķēja tos trauku mazgājamajā mašīnā un sāka taustīties pēc pīpes. Gribējās ātrāk steigties uz darbu un apspriest šo domu ar Lainhemu.

Ārpus mājas diena, spirgta un vējaina, atbilda viņa pašreizējam noskaņojumam. Debesīs mākonīši dzenāja viens otru, un gaisā juta pacilājošu svaigumu, vairāk atbilstošu martam vai aprīlim, nekā oktobra beigām. Tenets ļoti cerēja, ka Lainhems nebūs izvēlējies tieši šo rītu, lai ierastos darbā vēlāk nekā parasti.

Viņš moži sasveicinājās ar Pateru, dežurējošo virsnieku.

-   Šorīt visi tādi dzīvespriecīgi, sacīja Paters. Laikam labs laiciņš.

Tenets apstājās.

-   Kuri ir tie "visi"?

-   Nu, kā pirmo varu nosaukt šefu.

-  Tiešām?

Abi vīri, apzinādamies, ko tas var nozīmēt, skatījās viens uz otru. Paters pieklusināja balsi.

-    Labi jaunumi sakarā ar misis Drako? Vai jums tā neliekas, ser?

-  Turēsim īkšķus.

Tenets lēca pa diviem pakāpieniem reizē. Iepriecināts viņš redzēja, ka Lainhems jau ir savā vietā pie rakstāmgalda un ar sarauktu pieri raksta ziņojumu.

-  Esat kaut ko dzirdējis par Angaradu Drako, Maik? Paters stāstīja, ka šefs šorīt licies labā garastāvoklī.

-   Arī es tā nopratu. Pats gan neesmu redzējis viņu, bet izklausās daudzsološi.

-   Nu, rīta apspriedē jau noteikti viss kļūs skaidrs. Tenets apsēdās.

-    Vai ir kāds konkrēts iemesls, ser, kāpēc jūs izskatāties ar sevi tik apmierināts?

-   Varētu būt. Atceraties es vakar vakarā biju pārliecināts, ka kaut ko esmu palaidis garām?

-  Jā. Esat atcerējies?

Tenets smaidot pamāja.

-   Un? Lainhems nepacietīgi saliecās uz priekšu, jo Tenets sāka stāstīt.

-   Vienkārši vajadzēja atrast saistību, sacīja Tenets.

-   Starp…

-   Vai atceraties vēstules, kuras mēs atradām Rcndiša rakstāmgalda aizslēgtajā atvilktnē?

-   Mīlestības vēstules, jūs domājat?

-   Jā. It īpaši tās no Rendiša sievas. Tās bija, ja atceraties, adresētas viņam uz saimnieces adresi.

-  Jā, atceros.

-   Vai gadījumā neatminaties viņas vārdu?

Lainhems iegrima domās. Viņa pierē ievilkās

dziļas rievas.

-   Atceros, ka tas bija īss, bet… nē, neatceros.

-   Viņu sauca Vuda, paziņoja Tenets.

Lainhems vērās inspektorā.

-   Vai gribat teikt, ka ir kaut kāda sakarība starp viņu un Eleinu Vudu? Vai nav pārāk liela sagadīšanās?

-   Jā, piekritu, ka ir, bet Eleina gan mums pastāstīja, ka uzaugusi Saseksā, un Plamptona atrodas Saseksā.

-   Bet kāda te ir sakarība? Rendiša saimniece taču nevar būt Eleinas Vudas māte?

-   Nu, tas nav izslēgts, vai ne? Tas notika tikai pirms cik? piecpadsmit vai sešpadsmit gadiem. Misis Vudai Eleina varēja piedzimt, kad viņai vēl nebija divdesmit, un tad misis Vudai varēja būt mazliet pāri trīsdesmit. Un dažreiz jauniem vīriešiem patīk vecākas dāmas. Lai gan nē, tā es nedomāju. Vai neatceraties Marks Bentons stāstīja mums, ka Rendišam bijis patiešām kaislīgs romāns ar viņa saimnieces meitu?

-   Jā, atceros. Tātad jūs gribat teikt, ka misis Vuda bija Eleinas vecmāmiņa?

-Jā.

-   Mazliet nepārliecinoši, vai ne? Vuds ir ļoti izplatīts uzvārds.

-   Varbūt. Bet ir vēl viena lieta. Kad pirmo reizi redzēju Eleinu, tad iedomājos, ka viņas seja likās kaut kur redzēta. Tad nodomāju, ka varbūt esmu viņu kādreiz nejauši saticis pilsētā, bet tagad iedomājos, ka tas var būt tāpēc, ka viņa atsauca atmiņā vienu no tām jaunajām sievietēm, kuras apskatījām Rendiša draudzeņu fotogrāfiju kaudzītē.

-    Tā varēja likties arī tāpēc, ka Rendišs vienmēr izvēlējās viena un tā paša tipa meitenes. Tikpat labi Eleina jums varēja likties pazīstama tāpēc, ka viņa ir līdzīga Alisei Rendišai. Un viņas tiešām ir līdzīgas, tikai viena tumša, bet otra gaiša.

Tur viņam bija taisnība. Varbūt Lainhems nekļūdās un visa šī lieta ir pārāk smalka.

-   Katrā ziņā, ser, es neesmu pārliecināts par to, ko jūs sakāt. Pieņemsim, ka jums ir taisnība. Ja Eleinas uzvārds ir Vuda un viņas vecmāmiņas uzvārds bija Vuda, tad tam jānozīmē, ka viņas māte bijusi neprecēta. Eleina nevar būt Rendiša meita, jo tam viņa ir par vecu. Tajā laikā viņa varēja būt cik? kādus desmit, vienpadsmit gadus veca meitene.

-  Zinu. Un piekrītu, ka viņas mātei vajadzēja būt neprecētai.

-   Nu, pieņemsim, ka tas viss ir tiesa. Teiksim, Eleina tiešām, būdama vēl bērns, pazina Zaķu. Pieņemsim, ka viņa viņu pazina, kad ieradās vīna darītavā uzstādīt datoru. Un tālāk?

-   Un tālāk viņš tiek nogalināts, lūk, kas.

Lainhems purināja galvu.

-   Es joprojām domāju, ka tas viss izklausās pārāk nepārliecinoši. Nu, labi, mēs abi zinām, ka sagadīšanās ir iespējamas…

-   Ne jau tik daudz sagadīšanās, Maik. Cilvēki uzskrien viens otram virsū nejauši daudzus gadus pēc viņu iepriekšējās satikšanās.

-   Bet viņi nejauši negalē viens otru!

Tenets juta, ka viņu izved no pacietības! Lainhems gan tikai izteica daudzas tās šaubas, kuras pārdzīvoja viņš pats, bet, jo vairāk seržants apstrīdēja viņu, jo vairāk, kā pats juta, Tenets aizstāvēja savu teoriju.

-   Bet viņi var to izdarīt! Ja ir pamatīgs iemesls! Katrā ziņā ir tikai viens veids, kā to pārbaudīt.

-   Braukt uz Plamptonu, jūs domājat?

-   Jā. Tas mums aizņems tikai kādu stundu, pusotru.

Pēc Lainhema sejas izteiksmes skaidri varēja nojaust, ka viņš to uzskata par tukšu laika nosišanu.

Tenets nopūtās.

-  Nu, labi, Maik. Tad pasakiet, ko jūs domājat iesākt?

-   Nu, es tikai domāju, ka mums vajag pacensties pēc iespējas vairāk noskaidrot par pārējiem aizdomās turamajiem. Mēs vēl gandrīz vai neesam pievērsuši uzmanību Alisei Rendišai vai viņas tēvam, piemēram, nemaz jau nerunājot par visticamāko no visiem Redžu Meisonu.

-    Vai jums bija padomā kāds konkrēts gājiens?

-   Nu nē, bet mēs jau vēl neesam nopietni par to domājuši, vai ne?

-  Tiesa, bet nav jau arī kur steigties. Mēs būtu projām tikai uz dažām stundām. Neviens no tiem pārējiem nekur neaizbēgs un pagaidīs, kamēr mēs atgriežamies.

Lainhems neko neatbildēja. Viņa lūpas stūrgalvīgi sakniebās.

-Ak, beidziet, Maik! Atzīstiet, ka man ir taisnība. Bieži vien ir izrādījies, ka šīs manas nojautas ir vērts pārbaudīt.

-   Tur jums taisnība, Lainhems negribīgi piekrita.

-   Un nav jau tā, ka mēs pamestu novārtā kaut ko patiešām neatliekamu, vai ne? Mums nav neviena tik daudzsološa pavediena, kuram nekavējoties vajadzētu ķerties klāt.

-   Viena lieta gan ir. Šis pienāca šorīt. Lainhems pacēla kādu ziņojumu un pasniedza to Tenetam. Festers teica, ka piektdienas vakarā nekur neesot braucis.

Tenets ātri to pārskatīja. Sieviete, kura dzīvo iepretī Džailzam Festeram, liecina, ka redzējusi viņu atstājam māju ap septiņiem piecpadsmit un atbraucam atpakaļ pēc desmitiem vakarā.

-   Tātad, viņš melojis. Interesanti, — novilka Tenets. Piekrītu, mums ar viņu vajadzēs vēl satikties. Nu, ko, ja jūs tiešām tik ļoti vēlaties to darīt, mēs varam pašķirties. Es braukšu uz Plamptonu kopā ar kādu citu, Veikemu varbūt… Tenets zināja, ka Lainhemam šis priekšlikums nepatiks, un viņš nekļūdījās. Vienā mirklī seržants kapitulēja.

-   Nē, nē, Festers jau nekur nepazudīs. Varam satikt viņu arī vēlāk.

-   Taisnība. Ja mēs izbraucam uz Plamptonu, teiksim, pēc rīta apspriedes, tad varam būt atpakaļ tūlīt pēc pusdienlaika. Tenets paskatījās pulkstenī un pielēca kājās. Un, runājot par rīta apspriedi… ja šefs ir atkal formā, tad viņš gaida mūs ar minūtes precizitāti.

Tenets, steidzoties lejā pa kāpnēm, jutās galīgi saīdzis. Viņš dusmojās uz Lainhemu un par šīm dusmām dusmojās arī pats uz sevi. Patiesībā, par spīti viņa paša šaubām, viņš no sirds bija cerējis, ka Lainhems viņa idejai pieķersies ar entuziasmu. Tenets saprata, ka uzvedas nesaprātīgi. Viņi abi ar Lainhemu bija pieraduši pie šīs viltus advokātu spēles, kura ļoti noderēja, lai pārbaudītu, vai kāda no teorijām nav pārāk nepieņemama, bet šoreiz kaut kāda iemesla dēļ šī spēlīte krita viņam uz nerviem. Varbūt tas ir tāpēc, ka sirds dziļumos, par spīti visiem iebildumiem "pret", viņš vienkārši juta, ka viņam ir taisnība. Eleinā slēpās kaut kas tāds, kas darīja viņu nemierīgu, lai gan viņš nevarēja pateikt kas. Viņš atcerējās savas izjūtas, kad sarunas beigās sieviete atviegloti uzelpoja, jo nesekoja jautājums, kuru viņam būtu vajadzējis uzdot, bet kas netika izdarīts. Tagad Tenets domāja vai atvieglojuma sajūta nāca no tā, ka viņas agrākā saistība, ja tāda vispār bija, nav nākusi gaismā?

Lai nomierinātos, viņam tas jāuzzina, bet atbildi varēja sniegt tikai brauciens uz Plamptonu.

Viņš nolēma šīrīta apspriedē par to neko neminēt. Var izrādīties, ka tur nekas neslēpjas. Galu galā, pat ja viņam ir taisnība un Eleinai ir kāda saistība ar Rendiša kādreizējo saimnieci, vai" izrādīties, ka tam nav nekāda sakara ar Rendiša slepkavību.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, viņš uzskrēja virsū savam senam draugam un kolēģim, inspektoram Pīteram Būnam no patruļ policijas nodaļas.

-Trīsdesmit sekundes ceļam! Būns iesmējās.

Cauri gaitenim viņi steidzās uz Drako kabineta durvīm, un, kamēr Tenets klauvēja, Būns demonstratīvi skatījās rokas pulkstenī un skaitīja sekundes.

-   Piecpadsmit, četrpadsmit, trīspadsmit, divpadsmit…

-   Iekšā!

Tenets un Būns Uzsmaidīja viens otram. Cik viegli kļuva, dzirdot, ka Drako balsī atgriezusies agrākā enerģija.

-   Izklausās, ka šodien lieliskā formā, nočukstēja Tenets.

Drako paskatījās sienas pulkstenī un pamāja viņiem ar roku.

-  Sēdieties, sēdieties!

Vecākais inspektors Todijs, protams, bija jau šeit, un dokumentu vāki bija gatavībā atvērti.

Tcnetam pietika ar vienu skatienu uz Drako, lai kļūtu skaidrs, ka jaunumi par Angaradu patiešām ir labi. Drako āriene pēdējos divus gadus bija darbojusies kā barometrs, kurš uzrāda viņas veselības stāvokli. Drako bija mazs, ugunīgs velsietis. Viņa augums tik tikko atbilda policijas prasībām. Viņa tumšās ķeltu acis, dzeltenīgā āda un stieplēm līdzīgie, melnie mati kopā ar dzīvīgajām kustībām likās gandrīz vai dzirksteļojam tik elektrizēts viņš bija. Pirmā sievas slimības gada laikā Drako zaudēja visu savu sparīgumu un nenogurdināmo enerģiju, viņa skatienā izzuda spodrums un pat mati zaudēja elastību un kļuva nedzīvi. Nākamā gada laikā viņa izskats lēnām, gandrīz nemanāmi uzlabojās, bet šodien viņš likās pilnīgi pārmainījies. Drako krekla apkaklīte bija iestērķelēta, kaklasaites mezgls cieši savilkts, bikšu vīles kā naža asmeņi, kurpes nospodrinātas līdz tādam mirdzumam, kādam pat seržants pirms parādes nespētu piesieties.

Tenets uzjautrināts juta, ka ari pats sakārto kaklasaites mezglu un ar roku izbrauc caur matiem.

-  Labi, sacīja Drako. Sāksim.

Slepkavības izmeklēšana joprojām bija svarīgākais jautājums darba kārtībā, un, salīdzinot ar iepriekšējām reizēm, kad Drako apspriedē nepiedalījās, šodien Teneta ziņojums bija garš un detalizēts. Drako klausījās vērīgi un beigās apbēra viņu jautājumiem.

-   Labi, viņš beidzot noteica. Izskatās, ka jūs savu uzdevumu, kā vienmēr, veicat lieliski, Tenet. Ja rodas problēmas vai neskaidrības, jūs, protams, zināsiet, kur mani atrast.

-   Jā, ser. No Drako tik reti gadījās dzirdēt uzslavas, ka tādā reizē tās saņēmējs neizbēgami pietvīka. Tenetam kļuva jautri, redzot, ka arī viņš pats nav izņēmums, un Būna ironiskā pamirkšķināšana liecināja, ka arī viņš ir pamanījis to, ko savstarpējās sarunās viņi sauca par "Drako efektu".

Drako novietoja sava nevainojami spodrā, tukšā rakstāmgalda pašā centrā papīra lapu, uz kuras bija izdarījis atzīmes.

-  Labi, džentlmeņi. Domāju, ka tas arī šodien varētu būt viss…

Tas viņiem visiem bija signāls celties augšā, un to viņi ari darīja, kad ieskanējās šefa balss.

-   Izņemot…

Viņi atkal apsēdās, optimistiski cerot, ka tagad beidzot Drako paziņos ilgi gaidītos priecīgos jaunumus. Uz brīdi Teneta domas aizpeldēja pie notikumiem, kas notika pirms diviem gadiem, kad norisinājās līdzīga saruna, bet toreiz Drako izturēšanās bija gandrīz vai neizprotama, viņa balss izmisuma notrulināta.

-   Biju cerējis, ka līdz tam nenonāks, bet… baidos, ka man nāksies uzkraut uz jūsu pleciem smagāku darba nastu…

Un tad sekoja bēdīgie jaunumi.

Tagad Drako balsi pildīja vāji slēpts prieks, viņa velsiešu akcents bija jūtams mazāk nekā parasti.

-    Kā jums zināms, manai sievai nupat ir izdarīta vēl viena pārbaude, kādas viņai pēdējo divu gadu laikā veiktas ik katrus divus mēnešus. Jūs varējāt nezināt, ka šī pēdējā, pēdējā šajā sērijā, bija īpaši svarīga. No šīs dienas intervāls starp pārbaudēm būs garāks. Un pagaidām prognozes ir labas. Liekas, ka slimība atkāpjas, tomēr mums vēl garš ceļš priekšā, lai gan izskatās, ka esam pārvarējuši pirmo, visgrūtāko barjeru.

Visi trīs vīri sāka runāt reizē.

-   Labi jaunumi, ser…

-   Brīnišķīga ziņa, ser…

-  Tas ir kolosāli, ser…

Drako plati smaidīja. Tas bija patiesa prieka smaids.

-   Pateicos, pateicos… Līdz šim par uzlabošanos es neko neteicu gandrīz vai pārdabiskas māņticības dēļ, ka, ja pateikšu, tad kaut kas atkal pavērsīsies uz sliktu. Un man jāuzsver, ka arī pašlaik līdz purva malai vēl tālu…

"Pēc Mellerda stāstītā, vismaz trīs gadi," nodomāja Tenets.

-   Bet es jutu, ka esmu jums visiem parādā šo ziņu. Drako apklusa, saņēma aproci un sāka ar to spēlēties un virpināt starp pirkstiem. Es gan nekad agrāk neesmu to teicis, bet vēlos, lai jūs visi zinātu, cik augstu es vērtēju jūsu atbalstu šo pēdējo divu gadu laikā. Jums bieži nācās kopā ar savējo nest arī mana darba nastu, un tas nevarēja būt viegli. Tomēr ne reizi ne ar vārdu, ne žestu jūs neesat sūdzējušies par grūtībām.

Tenets, sev par šausmām, redzēja, ka Drako, nevaldāmais Drako, šis viegli uzliesmojošais velsiešu pūķis, kā viņi to bieži dēvēja aiz mu

guras, ir tuvu pie asarām. Tenets klusu lūdza: Neļauj viņam raudāt! Bet tad viņš pārmeta sev. Kāpēc gan vīrieši nedrīkst raudāt, ja to vēlas? Nekad, nekādos apstākļos neviens nevar nosaukt Drako par nevīrišķīgu, un noteikti neviens no trijiem šorīt šeit klātesošajiem vīriešiem par viņu neko sliktu nedomās.

Bet Drako prasmīgi tika galā ar savām emocijām. Viņš izvilka tik nevainojami izmazgātu, baltu kabatlakatu, ka tas lieliski noderētu jebkura veļas pulvera reklāmai, un skaļi izšņauca degunu.

-   Angarada īpaši palūdza mani, lai es viņas vārdā pateicos jums. Sieva saka, ka jūsu rīcība nepārvērtējami palīdzēja mums, kad bija nepieciešams, lai es būtu kopā ar viņu, un viņa zina, ka bez jums es nebūtu varējis to izdarīt.

-   Mēs priecājamies, ja varējām jums palīdzēt, ser, ierunājās Todijs.

Tenets un Būns pamāja.

-   Jā, varbūt. Drako mirkšķināja acis. Bet atcerieties, ka mums šis pārbaudījums vēl nav beidzies! Ceru, ka tādi paši jūs būsiet vēl pāris gadus.

-   Mēs esam par to pārliecināti, ser. Un atļaujiet man teikt…

"Todijs, kā parasti, šauj pār svītru," nodomāja Tenets.

-   … un es esmu pārliecināts, ka runāju visas mūsu nodaļas vārdā, ka mēs esam ārkārtīgi priecīgi. Lūdzu, nododiet sievai mūsu labākos novēlējumus viņas tālākajā ceļā uz atveseļošanos!

-   Pateicos jums, Todij. Protams, ja viss būs labi, Drako piecēlās, un pārējie sekoja viņa piemēram, tad jūsu pašreizējā ^lodze saruks.

-   Lieliski, teica Būns, kad viņi bija iznākuši ārpusē. Iesim un paziņosim visiem. Tādi labi jaunumi.

-   Domāju, ka nav vairs daudz tādu, kuriem to vajadzētu ziņot, atbildēja Tenets.

Un tā tas bija. Kā dīvaina epidēmija, kas strauji izplatās šūnās, jaunumi jau bija apskrējuši visu ēku. To juta balsu nokrāsā dzirdamajos sarunu fragmentos, smieklu Šaltis šur un tur un vispārējā dzīvīgumā, kurš, kā likās, izplatījies pat gaiteņos. "Nav šaubu, ka uz šāda lieluma iestādi izšķiroši iedarbojas augšā sēdošā vīra noskaņojums," nodomāja Tenets. Kā skolā, kur gaisotni nosaka direktors, tā arī viņu policijas nodaļā daudz kas ir atkarīgs no šefa. Pirmajās reizēs, kad Drako ar visu savu misionāra degsmi uzgāzās viņiem uz galvām,

Tenets nekad nebūtu spējis noticēt, ka kādreiz par viņu kaut ko tādu domās. Un pat tagad, kad viņš juta līdzi Drako, viņam nācās atzīt, ka ir reizes, kad Drako piespiež viņu pie sienas.

Viņš pavēstīja Lainhemam priecīgo ziņu, un abi devās uz Plamptonu, pa ceļam uz īsu brīdi ieskriedami vīna darītavā, lai paņemtu Rendiša kādreizējās saimnieces adresi. Ieinteresēts pārbaudīt, vai atmiņa nespēlē ar viņu joku, Tenets paņēma arī kartona kasti ar fotogrāfijām. Atgriezies mašīnā, viņš ielika to klēpi un sāka pārskatīt uzņēmumus. Nevajadzēja ilgu laiku, lai atrastu vajadzīgo.

Rokā ir. Jā, šī ir tieši tā, kuru es domāju. Tomēr nācās atzīt, ka līdzība nav tik uzkrītoša, kā viņam bija licies. Meitene smaidīja, pārliekusies pār sētu ar pieciem šķērsspraišļiem, ģērbusies džinsos un krekliņā ar īsām piedurknēm. Mati saņemti atpakaļ zirgastē, bet viņa pati neizskatījās ne dienu vecāka par divdesmit gadiem. Ja Tenets nekļūdās, tajā laikā viņas meitenītei vajadzēja būt kādus desmit, vienpadsmit gadus vecai, bet viņai pašai jau ap divdesmit četri, divdesmit pieci. Vai ir iespējams, ka viņš tomēr kļūdās un viss šis ir neprātīga iedoma? Nu, ja tā, tad viņš vismaz varēs but apmierinats, ka ir par to pārliecinājies.

Tenets pagaidīja, līdz mašīna izgriezās uz taisna, satiksmes nenoslogota ceļa posma, un pacēla fotogrāfiju tā, lai Lainhems varētu riskēt un ātri apskatīt to.

-   Nevaru gan pateikt, pamatīgāk neapskatījis, sacīja seržants.

-   Tad jums man jānotic. Līdzība šeit ir, atbildēja Tenets, apzinādamies, ka, tikpat lielā mērā kā Lainhemu, cenšas pārliecināt arī pats sevi. Jo, caurskatījis arī pārējās fotogrāfijas, viņš bija spiests atzīt, ka Lainhema secinājums ir tikpat iespējams un Eleina vienkārši varēja būt Rendiša tipa meitene. Viņas visas, bez izņēmuma, bija mazas, slaidas, viņu augumu bieži vien varēja noteikt pēc apkārt esošiem priekšmetiem. Tā, kura, iespējams, bija Eleinas māte, piemēram, nevarēja būt garāka par piecām pēdām. Piecu šķērsspraišļu augšējā kārts atradās tieši zem viņas plecu līnijas.

Ieslidinājis šo fotogrāfiju kabatas portfelī, Tenets atlaidās sēdeklī, lai varētu baudīt braucienu. Šis bija viens no-jaukākajiem dienvidaustrumu apgabaliem. Caur Kreinbrūku, Hokhērstu, Ečingemu un Bērvošu ceļš vijās pa brīnišķīgu, kalnainu lauku ainavu, kura šajā gadalaikā atgādināja krāšņu rudens krāsu gobelēnu.

-  Luīzei te patiktu, sacīja Lainhems, kad viņi iebrauca skaistajā Bērvošas mazpilsētiņā ar koku rindām apstādītajām ietvēm un gleznainām mājiņām.

-  Beitmena ir tikai mazliet tālāk, stāstīja Tenets. Redjarda Kiplinga māja. Mēs reiz ar ģimeni te bijām izbraukumā. Daudz ko apskatīt.

-   Mēs ceram līdzīgos izbraukumos doties vēlāk, kad bērni būs paaugušies. Vēl pārāk mazi.

Drīz pēc Ringmeras viņi pabrauca garām Glindbornas pagriezienam, un kreisajā pusē pavērās skats uz kailajām, plašajām Sautdaunas nogāzēm.

Gandrīz visu ceļu bija spīdējusi saule, bet, kad ceļš noveda no augstienes un iegriezās Līvzā, Tenets priekšā pamanīja smagu mākoņu gubu. Saules stari tai izlauzās cauri arvien retāk un spīdēja arvien īsāku brīdi.

-   Izskatās, ka debesis tūlīt atvērsies, sacīja Lainhems.

-   Cerēsim, ka nē. Nepaņēmu lietusmēteli. Šorīt steidzoties uz darbu, Tenets bija to aizmirsis.

-   Ja notiks pats sliktākais, man bagāžniekā ir veca jaka. Varēsiet paņemt vismaz to.

-   Paldies. Griezieties pa labi uz Haistritu un galā vēlreiz pa labi!

Lainhems pievērsa uzmanību mašīnu pilnajai ielai vecpilsētas centrā un tad ierunājās:

-   Vispār, ser, es nupat iedomājos, ka mums vajadzēja vispirms piezvanīt. Ja viņas nebūs mājās, veltīgi būsim braukuši šo ceļa gabalu.

-   Arī es par to iedomājos. Tomēr, pat ja tas tā būs, mēs varēsim ievākt šādas tādas ziņas, aprunāties ar kaimiņiem. Patiesībā Tcnets bija baidījies, ka kaut kāda iemesla dēļ vajadzēs braucienu atlikt. Viņš gribēja izlasīt vēl vienu nezināmu lappusi no Rcndiša dzīves, redzēt vielu, kurā viņš pavadījis vairākus gadus, parunāt ar vēl dažiem cilvēkiem, kuri viņu pazinuši.

-   Varbūt viņa vispār šeit vairs nedzīvo.

-  Tā var būt.

-   Vai varbūt pat mirusi.

-   Ja viss ir gājis normāli, tad jācer, ka tā nebūs. Es izrēķināju, ka viņai tagad var būt pāri sešdesmit.

Parādījās ceļrādis uz Plamptonu.

-   Šeit griezieties pa kreisi, norādīja Tenets. Vairs tikai kādas pāris jūdzes. Nedomāju, ka pilsētiņa ir liela, un viņas māju mums vajadzētu atrast bez grūtībām.

Viņš drīz saprata, ka tas ir pārsteidzīgs pieņēmums. Pēc brīža parādījās zīme, kura vēstīja, ka līdz Plamptonai palikusi pusjūdze. Viņi pabrauca garām krodziņam un lauksaimniecības koledžai labajā pusē. Tad sekoja pāris mājas, un tad atkal lauki. Lainhems samazināja ātrumu.

-   Vai te varētu būt?

-   Vajadzētu.

Izrādījās, ka Plamptona ir ļoti izkaisīta. Tai nebija izteikta centra, un, pajautājuši ceļu, viņi vēl divas reizes nomaldījās, līdz beidzot izdevās atrast Jasmīnu kotedžu, kura nemaz neizskatījās tik skaista, kā varētu domāt pēc nosaukuma. Divas kopā sabūvētas Viktorijas stila mājiņas, celtas no neglītiem, sarkaniem ķieģeļiem, ar četrstūrainiem nišveida logiem kreisajā pusē no centrālās ieejas.

Kad viņi izkāpa no mašīnas, sāka 1it. Milzīgas lāses izraibināja asfaltu.

-   Laikam gan būs jāpaņem jūsu jaka, Maik.

Ieraudzījis Lainhema sniegto apģērba gabalu,

Tenets savilka uzacis. Jaka bija ne tikai veca, bet arī pamatīgi noskrandusi, ar milzīgiem traipiem priekšpusē un uz vienas no piedurknēm.

-   Piedodiet, ser! Izskatās vēl sliktāka, nekā biju iedomājies. Turu to negadījumiem ja jāmaina riepa vai kam tamlīdzīgam.

-  Tā gan izskatās!

-   Ņemiet manu lietusmēteli, Lainhems augstsirdīgi piedāvāja, sākdams vilkt to nost.

-  Nē, nē. Dodiet ātrāk jaku! Tagad jau lietus gāza. Izpletlšu to virs galvas.

Priekšējie vārtiņi bija salauzti un atspiesti vaļā ar ķieģeli, bet dārziņš izskatījās pamests novārtā: zālājs nepļauts, puķu dobes nezālēm aizaugušas. Tīteņrozes garie, jaunie dzinumi pie durvīm nebija atsieti, un, kad Tenets spieda zvana pogu, tās dzeloņi iecirtās viņam piedurknē

-  Vai tas vispār strādā? jautāja Lainhems. Es neko nedzirdēju. Viņš uzslēja apkakli pret arvien spēcīgāko lietusgāzi.

Tenets pacēla vēstuļkastītes augšējo aizvirtni un pāris reizes piebungāja. Troksnis atbalsojās visā mājā, bet atbildes joprojām nebija. Atvērās blakus kotedžas ārdurvis, un iznāca kāda sieviete. Virs galvas viņa turēja lietussargu ar diviem salauztiem spraišļiem. No tā apakšas sieviete pētīja abus vīrus.

-   Ko jūs gribat? Viņa bija vidējos gados un visai krietna svarā, ar tik pietūkušām kājās, ka miesa pie potītēm karājās pāri kurpēm.

Lainhems, ierāvis galvu apkaklē, atkāpās no dušas, kura gāzās no jumta.

-   Mēs vēlējāmies parunāt ar misis Vudu. -

Viņš izzvejoja no kabatas policista karti un pasniedza to sievietei.

Viņa pasniedzās pār pussagruvušo mietiņu žogu, paņēma karti un nopētīja to.

-   Vienu mirkli. Gāzelējoties sieviete iegāja mājā.

Lainhems paskatījās uz Tenetu un paraustīja plecus. Izskatās, ka misis Vuda tomēr vēl dzīvo šeit. Tagad lietus lija tieši virsū, tāpēc abi vīri piespiedās pie mājas sienas, cik cieši vien iespējams, visai neapdomāts gājiens, jo tieši tad aizsprostojusies notekcaurule viņiem virs galvām pārplūda un viņi nokļuva tieši zem ūdenskrituma.

Kad abi atlēca no sienas, Tenets pamanīja, ka tīklveidīgais aizkars loga nišā Lainhemam aiz muguras šūpojas. Pie palodzes parādījās maza, apaļa bumbiņa, bet aizkars pacēlās par dažām collām.

-    Paskatieties aiz muguras, Maik! viņš

nošnāca. >

Lainhems pagriezās, bet aizkars bija nokritis, un vairs nebija ko redzēt.

-   Kas, ser?

"Bumbiņa varēja būt spieķa uzgalis," minēja Tenets, "un tas nozīmē, ka misis Vuda, iespējams, nevar pārvietoties un aizkars viņai aizsniedzams tikai ar spieķi. Tāpēc rūpes par viņu uzņēmusies kaimiņiene."

Sieviete atkal iznāca ārā.

-   Šajos laikos piesardzības nekad nevar būt par daudz! viņa sacīja un atdeva Lainhemam karti.

-Jums ir pilnīga taisnība! piekrita Tenets.

Misis Vudu, kā izrādījās, pie gultas ir piesaistījis artrīts smagā formā. Ārdurvju atslēga glabājās zem apgriezta puķu poda blakus durvīm, lai pazīstamie apmeklētāji paši varētu ienākt mājā.

-   Patiesību sakot, ne pati oriģinālākā slēptuve, norūca Lainhems, sameklējis atslēgu. Pirmā vieta, kur meklētu zaglis, it īpaši, ja zinātu, ka atslēga glabājas ārpusē.

Viņi apstājās priekšnamā un uz kājslauķa nokratīja ūdens piles. Māja sagaidīja viņus ar drēgnumu. Šaurā koridora sienas, tumši sarkanās grīdas flīzes, brūni krāsotās durvis un kāpņu margas atstāja drūmu iespaidu. Priekšā, blakus kāpnēm, eja veda uz vēl vienām durvīm.

Tenets nodrebinājās.

-   Labāk novilksim mēteļus. Viņi pakāra tos uz vecmodīga pakaramā pa labi no durvīm.

-   Šeit ir auksti! norūca Lainhems. Bet kājas man slapjas.

-        Beidziet kurnēt, Maik! Labāk paskatieties uz mani! Jaka nebija viņu pārāk pasargājusi. Bikšu staras un arī kājas Tenetam bija slapjas, un viņam radās neomulīga sajūta, ka lietus ir notecējis pa muguru un samērcējis arī žaketi zem jostas vietas.

-   Misis Vuda, viņš skaļākā balsī iesaucās un tad pieklauvēja pie durvīm kreisajā pusē, pārliecināts, ka tieši tur viņu atradīs.

17.

Tenets iebāza galvu durvīs.

-   Vai drīkstam ienākt, misis Vuda? Neuztraucieties, mēs esam no policijas. Savas apliecības jau uzrādījām jūsu kaimiņienei, un viņa mums pastāstīja, kur atrast atslēgu.

-   Nāciet iekšā!

Augums gultā pie loga izskatījās tik tievs un trausls, ka segās gandrīz vai nebija saskatāms. Tenets nodomāja, ka laikam gan ir kļūdījies, aprēķinot viņas vecumu. Šai sievietei bija jau pāri septiņdesmit, un meita viņai piedzimusi krietni vēlāk, nekā viņš minējis. Sievietes taisnos, baltos matus apgriezusi kāda neprofesionāļa roka. Sievietes āda bija tik bāla, ka likās gandrīz vai caurspīdīga. Slimība šausmīgi sagriezusi un izkropļojusi vājās rokas. Virs gultas pārklāja gulēja alumīnija spieķis, viegls kā spalviņa, bet blakus gultai stāvēja apkrauts naktsskapītis, staigājamais rāmis un kumode. Istaba bija liela, acīmredzot kādreiz izmantota kā viesistaba, bet likās, ka te nav daudz siltāks nekā priekšnamā. No elektriskā kamīna, novietota istabas vidū uz grīdas, spīdēja vientuļa sildstieple, pavērsta pret gultu. Pārnēsājamais televizors bija ieslēgts, un reklāma pieprasīja skatītājiem, lai tie tūlīt pat pasūta vietas saulainu ziemas brīvdienu pavadīšanai.

Kad viņi bija iekārtojušies, Tenets ierunājās: .

-   Nezinu, vai esat dzirdējusi, bet jūsu kādreizējais īrnieks pirms dažām dienām ir miris…

Misis Vudas seja neparasti izmainījās. Viņas acis iemirdzējās un sārtuma vilnis no bezkrāsainajiem matiem pie daudzkārt mazgātās aubes izpletās uz visām pusēm.

"Ja sievietes fiziskās iespējas atļautu, viņa savilktu rokas dūrēs," nodomāja Tenets, vērodams izkropļoto pirkstu saliekšanos. "Tātad šeit kaut kas slēpjas." Uztraukumā viņš juta pakausim pārskrienam skudriņas.

Sārtums misis Vudas sejā, cik ātri parādījies, tik ātri pazuda, un nu seja likās vēl bezkrāsaināka nekā pirms brīža.

-   Zaks Rendišs, jūs domājat, viņa novilka. -

O, jā, es jau par to dzirdēju. Noslepkavots, vai ne? Un viņa pasmaidīja. Tas bija auksts, apmierinājuma pilns smaids.

"Tas, ka šī nožēlu izraisošā, vecā dāma izrāda tādu atriebīgu prieku, ir mazliet šokējoši," nodomāja Tenets, lai gan viņam nenāca ne prātā, ka sieviete nedrīkstētu tā izturēties.

-   Kā jums liekas, Tenets pajautāja, vai mēs uz brīdi nevarētu izslēgt televizoru?

Tālva'dības pults atradās pie rokas, un pēc pāris neveiksmīgiem mēģinājumiem misis Vudai izdevās nospiest vajadzīgo pogu.

-   Neko vairāk arī viņš nav pelnījis, tas nu man ir skaidrs, viņa paziņoja skaļā balsī. Iestājās klusums.

Kamēr viņi gaidīja, kad misis Vudai izdosies izslēgt televizoru, Tenets ievēroja, ka uz naktsskaplša atrodas pāris fotogrāfiju. "Vai vienā no tām varētu būt Elcina?" viņš minēja. "Kā lai apskata tās tuvāk?" Jums viņš acīmredzot ne visai patika? Tenets jautāja, visu uzmanību pievērsis fotouzņēmumiem. Viņš apzinājās, ka tas ir maigi teikts.

-   Es viņu ienīdu! sieviete kaislīgi iesaucās. Viņš nogalināja manu meitu!

Misis Vuda pat nepaskatījās uz viņiem, lai novērtētu, kādu iespaidu atstājis šis paziņojums.

Vecās sievietes nežēlības pilnās acis vērās tukšumā. Skatiens bija koncentrēts uz kādu ārpusstāvošu vīziju, kurai nebija nekāda sakara ar abiem klātesošajiem vīriem. Tenets un Lainhems, paskatīdamies viens uz otru, neizpratnē pacēla uzacis un paraustīja plecus. Ne viens, ne otrs nedomāja, ka sieviete gribējusi to teikt tiešā nozīmē. Tad likās, ka viņa atkal nolaižas uz zemes. Misis Vudas skatiens apstaigāja gultu, apstājās pie sakropļotajām rokām, pie elektriskā kamīna vienīgās stieples un beigās pievērsās Tenetkm un Lainhemam.

-   Ja nebūtu viņa, es neatrastos šeit vientuļa, piesaistīta pie gultas. Man būtu mana Džilli ja, un viņa par mani rūpētos.

-   Kā tas notika? jautāja Tenets. Šādas sarunas viņš bija piedzīvojis. Cilvēki, kuri dzīvo vientuļi, it īpaši veci un nevarīgi, gandrīz vienmēr vēlas izrunāties, parasti par visu, kas vientulībā pavadītās stundās sakrājies uz sirds, par veselības stāvokli, par viņiem nodarītajām pārestībām, par atmiņām. Vienīgais, kas bija vajadzīgs, lai pamudinātu viņus uz atklātību, bija šad un tad izteikts jautājums. Tenets juta, ka blakus sēdošais Lainhems ieslīgst, kā Tenets to dēvēja, aiz necaurredzama aizkara. Lainhems jau gadiem, kad juta, ka liecinieks kļūst atklāts, izmantoja paša izstrādātu paņēmienu kļūt neredzamam un nejūtamam. Viņš pārvērtās par nekustīgu statuju, un tikai rets skatiens liecināja, ka viņa uzmanība ir sakoncentrēta, ka viņš uzsūc visu, kas norisinās blakus. Katru reizi, kad Tenetam nācās strādāt ar kādu citu, nepieredzējušu kolēģi, kurš nervozi grozās, klepo, ārišķīgi švīkā kaut ko piezīmju grāmatiņā un kopumā mulsina liecinieku, viņš ar nožēlu pieminēja Lainhema prasmi. Tenets pat iedomājās, ka šādu izturēšanos vajadzētu mācīt policijas skolā.

Viņas stāstā bija daudz no tā, ko viņš bija gaidījis. Drauģelis "izmantojis" Džillijas labvēlību, kad viņa bijusi tikai piecpadsmit gadus veca, un pametis viņu, tiklīdz uzzinājis, ka meitene gaida bērnu. Neilgi pirms tam kaimiņu meitenei izdarīts neveiksmīgs aborts, un tagad viņa bija bezcerīgi slima, tāpēc Džillija atteikusies pat domāt par atbrīvošanos no bērna. Ap to laiku nomiris viņas tēvs, un viņām ar māti nācies domāt, kā nopelnīt iztikai. Viņas nolēmušas izīrēt istabas tuvējās lauksaimniecības koledžas studentiem. Visai daudzi vietējie ļaudis tā darīja, un tas nozīmētu, ka Džillija var dzīvot mājās un pēc bērna piedzimšanas rūpēties par to. Vēlāk, kad Linnija sāks iet skolā, Džillija varēs dabūt darbu kādā no LIvzas veikaliem.

Tenets saspicēja ausis, un viņam vēlreiz sagribējās aplūkot fotogrāfijas. Šī bija pirmā reize, kad tika pieminēts bērna vārds, kurš liek nojaust ari dzimumu. Vārds Linnija pilnīgi var būt Eleinas mīlināmais vārdiņš. Ja vajadzēs, viņš vēlāk pajautās. Vecā dāma bija pamatīgi ieslīgusi stāstījumā, un viņš negribēja traucēt tā plūdumu.

Viss gāja labi, līdz ieradās Zaks. Tas bija viņa koledžas trešā izlaiduma kursa sākumā. Pirmo gadu viņš dzīvoja studentu kopmītnē, bet otro fermā, kurā izgāja praktiskās apmācības kursu. Līdz tam Džillija pirmās, nelaimīgās pieredzes iespaidā pret puišiem izturējās piesardzīgi, bet, lasot starp rindiņām, Tenets nojauta, ka pietika viņai vienu reizi paskatīties uz Zaķu, lai viss izmainītos. Pēc misis Vudas stāstītā, protams, visa iniciatīva piederējusi Zakam.

Apsolīja viņu precēt, tā, lūk, viņa rūgti piebilda.

"Veltīgas cerības," nodomāja Tenets. iŅemot vērā Zaķa ilgtermiņa nākotnes plānus, viņš ļoti šaubījās, vai Rendišs kaut reizi šādu varbūtību ir nopietni pieļāvis. Alise Lendersa ar viņas tēva plašajiem laukiem bija daudz vilinošāks variants.

-   Kad viņš Džilliju pameta, viņa nespēja tam noticēt. Viņa nesaņēma vairs ne rindiņas no Zaķa. Viņa gaidīja un gaidīja, rakstīja vēstules, vienu pēc otras, bet tā arī ne vārda no viņa vairs nesaņēma. Viņa bija kā prātu zaudējusi. Šausmīga sajūta pārņēma skatoties, kā meita katru dienu lūkojas pa logu un gaida pastnieku. Es jau sāku no rītiem mosties gluži vai slima, iedomājoties viņas sarūgtinājumu, kad kārtējo reizi vēstules nebūs. Beigu beigās viņa man teica: "Nekas nav noticis, mammu, man vienkārši jāaizbrauc un jāsatiek viņš. Varbūt Zaks ir slims, varbūt salauzis roku un nevar rakstīt…" Jā, varbūt zilonis prot lidot, es pie sevis nodomāju. Viņai es, protams, to neteicu, no tā nebūtu nekādas jēgas, bet jau no paša sākuma es nopratu, ko viņš ir vērts ar saviem lišķīgajiem gājieniem. īsts meitu mednieks, lūk, kas viņš bija. Pat ja viņš apprecējās, tad varu derēt, ka sievai ar viņu gāja smagi. Tātad es visādi centos pārliecināt Džilliju nebraukt. Es nojautu, ka tas beigsies slikti. Bet viņa jau mani neklausīja un prom bija. Tā arī aizbrauca, un es viņu vairs nekad netiku redzējusi.

-   Kas ar viņu notika? jautāja Tenets, pats pārsteigts par savu tiešo jautājumu.

-   Atceļā mājup viņa ar savu mašīnu nogāzās no tās augstās kraujas otrpus Ečingemas. Runāja, ka bijusi beigta uz vietas.

-   Vai jums liekas, ka tas nebija nelaimes gadījums?

-   Neviens jau nezina, misis Vuda purināja galvu. Viņas acis pieplūda asarām.

-   Neviens to arī nekad neuzzinās. Kā akla viņa taustijās uz naktsskapīša pēc paciņas ar salvetēm. Tcnets tās pasniedza. Neveikli misis Vuda izvilka vienu un notrauca asaras. Pateicos. Bet vai tad jūs nesaprotat, ka tam nav nekādas nozīmes? Bija nelaimes gadījums, vai arī… vai arī viņa izdarīja to tīšām, vienalga, tas bija viņš, kas Džilliju nogalināja. Ja tas bija nelaimes gadījums, tad tāpēc, ka pēc tikšanās ar Zaķu meita bija satriekta. Viņa ļoti labi vadīja mašīnu, brauca uzmanīgi…

Pat vislabākajiem braucējiem gadās avārijas, Tenets to zināja, bet viņš arī saprata, ka nav vērts viņai to teikt. Misis Vudai šī doma ir iesēdusies dziļi, un īsā sarunā nav iespējams viņu pārliecināt, ka ir iespējama arī cita varbūtība. Un galu galā izklausījās gluži ticami. Viņai droši vien ir taisniba. Pat ja Džillija Vuda nav aizgājusi no dzīves apzināti, pēc Zaķa atraidījuma viņa noteikti nebija spējīga koncentrēties mašīnas vadīšanai.

-        Ceru, ka vismaz mazmeita bija jums atspaids, viņš sacīja, priecādamies, ka viņa pacietība ir atmaksāta un beidzot ir iespēja uzsākt sarunu par tēmu, kuras dēļ viņi uz šejieni brauca.

Un, kā jau bija gaidīts, misis Vudas atbilde apstiprināja, ka bērns bijusi meitenīte.

-   Viņai tad bija tikai desmit gadiņi! Ko tādā vecumā var gribēt no bērna, it īpaši, ja ari tas tik ļoti pārdzīvo mātes nāvi? Tomēr jums ir taisnība. Viņa man bija mierinājums līdz brīdim, kad devās uz koledžu. Un atcerieties es negribēju spiest viņu palikt mājās. Meitene bija ļoti spējīga-

Misis Vuda sāka taustīties pēc vienas no fotogrāfijām.

-   Lūk, šeit vina ir.

Tenets steidzīgi pieliecās, lai palīdzētu viņai. Kad fotogrāfija bija pasniegta, viņu pārņēma triumfējošs prieks. Nevarēja būt šaubu, ka no fotogrāfijas uz viņu raugās Eleina Vuda, mazliet jaunāka varbūt, bet pazīt viņu varēja vienā mirklī. Viņš pasniedza foto Lainhemam.

-   Viņa ir skaista meitene.

Misis Vuda sniedzās pēc otra attēla.

-   Un šeit ir viņas māte.

Vēl viens apstiprinājums. Šī noteikti bija meitene, par kuru viņš bija domājis, ka tā varētu būt Eleinas māte.

-   Viņas ir ļoti līdzīgas. Viņš pasniedza otru fotogrāfiju Lainhemam, kurš, lai varētu salīdzināt abas jaunās sievietes, turēja attēlus blakus. ' Liekas, ka jūsu mazmeita pašlaik ir ļoti tuvu tam vecumam, kādā fotografēšanās reizē bija jūsu meita.

-   Jā, tā ir. Viņai veicas ļoti labi. Strādā pie tiem jaunmodīgajiem aparātiem, kompjūtericm.

-   Kā viņa sapratās ar misteru Rcndišu, kamēr viņš dzīvoja šeit?

-   Ak, labi. Viņš rīkojās gudri un mācēja bērnam iepatikties tā, lai nerastos sarežģījumi, kamēr viņš lenca viņas māti. Un, protams, viņai nekad nav bijis tēva, tā ka viņa tiecās pie vīriešiem. Bet pēc tam, kad Džillija gāja bojā, es izdarīju visu, lai Linnija saprastu, kas viņš par cilvēku. O, jā, to gan es izdarīju.

-   Vai viņa bieži atbrauc jūs apciemot?

-    Vienmēr, kad var izrauties no darba. Linnijai tas nav viegli, viņa nestrādā visu laiku vienā vietā. Viņa strādā… Misis Vuda aprāvās, paskatījās vispirms uz Tenetu, tad uz Lainhemu un tad atkal uz Tenetu. Sākumā priecīgi satraukta par ciemiņiem, tad iegrimusi savā stāstījumā, līdz šim brīdim viņa nebija painteresējusies, kāds ir viņu ierašanās iemesls.

Tagad, iespējams, pirmo reizi, viņa sajuta, ka draud briesmas. No kurienes… no kurienes, jūs teicāt, jūs esat?

-   No Starrendenas. Mēs izmeklējam mistera Rendiša slepkavības lietu.

-   Kāpēc esat ieradušies pie manis?

Līdz šim viņa bija runājusi tik brīvi, ka Tenets bija pārliecināts viņai nav ne jausmas par mazmeitas saistību ar Rendišu. Ja viņš to pateiktu, tad noteikti sagādātu viņai daudz nevajadzīgu sāpju. Ja beigās izrādīsies, ka Eleina patiešām ir nogalinājusi Zaķu, tad no sāpēm izvairīties nebūs iespējams, bet pagaidām prātīgāk būtu turēt viņu neziņā.

-   Un saprotams, Tenets teica, ka mēs runājam ar katru, kurš viņu ir pazinis.

Piecēlies Tenets redzēja, ka sievieti mazliet ir nomierinājusi doma, ka viņi tūlīt aizies.

-   Žēl, ka jūsu mazmeita nedzīvo tuvāk. Viņa varētu jums vairāk palīdzēt. "Un vispār, kāpēc Eleina nepalīdzēja vecmāmiņai vairāk? Ar viņas kvalifikāciju atrastos pietiekami darbavietu Līvzā vai Braitonā." Nav jau gan mūsu darīšana, tomēr…

Vecā kundze bija nojautusi viņa vārdos nepateikto nosodījumu un tagad purināja galvu.

-   Es dzīvoju šeit tāpēc, ka gribu dzīvot šeit.

Vienmēr esmu atkārtojusi, ka negribu iet uz nespējnieku māju, ka gribu nomirt pati savā gultā. Un tā es ari darīšu.

-  Jums noteikti šeit ir ļoti grūti.

-jGalā tieku. Viņa pavicināja roku. Ļaudis nāk mani apciemot, piestumj uz ratiņiem ēdienu, pie manis nāk šī rajona slimnieku kopēja un palīdz man nomazgāties. Sieviete dusmīgi paraudzījās Tenetā. Es negribu, lai Linnija izposta savu dzīvi manis dēļ. Cilvēks tikai vienu reizi ir jauns, un viņam jābūt brīvam, lai varētu baudīt dzīvi.

Ārpusē Tenets ar prieku pamanīja, ka lietus ir pierimis.

-  Jūs viņai ne visai patikāt, ser, sacīja Lainhems, ar savu kritisko mājienu par viņas dārgo Linniju.

-   Nedarīju to ar nolūku, kā, bez šaubām, jūs noprotat, Maik. Turklāt, nezinu, kā jūsējās, bet manas kājas ir gluži nejūtīgas.

-   Manējās arī.

-   Domāju, ka laiks papusdienot. Interesanti, vai tajā krodziņā pa ceļam ir kamīns? Kā krodziņu sauca?

-   "Pusmēness".

-   Pareizi. Braucam noskaidrot!

Viņiem paveicās. Līdzko kāja bija pāri slieksnim, viņus ietina svētlaimīgs siltums. "Pusmēnesī" bija ne tikai viens, bet divi kamīni slēgts galā pie dārtu spēles apļa un biljarda galda, un ar atklātu liesmu pretējā galā. Un vislabākais, ka pie šī atradās brīvs galdiņš.

-   Kā jūs domājat, ko tas nozīmē? Lainhems pamāja uz dūmu nokvēpinātu betona pārsedzi virs liesmām. Tajā bija iekalti vārdi:

KOKS LIESMAS BARO, VĀRDI DUSMAS DARA

-   Ar "dara" laikam domāts, ka izraisa, ko? jautāja Tenets.

-Ā, saprotu. Dzīve būtu galīgi garlaicīga, ja mēs visi vienmēr solītos būt klusi, vai ne? — Lainhems izstiepa kājas pret mājīgo siltumu. Ak, ja tagad varētu novilkt zeķes!

-   Domāju, ka saimnieks par jums nebūtu pārāk lielā sajūsmā!

Viņi palutināja sevi ar karstu ēdienu mājas sautējumu no jēra gaļas, kartupeļiem, tomātiem un siera un ļāva siltumam izplūst pa visiem kauliem. Pēc maltītes Tenets atgāzās krēslā, aizdedzināja pīpi un vēroja, kā no bikšu galiem iztvaiko slapjums. Nu ir labāk. Viņš tā sēdēja, kamēr pīpe sāka labi vilkt, un tad ierunājās: -

Nu, ko, Maik?

-    Labi, labi, ser. Es lūdzu jūsu piedošanu. Jums bija taisnība. Bet es jums pateikšu, lūk, ko. Lai gan man īpaši nepatīk Eleina Vuda un arī par viņas vecmāmiņu neesmu pārāk lielā sajūsmā, es tomēr ļoti ceru, ka viņa nav slepkava. Viņa ir vienīgais, kas vecajai kundzei palicis.

-    Manuprāt, gadu gaitā jūs kļūstat arvien mīkstsirdīgāks, Maik. Vispirms jūs izsakāt cerību, ka tas nebūs Festers, tagad jūs to pašu apgalvojat par Eleinu. Vai ir vēl kādi kandidāti, kurus jūs gribētu izslēgt no saraksta?

-   Ak, nu, labi, ser. Es kļūstu mīkstsirdīgāks. Varat to neteikt, bet, ja jāraksturo jūsu pagātne, tad varu derēt, ka sevī jūs pārdzīvojat tieši to pašu.

Tenets iesmējās.

-   Trāpīts. Tomēr tagad jums jāatzīst, ka Eleinai bija iegansts.

-    īsti klasisks, vai ne? Atriebība par mātes nāvi. Jā, esmu pārliecināts, ka pa šiem gadiem vecā misis Vuda nav palaidusi garām izdevību mazmeitai visu izstāstīt un Eleina pazina Rendišu tajā pašā mirklī, kad viņu ieraudzīja, vai jums tā nešķiet? Vecumā starp divdesmit un trīsdesmit cilvēks pēc izskata īpaši neizmainās.

-   Viņa jau pirms tam varēja apjaust, kas ir šis cilvēks, Maik, kad pirms braukšanas uz vīna darītavu uzzināja viņa vārdu. Tas izklausās visai ticami. Uzvārds galu galā ir rets.

-   Tātad Eleina varēja būt viņam uz pēdām. Jautājums, vai Rendišs viņu ir pazinis?

-    Viņa tagad, divdesmit piecu gadu vecumā, salīdzinājumā ar desmit gadu vecu meitenīti, varbūt ir krietni izmainījusies. Ja Rendišs viņu pazina, tad tikai pateicoties līdzībai ar māti.

-  Kā jau jūs teicāt, ser, viņa ir tieši tajā vecumā, kādā bija viņas māte, kad iepazinās ar Rendišu.

-  Pareizi.

-   Arī viņas uzvārds varēja iezvanīt trauksmes zvanu.

-   Ja viņš to zināja, Maik. Man jums nav jāsaka, cik mūsdienās jaunie ļaudis ir nepiespiesti. Varbūt viņa nosauca sevi par Eleinu un viss. Un tas Rendišam neko neizteica, ja viņš meitenīti pazina tikai kā Linniju.

-   Bet varbūt arī pazina, ser. Tādam kā viņš tas padarītu šo romānu tikai pikantāku.

-   Jā, iespējams. Visādā ziņā interesanti ja viens no viņiem pazina otru, vai lika otram to nojaust? Tiešām, intriģējoša situācija. Kā jums liekas?

Lainhems prātoja.

Es teiktu, ka Rendišs varbūt arī pateiktu, bet viņa droši vien ne.

Tenets izkratīja pīpi pelnutraukā.

-Labi, brauksim un mēģināsim to noskaidrot- .

18.

Atceļā uz Starrendenu laiks bija kaprīzs kā nekad: mirkļiem, kad viņus lutināja spoža saulīte, sekoja mirkļi ar spēcīgām lietusgāzēm. Vienā tādā lietus mākonī redzamība pasliktinājās tā, ka Lainhemam nācās nogriezt mašīnu ceļa malā, lai nogaidītu, kamēr smagākais gāziens būs pārgājis.

Sildītājs mašīnā darbojās ar pilnu jaudu, tomēr omulības nebija kā varēja būt ar tik slapjām kājām? Tenets nolēma, ka pirms došanās uz COMPU TECH, lai aprunātos ar Eleinu un iztaujātu Festeru par meliem, būtu prātīgi iegriezties mājās un pārģērbties. Varētu paņemt arī lietusmēteli.

Vispirms viņi piebrauca pie Tenctu mājas. Lainhems izvēlējās palikt mašīnā un pagaidīt. Halles vidū Tenets gandrīz paklupa uz nevērīgi nomestām krosenēm izskatījās pēc Bridžitas. Viņš pacēla apavus un nolika malā. Likās, ka arī viņa dabūjusi ciest no lietusgāzes. Kurpes bija piemirkušas, rievotās zoles piedzītas dubļiem, smiltīm un pat stikla lauskām. Ak Kungs, kur gan viņa bridusi?

-  Tēti? Ko tu dari mājās? Es vienu bridi iedomājos, ka zagļi!

Bridžita bija parādījusies kāpņu augšā, galva aptīta ar dvieli.

-   Mēs izmirkām tāpat kā tu, Tenets pavicināja viņas krosenes.

-   Ā, piedod! Biju domājusi nolikt tās virtuvē žāvēties, tiklīdz būšu pārģērbusies. Vēl ilgi negaidīju nevienu mājās.

-   Es nolikšu tās uz kājslauķa pie sētas durvīm. Tenets tā arī izdarīja, vispirms izvilcis no zoles stikla lausku, lai Bridžita, nepamanījusi to, nesagrieztos. Iemetis stiklu atkritumu spainī, viņš steidzās augšā.

Tenets stīvēja kājās sausas bikses, kad guļamistabas durvīs parādījās Bridžita.

-  Tev būs laiks iedzert tasi kafijas?

-   Nē, piedod, mīļumiņ! Maiks gaida ārpusē mašīnā. Mēs esam ceļā pie dažiem lieciniekiem. Ieskrēju mājās tikai tāpēc, ka zināju tava māmiņa būs nikna, ja dienas atlikušo daļu pavadīšu ar slapjām kājām. Runādams Tenets vilka kājās sausas zeķes.

-   Tur tev taisnība, Bridžita pasmaidīja.

Tenets uzvilka ari sausas kurpes un piesita pēdas pret grīdu. Ērta, pat svētlaimīga sajūta, kad kājas sausas.

-  Tā būs labāk.

Bridžita pavadīja viņu līdz kāpnēm.

-   Vai mūsu noruna par vakaru paliek spēkā?

-   viņa sauca lejā viņam no muguras.

-   Pagaidām. Tenets pacēla roku sveicienam.

-   Astoņos nulle piecās, tu teici?

-   Jā. Viņam aizverot durvis, noskanēja Bridžitas "redzīti".

Pēc īsas apstāšanās pie Lainhema mājas viņi turpināja ceļu.

Tenets purināja galvu. Viņš dega nepacietībā ātrāk nokļūt COMPU TECH.

-   Ar kuru no viņiem runāsim vispirms?

-   Domāju, ka ar Festeru. Tas nebūs ilgi. Godīgi sakot, es neticu, ka šī saruna dos kādu labumu.

-   Kāpēc?

-   Viņš vienkārši turpinās noliegt, ka tajā naktī ir kaut kur braucis. Viņš gan apjēgs, ka nostājas pret liecību, tāpēc mēģinās izaicināt mūs, lai pierādām pretējo. Mēs, protams, to nevarēsim, un pasaciņai beigas.

-  Bet jāatrod taču paņēmiens, kā piespiest viļu atzīties.

Tencts pašūpoja galvu.

-   Nezinu, kā lai to izdara, vismaz pagaidām, lai gan…

-Kas?

-  Pagaidiet mirkli, Maik! Es domāju.

Varbūt būtu labāk iztaujāt viņus abus reizē.

Tad Festers, redzot, ka Eleina nonākusi sprukās, centīsies viņu glābt un var kļūt neapdomīgs. Lai gan šķiet, ka jau tā nebūs viegli panākt no Eleinas atklātību, bet Festera klātbūtnē vēl neticamāk.

-  Nē, tas neies cauri.

-Kas?

Tenets izklāstīja savu variantu.

-  Saprotu, ko jūs domājat.

-   Nē, vajadzēs runāt ar katru atsevišķi un censties izspiest visu iespējamo.

COMPU TECH bruģētajā stāvvietā Kerī slaucīja pielijušās kritušās lapas un krāva tās ķerrā. Debesis joprojām bija smagi nomākušās, un drūmi pelēkajā gaismā viņas koši sarkanie, garie zābaciņi un vējjaka likās kā aicinošs krāsas triepiens. Jaunās sievietes slapjie mati bija sasieti zirgastē, kura, viņai strādājot, svaidījās šurpu turpu. Kad abi vīri izkāpa no mašīnas, viņa pārtrauca darbu un atspiedās uz slotas kāta.

-   Šajā gadalaika tadu darbu var strādāt bezgalīgi.

-  Nezināju, ka jūs esat arī dārzniece.

Viņa pasmaidīja un pamāja uz īvēm sārti brūnajos podos.

-   Ja to uzkopšanu jūs uzskatāt par dārzkopību, tad jā, varbūt arī esmu. Bet man tiešām patīk kārtība.

Iepriekšējā dienā Kerī bija teikusi, ka viņai ir paveicies. "Ne tikai viņai," nodomāja Tenets. "Arī Festeram ir paveicies. Viņš ir atradis īstu zelta tīrradni."

Blakus Festera folksvāgenam stāvēja sudrabots  pežo.

-   Viņa un viņas, pieklusinātā balsī sacīja Lainhems, kad abi pa rampu soļoja uz durvīm. Varu derēt, ka tā ir Eleinas Vudas mašīna. Biju lieši iedomājies, ka viņai vajadzētu izvēlēties kaut ko tādu.

-  Tā var piederēt arī kādam no klientiem. Viņa varbūt strādā izbraukumā.

Lainhems papurināja galvu.

-  Šī būs viņas.

Pie sevis Tenets viņam piekrita. Tomēr pirnais iespaids lika domāt, ka seržants ir kļūdīies. Izņemot sekretāri, kura cītīgi drukāja kādu lokumentu, birojs izskatījās tukšs.

Ar ko varu palīdzēt? Viņa bija jauna un skaista, ar brīnišķīgiem, ļoti īsi nogrieztiem, melniem matiem un plašu smaidu.

Tenetam par atvieglojumu gan Festers, gan Eleina bija šeit. Viņi atradās Festera kabinetā, uz kurieni sekretāre piezvanīja. Pēc mirkļa parādījās Eleina. Nebija brīnums, ka viņa neizskatījās sevišķi priecīga, viņus ieraugot, un Tenets nepalaida garām atvieglojuma iezibēšanos viņas acīs, kad viņi paziņoja, ka grib aprunāties ar Festeru.

Festera kabinets bija ieturēts stingri funkcionālā stilā. Pie sienām nekarājās apbalvojuma raksti, diplomi un fotogrāfijas, kuras tik daudzi uzskatīja gandrīz vai par obligātu biroja sastāvdaļu. Kabinets nebija pieblīvēts. Vienīgās mēbeles četri zemi atzveltnes krēsli vienā telpas malā grupējās ap kafijas galdiņu, bet otrā atradās interesants rakstāmgalds. Izskatījās, ka gatavots pēc īpaša pasūtījuma. Tas bija iebūvēts seklā nišā un atjautigi konstruēts bez kājām divos priekšējos stūros, lai galdam varētu ērti piekļūt ar Festera ratiņiem. Ņemot vērā Festera biznesa specifiku, pārsteigumu neizraisīja komplicētais elektronikas ekipējums. Šeit, iespējams, viņš lielā mērā ieguldīja savu radošo domu.

Festers pabrauca pretī, lai apsveicinātos ar viņiem. Šeit, pašā savu panākumu sirdi, izrāvies no dzīves sabrukuma ķetnām, ģērbies biksēs no zīdaina, pelēki zaļa, viegli spīdoša materiāla un tieši tādas pašas nokrāsas kašmiras svīterī ar atlocītu apkakli, viņš izskatījās pašapzinīgs un par sevi drošs. •

-   Vēl viena nopratināšana, inspektor? Festem smaids liecināja, ka tas ir domāts kā joks.

-   Vispār jā. Tenets ievēroja, ka atzvelfnes krēsli ir zemāki par Festcra ratiņiem, un, nevēlēdamies zaudēt priekšrocības, pārsoļoja kabinetam, piegāja pie loga un atspiedās uz palodzes.

-   Vai nevaru pierunāt jūs apsēsties? Nē? Festera smaids pazuda, un, it kā vēlēdamies pats savā valstībā saglabāt vadošo pozīciju, viņš piebrauca pie rakstāmgalda, paņēma tievu, apzeltītu pildspalvu, kura gulēja uz atvērtiem vākiem, un sāka to nevērīgi slidināt caur pirkstiem.

-   Nu, un ar ko varu jums palīdzēt?

Savu jautājumu viņš bija adresējis Tenetam, un, ieraugot, ka tas ir Lainhcms, kurš ieņem vietu tieši pretī viņam, lai, kā Tenets ar seržantu bija vienojušies, varētu no priekšas vērot katru Festera kustību, viņš izskatījās nedaudz pārsteigts. Sekoja Lainhema jautājums.

-   Vakar jūs mums melojāt, un mēs vēlētos z'māl, kāpēc.

Festera acis samiedzās.

-   Ko jūs ar to domājat?

Lainhems savu uzdevumu veica lieliski, bet, kā jau Tenets bija pareģojis, Festers noliedza, ka atstājis māju. Kaimiņiene kļūdoties, viņš apgalvoja, varbūt sajaukusi piektdienu ar ceturtdienu, kad viņš patiešām braucis uz Starrendenu uz sporta zāli.

Nekas nespēja Festeru satricināt, tāpēc Tenets palūdza, vai viņi drīkst izmantot tā kabinetu vēl vienai sarunai ar Eleinu.

Viņš piekrita visai nelabprāt un tad piezvanīja sekretārei, lai tā uzmeklē Eleinu.

-   Ceru, ka tas nebūs pārāk ilgi, inspektor. Zināmu s problēmas, jo, ziniet, ir daudz darba.

-   Es jūs saprotu, ser. Galvoju, ka centīsimies tikt ar visu galā ātri.

Festers, izskatīdamies izteikti neapmierināts, atstāja kabinetu. Tenets ievēroja, ka tā vietā, lai nogrieztos pa labi uz galveno biroju, viņš aizbrauca pa kreisi uz saviem apartamentiem.

Pēc brīža ienāca Eleina, un viņi visi apsēdās. Tajā brīdī no rakstāmgalda puses atskanēja gandrīz nedzirdams klikšķis. Tenets atradās galdam vistuvāk. Viņš pameta skatu uz pārējiem, lai pārbaudītu, vai tie troksni dzirdējuši. Izskatījās, ka nē. Lainhems meklēja kabatā pildspalvu, bet Eleina pašlaik iekārtojās krēslā. Teneta iepriekšējā pozīcija pie loga bija ļāvusi viņam kārtīgi aplūkot Festera ekipējumu, un arī tagad galda izliekums ļāva saskatīt daļu no tā. Pie iekšējā telefona bija iedegusies sarkana signālgaismiņa, atšķirīga no tās, kura kvēloja agrāk, kad Festers sarunājās ar sekretāri biroja uzgaidāmajā telpā.

Tenets saprata, kas noticis. Neskatoties uz atzīstamo prasmi tikt galā ar savām ierobežotajām pārvietošanās spējām, Festers vēl papildus bija ierīkojis iekšējās sazināšanās sistēmu, kura ļāva viņam sarunāties ar cilvēkiem jebkurā šīs iestādes telpā gan no šī kabineta, gan no viņa dzīvokļa. Tenets bija pārliecināts, ka Festers ir iemīlējies Eleinā, un, bez šaubām, pirms brīža sabojātā garastāvokļa daļējs iemesls bija tas, ka viņš ir izslēgts no sarunas un nezinās, kas te notiek. Tieši tāpēc viņš, izbraucis no kabineta, pagriezās pa labi uz savu dzīvokli. Vienā mirklī Festers bija aptvēris, ka, ja pasteigsies, tad varēs noklausīties visu, kas viņu interesē. Tāpēc viņš steidzās, jo vajadzēja ieslēgt iekšējos sakarus.

Tenets jutās iepriecināts. Kāda veiksme viņa problēma ir atrisināta Eleina runās tik atbrīvoti, cik atbrīvotu gaisotni viņiem izdosies radit, un viņu nesaistīs Festera klātbūtne, bet Festeru tas izprovocēs spēlēt bruņinieku mirdzošās bruņās un, aizstāvot Eleinu, nodot sevi. Tāpēc saruna varbūt izvērtīsies visai sarežģīta, bet Tenets mīlēja izaicinājumu. Tad jau redzēs, uz ko viņš spējīgs.

Viņš pamanīja, ka Eleina ir kaut ko pasacījusi un tagad viņa un Lainhems gaidoši skatās Tenetā.

-   Atvainojiet, biju aizdomājies. Nu, lūk, mis Vuda. Jūtu, ka jāpasaka jums, ka tagad esam ieguvuši daudz labāku informāciju par jums, salīdzinot ar to, kura bija mūsu rīcībā pagājušās sarunas laikā.

-   Tā? Viņas skatiens kļuva piesardzīgs. Viņai bija izdevies sevī apvienot žilbinošas skaistules tēlu nevainojama kosmētika, rūpīgi pārdomāts, brīvs matu sakārtojums ar lietišķumu. Hiacinšu zilie svārki un smalkā, baltā blūzīte ar neuzkrītošiem monētas izmēra aplīšiem uz tās izskatījās gan moderni, gan lietišķi.

-   Vai misters Rendišs, kad pirms dažiem mēnešiem satikāties pirmo reizi, pazina jūs?

Satraukuma uzzibsnījums tika ātri apspiests

-   Pazina mani? viņa uzmanīgi pārjautāja.

-   Ak, beidziet, mis Vuda! Neizliecieties, ka nesaprotat, ko es domāju. Bet, lai tiktu skaidrībā, pastāstīšu, ka mēs nupat esam atgriezušies noPlamptonas, kur mums bija ļoti interesanta saruna ar jūsu vecmāmiņu.

Viņa skatījās Tenetā. Tad, pilnīgi negaidot, Tenets pamanīja, ka Eleinas acīs iedzirkstas jautrība, bet lūpas savelkas vieglā smaidā.

-   Ā, viņa iesaucās.

Tenets gaidīja. Ļoti interesanti redzēt, kas sekos.

-   Esat smagi strādājis, inspektor, vai ne?

-   Protams, Teneta atbilde skanēja sausi.

Viņa pārmeta kāju pār kāju. Neilons nočaukstēja pret neilonu.

-   Nu, un kas par to? Tagad jau tas ir sens stāsts. Nesaprotu, kā piecpadsmit gadus veciem notikumiem var būt kāds sakars ar Zaķa Rendiša noslepkavošanu.

-   Tiešām? Man liekas ļoti grūti tam noticēt. Tomēr mazliet atgriezīsimies pagātnē. Kad jūs pirmo reizi apjautāt, kas viņš ir?

-   Protams, tiklīdz izdzirdēju viņa vārdu. Nebiju gan pārliecināta, kamēr neieraudzīju viņu pašu, bet uzvārds viņam ir ļoti neparasts. Ne pirms, ne pēc tam man nebija gadījies ar tādu sastapties.

-  Un kad jūs par viņu atkal izdzirdējāt?

-   Pirms kāda mēneša. Treisija mūsu sekretāre pastāstīja, ka misters Rendišs zvanījis un interesējies par kādu datorsistēmu. Viņa Rendišam pateikusi, ka es vēlāk piezvanīšu.

-  Jūs, nevis misters Festers?

-   Jā. Manā pārziņā ir tirdzniecība un sistēmu uzstādīšana. Viņa paskatījās uz rakstāmgaldu ar tā bagātīgo ekipējumu. Džailza rokās ir darba radošā puse.

-  Kā jūs jutāties, kad apjautāt, kas viņš varētu būt?

-   Skaidrs, ka biju visai šokēta.

-   Vai minējāt Treisijai vai misteram Festeram, ka varbūt esat satikusi Rendišu jau agrāk?

-   Nē, protams, ka ne. Tad nāktos sniegt paskaidrojumus, bet es tam nebiju gatava.

Tenets iedomājās, ko par visu runāto pašlaik domā Festers. Viņa ziņkārība noteikti ir sasniegusi vārīšanās punktu.

-   Un, kad ieraudzījāt viņu, vai tūlīt pat sapratāt, ka viņš ir tas pats cilvēks?

-  Jā. Pēc izskata viņš gandrīz vai nebija mainījies.

-   Kas liek man uzdot manu galveno jautājumu. Vai viņš jūs pazina?

Viņa papurināja galvu.

-   Kad iepriekšējo reizi tikos ar viņu, man bija tikai desmit gadu. Nav vajadzīga liela iztēle, lai iedomātos, ka kopš tā laika esmu krietni pārmainījusies. Iedomājos gan, vai trauksmi nesacels mans vārds, bet mājās mani neviens nesauca par Eleinu, un Vuds ir ļoti izplatīts uzvārds, ziniet. Paskatieties kaut vai telefonu grāmatā!

-  Tomēr jūs esat ļoti līdzīga savai mātei.

-  Tātad acīmredzot ne tik līdzīga.

-   Un vai pateicāt viņam, kas esat?

-Nē.

-  Kāpēc ne?

-    Tāpēc, protams, ka tas sagādātu pārāk daudz neērtību. Man vajadzēja pavadīt pāris dienas viņu kantorī, kamēr viņš un tā viņa pārgudri nopietnā administratore iemācījās strādāt ar datoru, un situācija likās daudz vienkāršāka, ja es viņam neko nesaku.

-   Vai Rendišs to uzzināja?

-Nē!

-    Nē, klusām atbalsoja Tenets. Bet klusēšana sagādāja citus sarežģījumus, vai ne? Jūs jutāt, ka patīkat viņam.

Eleina koķeti pacēla roku, lai atglaustu matus.

-   Esmu pie tā pieradusi un protu ar tādiem tikt galā.

-  Tomēr jūs izturējāties visai atsaucīgi.

Viņa paraustīja plecus.

-  Un kāpēc gan ne?

-   Kāpēc ne, mis Vuda? Tāpēc, ka, pēc jūsu vecmāmiņas stāstītā, viņš ir vainojams jūsu mātes nāvē. Tāpēc ne!

-  Mēs taču to nezinām, vai ne?

-   Nē, to mēs nezinām, bet ir kaut kas, ko mēs zinām viņš ļoti nekrietni izturējās pret jūsu māti, liekot viņai noticēt, ka precēs viņu, bet pēc tam aizmūkot, lai vairs neliktos par viņu ne zinis. Pēc manām domām, pēc visa notikušā viņam vajadzētu būt pēdējam vīrietim zemes virsū, kuru jūs izvēlētos.

-   Es taču jums jau teicu! Tas viss ir vecs stāsts! Bet Tenets iepriecināts redzēja, ka viņas nosvērtība sāk zust. Ja tikai varētu piespiest Eleinu izstāstīt, ko īsti viņa domājusi, ko īsti izjutusi…

-    Nu, patiesību sakot, stāsts nav nemaz tik vecs, vai ne? Es piekristu, ja jūsu vecmāmiņa nebūtu tam pieskārusies, bet viņa taču tā nedarīja, vai ne? Viņa to nespēja. Viņas skatījumā Rendišs nogalināja jūsu māti, un visi apstākļi par to liecina viņa mums pastāstīja pavisam noteikti, ka darījusi visu, lai jums šis notikums būtu zināms. Tātad vai jūs tiešām prasāt no manis, lai es noticu, ka tad, kad atkal viņu satikāt, spējāt visu notikušo aizmirst un ne tikai piedot viņam, bet pat ar baudu satikties ar viņu.

Viņš apzināti bikstīja Eleinu, tuvumā vērodams, ka viņas paškontrole atrodas uz robežas, un tad nāca apbalvojums.

-   Nu, labi! viņa iesaucās, abas rokas piespiezdama pie galvas un pielēkdama kājās. Nu, labi, labi, nu, labi!

Satraukums aiznesa Eleinu pie loga, kur viņa, uzgriezusi abiem vīriem muguru, abām rokām, nekustīgi iekrampējušies palodzē, saspringtos plecus uzrāvusi un galvu nokārusi, kādu brīdi stāvēja. Tad viņa izslēja galvu un pāris reizes dziļi un vienmērīgi ievilka elpu. Pirms Eleina pagriezās, viņi redzēja, ka meitenes pleci atslābst.

-    Jums, protams, ir pilnīga taisnība. Piedot viņam nebija iespējams. Kā es to varētu? Varbūt mana vecmāmiņa jums pastāstīja, ka māte man bija vienīgā, ka tēvu nekad neesmu redzējusi.

-  Tad kāpēc jūs piekritāt ar viņu satikties?

-   Lai viņš, protams, saņemtu atmaksu. Balss skanēja skaidri, bet tajā jautās nogurums. Māti atdot man nav iespējams, bet es varēju likt viņam pārciest to pašu, ko pārcietusi mana māte.

No blakustelpām nebija ne skaņas. "Kā Festers uzņem šo atklāsmi?" iedomājās Tenets.

-   Kādā veidā jūs gribējāt likt viņam ciest?

Eleinas acīs iezibsnījās ļaunums. Viņa noglauda svārkus uz gurniem un tad, kā glāstot, pārskrēja ar pirkstu galiem pār skaisti veidoto, zīdaino ceļgalu.

-   Domāju, inspektor, ka jums to vajadzētu saprast.

Viņas smaids pauda nicinājumu ne tikai pretTenetu, bet arī pret Lainhemu, pret Rendišu, pret vīriešiem kā tādiem. "Kā jūs varat skatīties uz mani un jautāt kaut ko tādu?" tas teica. "Rokās tādai sievietei, kā es, jūs esat tikai māls, no kura es veidoju, ko gribu."

-   Paskaidrojiet man, Tenets lūdza, cenzdamies gan pēc sejas, gan balss izlikties, cik iespējams, vienaldzīgs. Viņš redzēja Lainhemu nemierīgi sakustamies un juta, ka seržants pārdzīvo tādu pašu nepatiku kā viņš.

-    Ļoti labprāt. Patiesībā viss bija gluži vienkārši. Es nolēmu darīt visu iespējamo, lai viņš uz manis uzķertos. Viņas balss bija skanējusi viegli, gandrīz rotaļīgi, bet tagad pēkšņi tā pārmainījās un kļuva indīga. Un tad, kad viņš būs uzķēries, es atstāšu viņu ar garu degunu, kā viņš to izdarīja ar manu māti.

Tenetam atkal prātā ienāca Festers, kurš sarunu noklausās. Viņam palika šī vīra žēl. Visas ilūzijas ātri vien būs drupās.

-  Saprotu. Un šķiet, ka jūs neesat priecīga, ka viņš nomira, pirms jums izdevās īstenot savu plānu.

-   Par nelaimi, jā. Viņas skatiens kļuva greizs. Jo tagad man atliek tikai nožēlot, ka tas, kurš viņu nogalināja, vēl kādu laiciņu nepagaidī-

ja.

Tenets noķēra Lainhema skatienu un nojauta, ko viņš domā. Burvīgi!

-   Nu, tad atgriezīsimies pie piektdienas. Jūs nestāstījāt mums patiesību, vai ne, kad noliedzāt, ka tajā vakarā jums ar misteru Rendišu bija sarunāta satikšanās?

-   Nestāstīju gan. Viņa nopūtās. Iemesls, protams, bija Džailza klātbūtne. Viņš nezināja, ka es satiekos ar Zaķu. Jums noteikti nav paslīdējis garām, ka Džailzs ir manī ieķēries, bet, ņemot vērā viņa stāvokli, nu, teiksim tā, es vienkārši negribu viņu apbēdināt, ja nevaru atbildēt ar to pašu.

Tenets iekšēji sarāvās, iedomājoties Festeru, kurš sarunu noklausās. Iecietības un augstprātīgas labvēlības sajaukums viņas balsī noteikti lika viņam saviebties.

-        Un tā, kad piektdien Festers man piedāvāja kaut kur kopā aizbraukt, es atteicos, stāstīju par visādiem mājas darbiem, kurus tajā vakarā esmu ieplānojusi.

-   Cikos jūs ar Rendišu sarunājāt satikties?

-   Rendišs sacīja, ka precīzu laiku nevarot pateikt, jo viss esot atkarīgs no tā, cikos viņš varēšot atbrīvoties. Un arī tad viņš droši vien varēšot būt ar mani kopā tikai kādu pusstundu. Godīgi sakot, man viņš jau bija pamatīgi līdz kaklam. Tas nozīmētu, ka visu vakaru man jānīkst un jāgaida, kad viņš atbrīvosies, un ne pie kā cita ķerties nebūs iespējams. Tomēr viņš tik dedzīgi uzstāja, ka nācās vien piekrist. Ražas novākšanas laikā Rendišs bija tik aizņemts, ka mēs gandrīz vai neredzējāmies. Bet sakarā ar to notikumu viņš, protams, neparādījās vispār.

-   Un ko iesākāt jūs?

-  Neko. Ko man vajadzētu iesākt? Tas jau man neko nenozīmēja izņemot, kā jau teicu, pazaudētu vakaru.

-  Jūs nemēģinājāt zvanīt uz vīna dārziem?

-Nē.

-    Un jūs nekur nebraucāt? Patiešām bezjēdzīgs jautājums, bet uzdot to vajadzēja. Tomēr Tenets bija pārliecināts, ka Eleina stāsta patiesību. Ņemot vērā, ka tagad viņš pazina viņas raksturu, doma par atriebību izklausījās ticama.

-Nē!

-  Tā jūs sakāt? Tenets joprojām rēķinājās ar viņu sarunas neredzamo klausītāju, lai gan, ņemot vērā to, ko Festers tagad dzirdējis, nezin vai viņš steigsies Eleinu glābt, kā varēja gaidīt pirms pusstundas.

Viņa saglabāja nesatricināmu mieru.

-   Tāds ir mans stāsts. Un jums nekad neizdosies pierādīt ko citu, jo tas, ko es pastāstīju, ir patiesība.

-   Nu, ko, Tenets piecēlās. Laiks rādīs.

Arī Eleina piecēlās.

-   Vai tas ir viss? Es drīkstu iet?

-   Pagaidām jā. Ar acs kaktiņu Tenets redzēja, kā viņš jau to bija gaidījis nodziest iekšējā telefona signālgaismiņa un noskan klikšķis.

Tūlīt pat viņš redzēja, ka to pamanījusi arī Eleina. Tenets zināja, ka viņa nevarēja redzēt pašu kontroles paneli, tāpēc nesaprot, vai tas nupat ir ieslēdzies, vai izslēdzies; vai klikšķis nozīmē, ka Festers ir noklausījies visu sarunu, vai arī, vēlēdamies kaut ko teikt, nupat pieslēdzies. Viņa mirkli gaidīja, vai viņš kaut ko teiks, bet, kad Festera balss neatskanēja, klusām piegāja pie rakstāmgalda, pārliecās tam pāri un paskatījās uz paneli.

Viņai bija svarīgi zināt, vai Festers sarunu ir noklausījies. Tenets juta, ka bez tā noskaidrošanas viņa vienkārši nespēj iziet no kabineta.

Ieraudzījusi, ka signālgaismiņa ir izslēgta, Eleina iztaisnojās, kādu brīdi pastāvēja, pārdomās iegrimusi, un tad ar sastingušu seju šķērsoja istabu un atvēra durvis.

Festers nebija kavējies. Viņš jau atradās pie durvīm un gaidīja.

Kā Tenetam būtu gribējies redzēt viņu sejas, to, kā viņi pēc nupat uzzinātā skatās viens uz otru! Viņam bija žēl Festera, un viņš jutās vainīgs par sāpēm, kuras licis viņam pārdzīvot. No otras puses, tas jau nebija viņš, bet Festera slepus noklausīšanās, kas novedusi viņu šādā stāvoklī, un varbūt arī vajadzēja jaunā vīrieša ilūzijas par Eleinu izkliedēt. Neko citu, izņemot sirdssāpes, viņš te nevarēja gaidīt. Varbūt tagad viņš no tā atbrīvosies un varēs meklēt vērtīgāku variantu. Atceroties Kerī, Tenets iedomājās, ka tālu viņam nebūs jāmeklē.

Izskatījās, ka Lainhems neko nesaprot.

-   Kas te notiek? viņš nočukstēja.

Tenets papurināja galvu.

-   Pastāstīšu vēlāk, inspektors nomurmināja. Eleina pagriezās uz galveno biroja telpu, bet Festers ieripināja savus ratiņus durvīs, aizsprostodams viņiem izeju. Vai drīkstu ar jums aprunāties, inspektor?

-   Bet, protams.

Šoreiz, ne vārda nesakot, viņi vienojās apsēsties ap zemo galdiņu.

Festers uzmeta Tenetam pētošu skatienu.

-   Vai nekļūdos, ja domāju, ka jūs zināt, ko es nupat darīju?

Tenets pamāja.

-   Dzirdēju klikšķi sarunas sākumā un no savas sēdvietas varēju redzēt, ka iedegas signālgaismiņa. Bet varbūt es vispirms paskaidrošu seržantam Lainhemam. Viņa sēdvieta nebija tik izdevīga. Viņš īsumā paskaidroja Lainhemam notikušo, pie reizes vērodams, kā seržants to sagremo.

-   Galvoju jums, ka tas nepieder pie maniem ieradumiem, sacīja Festers, un nevaru teikt, ka pašlaik es ar izdarīto ļoti lepotos. Patiesībā gluži otrādi. Viņš greizi pasmaidīja. Šķiet, ka to, ko esmu pelnījis, arī saņēmu. Saka, ka tie, kuri slepus noklausās, nekad par sevi neko labu nedzird, vai ne?

-   Neko sliktu jūs nedzirdējāt.

-   Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs domājat ar vārdu "slikts". Nekas pārāk nosodāms, nē, bet, kā jūs droši vien saprotat, man mazliet atvērās acis.

-   Ja tas jūs spēj mierināt, tad teikšu, ka jūs neesat ne pirmais, ne pēdējais, kuram galvu sagroza skaista sieviete. Un mis Vuda, kā liekas, šo lietu dara īpaši profesionāli. Paskatieties, kā viņa aptina ap pirkstu misteru Rendišu!

Festers kautrīgi pasmaidīja.

-   Paldies. Tomēr liekas, ka esmu jums parādā paskaidrojumu. Pirms tam biju sagatavojies uz melošanu. Tagad vairs negribu. Nedomājiet gan, ka gatavojos jums atklāt kaut ko graujošu! Nedomāju izsūdzēt grēkus un pastiept savas rokas roku dzelžiem.

-   Es to arī negaidu, Tenets smaidīja. Patiesībā man liekas, ka varu pat uzminēt, ko jūs gatavojaties man stāstīt, tāpēc, lai pasargātu jūs no nepatīkama mirkļa, ļaujiet man pārbaudīt, vai neesmu kļūdījies. Tā kā jums bija aizdomas, ka mis Vuda nav pret jums patiesa ka patiesībā viņai ir sarunāta tikšanās ar kādu citu, jūs piektdienas vakarā nolēmāt viņu izsekot. Vai es nekļūdos?

Festers piekrītoši pamāja.

-   Pirmās mūsu sarunas reizē jūs nevarējāt atzīties tāpēc, ka klāt bija Eleina un jūs nevēlējāties, lai viņa zinātu, ka esat sekojis.

-   Jā. Izbraucu no šejienes kādas piecpadsmit minūtes pāri septiņiem, kā apgalvo jūsu liecinieks, un devos uz stāvvietu aiz Eleinas dzīvojamās mājas. Mašīnu novietoju tā, lai varētu redzēt gan viņas garāžu, gan ieeju mājā. Nostāvēju tur līdz desmitiem un tad atgriezos mājās.

-  Tad noteikti varēsiet mums pateikt, vai viņa tajā vakarā kaut kur nebrauca? pajautāja Lainhems.

-  Varēšu, atbildēja Festers. Viņa nekur nebrauca.

-   Vai esat par to pārliecināts, ser?

-   Pilnīgi.

Tā ari tam vajadzēja būt. Šeit neko jaunu viņi vairs neuzzinās.

-   Kur mēs tagad atrodamies? jautāja Lainhems, kad viņi bija atgriezušies mašīnā.

Tenets nopūtās.

Baidos, ka izejas punktā.

19.

Pāris minūtes viņi brauca klusējot. Tad Tenets saniknoti iegāza ar dūri pa ceļgalu.

-   Kā izšķērdēts laiks!

-   Nebūt nē, iebilda Lainhems. Ja neko citu, tad vismaz esam tikuši skaidrībā, ka viņi atkrīt.

Mazs mierinājums.

Atkal iestājās klusums. Tenets ieslīga nomāk

tībā. Iedomāties, ka viņš ir tik gudrs, pastāvot uz savu teoriju par pagātnes pāridarījuma atriebšanu! Viņš iztēlojās, kāda pašlaik būtu Drako reakcija.

Jā, nu, ko, es nemaz nebrīnos. Ziniet, Tenet, "ir jāstāv ar abām kājām uz zemes". Nedrīkst atļauties lidināties mākoņos. Varbūt nākotnē jums nenāktu par ļaunu atcerēties, ka labs policijas darbs vienmēr balstās uz faktiem un nevis uz iztēli.

Tenets juta, ka tūlīt sāks griezt zobus. Varbūt viņš to jau darījis? Tenets paskatījās uz Lainhemu, bet tas visu uzmanību bija koncentrējis uz braukšanu. Tad inspektors nomākti pavērās pa logu. Pat laiks kļuvis nesaprātīgs: tagad, kad viņi ir gatavi lietusgāzēm, spīd saule un ceļi ir gandrīz sausi.

321

Lainhems piebremzēja, lai ļautu skolnieku straumei šķērsot ceļu. Cukurgailītis, kā šādos krustojumos vienmēr sauca policistes, kuras regulē satiksmi, pateicīgi uzsmaidīja viņiem un pamāja ar roku. Skolā noteikti beigušās stundas. Tenets paskatījās pulkstenī. Jā, pusčetri. Viņš vēlreiz novaidējās. "Kāds laika zaudējums," atkal ienāca prātā.

Simpsonc 11

-    Beidziet, ser! Degunu augšā! Galu gala, jums bija taisnība.

-   Par ko?

-    Par saistību starp Eleinu un Rendiša kādreizējo saimnieci. Godīgi sakot, es nesaprotu, kāpēc jūs esat tik sadrūmis.

-    Aizvainots pašlepnums, Maik, ja jāsaka taisnība. Tas vienmēr ir pamatīgs pliķis, ja izrādās, ka tu neesi tik gudrs, kā biji iedomājies. Bet nenāk par sliktu.

-   Nu, ja gribat zināt manas domas, tad jūs pārspīlējat. Nesaprotu, ko jūs gaidījāt. Ka Eleina pateiks: "Jā, mans dārgais policista kungs, es to izdarīju tāpēc, ka viņš tā izdarīja ar manu mammu?"-

Tenets, kā nokaunējies, pasmaidīja.

-   Ja jāsaka pilnīgi godīgi, tad jā. Es ļoti cerēju uz kaut ko tamlīdzīgu. Biju gandrīz vai pārliecināts, ka esmu to riekstu pārkodis. Lai gan man vajadzētu būt pateicīgam arī par to, ka mana nojauta kaut daļēji izrādījusies pareiza. Varējām arī atklāt, ka Eleinai vispār nav nekāda sakara ar veco misis Vudu.

-   Pilnīgi pareizi.

-   Lai gan šis atklājums mums nedod pilnīgi neko. Laikam arī tāpēc esmu tik nikns uz sevi. Apzinos, ka, apmierinot manas iegribas, mēs esam pazaudējuši dienas labāko daļu. Vienkārši gribēju pierādīt, ka mana teorija ir pareiza, un sūtīt uz elli visu pārējo.

-  Ko pārējo, piemēram?

-   Nu… Tenets domāja, bet nekas nenāca prātā.

-   Lūk, tā. Jūs varētu teikt, ka esam izšķieduši laiku tikai tad, ja mums vajadzētu darīt kaut ko citu svarīgāku. Bet, kā jūs pats sacījāt, šorīt nekā cita nebija izņemot varbūt Festeru, kurš meloja, ka tajā vakarā nekur neesot braucis, bet arī to mēs noskaidrojām.

Lainhemam bija ne tikai taisnība, bet, ņemot vērā to, cik negribīgi viņš piekrita šodien braukt uz Plamptonu, viņš izturējās pat augstsirdīgi. Tenets, paraudzījies uz seržanta pazīstamo profilu, sajuta pateicības uzbangojumu.

-   Paldies, Maik. Ko es bez jums iesāktu?

Lainhems nosarka.

-   Uzdrošinos teikt, ser, ka kaut kā jau izdzīvotu, viņš atbildēja.

Viņi bija atbraukuši un, iegājuši kabinetā, pārskatīja ziņojumus un sūtījumus, kas pienākuši viņu prombūtnes laikā.

-   Nekā, kas viestu kaut vismazākās cerības, grūtsirdīgi nopūtās Lainhems.

-        Neņemiet galvā! Tenets atkal jutās možāks, garastāvoklis uzlabojās. Acīmredzot pienācis laiks domāšanai. Galu galā nevar jau teikt, ka mums nebūtu neviena, uz ko kristu aizdomas. Ja tā padomā, pat pārāk daudz.

Lainhems atgāzās krēslā, izstiepa kājas un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Un uz ko jūs liktu likmi, ser? Uz Redžu Meisonu?

-  Neesmu pārliecināts.

-   Viņš galu galā ir viens no tiem, kam Rendišs visvairāk nodarījis pāri. Ņemot vērā to, kā tajā vakarā reaģēja misis Meisone, ir acīmredzams, ka pārāk lielu nervu spriedzi viņa pārdzīvot nespēj. Ja gribat zināt manas domas, tad Meisonam tas viss varēja beigties gan ar sievas, gan mājas zaudēšanu. Bet tagad šķiet, ka misis Rendiša viņam atmaksās vismaz sākumā norunāto naudas summu un Meisona problēmas būs atrisinātas.

-   Taisnība. īsā laika sprīdī viņš iegūst maksimālu labumu.

-   Un cilvēks viņa stāvoklī varēja ātri aizsvilties. Padomāsim viņam bija gan iemesls, gan iespēja. Viņam bija daudz kas, un viņš patiešām atbilst mūsu prasībām.

-   Varbūt. Bet kā ar Lendersu? Vai jums neliekas, ka tas, kā Rendišs izturējās pret Alisi, bija viņu galīgi izvedis no pacietības? Varu iedomāties, kā justos es, ja uzzinātu, ka Bridžitas vīrs ne tikai sit viņu, bet arī regulāri krāpj. Skaisti jau skan viņa apgalvojums, ka viņš nevarēja nogalināt Rendišu tāpēc, ka, zaudējot vīru, Alises sirds salūztu. Manuprāt, viņš gluži viegli varēja iestāstīt sev, ka ar laiku Alise atgūsies. Vai jums tā neliekas?

-   Vai jūs sakāt, ka tajā vakarā Lenderss devās uz laboratoriju ar apzinātu nodomu nogalināt Rendišu? Manuprāt, mēs vienojāmies, ka šī slepkavība izdarīta bez iepriekšēja nodoma.

-   Nē, es nesaku, ka apzināti, bet ir skaidrs, ka viņš jūt līdzi Redžam Meisonam, un ir vairāk nekā iespējams, ka, uzzinājis, ka Meisonam draud tiesas ceļā atsavināt māju, un par spīti solījumam piedāvāt viņam savu kotedžu, ja notiktu pats sliktākais, viņš varēja doties uz vīna darītavu, lai pēdējo reizi mēģinātu pārliecināt Rendišu samaksāt vismaz daļu no apsolītās summas. Rcndišs varēja noraidīt šo priekšlikumu, izturēties rupji, apvainot viņu, un viss Lendersa aizvainojums pēkšņi savērpās kopā un izlauzās kā vulkāns.

-   Bet, kā jūs sacījāt, ja ņem vērā slepkavības apstākļus, Rendišu ir nogalinājis kāds, kurš ir krietni vājāks un augumā mazāks. Ja Lenderss zaudētu savaldību, viņš nezin vai sāktu Rendišu apmētāt. Drīzāk viņš mestos tam virsū.

-   Taisnība. Tomēr, kā jūs pats teicāt, lai kas arī nogalināja Rendišu tikai pieņemsim, ka tas bija Lenderss, tas bija tik nikns uz viņu, ka baidījās uzsākt kautiņu tāpēc, ka tad pilnīgi zaudētu kontroli pār sevi.

-   Un jūs domājat, ka vienalga zaudēja to?

-  Jā, varbūt.

-   Tas ir iespējams. Bet personīgi es domāju, ka, ja mēs neņemam vērā Redžu Meisonu, tad es liktu uz Vīntidžu. Ja ir kāds, kas dzīvojis uz naža asmens, tad tas ir viņš, pie tam viņam bija vislielākās iespējas no visiem. Viņa rīcībā bija viss vakars.

-   Piekrītu, bet to pašu jūs varētu attiecināt arī uz Alisi Rendišu. Attiecībā uz iemeslu un iespējām viņa ne tikai pilnīgi atbilst mūsu prasībām, bet, ņemot statistiski, uz viņu aizdomas krīt visvairāk. Patiesībā, Maik, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk sev pārmetu, ka esmu bijis nepiedodami paviršs un neesmu pievērsis viņai vairāk uzmanības.

Lainhems izvērtēja šo domu.

-   Ja reiz Rendišs tik bieži ir viņu krāpis… Varbūt viņa uzzinājusi par Eleinu. Varbūt tēvs pastāstīja, cerot atvērt viņai acis! Jā! Un, ja nu

Lenderss cerēja, ka, pastāstot viņai par Elcinu, spēs pārliecināt viņu šķirties no Rendiša? Lenderss varbūt vēlas pats rūpēties par meitu un mazbērniem, ko? Patiesībā, scr, ja par to padomā, tad izrādās, ka tas ir Lendersam vēl viens, papildus motīvs, jums tā neliekas?

-  Jā. Tas man nebija ienācis prātā.

-   Un ja nu viņš, tajā vakarā atbraucis pie viņas sakarā ar Redžu Meisonu, pastāstīja viņai to? Un, kad tēvs bija aizbraucis, Alise izdomāja, ka viņai jānoskaidro, jāuzzina patiesība? Viņa nespēja sagaidīt, kamēr vīrs pārrodas mājās, jo ražas novākšanas laikā tas vienmēr notika tik vēlu, un tāpēc nolēma aiziet uz vīna darītavu un tur uz vietas tikt par visu skaidrībā. Un pieņemsim, ka viņš atzinās, bet atteicās saraut sakarus ar Kleinu vai vēl sliktāk izsmēja Alisi, jautāja, ko viņa iesaka darīt… Rodas tieši tāda situācija, kurā viņa var zaudēt savaldību, paķert tuvāko pa rokai pagadījušos priekšmetu, mest ar to viņam un tad jau apstāties vairs nespēja.

Tenets māja ar galvu. Šādu situāciju viņš spēja iztēloties gluži skaidri.

-   Tomēr ir viena pretruna, vai ne? Ja to izdarīja Alise, kāpēc viņa tik ļoti uzstāja, ka grib ar Vīntidžu iet uz vīna darītavu un pati redzēt līķi? Ja viņa to būtu redzējusi jau pirms tam, vai viņai nepaliktu slikti?

-   Varbūt viņa nezināja, ka viņš ir miris. Varbūt viņa meta Rendišam ar to, kas pagadījās pa rokai, un tad apgriezās un aizskrēja, pirms viņš vēl bija iekritis logā?

-   Alise noteikti būtu dzirdējusi stiklu šķindoņu, sacīja Tenets, un atgriezusies, lai pārbaudītu, kas noticis.

Kādu brīdi abi klusēja un domāja.

Tad Tenets sarosījās.

-    Nu, ko, visi šie prātojumi mūs ne pie kā nenoved. Patiesībā es domāju, ka mēs nekur uz priekšu netiksim, kamēr nebūsim ieguvuši kādu konkrētu pierādījumu. Tomēr visas idejas jāpārdomā, tāpēc…

-   Tikai nesakiet to, Lainhems saviebās, ka jāķeras pie papīru darba.

Viņi abi nevarēja ciest šo izmeklēšanas stadiju, it īpaši, ja tā neko jaunu nesolīja. Viņi gan lieliski saprata, cik vērtīgi reizēm ir atkāpties atpakaļ un ar svaigu aci paskatīties uz jau izdarīto. Detaļas, kuras līdz šim likušās nesvarīgas, kopā ar jaunu, klātpienākušu informāciju varēja iegūt citu nozīmi. Un, tā kā viņu zināšanas par lietā iejauktajiem cilvēkiem bija kļuvušas plašākas, tad pirms tam garām palaistās pretrunas šo ļaužu uzvedībā tagad varēja parādīties kā vērtību ieguvušas un tālākai izpētei nododamas.

Iezvanījās telefons. Lainhems paķēra klausuli.

-  Jā? Saprotu. Labi, māsa. Jā, protams. Katrā ziņā. Mēs tūlīt brauksim.

Smīnēdams viņš nolika klausuli.

-  Glābējzvans.

-   Māsa? jautāja Tenets.

-   Māsa Benedikta. Nē, viņa nav auklīte. Viņa ir atbildīgā māsa palātā, kurā pēc motocikla avārijas atkopjas Rendiša māsasdēls.

-   Džonatans Redmens.

Lainhema uzacis savilkās.

-   Nevarēju iedomāties, ka jūs zināt viņa uzvārdu.

-  Tas ir garš stāsts. Aizmirsu pirms tam jums pateikt, jo tas nelikās svarīgi. Bet, īsi sakot, viņš un viņa dvīņumāsa meitene, kura nomira, ir Bridzitas draugi. Bridžita apciemoja Džonatanu slimnīcā.

-  Nu, un izrādās, ka viņš vēlas jūs redzēt.

-  Tieši mani?

-   Detektīvu, kurš izmeklē Rendiša lietu.

-   Interesanti, kāpēc.

Kamēr viņi kā skolaspuikas, kuri izsprukuši no garlaicīga mājasdarba, drāzās lejā pa kāpnēm, Tenets pārstāstīja Lainhemam to mazumiņu, ko zināja par zēnu.

-   Un Bridžita saka, ka viņš par avāriju neko neatceras?

-   Kad viņi tikās vakar, viņš pat neatcerējās par māsas nāvi. Bridžita stāstīja, ka zēna māte baidoties ar šo ziņu vēlreiz satriekt viņu.

-   Nabaga puika! Varu iedomāties. Bet varbūt tagad viņam atgriezusies atmiņa? Varbūt tajā avārijas vakarā Džonatans ir braucis garām vīna dārziem un ievērojis kaut ko nozīmīgu kādu izejam no turienes, kaut ko…

-  Nu, drīz mēs to uzzināsim. Es gan negribētu pārāk sapriecāties, Maik. Nedomāju, ka tur atklāsies kaut kas īpaši svarīgs.

-   Kaut kas ir labāk nekā nekas, secināja Lainhems.

Slimnīcā Lainhems aši kā cilvēks, kurš zina, kur iet, soļoja pa gaiteņiem. Viņš bija iepazinies ar Starrendenas centrālās slimnīcas gaiteņu plašo labirintu, kad šeit strādāja Luīze. Tenets centās no viņa neatpalikt.

Izskatījās, ka māsa Benedikta viņus jau ir gaidījusi: brīdī, kad abi policisti spēra kāju pāri palātas slieksnim, viņa iznira viņiem priekšā un palūdza ienākt māsas kabinetā. Benedikta bija jauna un skaista, ar žilbinoši baltu cepurīti nospodrināta kapara krāsas matos un ar skatienu, kurš noteikti iepriecina jebkura slimnieka sirdi. Māsa likās žirgta un darbīga, bet neradās šaubas, ka viņa ir noraizējusies par savu pacientu.

-   Jums vēl vajadzētu zināt, ka es šo tikšanos neuzskatu par kaut kādu labo ideju, viņa nepielūdzami paziņoja. Džonatans pirms pāris dienām ir cietis ļoti smagā motocikla avārijā un pirmās divdesmit četras stundas atradās bezsamaņā. No reanimācijas viņš iznāca tikai vakar, tāpēc man patiešām vēl negribētos sagādāt viņam uztraukumus.

-   Mēs to pilnīgi saprotam, sacīja Tenets. Es šo to zinu par viņu. Džonatans ir manas meitas draugs, un mana meita viņu šeit apciemoja.

-  Tā skaistā meitene ar gaišajiem matiem?

Tenets pamāja, sajuzdams iekšēju prieku.

Tāds viņam radās vienmēr, kad kāds apveltīja Bridžitu ar komplimentiem.

-   Nu, tad jau jūs saprotat, par ko es runāju. Viņš tik ļoti bija apņēmies runāt ar policistu, ka noteikti nenomierināsies, kamēr nebūs to izdarījis.

-   Vai nezināt, kāpēc viņš vēlas mūs redzēt?

Masa papurināja galvu.

-   Kad puisis pirmo reizi ieminējās par šo tikšanos?

-  Pirms kādas stundas, kad aizgāja viņa māte.

-   Misis Rcdmena te pavadīja visu dienu?

-    Nē. Kā liekas, viņa nav atgājusi no dēla gultas pirmās četrdesmit astoņas stundas, bet tad, vakar vakarā, mums izdevās pārliecināt viņu aiziet mājās un pamēģināt atpūsties, lai gan nezinu, vai tas viņai izdevās. Nabaga sieviete, viņa pārdzīvo smagu laiku… Vispirms šī šausmīgā slepkavība un tad… Bet, protams, jūs jau zināt par viņas meitu Karīnu, Džonatana dvīņumāsu?

-   Jā. Karīna un mana meita gadiem ilgi bija labas draudzenes.

-    Tad jūs zināt, ka Džonatans un viņa māsa ļoti mīlēja viens otru. Viņš acīmredzot atradās pie māsas, kad viņa nomira, un māte domā, ka tieši tāpēc, būdams satriekts, viņš braucis neuzmanīgi un gadījusies avārija. Jūsu meita varbūt jums ir pastāstījusi, ka Džonatanam ir smags smadzeņu satricinājums, kas, protams, pēc tāda negadījuma ir parasta lieta, bet pats ļaunākais ir tas, ka šajā gadījumā atmiņas zudums aptver arī periodu pirms avārijas, un viņš bija aizmirsis par māsas nāvi. Māte tik ļoti baidījās teikt dēlam to vēlreiz.

-   Jūs runājat pagātnes formā. Kā saprotu, tagad viņš to zina?

-   Šodien pēcpusdienā viņa zēnam to pateica. Misis Redmena atbrauca rīta cēliena beigās, un mums vajadzēja pateikt viņai, ka, tā kā Džonatans jūtas daudz labāk, viņš kategoriski pieprasa ielikt viņu ratiņos un aizvest ciemos pie māsas. Patiesībā šī iemesla dēļ viņš joprojām atrodas gultā. Mēs nojautām, ka bridi, kad ļausim puisim celties, būs neiespējami atrast iemeslu, lai nelaistu viņu pie māsas. Tas tā nevarēja turpināties bezgalīgi, un tāpēc, kaut ari mēs ļoti jutām līdzi misis Redmenai, mums nācās lūgt, lai zēnam pasaka taisnību. Mēs piedāvājāmies to izdarīt viņas vietā, bet misis Redmena gribēja pati.

-  Un kā Džonatans to uzņēma?

Lai izrādītu savu pārsteigumu, māsa Benedikta pacēla abas rokas.

-   Ziniet, pārsteidzoši viegli. Māte stāstīja, ka zēns palicis ļoti kluss un ieslīdzis tādā kā transā. Pacienti mūs bieži pārsteidz. Nekad nevar paredzēt viņu reakciju. Tomēr arī māte pēc šī grūtā uzdevuma paveikšanas izskatījās daudz priecīgāka ja viņas pašreizējā situācijā vispār drīkst lietot šo vārdu.

-   Un kā pašlaik ir ar Džonatanu?

-   Viņš klusē. Bet kluss jau viņš ir bijis visu laiku. Māsa skumji pasmaidīja. Bet ne pakļāvīgs, ņemiet to vērā! Kā jau teicu, puisis bija apņēmības pilns redzēt jūs.

-   Vai par tēvoča nāvi viņam pastāstīja māte, vai viņš to uzzināja no kāda cita avota radio, televīzijas vai avīzes?

-    Džonatans vēl nav cēlies no gultas, paskaidroja māsa Benedikta, bet televizors ir tikai atpūtas istabā. Un viņš vēl nejūtas tik labi, lai varētu lasīt vai klausīties radio. Pēc tāda galvas trieciena vajadzīgs miers un klusums. Nē, domāju, ka par to noteikti pastāstīja māte. Mēs pat runājām, vai viņi par to vajadzētu teikt, un, lai kā misis Redmenai negribējās, viņa saprata, ka tas jāizdara. Jāizdara, kamēr zēns to nav uzzinājis no citiem. Patiesībā es nedomāju, ka viņa pārāk baidījās teikt Džonatanam par tēvoci. Man ir radies iespaids, ka viņiem nebija īpaši tuvas attiecības. Māte daudz vairāk raizējās, kā lai pasaka viņam par māsas nāvi.

Kamēr viņi sarunājās, rņāsa bija kļuvusi pielaidīgāka, bet nu nepielūdzamais skatiens, ar kadu viņa tos bija sagaidījusi, atkal atgriezās.

-   Tagad es jūs ievedīšu pie Džonatana, bet, lūdzu, atcerieties, ko es jums teicu! Es nekādā gadījumā negribu, lai viņš satrauktos. Kā jau teicu, ja puisis nebūtu tik noteikti uzstājis, es noteikti jums nezvanītu. Būtu likusi viņam pagaidīt līdz rītam.

Mēs ļoti centīsimies, māsa. Es jums to apsolu.

Viņa veda abus policistus tieši uz palātas tālāko stūri labajā pusē. Tenets nekad nebija varējis ciest ceļa gabalu, kurš jāveic cauri palātai. Nekad nevarēja saprast, vai smaidīt pa labi un pa kreisi un izrādīt pacientiem tādu uzmanību, it kā viņi piederētu pie karaliskās ģimenes, vai arī nelikties par viņiem ne zinis. Vismaz šajā reizē, kad māsa Benedikta mērķtiecīgi soļoja pa priekšu, viņam nevajadzēja rūpīgi pētīt katru pēc kārtas, lai atrastu vajadzīgo seju. Džonatana seja gan viņam varēja būt pazīstama. Viņš varbūt kādreiz ir redzējis zēnu starp jauniešiem, kurus Bridžita uzaicināja mājās, lai gan ticamāk, ka, ieraudzījis zēnu, viņš to nepazīs.

Bet Tenets kļūdījās. Māsa Benedikta apstājās, un seja spilvenos viņam priekšā likās kaut kur redzēta. Lai gan Džonatans un Karīna nebija identiski dvīņi, līdzība joprojām bija ļoti liela. Un skaidrs, ka arī puisis viņu ir pazinis.

Tenets bija sagatavojies skatam, ka Džonatans izskatīsies slikti, bet redzamais tomēr viņu šokēja. Zēna seja bija baita kā papīrs, bet galva joprojām ievīstīta pārsējos. Džonatana rokas ļengani gulēja uz segas. Tāpat kā Karīna, viņš bija tievs, un augums starp segām gandrīz vai nebija samanāms.

Māsa Benedikta palūkojās uz Džonatanu.

-   Nu, lūk, te ir tavi policisti, Džonatan. Redzu, ka jūs nav jāiepazīstina. Tālāko atstāju jūsu pašu ziņā.

Uzmetusi Tenetam pēdējo, brīdinošo skatienu, viņa aizvilka aizkaru ap gultu, radot mānīgu vientulības ilūziju, un aizgāja.

Tenets un Lainhems apsēdās uz apmeklētājiem domātajiem ķeblīšiem.

-   Nu, ko, Džonatan, Tenets pasmaidīja. Par ko mēs tagad runāsim?

20.

-   Bet, pirms tu sāc stāstīt, Tenets turpināja, ļauj man pateikt, cik ļoti mani un misis Tenctu apbēdināja ziņa par Karīnu.

Džonatans saknieba lūpas un novērsās. Tenets samulsis redzēja, ka pa zēna vaigiem sāk ritēt asaras. "Viņš izskatās tik jauniņš," nodomāja Tnets, "tik bezcerīgs un vārs." Varbūt nevajadzēja pieminēt Karīnu? Bet kā lai viņš sarunājas ar Džonatanu, ne ar vārdu nepieminējis viņa miru

šo māsu? Tenets skatienā redzēja bezpalīdzību, bet Džonatans noslaucīja asaras un nomurmināja atvainošanos. Šaurajā, aizkariem apvilktajā kubveida telpā trijiem cilvēkiem pēkšņi likās tik šauri, it kā trūktu elpas. Tenets pieliecās Lainhemam pie auss. Džonatans noteikti justos ērtāk divatā ar cilvēku, kuru viņš pazīst. Lainhems neuzkrītoši izgāja.

-   Paldies, mister Tenet. Tomēr, par spīti pateicības vārdiem, Džonatana izturēšanās nekļuva brīvāka.

Tenets nolēma, ka labāk būs paātrināt notikumu gaitu, ļaujot zēnam atvieglot sirdi, izstāstīt to, kas viņu nospieda. Apzinoties, ka kāda cita pacienta gulta atrodas tikai dažu pēdu attālumā, Tenets pievirzīja savu ķebli tuvāk Džonatanam un pieklusināja balsi.

-Tātad kāpēc tu tik ļoti gribēji tikties ar detektīvu?

-   Vai jūs izmeklējat mana tēvoča slepkavības lietu?

-   Jā. Tenets redzēja, ka tā nav tikai Džonatana neveiklības sajūta. Sekundes simtdaļās, pirms zēns turpināja runāt, viņu pārņēma bailes, un atkal viņš pārdzīvoja priekšnojautas trīsas.

-   Gribēju pateikt jums, ka viņu nogalināju es.

Tenets jutās tā, it kā ar pieri būtu ieskrējis betona sienā, kura nezin no kurienes pēkšņi materializējusies viņa priekšā. Pārsteigumā, Tenets nespēja nolaist no Džonatana acu.

Zēna pirksti konvulsīvi mīcīja segas malu. Viņa balss skanēja bezcerīgi:

-   Tas var izklausīties ārprātīgi, bet es neko neatcerējos, un tas man atausa tikai pirms pāris stundām, kad mamma pastāstīja par… par slepkavību.

Visaptverošā apgaismības uzliesmojumā Tenets pēkšņi saprata visu.

-   Karīna, ja? Viņa pirms nāves pateica tev?

Nebija vajadzības runāt konkrētāk. Viņi abi

atradās uz viena viļņu garuma. Džonatans pamāja. Ar viņa acīm raudzījās pati nelaime.

-  Tātad jūs zinājāt par bērnu.

-   Jā. Tenetam bija neērti apzināties, ka to viņš uzzinājis, tikai pateicoties Bridžitas atklātībai pret māti.

-   Droši vien Bridžita jums pastāstīja. Acīmredzot nolēma, ka tagad, kad Karīna ir mirusi, tam vairs nav nekādas nozīmes. Viņa acīs nebija nosodījuma. Džonatans likās sakauts un noguris no visa.

Tomēr Tenets domāja, ka jāattaisno meitas rīcība.

-  Es tā neteiktu. Viņa to zināja jau gadiem ilgi un netika nevienam teikusi ne vārda. Manuprāt, tas bija tikai tāpēc, ka Bridžita bēdājās par Karinu un tādā brīdī pastāstīja visu mātei. Un dabīgi, ka mana sieva to izstāstīja man. Mums, protams, nebija ne jausmas, kas bijis bērna tēvs.

-   Arī mums ne. Karīna par to nevienam nestāstīja. Nezinu gan, kāpēc. Godīgi sakot, man bija aizdomas… Tagad man tas liekas šausmīgi, bet… Ak Dievs… Viņš salieca roku un berzēja pieri, it kā lai mazinātu šīs apziņas sagādātās sāpes. Sākumā mamma mēģināja pierunāt viņu izstāstīt, bet… Tajā laikā es neko daudz nesapratu, protams. Patiesībā arī nedomāju, ka kāds man būtu teicis, ka māsai ir bērns. Mammai ir grūti runāt par tādām lietām. Bet vēlāk, kad Karīnas slimība pastiprinājās vai jums ir zināms, kā no grūtniecības sākās anoreksija?

-  Jā, es zinu.

Pēc stostīšanās stāsta sākumā tagad tas plūda raiti. Bez šaubām, šī ir pirmā reize kad Džonatans par to runā ar kādu ārpus savas ģimenes. Varbūt tā ir milzīga nasta, kas noveļas no puiša pleciem. Tenetam atlika tikai līdzjūtīgi klausīties un reizi pa reizei vajadzīgajā vietā pateikt pa frāzei.

-  Nu, vēlāk, kad tas nāca atklātībā, es biju jau krietni vecāks un tētis miris. Mammai nebija neviena cita, ar ko parunāties. Viņu tā nomocīja Karīnas slimība, ka viņai vienkārši vajadzēja kādu sarunu biedru, tāpēc viņa runāja ar mani. Un viņa man pastāstīja, ka tajā laikā Karīna esot kategoriski noraidījusi pat domu, ka viņai būs bērns. Mamma teica, ka ar Karīnu esot bijis neiespējami par to runāt. Viņa izlikusies, ka ne-' dzird jautājumu, vienkārši ignorējusi to un pārgājusi uz citu tēmu. Beigās mamma padevusies. Un vēlāk, kad bērns jau bija piedzimis, man šķiet, ka vienīgais, ko mēs gribējām, bija, cik ātri vien iespējams aizmirst visu, atstāt šo notikumu aiz muguras. Man liekas, ka mums pat būtu izdevies izlikties, ka nekas tāds nav noticis, ja nebūtu Karīnas slimības. Bet piektdien… piektdien, man liekas, viņa juta, ka mirst. Un laikam arī es to jutu. Un man likās šausmīgi pat iedomāties, ka es nekad, nekad" neuzzināšu, kas viņai ir nodarījis pāri. Un es piespiedu viņu izstāstīt. Nekad agrāk nebiju tā darījis, un, manuprāt, viņa saprata, cik man tas ir svarīgi. Un tā māsa man visu izstāstīja.

Džonatans pašūpoja galvu lēnām, it kā vismazākā kustība sagādātu viņam sāpes.

-        Es joprojām nesaprotu, kāpēc Karīna pirms tam par to nevienam neko neteica. Vai tad viņa negribēja, lai citi zina, kas viņš tāds, lai to cilvēku soda? Atliek tikai domāt, ka viņa saudzēja mammu, jo saprata, cik ļoti viņai sāpēs. Mammai likās, ka no tēvoča Zaķa spīd pati saule. Viņa joprojām tā domā… domāja. Viņiem jau nebija nekāda saldā dzīve pie saviem vecākiem, un tas mammu ar brāli tēvoci Zaķu saistīja ciešām saitēm. Es zinu, ka viņa darīja visu iespējamo, lai brālis iegūtu pienācīgu izglītību. No viņas stāstītā man ir aizdomas, ka, kamēr viņš mācījās koledžā, mamma pat mēdza sūtīt dēlam naudu no tā mazumiņa, ko viņai izdevās nopelnīt, un domāju, ka viņa vienmēr ir apzinājusies savu ieguldījumu tēvoča panākumos. Un jāatzīst, ka viņš pret mammu vienmēr ir izturējies labi. Kopš tētis nomira, viņš mums regulāri palīdzēja… Tagad, ja atceras notikušo, tad liekas, ka tā bija maksa par netīru sirdsapziņu, zēns ar rūgtumu piebilda.

Palātā nodipēja aši soļi, un starp aizkariem parādījās māsas Benediktas galva.

-   Viss kārtībā? Viņa pētoši noskatīja Džonatanu un, acīmredzot apmierināta ar viņa stāvokli, atkal atstāja viņus vienus.

-   Visriebīgākais ir tas, Džonatans pārtrauca iestājušos klusumu, ka tur, kur tas notika, atrados ari es nu, protams, ne jau blakus, tā es to nedomāju, bet tajā mājā.

-   Kad viņš… -Tenetam bija grūti izteikt vārdu "izvaroja". Nedrīkst to teikt šim bēdu pārņemtajam zēnam šādā situācijā. Viņš sameklēja piemērotu frāzi.

-    Kad viņš nodarīja viņai pāri, tu gribēji teikt?

-    Jā. Vai jūs spējat noticēt? Noticēt, ka pēdējās stundas, līdz mamma man atkal pateica, es biju aizmirsis, ka Karina ir mirusi. Ka mirusi mana dvīņumāsa!

-    Prāts ar mums reizēm izspēlē dīvainus jokus, viņu mierināja Tenets. Reizēm mēs "aizmirstam" to, ko negribam atcerēties. Tu noteikti esi dzirdējis, ka lielāks vai mazāks atmiņas zaudējums smadzeņu satricinājuma gadījumos ir visai parasta lieta.

-   Nu, tātad, kopš māte man izstāstīja par Karīnu, man tas viss uzgāzās kā lavīna ko teica Karina un ko pēc tam darīju es, un tā es te guļu un visiem spēkiem cenšos atcerēties, sazīmēt to ainu, kā tas viss ar tēvoci Zaķu toreiz notika. Mums bija divpadsmit gadu. Mammai vajadzēja pagulēt slimnīcā kaut kāda viegla operācija… Viņa bija projām tikai dažas dienas, bet tētis kaut kāda iemesla dēļ nevarēja mūs pieskatīt domāju, ka viņš bija komandējumā, vai kas tamlīdzīgs. Tēvocis Zaks piedāvāja, lai mēs padzīvojam pie viņa un krustmātes Alises vīna dārzos. Tad arī tas notika. Jā, tieši tajā reizē. Džonatans paskatījās Tenetā un pašūpoja galvu. Viņa acīs bija sāpes. Par to nav iespējams domāt, vai ne? Dažas izlaidīgas izpriecas minūtes, un viņš parakstīja Karīnai nāves spriedumu.

"Tas skan melodramatiski, lai gan ir tīra patiesība," nodomāja Tenets.

-   Klausies, Džonatan! Tu taču nemēģināsi teikt, ka jūties atbildīgs par notikušo, ko? Ka tev vajadzēja nosargāt Karīnu, nepieļaut, lai tas notiktu? Tā taču nav.

-   Vai tad nav?

-   Nē! Divpadsmit gadus vecs zēns nevar būt māsai par brīvprātīgu sargu divdesmit četras stundas diennaktī, dienu dienā, gadu pēc gada. Jo mēs jau nerunājam tikai par to periodu, kuru jūs pavadījāt vīna dārzos. Līdzīga nelaime ar Karīnu varēja notikt jebkad, gan pirms, gan pēc tās reizes.

Džonatans neteica ne vārda.

-   Tev noteikti nevajag sevi tā spīdzināt, sacīja Tenets.

Džonatans joprojām klusēja, acīmredzot pārdomājot Teneta teikto, jo pēc brīža viņš nopūtās,

norāva pidžamas aprocei atirušu diegu un sacīja:

-  Jā, laikam jums taisnība.

-   Man ir taisnība, Tenets centās pateikt to pēc iespējas pārliecinošāk.

-    Vienalga, Džonatana balsī parādījās pēkšņs enerģijas uzplūds, tas neko nemaina. Viņš iedomājās, ka izvairīsies no visa tā, šis netīrais cūka! Ak Dievs, kā viņš noteikti locījās, kad uzzināja, ka Karina ir stāvoklī es vismaz domāju, ka tam tā vajadzēja būt gadījumā, ja viņa visu izstāsta! Bet, tā kā laiks gāja un nekas nenotika, viņš laikam jutās arvien drošāk un drošāk. Un visu to laiku Karīna lēnām mira… Kad viņa piektdien to pastāstīja, man likās, ka manā galvā kaut kas uzsprāgst. Es, protams, to neizrādīju, negribēju viņu satraukt. Drīz pēc tam Karīna nomira. Džonatans iekodās lūpā, lai tā pārstātu trīcēt. Un, kad viņa nomira… es nespēju ilgāk tur izturēt, vienā istabā, un skatīties uz viņu. Vienīgais, par ko spēju domāt, bija izskaidroties ar tēvoci, pateikt, ko domāju par viņu, piespiest viņu saprast, ko viņš ar Karīnu ir izdarījis… Džonatans kā neizpratnē papurināja galvu.

-    Liekas, ka uzlēcu uz motocikla un drāzos uz vīna dārziem, lai gan neko no tā neatceros. Nākamais, kas nāk atmiņā, ir kā es

iedrāžos viņa laboratorijā.

Pat zinot, kas sekos tālāk, Tenets juta, ka elpa kļūst aprauta un pulss paātrinās. Beidzot tuvojas noslēpuma atrisinājuma punkts.

-   Viņš stāvēja pie plaukta un darbojās ar mēģenēm. Gribēju tūlīt pat mesties viņam virsū, bet tad piespiedu sevi apstāties. Es gribēju, lai viņš zina, ko ir izdarījis.

-    Džonatan, pie velna, ko nozīmē šāds iebrukums, kā…

-  Apklustiet! Muti ciet, jūs, izdzimteni! Jūs viņu nogalinājāt!

-   Ko tu gribi teikt? Kas ir nogalināts? Ko tu tur…

-   Karīna! Karīna ir mirusi! Ak, kāds tas jums noteikti ir atvieglojums! Tagad neviens nekad par to neuzzinās!

-  Neuzzinās ko? Patiešām, Džonatan, tu…

-   Beidziet savu "patiešām, Džonatan"! Vai man pateikt skaidrāk, ja? Es atbraucu tieši no slimnīcas, kur nupat nomira mana māsa Karīna. Un pirms nāves viņa man pateica, ka tas bijāt jūs jūs, kurš izvaroja viņu, kad Karīna vēl bija divpadsmit gadu vecs bērns, tikai dažus gadus vecāka tfekā Faiona pašlaik. Kā justos jūs, ja Faionai divpadsmit gadu vecumā piedzimtu bērns tikai tāpēc, ka kaut kāds neķītrs, perverss izvirtulis nespēj savaldīt savus nagus? Jā, tagad gan jums pieleca, ja?

-   Džonatan! Nomierinies! Man tiešām ir žēl dzirdēt par Karīnu…

-   Tiešām? Jums ir žēl? Ne velna jums nav žēl!

-   Es atkārtoju, ka man ir žēl dzirdēt par Karīnu, lai gan es patiešām nevaru saprast, kāpēc man būtu jāatbild par viņas nāvi.

-   Ak jūs nevarat, vai ne? Nu ko, tas ir tāpēc, ka pēdējos astoņus gadus neesat dzīvojis viņai blakus, neesat redzējis, kā viņa mirst, sprīdi pa sprīdim, tāpēc, ka viņa gaidīja bērnu no jums, nelieša, un viņa uz visiem laikiem ieņēma galvā, ka ir šausmīgi resna!

-  Resna!

-   Un viņam tas likās smieklīgi\ Džonatans izmisīgi pašūpoja galvu. Smieklīgi! Ka doma, ka Karīna ir pārāk resna, nogalināja viņu! Tas nelietis ņirdza. Viņš patiešām ņirdza! Un tad tas notika. Es metos viņam virsū.

"Dāvids un Goliāts," nodomāja Tenets. Acu priekšā nostājās pat pārāk skaidra vīzija: vājais augumiņš ārprātīgā niknumā metas virsū garajam, spēcīgi muskuļotajam Zakam Rendišam.

-   Bet viņš bija daudz spēcīgāks par mani. Viņš tikai izstiepa rokas, lai izvairītos no manām dūrēm, un tā turēja mani. Ak Dievs, tas bija tik pazemojoši…

-   Džonatan, nomierinies un liecies mierā, dzirdi?

-   Laidiet mani vajā! Laidiet mani vaļā, jūs, perversais izvirtuli!

-  Labi, es tevi palaidīšu.

-   Un viņš vienkārši meta mani pret sienu. Es nokritu un, kad piecēlos, ieraudzīju uz grīdas zem viena no soliem sarindotas pudeles, pilnas ar vīnu. Es paķēru vienu un, neko neapjēgdams, metu viņam. Viņš pieliecās, un es netrāpīju. Pudele izšķīda pret logu viņam aiz muguras un… nezinu, kā lai apraksta to, kas notika tālāk. It kā plīstošā stikla troksnis būtu atlaidis sprūdu manās smadzenēs, it kā tur kaut kas būtu pārtrūcis… Godīgi, mister Tenet, es negribu taisnoties, mēģinu tikai paskaidrot, kā tas notika.

-   Es to zinu, Džonatan.

Zēns papurināja galvu.

-   Domāju, ka kļuvu neprātīgs. Es metu tēvocim ar visu, kas trāpījās pa rokai. Es nedomāju viņu nogalināt, vienkārši man, nu, liekas, ka man vajadzēja atbrīvoties no tā drausmīgā… naida, kas manī bija iekšā. Nevaru pateikt jums precīzi, kas lika viņam zaudēt līdzsvaru un atkrist atmuguriski, bet tā tas notika. Vienā mirklī viņš stāvēja tur, bet nākamajā jau iegāzās logā. Asinis… tas bija baismīgi. Un tad viņš it kā noslīdēja sēdus. Visur asinis, tās burtiski šļācās, lija

viņam no kakla, uz krūtīm… Vinš…

» 7 »

-    Labi, Džonatan. Neturpini! Aina man ir skaidra.

-   Es nespēju pakustēties. It kā būtu paralizēts. Tas ilga tikai dažas sekundes, un viņš nogāzās uz sāniem. Varēja redzēt, ka tēvocis ir miris. Tad es aizskrēju projām.

"Un biji tādā nervu šokā, ka atceļā nokļuvi avārijā," nodomāja Tenets. Atkal viņam ienāca prātā, vai tā ir bijusi Džonatana negadījuma vieta, kurai viņš brauca garām ceļā uz staciju, lai satiktu Bridžitu. Vai uz nestuvēm, kuras stūma ātrās palīdzības mašīnā, gulēja Džonatans?

-   Džonatan, Tenets sacīja, man tev tas jājautā, jo arī citi jautās. Kāpēc tu nezvanīji ātrajai palīdzībai?

-  Bet viņš bija miris! Nebija vairs nozīmes!

-  Vai tu pārbaudīji?

-  Nē, bet tas bija skaidri redzams.

-  Kas tieši?

Mēģinādams atcerēties un atrast īstos vārdus, Džonatans sarauca pieri.

-   Viņa acis, zēns beidzot ierunājās. Ja kāds ir tikai zaudējis samaņu, acis ir aizvērtas, bet viņam… tās bija stiklainas, atvērtas.

-   Jā, saprotu. Tomēr nebūtu slikti, ja tu būtu iedomājies to izdarīt. Katram gadījumam. Patiešām muļķīgi vārdi. Džonatans taču nebija spējīgs sakarīgi domāt.

-   Laikam gan. Ak Dievs, kāds juceklis! Nezinu, kā mamma to uztvers. Ko, pie velna, lai es viņai saku?

-   Viņai jāzina. Un jāzina arī, kāpēc tu to izdarīji. Vai varbūt tu viņai jau esi pateicis, ka tas ir tēvocis, kurš bija vainīgs pie Karīnas grūtniecības?

Džonatans papurināja galvu.

-   Kad visu to atcerējos, biju pārāk satriekts, lai viņai kaut ko spētu pateikt, jo varēju sarunāt muļķības. Vai mātei noteikti jāzina, ka tas bija tēvocis?

-   Ak, beidz, Džonatan, Tenets runāja mierīgi. Kā vēl tu domā izskaidrot notikušo? Jebkurā gadījumā viņa beigās visu uzzinās.

-   Tiesā, jūs domājat. Ak Dievs, liekas, ka es nespēšu to pārdzīvot. Lai gan… Viņa paceltajās acis iemirdzējās cerība.

-   Lai gan kas? Spriežot pēc tā, kā Džonatans skatījās uz Tenetu, vajadzēja sekot kaut kam neparastam.

-   Es gan nedomāju… Nē, to es nevaru jums prasīt.

Tenets atturējās no jautājuma. Likās, ka viņš jau nojauš.

Džonatans mirkli gaidīja, bet, tā kā Tenets nerunāja, bezcerīgi ierunājās:

-  Vai jūs esat vēl kādam stāstījis par Karīnu un bērnu?

-   Protams, nē!

-   Nu, tātad neviens cits par to nezina. Ja jūs nevienam neesat stāstījis, arī man nevajadzētu to darīt, vai ne? Varu pateikt, ka izdarīju to vienkārši tāpēc, ka biju saniknojies uz tēvoci Zaķu.

-   Par ko?

Džonatans pavicināja roku.

-   Izdomāšu kaut ko.

-   Nē, piedod, Džonatan, bet tam es nevaru piekrist.

-   Bet kāpēc? Bridžita taču uzticējās tikai misis Tenetai, vai ne? Un misis Tcneta jums. Ja jūs pastāstīsiet kādam citam, Bridžita būs nikna uz jums.

-   Es zinu, Teneta balss skanēja nepielūdzami, bet patiesība ir tāda, ka es vienkārši nedrīkstu noklusēt pierādījumu, kurš nonācis manā rīcībā. Un Bridžita sapratīs. Es darīšu visu, lai viņa saprastu, jo iemesls, kādēļ tu nogalināji savu tēvoci, noteikti lielā mērā ietekmēs sodu, kuru tev piespriedīs. Domāju, ka viņa man piedos. Man tiešām žēl, Džonatan, bet es nedrīkstu to noklusēt. Bet, kas attiecas uz tavu māti, tad atceries, ka tu esi vienīgais, kas tagad viņai palicis! Pēc manām domām, tu sapratīsi, ka viņai daudz svarīgāk ir zināt, kāpēc tu to izdarīji, nekā sargāt tēvoča reputāciju.

-  Jūs tā domājat?

-   Noteikti. Un vēl vairāk šādos apstākļos tā domātu arī Karīna.

-   Bet es viņai apsolīju, ka nekad nevienam par to nestāstīšu!

-   Apstākļi ir mainījušies, un tev tas jāsaprot. Vai tu domā, ka tava māte vēlēsies, lai tu gadu gadus pavadītu cietumā?

-  No tā jau noteikti neizbēgt.

-   Tavas izredzes uzlabosies, ja tiesa zinās iemeslu, kāpēc tu zaudēji kontroli pār sevi. Nevajag, Džonatan. Tu tiešām nedrīksti par to klusēt.

Džonatans neatbildēja. Viņa sakniebtās lūpas savilkās stūrgalvīgā līnijā.

-   Paklausies, Tenets iekšēji nopūtās. Vai tev būtu vieglāk, ja par notikušo tavai mātei izstāstītu es? Tad vismaz tu būtībā būsi turējis savu vārdu.

Tas bija kompromiss, vismaz kaut cik apmierinošs atrisinājums, bet Džonatans dedzīgi pieķērās domai.

-Tiešām? Vai jūs tiešām to izdarīsiet?

"Kur es esmu ielaidies?" domāja Tenets, iedams ārā no palātas. "Man jābūt trakam."

Lainhems sēdēja uz krēsla pie māsas Benediktas kabineta durvīm. Viņa bija gaidījusi Tenetu, skatoties caur stiklotu logu, kurš pavēra skatu uz visu, kas notiek palātā, jo parādījās reizē ar Tenetu.

-   Kā Džonatans jūtas? māsa jautāja.

Lainhems piecēlās un pievienojās viņiem.

-   Domāju, ka tagad viņam ir vieglāk ap sirdi, atbildēja Tenets. Vai jūs atvainotu mani uz mirkli, māsa?

Viņš juta, ka vispirms jāpavēsta jaunumi Lainhemam. Kad tas bija izdarīts, seržants izskatījās tieši tikpat pārsteigts, cik pirms brīža Tenets.

-   Un jūs ticat viņam?

-        Jā, Maik. Ticu. Mazliet vēlāk es jums visu

paskaidrošu, bet vispirms jānokārto lietas ar māsu.

Ari māsa dzirdēto uztvēra ar neticību, un vēlreiz Tenetam nācās paskaidrot, ka Džonatana atzīšanās jāuztver nopietni.

-   Baidos, ka mums nāksies sagādāt jums zināmas neērtības. Saprotu, ka pagaidām viņš nekur nepazudīs, tomēr mans pienākums ir šeit atstāt kādu no apsardzes un uzrakstīt oficiālu ziņojumu. Viņam būs vajadzīgs arī advokāts.

Pēc sākotnējā šoka māsa Benedikta ātri atguvās.

-  No jūsu sacītā es saprotu, ka ne personālam, ne pacientiem nekādas briesmas nedraud?

-  Pilnīgi nemaz. To es varu garantēt.

-   Labi. Nu, ko, tādā gadījumā viena no sānu palātām ir brīva. Pārvietosim viņu uz turieni.

-  Lieliska doma.

Viņa atstāja savu kabinetu policistu rīcībā, un pārkārtojumi tika veikti.

-  Nu, labi, ierunājās Lainhems, kad abi bija atstājuši slimnīcu. Es nevaru vairs sagaidīt.

-   Pastāstīšu pa ceļam.

-   Uz kurieni braucam?

-   Satikt Džonatana māti. Un ticiet man es pēc tā nemaz neilgojos.

Tenets nolēma, ka vislabāk sarunāties būs mašīnā, slimnīcas stāvvietā. Izskaidrot notikušo bija sarežģīti, un Tenets vēlējās, lai nekas nenovērstu Lainhema uzmanību. Seržants klausījās klusējot un, kad Tenets bija beidzis, noteica:

-  Nabaga bērns.

-  Jūs domājat Džonatanu? Vai Karīnu?

-   Abus.

-  Jā, es jau vairs necerēju, ka šī diena uzausīs, bet nu tas ir noticis.

-   Kāda diena?

-    Diena, kad jums patiesi būs žēl tā, kurš vainojams slepkavībā!

Paskats Lainhemam bija muļķīgs.

-  Nu, ser, apstākļi šoreiz ir visai neparasti.

-    Slepkavības visbiežāk izdara neparastos apstākļos. Nē, Maik, par to vairs nav šaubu. Mani pirms dienas teiktie vārdi izrādījušies patiesi. Novecojot jūs neapšaubāmi kļūstat mīkstsirdīgs.

Savos trīsdesmit četros gados Lainhems varēja atļauties par sacīto pasmaidīt.-

-   Diemžēl tas pats notiek arī ar mani, varbūt tikai citādi izpaužas, Tenets samierinoši piebilda.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Redziet, man pat ne tuvu neienāca prātā, ka to varēja izdarīt Džonatans!

-   Bet kā gan jūs to varētu iedomāties?

-   Nu, es saprotu, ka jums tas noteikti nevarētu ienākt prātā, un neskatieties uz mani tā, Maik! Man taču nepiemīt ieradums jūs apvainot, vai ne? Tūlīt paskaidrošu, kāpēc jums tas nevarēja ienākt prātā! Lieta tāda, ka, lai tas notiktu, bija jāzina divas būtiskas lietas vai, precīzāk sakot trīs: ka Karīnai piedzima bērns, kad viņa bija divpadsmit gadus veca; ka neviens nezināja, kas ir bērna tēvs, un ka grūtniecības dēļ meitene saslima ar anoreksiju, no kuras vēlāk nomira. Jūs nevienu no šiem faktiem nezinājāt, bet es zināju visus.

-   Pat ja jūs zinājāt, es nesaprotu, kā to var nojaust.

-    Ne jau nojaust. Man vajadzēja izsecināt. Jā, es to varēju! Padomājiet! Te bija visi atrisinājuma pavedieni. Runājot Tenets sāka tos uzskaitīt uz pirkstiem. Lenderss mums stāstīja, ka Alisei Rendišai Karīna ļoti patikusi, patikusi no tā laika, kad dvīņi dažas dienas, kamēr māte bijusi slimnīcā, padzīvojuši vīna dārzos, un tas noticis tieši pirms Faionas piedzimšanas.

-   Kāpēc tas ir tik svarīgi?

-   Divu iemeslu dēļ. Pirmais Faionai tagad ir astoņi gadiņi, un es zinu, ka Karīnai divdesmit, jo viņa bija vienā vecumā ar Bridžitu. Un pēc tam es uzzināju, ka Karīnai bija divpadsmit, kad piedzima bērns.

-   Tātad jūs varējāt izrēķināt, ka tas notika tad, kad dvīņi ieradās vīna dārzos, ka tieši tad Karīna kļuva grūta un attiecīgi vainojams ir Rendišs.

-  Tieši tā.

-   Un otrs iemesls?

-   Tā kā tas notika tieši pirms Faionas piedzimšanas, Rendišs noteikti juta vajadzību pēc savu seksuālo tieksmju apmierināšanas. Viņš vienmēr ir bijis vīrietis, kurš nevar iztikt bez sievietēm.

-   Un tieši tad tuvumā pagadījās Karīna, jūs domājat?

-   Pareizi.

-   Piedauzīgi.

-   Viņš visādā ziņā bija neķītra rakstura, un tas pats par sevi jau ir svarīgi. Tikai neķītras dabas cilvēks spēj apmierināt savas tieksmes ar divpadsmitgadīgu krustmeitu.

-  Turpiniet;

-  Arī Lenderss stāstīja, ka, liekas, Karina labāk sapratusies ar Alisi Rendišu, nekā ar savu tēvoci.

-   Tur nu nebūtu nekā sevišķa. Katram viens cilvēks patīk labāk, cits sliktāk.

-   Jūs palaižat garām vienu svarīgu punktu, Maik. Un šis punkts kļūst svarīgs tikai tad, ja ņem vērā vēl citus faktorus.

-  Kādi ir šie citi faktori?

-  Galvenais Rendiša gaume sieviešu izvēlē.

-   Maza auguma, deviņas, jūs domājat?

-  Jā, vienmēr.

-   Saprotu, uz ko jūs tēmējat. Tāda bija arī Karīna. Lai gan tas tomēr nav tas pats, vai ne? Divpadsmitgadīga meitene?

-   Varbūt nē. Bet vai jums nav ienācis prātā, ka varbūt tieši tas ir tas, kas atbilda Rendiša gaumei? Ka viņš izvēlējās sievietes, kuras fiziski visvairāk atbilda pubertātes vecuma meitenēm?

-   Tā ir ideja, ser. Vai jūs domājat, ka to pašu viņš varēja mēģināt izdarīt arī ar Eleinu Vudu? Tad viņai bija desmit gadu. Varbūt tas ir vēl viens iemesls, kāpēc viņa bija tik apņēmīga atriebties.

-   Iespējams. Bet, ja tas arī ir tā, mēs to nekad neuzzināsim. Un, protams, es rīkotos netaisni, ja bez pierādījumiem apvainotu Rendišu.

-        Viņš noteikti pamatīgi pārbijās, kad uzzināja, ka Karina gaida bērnu. Varbūt tas viņam kopš tā laika lika pievaldīties.

-   Cik mēs pagaidām zinām, tā ir. Un otrs, kam, protams, vajadzēja mani novirzīt uz Džonatanu, bija sakritība ar diviem nāves gadījumiem un milzīgā nelaime, kas uzgāzās vienai ģimenei tikai dažu stundu laikā. Tikai padomājiet, kādām pretrunām te jābūt! Likās, ka starp nelaimēm nav nekādas saistības, bet man nu gan vajadzēja saprast, ka tāda ir, vai vismaz iedomāties, ka tādai vajadzētu būt. Ja es to būtu sapratis, viss pārējais sāktu nostāties savās vietās. Es vienkārši pieņēmu, ka ar Džonatanu notikusi nelaime tāpēc, ka pabijis pie māsas, kad tā nomira, viņš bija pārāk satriekts. Bet, ja es būtu pārbaudījis laiku, kad viņš atstāja slimnīcu, un laiku, kad notika avārija, es būtu sācis domāt, vai te nav kāds cits iemesls, piemēram, aculiecinieka liecība slepkavībai vai pat tās izdarīšana, kas viņu satrieca.

-   Izskatās gan, ka sakritība bija tik nenozīmīga…

-   Bet bija, tur jau tā lieta. Un, zinot visus pārējos faktus, man vajadzēja saprast, ka tas ir daudz svarīgāk, nekā mums likās. Patiesībā man tagad jāvaino sevi, ka jums no šīs spēles līdz šim nekas nebija zināms.

-    Domāju, ka jus sevi tiesājāt pārmēru stingri-

-   Neesmu vēl beidzis! Ir vēl viena lieta, kura uzpeldēja tikai šopēcpusdien. Tas bija tikai tāds sīkums, bet tam vajadzēja rosināt mani uz domāšanu… Atceraties mēs piebraucām pie manas mājas, lai es varētu pārģērbties? Nu, un mājās es satiku Bridžitu. Arī viņa bija izmirkuši, un es gandrīz vai paklupu uz viņas krosa kurpēm. Viņa tās bija nometusi priekšnamā uz kājslauķu. Es kurpes pacēlu briesmīgas, dubļiem notrieptas. Un vienā zolē bija iedūrusies stikla lauska.

-    Nu? Nesaprotu, ko jūs šoreiz gribat teikt.

-Stikls, Maik! Domājiet!

-   Nejūtu ne mazākās atblāzmas, ser. Neredzu nevienu iespējamu sakarību starp Bridžitas krosenēm un Džonatana nodarījumu.

-   Ak, jums jau šī atblāzma nevar parādīties, Maik. Es neesmu pret jums godīgs. Man ir fakti. Jums to nav. Varbūt kaut kas mainīsies, ja pastāstīšu jums sekojošo. Kad Bridžita vakar apciemoja Džonatanu, viņa uzzināja, ka misis Redmena nav pametusi krēslu pie Džonatana gultas, kopš pēc avārijas ieradās slimnīcā, tāpēc Bridžita pieteicās viņai palīdzēt un aizveda uz viņu māju Džonatana apģērbu. Apģērbu, kas viņam bija mugurā slepkavības vakarā.

-   Saprotu… Jūs domājat, ka Džonatana apģērbā varēja ieķerties stikla lauskas zolēs vai kur citur drēbēs un, kad Bridžita tās veda, kāda lauska varēja izkrist un iedurties viņas zolē?

-   Jā, Maik, iespējams. Es gan saprotu, ka tā var būt cita lauska, no citas vietas, ka tā var būt tīrā sagadīšanās, lai gan jūs pats redzējāt, kādā stāvoklī bija Rendiša laboratorija. Katrā ziņā ekspertīze var to pierādīt ja vien man izdosies sameklēt lausku mūsu virtuves atkritumu spainī. Es taču pats to tur iemetu! Bet katrā ziņā vai tā bija lauska no laboratorijas, vai nejauši iedūrusies kādā citā vietā, tas bija vēl viens fakts, kuram vismaz vajadzēja likt man domāt, pagriezt mani pareizā virzienā. Nē, Maik, par to vairs nav šaubu. Mana apķērība šoreiz ir darbojusies apkaunojoši lēnām.

-   Nu, es joprojām uzskatu, ka jūs sevi tiesājat pārāk bargi. Un, jebkurā gadījumā, beigu beigās mēs pie tā noteikti nonāktu.

-    Jūs domājat kad ekspertīze uz laboratorijas stiklu lauskām identificētu Džonatana pirkstu nospiedumus? Tā varētu notikt, jā, ja mums vispār ienāktu prātā salīdzināšanai noņemt viņa pirkstu nospiedumus.

-  Jums tas ienāktu prātā, Lainhems bija pārliecināts. Agrāk vai vēlāk jūs iedomātos pie divi pieskaitīt divi. Par to es esmu drošs.

-  Ak, kaut es varētu jums piekrist!

-   Ja neiebilstat, ser, tad es pateikšu, lū, ko. Jums visvairāk gremž tas, ka Džonatans pasteidzās ar savu atzīšanos un jūs nokavējāt.

-   Oho, jums laikam taisnība. Un, ja tas tā ir, tad nav par ļaunu man aplauzt ragus. Tenets iesmējās. Jums ir viena vaina, Maik. Jūs pārāk labi mani pazīstat. Viņš paskatījās pulkstenī. Nu, ko, laikam laiks kustēties. Gribu tikt galā ar to. Viņš pateica Lainhemam misis Redmenas adresi.

-   Kā saprotu, mēs braucam pie viņas, lai pavēstītu par Džonatana atzīšanos, sacīja Lainhems, iedarbinājis mašīnu.

-   Baidos, ka tas nav vienīgais. Tenets izstāstīja, ko apsolījis Džonatanam. Lainhems novaidējās.

-   Nu gan! Godīgi sakot, ser, jūs pats vienmēr sev uzkraujat šīs grūtības, vai ne?

Redmeni dzīvoja lielā municipalitātes dzīvojamo māju rajonā pilsētas tālākajā galā. Pulkstenis bija pieci, un, par spīti tik ļoti izslavētajai, pirms dažiem gadiem ieviestajai vienvirziena kustībai, ielas noslogoja mājās braucēju mašīnas. Lainhems caur nebeidzamo mašīnu uguntiņu jūru pacietīgi taustīja ceļu.

Lai gan Tencts nebūt neilgojās pēc šīs sarunas, brīdī, kad viņi bija atbraukuši, viņš sajuta augošu ziņkāri. Kāda būs šī misis Redmena?

Līdz šim vina visā lietā likās kā tāda ēnaina figūra, kura visur ir klāt, bet vienmēr aiz citu mugurām, neredzama. Pāris reizes Tenets viņu bija saticis skolas pasākumos, bet, tā kā viņa bija klusa sieviete, viņi netika pārmijuši vairāk par dažiem vārdiem.

"Viņai katrā ziņā nav klājies viegli arī bez pēdējā laika nelaimēm," Tenets nodomāja: bez laimes bērnībā ar dzērāju tēvu, smagā laulības dzīve ar pārlieku stingru, nepiekāpīgu vīru, kurš, kā stāstīja Bridžita un Bens, "uzdzinis šermuļus", tad sāpes par meitu, kura izvarota, pati vēl būdama bērns, laida pasaulē mazuli, bet atlikušos savas īsās dzīves gadus vairāk pavadīja slimnīcā, atrazdamās anoreksijas draudu ēnā. Un tad kā kronis visam tam šo dažu pēdējo dienu traģiskie notikumi."

Un viņam, Tenetam, jāpasniedz viņai šo coup de grace8 nē, ne coup de grācc, jo viņš jau neizdzēsīs misis Redmenas sāpes, viņš tās pastiprinās desmitkārtīgi. Pie velna, par ko gan viņš domāja, brīvprātīgi uzņemdamies šādu uzdevumu, Tenets sev jautāja, kad mašīna līdzeni ieripoja stāvvietā pie mājas. Viņš paskatījās uz Lainhemu. Tas saviebās.

-   Lai jums veicas, ser! Labāk jau jūs, nevis es. Vai gribat, lai eju līdzi?

Tenets papurināja galvu.

-   Vienam būs vieglāk.

Debesis atkal bija nomākušās. Dažās mājās jau dega gaismas. Redmenu māja un dārziņš izskatījās labi aprūpēti, bet visus logus klāja aizkari. Izskatījās, it kā pašlaik šeit neviens nedzīvotu, it kā šī vieta būtu pamesta, tās dzīvības sula lēnām aizplūdusi un palikusi tikai tukša čaula.

Tenets iestāstīja sev, ka šīs dīvainās iedomas jāatmet. Viņš straujā solī aizgāja pa asfaltēto celiņu, ievērodams taisnās, nesen stādītās zeltziežu rindas, un pieklauvēja pie durvīm. Atbildes nebija. Viņš pieklauvēja vēlreiz, tad atkāpās atpakaļ, rūpīgi apskatīja māju un atskatījās pār plecu uz Lainhemu, kurš uzsvērti noraustīja plecus. Tenets pieklauvēja vēlreiz. Atbildes joprojām nebija. Viņš jau domāja atmest ar roku, kad virs galvas atskanēja troksnis. Sāņus pavilkās aizkari, un ar krakšķi pavērās logs. Parādījās sievietes seja.

-  Jā?

-   Misis Redmena? Šeit inspektors Tenets, Bridžitas tēvs. Vai mēs varētu parunāt?

-  Tūlīt būšu lejā. Logs aizvērās.

"Viņa noteikti bija nolikusies atpūsties," nodomāja Tenets. Viņš jutās vainīgs, ka iztraucējis misis Redmenu. Neapšaubāmi, dažas pēdējās dienas viņu nomocījušas. Tenets pārvietoja ķermeņa svaru no vienas kājas uz otru un gaidīja, iegrimis pārdomās. Sliktu ziņu atnešana pieder pie tās viņa darba daļas, kuru viņš neieredz visvairāk, bet šoreiz bija vēl sliktāk, jo viņš pazina visus ar notikumiem saistītos.

Viņam nenācās ilgi gaidīt. Pēc mirkļa durvis atvērās. Sieviete bija uzvilkusi pledam līdzīgus vilnas rītasvārkus, tik garus, ka tie pieskārās grīdai. Izskatījās, ka apģērba gabals kādreiz piederējis viņas vīram.

-   Vai tas sakarā ar Džonatanu? Viņas seju kropļoja jaunas bažas, it kā sieviete liktu sev sagatavoties uz visļaunāko. Viņa bija maza auguma un sīciņa, tik tikko Tenetam līdz plecam. Lai gan misis Redmena apprecējās un bērnus laida pasaulē visai vēlu, viņai vajadzēja b.ūt apmēram viņa un Džounas vecumā, bet izskatījās, ka sieviete ir daudz, daudz vecāka. Gadiem ilgās sāpes un ciešanas atstājušas savu zīmi, ievilkušas dziļas rievas starp viņas acīm un aizslaucījušas jebkuru dzīvīgumu, kurš kādreiz varēja tur mājot.

Ar Džonatanu viss ir labi, sacīja Tenets. Patiesībā es nupat nāku no viņa. Bet man vajadzētu ar jums parunāt.

Vedot Tenetu istabā mājas priekšējā daļā, viņa bažīgi atskatījās pār plecu. Sieviete ieslēdza gaismu. Dienas gaisma, kas joprojām iespīdēja gar aizkaru malām, sajaukusies ar mākslīgo apgaismojumu, meta uz istabas trūcīgo mēbelējumu neveselīgu spīdumu. "Rendiša tā saucamā augstsirdība pret māsas ģimeni šeit nav manāma," nodomāja Tenets, ievērojis, ka paklāji ir nodiluši, bet vaļīgie mēbeļu pārklāji nolietojušies. Pati istaba, lai ari noplukuši, izskatījās aprūpēta tā bija pedantiski tīra, un kāds, varbūt Džonatans, ar emulsijas krāsu atsvaidzinājis sienas. Uz galdiņa stūrī stāvēja mazs, divpadsmit collas pa diagonāli, televizors. Acīmredzot kopš mistera Redmena nāves daži no mājas stingrajiem likumiem ir palaisti vaļīgāk.

Viņa apsēdās uz pašas krēsla maliņas, vīstīdama rītasvārku stērbeles ap kājām, it kā pat atsegta potīte būtu kas nepiedienīgs. Sitiena spēku amortizēt nebija iespējams. Tenets vilcinājās, meklēdams pareizākos vārdus.

-    Baidos, ka man jāpasaka jums kaut kas nopietnāks par notikušo avāriju.

-   Tad tas saistīts ar brāli, ar viņa… slepkavību? Pēdējie vārdi gandrīz vai nebija sadzirdami.

-   Jā. Man ļoti žēl. Pēdējo dienu laikā jums ir nācies tik daudz pārciest, misis Redmena. Manu sievu un mani ļoti satrieca ziņa par Karīnu.

Misis Redmena paskatījās uz Tenetu, un viņš redzēja, ka viņa cīnās visiem spēkiem, lai neļautu sākt ritēt asarām. Viņa sakāmais šausmināja Tenetu. Bet varbūt šajos apstākļos nav jābūt pārāk līdzjūtīgam. Apzināti viņš lika savai balsij skanēt mundri.

-   Jā, kā jau teicu, tas skar jūsu brāli. Bet baidos, ka mistera Rendiša nāve ir saistīta ar Džonatanu.

Pārsteigums palīdzēja viņai atgūt kontroli pār sevi.

-   Kādā veidā?

Tenets ietērpa vārdos to, ko pirms mirkļa bija domājis.

-   Misis Redmena, man nav nekādas iespējas pateikt to saudzīgāk. Es nupat biju slimnīcā, jo Džonatans vēlējās mani redzēt. Precīzāk sakot, viņš vēlējās redzēt detektīvu, kurš izmeklē jūsu brāļa slepkavības lietu. Jo Džonatans vēlējās atzīties.

Kādu brīdi viņa mirkšķināja acis, un tikai tad lūpas sakustējās.

-   Atzīties? vārds izdzisa čukstā.

Tenets pamāja.

-    Jūs gribat teikt… skaņu varēja tikai nojaust.

-   Diemžēl jā. Viņam vajadzēja to pateikt skaidri, būt drošam, ka viņš netiks pārprasts. Džonatans ir atzinies sava tēvoča slepkavībā.

Viņa šūpoja galvu.

-Te jābūt kādai kļūdai. Viņš to nevarēja.

-   Baidos, ka kļūdas nav.

Viņas galva joprojām šūpojās, kategoriski noraidot viņa teikto.

-    Misis Redmena, lūdzu, paklausieties! Man jums viss jāizstāsta.

Pēkšņi sieviete sastinga, kļuva nekustīga. Tenets mirkli pagaidīja, līdz pārliecinājās, ka misis Redmena ir sakoncentrējusies klausīties.

-    Lūk, ko man teica Džonatans. Viņš pastāstīja, ka piektdienas vakarā aizbraucis uz vīna dārziem, kur viņam bijusi asa saruna ar tēvoci. Džonatans zaudējis savaldību un sācis viņu apmētāt ar priekšmetiem, kas pagadījušies pie rokas. Jūsu brālis paslīdējis un atmuguriski iegāzies logā. Tā viņš aizgāja bojā. Džonatanam, protams, nav bijis nolūka viņu nogalināt. Viņš bijis tā satriekts, ka atceļā nokļuvis avārijā. Acīmredzot zēns nebija spējīgs braukt uzmanīgi. Man vēl jāpiebilst, ka Džonatana stāstītais sakrīt ar notikušā detaļām, detaļām, kuras viņš nevarētu zināt, ja pats nebūtu tur atradies.

Misis Redniena skatījās viņā. Tas bija izmisuma pilns, bet noteikts skatiens, it kā katru sava saprāta unci viņa censtos izmantot, lai izprastu neizprotamo.

-   Tā nevar būt patiesība. Kāpēc viņš nepastāstīja man? Kāpēc viņš līdz šim netika bildis ne vārda? Un kāpēc, kāpēc viņam tūlīt pēc Karīnas nāves bija vajadzīga tāda asa saruna ar tēvoci?

-   Ja jūs padomāsiet, tad sapratīsiet, kāpēc viņš līdz šim neko par to netika teicis. Kā zināt, līdz šai pēcpusdienai viņš pat neatcerējās, ka Karīna… kas noticis ar Karīnu. To viņš atcerējās tikai pēc tam, kad jūs atgādinājāt. Bet pēc tam vienā mirklī atmiņā uzausa arī viss pārējais. Viņš par tēvoci jums neko nepateica tāpēc, ka atmiņā atausušais bija tik šausmīgs trieciens, ka sākumā viņš nebija spējīgs sakarīgi domāt.

-   Bet kāpēc? Jūs joprojām neesat paskaidrojis

-   kāpēc? Nespēju atrast nekādu izskaidrojumu…

-    Uzbudinājumā viņa tik stingri bija savilkusi jostas galu ap rokām, ka pirksti kļuva balti. Tas viss noteikti noticis tikai viņa iztēlē. Trieciens pa galvu, lūk, kas to izdarījis. Šī doma pietrauca viņu kājās, rokas locījās, lai atbrīvotos no jostas galiem. Jā, lūk, kā tas noticis! Viņa tagad stāvēja un no augšas noraudzījās Tenetā. Viņas acis skatījās ārprātīgi, kā gribot pārliecināt. Viņa šausmās un uzbudinājumā strauji elpoja.

Tenets lādēja sevi, ka viņam nav pieticis veselā saprāta paaicināt līdzi kādu sievieti no policijas darbinieku vidus. Vai tiešām šajā lietā nekad nebeigsies klupieni? Tenets piecēlās un satvēra sievietes rokas.

-   Lūdzu, misis Redmena, apsēdieties! Es paskaidrošu. Uzmanīgi Tenets piespieda viņu atgriezties krēslā. Šoreiz viņa iesēdās dziļāk, rokām ļaudama atbalstīties uz krēsla rokturiem. Viņas pirksti iekrampējās rokturu galos, it kā tai vajadzētu noenkuroties pie kaut kā neizkustināma.

Tagad nāca lūzuma punkts.

-   Iemesls, kāpēc piektdienas vakarā Džonatans tā steidzās uz vīna dārziem, bija tāds, ka pirms nāves Karīna brālim kaut ko pastāstlja. Tenets ieturēja pauzi, cerot, ka tagad viņai radīsies nojausma par sekojošo, bet misis Redmenas sejas izteiksme nemainījās.

-    Džonatans teica, ka nekad neesot viņai jautājis, bet tomēr nojautis, ko viņa slēpj. Viņš sapratis, ka nespēj iedomāties, ka nekad neuzzinās, kurš… Tenets clnijās, lai sameklētu pareizo vārdu, apzinādamies, ka pat eņģelim būtu grūti to izdarīt tik smalkjūtīgi, lai nesagādātu sāpes. Kurš bijis bērna tēvs. Un viņš piespieda Karīnu to izstāstīt. Un viņa izstāstīja.

Sievietes acīs Tenets pamanīja ieplaiksnāmies sapratnes atblāzmu. Lēnām viņas lūpas pavērās.

-  Zaks? viņa nočukstēja.

Tenets pamāja, pateicīgs, ka vienreiz tas ir beidzies, izdarīts. Tagad gan bija jāraizējas par misis Redmenas reakciju.

Sievietes acis kļuva stiklainas. Sarauktu pieri viņa tik intensīvi vērās sev klēpī, it kā cerēdama saskatīt tur izskaidrojumu visam tam, kas mulsinājis viņu pagātnē. Tenets nojauta, ka viņa atsauc atmiņā visu kādreiz notikušo, no jauna pārraksta savas ģimenes vēsturi. Tikai baltie plankumi pie pirkstu locītavām ap sažņaugtajām dūrēm liecināja, cik sāpīgas ir šīs atmiņas. Viņš bija gaidījis visu asaras, histēriju, noliegumu varbūt, tikai ne šīs klusējošās ciešanas, kuras vērot bija tik sāPīgi-

Beidzot viņa pacēla acis.

-   Kas tagad notiks ar Džonatanu?

Viņš nebija jutis, ka visu laiku aiztur elpu, bet tagad sekoja gara, lēna atvieglojuma izelpa, jo sieviete bija pieņēmusi viņa stāstīto. Atvieglojumu sniedza arī doma, ka tagad viņa domā par Džonatana nākotni, par dzīvi, nevis nāvi. Viņš bija pateicīgs, ka viņa netaujāja, kā viņš uzzinājis šīs Karīnas intīmās pagātnes detaļas. Varbūt viņa vienkārši pieņēma, ka to pastāstījis Džonatans, un Tenets, protams, nevēlējās šo viņas ilūziju sagraut.

Paldies Dievam, smagākais bija aiz muguras.

22.

Kad Tenets iegāja pa durvīm, priekštelpā viņu sagaidīja Bridžita. Savās apgrieztajās džinsu biksēs un triko krekliņā ar krāsainu ziedu zīmējumu uz krūtīm viņa izskatījās svaiga un skaista. Nesen mazgātie mati augstu pakausī bija sasieti mezglā.

-   Sveiks, tēti! Tu esi agrāk, nekā es gaidīju.

Vakariņas cepeškrāsnī. Es tūlīt sagatavošu. Viņu joprojām nospiež domas par Aleksandru, Tenets to juta, bet viņš arī saprata, ka rūpes par izskatu ir laba zīme. Tā meitene, kura ieradās mājās piektdienas vakarā, lai nu kam, bet savam izskatam uzmanību nepievērsa. Tenets pakāra mēteli.

-   Nē, neraizējies! Es pašlaik neesmu izsalcis. Paēdīšu, kad atgriezīšos no stacijas. Bens mājās?

Par spīti darba jūrai, kura neizbēgami rodas lietas nobeiguma stadijā, viņš bija īpaši papūlējies pārbraukt mājās agrāk cerībā noķert Bridžitu vienu. Džounas mašīnas nebija, tātad skaidrs, ka viņa aizbraukusi uz savu satikšanos.

-  Cīnās ar mācībām augšā.

-   Labi. Es gribu aprunāties ar tevi. Redzot, ka Bridžitas sejas izteiksme pārmainās un kļūst piesardzīga, viņš saprata, ka Bridžita baidās no sarunas par Aleksandru. Par Džonatanu, Tenets pasteidzās piebilst.

Viņas uzacis izliecās.

-    Par Džonatanu? Viņa pirmā iegāja viesistabā, un abi apsēdās. Tenests uzmanīja muguru, kura atkal sāka niķoties.

-    Jā. Šķiet, ka šopēcpusdien tu neesi bijusi viņu apciemot? Tenets iekārtojās ērtākā pozā.

-   Nē. Biju no rīta. Liekas, ka viesu stundām tur nav gala. Kāpēc tu jautā?

-   Pēcpusdienā māte pastāstīja viņam par Karīnas nāvi. Liekas, ka šoks nostrādāja kā sava veida atlaists sprūds, un viņam atausa atmiņā arī viss pārējais, kas noticis piektdienas vakarā.

-   Tas ir lieliski! Es jau viņu mierināju, ka agrāk vai vēlāk tā notiks.

-  Jā, bet lieliski tas ir no vienas puses…

-  Ko tu ar to gribi teikt?

-   Šopēcpusdien palātas dežurējošā māsa piezvanīja un pateica, ka Džonatans vēloties runāt ar mani, tas ir ar detektīvu, kurš atbild par Rendiša lietas izmeklēšanu. Un tas esmu es.

-   Patiešām, bet kas…

-   Paklausies, mīļumiņ! Un tā es devos uz slimnīcu, kur Džonatans man pastāstīja, ka tēvoci nogalinājis viņš.

Bridžitas acis iepletās plati jo plati.

-Ko?

Otro reizi šodien Tenetam nācās izstāstīt stāstu par Džonatanu. Paldies Dievam, ka šoreiz tas uz klausītāju neatstāja tik traumējošu iespaidu. Jā, Bridžita bija šokēta, jā, satriekta, bet skaidrs, ka emocionāli šie jaunumi viņu neietekmēja tā kā misis Redmenu. Beigās viņas reakcija likās ļoti līdzīga Lainhema reakcijai.

-   Nabaga Džonatans! Un nabaga misis Redmena! Kā viņa to uzņēma?

-   Ļoti normāli, saprātīgi. Sākumā šoks, protams, bija šausmīgs.

-   Vai pie viņas kāds ir? Es jau tev stāstīju, ka viņai, kā liekas, nav neviena drauga. Varbūt man vajadzētu aizbraukt, atlikt Londonu līdz ritam.

-   Nē, viss ir kārtībā. Misis Lendersa ir pie viņas viņas brāļa sievasmāte. Ļoti jauka sieviete, viņa palīdzēs misis Redmenai. Viņa bija aizbraukusi jau sestdien uz slimnīcu, tiklīdz uzzināja par nelaimi ar Džonatanu.

-  Kas notiks ar Džonatanu?

-   Domāju, ka viņa advokāts pacentīsies pārliecināt zvērinātos, ka viņš nav jāvaino slepkavībā, bet nogalināšanā bez iepriekšēja nodoma, apstākļu izprovocētā. Un viņa nodarījums neliksies tik smags.

-    Ne tik smags, domājams, tāpēc, ka tas noticis šoka stāvoklī pēc māsas nāves…

-   Dvīņumāsas nāves…

-    …un pēc tam, kad viņš, uzzinājis, ka tēvocis ir morāli atbildīgs par viņas nāvi, uz laiku zaudēja kontroli pār sevi.

-  Jā, pareizi.

-  Un viņš tika izprovocēts?

-   Jā, jo, kā es stāstīju, kad Džonatans mēģināja piespiest tēvoci saprast, kāpēc ir uz viņu tik nikns, kad gribēja skaidri un gaiši pateikt, kāpēc tieši Rendišs ir atbildīgs par Karīnas nāvi, tas viņu izsmēja. Tieši tas lika Džonatanam eksplodēt, tātad šādi apstākļi, pēc manām domām, noteikti tiks uzskatīti par provocējošiem.

Bridžita nodrebēja.

-   Rendišs noteikti bija šausmīgs cilvēks.

-   Jā, ne no tiem apbrīnojamākajiem raksturiem.

-   Un kāda būs starpība, ja tiesa nolems, ka notikusi nogalināšana bez iepriekšēja nodoma? Laikam jau viņam tik un tā būs jāiet cietumā?

-    Starpība ir tāda, ka tiesnesim, piespriežot sodu, ir iespēja rīkoties daudz elastīgāk. Ja tiesnesis jutīs Džonatanam līdzi, tad ir pat iespējams, ka šādos apstākļos viņš var tikt cauri ar nosacīto sodu.

-  Ak, es ļoti ceru, ka tā būs. Galu galā viņiem vajadzēs… Viņam tāpat būs pietiekami smagi, kad visas ģimenes lietas tiks iztirzātas tiesas namā.

-Zinu.

-   Un vēl jau ir mistera Rendiša ģimene. Padomā, kā jutīsies viņi, kad viss nāks atklātlbā! Misteram Rendišam taču palika sieva, vai ne?

-   Jā, un divi mazi bērni, Tenets nopūtās. Baidos, ka, slepkavību lietas izskatot, ir neizbēgami, ka daudz nevainīgu ļaužu dabū ciest, un viņu dzīvi tas ietekmē vēl daudzus un daudzus gadus.

-   Es bieži esmu brīnījusies, kā jūties tu, šādas lietas izmeklējot, kad slepkava izrādās kāds, kura tev no sirds žēl, kāds, kuru sākumā tev ne prātā nenāktu vainot slepkavībā.

-   Tas ir smagi. Bez šaubām, pavisam citādas izjūtas ir tad, ja slepkavība izdarīta ar nodomu, ja nāve iestājusies neprātīgas, nepamatotas ļaunprātības dēļ. Bet šādos gadījumos… nu, zināms gandarījums jau ir, jo nonākts līdz nobeigumam. Bet tieši šajā gadījumā es pat nevaru teikt, ka pats esmu to novedis līdz atrisinājumam. Ja Džonatans neatzītos, viņš laikam nekad netiktu atklāts.

-   Tam es neticu. Esmu pārliecināta, ka tu nonāktu līdz atrisinājumam. Vēlreiz Bridžita atbalsoja Lainhema sacīto.

-   Tava ticība man ir aizkustinoša, mīļumiņ, bet baidos, ka tu pārspīlē.

-   Es tam neticu. Ak, beidz, tēti, atzīsti to! Kad tu strādā pie lietas, tu atgādini suni, kam iedots kauls. Tu neesi spējīgs to pamest. Tu ņemies ap to, ņemies, ņemies, kamēr tiec galā. Atceries, ka gandrīz visu savu dzīvi es esmu nodzīvojusi tev blakus un esmu noskatījusies, kā tas atkārtojas reizi pēc reizes!

Pēkšņi uz kāpnēm atskanēja pērkonam līdzīga soļu dārdoņa. Bens steidzās. Durvis atsprāga.

-   O, sveiks, teti, lai gan dzirdēju, ka tu pārradies. Jāaizšauj pie Tima. Netieku galā ar mateni. Tu jau laidies, māšel?

-   Nu jau kuru katru minūti. Bridžita pasmaidīja.

-   Nu, tad uz redzīti! Viņš vilcinājās.

"Varbūt grib nomierināt māsu, pateikt, lai neraizējas par Aleksandru, bet nezina, kā to izdarīt," nodomāja Tenets.

-  Forši, ka pabiji mājās, Bens neveikli atvadījās un, nesagaidījis atbildi, nozuda.

Uz brīdi iestājās klusums. Laikam arī Bridžita bija nojautusi, ko Bens gribēja teikt. Viņa paslepus paskatījās uz Tenetu un mulsi iesmējās. Labi, ka tevi saprot. Tad viņa paskatījās pulkstenī. Laiks braukt, tēti.

Viņas oranži zaļā, mīkstā soma bija jau sapakota un gaidīja priekšnamā. Tenets paņēma to un uzmeta plecā.

-   Protams, viņš ierunājās, kad abi gāja uz mašīnu, nav jāsaka, ka visam šim jāpaliek starp mums. Tikai tāpēc, ka tu kādreiz biji Karīnai tuva draudzene un pēdējās dienas pavadīji pie Džonatana, man likās, ka nedrīkstu no tevis neko slēpt.

-   Es augstu vērtēju tavu uzticēšanos, tēti, un, protams, nevienam neko neteikšu.

Pēc brīža viņi tuvojās vietai, kur Džonatans bija cietis avārijā. Jau agrāk Tenetu mocīja ziņkāre, un, jā, tagad par to nebija šaubu, tas bija Džonatans, kuru viņš piektdienas vakarā redzēja uz nestuvēm. Tieši viņu sanitāri lika ātrās palīdzības mašīnā. Viņš parādīja nelaimīgo vietu Bridžitai.

-  Tu redzēji arī pašu negadījumu?

-   Nē. Ierados tūlīt pēc notikušā. Man, protams, nebija ne jausmas, kas ir cietušais. Baidos, ka mani vairāk uztrauca tas, ka nokavēšu un nepaspēšu laikā uz staciju, uz tavu vilcienu.

Tas likās pirms veselas mūžības. Tik daudz kas noticis šajās dažās īsajās dienās. Cik dziļi viņš iespiedies to cilvēku dzīvēs, kuri vēl pagājušās piektdienas vakarā bija viņam svešinieki. Viņam pašam Rendiša lieta kādu dienu vairs nebūs nekas vairāk par interesantām atmiņām, bet šiem ļaudīm tās atstātais iespaids, kā viņš bija teicis Bridžitai, vēl ilgi nākotnē atbalsosies dvēselēs, karāsies virs viņu galvām. Kā dzīvos Džonatans ar apziņu, ka ir nogalinājis cilvēku? Kā viņa māte samierināsies ar domu, ka tik ļoti mīlētais brālis ir ne tikai aptraipījis viņas meitu, bet arī vainojams viņas nāvē, bet otru dvīni padarījis par slepkavu? Un Alise? Viņai būs grūti, jo Karīnu viņa ļoti mīlēja, bet viņas kaislīgā mīlestība uz Zaķu lika piedot gan viņa fiziskos pāridarījumus, gan nebeidzamo krāpšanu. Tenets juta, ka gan jau viņa piedos mirušajam vīram tā grēkus, kā ir jau to daudzas reizes darījusi pagātnē. Bet kā ar bērniem Faionu un Melkolmu? Vai māte un vecvecāki spēs mūžīgi noslēpt no viņiem patiesību par tēva nāvi?

-   Kas noticis, tēt?

-  Patiesībā nekas. Kāpēc tu tā jautā?

-Tu nopūties. Tu taču neraizējies par mani?

Pirmo reizi kopš vakardienas, kad abi tik ļoti sastrīdējās, kāds no viņiem pieskārās šai tēmai. Tenetam uznāca kārdinājums pateikt Bridžitai taisnību, ka patiesībā viņš ir domājis par lietu, bet šādu izdevību nedrīkstēja laist garām. Tā vietā viņš apmierinājās ar izvairīgu atbildi.

-   Protams, es raizējos par tevi. Mēs visi raizējamies.

Viņš paskatījās uz meitu, bet no sejas izteiksmes kaut ko noprast bija grūti. Neskatoties uz nejaušu garāmskrejošas ielas laternas apgaismojumu, mašīnā bija tumšs. Tad pēc brīža pretimbraucošas mašīnas lukturi izgaismoja Bridžitas seju. Pārsteigts viņš tur saskatīja nožēlu.

-   Ceru, ka tu taču visu laiku neraizējies par to? bažīgi ieminējās Bridžita.

-   Biju jau aizmirsis! Tas gan nebija tiesa, bet Tenets netaisījās atzīties.

Viņi jau bija pie stacijas un iegrieza stāvvietā. Abi palika savās vietās, jo gribēja tikt ar šo lietu skaidrībā.

-   Es vēlāk par to domāju, lēnām ierunājās Bridžita. Un izdomāju, ka sadusmojos uz tevi par to, ka tu pateici taisnību par Aleksandru.

Tenets apzinājās, cik daudz meitai ir maksājusi šī dubultā atzīšanās sev. Un vēl viņš priecājās, ka Bridžita ir spējusi to izdarīt. Tas bija pirmais, ļoti svarīgais solis uz atgūšanos. Viņš izstiepa roku un viegli pieskārās meitas plecam.

-   Piedod, mīļumiņ, es tiešām tā domāju, bet es nespēju redzēt tevi nelaimīgu.

-   Es zinu. Pēkšņi viņa atkal izskatījās moža. Tas viss laikam pieder pie augšanas grūtlbām. Un jāatzīst, ka no šī procesa izvairīties nevar. Viņa atvēra durvis un izkāpa.

Apmierināts, ka rētas sākušas dzīt, viņš sekoja meitas piemēram.

Tēvs ar meitu aizsoļoja pa platformu un sāka gaidīt vilcienu. Tas pienāca laikā. Tenets palīdzēja Bridžitai iekāpt un pamāja ar roku aizbraucošajam vagonam. Noskatījies, kā tālumā izzūd pēdējā uguntiņa, Tenets atgriezās mašīnā. Domas aizsteidzās uz priekšu, kad šovakar Džouna atgriezīsies mājās un viņš varēs izstāstīt par lietu.

Ne pirmo reizi mūžā viņam kļuva žēl visu to vientuļo, šķirto detektīvu, par kuriem rakstīja detektīvromānos.

Kas attiecas uz viņu, tad nekas nevar aizstāt sievu, kura vienmēr tevi gaida mājās.

PASKAIDROJUMI

Koka sievietes figūra, kurai kaklā uzmet cilpu.

Divatā (franču vai.). Apgrūtināta mācību apgūšana. Meklējiet sievieti (franču vai.). Apetītes zudums. Aizliegts (vācu vai.). Sers Deivids Brūss, angļu bakteriologs. Nāvējošs sitiens (franču vai.).

Doroteja Simpsone NEKĀ SMIEKLĪGA Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12, Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfi ja Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] Šcit un lurpmāk paskaidrojumi grāmatas beigās.

Content

Simpsone Doroteja Nekā smieklīga

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

17.

18.

19.

20.

22.