Simpsone Doroteja

Aizveriet viņai acis

Doroteja Simpsone

Aizveriet viņai acis

ROMĀNS

Nav akmens sienas cietums vēl, Nedz dzelžu restes būris.

Ričards Lavleiss 1618-1658

1.

Ziņa par jaunas meitenes pazušanu neatstās vienaldzīgu pat rūdīta policista nocietināto sirdi, bet Tenetam tādas nepavisam nebija. Plauksta, kas turēja telefona klausuli, pēkšņi kļuva mikla.

-  Cik veca?

-  Piecpadsmit.

-   Kopš kura laika pazudusi?

-   Kopš piektdienas rīta, Lainhema balsī skanēja bezcerība.

-   Piektdienas rīta? Gandrīz veselas trīs dienas! Par ko gan domājuši vecāki, neziņodami savlaicīgi?

-  Tur ir dažādi apstākļi, ser. Tēvs saka…

-   Lai paliek. Būšu pie jums, cik ātri vien tikšu.

Tenets uzmeta skatienu saviem smilšainajiem ceļgaliem, notraipītajiem šortiem un netīrajām rokām. Bez dušas neiztikt. Lēkdams pa diviem pakāpieniem uz otro stāvu, viņš pats nobrīnījās par savu steigu. Ja jau vecāki par pazušanu ziņojuši tikai pēc trim dienām…

Taču ļoti iespējams, ka tam bija kāds izskaidrojums. Varbūt viņi domājuši, ka meita pavada nedēļas nogali pie kādas draudzenes. Nav arī

izslēgts, ka viņa pati aizbēgusi no mājām. Piecpadsmit ir vecums, kad cilvēks uz visu reaģē īpaši jūtīgi, kad nesaskaņas ģimenē spēj radīt smagas dvēseles traumas…

Tomēr viņš bija nomazgājies un saģērbies nepilnās desmit minūtēs, palēninādams soli tikai pie Bridžitas un Bena istabas durvīm. Abi gulēja ciešā miegā, segas sānis atmetuši, jo šī pirmdiena bija viena no karstākajām pavasara dienām, kāda jebkad piedzīvota šajā gadalaikā.

Nedēļas nogalē visa Anglija bija tvīkusi un svīdusi pēkšņi uznākušajā karstumā. Mašīnu daudzums uz ceļiem sasniedza rekordskaitļus, jo jūra visus pievilka ar magnētisku spēku, kam nebija iespējams pretoties. Temperatūrai un gaisa mitrumam ceļoties, simtiem tūkstošu ģimeņu, bezspēcīgās dusmās vārīdamies, savas dārgās brīvestības stundas aizvadīja satiksmes sastrēgumos, mazajās metāla kārbās kā slazdos noķerti.

Tenets bija rīkojies prātīgāk. Abi ar sievasmāti nolēma, ka kopā ar bērniem pavadīs šīs semestra vidus brīvdienas viņas mājiņā uz laukiem un mēģinās kaut cik savest kārtībā dārzu. Tas, protams, nebija labākais veids, kādā Tenets būtu vēlējies pavadīt vienu no savām tik retajām garajām, no darba brīvajām nedēļas nogālēm, taču viņš apzinājās, ka vismaz šis mazumiņš jādara. Divus pēdējos gadus, kamēr Džouna vēl bija prom koledžā, kur viņa apguva tiesas inspektora profesiju un gatavojās darbam ar nosacīti notiesātajiem, kas izgāja pārbaudes laiku, misis Boltona rūpējās par bērniem un vadīja saimniecību Teneta mājā. Tikai retā sieviete būtu ar mieru tā atteikties no savas personīgās dzīves un brīvības, un Tenets viņai par to bija dziļi pateicīgs. Paldies Dievam, pēc nepilnām trim nedēļām Džouna beidzot būs mājās, un vajadzēja sākt domāt, kā palīdzēt sievasmātei atkal saņemt rokā savas dzīves grožus. Mājiņa atradās tikai desmit jūdzes no Starrendenas, šīs dzīvās provinces pilsētas Kentas grāfistē, kur Tenets dzīvoja un strādāja, un misis Boltona un bērni te varēja palikt līdz brīvdienu beigām, kamēr Tenets pa dienu brauktu uz darbu pilsētā. Bet nu izskatījās, ka ilgāk vaļoties viņam te nebūs lemts.

Viņš izsteidzās uz mazās, no ķieģeļiem veidotās terases mājas otrā pusē, kur krēslā, kas arvien vairāk sabiezēja, tvanēja ceriņu un apelsīnu ziedu aromāts līdz ar irbuleņu sīvo dvaku. Nekustējās ne lapiņa. Gaiss bija tik smacējoši karsts un mitrs, it kā visam dārzam pāri klātos stikla kupols.

Margarita Boltona aizvērtām acīm, ar tukšu glāzi rokā slābani zvilnēja atpūtas krēslā. Tā atlaidusies, viņa atkal izskatījās gandrīz jauna, jo dziestošā gaisma izlīdzināja grumbas ap acīm un muti un noslēpa sirmumu gaišajos, cirtainajos matos, kas bija tieši tādi paši kā Džounai. Uz mirkli Tenetam gandrīz likās, ka viņš redz Džounu tādu, kāda tā izskatīsies pēc divdesmit gadiem, un īsu bridi nīcības sajūta, kas pastāvīgi pavadīja viņu darba gaitās, ielauzās ari privātajā dzīvē, likdama sirdij sarauties. Viņu sagrāba nevaldāmas ilgas pēc Džounas siltās, dzīvās klātbūtnes. Tad misis Boltona atvēra acis, pārsteigumā par izmaiņām Teneta izskatā tās samiegdama, un viss atkal nostājās savās vietās.

-   Darbs?

-  Tā izskatās.

Viņa grasījās celties.

-   Pagatavošu tev kādu sviestmaizi.

-  Nevajag. Tenets maigi atbīdīja viņu atpakaļ. Gan jau vēlāk kaut ko ieēdīšu. Tagad negribas, ir pārāk karsts. Varbūt vēlreiz piepildīt glāzi?

-   Nē, paldies, man pietika. Patiešām, viņa skumji pasmaidīja. Ceru, ka neesi pārāk piekusis, lai strādātu.

-   Nepavisam. Fizisks darbs ir patīkama pārmaiņa.

Un tā patiešām bija. Nogurumu nemanīja, par spīti vecajai, gruzdošajai sāpei mugurā. Vēl pirms brīža viņš bija juties tikpat noguris, kā pašreiz izskatījās sievasmāte, bet adrenalīns, kas riņķoja viņa dzīslās kopš tā brīža, kad atskanēja Lainhema zvans, brīnumainā kārtā bija atjaunojis spēkus. Viņš dega nepacietībā ātrāk doties ceļā.

Jau pēc brīža viņš līkumoja pa lauku ceļu, gar kura malām baloja pļavas ziedi, un gaisā vēdīja reibinošs agrās vasaras puķu un zāles aromāts.

Mieru, kas valdīja mājā ar gulošajiem bērniem, viņš jau bija no sevis nokratījis un jutās spraigs un gatavs darbam.

Seržants Lainhems gaidīja viņu pirmajā stāvā un steidzās pretī, lai īsi pārstāstītu faktus.

Tenets uzmanīgi klausījās.

-   Kur viņš ir?

-   Trešajā kabinetā. Kopā ar konsteblu Denisonu.

-   Kā jūs teicāt kā viņu sauc?

-   Pričards.

Ieejot telpā, Tenets sajuta acumirklīgu pārsteigumu par mulsumu jaunā konstebla sejā un tikai tad aptvēra tā cēloni: misters Pričards bija nometies uz grīdas ceļos, atbalstījis elkoņus uz krēsla un pieri piespiedis sažņaugtajām plaukstām.

Viņš lūdza Dievu.

Tenets un Lainhems pārmija ašu mulsa pārsteiguma skatienu. Nekad visos policijā nostrādātajos gados neko tādu Tenets nebija piedzīvojis. Kāds tur brīnums, ka konsteblu Denisonu tas bija samulsinājis. Ar smaidu un galvas mājienu atbrīvodams kolēģi, Tenets devās iekšā kabinetā.

Acīmredzami Pričards nebija dzirdējis viņus ierodamies. Viņa koncentrēšanās bija tik spēcīga, ka izstaroja telpā visapkārt, veiojot Teneta apziņā melnbaltu, gandrīz vai fotogrāfiski precīzu tēlu: tumšs uzvalks, spīdīga sēžamvieta, melna sēru lente ap piedurkni, balts krekls, melni mati ar tik taisnu celiņu pa vidu, ka šķita tas novilkts ar lineālu.

Tenets vilcinājās. Traucēt cilvēku šādā dievbijīgas pašiedvesmas brīdī šķita gandrīz tas pats, kas zaimot svētumu. Tad, atgādinādams sev, ka pat tagad, pēc tik ilga laika, lieka kavēšanās varētu apdraudēt meitenes drošību, viņš viegli uzlika roku Pričardam uz pleca un uzrunāja viņu.

Pričarda plaksti izbīlī pavērās, un, pagriezis galvu, viņš paraudzījās augšup uz Tenetu. Acis viņam bija tumšas, gandrīz tikpat melnas kā mati un pilnas sāpīgas rezignācijas. Lēnām viņš piecēlās, iztaisnodams savu garo, tievo augumu ar krasām, vāji koordinētām kustībām kā marionete.

Tenets, pats to negribēdams, sāka atvainoties:

-   Piedodiet, ka jūs iztraucēju, mister Pričard, bet mums jāaprunājas, un viņš nosauca savu vārdu. Pričards vilcinājās. Tad teica:

-   Iespējams, ka esmu rīkojies pārsteidzīgi. Man laikam nevajadzēja nākt šurp.

Tenets sarauca pieri.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Es visu pārdomāju. Liekas, pārāk ātri esmu kritis panikā. Nedrīkstēju zaudēt ticību.

-  Ticību?

-    Mēs visi esam Dieva rokā, inspektor. Un mūsu pienākums ir viņam uzticēties. Es nespēju noticēt, ka viņš būtu pieļāvis, lai ar Ceritiju notiek kas slikts… Un nožēloju, ka esmu nevajadzīgi jūs aizkavējis. Kaut kā dīvaini paklanījies, viņš sāka virzīties uz durvju pusi.

Tenets nespēja ticēt savām ausīm.

-   Mister Pričard, lūdzu… Uzgaidiet vēl mirkli!

Pričards apstājās un, roku durvju rokturim uzlicis, pagriezās atpakaļ ar pieklājīgu jautājuma izteiksmi sejā.

Tenets piegāja viņam tuvāk.

-   Es gribētu pārliecināties, vai esmu sapratis jūs pareizi. Tātad jūs nevēlaties, lai mēs meklējam jūsu meitu?

-  Tieši tā.

-    Varbūt esat atcerējies, kur viņa varētu atrasties?

Pričards papurināja galvu.

-  Nē. Bet es stingri ticu, ka, lai kur viņa būtu, Dievs stāv par viņu nomodā.

Tas bija kaut kas neticams. Šis cilvēks patiešām nevēlējās neko darīt. Varbūt dažu labu tāda ticība spētu aizkustināt, bet Tenetam, kurš no pieredzes zināja, uz kādu cietsirdību cilvēki ir spējīgi, šāda vieglprātība šķita robežojamies ar vājprātu. Ar nolūku viņš centās runāt ļoti mierīgi, saglabājot lietišķu toni.

-   Vai jūs tomēr nedomājat, ka mēs rīkotos prātīgi, mēģinot viņu atrast? Apsēdīsimies uz mirkli un apsvērsim šādu iespēju.

-   Tur nav ko apsvērt. Es jums jau teicu Dievs viņu nepametīs.

Viņš jau vēra vaļā durvis, kad Tenets izmisīgā gaišredzībā klusi teica:

-    Pat Dievam dažkārt nākas savu gribu realizēt ar cilvēka starpniecību, mister Pričard. Vai jūs nepieļaujat varbūtību, ka Viņš pats jūs pie mums atsūtījis?

Pričards vilcinājās. Tumšās acis apmācās, tad ieurbās Tenetā, it kā pārbaudīdamas viņa vārdu ticamību.

Tenets gaidīja. Mazajā telpā trūka gaisa, un viņš juta, kā pār muguru un no padusēm rit sviedru lāses.

Pričards aizvēra acis un palika tā nekustīgi stāvam. Pagāja viena minūte, tad divas. Tenets un Lainhems pārmija bažīgus skatienus. Ārā gaitenī atskanēja balsis, tad kādas durvis aizvērās, un balsis apklusa. It kā pēc signāla Pričards mazliet atdzīvojās, nopūtās un atvēra acis.

-   Iespējams, ka jums taisnība.

Taču pagāja vēl brīdis, iekams viņš atgriezās pie galda.

-  Nu, labi, viņš noteica un apsēdās.

Pēkšņa atvieglojuma sajūtā Tenets novilka

žaketi, uzlika to uz krēsla atzveltnes un arī apsēdās. Tad paskatījās uz Lainhemu. Seržants bija gatavs. "Tagad tikai uzmanīgi," Tenets pats sev teica. "Šis te glaudāms vienīgi ar mīkstiem cimdiem."

-   Seržants Lainhems mani īsumā jau iepazīstināja ar faktiem, bet es būtu pateicīgs, ja mēs vēlreiz atgrieztos pie tiem nedaudz detalizētāk.

Tā kā Pričards klusēja, Tenets turpināja:

-   Cik saprotu, jūsu meitai bija nodoms pavadīt nedēļas nogali Dorsetā kopā ar draudzeni.

-   Jā. Viņas bija iecerējušas doties uz atpūtas namu "Jeruzaleme". Izbraukt vajadzēja piektdienas rītā un atgriezties šovakar. Abas tur jau bija pa Lieldienām, un viss noritēja gludi, tāpēc nebija pamata domāt, ka šoreiz tā nebūs.

-   Ņemsim visu pēc kārtas. Cikos piektdien no rīta Ceritija atstāja māju?

-   Ap pusdeviņiem, pēc manas sievas vārdiem. Es pats tajā laikā, protams, jau biju darbā.

Soli pa solim samudžinātie notikumi nostājās savās vietās. Ceritija ar savu draudzeni Veroniku Hodžisu bija plānojusi doties uz Dorsetu ar vilcienu, kas atiet desmitos divdesmit trijās uz Londonu. Ceritijai vajadzējis iegriezties pie Veronikas un tad kopā doties uz staciju. Taču izrādījies, ka Veronika tajā rītā pamodusies ar augstu temperatūru un nav varējusi nekur braukt.

-   Vai misis Hodžisa nemēģināja jūs informēt par to, ka Veronika saslimusi?

-   Ne mums, ne viņai nav telefona.

-   Saprotu. Turpiniet, lūdzu!

Pēc misis Hodžisas vārdiem spriežot, Ceritija šo ziņu uzņēmusi mierīgi, brīdi pasēdējusi pie draudzenes un aizgājusi. Zinot, ka Pričardi nekad neļautu Ceritijai ceļot vienai un arī atpūtas nama noteikumi paredz, ka meitenēm, kas vēl nav sasniegušas astoņpadsmit gadu vecumu, jāceļo pa pāriem, misis Hodžisa pieņēmusi, ka Ceritija atgriezusies mājās.

-  Un vai tā noticis?

-   Cik mums zināms, tad ne. Pričards izņēma no kabatas glīti salocītu, nevainojami tīru mutautiņu un noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Novelciet taču žaketi, mister Pričard! Šeit ir karsts kā pirtī.

Pričards tik strauji un impulsīvi pakratīja galvu, it kā šāda doma viņu apvainotu.

"Tā varētu arī būt," Tenets nodomāja. Šis cilvēks bija tik stīvs un nebrīvs, ka grūti iedomāties viņu nepiespiestā pozā, kreklā izmetušos.

Pričards iebāza mutautiņu atpakaļ kabatā.

-   Drīz pēc tam, kad tajā rītā ierados darbā tas varēja būt ap pusdesmitiem piezvanīja mana sievasmāsa no Birmingemas. Naktī sievasmāti bija piemeklējusi smaga sirdslēkme, un viņas stāvoklis bija kritisks. Es runāju ar savu priekšnieku, un viņš atļāva man aiziet no darba.

Pričards, kurš strādāja par noliktavas pārzini kādā rakstāmpiederumu vairumtirdzniecības firmā, bija devies uz māju, lai pavēstītu sievai par mātes slimību. Kad viss bijis sakravāts un tuvākajiem kaimiņiem atstāta adrese Birmingemā, kur nepieciešamības gadījumā varētu griezties, tas Londonas vilciens, ar kuru domājušas braukt meitenes, jau bijis prom, un viņi nolēmuši atstāt Ceritijai uz virtuves galda zīmīti gadījumā, ja viņa ierastos mājās pirmā. Iekšā viņa tiktu pati ar savu atslēgu. Cerējuši, ka vai nu viens, vai otrs uz to laiku būs atpakaļ, bet šorīt vecā dāma nomirusi, un, gribēdams palikt tur uz bērēm, Pričards piezvanījis uz atpūtas namu, lai informētu Ceritiju par vecāsmātes nāvi un ieteiktu viņai dienu vai divas padzīvot pie Veronikas, līdz vecāki atgriezīsies mājās.

Ziņa, ka ne Čeritija, ne Veronika tur nav ieradusies, ka misis Hodžisa piektdienas rītā zvanījusi un ziņojusi par Veronikas slimību, nākusi kā negaidīts trieciens.

-   Vai jūsu meita šajā sarunā tika pieminēta?

-   Liekas, tikai garāmejot. Jo tas jau bijis pats par sevi saprotams, ka viena viņa nebrauks. Kā jau teicu, noteikumi par to, ka meitenēm jābrauc tikai divatā, ir ļoti stingri. Un vecākiem jāparakstās, apsolot, ka viņu meitas neceļos vienas pašas. Misis Hodžisa zvanījusi diezgan agri no rīta, un tajā laikā mēs ar sievu vēl nemaz nezinājām, ka ari mums būs jādodas ceļā.

-  Vai jums neienāca prātā par savu braucienu uz Birmingemu informēt misis Hodžisu?

Pričards paslēpa seju plaukstās un ievaidējās.

-    Kaut es tā būtu darījis. Tagad saprotu, ka esmu rīkojies bezatbildīgi, nepiedodami bezatbildīgi, pie viņas negriezdamies. Bet viss gāja tādā steigā tik daudz bija darāmā, par tik daudzām lietām vajadzēja domāt… Protams, kaimiņiem mēs zīmīti atstājām, es jums jau teicu. Turklāt zinājām taču, ka jebkurā gadījumā šeit, Starrendenā, paliek misis Hodžisa. Bet jums, protams, taisnība. Būtu vajadzējis par to padomāt…

-    Ari misis Hodžisa būtu varējusi paziņot jums, ka Veronika saslimusi.

Pričards saslēja plecus.

-   Taisnība. Galvu pacēlis, viņš skatījās Tenetā spožām acīm. Viņai to vajadzēja darīt, vai ne? Būtu viņa tā rīkojusies, Čeritija brauktu kopā ar mums, un tagad mēs neatrastos šādā situācijā.

Tenets nožēloja savus vārdus. Vēlēdamies darīt vieglāku Pričarda pašpārmetumu nastu un norādīdams, ka atbildība par notikušo nav jāuzņemas viņam vienam pašam, Tenets bija ievirzījis Pričarda domas nepareizā gultnē.

-   Nenovirzīsimies no galvenā, viņš stingri sacīja. Vai mēs varētu atgriezties pie šī rīta un jūsu telefona zvana no Birmingemas? Kad jūs uzzinājāt, ka sakarā ar Veronikas slimību neviena no meitenēm Dorsetā nav ieradusies, ko jūs domājāt kas noticis ar Ceritiju?

-   Es pieņēmu, ka viņa atgriezusies mājās un atradusi mūsu zīmīti. Un domāju, ka, zinādama, cik nobēdājusies būs viņas māte par vecāsmātes nāvi, viņa negribēja vēl piedevām apbēdināt mūs ar ziņu par nenotikušo braucienu.

-   Tātad tajā brīdī jūs par viņu vēl nebijāt pārāk noraizējies?

-   Kā to teikt, mēs, protams, nejutāmies laimīgi, zinot, ka visu nedēļas nogali viņa bijusi mājās viena pati. Galu galā viņai ir tikai piecpadsmit gadu…

-   Un ko jūs nolēmāt darīt?

-   Tā kā nebija nekādas iespējas ar Čeritiju sazināties, mēs izlēmām, ka es atgriezīšos mājās un braukšu uz Birmingemu tikai piektdien bēru dienā.

-   Jums neienāca prātā doma, ka mēs jums būtu varējuši palīdzēt šajā situācijā?

-  Jūs? Pričards skatījās Tenetā tādām acīm, it kā palīdzība būtu piedāvāta no kādas citas planētas.

-   Mēs tādos gadījumos cilvēkiem bieži izpalīdzam.

Pričards papurināja galvu.

-  Tas man nekad nebūtu ienācis prātā.

-   Tātad jūs atgriezāties Starrendenā, cerēdams atrast Ceritiju mājā?

-   Jā. Pričards atkal noslaucīja pieri, tad pārlika mutautiņu no labās rokas kreisajā un sāka to plūkāt ar saviem garajiem, kaulainajiem pirkstiem. Acīmredzot viņš no jauna pārdzīvoja triecienu, ko bija saņēmis, atrodot māju tukšu.

-   Vai neviena zīme neliecināja, ka pa šo laiku viņa būtu iegriezusies mājā?

-   Nē. Viss bija tieši tādā pašā kārtībā, kā mēs atstājām. Vismaz man tā likās.

-   Nekādu pēdu, ka viņa kaut ko būtu ēdusi vai dzērusi?

Pričards pielika plaukstu pie pieres un sāka berzēt deniņus.

-   Nē… Es nezinu… Man neienāca prātā paskatīties pieliekamajā.

-  Varbūt ledusskapī?

-   Mums nav ledusskapja. Tad negribīgi, it kā atkārtodams kaut ko tādu, ko mēģinājis skaidrot jau daudzas reizes, piemetināja: Mēs, bērni, dzīvojam ļoti vienkārši, inspektor, un jums šāds dzīvesveids droši vien nebūs saprotams.

-   Bērni?

-       Jeruzalemes bērni. Pat tagad, kad sirdi māca nemiers par meitas likteni, viņa tumšajās acīs iedegās fanātiska kvēle. Dieva īstā baznīca. Mēs ticam…

Tenets bija redzējis jau pietiekami daudz, lai saprastu ja Pričardam ļaus novirzīties uz reliģijas jautājumiem, viņu apturēt būs tikpat grūti, kā apstādināt no kalna ripojošu tvaika veltni.

-   Es saprotu, viņš ātri iejaucās, jo atcerējās, ko Lainhems bija stāstījis. Tātad tajā brīdī jūs nolēmāt aiziet pie Hodžisiem, lai pārliecinātos, vai nedēļas nogali viņa pavadījusi tur?

Pričards samiedza acis. Bija vajadzīgs laiks, lai pārmija viņa galvā pārslēgtu domu gājienu uz citām sliedēm, un pagāja krietns brīdis, iekams viņš atbildēja: '-Jā.

-   Jūs tikko teicāt, ka pirms aiziešanas no Hodžisu mājas piektdienas rītā viņa kādu brīdi palikusi divatā ar Veroniku. Varbūt viņa draudzenei ieminējusies, ko grasās darīt, ja reiz brauciens izjucis?

-   Nedomāju vis, citādi misis Hodžisa būtu kaut ko minējusi. Bez tam tobrīd taču viņa nezināja, ka mēs nebūsim mājās. Pretējā gadījumā viņa būtu to pateikusi misis Hodžisai un droši vien būtu uzaicināta nedēļas nogali pavadīt tur.

-   Bet jūs pats ar Veroniku netikāt runājis?

-Nē.

-  Un pēc tam?

-   Atnācu šurp. Kā jau pirmīt teicu kritu panikā.

-   Manuprāt, gluži pamatoti.

Pričards sarauca pieri.

-   Mums jāpaļaujas uz Dievu jebkuros apstākļos, inspektor. Es nedrīkstu zaudēt ticību, ka Viņš manu meitu pasargās.

Par spīti šiem vārdiem, Pričarda skatiens bija lūdzošs, un Tenets saprata, cik ļoti viņam nepieciešams uzmundrinājums. Bet kā gan Tenets šobrīd varēja viņu uzmundrināt?

-   Vai nevarat iedomāties kādus citus draugus, pie kuriem Čeritija būtu varējusi pavadīt šo nedēļas nogali?

-  Viņai nebija nekādu citu draugu.

Tenetam uz mēles jau bija jautājumi par meitenes klases biedriem, klubiem, vaļaspriekiem, bet viņš laikus aprāvās. To visu varēs uzzināt vēlāk, ja vajadzēs.

Pričards paslēpa seju rokās un ievaidējās.

-  Man nav ne jausmas^ kur viņa varētu būt.

Tenets piecēlās, atbīdīdams krēslu, un

Pričards izslējās. Viņa seja bija dzeltenīgi bāla, āda nostiepta, acu skatiens izmocīts.

-   Ko jūs darīsiet, inspektor?

-   Vispirms aizbrauksim uz jūsu māju un pārbaudīsim, vai pa šo laiku viņa tur tiešām nav bijusi. Tad aprunāsimies ar Veroniku. Un pēc tam nu, tad jau redzēsim.

Kopā ar Pričardu kāpjot lejup pa kāpnēm un sēžoties mašīnā, Tenets dedzīgi vēlējās, kaut viss noskaidrotos un nenāktos ierosināt lielu par slepkavību.

2.

Lai sasniegtu Taunroudu, kur Pričardi dzīvoja, nevajadzēja vairāk par desmit minūtēm. Ja nebūtu ieviesta vienvirziena satiksme, tur varētu nokļūt arī piecās minūtēs. Starrendena atrodas Kentas grāfistes vidienē. Tā ir dzīva tirdzniecības pilsēta ar kādiem četrdesmit pieciem tūkstošiem iedzīvotāju, un tajā satek ceļi no daudziem ap to izkaisītiem ciemiem. Jaunā satiksmes sistēma ir likvidējusi sastrēgumus pilsētas centrā, kas pa dienu mēdza veidoties, bet vecajiem iedzīvotājiem tā vēl arvien šķiet nepieņemama. Tenetam pret to bija dalītas jūtas: policists viņā pozitīvi novērtēja jaunās sistēmas priekšrocības, bet kā ierindas pilsoni viņu kaitināja nepieciešamība mērot divreiz garāku ceļu, lai sasniegtu mērķi. It īpaši tādos brīžos kā šovakar, kad ielas bi ja tukšas un vajadzēja steigties.

Taunrouda bija gara, šaura iela, gar kuras malām rindojās viktoriāņu stilā celtas dzeltenu ķieģeļu mājas ar platiem erkerveida logiem augšstāvos un apakšstāvos. Gar ietvēm abās pusēs rindojās neskaitāmas mašīnas, un Lainhems atrada brīvu vietiņu tikai labu gabalu aiz 32. numura.

No aizkaru neaizklātajiem logiem gaisma li ja pār mazajiem dārziņiem māju priekšā, vienīgi Pričardu miteklis bija tumšs, un Tenetam ar Lainhemu nācās brītiņu gaidīt, kamēr Pričards atslēdz durvis. Viņi sekoja saimniekam šaurā gaitenī. Noklikšķēja slēdzis, un kailas, patumšas spuldzes vārgā gaisma ļāva saskatīt nodilušu linoleju uz grīdas un kailas sienas.

Jūs ņemiet augšstāvu, Tcnets nomurmināja, un Lainhems paklausīgi pagriezās uz kāpņu pusi.

Tenets vispirms lūdza atļauju apskatīt virtuvi un, tajā iegājis, skatījās apkārt, savām acīm neticēdams. Vai gan daudz mūsdienās vēl bija šādu virtuvju? Sajūta bija tāda, it kā viņš būtu atgriezies piecdesmit gadus tālā pagātnē. Misis Pričarda vēl arvien gatavoja ēdienu uz vecas malkas plīts. Uguns pavardā nebija, un virtuve oda pēc sodrējiem. Ierīti virs plītskrāsns stāvēja apdauzīta alumīnija tējkanna. Virs seklās akmens izlietnes redzēja tikai vienu krānu, uz trauku žāvējamā dēļa bija uzgāzta balta, emaljēta bļoda. Vidū atradās šaurs koka galds, kura virsma no ilgstošas bēršanas jau sen bija zaudējusi krāsu, pie sienas brūni krāsots virtuves skapis. Pavarda priekšā uz lupatu segas stāvēja koka atzveltnes krēsls, kurā Pričards ievaidēdamies atkrita.

Lūdzu, inspektori Dariet vien, ko atrodat par vajadzīgu!

"Neizskatās gan, ka Čeritija te būtu bijusi," Tenets nodomāja, sākdams apskati. Izlietne, bļoda, trauku lupata un dvieļi bija pilnīgi sausi, čuguna plīts galīgi auksta. Pieliekamais bija tikpat nevainojami tīrs kā virtuve, kaut arī skābeni oda pēc veca siera. Nekur ne maizes, ne sviesta, ne piena. Pričards paskaidroja, ka, braukdami uz Birmingemu, visu esot paņēmuši līdzi. Tenets nodomāja, ka izmest ārā ēdienu šiem cilvēkiem droši vien nozīmēja grēkot.

Pričards bija iegrimis tādā kā transā, un Tenets viens pats devās apskatīt viesistabu. Cilvēku mitekļi par saviem iemītniekiem daudz ko varēja pavēstīt, par to Tenets bija pārliecināts. Tā zināmā mērā bija viņu personības izpausme krāsās un ornamentos, mēbelēs, mākslas priekšmetos, grāmatās, skaņuplatēs. Tas viss liecina ne tikai par gaumi, bet arī par mentalitāti un paradumiem.

Ieraudzītais viņu satrieca. Vienīgās mēbeles bija ar' brūnu mākslīgo ādu pārvilkts dlvāniņš un divi krēsli, bet pie sienas liels, smagnējs pianīns. Vienīgais rotājums koka pulkstenis pašā kamīna dzegas vidū, vienīgā piekāpšanās ērtību mīlestības priekšā mazs smilšu krāsas paklājiņš pie tukšās kamīna mutes, vienīgais sienu greznojums kāds reliģisks teksts šaurā, melnā ietvarā. DIEVS, TAVA ACS MANI REDZ vēstīja izvīti, melni burti uz balta pamata.

Tenets nodrebēja. Pārņēma tāda sajūta, it kā viņš būtu iemetis skatienu Pričarda dvēseles nabadzībā, viņa pasaules uzskata neauglīgajā stingumā. Kāda gan varēja būt Ceritija, augdama šādā gaisotnē? Taču istabā atradās klavieres. Viņš piegāja pie tām, lai uzmestu skatienu glītā kaudzītē saliktajām notīm. "Karalisko Mūzikas skolu padome," viņš lasīja. "7. klase." Tātad Ceritijai vismaz bija mūzika, kurā aizmirsties no šīs drūmās eksistences.

Viņš dzirdēja Lainhema soļus uz kāpnēm un izgāja viņam pretī.

-  Kaut ko atradāt?

-   Neko. Ne vēsts no kādas ceļasomas. Viss tīrs un kārtīgs. Lainhems saviebās. SI māja man uzdzen tirpuļus.

-  To var saprast. Un vannasistabā?

Lainhems jautājoši savilka uzacis.

-   Kādā vannasistabā?

-   Tātad vannasistabas nav… Nevar teikt, ka tas mani īpaši pārsteigtu pēc tā, ko esmu redzējis te, lejā.

-Arī te nekā nav?

-   Nekādu pēdu. Labāk brauksim pie Hodžisiem. Es tikai vēl pāris vārdus parunāšu ar Pričardu.

Pričardu Tenets atrada tādā pašā pozā, kā bija viņu atstājis: ar plaukstām uz ceļiem, noliektu galvu viņš nekustīgi sēdēja krēslā un stīvi blenza grīdā.

-   Mēs tagad aizbrauksim aprunāties ar misis Hodžisu, mister Pričard, bet pēc tam atgriezīsimies pie jums. Vai nejūtaties labi?

Pričards paskatījās viņā mulsām acīm, un Tenets redzēja, ar kādām pūlēm viņš koncentrējās, lai aptvertu teikto.

-  Vai nejūtaties labi? Tenets atkārtoja.

-  Nē, nē, viss kārtībā, paldies.

-   Es gribētu, lai jūs paliekat šeit gadījumā, ja Čeritija pārnāk, kamēr esam prom. Bet gribu jūs lūgt pa šo laiku kaut ko izdarīt.

-  Jā? šoreiz balsī uzdzirkstīja interese.

-   Es vēlētos, lai jūs uzrakstāt visu to cilvēku vārdus, pie kuriem Čeritija būtu varējusi pavadīt sis dienas. Radiniekus, draugus, paziņas, skolas biedrus, draudzes locekļus itin visus, ko vien varat iedomāties. Vai jūs varētu to izdarīt?

Ar īkšķi un rādītāja pirkstu Pričards spieda sev acu ābolus.

-  Jā, protams.

-   Vai jums būs zīmulis un papīrs? Tenets gribēja, lai Pričards ķeras pie darba tūlīt, kamēr viņi vēl ir šeit.

-   Zīmulis un papīrs, Pričards atkārtoja, nenoteikti raudzīdamies apkārt. Es paskatīšos. Viņš smagi piecēlās no krēsla. Jā. Galda atvilktnē. Te būs.

Viņi atstāja Pričardu pie uzdotā darba.

-   Neizskatās visai cerīgi, vai ne, ser? teica Lainhems, kad abi bija mašīnā.

Tenets paraustīja plecus. Saruna ar Pričardu bija nedaudz izkliedējusi viņa sākotnējās bažas.

-    Vēl grūti ko teikt. Ļoti iespējams, ka, uzzinājusi par izjukušo braucienu, Ceritija atgriezās mājās, atrada zīmīti, nodomāja: "Neiešu jau nu nīkt viena pati visu nedēļas nogali šajā uķī," (kas gan viņai varētu to pārmest?) un nolēma meklēt glābiņu pie kāda no saviem skolas draugiem.

-   Tad jau drīzāk viņa varēja atgriezties pie Hodžisiem un lūgt, lai tie viņu pieņem.

-   Nezinu. Varbūt negribēja tos apgrūtināt, ja Veronika bija slima. Nu, tas nav svarīgi, galvenais ja viņa tiešām pavadījusi šīs dienas pie kāda drauga, viņa nebūtu uzskatījusi par vajadzīgu atgriezties mājās ātrāk par šovakaru, jo zināja, ka ātrāk vecāki viņu negaidīs. Tāpēc ļoti var būt, ka viņa vēl pārrodas sveika un vesela.

-  Taisnība.

Viņi palēnināja gaitu, lai palaistu garām ātrās palīdzības mašīnu.

-   Kā jūtas Luīze? jautāja Tenets, sajuzdams to kā atgādinājumu.

Lainhema sieva gatavojās drīz dot dzīvību viņu pirmajam bērnam.

-   Paldies, labi. Šajā karstumā viņai, protams, grūti, un viņa ilgojas, kaut tas viss būtu jau aiz muguras.

-  Cik ilgi vēl jāgaida?

Lainhems nopūtās.

-  Četras nedēļas.

Tenets plati pasmaidīja.

-   Nav ko nokārt degunu, Maik! Pirmā reize ir visgrūtākā. Pēc tam ar katru nākamo kļūst vieglāk.

-   Šobrīd tas ir vājš mierinājums. Lainhems strauji sagrieza stūri. Tā, klāt esam Lenternstrīta.

Atkal tādas pašas kopā salipušas kotedžas, taču mazākas un vecākas, turklāt daudzas no tām aiznaglotas vai avārijas stāvokli. Izskatījās, it kā īpašnieks būtu nolēmis, ka no zemes gabala varētu gūt lielāku peļņu nekā no īres maksām.

Taču 8. numurs izcēlās ar savu sakoptību. Sarkanu tulpju puduri pustumsā kvēloja kā rubini, un vara klauvēklis pie durvīm spīdēja un laistījās.

Durvis atvēra apaļīga, maza auguma sieviete ar spurainiem, blondiem matiem.

-   Misis Hodžisa? Tenets stādījās priekšā. Mēs interesējamies par Čeritiju Pričardi.

-  O, kas par lietu? Vai kas atgadījies?

-   Domāju, ka jūs jau zināt. Šķiet, ka viņa pazudusi. Misters Pričards man teica, ka esot bijis pie jums pirms kāda laika un jūs viņu neesot redzējuši kopš piektdienas rīta.

-   O, jā, bet nesen viņa atkal ieradās. Un aizgāja tikai pirms kāda stundas ceturkšņa. Kuru katru brīdi viņai vajadzētu būt mājās.

-  Ak tā? Vai viņa nestāstīja jums, kur bijusi?

-   Esot ciemojusies pie draudzenes. Es teicu, ka tēvs viņu jau meklēja, un viņa izskatījās diezgan notrūkusies nu, ir jau par ko. Man liekas, ka mājās viņa dabūs pamatīgu sutu.

Vai viņam tikai likās, vai tiešām sievietes balsī ieskanējās tāds kā apmierinājums?

-   Tā, noteica Lainhems, kad viņi atgriezās pie mašīnas. Jums bija taisnība. Vētra ūdens glāzē, vairāk nekas.

-  Laikam gan.

-   Viss šitais tracis gluži par neko, viņš kurnēja.

-   Priecāsimies, ka viss tā beidzies.

Klusēdami viņi brauca atpakaļ uz Taunsroudu.

Uz viņu klauvējienu durvis atvērās gandrīz

tajā pašā brīdī, it kā Pričards būtu stāvējis gaitenī un gaidījis. Blāvajā gaismā viņa seja izskatījās dzeltenīga kā vecs pergaments. Acīmredzot Ceritijas mājā vēl nebija.

-   Viss kārtībā, mister Pričard, Tenets laipni teica, kā uzmundrinot pieskardamies viņa rokai. Čeritija ir sveika un vesela.

-   Vai tiešām? Pričards aizvēra acis, viegli sagrīļojās un atspiedās ar roku pret sienu. Es domāju… Es baidījos…

-   Zinu. Tenets paņēma viņu aiz elkoņa un, aizvadījis uz virtuvi, apsēdināja atzveltnes krēslā. Bet nekas ļauns nav noticis. Kuru katru brīdi viņa būs mājās.

-   Lai slavēts Dievs! Pričards sakņupa uz priekšu, ļaudams galvai noslīgt uz rokām.

-   Misis Hodžisa teica, ka pavisam nesen ceļā uz mājām Čeritija pie viņiem iegriezusies. Nedē

ļas nogali acīmredzot pavadījusi pie kādas draudzenes. Un esot aizgājusi tikai kādas piecpadsmit minūtes pirms mūsu ierašanās. Es nezinu, cik ilgā laikā šo gabalu kājām var atnākt, bet domāju, ka drīz vien viņai jābūt šeit.

Pričards neko neteica un arī galvu nepacēla, bet Tenets redzēja, ka viņš klausās. Viss ķermenis bija saspringts, elpa aizturēta.

-   Vai jūs gribētu, lai mēs pagaidām, kamēr viņa pārnāk? Tenets piedāvājās. Būtībā tas nebija nepieciešams, bet viņam sagribējās šo meiteni redzēt. Un jāgaida jau nebūs ilgi.

Kādu brīdi Pričards neko neatbildēja. Klusums ieilga, un Tenets paraudzījās acīs Lainliemarn, kurš par atbildi savilka uzacis un paraustīja plecus. Tenetam jau sāka likties, vai tikai pārdzīvotais nervu saspīlējums nav Pričardu tā nogurdinājis, ka tas uz vietas aizmidzis. Bet pēc laiciņa viņš sakustējās, lēni izslējās un atlaidās pret atzveltni.

-   Paldies, viņš teica. Būšu jums pateicīgs, ja pakavēsities.

Lūpas tikko kustējās, it kā šie vārdi prasītu no viņa milzu piepūli, un, tikko tie bija izrunāti, acis aizvērās, galva atkrita atpakaļ, un viņš iesnaudās. '

Klusā vienprātībā Tenets un Lainhems pameta virtuvi un iegāja viesistabā. Lainhems te bija pirmo reizi, un viņa sejā Tenets lasīja to pašu neticību un pārsteigumu, ko pats bija izjutis, ieejot virtuvē.

-   Mans Dievs, Lainhems teica. Vai to kāds nosauktu par siltu ligzdiņu?

-   Sš… Tenets pievēra durvis. Piekrītu. Nav nekāds mājīgais kaktiņš, kurā gribētos atgriezties.

Abi apsēdās cietajos, slīdīgajos krēslos.

-   Kā viņi var tā dzīvot! — Lainhems nespēja rimties. Guļamistabas ir tādas pašas kunkuļaini matrači, kas izskatās kā no Noasa laikiem saglabāti, sarūsējušas atsperes, kailas linoleja grīdas… Es nesaprotu, kā ar to var samierināties!

-   Varbūt viņi neko labāku nevar atļauties?

-   Ko jūs, ser! Tas nav naudas trūkums, par ko es runāju, un jūs to zināt. Tā ir vienkārši nevēlēšanās kaut ko uzlabot. Paskatieties tikai apkārt! Jebkurš var nopirkt kārbu emulsijas krāsas un sakopt savu māju, ja viņš to vēlas.

-   Nu, tad acīmredzot Pričardi to nevēlas. Lai cik neticami mums tas var likties, viņiem laikam patīk tieši tas, ko te redzam.

-   Patīk! Lainhema seja bija īsts neticības spogulis.

-      Cik varu spriest pēc Pričarda, tad tas ir reliģisku principu jautājums. Viņš droši vien uzskata, ka ērtības ir kaut kas grēcīgs, ka miesa nav jālutina.

-  Vai tad visi šie Jeruzalemes bērni ir tādi?

-  To es nezinu. Spriežu tikai pēc dažiem viņa izteikumiem un pēc tā, ko te redzam.

-   Viņi pulcējas tajā zālē Džubiliroudā, vai ne? Tajā ar zaļo rievotā skārda jumtu?

-Jā.

-   Nekādi pārticīgie viņi nevar būt. Tā būda izskatās tā, ka drīz varētu sabrukt.

-   Iespējams, ka pēdējā laikā viņu popularitāte mazinās, bet vēl nesenā pagātnē tie bija spēks, ar kuru Starrendenai vajadzēja rēķināties.

-  Cik ilgi tādi te jau eksistē?

Tenets sarauca pieri.

-   Precīzi nepateikšu. Bet krietnu laiku. Dzirdēju runājam, ka kopš deviņpadsmitā gadsimta vidus.

-   Tik ilgi! Un laikam šī nav vienīgā tāda draudze, ja jau viņiem ir pašiem savas atpūtas mītnes.

-   Droši vien. Tenets nemierīgi sakustējās, juzdams, ka zem šīs īsās, ārēji neitrālās sarunas aizsega aug vārdos netverams nemiers. Viņš pamanīja, ka Lainhems slepus uzmet acis pulkstenim.

-  Maik, vai jūs domājat par to pašu, ko es?

-   Ir divdesmit pāri desmitiem, Lainhems strupi atteica. Un no Hodžisu mājas viņa izgāja aptuveni deviņos trīsdesmit piecās.

-  Četrdesmit piecas minūtes.

-   Divdesmit minūšu ilgam gājienam.

Abi saskatījās.

-   Es tam neticu, Tenets sacīja. Tas nevar būt ja divi policisti sēž un gaida viņu viņas pašas mājā.

-   Mēs te klukstam kā divas cāļu mātes, Lainhems piekrita.

-   Kas vēl nespēj atgūties no satraukuma.

Abi reizē piecēlās.

īsā atpūta Pričardam neko daudz nebija līdzējusi. Bālo pieri klāja sviedru lāses, un acu skatiens bija nekustīgs un stings. Ap krēsla parocēm sakrampēto pirkstu kauliņi zem ādas izskatījās nedabiski balti. Ieraudzījis Tenetu un Lainhemu, viņš aplaizīja lūpas.

-   Jūs teicāt, ka viņa ir sveika un vesela, viņš gandrīz čukstus teica. Un tad tik pēkšņi uzslējās no krēsla, ka abi policisti salēcās. Ja tas ir tiesa, viņš iebļāvās, sažņaugtas dūres gaisā pacēlis, kur tad viņa ir? Pasakiet to man!

Bija nepieciešama gribas piepūle, lai neatkāptos šī izmisīgu dusmu iemiesojuma priekšā.

-   Mēs gribējām jautāt jums, mister Pričard, -

Tencts rāmi teica, vai ir kāda vieta pa ceļam uz mājām, kur viņa būtu varējusi iegriezties un uzkavēties?

Loģiskais jautājums un Teneta lietišķais tonis saplacināja Pričarda bailes un dusmas, un kā pārdurts balons viņš pamazām atguva normālas dimensijas. Apmulsis viņš papurināja galvu.

-  Es nezinu.

-  Pa kādu ceļu viņai vajadzēja nākt?

Pričards sarauca pieri, acis raudzījās ar neko

neredzošu skatienu. Viņš pakratīja galvu, it kā pūlēdamies sakārtot domas, tad pielika vienu roku pie deniņiem.

-  Jāpadomā… No Hodžisu mājas pa labi, tad Lenternstrītas galā jāpagriežas pa kreisi Viktoriaroudā. Pēc tam, ja vien viņai būtu kaut cik jēgas, vajadzētu iet pa to līdz galam, pagriezties pa kreisi uz Pīterstrītu un vēlreiz pa kreisi Taunroudā.

"Tā metot lielu līkumu," Tenets nodomāja.

-  Jūs teicāt: ja vien viņai būtu kaut cik jēgas…

Pričards norija siekalas, it kā cīnīdamies ar

nelabuma sajūtu.

-  Var iziet arī taisnāk. Pa kājceliņu.

Kājceliņš. Šis vārds lika domāt par aklu tumsu, šauru taku, melnām ēnām katrā pagriezienā. Šobrīd likās, ka tas pat skan kā briesmu signāls.

-   Un kur tas iznāk ārā?

-   Uz mūsu ielas kādus piecdesmit jardus no šejienes. Bet viņa taču nebūs… Naktī… tumsā…

Aiz bailēm Pričardam bija izkaltusi mute un aizžņaugusies rīkle. Viņš drīzāk elsa vai čukstēja, nekā runāja.

"Bet ja nu viņa bija steigusies," Tenets nodomāja, "gribējusi ātrāk tikt mājās, lai mazinātu tēva dusmas, neliktu viņam ilgāk baiļoties?" Nebija izslēgts arī gluži pretējs variants. Varbūt viņa izvēlējusies novilcināšanas taktiku. Tenets atkārtoja jau uzdoto jautājumu.

-   Viņa būtu varējusi iegriezties pie mana brāļa, sacīja Pričards mazliet drošākā balsī. Viņš ar sievu dzīvo Gcitstrītā. No tā kājceliņa, par ko mēs runājām, atzarojas cita taka uz Geitstrītu. Bet es nevaru iedomāties, kāpēc viņa būtu gājusi uz turieni, nevis nākusi mājās.

-   Kāds ir mājas numurs, ser? jautāja Lainhems.

-  Četrpadsmit.

-  Un jūsu brāļa vārds?

-   Džetro Pričards.

Lainhems pierakstīja.

-   Vai jūs nevarētu aprakstīt, kā Čeritija izskatās? Tenets jautāja.

-      Izskatās… Pričards atkārtoja. Viņš vēlreiz papurināja galvu, it kā pūlēdamies sakārtot domas, pārvilka ar plaukstu pār acīm, it kā aizslaucīdams neredzamu zirnekļa tīklu. Viņa ir… neliela auguma. Būs man līdz šai vietai. Viņš pielika roku pie krūtīm. Mati brūni, gaiši brūni. Gari. Pakausī sasieti. Brūnas acis… Pričarda lūpas raustījās, šķita, ka viņš zaudē kontroli pār savu seju.

-  Labi, ser. Ar to pagaidām pietiks.

"Jāpietiek," Tenets nodomāja. Izspiest no

Pričarda šādā stāvokli sīkāku informāciju vai pieprasīt fotogrāfiju nozīmētu zaudēt pārāk daudz laika. Un laiks varēja izšķirt visu. Viņa smadzenēs no jauna bija ieslēdzies trauksmes signāls, izstarodams pa visām dzīslām līdz pat pirkstu galiem. Viņš nemierīgi sakustējās.

-   Mēs ar seržantu Lainhemu nedaudz paiesimies… viņai pretī. Domāju, ka nebūsim…

-   Es arī iešu, Pričards viņu pārtrauca. Es te bezdarbībā nespēju nosēdēt ne minūti ilgāk.

Tenetam šī ideja nepavisam nepatika. Pričards nebija tālu no nervu sabrukuma, un ja kaut kas būtu noticis ar Čeritiju…

-   Vai nebūtu labāk, ja jūs pagaidītu šeit, gadījumā, ja viņa pārnāk pirms mums?

-   Nē! Es atstāšu gaismu degot un ārdurvis pusvirus par zīmi, ka drīz atgriezīšos.

Tenets skatījās uz viņu un pēkšņi iedomājās,' kā pats justos, ja līdzīgos apstākļos būtu pazudusi Bridžita. Nekas viņu nespētu atturēt no aktīvas rīcības, vienalga, kādas, lai tikai meitu atrastu.

-   Kā vēlaties. Nu, tad iesim!

3.

Āra tagad bija kļuvis ieverojami vēsāks, un gaiss, kaut ari vēl arvien mitrs, pēc nevēdinātajām, sasmakušajām telpām 32. numurā šķita tīrs un svaigs. Iela bija tukša. Lainhems atnesa no mašīnas kabatas lukturus, un viņi devās takas virzienā.

Pēc neilga brīža Pričards apstājās.

-  Šeit tā ir.

Šaura, tikko trīs pēdas plata sprauga, ko no abām pusēm norobežoja divu māju bloku sānsienas. Blāva laterna apgaismoja tikai pašu tās sākumu. Tālāk akla tumsa.

Tenets jau bija izšķīries par turpmāko rīcību Nedrīkstēja riskēt un atstāt Pričardu vienu gadījumā, ja Ceritija atrastos. Kādam vajadzēja palikt kopā ar viņu.

-   Seržant, jūs kopā ar misteru Pričardu ejiet pa apkārtceļu! Es izpētīšu kājceliņu un gaidīšu jūs otrā galā.

Tenets nebūtu pārsteigts, ja Pričards protestētu, taču nekāda protesta nebija. Iespējams, ka viņam vairs nebija spēka sacelties. Viņš paklausīgi sekoja Lainhemam, un Tenets, ieslēdzis kabatas lukturi, devās iekšā takas melnajā, pavērtajā mutē.

Kad mājas palika aiz muguras, kļuva mazliet gaišāks. Izskatījās, ka takas abās pusēs atrodas sakņu dārzi, un sešas pēdas augstajā, blīvajā dēļu sētā ik pēc gabaliņa te vienā, te otrā pusē bija kādi vārtiņi, aiz kuriem vietumis vīdēja dažādu formu un izmēru dārza mājiņas. Teneta soļu troksnis ik pa brīdim pieklusa, kad viņš apstājās, lai pārbaudītu kārtējo ieeju. Pie dažām rēgojās piekaramās atslēgas, pie citām neredzēja neko, un, ja vārti nebija aizslēgti, viņš tos piesardzīgi atvēra un ļāva gaismas kūlim slīdēt visapkārt. Izskatījās, it kā dārziem pāri būtu gājis šļūdonis, pamezdams aiz sevis daudzos gados uzkrājušos lūžņus un grabažas. Sarūsējuši velosipēdu rāmji bez riteņiem cīnījās par dzīves telpu ar salauztām rotaļlietām, pussatrūdējušām kartona kārbām, nenosakāmām mašīnu detaļām, pamestiem darba rīkiem un kājas pazaudējušiem krēsliem. Pamatīgu pārbaudi te šobrīd nebija iespējams izdarīt, tam trūka kā laika, tā pamatojuma, un, neapmierināts ar sevi un pasauli, viņš virzījās tālāk.

Un visu laiku viņā brieda sāpīga pārliecība par to, ko nāksies atrast, sajūta, ka šoreiz nebūs iespējas vienatnē sagatavoties tam brīdim viņa detektīva darbā, no kura viņš visvairāk bijās, pirmajai saskarsmei ar līķi. Viņš nekad vēl nebija spējis pilnībā izanalizēt šīs sekundes daļas nepanesamo skaudrumu, kurā saplūda nožēla, līdzjūtība, žēlums, dusmas, bezcerība un zibenīga atskārsme par dzīvības lielo noslēpumu. Viņš nekad par to nebija runājis, pat ar Džounu ne, kaut gan neko no viņas neslēpa. Gadiem viņš bija karojis pret šo savu vājību, nicinājis pats sevi tās dēļ, līdz beidzot atskārtis, ka tam nebija nekādas nozīmes, ka šī bija cīņa, kurā viņš nekad neuzvarēs. Un tā beigās viņš bija samierinājies un pat pārliecinājis sevi, ka šis dvēseles elles brīdis viņam nepieciešams kā tramplīns, no kura, sakopojot visus spēkus, mesties slepkavas meklēšanā.

Ja Čeritija bija mirusi… Ja viņš to atrastu… Ar sāpīgu tukšuma sajūtu pakrūtē, domās lūgdams Dievu, kaut viņa būtu izvēlējusies garo apkārtceļu un tagad jau atrastos Lainhema un tēva apsardzībā, viņš klusām atvēra vēl vienus vārtiņus un ļāva gaismai slīdēt pār lūžņu kaudzēm, slimīgā iztēlē vecas, spurainas sukas vietā redzēdams iedragātu galvu vai atkritumos aizmesta gumija cimda vietā nocirstu plaukstu…

"Pietiek," viņš sev pavēlēja. "Tu atļaujies aiziet par tālu." Viņš apņēmīgi aizvēra vārtiņus un devās uz priekšu naskākā gaitā.

Pēc pāris soļiem kāja atsitās pret kādu priekšmetu, kas aizlidoja pāri takai un atsitās otrā pusē pret sētu. Ar lukturi taustīdams zemi un pieri saraucis, viņš noliecās, lai to apskatītu.

Tā bija matu suka.

Neaizskāris suku, viņš ļāva gaismas kūlim slīdēt apkārt arvien plašākos lokos. Tuvumā nekā nebija, bet kādus desmit vai piecpadsmit jardus uz priekšu vīdēja vairāki gaiši plankumi.

Lēni un uzmanīgi viņš virzījās uz priekšu, kamēr pārliecība par to, kas tur atklāsies, uzdzina nelabuma sajūtu.

Jā, tur jau viņa bija.

Virzot lukturi pa apli, Tenets ieraudzīja visu kopainu: takas vidū vaļēja ceļasoma, no kuras viena stūra karājās ārā drēbju murskulis; tālāk vēl vairāki nekārtīgi izmētāti drēbju gabali un beidzot pats būtiskākais meitenes sakņupušais augums pie vārtiem takas kreisajā pusē.

Tenets metās uz priekšu, ar atvieglojumu konstatēdams, ka viņas drānas šķita neskartas.

Varbūt, ka izvarošanas šausmas viņai tikušas aiztaupītas, varbūt viņa vēl ir pie dzīvības? Viņš notupās zemē un apgaismoja meitenes seju. Vārgais cerību stariņš to pašu brīdi nodzisa. Tukšais, stingais skatiens izgaisināja katras šaubas, un dziļā brūce labajos deniņos izskatījās letāla. Taču Tenets pārbaudīja ari elpu un pulsu, bet nebija vairs nekādu dzīvības pazīmju. Skaidrs, ka tā bija Ceritija. Viņš skatījās uz apaļīgajām, vēl bērnišķīgajām pieres un vaigu aprisēm un aizvēra acis, kad pāri vēlās pazīstamais sāpju vilnis. Pāris sekundes viņš palika tur sastindzis, ļaujot protesta vētrai plosīties smadzenēs, līdzīgi tam, kā pacients ļaujas kaucošajam zobārsta urbim. Tad, kustēdamies it kā grūdieniem, viņš pieslējās kājās. .

Te darbs vairs bija tikai dakterim Mellerdam.

Pēkšņi viņš atcerējās, ka Lainhems un meitenes tēvs gaida viņu takas galā, un aptvēra kļūmīgo stāvokli. Viņš nedrīkstēja pamest līķi, jo tam nejauši varēja uzdurties kāds cits. Bet, ja Lainhems ar Pričardu nevarēs viņu sagaidīt, tie nāks pa taku viņu meklēt. Un, ja Pričards ieraudzīs savu meitu tur guļam…

Kaut taču būtu parādījies kāds garāmgājējs, ar kuru aizsūtīt ziņu Lainhemam, bet šķita, ka visi cilvēki izmanto šo brīvo vakaru, lai katrs savā veidā izklaidētos. Tenets nebija saticis nevienu dzīvu dvēseli, kopš viņi atstāja Pričarda māju. Viņš paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa vienpadsmit. Drīz slēgs krodziņus. Lidz tam laikam par katru cenu jānobloķē šī taka. Ko darīt?

Viņa dilemmu atrisināja soļu troksnis, kas tuvojās no takas otra gala. Viņš uzmanīgi ieklausījās: jā, nācēji bija divi. Lainhems un Pričards? Ja tā, Maiks laikus jābrīdina…

Viņš saspringa gaidās, līdz takas līkumā kādus piecdesmit jardus priekšā parādījās lēkājošs gaismas disks, kas droši vien bija Lainhema lukturis, un klusi uzsauca:

-  Maik?

Atskanēja tikpat kluss atbildes sauciens, un soļi kļuva straujāki. Tenets nodzēsa savu spuldzi, cerēdams, ka Lainhems sapratīs mājienu.

-   Maik! viņš satraukti atkārtoja, steigdamies nācējiem pretī. Pagaidi! Nenāc tālāk! Nodzēs lukturi!

Bet bija jau par vēlu.

Nevilšus Lainhems bija pagriezis lukturi tā, ka uz mirkli tā apgaismoja meitenes ķermeni, un ar neskanīgu kliedzienu Pričards metās uz priekšu, atgrūzdams Tenetu sāņus. Tenets sagrīļojās un izstiepa roku, lai viņu apturētu, arī Lainhems steidzās palīgā, bet Pričards kā ārprātā aiztraucās abiem garām un, pirms viņi paguva iejaukties, jau bija nokritis ceļos pie meitas un ar izmisuma vaidu uz lūpām pacēlis viņu uz rokām.

Lainhems sakustējās, it kā grasltos iejaukties, bet Tenets viņu atturēja.

-   Lai paliek, Maik! Tur nekas vairs nav līdzams.

Abi vīri skaudri apzinājās, ka viņu acu priekšā, iespējams, tiek iznīcināti svarīgi pierādījumi.

-   Piedodiet, ser, Lainhems vainīgā balsī čukstēja. Man vajadzēja aptvert… Man nevajadzēja vicināt to sasodīto lukturi.

Pričards raudāja, sāpīgi elsodams un cieši apskāvis Čeritijas augumu.

Tenets pievērsās Lainhemam.

-  Steidzieties uz mašīnu un noorganizējiet visu, cik ātri vien iespējams! Laika palicis ļoti maz, pēc dažām minūtēm slēgs krogus. Es palikšu šeit, pie viņa.

Lainhems pamāja un aizsteidzās, soļu troksnim pamazām nokļūstot.

Pričards palēnām nomierinājās, asaru straumes noplaka, arī sāpīgās elsas krūtis plosīja arvien retāk.

Lainhems drīz vien atgriezās.

-   Viss izdarīts, ser, viņš čukstēja.

-   Dakteris Mellerds?

-   Būs.

-   Labi. Es gribētu, lai jūs Pričardu tagad vedat prom. Tūlīt. Palieciet pie viņa, kamēr es ierādīšos! Tenets zināja, ka jau pēc īsa brīža pirmie palīgi būs klāt. Paspēris soli uz priekšu, viņš maigi aizskāra Pričarda plecu.

Vīrs sarāvās, pagrieza galvu un paskatījās augšup.

-   Man lot žēl, mister Pričard. No sirds žēl.

Bet jums viņa tagad jāatstāj.

Pričarda acis pēdējo reizi pakavējās pie meitas, tad viņš maigi nolika to zemē un, viegli sagrīļodamies, piecēlās kājās. Tenets satvēra viņa elkoni.

-   Seržants Lainhems aizvedīs jūs mājās.

Ne vārda neteicis, Pričards pagriezās un devās prom.

Tenets pagaidīja, līdz abi izzuda skatienam, tad vēlreiz spuldzes gaismā apskatīja meiteni. Neredzošās acis vērās viņā ar mēmu pārmetumu, ar klusu protestu par tik ātri pārrautu dzīvības pavedienu.

Viņš nosolījās sev, ka, tiklīdz fotogrāfi savu darbu būs pabeiguši, viņš aizvērs meitenei acis.

4.

Doktora Mellerda plikais pakausis loka lampu spožajā gaismā spīdēja kā nolakots, kad viņš nometās uz ceļiem, lai apskatītu Ceritiju.

Pulkstenis rādīja pusdivpadsmit, un visi šī nostūra noslēpumi nu bija redzami kā uz delnas, jo nežēlīgi spilgtā gaisma iespiedās katrā plaisā un spraugā. Pēdējās četrdesmit piecas minūtes bija aizritējušas aktīvā darbībā: taciņa tika nobloķēta, policisti izsūtīti informēt dārzu īpašniekus, ka uz laiku kustība pa to slēgta; fotogrāfijas uzņemtas, skices uzzīmētas, iepriekšēja apskate izdarīta; Čeritijas aizkustinošā mantība savākta un aiztransportēta; dažādi paraugi no nozieguma vietas iesaiņoti polietilēna maisiņos.

Nu bija pienākusi policijas ķirurga kārta.

Tenets stāvēja, pret sētu atspiedies, pacietīgi gaidīdams Mellerda spriedumu un greizsirdīgi sargādams faktu, kam varētu būt svarīga loma izmeklēšanas gaitā. Viņš ārstam neuzmācās ar priekšlaicīgiem jautājumiem. Kopš Mellerds pirms dažiem gadiem bija zaudējis savu dievināto sievu, viņš dzīvoja vāji slēpta uzbudinājuma stāvoklī. Tenetam vecākais kolēģis, kuru viņš pazina kopš bērnības, bija mīļš, viņš juta Mellerdam līdzi, saprata viņa nespēju tikt notikušajam pāri un bija iecietīgs pret viņa īgnumu.

-   Nabaga radībiņa, Mellerds beidzot nomurmināja, attupdamies uz papēžiem.

Tenets gaidīja.

-   Nu, tā, noteica mazais doktors, uzslējies kājās un notraucis putekļus no biksēm. Cik

pirmajā bridi var spriest, un bez kādām garantijām, protams, es teiktu, ka nāve iestājusies pirms stundas vai divām.

-   Tas der. Patiesībā mēs varam vēl vairāk precizēt. Viņa pēdējo reizi redzēta dzīva ap deviņiem trīsdesmit piecām, un es viņu atradu desmitos četrdesmit.

Mellerds izskatījās apmierināts.

-   Hā! Cerēji, ka nošaušu greizi?

-   Šoreiz neizdevās, ko lai dara!

Abi sasmaidījās.

-  Tu teici, ka pats viņu atradi?

Tenets saviebās.

-   Jā. Viņš izstāstīja Mellerdam, kā tas bija noticis. Vai vari izteikt kādu minējumu par nāves cēloni?

Mellerds sarauca pieri un paskatījās Tenetā pār saviem briļļu pusmēnešiem.

-   Tu labi zini, ka šajā stadijā man nepatīk izteikt nekādus minējumus.

• Mēs abi to zinām, samierinoši atteica Tenets, domās sevi sodīdams par neuzmanīgu vārdu izvēli. Un tomēr es būtu tev ļoti pateicīgs…

-    … par oficiālu ziņojumu ar visiem parakstiem, ne mazāk! Tad Mellerds kļuva pieļāvīgāks. Nu, labi, ja jau tu tā uzstāj. Droši vien pats jau esi izdarījis savu slēdzienu. Es teiktu, ka tas bijis sitiens pa labajiem deniņiem. Un meklētu kādu asu, robotu priekšmetu, iespējams, no metāla.

-   Piemēram, šo? Tenets norādīja uz priekšmetu, kam varēja būt izšķiroša loma izmeklēšanas gaitā, sarūsējušu dzelzs aizšaujamo pie durvīm, kuru pakājē Čeritija gulēja. Metāla bulta, kas jāpaceļ, lai šādas durvis atvērtu, bija pa pusei nolauzta, un nelīdzenā lauzuma vieta gaismā spīdēja.

Mellerds paskatījās tuvāk.

-   Es teiktu, ka ļoti iespējams. Arī augstums ir pareizs.

-  Es arī tā domāju.

Un iztēlē Tenets redzēja Čeritiju, kas ar ceļasomu rokā iet pa tumšo taku, un uzbrucēja draudošo figūru. (Tas uzglūn viņai no paslēptuves? Nāk pretī? Dzenas pakaļ? Vai varbūt un tas būtu visriebīgākais variants izlikdamies par draugu, soļo blakus?) Seko uzbrukums. Čeritija aizstāvoties atvēzējas ar ceļasomu, bet tā atveras, un meitene paliek pilnīgi neaizsargāta. Cīniņa laikā viņa tiek atsviesta pret durvīm un atsitas ar galvu pret šo nejauko metāla gabalu… Tenets nopūtās. Šefs nepiedos to, ka viņš ļāvis Pričardam iznīcināt varbūtējus lietiskus pierādījumus.

-   Kā tu teici kā sauc tēvu?

-  Pričards.

-   Pričards, Mellcrds domīgi atkārtoja. Pričards, Pričards. Tas man kaut ko atgādina, bet nevaru atcerēties, ko.

Tenets gaidīja, bet Mellerds pakratīja galvu.

-   Nevaru atcerēties. Varbūt vēlāk ienāks prātā. Starp citu, viņas biksītes un higiēniskā saite viņai bijusi menstruācija nav aiztiktas, arī nekādu citu vardarbības pazīmju neredz, tā ka izvarota, liekas, viņa nav. Tas varētu būt zināms mierinājums vecākiem. Kā tu teici — piecpadsmit gadus veca?

-Jā.

-  Tas mani pārsteidz. Es dotu mazāk, kaut arī fiziski viņa ir nobriedusi. Ja tā turpināsies, tad bērni sasniegs pubertāti jau šūpuļos.

-   Viņa patiešām izskatās jaunāka, Tenets domīgi sacīja. Kas gan rada šādu iespaidu?

"Varbūt nāve," viņš drūmi nodomāja, bet nē, bija vēl kas cits. Varbūt atpakaļ atsukātie mati, kas pakausī bija sapīti strupā biželē?

Nē, izšķirošās, protams, bija drēbes. Par jaunu meiteņu modēm viņš neko daudz nezināja, bet Bridžita pēdējā laikā sāka par tām izrādīt dzīvu interesi, un viņš aptvēra, ka Ceritijas drānas ir īpaši noplukušas un atgādina skolas formastērpu: tumši svārki, vienkārša, balta, līdz kaklam aizpogāta blūze, vienkārša, tumša jaka, baltas īsās zeķes un tradicionālās skolnieku sandales, ko ražoja Klārku firma. Kopumā ņemot, tas bija visai dīvains apģērbs piecpadsmitgadīgai mūsdienu meitenei brīvdienās, kad gandrīz visi valkā lētas, bet košas drānas. Acīmredzot te noteicošā bija reliģiskā ietekme. Un, spriežot pēc tā, ko viņš bija redzējis Pričardu mājā, vēlēšanās iegādāties kaut ko vieglprātīgāku nebūtu guvusi ģimenes atbalstu.

Un atkal uzmācās doma kāda gan viņa bijusi, šī jaunā meitene, kurai vairs nebija citas nākotnes kā vien sekcijas galds. Vai viņu apmierināja dzīve ar vecāku reliģijas uzspiestajiem ierobežojumiem? Vai varbūt viņa ilgojusies pēc smiekliem, prieka un skaistuma?

Tenets sakoda zobus. Vienalga, cik daudz vai cik maz iespēju Čeritijai pavērtos, viņai bija tiesības dzīvot un tās īstenot. Tā stāvot un skatoties meitenē, viņš juta savu ķermeni apņēmībā saspringstam, mērķa apziņa un sajūta, ka jārīkojas bez kavēšanās, lika viņam degt nepacietībā tūdaļ ķerties pie darba, lai jo drīzāk slepkava saņemtu pelnīto sodu.

Doktors Mellerds pacēla no zemes savu somu.

Nu es iešu.

-   Iesim kopā. Tenets pagriezās un pamāja ar galvu vīriem, kas bija pacietīgi gaidījuši, līdz doktors Mellerds pabeigs apskati.

-   Varat vest viņu prom.

Kad abi ar Mellerdu tuvojās audekla aizklājam, kas bija aizvilkts priekšā takas ieejai, Tenets izdzirda pazīstamu skaņu gaidoša pūļa murdoņu.

-   Spriežot pēc skaņas, sensāciju mīļotāji sapulcējušies vairumā, nomurmināja Mellerds.

Tenets saviebās un piekrītoši kaut ko norūca.

Kad abi nokļuva pūļa redzeslokā, troksnis pieauga. Ļaudis pa pilnam izbaudīja šo negaidīto brīvdienu nakts izrādi. Policijas vienība bija darbojusies pēc labākās sirdsapziņas, aizstiepjot ielai priekšā lentes gan kreisajā, gan labajā pusē tā, lai Pričardu māja paliktu norobežotajā sektorā, taču ar visu to Taunrouda nepavisam nelīdzinājās tai klusajai ielai, no kuras Tenets bija nogriezies pirms dažām stundām.

Mēģinādams nomākt sevī dusmas par cilvēku kāri pēc traģēdijām, Tenets aizvadīja doktoru Mellerdu līdz viņa mašīnai, ātrās palīdzības šoferim lika piebraukt atpakaļgaitā pie takas sākuma un tad lakoniski, bet laipni sniedza paskaidrojumus "Kentas Ziņneša" reportierim, kurš bija gaidījis viņu ierodamies. Labi, ka centrālā prese vēl nebija neko uzzinājusi. Viņa attiecības ar masu informācijas līdzekļiem bija labas, un viņš prata novērtēt palīdzību, ko tie spēja sniegt, kā ari postu, kādu tie varēja nodarīt, ja policija atteicās sniegt informāciju. Taču doma, ka policists iegūst zināmu popularitāti uz kāda cilvēka vardarbīgas nāves rēķina, viņā arvien bija izraisījusi iekšēju protestu.

Pēc tam viņš straujā solī devās uz trīsdesmit otro numuru.

Kad uniformētais konstebls, kurš dežurēja pie durvīm, ielaida Tenetu iekšā, pa pustumšo gaiteni jau pretī steidzās Lainhems.

-   Kā viņš izturas?

Lainhems saviebās.

-   Es teiktu kā tāds, kas nav gluži pie pilna prāta. Bet tas ir tikai minējums. Neko daudz runājis viņš nav.

-  Vai ārsts bija?

-   Viņš apgalvo, ka ārsts neesot vajadzīgs. Acīmredzot tas ir pret viņa principiem.

īsu brīdi Tenets nožēloja, ka ļāvis Mellerdam aizbraukt, taču tūlīt saprata, ka nebūtu bijis nekādas jēgas viņu aizkavēt. Pričardā slēpās spītība un nelokāmība, kas pat šajos apstākļos neļāva atkāpties no principiem.

-   Vai esat atradis kādu, kas paliktu pie viņa pa nakti?

-   Es ierosināju, ka tas varētu būt viņa brālis, bet viņš atbildēja, ka neviens neesot vajadzīgs. Viņš pavadīšot nakti tā Kunga sabiedrībā. Un jebkurš cilvēks būšot lieks.

-   Citiem vārdiem sakot, viņš visu nakti lūgs Dievu?

-   Tieši tā. Teicu ari, ka varam par notikušo informēt misis Pričardi.

Tenets pamāja. Neapskaužams uzdevums, bet kādam to vajadzēs uzņemties.

-  Kur viņš tagad ir?

-  Virtuvē.

Tenets ieskatījās pa durvīm. Pričards tupēja uz klona grīdas, elkoņus atbalstījis uz krēsla sēdekļa, galvu plaukstās saņēmis. Viņš pat nepakustējās. Tenets atkāpās atpakaļ.

-  Cik ilgi viņš jau ir šādā stāvoklī?

Lainhems paraustīja plecus.

-  Kādu stundu vai vairāk, man šķiet.

-  Vai esat pārmeklējis māju?

-   Jā. Vienīgā lieta, kam varētu būt kāda nozīme, ir dienasgrāmata. Tā atrodas Ceritijas skolas somā viņas guļamistabā. Es atstāju visu, kā bija, jo domāju, ka jūs pats droši vien gribēsiet pamest acis apkārt.

-  Pareizi. Tieši to es tagad darīšu.

Augšstāvā bija tikai divas guļamtelpas, un Čeritijas istaba, ar logu uz sētas pusi, bija mazākā no tām. Ari te valdīja tā pati pelēcība, tāds pats intereses trūkums par dzīves fizisko telpu kā pirmajā stāvā. Kailas sienas un kailas grīdas, ja neskaita niecīgu paklājiņu pie gultas. Gulta izskatījās ārkārtīgi neērta, un skapja durvis turējās ciet tikai tad, ja tajās iebāza papīra vīkšķi. Tenets pavēra šīs durvis. Tur karājās Čeritijas lietusmētelis un sporta jaka, abi rūpīgi aizpogāti, lai labāk saglabātu formu. Tā bija Starrendenas meiteņu tehniskās skolas jaka ar raksturīgajām svītrām tumši zilā un dzeltenā krāsā. Tālāk divi vai trīs svārki neuzkrītošās krāsās un pāris nožēlojamu, puķainu kleiteļu. Skapja apakšā atradās trīs pāri apavu: melnas ielas kurpes, audekla kurpes ar gumijas zolēm un pāris izturīgu, brūnu sporta kurpju. Divās atvilktnēs satilpa visa pārējā garderobe: apakšveļa, mutautiņi, rūpīgi salocītas blūzes un svīteri viss augstākā mērā praktisks un utilitārs.

Naktsgaldiņa nebija lasīšana gultā droši vien tika uzskatīta par izlaidību, un par istabas iemītnieces darāmo liecināja vienīgi Lainhema pieminētā skolas soma aizdurvē uz āķa un pie loga mazs, ar grāmatām nokrauts koka galdiņš. Tenets tās pacilāja nekā cita kā vien mācību grāmatas un melna Bībele ādas vākos. Tās pirmajā lapā varēja lasīt ierakstu: "Čeritijai desmitajā dzimšanas dienā no mīlošajiem vecākiem. Salamana pamācības: 5 6." Tenets sameklēja tekstā attiecīgo vietu: "Paļaujies uz to Kungu no visas sirds un nepaļaujies uz savu prāta gudrību. Bet domā uz to Kungu visos savos ceļos, tad Viņš darīs līdzenas tavas tekas." Tenets saviebās.

Kā likās, dienasgrāmata tiešām bija viņa vienīgā cerība. Nepacietīgi viņš to izvilka no somas un uzšķīra pēdējo nedēļas nogali. Piektdienas iedaļā bija ieraksts: "V. 950 ." Pārējās dienās nekādu ierakstu nebija. Tenets sarauca pieri. Dīvaini, ka nebija minēts brauciens uz Dorsetu.

Viņš ātri pāršķirstīja dienasgrāmatas sākumu. Katru nedēļu bija izdarīti divi ieraksti viens otrdienās, otrs piektdienās. Vēlreiz uz labu laimi vērta, grāmata atšķīrās februāra trešajā nedēļā, un Tenets pacēla to tuvāk blāvajai griestu spuldzei, lai varētu salasīt ar zīmuli uzskribelēto. Otrdienas ieraksts bija lakonisks: "Beigas, nākamais šķērslis, Gr. 7. Mr. M. "lieli soļi"."

"Vai tas varētu attiekties uz klavierstundu?" Tenets prātoja, atcerēdamies notis lejā uz klavierēm. Piektdienas ieraksts bija tikpat nesaprotams: "Grp. v. int. šovakar!" Iespējams, ka domāta kāda reliģiska grupa. Varbūt Bībeles studijas? Bet kāpēc gan beigās bija izsaucējs?

Tātad šādi bijuši viņas dzīves izcilākie notikumi.

Skumji un ne pārāk cerīgi, no Teneta viedokļa raugoties. Taču tie pierādīja, ka Čeritijai bijušas intereses un kontakti arī ārpus skolas, un tēva apgalvojums, ka Veronika bijusi viņas vienīgā draudzene, varētu ari neatbilst patiesībai. Tenets ielika dienasgrāmatu kabatā. Vēlāk brīvākā brīdī viņš to vēl papētīs. Bet tagad jāpaskatās, vai nevarēs iztaujāt Pričardu.

Tenetam bezgala nepatika šis pienākums izprašņāt cilvēkus, kuri vēl nav īsti atjēgušies no šoka un bēdām, bet bija nepieciešami, pat būtiski jau pašā izmeklēšanas sākumā savākt par upuri tik daudz personiskas informācijas, cik vien iespējams.

Sakarā ar Ceritijas nāvi visapkārt jau plosījās aktīvas darbības orkāns, bet šī māja bija orkāna klusais, mierīgais centrs. Šeit viņa bija dzīvojusi, šeit bija veidojies viņas raksturs. Varbūt tieši viņas nevainība, viņas nezināšana par modernās pasaules viltu bija novedusi viņu situācijā, kurā viņa nebija spējīga cīnīties ar tās ļaunuma izpausmēm. Katrā ziņā Teneta pienākums bija mēģināt izprast, kā tas noticis, un viņš stingri ticēja, ka, izņemot nejaušas vardarbības gadījumus (un šo varbūtību viņš vienmēr paturēja prātā), ja izdotos atbildēt uz jautājumu kāpēc tas noticis, rastos atbilde arī jautājumam kas to izdarījis.

Un te nu bija vajadzīga Pričarda palīdzība.

Viņš pārbaudīja, vai kaut kas nav paslēpts zem matrača, un, atcerēdamies kādu no savām pirmajām lietām, paskatījās arī, vai griestos nav redzama kāda lūka, tad vēlreiz lēni aplaida acis istabai. Skatoties uz šo klostera cellei līdzīgo telpu, acu priekšā neviļus nostājās Bridžitas istabiņa ar piebāztiem grāmatu skapjiem, skaistiem aizkariem, paklāju pa visu grīdu, dažādajiem plakātiem pie sienām, ar visiem tiem košajiem, raibajiem niekiem, kas baroja viņas iztēli un veicināja prāta un personības attīstību. Augot šādā drūmā gaisotnē, paciešot dažādus ierobežojumus, bez kuriem tāds tēvs kā Pričards jau nu noteikti neiztika, kā gan bija veidojušies Čeritijas rakstura slēptākie aspekti? Iznīkuši un aizgājuši bojā? Vai ari, nesaņemot nekādu stimulu no ārienes un negūstot nekādu emocionālu baudījumu, tie bija deformējušies, pagrimuši un kaut kādā veidā noveduši pie Čeritijas nāves tumšajā ejā?

"Tu pārāk daudz fantazē," viņš pats sev teica, klusi aizvērdams istabas durvis. Droši vien šī viņas personības nerealizētā daļa atrada izpausmi mūzikā.

Nu, gan jau laiks rādīs.

5.

Kad Tenets nākamajā rītā nonaca lejā brokastīs, uz virtuves galda gaidīja zīmīte: "Zvanīja Džouna. Pajautā!"

Viņš piesardzīgi apsēdās, jo mugura pa nakti bija kļuvusi pavisam stīva, un pavicināja ar zīmīti sievasmātei, kura grauzdēja maizītes.

-   Cikos viņa zvanīja?

-   Desmitos piecpadsmit. Es teicu, ka tu droši vien būsi vēlu.

Tenets sarauca pieri. Pēdējā laikā viņiem ar Džounu nekādi neizdevās sazvanīties, un bija tāda sajūta, it kā viņš jau mēnešiem nebūtu ar viņu tā īsti parunājies.

-   Kā izklausījās?

-    Manuprāt, mazliet nogurusi. Ne gluži no šīs pasaules.

Tenets misis Boltoni ļoti labi saprata, un dzirdētais viņam nepatika. Teorētiski Džounai tagad vajadzētu būt relatīvi brīvai. Jau labu laiku atpakaļ viņa bija pabeigusi savu pēdējo praksi mazgadīgo noziedznieku kolonijā un pirms trim nedēļām iesniegusi savu pēdējo darbu. Tad kāpēc gan šāds noskaņojums? Viņš atviegloti uzelpos, kad viņa atkal būs blakus, sasniedzama gan ar roku, gan vārdu, un par viņas jūtām varēs vairs nešaubīties. Pēdējā laikā viņam brīžiem sā-

ka likties, ka abus nešķir tikai daudzās jūdzes vien un Džouna sāk no viņa attālināties. Viņš atkal atbīdīja no sevis nepanesamo domu, ka, tur mācoties, viņa būtu varējusi satikt kādu, kurš liktos interesantāks par vīru, attiecībās ar kuru pieradums aizēnoja visas pārējās jūtas. Tā, atkārtoti dzirdot Džefrija Bensona vārdu, viņš nepavisam nejutās laimīgs.

-  Vai viņa minēja, kad atkal piezvanīs?

-   Viņa teica, lai labāk zvanot tu, ja atkal esi meties jaunā lietā. Viņa cerot būt mājās visu vakaru.

-  Labi. Tenets sūca karsto kafiju, cerēdams, ka tā mazliet noskaidros galvu. Gultā viņš bija licies tikai pēc trijiem no rīta.

Pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm virtuvē ielidoja Bridžita. Paraustījusi tēvu aiz kaklasaites, viņa iesaucās:

-   Bet tev taču pienācās vēl viena brīva diena, tēt, vai ne?

Viņš noskūpstīja viņas muguru.

-   Es tā cerēju, mazulīt, bet diemžēl apstākļi mainījušies. Kā mana meita šorīt jūtas?

-  Lieliski, paldies.

Jau tagad, desmit gadu vecumā, Bridžita strauji attīstījās. Diena atkal bija karsta, un īsajos šortos brūnās kājas izskatījās slaikas un labi veidotas. Ar lepnumu un satraukumu reizē viņš skatījās uz viņas sejas gludo ovālu, uz zeltaini mirdzošo matu vilni; policists viņā nespēja aizmirst, ka šajos laikos skaistums varēja atnest arī nelaimi.

-    Vai tas nozīmē, ka mums visiem šodien jābrauc mājās? viņa jautāja, pieri saraukusi.

-   Un vai tu to vēlētos? viņš ķircinādams atjautāja.

-   Ak, nē! Šeit ir burvīgi, vai ne, Ben? Šeit ir tik daudz ko darīt!

Bens, divus gadus jaunāks par māsu, bija tikko iebrāzies virtuvē un nobremzējis blakus tēvam. Jau tagad, pusastoņos no rīta, seja viņam bija notriepta un džinsi dubļaini.

-   Ben! vecmāmiņa bija sašutusi. Ko tu esi darījis? Tūlīt ej un nomazgājies, vai dzirdi?

Bens sāniski paskatījās tēvā, kurš, misis Boltonai neredzot, samierinoši uzsita viņam pa muguru un tikai tad ar galvas mājienu apstiprināja pavēli. Bens saviebies izgāja no virtuves, un Bridžita viņam sekoja. Iekšēji viņš juta dēlam līdzi. Viņi ar Džounu nekad nebija īpaši uztraukušies, ja bērni notriepās. Netīrumi taču bija tik viegli nomazgājami! Cita lieta, ja parādījās rupjība, postīšanas kāre, slikta uzvedība. Tādos gadījumos Tenets arvien bija stingrs.

Abi uzskatīja, ka no izlutinātiem bērniem izveidojas nesimpātiski pieaugušie.

Taču misis Boltona ticēja, ka bērniem vienmēr jābūt tīriem un kārtīgiem, tāpēc nebija nekāds brīnums, ja Bridžitai un Benam un it sevišķi Benam nācās grūti pierast pie viņas prasībām.

-   Tie taču tikai tīri dubļi, vecomāt, Bens sākumā bija protestējis.

-   Nerunā muļķības, Ben! Kā gan dubļi var būt tīri? Pirmo reizi dzirdu tādas blēņas. Tagad ej un nomazgājies, tūlīt pat!

Tenets, kurā līdzjūtība pret dēlu cīnījās ar pateicību sievasmātei, kura uz saviem pleciem bija uzvēlusi visus Džounas pienākumus, stingri apņēmās neiejaukties. Kad Bens sūdzējās, viņš tikai mēģināja paskaidrot, ka veci cilvēki vairs nespēj mainīt savus ieradumus, un, tā kā vecāmāte pie viņiem apmetusies tikai uz laiku, Bens darītu prātīgi, ja visu paciestu ar smaidu. Pēdējo mēnešu laikā šādu sīku konfliktu skaits pieauga. Jo tuvāk nāca Džounas atgriešanās, jo vairāk izsīka abu pušu pacietība.

Tenets iztukšoja savu kafijas tasi un piecēlās.

-   Vakariņas man neglabā! Es droši vien būšu vēlu.

Virtuvē no jauna ienāca Bridžita.

-  Es tev attaisīju vārtus, tēt.

-   Paldies, mīlulīt. Viņš atvadoties noskūpstīja meitu. Kur Bens?

-   Dārzā.

Uz misis Boltonas gandrīz vai antīkā velosipēda, kurš viņam, protams, bija daudz par lielu, Bens, nedroši ļodzīdamies, brauca lejup pa nolaideno iebraucamo ceļu.

Tenets redzēja, ka Bens nevalda pār velosipēdu, redzēja atvērtos vārtus ceļa galā. Vienlaikus viņš uztvēra draudošu skaņu koku un krūmu biezās lapotnes aizsegā pa ielu tuvojās traktors.

Nākamo sekunžu notikumi saplūda vienā mudžeklī: Teneta brīdinājuma sauciens, Bena veltīgais mēģinājums nobremzēt, traktora sarkanie sāni, sirdi plosošais moments, kad viens traktora ritenis aizķēra velosipēdu un Bens pārlidoja pāri stūrei… Tenets metās lejup pa ceļu, mute viņam aiz bailēm bija izžuvusi, ausīs dobji dunēja. Bena sabrukušais augums šķita bezgala tālu prom, it kā viņš skatītos uz to caur binokļa otru galu. Tad, pieskrienot tuvāk, viņš ar izmisīgu cerību redzēja, ka Bens nokritis pretējās ceļmalas zālē.

Tenets vēl nebija viņu sasniedzis, kad Bens apvēlās apkārt un piecēlās kājās.

Viņš bija sveiks un vesels.

Vecākiem tik raksturīgā mistiskā procesa rezultātā Teneta bailes par dēlu un pēkšņais atvieglojums izpaudās straujā dusmu uzliesmojumā, un, vēl īsti neaptvēris, ko dara, viņš pamatīgi uzšāva Benam pa dibenu.

-   Cik reižu es tev esmu teicis, ka nedrīkst braukt lejup pa piebraucamo ceļu, ja vārti ir vaļā!

-   Viņš man paskrēja tieši zem riteņiem, traktorists, kā aizsargādamies, teica, paceldams balsi, lai pārkliegtu Bena vaimanas.

-Zinu. Es redzēju. Tā nebijājušu vaina.

No mājas šurpu skrēja Bridžita un misis Boltona.

-   Kas noticis? Kas Benam kaiš?

Paskaidrojumi un vainas pierādīšana neprasīja daudz laika. Par sodu Benam veselu stundu vajadzēja sēdēt savā istabā, un Tenets pēc maza brīža jau bija ceļā uz darbu, vēl arvien uzbudināts, taču pateicīgs liktenim. Iedomājoties vien, kā tas varēja beigties…

Kantorī gaidīja ziņojumu kaudzes. Lainhems jau bija sācis tos lasīt.

-  Vai ir kas interesants?

65

-   Pagaidām nav. Kaimiņu liecības apstiprina Pričarda stāstīto. Māja bijusi tukša kopš piektdienas rīta, kad visi aizbrauca, līdz pat vakar-

dienai, kad Pričards atgriezās. Rodas iespaids, ka visai iecienīta kaimiņu vidū šī ģimene nav.

-  To neieredz?

-   Pričardu pašu jā. Lai gan pareizāk laikam būtu teikt ne visai ieredz.

-   Un kā ar misis Pričardi un Ceritiju?

-    Ne vienai, ne otrai draugu kaimiņu vidū nav. Viņi ne ar vienu nesaejoties, nepiedaloties nekādos vietējos pasākumos. Acīmredzot šis sektas locekļiem tas ir raksturīgi.

-    Hmm… Tenets nopūlējās, ietaisīdams savu pirmo pīpi šodien, un neatbildēja, iekams tā nebija kārtīgi aizkūpināta. Labi. Izskatīsim atlikušos ziņojumus un brauksim uz Taunroudu. Cerams, ka šorīt ar viņu būs iespējams sarunāties.

Iepriekšējā vakarā tas nekādi nebija izdevies. Pričards acīmredzot bija šoka stāvoklī, un Tenets negribēja viņam pārāk uzmākties. Nelokāmi palikdams pie sava, ka nekāds ārsts un nekāds līdzbiedrs pa nakti viņam nav vajadzīgs, Pričards mierinājumu meklēja tikai pie Dieva. Kad Tenets ar Lainhemu gāja prom, viņš palika virtuvē, uz ceļiem nometies.

Varbūt viņš vēl arvien tur tup?

-   Vai ir kādas ziņas par misis Pričardi, Maik?

-    Šorīt no Birmingemas zvanīja seržants

Metjūss. Vakar kāds viņai šo ziņu esot nodevis. Ja vien viņa būšot spējīga, tad šorīt agri braukšot

mājās.

-   Ja. Man liekas, uz to nav lielas cerības. Pamēģiniet iedomāties, kā var justies cilvēks, kas vienā dienā zaudējis māti un meitu! Vai kāds brauks kopā ar viņu?

-   Nezinu. Tur visi, protams, ir aizņemti, kārtojot formalitātes sakarā ar vecās dāmas nāvi.

"Nāves dancis," Tenets nodomāja. Šis mokošais pārbaudījums, kas jāiztur bēdu piemeklētiem cilvēkiem: miršanas apliecība, kapu kantoris, apbedīšanas birojs… Nelikās ticami, ka misis Pričarde šorīt būs spējīga atbildēt uz viņu jautājumiem.

Taču pārsteidzošā kārtā šoreiz viņš maldījās. Tieši viņa atvēra durvis un, lai gan seja izskatījās uzpampusi un acis iekaisušas, izturējās mierīgi.

-   Nāciet iekšā, inspektor!

Viņa bija maza un sīka, kaulainās sejas asās līnijas un palielo degunu pasvītroja gaišbrūno matu sasuka tie bija stingri nostiepti atpakaļ un pakausī savīti kārtīgā mezglā. Mugurā viņai bija apdilusi, melna kleita, un, sekojot viņai pa koridoru uz viesistabu, Tenets un Lainhems saoda naftalīna smaku. Trūcīgie smilškrāsas aizkari bija aizvilkti, un bālajā gaismā, kas lauzās tiem cauri, istaba izskatījās vēl nožēlojamāka.

-   Es pasaukšu viru.

Laikam gan viņas klātbūtne uz Pričardu bija iedarbojusies nomierinoši. Kaut ari skujoties roka bija drebējusi, tagad viņš pilnīgi valdīja pār sevi un izskatījās svešs pelēkās vilnas flaneļa biksēs un adītā svīterī.

Misis Pričarde nervozi raudzījās te Tenetā, te savā vīrā. No abu sejān bija skaidri redzams, ka viņi ar bažām gaida, ko Tenets teiks. Varbūt viņi domāja, ka tūlīt uzzinās meitas slepkavas vārdu. Būtu jau gan lieliski, ja viņš to spētu nosaukt. Tenets nolēma iniciatīvu pārņemt savās rokās.

-   Varbūt apsēdīsimies?

Pričardi paklausīgi aptupās uz dlvāniņa malas. Tenets un Lainhems apsēdās krēslos.

-   Misis Pričarde un mister Pričard, man ļoti žēl, ka esmu spiests traucēt jūs abus šajā jums tik smagajā laikā. Saku to no sirds. Taču bez jūsu palīdzības mums neiztikt.

Abi pārmija īsu, bažīgu skatienu, un Pričards sarauca pieri.

-   Kādas palīdzības?

-   Man nepieciešama informācija par jūsu meitas draugiem, paziņām, par vidi, kurā viņa darbojusies.

-   Darbojusies? Pričarda balss bija nedzīva, neskanīga.

-   Par dažadām sanāksmēm, vaļaspriekiem, klubiem…

-  Klubiem?

Misis Pričarde nemierīgi sagrozījās. Kopš vīra ierašanās viņa nebija bildusi neviena vārda.

-   Jā, misis Pričarde? Tenets, kā iedrošinādams, sacīja.

Viņa uzmeta skatienu vīram, it kā lūgdama atļauju runāt. Bet viņš uz to nereaģēja, un nopūtusies viņa nokāra galvu.

-   Jūs gribējāt kaut ko teikt? Tenets neatlaidās.

-   Lieciet manu sievu mierā, inspektori Pričarda balsī ieskanējās izmisums. Viņa nezina vairāk par mani. Vai gan viņa jau nav diezgan cietusi?

-   Mister Pričard, Tenets maigi atteica, es zinu, kā viņa cieš, kā jūs abi ciešat, bet jums jāsaprot lai atrastu Čeritijas… Lai atrastu cilvēku, kurš vainojams Čeritijas nāvē, man patiešām vajadzīga jūsu palīdzība.

-    Kāda tam vairs jēga? Viņu tāpat no miroņiem neviens nepiecels. Nekas viņu vairs neatsauks dzīvē… Pričarda acis pēkšņi pieplūda asarām, un, nikni tās notrausis, viņš pielēca kājās, pārgāja pāri istabai un palika stāvam pie aizvilktajiem aizkariem ar muguru pret pārējiem.

Tenetā uzvilnīja līdzjūtība. Bet žēlums un emocijas bija greznība, ko viņš nedrīkstēja atļauties. Viņam bija nepieciešama šī cilvēka palīdzība, bez tās nebija cerību kaut ko panākt. Viņš mirkli klusēja, ļaudams Pričardam atgūties, tad skarbi jautāja:

-   Vai ar to jūs gribat teikt, ka mums jāpārtrauc izmeklēšana? Jāļauj šim cilvēkam palikt nesodītam? Jādod viņam iespēja nogalināt vēl kādu meiteni?

No misis Pričardes lūpām izlauzās kluss vaids, un viņa piespieda dūri pie mutes, it kā neļaudama izlauzties vairs nevienai skaņai. Pričards strauji apsviedās apkārt. Teneta skarbums bija radījis cerēto efektu un izrāvis viņu no inertuma. Melnās acis dusmās zalgoja, kad viņš piegāja pie dīvāniņa un aplika sargājošu roku ap sievas pleciem.

-   Kas jūs esat par cilvēku! viņš teica klusā, niknā balsī. Vai tad jūs neredzat?

-   Nē, Nataniel. Misis Pričarde pēkšņi iztaisnoja plecus, izslējās taisni un samierinoši noglāstīja vīra roku. Inspektoram taisnība. Mums jāpalīdz viņam. Būtu briesmīgi, ja… es to nepārdzīvotu, ja… Mūsu pienākums ir darīt visu iespējamo, lai šis cilvēks tiktu notverts.

Sievas negaidītā sacelšanās acīmredzot bija pārsteigusi Pričardu nesagatavotu. Acis viņam iepletās, mute nedaudz pavērās. Labu bridi viņš, kā pārbaudīdams, raudzījās viņā. Tad lēnām pamāja ar galvu.

-  Labi. Tev laikam taisnība.

Līdz ar Pričarda kapitulāciju saspīlējums atslāba, un Tenets atviegloti uzelpoja.

-  Paldies. Centīšos jūs ilgi neaizkavēt.

Kā Tenets jau zināja, Čeritija bija mācījusies Starrendenas meiteņu tehnikumā. Vecāki nekad nebija saņēmuši sūdzības ne par viņas sekmēm mācībās, ne arī par uzvedību, un liecības semestru beigās arvien bijušas apmierinošas. īpaši viņa bija izcēlusies mūzikā.

-   Visas klases viņa pabeidza ar izcilību, misis Pričarde kautri piebilda. Šī bija pirmā brīvprātīgi sniegtā informācija no viņas puses.

-    Vai tās uz klavierēm ir viņas notis? Tenets piecēlās un vēlreiz piegāja paskatīties, juzdams, ka interese par šo Ceritijas īpašo talantu varētu atraisīt misis Pričardes mēli.

-   Jā. Šī semestra beigās viņa gatavojās kārtot eksāmenu par septītās klases kursu. Misis Pričardes mute sāka raustīties, un, cenzdamās savaldīties, viņa spēcīgi iekoda apakšlūpā.

-   Dievs viņu bija apveltījis ar lielu talantu, inspektor, Pričards sacīja. Un viņa to lika lietā, tam Kungam kalpojot. Mūsu svētdienas dievkalpojumos viņa spēlēja ērģeles.

-   Kurā dienā viņai bija nodarbības mūzikā, misis Pričarde?

-  Otrdienās pēc stundām.

Tātad viņš nebija maldījies attiecībā uz otrdienas ierakstu dienasgrāmatā. Taču tas bija vājš mierinājums, jo nekā cita interesanta tajā nebija. Pagājušo nakti viņš to labu laiku bija pētījis, bet bez panākumiem.

-   Un vai tā bija vienīgā diena nedēļā, kad viņa pēc stundām nenāca tieši uz mājām?

-  Jā.

-  Un kā viņa nokļuva skolā?

-  Ar divriteni.

-  Kopā ar kādu citu?

Abi papurināja galvas.

-   Te, mūsu apkārtnē, viņa bija vienīgā, kas mācījās meiteņu tehnikumā, sacīja Pričards.

-   Vai jūs nevarētu mazliet pastāstīt, ko Čeritija darīja no skolas brīvajā laikā?

Pričards sarauca uzacis.

-   Viņai nebija nekāda "brīvā laika", kā jūs to apzīmējat. Sātans vienmēr atrod darbu laiskām rokām, inspektor, un Ceritija tika audzināta tā, lai katra minūte tiktu izmantota lietderīgi.

-       Vai jūs varētu man pastāstīt, ko jūs saprotat ar vārdu "lietderīgi"? Ko viņa, piemēram, darīja vakaros?

-   Gatavoja skolas uzdevumus. Palīdzēja mātei mājas darbos. Vingrinājās klavierspēlē.

-   Viņa katru dienu spēlēja vismaz vienu stundu, inspektor, bet dažreiz arī ilgāk, iestarpināja misis Pričarde.

-   Vai vakaros viņa nekad neizgāja no mājas?

-   Tikai uz bībeles stundu piektdienās, atbildēja Pričards.

-  Un kur tā notika?

-   Mūsu saietu namā Džubilīroudā.

-  Vai uz turieni viņa devās viena?

-  Vasarājā. Ziemā es viņu pavadīju. Un atpakaļ viņa nāca kopā ar manu brāli, savu tēvoci.

-  Vai viņš arī ir jūsu sektas loceklis?

-   Protams. Cik tālu vien spēju atcerēties, visi mūsu ģimenes locekļi pie tās piederējuši.

-  Vai viņš strādā tepat uz vietas?

-   Viņš ir saimniecības pārzinis Holiroudas pamatskolā.

-  Tātad arī viņš apmeklē šo bībeles stundu?

-   Viņš ir tās vadītājs. Nodarbība domāta mūsu jaunākajiem locekļiem. Mūsdienās ir ļoti svarīgi nodrošināt jaunos cilvēkus ar pareizu gara barību. Pasaule ir tik pilna ļaunuma un dažādu kārdinājumu…

Pričarda acīs atkal iedegās fanātiska liesma. Tenets viņu ātri pārtrauca.

-   Un sestdienās? Ko viņa darīja sestdienās?

Pričarda īsais, niknais smējiens visai maz

līdzinājās smiekliem.

-   Tas nu ir jautājums vietā. Parasti viņa tās pavadīja kopā ar to skuķi.

-  Veroniku?

-  Jā. Un nu mēs redzam, pie kā tas novedis.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-  Tas taču acīmredzams. Ja abas nebūtu draudzējušās, nekāds brauciens uz Dorsetu netiktu plānots, viņa būtu kopā ar mums Birmingemā, un nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

-   Bet Veroniku nedrīkst vainot, Nataniel, bailīgi ierunājās misis Pričarde. Kas notika ar Ceritiju… Veronikai ar to nebija nekāda sakara.

-   Nekāda sakara! Nekāda sakara! savu gādību par sievu pēkšņi aizmirsis, viņš niknumā zibošām acīm kliedza. Kā tu vari tā teikt? Kā tu vari būt tik akla? Es taču tev labi sacīju, vai ne? Es tevi brīdināju. Es teicu, ka šī meitene slikti ietekmēs Čeritiju, un man bija taisnība!

-   Kādā nozīmē slikti ietekmēs? Tenets atkal iejaucās.

-   Visādā nozīmē! Vajag tikai paskatīties uz šo skuķi ar izmālēto ģīmi un brunčiem līdz

dibenam. Pretīgi, gluži vienkārši pretīgi!

-   Vai jūs gribat teikt, ka viņa… Tenets nezināja, kā to pateikt taktiskāk. To nebija iespējams pateikt taktiski. … Ka viņa samaitāja Ceritiju?

Šķita, ka Pričarda seja pēkšņi uzpampst, un tumšs sārtums no kakla ieplūda vaigos.

-   Kā jūs iedrošināties! Kā jūs drīkstat, ienācis manā mājā šādā laikā, pieļaut varbūtību, ka mana meita…

-   Es nepieļāvu nekādu varbūtību, mister Pričard. Jūs teicāt, ka Veronika slikti ietekmējusi Čeritiju, un es tikai centos noskaidrot, ko jūs ar to domājāt.

-  Jūs likāt saprast…

-   Es neko neliku saprast. Es atkārtoju vēlreiz tas bija mēģinājums noskaidrot jūsu vārdu saturu. Paklausieties, mister Pričard, man nav nekādu citu nodomu, kā vien izprast, kāda bija jūsu Ceritija. Jūs kā viņas vecāki vislabāk spējat man palīdzēt. Es zinu, ka šajā brīdī jums tas ir ļoti sāpīgi, bet, lūdzu, mēģiniet saprast, ka man nav nekādas vēlēšanās izdarīt nepareizus secinājumus! Man vajadzīga tikai patiesība.

-   Jūs sagrozījāt manus vārdus. Jūs netieši apgalvojāt…

-   Es atkārtoju es neko neapgalvoju ne tieši, ne netieši. Es tikai lūdzu informāciju.

Bet nekas nelīdzēja. Pričards nebija nomierināms, un, lamādams sevi par neuzmanīgu vārdu izvēli un, iespējams, par iejūtības trūkumu, tik drīz pieskaroties šādam delikātam jautājumam, Tenets nolēma pagaidām pārtraukt sarunu.

Misis Pričarde pavadīja abus līdz durvīm.

-   Inspektor, viņa čukstēja, skatīdamās pār plecu uz viesistabas durvīm. Ja es kaut kā varu jums palīdzēt… Viņas acīs sariesās asaras. Jūs taču man pajautāsiet, vai ne?

-  Protams. Tenets noglāstīja viņas plecu un uzmundrinoši pasmaidīja. Es apsolu.

Viņa vilcinājās, un Tenets sajuta viņas nevēlēšanos atgriezties istabā pie vīra. "Un kurš viņai to var pārmest?" viņš nodomāja, pagriezdamies uz promiešanu. Tomēr šādas attiecības nevarēja izveidoties bez viņas līdzdalības. Pričarda kundzība bez sievas padevības nebūtu varējusi izveidoties. Vai šī padevīgas kalpones loma darīja viņai prieku, vai arī laika gaitā viņa to bija sākusi tēlot mīļā miera labad?

-   Smags eksemplārs, sacīja Lainhems.

-   Pričards? Jā, vēl spuraināku grūti iedomāties. Un man ari kā par spīti vajadzēja ieķibelēties.

-  Ar tādu kā viņš tas agrāk vai vēlāk tik un tā būtu noticis. Bet tāpat jau bija skaidrs, ka mēs nekur netiksim. Nedomāju, ka viņi daudz ko vairāk būtu varējuši mums pastāstīt.

-   Iespējams, ka jums taisnība. Tenets apstājās, lai izvilktu no kabatas pīpi un sērkociņus.

-  Ko darīsim tālāk, ser?

-   Domāju, ka jums laiks drusku apgaismot prātu. Nodarboties ar pētniecību. Tenets pasmaidīja, ieraudzījis Lainhema sejas izteiksmi. Klausieties, Maik, jums taču vienmēr ir paticis celt gaismā visādus interesantus faktus.

-  Un kas tad man būtu jādara?

-   Aizejiet uz bibliotēku un paskatieties, vai nevar izrakt kaut ko par tiem Jeruzalemes bērniem. Kā jau teicu, šeit tie darbojušies krietni sen, tāpēc domāju, ka izdosies dabūt kādu informāciju.

-   Un jūs, ser?

-   Vajadzēs laikam aprunāties ar Pričarda brāli. Pēc tam ar Veroniku. Satiksimies Heiveinā ap vieniem un apmainīsimies ar ieguvumiem. Varat ņemt mašīnu. Man tā nebūs vajadzīga.

-  Paldies, ser.

Tenets noskatījās, kā Lainhems aizbrauc, tad atļāvās iecietīgi pasmaidīt. Protams, viņam būtu labāk paticis iet kopā ar Tenetu; iztaujāšana vienmēr bija interesantāka par putekļainiem arhīviem. Taču viņam bija tāda sajūta, ka šoreiz tajos varētu atrasties šis tas interesants. Lainhemam vajadzēs vien samierināties un pārvarēt vilšanās sajūtu.

Tenets pagriezās un naskā solī devās augšup pa ielu nelaimīgās takas virzienā. Vispirms jāpaskatās, vai dienas gaismā nav ieraugāms vēl kas interesants, tad jāapciemo Džetro Pričards.

So tikšanos viņš gaidīja ar interesi.

6.

Meklēšana vēl arvien turpinājās, taču nekas tāds, kas viņus varētu interesēt, netika atrasts. Tenets pārmija pa vārdam te ar vienu, te otru, tad devās tālāk, garām vietai, kur tika atrasta Čeritija. Pričards bija teicis, ka Geitstrītu, kur dzīvo viņa brālis, ar šo taku savienojot tāds pats šaurs kājceliņš. Drīz viņš to arī atrada labajā pusē kādus simts jardus tālāk, tūlīt aiz līkuma, kurā pagājušajā naktī bija parādījušies Lainhems un Pričards. Celiņš gāja starp divu dārzu kvartālu sētām un nebija garāks par septiņdesmit pieciem jardiem. Ja cilvēks, kurš Čeritijai uzbruka, bija nācis no šīs puses, viņš varēja pazust pāris minūtēs.

Četrpadsmitā numura durvis tika atgrūstas ar tādu sparu, ka atsitās pret sienu. Kājas iepletusi, rokas sānos iespiedusi, tajās stāvēja apjomīga sieva, atgādinādama Tenetam džinu pasakā par Aladina lampu kādā no Bridžitas pasaku grāmatām.

Viņas sejā bija lasāms daudz kas, tikai ne labvēlība.

-   Misis Pričarde?

-   Šitā uzmācība mums nu reiz ir līdz kaklam. Citādi to nenosauksi kā par vajāšanu. Jā, vajāšanu tas ir īstais vārds.

-   Mans vārds ir…

-   Es neko negribu dzirdēt. Pazudi, citādi saukšu policiju.

Tenets iebāza roku kabatā.

Bet sieva nespēja rimties.

-    Es nemaz nejokoju. Maitas putni jūs esat, tīrie maitas putni! Jau kopš paša agra rīta mums nav bijis ne brītiņa miera. Un to papīra gabalu nemaz nebāz man pie deguna! Par tādām preses kartēm man tikai nospļauties. Es jau brīdināju ja nelasīsies prom ar labu, pasaukšu…

-   POLICIJU, skaļi sacīja Tenets, turēdams savu dienesta apliecību viņai acu priekšā. Tad mierīgāk piebilda:

-  Es esmu policija.

Izrāvusi apliecību Tenetam no pirkstiem, viņa turēja to izstieptā rokā, kā mēdz darīt tālredzīgie, tad nošņaukājās un sašķobīja muti.

-   Kāpēc tad neteicāt tūlīt? Skatīdamās te uz apliecību, te uz Tenetu, viņa salīdzināja fotogrāfiju ar oriģinālu. Un kāpēc neesat formā?

Pirmajā mirklī Tenetam bija grūti noticēt, ka viņa nejoko. Vai šajos laikos patiešām vēl bija cilvēki, kas nezināja, ka kriminālpolicisti nevalkā formas! Bet, protams, Džetro Pričarda ģimene taču arī bija Jeruzalemes bērnu sektā. Un ja cilvēks nekad neskatās televīziju vai varbūt pat nelasa avīzes un neklausās radio, tas bija iespējams…

-   Esmu no kriminālpolicijas. Mēs visi ģērbjamies civilā.

Ar niknu kustību atdevusi Tenetam apliecību, viņa negribīgi pakāpās sāņus.

-  Tad jau būs vien jāiet iekšā.

Taču iepriekš viņa vēl nopētīja ielu kā uz vienu, tā otru pusi un tikai tad aizvēra durvis.

-   Šeit! viņa norādīja uz priekšistabu. Arī te valdīja tāda pati pelēcība un sasmakums kā Taunroudas viesistabā. Taču Tenets bija pārsteigts, redzot istabā divus cilvēkus pusmūža vīrieti un vecu sievu un, par spīti karstajam laikam, uguni kamīnā. No pieredzes viņš zināja, ka šādas istabas bija domātas tikai nejaušiem viesiem.

Vīrietis bija piecēlies kājās.

-   Mans vīrs, misis Pričarde nelaipni iepazīstināja. Un mana vīramāte.

Tad Tenets aptvēra. Visi trīs bija ģērbušies melnās drānās. Tā bija sēru oficiālā izpausme.

Ko gan šie cilvēki te bija darījuši pirms viņa ierašanās? Iespējams, ka šādā brīdī nodarboties ar ikdienišķām lietām tika uzskatīts par nepiedienīgu. Taču nekur neredzēja nekādu lasāmvielu, nebija ne radio, ne šuvekļa vai adīkļa… Un, skatoties uz šo nesaskanīgo trio, viņš nespēja iedomāties tos draudzīgā sarunā iegrimušus.

Džetro Pričards bija mazs, salīcis vīrelis un izskatījās kā sava brāļa pelēcīga kopija. Abiem bija kaulainas sejas, bet Džetro savus brūnos, šķidros mateļus sukāja tā, lai tie nosegtu plikumu pakausī. Izturēšanās bija pabailīga un lēnīga. Paspiedis viņa miklo roku, Tenets tikai ar pūlēm noturējās, nenoslaucījis plaukstu gar biksēm.

Vecā dāma sēdēja tuvu pie uguns, kājas lakatā ietinusi, ar melnu, adītu šalli ap pleciem. Viņa neatņēma Teneta sveicienu, bet turpināja blenzt viņā ar izbalējušām, pūžņainām acīm, kurās nepavīdēja pat sīkākā dzīvības dzirkstīte.

Apsēdieties! misis Pričarde teica, taču pati palika stāvam, rokas uz krūtīm sakrustojusi un ar savu pozu likdama saprast, ka sarunai jābūt īsai.

Tenets neļāvās iebiedēties un apsēdās tik ērti, cik vien neērtajā krēslā tas bija iespējams, gatavodamies uz kauju. Kāds nebēdnīgs velniņš viņu mudināja izņemt pīpi un aizsmēķēt, taču viņš neļāvās šim kārdinājumam. Kādēļ gan vairot naidīgumu, kura te jau tāpat bija pārpārēm.

Bet kāpēc? Tas bija interesanti.

Misis Pričarde vēl arvien nikni blenza viņā.

-    Es tiešām nesaprotu, kālab jums ievajadzējies mūs vēlreiz traucēt. Vienreiz mūs jau izmocīja.

-   Vai vīrabrāļa meitu jūs mīlējāt, misis Pričarde?

Negaidītais jautājums izsita viņu no sliedēm. Viņa saminstinājās, un acīs uz mirkli uzdzirksteļoja kādas spēcīgas jūtas. To pašu brīdi viņa plakstus samirkšķināja, un atkal pilnībā valdīja pār sevi.

-   Nu… protams.

Taču pirmā reakcija bija viņu nodevusi. Čeritiju viņa nemīlēja un pavisam noteikti bija pret to naidīgi noskaņota. Bet kāpēc?

-   Tādā gadījumā jūs, protams, būsiet gatava visā pilnībā sadarboties ar policiju, viņš laipni sacīja.

Viņa vēl kādu brīdi raudzījās Tenetā, tad pārgāja pāri istabai un apsēdās blakus vīram.

-   Mēs visi šorīt esam ļoti nobēdājušies.

Viņas balsi Tenets saklausīja taisnošanos. Tomēr izlikās uztveram tikai vārdu tiešo nozīmi.

-  Gluži saprotami, viņš atteica.

Džetro Pričards izdvesa savādu, slāpētu skaņu. Klēpī gulošās rokas bija cieši sažņaugtas, lūpas sakniebtas, it kā viņš baidītos par vārdiem, kas pār tām varētu izlauzties. Deniņos ātri un ritmiski pulsēja resna, tārpam līdzīga dzīsla. Viņš notvēra Teneta skatienu.

-   Viņa mums bija kā pašu meita.

Vecā misis Pričarde pēkšņi sāka knosīties.

-   Džetro, ko šitais cilvēks te grib? Viņas balss bija spalga un kašķīga.

Džetro, kā padomu lūgdams, paskatījās sievā un aplaizīja lūpas.

-   Viņš ir no policijas, māt. Ceritija ir… cietusi nelaimes gadījumā.

Vecā sieva nesaprotošām acīm skatījās dēlā.

-   Tu taču atceries Ceritiju, māt, vai ne? Nataniela meitu?

-   Man te iekšā nepatīk, viņa sacīja. Es gribu atpakaļ uz ķēķi.

Džetro paskatījās sievā, kura piekrītoši pamāja.

-   Es gribu atpakaļ uz ķēķi, atkārtoja vecā misis Pričarde. Te man nepatīk.

-       Ja jūs neiebilstu, inspektor? teica Džetro, pa pusei piecēlies no krēsla. Ja viņa kaut ko ieņem galvā, tad…

-  Protams, ne. Ejiet vien.

-   Nu, tad iesim, māt! Aizvedīšu tevi atpakaļ. Tā, slienamies kājās…

Pagāja vairākas minūtes, kamēr Džetro pieslēja māti no krēsla, izbīdīja no istabas un atkal iekārtoja virtuvē, visu laiku rūpīgi un uzmundrinoši kaut ko runādams.

-    Vai nu būs labi, māt? Tenets beidzot dzirdēja viņu jautājam, un pēc mirkļa Džetro atgriezās. Tūlīt bija redzams, ka vecās sievietes nevarība viņā bija atraisījusi spēku. Kustības bija kļuvušas straujākas, un sejas muskuļi atslābuši.

"Sasodīts," nodomāja Tenets.

-   Mēs it sevišķi interesējamies par Ceritijas gaitām vakar vakarā un arī visā nedēļas nogalē, viņš sacīja, kad Džetro no jauna bija apsēdies.

-   Nedēļas nogalē? misis Pričardes acis iepletās. Bet mēs zinām, kur viņa bija nedēļas nogalē.

-  Jā? Kur tad?

-   Dorsetā. Kopā ar Veroniku Hodžisu. Vienā no Jeruzalemes atpūtas namiem.

-  Tur jau tā lieta, misis Pričarde, ka viņas tur nebija.

Pričards ar sievu pārmija neizpratnes pilnus skatienus.

-   Veronika bija slima un uz Dorsetu nevarēja braukt. Tāpēc ari Čeritija nevarēja uz turieni doties, jo noteikumi nepieļauj jaunām meitenēm ceļot vienām pašām.

-   Tā tam ari jābūt, iejaucās Džetro. Bet vai tad Veronika nezina, kur Čeritija pavadījusi nedēļas nogali?

-  Acīmredzot ne.

-  Varbūt viņa bijusi mājās?

-  Nē, nav bijusi.

Abi klusēja un raudzījās viņā ar vienādi lielu neizpratni.

-   Būs palikusi pie kādas draudzenes, sacīja misis Pričarde.

-   Vai jūs gadījumā nevarētu nosaukt tādas draudzenes vārdu?

Abi papurināja galvas.

Tad Tenets vērsās pie Džetro:

-   Un Bībeles klasē?

-  Kā jūs to domājat?

Tenets bija ar mieru derēt, ka uz īsu mirkli Džetro acīs redzējis pēkšņas bailes. Vai tiešām viņš kļūdītos?

-   Nu, cik man zināms, jūs piektdienas vakaros vadāt nodarbības Bībeles klasē, un tās apmeklē ari Čeritija. Vai tur ir kāds, ar kuru viņa īpaši draudzētos?

-  Tikai Veronika.

Tenetam sāka likties, ka visi ceļi ved pie Veronikas.

-  Vai šajā klasē ir arī zēni?

-  Divi, Džetro stīvi atbildēja.

-  Cik veci?

-  Desmit un vienpadsmit.

-   Skaidrs. Pārāk jauni, lai par viņiem interesētos piecpadsmitgadīga meitene. Vai Čeritija kādam no jums ir kaut ko minējusi par kādu citu draugu, zēnu? Viņš zināja, ka taujā veltīgi, taču nevarēja šo jautājumu neuzdot.

-   Čeritija nedraudzējās ar zēniem. Misis Pričarde nosodoši saknieba lūpas.

-   Varbūt ne tādā nozīmē, kā to parasti saprot. Vai viņa kādreiz tāpat vien, starp citu, nav pieminējusi kāda zēna vārdu?

Atkal noliedzoša galvu purināšana.

-   Vai tad viņa vispār nebija pazīstama ne ar vienu jaunu cilvēku?

Tā pati atbilde, kaut arī misis Pričardes acīs bija pavīdējusi grūti aprakstāma izteiksme.

-   Vai esat par to pārliecināti? Tenets neatlaidās.

Viņi bija pārliecināti.

-   Mēs zinām, ka Čeritija izgāja no Hodžisu mājas vakar vakarā aptuveni deviņos trīsdesmit piecās un viņu atrada ap desmitiem četrdesmit. Vai ceļā uz māju viņa gadījumā neiegriezās pie jums?

Džetro jautājoši paskatījās sievā.

"Tā," nodomāja Tenets. "Tātad Džetro vakarā nav bijis mājā."

Misis Pričarde sarauca pieri.

-   Kāpēc lai viņa būtu nākusi šurp?

Tenets paraustīja plecus.

-   Ja jau viņa jums bija kā pašu meita… Gribot negribot balsī iezagās sarkasms.

Misis Pričarde nepacietīgi sagrozījās.

-   Nē, viņa šeit neiegriezās.

-   Jūs bijāt mājās?

-   Protams, viņa atcirta. Kur tad citur lai es būtu tik vēlā stundā! Turklāt, es taču nevaru atstāt vīramāti vienu.

-    Manuprāt, tādas vecas dāmas gan iet pie miera visai agri.

-   Ja jums būtu bijusi darīšana ar veciem cilvēkiem, tad jūs gan zinātu, ka viņiem vajag ļoti maz miega. Mana vīramāte var aiziet gulēt agri, bet ļoti bieži viņa vēl nav pat aizmigusi, kad mēs ejam augšā. Nekad nevar būt drošs, ka viņa nesāk staigāt apkārt un nenokrīt pa trepēm vai neizdara ko citu.

-   Cik noprotu, tad jūs, mister Pričard, bijāt ārpus mājas?

-   Skolā bija sapulce esmu saimniecības vadītājs Holiroudas pamatskolā.

-  Sapulce brīvdienā?

Džetro piesarka.

-    Tas bija īpašs gadījums. Runā, ka skolu taisoties slēgt, un vecāki ir ļoti uztraukušies. Jau ilgāku laiku tie pūlas dabūt šurp Pīteru Haneveju, lai izklāstītu viņam savu viedokli, bet viņš teicis, ka šī brīvā pirmdiena esot vienīgais laiks, kuru viņš varot tiem veltīt. Pīters Hanevejs bija vietējais parlamenta loceklis. Džetro nicīgi atmeta galvu. Daži vecāki izteica domu, ka šo datumu viņš izvēlējies, cerēdams, ka daudzi būs izbraukuši un nevarēs ierasties, bet, ja tā bija, tad viņš noteikti jutās vīlies. Zāle bija pilna kā piebāzta.

-  Cikos sapulce beidzās?

Džetro mirkli vilcinājās.

-  Ap pusdesmitiem.

-  Un mājās jūs pārnācāt?

-   Ceturksni pēc desmitiem, sacīja misis Pričarde, ar ciešanu izteiksmi sejā paskatījusies vīrā.

-   Es tiku prom tikai pēc desmitiem, Džetro, kā aizstāvēdamies, teica. Pēc sapulces vienmēr vēl paliek daudz ko darīt jāsakopj telpas, jānodzēš lampas, jāaizslēdz durvis… Un pastāvīgi atrodas kāds, kuram negribas iet mājās.

Tātad daļu no laika, kas Tenetu interesēja, Džetro bijis kaut kur tepat tuvumā. Tenets jau bija iepazinies ar šī rajona ģeogrāfiju un saprata, ka īsi pirms tā brīža, kad Čeritija nogriezās kājceliņā, pa to pašu taku vajadzēja iet ari Džetro.

-   Vai ceļā uz māju jūs Čeritiju neredzējāt?

Džetro sparīgi papurināja galvu.

-  Tad taču es būtu jums to teicis, vai ne?

"To nu vēl nevar zināt," Tenets nodomāja.

-   Pat pa gabalu ne?

-   Nē! Un bija taču jau tumšs. Atceraties?

-   Un jūs abi esat pilnīgi pārliecināti, ka nespējat iedomāties nevienu, pie kura viņa būtu varējusi pavadīt nedēļas nogali?

To viņi nespēja. Šobrīd nebija nekādas nozīmes te vēl ilgāk velti šķiest laiku. Tenets atvadījās.

"Un tomēr saruna bija interesanta, kaut ari ne visai auglīga," viņš nodomāja, naski soļodams Lenternstrītas virzienā. Piemēram, misis Pričardes naidīgums. Vai tā pamatā bija pēkšņi radušās antipātijas pret viņu? Vai varbūt tā viņa izturējās pret visiem? Vai un tas jau šķita daudz interesantāk šajā situācijā viņa ieņēma aizsardzības pozīcijas?

Viena lieta bija skaidra. Lai kādas būtu Džetro jūtas pret brāļameitu, misis Pričardei viņa nepavisam nepatika. Tenets atcerējās apmierinājumu misis Hodžisas balsī, kad viņa iepriekšējā vakarā bija teikusi, ka Čeritija nu gan mājās dabūs krietnu sutu.

Kas gan šajā meitenē bija tāds, kas cilvēkos izraisīja nepatiku? Būtu ļoti svarīgi to uzzināt. Nepatika, vairākkārt palielināta, var pāraugt naidā, un naids var novest pie slepkavības.

Varbūt Veronika spēs ienest kādu skaidrību šajā jautājumā.

7.

-   Cik briesmīgi, inspektori iesaucās misis Hodžisa, tiklīdz ieraudzīja, kas stāv pie viņas durvīm. Ar rokas mājienu viņa aicināja Tenetu ienākt.

-   Jūsu konstebls bija atnācis, lai man to pateiktu, un tūlīt pēc tam es dzirdēju informāciju pa radio. Veronika vēl neko nezina. Viņa agri no rīta aizbrauca ekskursijā uz Buloņu un būs izmisusi, kad dzirdēs, kas noticis. Es baidos par to pat domāt. Iznāk, ka viņai uzbrukuši ceļā no šejienes uz mājām… Ak, lūdzu, apsēdieties!

Dienasgaismā misis Hodžisa bija maza un apaļīga, un sārtā, cieši piegulošā krimplēna kleita pagalam nepiedienēja viņas kuplajām formām. Blondi, sprogaini mati apņēma patīkamu, apaļu seju, kurai trūka noteiktības un kura atgādināja želeju, kas ielieta vienā traukā un pēc tam pārlikta citā. Kājās viņai bija sārtas, pūkainas mājas kurpes, bet visapkārt vēdīja svaigu sviedru un lēta pūdera smaržas sajaukums.

-   Vai jūs nevēlētos tasi tējas? Vai kafijas? Es pati tikko taisījos dzert, ūdens jau ir uzvārījies. Ak Dievs, es te runāju par tēju, kamēr…

Tenets pasmaidīja.

-   Jūs esat ļoti laipna. Es patiešām labprāt izdzertu tasi kafijas.

-  Tūlīt atnesīšu.

Pietika uzmest šai istabai vienu skatienu, lai konstatētu, ka misis Hodžisa nepiederēja Jeruzalemes bērnu seklai. Rīta saule, kas plūda istabā pa spraugu starp kruzuļainiem aizkariem, apspīdēja dažādus misiņa rotājumus uz kamīna dzegas, rotājās mazu, spožu galdiņu virsmās un krāsaina stikla vāzēs ar košām, mākslīgām puķēm. Virs kamīna goda vietā karājās krāsaina reprodukcija, kurā bija attēlota spāniešu dejotāja ar rozi zobos.

Tenets domīgi nolūkojās misis Hodžisā, kad viņa atgriezās ar kafiju. Šī telpa un tās saimniece īsti nesaderēja kopā. Viss šis košums lika domāt, ka tā radītājam piemīt dabiska jautrība, bet, ieskatoties viņas sejā ciešāk, Tenets tajā izlasīja dziļas skumjas, kam nebija nekāda sakara ar satriecošo ziņu par Čeritijas nāvi.

-  Nu, lūdzu! viņa aicināja.

Tupelītes viņa bija nomainījusi pret augstpapēžu kurpēm, kas darīja viņas gaitu stīvu un lēkājošu, liekot domāt par baložiem Trafalgaras laukumā. Tenets jutās aizkustināts, redzot, cik rūpīgi viņa bija sagatavojusi paplāti. To sedza žilbinoši balta, iestīvināta salvete, uz kuras atradās trauciņš ar mājās ceptiem biskvītiem. Viņš vienu paņēma.

-   Mmm. Gardi gan, viņš teica.

Viņa izskatījās iepriecināta.

-   Veronikas mīļākā marka.

-  Jūs teicāt, ka viņa aizbraukusi uz Buloņu?

-   Jā. Kopā ar četrām skolasbiedrenēm. Protams, kā es jau teicu, viņa vēl nekā nezināja, citādi diezin vai būtu braukusi.

-   Kad viņa būs mājās?

-   Precīzi nevaru pateikt. Zinu tikai to, ka viņas gribēja paspēt uz kuģi, kas atiet četros.

-   Vai viņa gadījumā neminēja, pie kuras draudzenes Ceritija pavadījusi nedēļas nogali?

Misis Hodžisa papurināja galvu.

-   Un kur šī draudzene dzīvo?

-Nē.

-   Es ļoti gribētu ar viņu parunāties. Vai jūs neiebilstu, ja es šovakar atnāktu vēlreiz? Jūs, protams, varat būt klāt mūsu sarunā.

-  Ja jūs domājat, ka tas kaut ko var dot…

-   Paldies… Vai ari Čeritijai vajadzēja doties šajā ceļojumā?

-   Ak, nē. Tēvs viņu neparko nebūtu laidis. Bez tam, diezin vai ari viņa pati būtu gribējusi braukt. Viņa nebija bara cilvēks.

-   Vai Veronika bija viņas vienīgā draudzene?

Misis Hodžisa paraustīja plecus.

-  Cik man zināms, jā. Un…

-Un?

-   Atklāti runājot, es nekad īsti neesmu sapratusi, kāpēc Veronika ar viņu turējās kopā. Abas bijušas pazīstamas gadiem ilgi, jau kopš agras bērnības. Kopā mācījušās pamatskolā.

-   Bet tajā laikā vēl nedraudzējās?

-   Nē. Viss sākās tikai pēc… viņa pakratīja galvu un novērsās.

-  Pēc kā?

Viņa saknieba lūpas.

-   Pēc Veronikas tēva nāves.

Tenets zināja, cik svarīgi dažreiz ir ciest klusu. Viņš gaidīja.

Misis Hodžisa nopūtās un vēlreiz skumji papurināja galvu.

-   Man liekas, tam, ka viņa sāka saieties ar Čeritiju, par iemeslu biju es. Kad Džims, mans virs, pirms diviem gadiem aizgāja bojā autokatastrofā… Tas bija tāds trieciens. Es to nespēju aptvert. Kādā dienā viņš aizgāja uz darbu un… vairs neatgriezās.

Lainhema tēvs bija miris līdzīgos apstākļos. Tenets spilgti atcerējās, kā viņš par saviem pārdzīvojumiem bija stāstījis līdzīgā veidā.

Misis Hodžisa uzmeta Tenetam biklu skatienu, tad novērsās un atmiņu aizmiglotām acīm sāka raudzīties ārā pa logu.

-   Tas man bija tāds trieciens, ka es pilnīgi zaudēju pamatu zem kājām. Un Veronika, nabaga bērns, veselām stundām ieslēdzās savā istabā. Bet es biju aizņemta ar saviem pārdzīvojumiem un nepamanīju, ka viņai mierinājums vajadzīgs tikpat daudz, cik man.

Viņa apklusa.

-   Un tajā laikā viņa sadraudzējās ar Čeritiju?

-  Jā. Misis Hodžisa skumji pasmaidīja. Un, ticat vai ne, es toreiz biju viņai pateicīga, ka man nav vairs tik daudz jānodarbojas ar Veroniku!

-   Vai jūs gribat teikt, ka vēlāk jūs to nožēlojāt?

-   Un kā vēl!

-  Kāpēc? Tenets maigi jautāja.

Viņā cieši raudzījās satrauktas, vērtējošas acis. Likās, it kā viņš dzirdētu viņas domas: "Vai tas, ko es stāstu, vēlāk nenāks par ļaunu Veronikai?" Tenets izturēja viņas skatienu, cenzdamies ielikt savējā labvēlīgu uzmundrinājumu, un pēc brīža redzēja, ka sievietes saspringums atslābst un viņa atlaižas krēslā.

-   Tāpēc, ka viņa pārāk jūtami ietekmēja Veroniku. Grūti pat ticēt, cik ļoti Veronika ir izmainījusies, kopš sāka turēties kopā ar Čeritiju.

-  Kādā zinā?

>

-   Agrāk viņa bija ļoti dzīvespriecīga, bieži smējās. Bet tagad… pat smaidu viņas sejā negadās bieži redzēt.

-   Manuprāt, pusaudžiem palaikam strauji mainās garastāvokļi.

-   Zinu! Bet tie nav tikai garastāvokļi, tāda viņa ir pastāvīgi. Veronikai agrāk bija bariem draugu, un mūsu mājā vienmēr nāca un gāja bērni, bet tagad… šī ir pirmā reize kopš ļoti ilga laika, kad viņa kaut ko uzsāk bez Ceritijas, un varat man ticēt tikai pēc ilgas un neatlaidīgas pārliecināšanas. Misis Hodžisas mēle beidzot bija atraisījusies. Un tad tie ļautiņi no Džubilīroudas…

-  Jūs domājat Jeruzalemes bērnus?

-       Tos pašus. Es jums teikšu visai dīvaina tauta. Un, ja tie kādu dabū savos nagos… Saprotiet mani pareizi, es nepavisam neesmu pret reliģiju. Es pati Ziemassvētkos un Lieldienās regulāri eju baznīcā, un cilvēkam ir tiesības brīvi izvēlēties ticību, bet šie te… Ne televizora, ne drauga, ne kosmētikas, ne deju vakaru, ne kino. Bībeles stunda reizi nedēļā, un baznīca svētdien no rīta līdz vakaram… Tas taču nav dabiski, un sirds Veroniku uz turieni nepavisam nevilka, neviens man to neiestāstīs.

-  Tad kāpēc gan viņa gāja kā jums šķiet?

-   Tas nav saprotams. Lai izpatiktu Ceritijai, man šķiet. Un tomēr…

-Jā?

-   Jums tas varbūt izklausīsies muļķīgi, ja jau abas tik bieži bija kopā, bet man pat neliekas, ka Veronikai Ceritija tā īsti patika.

-   Bet kaut kas viņas tomēr būs saistījis. Arī brīvdienas abas pavadīja kopā, vai ne?

-   Tikai vienu nedēļas nogali Lieldienu brīvlaikā, tajā nelaimīgajā Jeruzalemes atpūtas namā Dorsetā. Un te ir vēl viena mīkla. Man nelikās, ka Veronikai toreiz tur būtu paticis, bet še tev viņa atkal vēlas braukt. Tikmēr lūdzās un vārdoja mani, kamēr piekritu…

-   Bet viņa saslima un nekur nevarēja braukt, vai ne?

-   Piektdienas rītā viņai temperatūra bija trīsdesmit deviņi. Es viņai sacīju: "Šodien tu, mīļā meitene, nekur nevari braukt." Un ziniet, par spīti ietiepībai, ar kādu viņa uz turieni lauzās, es būtu Varējusi apzvērēt, ka lasīju viņas acīs atvieglojumu. Nu, saki viens cilvēks! Kā to lai saprot?

-  Bet tagad viņa ir atkal vesela, kā noprotu.

-   Jā. Nezinu, kas viņai kaitēja, bet sestdien no slimības vairs nebija ne vēsts.

-    Kā Čeritija uzņēma ziņu, ka brauciens izjūk?

-   Neko daudz neteica. Bet skaidri varēja redzēt, ka priecīga nebija. Nu, tas jau arī saprotams. Ja soma sakravāta un tu jau esi ceļā, tāda ziņa nevar neradīt vilšanos. Bet kaut ko grozīt nebija viņas spēkos. Un ne vārds netika bilsts par to, ka vecāki brauc projām.

-Tajā brīdī viņa pati to vēl nezināja.

-   Ak. pareizi. Bet vēlāk, uzzinājusi par to, viņa taču varēja nākt pie mums atpakaļ. Es labprāt būtu viņu uzņēmusi līdz vecāku pārbraukšanai.

-   Kaut arī jums viņa nepatika? Tenets klusi iejautājām

-   Es u īu t№ teikusi, vai ne? notvērusi Teneta sk nu. viņa skumji pasmaidīja. -

Jums taisnība. Tas droši vien jau pa gabalu redzams.

-   Un kāpēc ne? Tencts centās runāt, cik vien iespējams, maigi, jo atbilde uz šo jautājumu varēja būt svarīga.

Misis Hodžisa sarauca degunu.

-   Es jūtos briesmīgi, tā runājot par meiteni, kuras miesas vēl nav pat lāga atdzisušas, bet…

-Bet?

-  Bet savām jūtām es nespēju pavēlēt.

-  Neviens to nespēj.

Atkal viņš gaidīja, un vēlreiz viņa pacietība tika atalgota.

Misis Hodžisa vīstīja rokas klēpī un pēc brīža sacīja:

-   Es pati īsti nezinu kāpēc. Nekad agrāk neesmu mēģinājusi savas izjūtas analizēt. Viņa arvien bija ļoti mierīga, pieklājīga, labi uzvedās… viņa apklusa un pēkšņi izskatījās pārsteigta.

-  Jūs kaut ko atcerējāties?

-   Jā. Biju pavisam piemirsusi. Pagājis tik ilgs laiks. Kad bērni vēl bija pavisam mazi varbūt sešu vai septiņu gadu vecumā Ceritija skolā pastāvīgi kaut ko nostrādāja. Atceros, kā Veronika, mājās pārnākusi, vienmēr stāstīja par Ceritijas kārtējo nedarbu. Bet tad pēkšņi viņa izmainījās.

-  Vai jūs nezināt, kāpēc?

-    Toreiz man neienāca prātā pavaicāt. Bet tagad, atceroties to laiku, tas patiešām šķiet mazliet dīvaini. Es gribēju teikt: pazīstot Ceritiju, kāda viņa ir, pareizāk sakot bija, tagad grūti iedomāties, ka viņa varētu būt tāda palaidne. Vai jūs mani saprotat?

-   Jā. Tencts kļuva domīgs. Ja tā bija patiesība, tad katrā ziņā interesanta. Taču pastāvēja iespēja, ka Veronika to visu izfantazējusi. Zināmā vecumā daudziem bērniem palaidnības šķiet kaut kas fascinējošs.

-   Jūs gribējāt izskaidrot, kas tieši jums Čeritijā nepatika.

-   Jā… Bet ir tik grūti to formulēt. Viņa manī radīja tādu kā neērtības sajūtu…

-   Ko tieši jūs ar to domājat?

Taču, lai kā arī Tencts pūlējās, viņam neizdevās izvilkt no viņas neko konkrētāku. Bija palicis vēl viens jautājums, kuru gan būtu vajadzējis uzdot Ceritijas vecākiem, taču Tenets bija piemirsis to izdarīt.

-   Starp citu, ja meitenes būtu aizbraukušas uz Dorsetu, kā bija plānots, cikos viņas vakar būtu atgriezušās?

-   Tajā pašā laikā, kad te ieradās Čeritija. Viņām vajadzēja atbraukt ar vilcienu, kas no Viktorijas stacijas atiet septiņos divdesmit.

-  Skaidrs. Paldies jums.

Šķiroties Tenets norunāja, ka atgriezīsies deviņos, lai satiktos ar Veroniku.

Heiveinas mašīnu stāvvietā Lainhems viņu jau gaidīja.

-   Izskatās, ka te notikuši lieli pārkārtojumi, teica seržants, kad abi iegāja bārā.

-   Un visai veiksmīgi.

' Telpas bija izremontētas, paklāji nomainīti, taču vecie ozolkoka sēdekļi ar augstajām atzveltnēm atradās savās vietās, un telpas īpatnējā gaisotne nebija ziedota uz modernisma altāra.

An ēdiens izskatījās labs: svaigas zupas, pastētes, sviestmaižu tortes, interesanti salāti un pat saldie ēdieni. Tenets izvēlējās pīrāgu ar medījumu, Lainhems gabalu tunča ar tomātu mērci. Piedevām abi vēl paņēma pa krāsnī ceptam kartupelim ar sviestu.

-   Brīnums, ka šis iestādījums vēl nav pārpildīts, sacīja Lainhems, atzinīgi gremodams.

-Gan jau drīz.vien būs, kad slava izplatīsies.

Viņi bija atraduši galdiņu stūrī, kur varēja droši runāt, nebaidoties, ka citi varētu noklausīties.

-   Nu, kā jums paveicās, Maik?

Lainhems saviebās.

-  Var iztikt. Taču nekāda aizraujošā lektīra tā nebija.

-   Klājiet vaļā!

Lainhems izņēma piezīmju grāmatiņu.

-   Jeruzalemes bērni: dibinājis Džeremija Džounss deviņpadsmitā gadsimta vidū. Kā vēsta grāmatas, kuras uzgāju, viņam tika uzsūtīti visvisādi likteņa piemeklējumi nebija gan minēts, kādi, lai viņu pārbaudītu, un ši pārbaudes laika beigās viņam parādījās Dievs un Svētā Pilsēta, un viņš nodibināja Jeruzalemes bērnus. Viņa misija un vēlāk, pēc viņa nāves, visas sektas misija bija turēt augstu Patiesības liesmu un nodot to tālāk nākamajām paaudzēm.

-   Un kāda ir šī Patiesība?

Lainhems ieskatījās savās piezīmēs.

-   Tikai Jeruzalemes bērni nonāks debesis, mēs, visi pārējie, vārīsimies elles katlā. Dievs ir tikai viens, bet Jēzus un Džeremija Džounss viņa pravieši.

-   Pag, pag! Tātad tie nav kristieši? Tie neatzīst, ka Kristus bijis Dieva dēls?

-  Nē. Tie uzskata, ka vienīgais cels, kā iemantot pestīšanu, ir nožēlot grēkus un kalpot Dievam, ievērojot Vecās Derības likumus. Slimības, pēc viņu domām, ir sods par grēkiem. Izveseļošanās ir piedošana. Dievs ir vienīgais dziednieks. Un

Velns jeb Sātans ir pats galvenais no ļaunajiem gariem, ļaunuma iemiesojums, tā teikt,

-  Tātad pestīšana rodama…

-   Grēku nožēlošanā, kā jau teicu, un savu ienākumu desmitās daļas atdošanā baznīcai. Nekādas smēķēšanas, dzeršanas vai dejošanas, nekādas televīzijas vai kino, nekādu intīmu sakaru pirms laulībām. Laulību partneri jāizvēlas tikai starp sektas locekļiem… Dzīve viņu izpratnē ir nemitīgs karš pret Sātana varu.

-   Kas vēl viņiem raksturīgs?

-    Dievvārdi. Parasta svētdiena sākas ar rīta dievkalpojumu, kas sastāv no sprediķa, korāļu dziedāšanas, lūgšanām un apliecinājuma tas ir kaut kas līdzīgs improvizētam savas reliģiskās pieredzes izklāstam. Pēcpusdienā seko pārrunas atsevišķās grupās, bet vakarā dievkalpojums ar grēksūdzi. Dzīves baudīšanai diezin cik daudz laika šiem cilvēkiem neatliek! Tur tiešām var nojūgties, īpaši jaunieši.

-   Hmm… Vai kaut kas tāds būtu attiecināms ari uz Čeritiju? Līdz šim gan nekas par to neliecināja. Bet ja nu…

-   Un kā veicās jums, ser? Ko uzzinājāt no Veronikas?

-  Neko. Tenets paskaidroja iemeslu un pēc tam pārstāstīja Lainhemam savu sarunu ar misis Hodžisu.

-   Nav ne mazāko šaubu, ka tur kaut kas slēpjas, Maik.

-   Jūs domājat Čeritijas un Veronikas attiecības?

-   Jā. Misis Hodžisa neizceļas ar uztveres asumu un, protams, ir ļoti subjektīva. Veronika ir viņas vienīgais cālēns, par kuru viņa stāv un krīt. Viņas attieksmi pret Čeritiju nosaka arī greizsirdība, tāpēc viss, ko viņa stāsta, jāvērtē kritiski. Tomēr ir pamats domāt, ka Veronika tikusi piespiesta dot savu piekrišanu braucienam uz Dorsetu kopā ar Čeritiju.

-   Jūs domājat tāpēc, ka viņa centās izdabūt no mātes piekrišanu un, kad brauciens izjuka, jutās atvieglota?

-   Jā. Man pat gribas domāt, ka tā sauktā slimība bijusi psihosomatiska.

-  Tomēr īsta, vai ne?

-   O, jā, taču drīzāk emocionālu, nevis fizisku cēloņu izraisīta. Domāju, ka meitenēm šādā vecumā nav raksturīga tāda pēkšņa temperatūras paaugstināšanās un tikpat pēkšņa izveseļošanās nākamajā dienā. Mazākiem bērniem jā, bet piecpadsmit gadu vecumā…

-  Jūs domājat, ka īstenībā viņa baidījās braukt?

-   Tā man liekas. Nebūtu slikti, ja jūs aprunātos ar šī atpūtas nama vadītāju vai pārzini nezinu, kā šādu amatpersonu īsti sauc, un mēģinātu uzzināt, vai Lieldienās, kad Veronika tur bija, nav noticis kas nepatīkams. Piezvaniet uz turieni šo pašu pēcpusdienu!

-   Labi. Bet jebkurā gadījumā no tā visa var secināt, ka Ceritijai pār Veroniku bijusi kāda vara, kuru viņa izmantojusi, lai piespiestu draudzeni rīkoties pret savu gribu.

-   Tieši tā. Un tāpēc būtu interesanti uzzināt, kā viņa šādu varu ieguvusi. Un vēl interesantākas būtu iespējas, ko šāda informācija pavērtu izmeklēšanai. Ja Ceritija spējusi tā ietekmēt vienu cilvēku, nav izslēgts, ka tāpat viņa varētu ietekmēt arī kādu citu.

-   Vai jūs nesākat pārāk, nu, kā to teikt…

-   Jā, Maik? Tenets plati pasmaidīja. Nē, nepūlieties, es pabeigšu jūsu vietā. Jūs gribējāt teikt "fantazēt", vai ne?

Arī Lainhems kaunīgi pasmaidīja, taču nenoliedza, ka domājis tieši tā.

Tenets iztēlē pēkšņi ļoti spilgti redzēja sīko, saļimušo augumu skolnieciskajā apģērbā, Viņš nopūtās.

-   Es jūs saprotu. Ir nudien grūti iedomāties, kā meitene būtu varējusi kādu šantažēt, ja atceras, kādos apstākļos viņa dzīvojusi. Starp citu, bija vēl viena interesanta detaļa…

Un Tcnets pastāstīja Lainhemam, ko misis Hodžisa bija teikusi par Čeritijas slikto uzvedību pamatskolā.

-   Galu galā varbūt derētu aprunāties ar šīs skolas pārzini. Protams, ja viņš vai viņa tur vēl strādā. Pagājuši jau septiņi vai astoņi gadi.

-   Jā. Domāju, nebūs grūti atrast šo cilvēku arī tad, ja viņš aizgājis pensijā. Cerēsim, ka viņš nav pametis mūsu apvidu, lai audzētu rozes kaut kur Anglijas dienvidos.

-   Iespējams, ka mums izdodas tikt par to skaidrībā, tiekoties ar Veroniku pašu. Es šovakar tur vēl atgriezīšos. Vai gribat nākt līdzi?

-   Kāda runa! Lainhems dedzīgi iesaucās. Un kā jums gaja pie Pričardiem? Es domāju Džetro Pričarda ģimeni.

-  Arī tur bija interesanti.

Un Tenets īsi pārstāstīja savus iespaidus.

-   Vai jūs tiešām domājat, ka aizdomas varētu krist uz misis Pričardi?

-   Skaidrs ir tikai viens nekādas siltas jūtas pret Čeritiju viņa nav lolojusi. Protams, viņa apgalvo, ka visu vakaru bijusi mājās, bet nevar izslēgt iespēju, ka, nolikusi vīramāti gulēt, viņa uz neilgu laiku tomēr izgājusi.

-  Ar nolūku uzglūnēt Ceritijai ceļā uz mājām?

-  Varbūt.

-  Un kāds varētu būt motīvs?

-  Šobrīd vēl nevaru izteikt nekādus minējumus. Arī par Džetro ne. Bet viņš liktenīgajā laikā noteikti nav bijis mājās, un nedrīkst aizmirst, ka viņiem nebūtu bijis grūti uzzināt, kurā laikā Ceritijai jāatgriežas. Viņi taču nezināja,-ka brauciens atlikts.

-   Čeritija acīmredzot ar nolūku pārradusies tieši tajā pašā laikā, kā sākotnēji bijis iecerēts.

-   Pilnīgi pareizi. Interesanti, kur viņa pavadījusi nedēļas nogali?

Tas vēl arvien bija pats intriģējošākais jautājums. Ceritijas plecu somas saturs uz to atbildi nedeva nevienas biļetes, nevienas kvīts, nekā, kas varētu liecināt, vai viņa devusies kādā tālākā ceļā, vai arī bijusi tepat tuvumā.

-   Klau, Maik! Iesim. Gribas ieelpot svaigu gaisu.

Saule bija zenītā, un gaiss virs mašīnu stāvvietas karstumā virmoja.

-   Gribētos zināt, cik ilgi tāds laiks pastāvēs, Tenets teica.

-   Cerēsim, ka visu vasaru. Lainhemam tāpat kā Tenetam pret karstumu nebija nekādu iebildumu. Tātad jūs domājat, ka Džetro ģimene jāpatur prātā?

-   Viņi katrā ziņā kaut ko noklusēja. Protams, tas var būt arī kaut kas nebūtisks.

-  Un kā ar misis Hodžisu?

-   Mmm… Ari viņu nevaram pilnīgi izslēgt. Ja viņa uzskatītu, ka Ceritija nopietni apdraud Veroniku, viņa, manuprāt, būtu spējīga uz daudz ko.

-    Bet tādā gadījumā viņa nebūtu jums stāstījusi par šīs draudzības dīvainībām, vai ne?

-   Nezinu… Klausieties, Maik, izbeigsim šos minējumus. Gan laiks rādīs.

Viņi devās atpakaļ uz savu kabinetu, bet tur Lainhemu gaidīja zīmīte.

"Zvanīja jūsu sieva no slimnīcas. Viņu uz mājām vairs nelaiž. Lūgums aizvest viņai somu, kas jau sakravāta un atrodas guļamistabā."

Lainhems parādīja zīmīti Tenetam.

-   Acīmredzot šorīt pēc kārtējās apskates viņi to paturējuši slimnīcā. Ak Dievs, un ja nu radušies kādi nopietni sarežģījumi?

-   Klausieties, Maik, nevajag tūlīt iedomāties ļaunāko. Varbūt tas ir tikai piesardzības solis. Un, pat ja būtu sākušās priekšlaicīgas dzemdības, arī tas nav nekas briesmīgs un bērniņam nekaitēs. Jūs teicāt, ka tagad ir trīsdesmit sestā nedēļa, vai ne?

Lainhems piekrītoši pamāja.

-  Jā, bet…

-       Viss būs labi. Tenets niknojās pats uz sevi par to uzsvērto sirsnību, kas izskanēja šajos vārdos. Lainhemu nomierināt spēja tikai Luīze pati. Laimīgā kārtā viņa bija pieredzējusi medmāsa un prātīga meitene, kas šādos apstākļos nekritīs panikā. Tenets no visas sirds cerēja, ka nekādu nopietnu komplikāciju nebūs. Viņš paraudzījās Lainhema nekustīgajā, saspringtajā sejā un varēja iedomāties, kā viņš jutās. Pirmo reizi kļūt par tēvu nebija nekāds joks, pat ja viss gāja gludi. Bet, ja nu kaut kas ķērās…

Nu, ko jūs vēl gaidāt? viņš maigi jautāja. Steidzieties!

8.

Tenets aizpīpēja, atlaidās krēslā un domīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Pēdējā stundā nekas īpaši svarīgs nebija panākts. Pēc Lainhema aiziešanas viņš bija izskatījis pēdējos ziņojumus, kuros nebija nekā interesanta, neveiksmīgi mēģinājis sazvanīties ar atpūtas nama vadītāju Dorsetā un nosūtījis konsteoiu Kārsonu uz dzelzceļa staciju ar uzdevumu ievākt informāciju par cilvēkiem, kas iepriekšējā vakarā redzēti izkāpjam no vilciena.

Un tālāk?

Vairāk par visu tagad būtu vajadzējis parunāties ar cilvēku, kas spētu objektīvi raksturot

Čeritiju. Kas varētu sniegt informāciju par viņas varbūtējiem draugiem. Ak, jā… Viņš pastiepa roku pēc telefona saraksta.

-Vispirms jāpiezvana uz skolu. No pieredzes viņš zināja, ka lielu skolu pārziņi brīvdienās bieži vien sēdēja savos kabinetos pie papīriem.

Šoreiz laimējās. Sekretāre teica, ka mis Benča esot darbā un varot viņu pieņemt, ja viņš tā vēloties. Tenets sacīja, ka tūlīt ieradīšoties.

Garastāvoklis jūtami uzlabojās. Šo sava darba daļu iztaujāšanu -viņš mīlēja visvairāk. Nav divu vienādu cilvēku, un divi dažādi iztaujātāji sarunā ar vienu un to pašu personu var iegūt visai atšķirīgu materiālu. Šie mainīgie lielumi ir bezgalīgi. Un tieši te detektīvam ir iespēja pārbaudīt savus spēkus, savas uztveres asumu un noslīpēt māku izdabūt no liecinieka tieši to faktu (ja palaimējas, pat vairākus), kas pirmajā brīdī varētu likties nebūtisks, bet kam vēlāk ir nozīmīga loma apstākļu izpratnē.

Tikai pēc uaudziem gadiem Tenets bija sapratis, ka galvenais nav tikai iztaujāšanas tehnika kaut gan nevar noliegt tās nozīmi, bet kaut kas daudz smalkāks: jautātāja un atbildētāja domu mijiedarbība. Lēni un ar grūtībām daudzu mēģinājumu un kļūdu it sevišķi kļūdu rezultātā viņam bija izveidojusies pārliecība, ka iztaujāšana ir kā aisbergs, no kura virs ūdens redzama tikai neliela daļiņa. Tāpēc ļoti svarīgi ir uztvert un pareizi interpretēt vissīkākos, apziņas nekontrolētos signālus, kas uzpeld virspusē kā gāzes burbulīši limonādes glāzē un ļauj spriest par to, kas slēpjas dzelmē. Visai reti uzsmaidīja laime sastapties ar liecinieku, kas būtu gan godīgs, gan tiešs.

ŠI bija viena no tādām reizēm.

Kad sekretāre ieveda viņu kabinetā, mis Benča piecēlās. Abi tikās pirmo reizi, un Tenets jutās dziļi pārsteigts, jo viņa līdzšinējie priekšstati par to, kādai vajadzētu izskatīties skolas pārzinei, vienā mirkli tika nolīdzināti ar zemi. Mis Benča bija nedaudz jaunāka par Tenetu, varbūt mazliet pāri trisdesmitiem, gara un slaida. Ari eleganta šaurā, tumši zilā linu auduma kleitā ar kuplu mežģīņu apkaklīti un aprocēm. Gaišie, taisnie mati bija apgriezti tā saucamajā princeses Diānas stilā. Uz ielas Tenets viņu būtu noturējis par augsta līmeņa sekretāri. "Nē," viņš pats sevi izlaboja, "par sekretāri tomēr ne, lai cik augsts arī būtu tās līmenis." Mierīgās, bāli zilās acis izstaroja neapšaubāmu autoritāti un pārliecību, ka viņas pavēlēm nevar nepakļauties. "Šajā skolā ar disciplīnu noteikti nav nekādu problēmu," Tenets nodomāja. Viņu mulsināja mis Benčas smaids, kurā līdztekus laipnībai vīdēja arī uzjautrinājums. Viņa apzinājās, kādu iespaidu atstājusi, un priecājās par to. Abi apsēdās atzveltnes krēslos pie zema kafijas galdiņa. Acīmredzot viņai nebija jāsēž aiz rakstāmgalda, lai vairotu pašapziņu.

Saruna sākās bez kāda ievada.

-   Droši vien esat atnācis runāt par Čeritiju Pričardi.

-   Jā. Nebija nekādas vajadzības pēc aplinkiem. Gribēju aprunāties ar kādu, kas varētu viņu objektīvi raksturot.

-   Ak, vai! Mutes kaktiņi nokārās un smaids izdzisa.

-  Jūs uzskatāt, ka nespēsiet man palīdzēt?

-   Baidos, ka ne. Man ļoti žēl sagādāt jums šo vilšanos.

-  Jums viņa nepatika?

-   Nē. Tas nenozīmē, ka es nepārdzīvotu to, kā viņa mirusi. Tādu nāvi es nevēlētu savam ļaunākajam ienaidniekam. Gan acīs, gan sarauktajā pierē pavīdēja sāpīga izteiksme. Bet es izliktos, ja teiktu, ka pēc viņas sērošu. Viņa, kā atvainodamās, viegli pasmaidīja. Es zinu, ka skolotājiem vajadzētu stāvēt pāri simpātijām un antipātijām, un, protams, ceru, ka nekādi personiski aizspriedumi nekad neietekmēs manu izturēšanos un lēmumus. Bel tā nu tas ir. Par spīli valdošajiem uzskatiem, arī skolotāji ir tikai cilvēki.

-   Gluži tāpat kā policisti. Tenets pasmaidīja.

-  Tieši tā, arī viņa atbildēja ar smaidu.!

-   Pastāstiet, kāpēc viņa jums nepatika!

Mis Benča nopūtās un izklaidīgi plūkāja kādu diedziņu mežģīņu aprocē.

-   Tur jau ir tā nelaime. Ir ļoti grūti to formulēt. Nedomājiet, ka es pati sev nejautāju, kāpēc jūtu antipātijas pret to vai citu skolnieku.

Tenets neko neteica un gaidīja.

-   Parasti atrast tam iemeslu ir diezgan vienkārši. Bet Čeritijas gadījumā… Viņa ir… Viņa bija priekšzīmīga skolniece, apzinīga, čakla, pieklājīga. Neatceros, ka jebkad būtu vajadzējis izteikt viņai aizrādījumu par sliktu uzvedību. Tagad atceroties gribas teikt, ka tas bija gandrīz pat mazliet nedabiski. Arī vislabāk audzinātās meitenes kādu retu reizi tomēr pastrādā pa palaidnībai. Tikai ne Ceritija.

Viņa apklusa, lūpas savilkusi un acis piemiegusi.

-   Kāpēc viņa man nepatika? Viņa paraustīja plecus. Tā bija tīri emocionāla reakcija.

Pirmo reizi Tenets sajuta, ka viņa nav līdz galam atklāta. Viņš mirkli klusēja, domās, iegri

mis. Mis Benča mierīgi gaidīja, krēslā atlaidusies un kājas sakrustojusi. Glītās kājas neilona zeķēs un sievišķīgās augstpapēžu sandalēs uz mirkli novirzīja Teneta uzmanību, taču viņš piespieda sevi koncentrēties un mēģināja iedomāties, pret kādām īpašībām šī sieviete varētu just instinktīvu nepatiku. Droši vien pret tādām, kas bija diametrāli pretējas viņas pašas visaugstāk vērtētajām. Tātad…

Viņš redzēja, ka viņa samiedz acis droši vien viņa stingā skatiena samulsināta.

-   Biju aizdomājies, viņš sacīja.

-  Tā es nopratu. Viņas lūpas savilkās šķībā smaidā. Vai izdevās izdarīt kādu slēdzienu?

Bija gan izdevies.

-   Vai jūs raksturotu Ceritiju kā divkosīgu?

Viņa vilcinājās, tad negribīgi atbildēja:

-  Jā, liekas gan.

-  Kā tādu, kam nevar uzticēties?

-Varbūt. Tomēr-jā. Vismaz potenciāli. Ak,

vai! Viņa vainīgi iesmējās un bezpalīdzīgi pacēla rokas. Šādi par viņu runājot, es jūtu sirdsapziņas pārmetumus.

-   Jūs gribat teikt, ka nevēlaties sacīt neko sliktu par nelaiķi?

Tad, lūk, kur iemesls viņas atturībai! Tenets bija uzskatījis, ka tik objektīvs cilvēks neietek-

mēsies no šī plaši izplatītā, neloģiskā uzskata. Likās, it kā viņa lasītu Teneta domas.

-   Es zinu, jūs teiksiet, ka tās ir muļķības, bet es par to neesmu tik pārliecināta. Vienmēr jāatceras, ka mirušie nespēj atbildēt, nespēj sevi aizstāvēt. Un, ja nāvē jāaiziet tā kā Čeritijai, krītot par upuri vardarbībai, tad šķiet, ka, nomelnojot to vienīgo, kas viņai vēl atlicis, proti reputāciju, mēs it kā nostājamies noziedznieka pusē.

Dīvaini, ka viņš agrāk nekad par to nebija domājis no šī viedokļa. Šī dabiskā smalkjūtība atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu, un viņš jutās gandrīz tā, it kā būtu norāts par neiejūtību. Taču viņš šādu greznību nevarēja atļauties, pretējā gadījumā darbs policijā kļūtu praktiski neiespējams. Ignorēdams balsi, kas čukstēja ausī, ka šoreiz var atļauties augstsirdību, jo savu viņš bija panācis uzzinājis viņas patiesās domas par Čeritiju, Tenets sacīja:

-   Tādā gadījumā runāsim par kaut ko citu. Pastāstiet man par viņas draudzību ar Veroniku!

Šī tēma viņai nesagādāja grūtības. Saspīlējums atslāba.

-    Interesants jautājums. Mani šī draudzība vienmēr ir mulsinājusi. Pavirši vērojot, abas ir tik ļoti atšķirīgas, laikam gan vajadzētu teikt bija atšķirīgas. Ceru, ka jūs saprotat es nelietoju pagātnes laiku tāpēc, ka Ceritija ir mirusi.

-   Jūs gribat teikt, ka Veronika ir pārmainījusies?

-Jā.

-  Ceritijas ietekmē?

Mis Benča brīdi padomāja.

-   Neesmu par to pārliecināta. Viņa atkal vilcinājās. Grūti pateikt. Katrā ziņā pirmās pārmaiņas bija… Bet labāk paskaidrošu visu no sākuma. Pagājušajā septembrī pagāja divi gadi, kopš stājos šajā amatā. Pirmo reizi uzņēmos vadošu darbu, tāpēc pats par sevi saprotams, ka jāstrādā bija ļoti nopietni, lai varētu saņemt rokās vadības grožus un nostiprināt autoritāti. Dažus mēnešus es lielāko dalu meiteņu nepazinu mums ir vairāk par septiņiem simtiem skolnieču, un nav iespējams īsā laikā tās visas atcerēties. Taču Veroniku es ievēroju, jo viņa vienmēr kūsāt kūsāja mazliet aušīga meitene, kas pastāvīgi smējās, vienmēr bija jautra un starojoša. Un vienmēr atradās kādas skaļas grupas vidū viņas optimisms laikam bija lipīgs. Un tad uz pirmā semestra beigām, decembra sākumā, aizgāja bojā viņas tēvs. Cilvēku, kas viņu sabrauca, tā arī nenotvēra. Ļoti bēdīgs stāsts. Hodžisu ģimene bijusi ļoti draudzīga, Veronika tajā vienīgais bērns, kuru abi vecāki dievinājuši. Tēva pēkšņā nāve viņu pilnīgi sagrāva. Vienā naktī viņa bija kļuvusi par klusu, sevī ierāvušos, gandrīz drūmu bērnu. Es, protams, runāju ar viņu, mēģināju palīdzēt, taču bez panākumiem. Mierināju sevi ar domu, ka laiks dziedē visu, ka pamazām viņa izrausies no šī stinguma, tomēr tas nav noticis.

Mis Benča nopūtās.

-   Jāatzīstas, ka sava daļa atbildības par to laikam jāuzņemas man. Kad jāpārzina tik daudzi bērni, uzmanības centrā parasti nokļūst palaidņi, bet Veronika šķietami tika ar visu galā, galīgā depresijā neieslīga. To, ka nepievērsu viņai vairāk vērības, varu izskaidrot vienīgi ar daudzajām problēmām, kas tajā laikā sabruka pār manu galvu. Tika konstatēts, ka viena no piektās klases meitenēm ir stāvoklī, skolā bija izplatījusies sīku zādzību sērga, un kā kronis visam sākas masaliņu epidēmija, kas izsita no ierindas ne tikai skolnieces, bet arī skolotājus. Varat man ticēt, ap to pirmo Ziemassvētku laiku šajā skolā es jau sāku šaubīties, vai izturēšu…

Kad šis izmisīgas darbošanās laiks beidzot bija aiz muguras, es konstatēju, ka Ceritija un Veronika sadraudzējušās. Atklāti runājot, es neticēju, ka šī draudzība pastāvēs ilgi. Domāju, ka ar laiku Veronika atgūs savu dabisko dzīvesprieku un ap viņu atkal pulcēsies trokšņains bars, taču tas nenotika. Un es vēl arvien nesaprotu, kāpēc šī draudzība neizjuka.

-   Vai Ceritijai ir arī kadi citi draugi?

-   Cik es zinu, tad nav. Pirms sadraudzēšanās ar Veroniku viņa bija visai vientuļa. Būtībā diezgan nožēlojama.

-   Gribēju jums jautāt… Vai Dīnroudas pamatskola atrodas jūsu rajonā?

-  Jā, tā ir.

-  Un jūs pazīstat tās pašreizējo pārzini?

-  Misteru Hoskinsu? Jā.

-   Vai jūs gadījumā nezināt, cik ilgi viņš šajā skolā strādā?

-  To var viegli uzzināt.

Mis Benčas sekretāre drīz vien ieradās ar informāciju, ka misters Hoskins sācis strādāt Dīnroudas skolā pirms pieciem gadiem, kad iepriekšējā pārzine mis Foskita aizgājusi pensijā.

-   Foskita… mis Benča domīgi sacīja. Es noteikti… Jā, atceros! Es tikos ar pensionētu skolas pārzini Foskitu pirms dažiem mēnešiem kādā vietējās Izglītības nodaļas pasākumā.

Varēja cerēt, ka tā ir tā pati sieviete. Labi. Domājams, ka cilvēku ar tik neparastu uzvārdu nebūs pārāk grūti atrast.

Tcneta pateicība bija neviltota. Iztaujāšana patiešām izrādījās noderīga. It īpaši viens fakts, kas deva vielu nopietnām pārdomām.

Uz ielas saule vēl arvien nežēlīgi karsēja, un debesis virs galvas bija bāli zilas, pie apvāršņa kļūdainas gandrīz baltas. Atverot mašīnas durvis, pretī izvēlās uzkarsēta gaisa lavīna. Tenets novilka žaketi, kuru bija uzvilcis pirms sarunas ar mis Benču, un nosvieda to uz blakussēdekļa.

Diezin, kā tagad klājas Luīzei un vai Lainhems jau būs atgriezies no slimnīcas?

9.

-  Vai seržants Lainhems jau atgriezies?

-  Ieradās pirms kādas pusstundas, ser.

"Un ziņas nav labas," nodomāja Tenets, ieiedams kabinetā un ieraudzīdams Lainhema seju. Viņi bija šķīrušies tikai pirms pāris stundām, bet pa šo laiku seržanta vaibsti bija kļuvuši asāki, āda ap acīm izskatījās kā nostiepta.

-  Kā viņa jūtas?

Lainhems saviebās, papurināja galvu.

-   Apgalvo, ka jūtoties labi, bet man liekas, ka tā ir tikai izlikšanās manis dēļ. Manuprāt, īstenībā viņa ir pārbijusies līdz nāvei.

Tenets apsēdās, gatavs klausīties tālāk. Džouna bija pārdzīvojusi divas, paldies Dievam, veiksmīgas grūtniecības, bet katru reizi, kad viņa atradās slimnīcā, tur bija arī tādas sievietes, kam negāja tik gludi. Tenets bija dzirdējis pietiekami daudz dažādu nostāstu, lai zinātu, ka dzemdību nodaļā risinājās ne viena vien traģēdija.

-   Kas ar viņu ir?

-   Augsts asinsspiediens. Tāpēc iespējama toksēmija.

-  Ko tas nozīmē?

-   Skābekļa apgāde bērnam samazinās, var tikt pārtraukta pavisam. Un, protams, ja tas notiek…

"Ak Dievs," nodomāja Tenets. "Iznēsāt bērnu astoņus mēnešus un pašā pēdējā brīdī zaudēt…"

-  Un kas tur tagad notiek?

-   Noteikts stingrs gultas režīms un attiecīgas zāles, lai dabūtu lejā asinsspiedienu.

-  Un ja tas neizdosies?

-   Tad stimulēs dzemdības. Par laimi, kā jūs pirmīt teicāt, ir jau trīsdesmit sestā nedēļa, un bērns var izdzīvot.

-   Tā ir pirmklasīga dzemdību nodaļa, Maik. Viņi darīs, ko varēs. Tur teicami rūpējas par katru pacienti, bet savai kolēģei noteikti veltīs vislielāko uzmanību.

Tikai pirms četriem mēnešiem Luīze bija pametusi medmāsas darbu Starrendenas slimnīcā.

-  To es visu laiku pūlos sev iestāstīt.

-   Paklausieties, varbūt atbrīvot jūs no šīs Pričardu lietas un tajā vietā dot kaut ko mazsvarīgāku?

-   Jūs gribat teikt, ka šajā stāvoklī nespēšu būt jums noderīgs?

-  Kādas blēņas, Maik! It kā jūs mani nepazītu! Ja es tā domātu, tad tā ari būtu teicis. Jūs labi zināt, ka vislabprātāk strādāju kopā ar jums. Man tikai ienāca prātā, ka tuvākajās dienās jūs varbūt vēlētos būt relatīvi brīvāks.

Bet Tenets jau pats saprata, ka šis piedāvājums bija muļķīgs. Ja Lainhems visu laiku domātu tikai par savām problēmām, viņš justos daudz nelaimīgāks nekā tagad.

-   Es nojūgtos. Ja jūs neiebilstai, es labprāt turpinātu iesākto.

-  Labi. Bet, ja izlemjat citādi…

It kā lai demonstrētu savu spēju atbīdīt malā personiskos sarežģījumus, Lainhems paņēma no rakstāmgalda dažus papīrus un sacīja:

-   Kamēr jūs bijāt prom, ir kļuvuši zināmi daži interesanti fakti.

-   Jā?

-   Konstebla Karsoņa ziņojums…

-   Par dzelzceļa stacijā iegūto informāciju?

-   Jā, ser. Biļešu kontrolieris, kurš dežurējis vakar vakarā, apgalvo, ka redzējis Čeritiju izkāpjam no Londonas vilciena.

-  Cikos?

-  Astoņos piecdesmit astoņās.

-  Patiešām? Un viņš par to ir pārliecināts?

-   Kā liekas, tad pilnīgi. Bet nu nāk pats labākais. Viņa bijusi kopā ar kādu virieti.

-  Kopā?

-   Tā biļešu kontrolieris apgalvojis. Kopā izkāpuši no vilciena, kopā gājuši pa peronu un kopā atstājuši staciju. Viņš to atceroties ļoti labi, jo šajā laikā esot maz pasažieru.

-  Parādiet!

Lainhems pasniedza ziņojumu Tcnetam, kurš tam ātri pārlaida acis, pēc tam lasīja otrreiz lēnām.

-   Protams, tas varētu būt kāds pazīstams cilvēks, kuru viņa nejauši sastapusi vilcienā. Un tādā gadījumā nebūtu nekāds brīnums, ka viņi kopā iziet no stacijas. Tomēr šo faktu mēs papētīsim. Gluži labs apraksts, vai ne? Un diezgan precīzs arī. "Gadus trīsdesmit piecus vecs, vidēja auguma, gaišiem matiem, brillēs ar bieziem stikliem, oranžas krāsas mugursomu plecos." Tātad mēs nu zinām vienu interesantu faktu, pieņemot, ka biļešu kontrolieris runā taisnību, vismaz vakar viņa nav bijusi Starrendenā.

-   Viņš liekas esam pilnīgi pārliecināts, ka redzējis tieši Ceritiju, vai ne, ser?

-  Tā ir. Labi. Jūs teicāt, ka ir vēl kaut kas?

-   Jā. Gaidot jūsu atgriešanos, es piezvanīju uz atpūtas namu, kā jūs lūdzāt.

-   Ak, jā. Es ari pāris reizes mēģināju, bet vadītājs bija izgājis.

-   Tagad bija uz vietas, un man izdevās ar viņu parunāt.

' Nu, un?

Lainhems apzināti vilcinājās. Tenets pazina šo šejas izteiksmi. Viņš to bija redzējis jau agrāk, kad seržants gatavojās nākt klajā ar kādu īpaši interesantu faktu.

-   Protams, var jau būt, ka tam nav nekādas īpašas nozīmes…

-   Maik!

-   Iespējams, ka abas ģimenes gluži vienkārši piemirsušas to pieminēt…

Tenets atlaidās krēslā, saņēma rokas un sāka

7 >

apļot īkšķus vienu ap otru, tēlodams nepacietību.

Lainhems plati pasmaidīja.

-   Acīmredzot Veronika un Čeritija Lieldienās nav pavadījušas tur visu nedēļas nogali. Viņas ar telegrammu, kas bijusi adresēta Čeritijai, atsauktas mājās vienu dienu agrāk. It kā ģimenē kāds bijis saslimis.

-  Tiešām?

Tenets apsvēra dzirdēto. Protams, Lainhemam varēja būt taisnība. Kā Pričardi, tā misis Hodžisa varēja aizmirst pieminēt šo faktu, ko šoks vai bēdas, vai abi kopā bija no atmiņas izdzēsuši. Vai ari viņi gluži vienkārši neuzskatīja, ka tam būtu kāda nozīme. Taču pastāvēja arī iespēja, ka ne viena, ne otra ģimene par to vispār nezināja. Un tādā gadījumā…

-   Meitenes varēja nosūtīt šo telegrammu sev pašas! Ziniet, ser, es te sēdēju un prātoju. Varbūt tur bija drausmīgi garlaicīgi un viņas sagudroja laisties prom ātrāk. Varbūt nodoms bija atgriezties mājās, varbūt arī ne, bet, kad nu viņu rīcībā bija vesela brīva diena un nakts, kad varēja darīt visu, kas ienāk prātā un ģimenei atļauju nevajadzēja prasīt… Galu galā Ceritijas vecāki taču bija ļoti stingri, vai ne? Šādam kārdinājumam droši vien nebija iespējams turēties pretī.

-   Un ko tad, pēc jūsu domām, viņas darīja?

Lainhems paraustīja plecus.

-   Varbūt kaut ko pavisam nevainīgu, teiksim sēdēja kinīšos. Pēc Pričardu standartiem ari tā būtu briesmīga uzdzīve. Bet varbūt abas riskēja uzsākt kaut ko pārdrošāku un sametās kopā ar pāris zēniem.

Tenets atcerējās nekustīgo, bērnišķo augumu. Vai Čeritija spētu izraisīt pretējā dzimuma interesi? Taču eksistēja vīrieši, kurus ierosināja tieši jaunas meitenes, un jo jaunākas, jo labāk…

-   Viņas pat būtu varējušas norunāt ar tiem atkārtotu satikšanos pagājušajā nedēļas nogalē, Lainhems uzvaroši secināja.

Patiešām, būtu varējušas. Tenets atcerējās Veronikas pretrunīgo attieksmi pret braucienu uz Dorsetu. Ja Ceriti ja bija šī pasākuma iniciatore, ja Veronikai iepriekšējās reizes piedzīvojums nebija paticis un viņa baidījās to atkārtot… Jā, Lainhemam bija taisnība. Šī versi ja būs jāizstrādā sīkāk.

Lainhems nepacietīgi vēroja šefu.

-  Kādas ir jūsu domas, ser?

-   Vai jums neliekas, Maik, ka šoreiz jūs sākat mazliet… hm… fantazēt? Tenets paķircināja kolēģi.

-   Iespējams, ka šī tendence ir lipīga. Gluži kā masalas. Lainhems draiskulīgi pasmējās.

-   Jums tomēr taisnība. Ir vērts par to padomāt. Bet nevajag arī cerēt pārāk daudz. Var gadīties, ka šim faktam ir kāds pavisam nevainīgs izskaidrojums.

-   Tas cilvēks, ar kuru kopā viņa izkāpa no vilciena. Viņš varētu būt…

Tenets pacēla roku.

-   Nē, Maik. Visu pēc kārtas. Pagaidiet, līdz būsim ieguvuši vēl kādu faktu!

-  Vai aizbrauksim pie Pričardiem?

-   Labāk pie misis Hodžisas. Negribētos Pričardus šodien vairāk traucēt

-   Es to varu izdarīt, ser, ja piekrītat. Lainhems jau cēlās kājās.

-    Maik! Nesteidzieties! Tenets saprata Lainhema vēlmi savu nemieru remdēt darbībā, taču nevēlējās, lai viņš pārsteigtos. Man šķiet, mums vispirms jāapspriež taktika.

-   Es jūs īsti nesaprotu, ser. Runa taču ir par ļoti konkrētu jautājumu.

-   Runa ir par pareizu laika izvēli. Padomājiet, kas no tā var iznākt. Mūsu rīcībā ir informācija, kas var būt bezvērtīga. Tā tas būtu gadījumā, ja meitenes gluži likumīgi tikušas atsauktas mājās dienu agrāk. Un tad laikam nav nekādas nozīmes. Bet, ja vecāki par telegrammu nekā nezina, ja meitenes krāpušās, tad šī informācija varētu būt nozīmīga un vest mūs uz pēdām jauniem faktiem. Bet, un tur jau tas suns aprakts, tos iegūt mēs varam tikai no viena cilvēka.

-  No Veronikas.

-   Pareizi. Un mums ar viņu jāsatiekas pēc tūlīt paskatīsimies pēc nepilnām četrām stundām. Tagad padomājiet! Ja pa šo laiku mēs apciemotu viņas māti un viņa par telegrammu nekā nezinātu…

-   Tad viņa sāktu pratināt meitu, tikko tā pārrastos mājās, bet mums ietu secen pārsteiguma moments, un viņa pagūtu izdomāt kādu pasaciņu… Mīļā stundiņ! Kā jūs teicāt cik mums vēl laika? Nepilnas četras stundas? Lainhems paskatījās pulkstenī, tad pielēca no krēsla. Ir jau ceturksnis pāri pieciem, un es apsolīju Luīzei, ka pirms veikalu slēgšanas viņai šo to nopirkšu. Vai jūs neiebilstu…

Tenets pameta ar roku.

-    Ejiet vien! Pašreiz nekā steidzīga nav. Vai jūs tomēr gribat šovakar nākt man līdzi pie Hodžisiem?

Lainhems plati pasmaidīja.

-   Pamēģiniet tik neņemt mani līdzi!

Kad Lainhems bija aizgājis, Tenets atlaidās krēslā un aizvēra acis. Un tūlīt atmiņā uzpeldēja dažādi tēli un fragmenti no tajā dienā risinātajām sarunām. Pamazām viņa priekšstats par Ceritiju guva skaidrākus apveidus: ārēji iedama konformisma ceļu un precīzi izpildīdama sava valdonīgā tēva stingros noteikumus, viņa bija dzīvojusi augstākā mērā nevainojamu dzīvi. Un tomēr… viņš bija pārliecināts, ka zem tā kaut kas slēpās. Piemēram, kāpēc citos cilvēkos viņa izraisīja nepatiku, pat antipātijas? Tante, skolas pārzine, draudzenes māte visas to lielākā vai mazākā mērā bija izjutušas, un vienīgā draudzene, kā likās, bijusi draudzene tikai vārda pēc. Kāpēc tā? Kāds samezglojums šīs jaunās meitenes dzīvē bija vainojams pie tā, ka viņa nespēja veidot normālas attiecības ar citiem cilvēkiem?

Čeritija skolā pastāvīgi kaut ko nostrādāja.

Domas vēlreiz atgriezās pie šī misis Hodžisas teikuma. Ja tā bija taisnība, tad kas gan izsaucis bērnā tik radikālu pārmaiņu? Viņš atvēra acis un pasniedzās pēc telefona abonentu saraksta. Kā jau varēja domāt, Foskitu nebija daudz, un tikai divi dzīvoja tuvākajā apkaimē. Viens bija vīrietis, otra E. V. Foskita. Adrese:

Jasmīnu kotedža Netltonā. Netltonai viņš brauca garām ceļā uz māju…

Balss vada otrā galā skanēja moži, lietišķi. E. V. Foskita patiešām bija kādreizējā Dīnroudas pamatskolas pārzine. Jā, Čeritija bijusi viņas skolniece, un, ja inspektors Tenets domājot, ka viņa varētu būt palīdzēt, viņš būšot gaidīts viesis.

Būšu pie jums pēc piecpadsmit minūtēm, Tenets apmierināti sacīja.

10.

Jasmīnu kotedža bija pati mazaka kotedža, kādu Tenets jebkad bija redzējis. Paslēpusies šaura lauku ceļa malā, kas atzarojās no Netltonas ciema galvenās ielas, ar saviem mazajiem lodziņiem svina rāmjos, baļķu sienām un šķībajiem skursteņiem tā būtu izraisījusi apbrīnu ārzemju tūristos. Arī dārzs bija atbilstošs: mauriņš krietna mutauta lielumā un tam apkārt zems akmens muris, uz kura zēla kupli ališu puduri un ap tiem kā smalks gobelēns vijās bāli sārtas, sarkanas un violetas obretijas. Pie mājas sienas auga reta vīteņroze ar mazu, zeltainu ziedu čemuriem. Gaidīdams, kamēr atvērsies durvis, Tenets ar labpatiku ieelpoja tās smaržu.

Pēc visa šī miniatūrā skaistuma mis Foskitas parādīšanās nāca ka pārsteigums. Masīva un drukna, ar sirmiem, īsi apgrieztiem matiem, viņa gandrīz aizpildīja zemās durvis.

-  Lūdzu, nāciet iekšā, viņa smaidīdama teica. Tas tik ir piedzīvojums. Pie manām durvīm vēl nekad nav stāvējis policists. Kaut arī jūtu patiesu nožēlu par apstākļiem, kas jūs šurp atveduši.

Viesistabā valdīja tas pats miniatūrais skaistums: zemi griesti, graciozi galdiņi, mazs persiešu paklājs uz spodrās sarkano ķieģeļu grīdas.

Mis Foskita ar rokas mājienu lūdza viņu apsēsties glītā viktoriāņu stila krēslā ar liektu atzveltni un pati novietojās vienīgajā apjomīgajā mēbeles gabalā lielā atzveltnes krēslā blakus kamīnam. Tenetu mulsināja draiskās dzirkstis mājasmātes acīs.

-   Es zinu, ko jūs domājat, viņa sacīja. Mēs nesaderam kopā.

"Baidos pat noticēt šādai necerētai laimei,"

Tenets nodomāja. "Divas acīgas liecinieces vienā dienā…" Viņš pasmaidīja.

-Nu, taisnību sakot…

-   Es vienmēr jūtu, ja kāds pamana šo nesaderību. Tas gan negadās bieži, taču šādos gadījumos es jūtos spiesta paskaidrot. Lieta tāda, ka šo māju ar visu, kā stāv, es mantoju no patiesi miniatūras tantes, kura nomira pagājušajā gadā astoņdesmit deviņu gadu vecumā. Es pirms tam dzīvoju diezgan drūmā bungalo tipa mājā un, atklāti runājot, nespēju pretoties kārdinājumam pārvākties uz šejieni. Te viss bija tik burvīgs, ka es nolēmu neko nemainīt. Izņemot šo krēslu, viņa papliķēja krēsla atzveltni, it kā tas būtu suns, manu labo, plato gultu un pāris sīkumu ar sentimentālu vērtību, es neko uz šejieni neesmu atvedusi. Viņa saviebās, un acis sadrūma. Tātad jūs gribat ar mčini runāt par Ceritiju Pričardi, nabaga meiteni.

-Jā.

-   Man gan nav skaidrs, kā varētu jums palīdzēt, taču centīšos to darīt.

Tenets nolēma tūlīt ķerties pie lietas.

-   Es runāju ar misis Hodžisu, Veronikas māti.

-   Acumirklīti! Hodžisa… Jā, es atceros Veroniku. Diezgan aušīga, maza meitene pūkainiem matiem. Bet es nesaprotu…

-   Kā rāda liecības, viņas ar Čeritiju pēdējos gados bijušas tuvas draudzenes.

-   Patiešām? Tas nu gan ir pārsteigums! Grūti iedomāties divus atšķirīgākus bērnus.

-    Kā stāsta misis Hodžisa, kad meitenes mācījušās Dīnroudas skolā, Čeritija vienmēr kaut ko nostrādājusi. Un Veronika mājās nebeigusi stāstīt par viņas kārtējām blēņām. Un tad pēkšņi šie stāsti mitējušies. Vai tā bija? Mis Foskita nopūtās.

-   Diemžēl jā.

-   Vai jūs nepastāstītu sīkāk?

-   Protams. Lai gan man jāatzīstas, ka nemīlu atcerēties savas neveiksmes tāpat kā vairums cilvēku.

-   Kādas neveiksmes? Nē, piedodiet, varbūt vispirms pastāstiet par Ceritijas uzvedību!

-   Čeritija jau arī bija mana neveiksme. Bet vai jūs patiešām gribat, lai to stāstu? Tas viss jau sen pagājis, un stāsts būs pagarš.

-   Tieši tādēļ esmu šeit.

Viņa paraustīja plecus.

-   Nu, kā vēlaties…

Tenets atlaidās krēslā un bija gatavs klausīties.

-   īsti nezinu, ar ko sākt… viņa paskatījās Tenetam acīs un pasmaidīja. Nu, protams ar sākumu. Labi. Jau drīz pēc skolas gaitu sākuma kļuva skaidrs, ka Ceritija būs ciets rieksts nepaklausīga, paslinka, nespējīga koncentrēties, dumpīga, bieži vien atklāti palaidnīga. Viņa bija apdāvināta, taču, lai ko mēs darījām, neizdevās ievirzīt viņas spējas kaut cik konstruktīvā gultnē. Izmēģinājām visu uzslavas, rājienus, nosodījumu, sodus, bet nekas nedeva panākumus. Es cerēju, ka viņa tomēr nāks pie prāta, taču velti.

-   Vai ar vecākiem runājāt?

-   No sākuma negribēju to kārt pie lielā zvana. Uz vecāku sapulcēm mēdza nākt māte, un es mēģināju ar viņu runāt, bet nekas nemainījās. Viņa bija klusa, pasīva būtne un, kā man likās, bez vajadzīgās rakstura stingrības, kas spētu piespiest Ceritiju turēties rāmjos. Iepazinusi viņu un būdama pārliecināta, ka bērna nepaklausības pamatā ir kādi apstākļi, es nolēmu, ka vai nu tēvs ir tikpat nevarīgs kā māte un Ceritijai vienmēr viss ticis atļauts, vai arī viņš ir spēcīga, agresīva personība, kas mājās Ceritiju pārāk apspiež, tā ka skolā viņa izlādējas. Aha, no jūsu sejas redzu, ka esat viņu jau sastapis. Nu, protams, šajos apstākļos tas nemaz citādi nevarēja būt. Tātad jūs saprotat, ko gribu teikt…

Beidzot pienāca brīdis, kad es nolēmu ar viņu parunāt, un, kad Ceritija atkal bija nogrēkojusies, es viņu brīdināju par savu lēmumu. Ticiet man, nekad agrāk nebiju redzējusi, ka šādam paziņojumam būtu tik graujošas sekas. Bērns bija stīvs aiz bailēm. Toreiz viņai varēja būt kādi sešarpus gadi. Viņa lūgšus lūdzās neziņot tēvam, nosolījās uzvesties labi.

-  Un tā jūs toreiz ar tēvu neiepazināties?

-   Tajā brīdī ne. Cerēju, ka varbūt pietiks tikai ar draudiem, un patiešām kādu laiku Čeritijas uzvedība uzlabojās. Taču pamazām viņa atkal ieslīdēja atpakaļ vecajos niķos. Man nekad nav paticis paklausību panākt ar baiļu palīdzību un mētāties ar draudiem, kuri netiek īstenoti, jo tādā gadījumā tie zaudē katru efektivitāti. Es vēl pāris reizes pieminēju par savu nodomu un nolēmu, ka, ja tā turpināsies, tomēr vajadzēs runāt ar misteru Pričardu kaut vai tāpēc vien, lai spētu atrast pareizo pieeju Čeritijai. Domāju, ka, prātīgi aprunājušies, mēs varētu viņai palīdzēt.

Tenets jau paredzēja, kas sekos.

-   Beidzot, kādus sešus mēnešus vēlāk, vadzis lūza. Pie manis atnāca Čeritijas klases audzinātāja un pastāstīja, ka viņa pieķērusi meiteni tajā brīdī, kad tā lējusi tinti uz pilnīgi jaunām mācību grāmatām. Grāmatas bija tikko saņemtas pēc pasūtījuma, un mēs tās gaidījām vairākus mēnešus. Visa klase to zināja. Es iesaucu Čeritiju savā kabinetā un teicu, ka gribu runāt ar viņas vecākiem. Meitene kļuva histēriska. Viņa spiedza, raudāja, zvērēja, ka nekad vairs tā nedarīšot, ka labošoties… Situācija bija vairāk nekā nepatīkama. Tiku nostādīta dilemmas priekšā. Ja es tagad padotos, es zaudētu autoritāti un Ceritija domātu, ka vajadzības gadījumā vienmēr varēs mani ietekmēt. No otras puses bērns patiesi šķita briesmīgi pārbijies… Galu galā es tomēr nolēmu nepadoties, jo viņas attiecībās ar tēvu acīmredzami kaut kas nebija kārtībā, un, lai es spētu palīdzēt, man vajadzēja uzzināt, kas tas ir. Redzu, ka esat jau uzminējis, kas sekoja tālāk, vai ne?

-   Iespējams. Tomēr gribu dzirdēt itin visu. Sīkumos. Lūdzu, turpiniet!

Mis Foskita skumji papurināja galvu.

-   Saruna bija pilnīga neveiksme no sākuma līdz beigām. Es runāju, viņi klausījās. Nepārspīlēšu, teikdama, ka misis Pričarde nebilda neviena paša vārda. Uz visiem jautājumiem, ko uzdevu, misters Pričards atbildēja ar pretjautājumu. Nekādu pārrunu nebija. Es darīju, ko varēju, bet drīz sapratu, ka tas ir bezcerīgi. Pret šī cilvēka prātu visi mani vārdi atsitās kā pret sienu… Vai zināt, ka viņi pieder pie sektas, kas sevi sauc par Jeruzalemes bērniem?

-Jā.

-   Man jau agrāk reizēm bija grūtības ar šo ģimeņu atvasēm, bet nekad tik asā formā. Tiklīdz sapratu, ka turpināt sarunu nav nekādas jēgas, es pieliku tai punktu.

Mis Foskita nodrebinājās, it kā viņai saltu.

-  Un vai zināt, ko viņš teica, projām iedams?

Tenets gaidīja.

-   Nespēju to aizmirst. Viņš pagriezās, paskatījās manī ar savām tumšajām, degošajām acīm un sacīja: "Paldies, mis Foskita, ka darījāt to man zināmu. Sātans klejo apkārt, meklēdams, ko varēs aprit."

-  Un tad?

-  Abi aizgāja.

-  Ko viņš ar to gribēja teikt kā jums šķiet?

-   Droši vien to, ka par Ceritijas uzvedību atbildīgs ir Sātans, ka tas viņu pavedinājis uz ļaunu, tā teikt…

-  Un kādi bija rezultāti?

-   Manuprāt, traģiski. Veselu nedēļu Ceritija neapmeklēja skolu, un, kad viņa ieradās, tas bija pavisam cits bērns patiešām cits. Ne tikai vājiņš, bet arī pieklājīgs, rāms, uzvedīgs, čakls… Jūs droši vien jautāsiet, par ko tad es sūdzos, ja tieši to biju gribējusi panākt, taču, pēc manām domām… Kā lai izskaidroju? Pēc šī incidenta viņa bija kā bez dzīvības. Nekāda spara, atsaucības, spontānas reakcijas… Tomēr ari tagad vēl nespēju iedomāties, kā citādi šajā situācijā būtu vajadzējis rīkoties. Kā jau teicu, Čeritiju es uzskatu par vienu no savām lielākajām neveiksmēm. Varbūt pašu lielāko. Un varat man ticēt, ka neesmu no tiem, kas mīl sev kaisīt pelnus uz galvas. Kāda jēga bezgalīgi gausties par neveiksmi? Labāk mācīties no tās un tad aizmirst. Bet Ceritijas gadījumā… Varētu pat teikt, ka domas par viņu vajājušas mani gadiem. Un tagad… mis Foskita nožēlā papurināja galvu, tad aši piebilda: Tas arī viss. Patiešām nesaprotu, kādēļ jūs to visu gribējāt dzirdēt, bet tā nu tas bija. Ņemiet par labu!

Tenets neuzskatīja, ka šis būtu īstais laiks un vieta, lai nolasītu lekciju par to, cik slepkavības izmeklēšanas gaitā svarīgi izprast upura raksturu. Viņš tikai no sirds pateicās par atklātību un apgalvoja, ka dzirdētais viņam bijis ārkārtīgi noderīgs.

Jau durvīs stāvot, viņa vēl teica:

-  Ziniet, es daudz ko dotu, lai uzzinātu, ko viņš ar meiteni darīja tajā nedēļā, kad viņas nebija skolā.

"Es tāpat," nodomāja Tenets. "Es tāpat. Un pielikšu visas pūles, lai to noskaidrotu."

11.

-   Viņa ir priekšistaba.

Pulkstenis bija tieši deviņi, un misis Hodžisa acīmredzot bija gaidījusi viņu ierašanos, jo durvis atvērās tajā pašā brīdī, kad atskanēja klauvējiens. Šaurajā priekšnamā viņa mirkli vilcinājās.

-Viņa ir tik nobēdājusies. Jūs taču…

Es saprotu, misis Hodžisa, Tenets sacīja. Un būšu tik maigs, cik vien iespējams.

Tas, liekas, viņu nomierināja, un, atvērusi durvis, viņa aicināja Tenetu iekšā.

Meitene, kas sarāvusies sēdēja atzveltnes krēslā, pacēla pārbiedētas, zilas acis.Viņa bija ļoti līdzīga mātei kā pēc auguma, tā matu krāsas, apaļo, no raudāšanas uzpampušo seju apņēma sīku sprogu mākonis. Viņai blakus uz krēsla atzveltnes gulēja mitrs, saņurcīts dvielītis. Domās Tenets uz mirkli redzēja misis Hodžisu uz ceļiem blakus meitai, murminot mierinājuma vārdus un susinot asaras, it kā Veronika būtu maza meitene, kas, dārzā spēlējoties, sasitusies. "Taču šī ievainojuma brūces nebūs tik viegli sadziedējamas," viņš apsēžoties nodomāja. Sakņupuši uz krēsla malas, ar nekustīgu, baiļpilnu skatienu vērdamās savā priekšā, Veronika viņam atgādināja ievainotu putnēnu, kas zina, ka tūlīt uzbruks plēsoņas un saplosīs viņu ar saviem asajiem knābjiem.

Ja vien viņš nemaldījās, tad šī meitene nebija tik daudz grēkojusi pati, kā citi grēkojuši pret viņu, un pēdējie divi gadi viņai bijuši smagi. Bet viņas liecība būs izšķiroša, par to viņš nešaubījās, tāpēc jācenšas iegūt viņas uzticība, lai šo liecību iegūtu.

Viņš atzinīgi paskatījās uz Lainhemu, kurš bija apsēdies uz maza krēsliņa istabas stūri ārpus meitenes redzesloka. Luīzes stāvoklī laikam nekādu izmaiņu nebija, un seržants izskatījās daudz mundrāks. Viņš, tāpat kā Tenets, apzinājās šīs sarunas svarīgumu un bija koncentrējies darbam.

Misis Hodžisa sēdēja uz krēsla paroces, kā sargādama aplikusi roku meitas pleciem.

-   Man tiešām ļoti žēl, ka jātraucē tevi šādā brīdī, Veronika vai drīkstu tevi tā saukt?

Viņš sagaidīja strupo, piesardzīgo galvas mājienu un tikai tad turpināja:

-   Es ļoti labi saprotu, kāds trieciens tas tev bija. Bet esmu pārliecināts, ka labprāt darīsi visu, lai mums palīdzētu.

Viņa iekoda lūpā, un Tenets gudroja, kā iesākt sarunu, viņu neatbaidot. Visas iespējamās tēmas varēja izrādīties meitenei nepatīkamas.

-   Tava māte man stāstīja, ka jūs ar Ceritiju esat pazīstamas jau sen. Kopš pamatskolas gadiem, vai ne?

-Jā.

Atbildi varēja sadzirdēt tikai ar grūtībām, taču saruna bija sākusies. Nākamo stundas ceturksni Tenets nopūlējās, lai Veronika pārvarētu neērtības un baiļu sajūtu. Viņš pļāpāja par Dīnroudas skolu, tad par meiteņu tehnisko skolu un jutās gandarīts, kad meitene pamazām atraisījās un sāka runāt nepiespiesti.

Nolēmis, ka īstais brīdis ir klāt, viņš sacīja:

-   Es zinu, ka daži no tiem jautājumiem, kurus uzdošu, varbūt būs mazliet nepatīkami, bet tev jāatceras, ka mans mērķis nav tevi iebiedēt vai sabaidīt taisnību sakot, to es vismazāk gribētu, un, ja kādā brīdi tu jūti, ka vēlies sarunu izbeigt, tev atliek to pateikt, un mēs pārtrauksim. Tikai tādā gadījumā mums būs jātiekas vēl kādu citu reizi. Viss atkarīgs no tevis. Kā redzi, esmu pilnīgi atklāts.

Viņa uzmanīgi klausījās. Māte tāpat.

-   Otrkārt, gribu, lai tu saprastu, ka, vienalga, ko tu mums arī stāstītu par savu draudzību ar Ceritiju, mēs netaisāmies tevi nosodīt. Mums tikai ir svarīgi kaut ko vairāk par viņu uzzināt. Ceritijai, liekas, nav bijis daudz draugu, tāpēc esam pārliecināti, ka tu mums varētu palīdzēt vairāk nekā jebkurš. Vai tu mani saproti?

Ašs, skops galvas mājiens. Viņa atkal izskatījās nobijusies, bet, kā Tenetam šķita, zināmās robežās gatava sadarboties. Nu, tad: kas būs būs. Patiesībā viņam nemaz nebija citas izvēles, vajadzēja sākt ar telegrammu. Jo vairums tālāko jautājumu būs atkarīgi no tā, vai pastāv kāds nevainīgs izskaidrojums, vai ne. Pēdējā gadījumā atlika vienīgi cerēt, ka misis Hodžisas reakcija, uzzinot par meitas meliem, neizjauks sarunas iecerēto gaitu. Ja vien viņš būtu varējis runāt ar Veroniku vienatnē…

-   Varbūt sāksim ar pagājušajām Lieldienām, kad jūs abas ar Čeritiju bijām Dorsetā.

To viņa nebija gaidījusi un nezināja uztraukties vai nomierināties. Acis iepletās plašāk, un viņa paraudzījās augšup uz māti, kura paspieda viņai plecu.

-   Kad jūs izbraucāt no Starrendenas?

-  Piektdienas rītā.

Atpūtas mītnē viņas bija ieradušās drīz pēc četriem. Iedalītas grupā, kurā bijuši divdesmit četri jaunieši no visām valsts malām. Vairums no tiem meitenes vecumā no četrpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem. Vienīgie zēni, skaitā trīs, tāpat kā Čeritija un Veronika, bijuši starp jaunākajiem. Guļamistabās pašiem vajadzējis klāt gultas, vēlāk pēc saraksta palīdzēt virtuvē un mazgāt traukus. Pēc tam sekojušas Bībeles stundas un diskusiju grupu nodarbības, bet pēcpusdienā vajadzējis piedalīties dažādās organizētās spēlēs.

-  Vai tev tur patika?

-   Jā, protams. Taču balss neskanēja visai pārliecinoši.

-   Tad kāpēc jūs aizbraucāt veselu dienu agrāk? Viņa balss bija maiga un jautājums izteikts tā, ka uz to varēja dot ari tiešu paskaidrojumu par telegrammu, kas saņemta sakarā ar kāda ģimenes locekļa saslimšanu, ja tāda būtu bijusi.

Veronikas acis viņš izlasīja, ka šāda paskaidrojuma nebūs. Ašs, bailīgs skatiens uz mātes pusi, kuram tūlīt sekoja misis Hodžisas skarbais jautājums:

-   Dienu agrāk? Kā to saprast dienu agrāk?

-   Piedod man! Veronika, Tenets sacīja, bet tas nu mums tomēr būs jānoskaidro.

Misis Hodžisas seja bija piesarkusi.

-   Kas jāpiedod? Par ko jūs runājat? Tad, vēršoties pie Veronikas: Kas būs jānoskaidro?

-   Nē! Veronika sāka mežonīgi purināt galvu. Nē, nē, nē, nē… Tad viņa paslēpa seju rokās un izplūda asarās, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, it kā troksnis un kustība varētu aizkavēt smago pārbaudījumu, kas viņu gaidīja.

Misis Hodžisa, satriekta un izbijusies, noslīdēja no krēsla paroces, nometās pie meitas ceļos un, apskāvusi to, centās nomierināt.

Lainhems jautājoši paraudzījās Tenetā, un viņa lūpas veidoja vārdus: "Novilcināšanas taktika?"

Tenetspakratīja galvu. Viņš jau bija gaidījis tieši šādu reakciju un iepriekš izlēmis, kā rīkoties. Pagaidījis, kamēr šņuksti pierimst, viņš skaļā balsī sacīja:

-   Veronika, nevajag ņemt to tik ļoti pie sirds. Māte tevi nevainos, kad dzirdēs visu pēc kārtas.

Kā jau viņš bija cerējis, tas līdzēja. Lēnām viņa pacēla asaraino seju no mātes pleca un paskatījās viņā.

Tenets godīgi atbildēja šim skatienam.

-  Esmu par to pārliecināts.

Varēja redzēt, ka viņa grib dzirdētajam noticēt. Šaubīdamās viņa paskatījās uz māti, kas tupēja viņas priekšā.

Jautājumu izšķīra misis Hodžisa. Ar vienu roku atspiedusies pret krēslu, viņa pietrausās kājās un, rokas sānos iespraudusi, sacīja:

-   Man nav ne mazākās jausmas, ko tas viss nozīmē, bet, ja tu, mīļā, raizējies par to, ko es varētu teikt, tad izmet to no galvas! Skaidrībai jābūt, un, ja tu zini kaut ko, kas policijai varētu palīdzēt, tad pienākums pret Čeritiju liek tev to pastāstīt.

-   Pienākums pret Čeritiju! Veronika iesaucās. Bet tur jau tā lieta, mamm, ka man nav pret viņu nekāda pienākuma! Tu nezini, ko tu runā!

-   Kā lai es to zinātu, ja-tu neko nepaskaidro?

Bet Veronika vēl arvien vilcinājās. Viņas skatiens slīdēja no Teneta pie mātes un atkal atpakaļ. Tad, paraustījusi plecus, viņa sacīja:

-  Tā bija Ceritijas ideja. Par telegrammu.

-   Kādu telegrammu?

Tenets pacēla roku.

-   Lūdzu, misis Hodžisa, man šķiet, ka Veronikai būs vieglāk, ja jūs šobrīd tikai klausīsities. Es zinu, ka tas būs grūti, bet, lūdzu, papūlieties un jautājumus pataupiet vēlākam laikam…

-   Labi. Negribīgi viņa atkal apsēdās uz Veronikas krēsla paroces, apņēmusies neiejaukties.

-   Tu varbūt stāsti pati, bez manas iejaukšanās, Tenets Veronikai teica. Bet, ja kaut kas aizķersies, es palīdzēšu.

Veronika nemierīgi sagrozījās.

-   Jums droši vien bija garlaicīgi, Tenets ieminējās.

-   Baigi!

-   Tad kāpēc… Teneta skatiens lika misis Hodžisai aprauties.

-   Ne minūti cilvēks tur nevar darīt, ko pats vēlas, Veronika sacīja, it kā māte nebūtu neko teikusi. Jau desmitos nodzēš gaismu, katru pēcpusdienu apnicīgais hokejs, trauku mazgāšana vairāk nekā trīsdesmit cilvēkiem, ieskaitot darbiniekus, kuri paši nepakustina ne pirkstiņa, lai palīdzētu… Un gars, kāds tur valda! Ģīmji visiem gari, viss tiek darīts šausmīgā nopietnībā… Beigu beigās Ceritija sacīja: "Klausies, laidīsimies prom, man pietiek."

-   Kad tas bija?

-   Svētdienas pēcpusdienā. Mums vajadzēja palikt līdz trešdienas ritam. Man jau arī tas viss bija līdz kaklam, un mēs kādu brīdi apspriedāmies. Es zināju, ka mamma nedusmotos, ja es pārrastos mājās pāris dienas agrāk. Bet mums šeit nav telefona, un mēs zinājām, ka bez vecāku piekrišanas mūs prom nelaidīs. Tad Ceritija ierosināja, ka visgudrāk būtu nosūtīt sev pašām telegrammu, izlikties, ka mājā kaut kas atgadījies. Namā bija maksas telefona automāts, un naudas mums par abām būtu pieticis, tāpēc nolēmām darīt to tūlīt, bet tad uzzinājām, ka, lai gan telegrammu var nodot jebkurā laikā līdz astoņiem vakarā, to piegādā tikai nākamajā dienā ar pirmo pastu. Bet nākamā diena bija brīvdiena, kad pastu vispār nepiegādā. Tā mums vajadzēja gaidīt līdz pirmdienai, un tā pienāca otrdienas rītā.

-  Un viss gāja gludi?

-   O, jā. Nekādu problēmu. Jau ap kādiem desmitiem tikām prom.

Veronika apklusa un nemierīgi paskatījās uz māti.

Misis Hodžisa atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet Tenets pakratīja galvu, un viņa to atkal aizvēra. "Gaidiet," brīdināja viņa acis. "Jūs tūlīt visu uzzināsiet."

-   Turpini, Veronika, viņš laipni teica, bet, kad viņa vēl arvien vilcinājās, piebilda: Es tev palīdzēšu. Vēlāk vilcienā tu sev par nepatīkamu pārsteigumu atklāji, ka Čeritija netaisās doties taisnā ceļā uz mājām. Viņa ierosināja izmantot negaidīto brīvību un drusku uzdzīvot… Taisnība, vai ne?

Tenets dzirdēja, kā misis Hodžisa skaļi ievelk elpu, kad Veronika piekrizdama vainīgi pamāja ar galvu.

-  Kā es varēju zināt, ka viņa izdomās kaut ko tik dullu! Veronika nelaimīgi iesaucās. Naudas mums gandrīz nemaz vairs nebija, jo par telegrammu samaksājām vairāk par trim mārciņām, un, dabiski, es domāju, ka brauksim taisni uz mājām. Bet nē! Tikko bijām iekāpušas vilcienā, viņa sāka mani pierunāt. Viss jau bija izdomāts. Vajagot iepazīties ar dažiem zēniem vai nu vilcienā, vai vēlāk Londonā un panākt, lai tie par visu maksā… Neskaties uz mani tā, mamm! Tev nav par ko uztraukties, es negāju

viņai līdzi un par izturību nudien būtu pelnījusi medaļu. Jo viņa visu ceļu mala man ausī vienu un to pašu…

-   Un ko tad tu beigās izdarīji? Tenets maigi jautāja.

-   Mēs izšķīrāmies. Nonākusi Londonā, nezināju, ko iesākt. Tad telefona grāmatā sameklēju Jauno kristīgo sieviešu asociācijas adresi. Tur ir iespējams dabūt naktsmājas un padomu, ja vajag, bet, tā kā man nemaz nebija naudas, tad kopmītnē mani nepieņēma, taču sagādāja vietu nakts patversmē… Tas bija briesmīgi būt atkarīgam no citu žēlastības. Nekad visā savā mūžā neesmu jutusies tik pazemota… — Veronika papurināja galvu, it kā cenzdamās izdzēst šīs atminas, un sāka berzēt acis.

Tenets redzēja, ka misis Hodžisa atkal deg nepacietībā uzdot jautājumu, un atkal viņš zināja, kāds tas būtu: Bet kāpēc tu ar nākamo vilcienu nebrauci uz mājām? Tenets apveltīja viņu ar niknu skatienu.Viņa lūpas veidoja vārdu vēlāk. Viņam bija savi iemesli, kādēļ šajā brīdī vēl neuzdot šo jautājumu.

-   Un Čeritija?

-   Aizgāja kopā ar kādu čali, kuru nozvejoja vilcienā. Uz mani viņa, protams, bija pārskaitusies. Beigās, nevarēdama mani pielauzt, teica, ka rīkošoties viena pati, un aizgāja uz restorāna vagonu. Un tā visu ceļu es viņu vairāk neredzēju.

-  Tātad viņai izdevās kādu nozvejot?

-  Un kā vēl.

-  Vai tu viņu redzēji?

-Jā. Londonā. Abi kopā izkāpa no vilciena.

-  Cik tālu viņi bija no tevis?

-  Kādus piecdesmit jardus varbūt.

-  Vai to puisi tu labi apskatīji ?

-  Ne visai. Redzēju tikai no sāniem.

-  Vai vari aprakstīt?

Veronika sarauca pieri, mēģinādama atcerēties.

-   Jauns varbūt drusku pāri divdesmit gadiem. Tumši mati un bārda.

-  Liela vai maza auguma?

, Vidēja. Viņš bija aplicis roku Čeritijai ap pleciem, un abi smējās… Viņš bija pāris collas garāks, un viņa ir… viņa bija tikpat gara kā es piecas pēdas un četras collas.

-   Tātad piecas pēdas un astoņas vai deviņas collas?

-Jā.

-   Kā viņš bija ģērbies?

-   Džinsos un melnā ādas jakā.

-  Varbūt tu vari atcerēties vēl kaut ko?

-   Nē, diemžēl. O… jā… Rokā viņam bija motociklista ķivere. Dzeltena.

-    Vai viņš valkāja brilles? Tenets jutās spiests uzdot šo jautājumu, kaut ari zināja, ka tas ir lieks. Aprakstam nebija ne mazākās līdzības ar tā cilvēka pazīmēm, kas kopā ar Čeritiju vakar vakarā bija izkāpis no Londonas vilciena.

Viņa pakratīja galvu.

-   Vai kādreiz vēlāk viņa tev kaut ko stāstīja par šo puisi?

-   Nē. Viņai patika būt noslēpumainai. Toties man pastāvīgi bija jāklausās, kāds pārākais čalis šis esot, cik traki viņā ieķēries, cik baigi labi toreiz abiem esot gājis, nu tādā garā…

-   Vai nakti viņi pavadīja kopā?

-   Jā. Veronika cītīgi izvairījās skatīties mātei acis.

-  Vai viņa stāstīja kur?

-Nē.

-  Vai viņa tev teica, kur viņš dzīvo?

-  Diemžēl nē.

-  Un vai abi vēl norunājuši tikties?

Veronika vilcinājās.

tVai viņa gatavojās šo puisi satikt? Tenets klusi jautāja. Piemēram, pagājušajā nedēļas nogalē?

Veronika iekoda lūpā.

-  Skaidri nezinu.

-   Bet, Veronika! misis Hodžisa vairs ilgāk nespēja nociesties.

Tenets paliecās uz priekšu un atturēdams uzlika plaukstu viņas rokai.

-   Misis Hodžisa, paklausieties! Es ļoti labi saprotu, cik grūti jums ir. Bet nu jau esmu gandrīz galā. Ja jūs vēl mazu bridi paciestos… Kad būsim aizgājuši, varēsiet izrunāties ar Veroniku pēc sirds patikas.

Misis Hodžisa saknieba lūpas un nikni pablenza viņā.

-   Jums viegli runāt. Ja jums būtu tā jāsēž un jāklausās, kā jūsu meita…

-   Zinu. Bet nu jau vairs nebūs ilgi, es apsolu. Tas patiešām ir ļoti svarīgi.

Klusēšanu iztulkodams kā piekrišanu, viņš atkal pievērsās meitenei.

-   Kādi bija Ceritijas plāni nedēļas nogalei?

Veronika pameta bailīgu skatienu uz mātes

pusi.

-   Pieteikties uz atpūtas namu un tad, izbraukšanas dienas rītā, piezvanīt un pateikt, ka viena no mums saslimusi. Tas nozīmētu, ka braukt nevar neviena, jo pastāv likums, ka meitenes drīkst ceļot tikai divatā. Bet mēs dotos uz Londonu un baudītu dzīvi…

-  Atkal kopa ar kādiem vīriešiem?

-Tā viņa teica, bet…

-   Bet?

-   Nu, es gluži vienkārši nezināju ticēt viņai vai ne. Ar Čeritiju nekad neko nevarēja zināt. Viņa prata melot un izskatīties tik nevainīga, ka jūs noticētu katram vārdam. Pagāja ilgs laiks, iekams es to aptvēru.

-   Un kāpēc tu domā, ka tie nebija viņas īstie plāni?

-   Nezinu, bet man tā likās. Pirms trim vai četrām nedēļām viņai pienāca vēstule no Londonas.

-   Uz tavu adresi?

-   Jā. Aploksnē, kas bija adresēta man. Viņai bija pieticis bezkaunības uzdot viņam manu adresi.

-   Tu domā tam puisim, ar kuru viņa iepazinās Lieldienās? Ā, saprotu, tev bija aizdomas, ka viņi varētu būt norunājuši pavadīt nedēļas nogali kopā un ka tu pēc ierašanās Londonā būtu kā to teikt? atstāta ar garu degunu?

-   Pareizi. Bet vai jūs domājat, ka viņa atzinās? Tikko es par to ierunājos, viņa smējās un teica, ka es nez ko izdomājot.

-   Bet vakar vakarā, kad viņa te iegriezās pa ceļam no stacijas? Vai viņa tev stāstīja, kur bijusi?

-   Londonā, vairāk neko. Kopā ar draugu. Starp citu, man radās iespaids, ka šī nedēļas nogale viņai necik veiksmīga nav bijusi.

-  Kāpēc tu tā domā?

-   Man likās, ka viņa izskatās nogurusi. Un nedaudz… nomākta, sadrūmusi. Bet varbūt tam par iemeslu bija ziņa, ka tēvs bijis te un viņu meklējis, un viņa saprata, ka mājās dabūs brāzienu. Lai gan nē… es tomēr domāju, ka bija vēl kaut kas.

-   Varbūt tev ir zināms, vai Ceritija pazina cilvēku, kurš valkā brilles ar ļoti bieziem stikliem?

Jautājums bija viņu pārsteidzis nesagatavotu. Un, pirms viņa paguva noliedzoši un pārāk steidzīgi pakratīt galvu, Tenets jau bija sajutis, ka tas viņu biedē un par šādu cilvēku viņa kaut ko zina.

-   Diemžēl nē.

Viņa meloja. Vai turpināt tincināšanu? Meitene izskatījās pārguruši, un Tenets juta, ka daudz ilgāk viņa neizturēs. Nē, šai reizei pietiks. Bet bija vēl viens jautājums, kuru viņš gribēja uzdot kā pēdējo. Viņš ar nolūku nebija uzdevis to ātrāk, jo baidījās, ka Veronikai varētu būt grūti uz to atbildēt, it sevišķi mātes klātbūtnē. Viņš mirkli vilcinājās, gudrodams, kā to taktiskāk formulēt.

Misis Hodžisa aizsteidzās viņam priekšā. Iztulkodama klusuma brīdi kā zīmi, ka Tenets beidzis, viņa paliecās uz priekšu un sacīja:

-  Bet, meitiņ mīļā, es nesaprotu. Kādēļ darīt to visu pret savu gribu? Un vispār kādēļ draudzēties ar Čeritiju, ja viņa bija tāda? Misis Hodžisa nepatikā noskurinājās. Tavs tēvs kapā apgrieztos uz otriem sāniem, ja viņš to visu dzirdētu.

Veronika novērsās. Rokas, kuras līdz šim bija rāmi gulējušas klēpī, sakrampējās dūrēs, un Tenets pamanīja, ka sakustas arī kājas, pirkstiem kurpēs savelkoties. Viņš nebija maldījies. No šī jautājuma viņa baidījās visvairāk.

-   Veronika? māte asi uzsauca.

-   Man bija viņas žēl, meitene nomurmināja.

-   Žēl viņas? Žēl?! Tik ļoti žēl, ka tu labāk ubagoji naktsmājas Londonā, nekā pārbrauci mājās vienu dienu ātrāk? Misis Hodžisas aizturētās bailes un vilšanās pēkšņi izvirda kā dusmu lavīna. Viņa nolēca no krēsla paroces un, acīm zvērojot, nostājās meitas priekšā, kājas iepletusi, rokas sānos iespiedusi. Vai tu tiešām gribi, lai es tam ticu? Ticu, ka tu lūdzies, lai ļauju tev braukt uz Dorsetu, labi zinot, ka to nedarīsi… ka tu tīšā prātā krāpi mani, savu miesīgu māti, tikai tāpēc, ka tev bija žēl Ceritijas? Par kādu muļķi tu mani turi?

Veronika bija ierāvusies krēsla stūrī kā vajāts dzīvnieks. "Nabaga-bērns," Tenets nodomāja. Viņa nevarēja aizstāvēties, sevi nenododama. Viņas vienīgā iespēja būtu tēlot dusmas, izmantojot strīdu kā dūmu aizsegu.

It kā nolasījusi viņa domas, Veronika pielēca kājās un nikni iesaucās:

-   Tātad es esmu mele, tā tu gribi teikt, vai ne?

-   Ko citu gan lai es domāju? Tu zināji, kādi bija viņas plāni, tomēr piekriti visam. Tu lūdzies, lai ļauju tev braukt. Tu pat biji sakravājusi ceļasomu. Ja tu netaisījies braukt uz Dorsctu un paklausīt viņai, kādi tad bija tavi plāni? Pavadīt visu nedēļas nogali kopā ar klaidoņiem un salašņām kādā Londonas nomales nakts patversmē?

-   Bet es taču to nedarīju, vai ne? Es nekur neaizbraucu! Atceries to reizi par visām reizēm!

Un, izplūzdama asarās, Veronika izskrēja no istabas. Viņi dzirdēja soļus uz kāpnēm, tad iestājās klusums.

Kādu brīdi misis Hodžisa stāvēja kā sastingusi, neredzošu skatienu durvīm pievērsusi. Tad, kustēdamās ļoti lēni, it kā ar grūtībām, viņa atkrita krēslā, kurā tikko bija sēdējusi Veronika.

-   Ar to pašu nu ir cauri, viņa skumji teica. Es nekad neuzzināšu patiesību. Nedrīkstēju tā zaudēt savaldību, vai ne?

-  Bet cerības zaudēt nevajag, Tenets samierinoši teica. Dodiet viņai laiku! Atcerieties, ka šobrīd viņas nervu sistēma ir visai nelīdzsvarota. Ziņa par Čeritijas nāvi viņai bija smags trieciens, un tad vēl piedevām šī iztaujāšana…

Bet misis Hodžisa vēl arvien purināja galvu.

-   Kādreiz senāk es būtu jums piekritusi. Mēs visi bijām tik tuvi Veronikas tētis, es un viņa… Ja kāds man teiktu, ka pienāks šāds brīdis… Viņas acis aizmiglojās. Būtu man bijusi kaut mazāka nojausma par to, kas notiek, es… Viņa apklusa, pārvilka ar roku pār seju, it kā tīmekļus aizslaucīdama, un, viņa klātbūtni sajuzdama, saņēmās. Viņa man droši vien nekad nepiedos, ka jūsu klātbūtnē tā kliedzu uz viņu… Man vajadzēja jūs klausīt, nevērt muti vaļā, kamēr nebijām vienas pašas. Piedodiet man! Jūs droši vien… Vai bijāt pajautājis visu, ko gribējāt?

-   Gandrīz. Bet daži sīkumi vēl palika. Nemaz nerunājot par kutelīgo jautājumu, kuram pieskaroties saruna bija pārtrūkusi. Diemžēl rīt no rīta būšu spiests atnākt vēlreiz. Ja jums nav iebildumu.

Misis Hodžisa rezignēti paraustīja plecus.

-   Ko vajag, to vajag.

Tenets nogaidīja, līdz abi ar Lainhemu bija mašīnā, un tikai tad apjautājās par viņa iespaidiem.

-   Izskatās, ka neesam maldījušies. Čeritijai bijusi pār viņu kaut kāda vara. Interesanti, kāda.

-   Starp citu, man ir viena ideja. Sakarā ar to, ko dzirdēju no skolas pārzines… un Tenets paskaidroja Lainhemam savu teoriju.

Lainhems iesvilpās.

-   Varētu būt… Un tieši tāds grēks, no kura gaismā celšanas viņa visvairāk baidītos. Bet es, tur sēdēdams, klausījos un domāju…

-  Jā?

-   Protams, sekcijas rezultātu mums vēl nav, bet es domāju jūs piekritīsiet, ka vakarnakt redzētais drīzāk liek domāt par slepkavību bez iepriekšēja nodoma.

-   Iespējams.

-    Protams, slepkava varēja būt tur paslēpies ar nodomu uzbrukt viņai vai kādam citam, bet tikpat labi viņš varēja gaidīt viņu arī kāda pavisam nevainīga iemesla dēļ. Teiksim, lai aprunātos par kaut ko.

-  Taisnība.

-   Vai arī abi gāja kopā, sastrīdējās, viņš meiteni spēcīgi pagrūda, un viņa atsitās ar galvu pret to liktenīgo dzelzs gabalu.

-   Piekrītu.

-   Vai arī, Lainhems lēni turpināja, viņš varēja sekot, panākt Ceritiju, un turpinājums būlu iepriekšējais. Es saku "viņš", bet, protams, tikpat labi tā varēja būt ari "viņa". Pārāk daudz spēka tur nemaz nevajadzēja…

-  Kāds tad ir jūsu pieņēmums?

-   Kā jau teicu, es, tur sēdēdams, klausījos un domāju… Ja nu Veronikas pacietības mērs bija pilns un pēc tam, kad Čeritija aizgāja, viņa apdomājās un nolēma sekot, pateikt skaidri un gaiši, ka vairāk to necietīs?

Tenetam šī versija nepatika, taču viņš bija spiests atzīt, ka gluži neiespējama tā nav. Varbūt Veronikas izmisums, kuru viņš bija izskaidrojis ar bailēm no tā, ka māte varētu uzzināt, kāpēc Čeritijai bija tāda vara pār viņu, īstenībā bija bailes no atmaskošanas? Kā Lainhems pieņēma, Ceritijas nāve patiešām varēja būt nelaimes gadījums, liktenīga apstākļu sakritība, ka robotais metāla gabals atradās tieši tur un tieši tajā brīdī. Bet vai tiešām tādā gadījumā Veronika būtu mierīgi aizbraukusi ekskursijā uz Buloņu? Tenets uzdeva šo jautājumu Lainhemam.

-    Kā mēs zinām, ka mierīgi? Lainhems jautāja. Domāju, jūs piekritīsiet, ser, ka misis Hodžisa būtu gatava uz visu, lai Veroniku aizsargātu. Viss būtu varējis notikt arī tā: pēc negadījuma Veronika skrien uz māju pie mātes un ir šoka stāvoklī. Misis Hodžisa viņu nomierina, un abas gudro, ko darīt. Beigās nolemj, ka visgudrāk būtu izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis, un Veronikai jābrauc iecerētajā ekskursijā. Tas dos viņai laiku apdomāties, tikt pāri šokam.

-   Tātad viss, ko mēs tur redzējām, bija tikai teātris?

-   Ne gluži, Lainhems dedzīgi skaidroja savu teoriju. Par telegrammu Lieldienās misis Hodžisa patiešām varēja neko nezināt. Bet es vēl neesmu beidzis, ser. Vai…

-  Teorijas jums, Maik, šodien birst kā no pārpilnības raga. Vai patiešām vēl viena?

-  Man tikai ienāca prātā…

-  Nu, klājiet vajā, kas tad?

-   Tikpat labi tā varēja būt arī misis Hodžisa, kas nogalināja Čeritiju. Galu galā mums ir tikai viņas liecība par to, ka no Lenternstrītas mājas Ceritija izgājusi deviņos trīsdesmit piecās. Viss, kas mums patiesi zināms ja biļešu kontrolierim var ticēt ir tas, ka astoņos piecdesmit astoņās Ceritija izkāpusi no vilciena. Līdz Lenternstrītai būs desmit minūšu gājiens, ne vairāk, tātad pie Hodžisiem viņa ieradās apmēram desmit minūtes pēc deviņiem. Ja misis Hodžisa runā taisnību, tad Ceritija tur pavadījusi minūtes divdesmit piecas, bet kā mēs to varam pārbaudīt? Varbūt viņa aizgāja jau pēc desmit vai pat piecām minūtēm.

Pieņemsim, ka šajā laikā misis Hodžisa noklausās abu meiteņu sarunu vai strīdu un noprot, ka Veroniku šīs attiecības ar Čeritiju dzen

v

izmisumā… Viņa nolemj pati aprunāties ar Čeritiju un noskaidrot visu. Viņa panāk meiteni… seko strīds… tad liktenīgais grūdiens… misis Hodžisa skrien uz māju un pagūst tur nokļūt laikā, lai nevainīgā izskatā atbildētu uz mūsu jautājumiem… Lainhems apklusa, uz mirkli atrāva acis no ceļa un cerību pilns paraudzījās Tenetā.

-   Nav izslēgts…

Patiesi, arī šāda varbūtība bija iespējama. Misis Hodžisai Čeritija acīmredzami nepatika, viņa tai ņēma ļaunā ietekmi uz Veroniku. Bet taču ne tik ļoti, lai nogalinātu… Kaut gan izdarīt to varēja arī bez iepriekšēja nodoma.

-   Rīt pārbaudīsim, vai kāds viņas nav redzējis.

Viņi jau bija mašīnu stāvvietā, un Lainhems pasniedzās pēc savas piezīmju grāmatiņas.

-  Sāksim ar aptauju Lenternstrltas mājās?

-   Jā. Ietverot laika periodu, jau sākot no deviņiem.

-    Pareizi. Starp citu, Veronika meloja, kad jūs viņai jautājāt par cilvēku brillēs, vai ne?

-   Tātad jūs arī to pamanījāt. Jā, esmu pilnīgi pārliecināts. Rīt vajadzēs pie šī jautājuma vēlreiz atgriezties. Un mums abiem jāliek galvas kopā, lai izsmadzeņotu, kā sadzīt rokā tos divus vīrišķus.

-   Ar to, kuru viņa nozvejoja Lieldienās, būs diezgan grūti, ser. Viņš var atrasties jebkur, pat ārzemēs.

-   Bet jāmēģina, Maik! Uzskatīsim to par izaicinājumu mūsu atjautībai.

Lainhems plati pasmaidīja un tēlotā iztapībā sasita papēžus.

-   Klausos, ser! Tiks izpildīts, ser! Kādus mājasdarbus vēl šovakar uzdosiet?

Ceļā uz mājām Tenets apsvēra Lainhema teorijas. Vai bija pamats turēt aizdomās misis Hodžisu vai Veroniku? Ja tā, tad viņa paša uztveres spējas sarunas laikā nav bijušas uzdevuma augstumos. Varbūt pārāk daudz uzmanības prasīja īsto jautājumu uzdošana īstajā kārtībā un misis Hodžisas neitralizēšana? Galu galā tieši tāpēc jau bija nepieciešama otra cilvēka klātbūtne: novērotājam no malas bija daudz vieglāk pamanīt slēptās, vārdos neizteiktās norises. Vai viņš pats šovakar tiešām būtu bijis tik akls?

Tā nebija glaimojoša doma, bet šobrīd to sīkāk apcerēt nelikās nepieciešams. Svarīgāk šķita apsvērt Lainhemam izvirzīto uzdevumu: kā nākt uz pēdām diviem nepazīstamiem vīriešiem,

par kuriem bija tik nožēlojami maz informācijas.

Viņš mēģināja iedomāties Ceritiju ar Veronikas aprakstīto jaunekli, bet nespēja. Vīrišķīgs tips džinsos un melnā ādas jakā nu nekādi nesaderēja ar skolnieciski ģērbto Ceritiju. Arī drēbes mājās un ceļasomā bija aptuveni tādas pašas pelēcīgas, neinteresantas, bērnišķīgas. Varbūt Veronika meloja? Varbūt viņa pati bija iniciatore šajā Lieldienu eskapādē un nakts patversmē mitinājusies nevis viņa, bet Ceritija?

Tenets nevilšus papurināja galvu. Nē, tam viņš nespēja ticēt. Noslepkavota taču bija Ceritija, bez tam Veronikas stāsts bija izklausījies patiess, bija atbildis priekšstatam par Ceritiju kā par meiteni, kuras bērnībā apspiestais protests pret despotisko tēvu tagad bija sācis izpausties daudz kļūmīgākās un bīstamākās formās. Viņš sarauca pieri. Nelaime tikai tā, ka viņas izskats neiederējās šajā priekšstatā. Bet, ja viņa būtu ģērbusies citādi…

Iebraucot mašīnu sievasmātes mājas ceļā, pār viņu nāca pēkšņa apgaismība. Nu, protams!

Izslēdzis motoru, viņš ieklausījās lauku klusumā. Tad brīdi sēdēja domādams. Ja viņam būtu taisnība, tas daudz ko izskaidrotu piemēram, kā Čeritija bija spējusi tik pamatīgi apmuļķot savus vecākus un kāpēc viņa vispirms bija gājusi pie Veronikas, nevis no stacijas devusies taisnā ceļā uz māju…

Jā, viss saskanēja.

Kāpēc gan viņam tas ātrāk nebija ienācis prātā?

12.

Tenets sarūgtināts nometa klausuli. Jau pirms došanās uz Veronikas māju viņš divas reizes bija pūlējies sazvanīt Džounu.

-   Nepaveicās? jautāja sievasmāte, tikko ienākusi istabā ar divām tējas tasēm uz paplātes.

-   Vēl nav atgriezusies. Tenets smagi apsēdās uz mazā dāvaniņa un ar izmocītu smaidu sejā saņēma tējas tasi. Smaidīt viņam nepavisam negribējās. Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa vienpadsmit, un Džounas vēl arvien nebija, kaut gan pati tika solījusies būt mājā visu vakaru. Kur gan viņa varēja būt?

Tieši tādos brīžos kā šis, kad aiz muguras bija smaga diena un tik ļoti pietrūka atbalsta un mierinājuma, ko viņš no sievas vienmēr bija saņēmis, visspēcīgāk uzmācās bailes zaudēt viņu. Bet varbūt tas jau bija noticis? Viņi, protams, zināja, ka šis atšķirtības laiks būs grūts, un abi divi apzinājās, ka tieši Tenetam un bērniem tas būs grūtāks nekā Džounai. Viņa ies uz savu mērķi, bagā

tinās zināšanas un pieredzi, visu laiku peldēdama jaunos ūdeņos, kamēr viņš paliks uz vietas, daudz asāk pārdzīvodams zaudējuma un tukšuma sajūtu, ko viņas prombūtne radījusi.

Taču vienu viņš nebija paredzējis šīs strauji dīgstošās bailes, ka, atbrīvojusies no ģimenes saitēm un pienākumiem, viņa varētu nevēlēties atgriezties tās klēpī, ka viņi varētu arvien vairāk attālināties un viņš sievu varētu zaudēt uz visiem laikiem.

Un vismazāk viņš bija domājis, ka izjutīs šādu mokošu greizsirdību, šādas bailes no tā, ka viņa varētu atrast citu, piemērotāku draugu. Brīžos, kad prāts guva virsroku pār jūtām, viņš apzinājās, ka ir muļķis, pat pieļaudams tādu domu. Džouna neuzticīga? Nekad. Abi vienmēr bijuši tik tuvi, tik "augstu vērtējuši šo tuvību un visiem spēkiem to sargājuši. Tenets bija domājis, ka viņu kopdzīve jau ievirzījusies lajā fāzē, kad laulība cilvēku atbrīvo, kad katrs partneris, drošs par to, ka ir pilnībā saprasts un pieņemts, var atraisīt sevī līdz tam nenojaustas garīgās potences. Protams, gadījās jau arī nesaskaņas, bet viņi bija pratuši likt tām pāri, spējuši atrast kompromisu.

Tenets ciniski pakratīja galvu. Kompromisu, kā tad! Nu jau labi redzams, kur šis kompromiss viņu bija novedis! Bet ja viņš būtu ietiepies? Atteicies uzklausīt Džounas vēlmi turpināt izglītību un atrast pašai savu vietu dzīvē? Zaudētājs tāpat būtu bijis viņš. Vai arī labākajā gadījumā viņai kopdzīvi saindētu rūgtums un aizvainojums, viņam īpašnieka apziņa un spītība.

Nē, patiešām, citas izejas šajā situācijā nebija. Un tomēr reizēm nācās grūti pārliecināt sevi, ka viņš rīkojies pareizi.

-  Es tavā vietā neraizētos. Margarita Boltona znotu līdzjūtīgi vēroja. Tu zini, ka viņas darbā iespējami visādi neparedzēti apstākļi… Un nelaimīgā kārtā arī tavējo ir tikpat grūti prognozēt.

-   "Tiem lemts nebij tikties." Zinu. Tenets malkoja tēju un mēģināja tēlot vienaldzību. Savu laulības dzīvi viņš nekad ne ar vienu nebija apspriedis un nedomāja to darīt arī tagad. "Džouna drīz vien būs mājās pavisam," viņš sev vēlreiz atgādināja. Līdz tam laikam jāsakož zobi un jāiztur.

Misis Boltona nopūtās, atlaidās krēslā un aizvēra acis. Tenets vainas apziņā konstatēja, ka viņa izskatās ļoti nogurusi. Džounas prombūtne bija uzvēlusi smagu nastu arī mātes plecos.

-   Kādas problēmas ar bērniem?

Viņa atvēra acis un skumji pasmaidīja.

-   Sīkumi. Gluži vienkārši nav vairs tik daudz enerģijas kā senāk. Un laiks arī tik karsts…

Tāds tas bija vēl arvien. Balkona durvis stāvēja līdz galam vaļā, un arī istabā varēja sajust puķu saldo aromātu. Bet bija vēl arī kāda cita smarža. Tenets to pazina mēbeļu spodrināmais līdzeklis. Pametis skatienu apkārt, viņš saprata, ka sievasmāte izmantojusi šo gadījumu, lai mājā izdarītu lielo tīrīšanu. Mēbeles spīdēja, misiņa ogļu tvertne un vara kruķis, un knaibles kamīna priekšā laistījās vien. Un nedēļas nogale taču bija pagājusi dārza darbos…

Tenets norūpējies viņu uzlūkoja.

-    Mēs tiešām esam uzkrāvuši tev pārāk daudz. Divas mājas, divi dārzi, vēl bērni piedevām…

Viņa pakratīja galvu.

-   Es nesūdzos. Un vairs jau palicis pavisam maz. Vēl tikai pāris nedēļas, un Džouna būs mājās.

Tātad arī viņa skaitīja nedēļas.

-   Mēs pārāk reti tev pateicamies par visu, ko tu mūsu labā dari.

Viņa pasmaidīja.

-   Nieki. Galu galā Džouna taču ir mana meita. Un manā vecumā ir ļoti svarīgi šad un tad sajust, ka tu kādam esi vajadzīgs.

Tomēr bija skaidri redzams, ka Teneta vārdi viņu iepriecinājuši. Un viņš apņēmās parunāt ar bērniem un likt viņiem saprast, ka vecmāmiņas spēka rezerves nav neizsmeļamas. Bet viņi vēl bija tik jauni, un ari viņiem trūka mātes…

-  Es laikam iešu gulēt, misis Boltona sacīja.

-   Es tāpat. Kāp vien augšā! Es aizslēgšu durvis.

Apdarījis pēdējos vakara darbus, Tenets vēlreiz mēģināja sazvanīt Džounu. Viņas vēl arvien nebija.

"Tikai mazliet vairāk par divām nedēļām," viņš sev teica, kāpdams augšup pa kāpnēm. "Septiņpadsmit dienas."

Nākamajā rītā Tenets un Lainhems ieradās mašīnu stāvvietā vienā laikā.

-   Kā klājas Luīzei?

-  Šorīt viņu izmeklē speciālists. Gulējusi esot diezgan labi.

Ko gan laikam nevarēja teikt par Lainhemu, spriežot pēc viņa izskata. Saspringtais skatiens bija atgriezies, tumšie loki zem acīm liecināja par bezmiegu un raizēm.

-  Cikos atkal jāzvana?

-  Teica, ka ne ātrāk kā divpadsmitos. Kabinetā abus sagaidīja ziņa, ka līķa sekcija notiks šorīt un ka tajā piedalīsies arī doktors Mcllerds. Neoficiālos rezultātus var gaidīt jau pēc kādas stundas.

Viņi bija likko piesēdušies pie ziņojumiem par iepriekšējās dienas darbu, kad iezvanījās telefons.

-   Ir ieradies misters Pričards, ser. Grib jūs satikt. Esot svarīga lieta.

-  Vai jums ir zināms, kāda tieši?

-   Nē, ser. Viņš nesaka. Bet ir briesmīgi uztraukts.

-   Sūtiet viņu augšā! Pričards, Tenets paskaidroja Lainhemam. Acīmredzot par kaut ko ļoti satraukts.

-  Interesanti, ko viņš grib.

"To mēs tūlīt uzzināsim," Tenets nodomāja, kad durvis atvērās un pa tām tika ielaists Pričards. Viņš tikko spēja valdīt savas pāri plūstošās emocijas. Vienmēr tik nevainojami kārtīgi sasukātie, melnie mati bija izspūruši, acis drudžaini spīdēja.

-  Es tikko runāju ar misis Hodžisu.

-  Apsēdieties, lūdzu!

-  Tā taču nav taisnība, vai ne?

-   Mister Pričard, es jūs lūdzu, apsēdieties!

Pričards strauji pienāca pie Teneta rakstāmgalda, atspiedies pret to, noliecās uz priekšu un kliedza viņam sejā:

-  Man ir tiesības zināt!

-  Mister Pričard, neviens nav…

-   Kā jūs drīkstat slēpt informāciju no manis viņas tēva!

-   Mister Pričard, ja jūs nomierinātos…

-  Tas ir kaut kas nedzirdēts! Tas ir…

Tenets pielēca kājās tik strauji, ka krēsls

apgāzās.

-   Mister Pričard!

Pričards atrāvās atpakaļ, muti pavēris.

Tenetam bija žēl šī cilvēka, viņš juta līdzi tā bēdām, bet šāda uzvedība nebija pieļaujama.

-   Es kategoriski atsakos klausīties šādos uzbrēcienos un iebiedēšanas mēģinājumos pats savā kabinetā! Ja jūs varat apsēsties un apspriest šo jautājumu, kā civilizētā pasaulē pieņemts, tad dariet to! Ja ne, būšu spiests lūgt jūs atstāt šīs telpas.

Kādu brīdi Pričards stāvēja kā sasalis. Tad, ne vārda nebildis, atkrita krēslā, kuru Lainhems viņam piestūma.

Tenets mierīgi pacēla savējo un arī apsēdās.

-   Nu, tad sāksim vēlreiz no gala.

Pričards izbrauca ar roku caur matiem un, ar grūtībām valdīdamies, teica:

-   Es tikko runāju ar misis Hodžisu.

-Un?

-   Viņa stāstīja man pasaciņu par kaut kādu telegrammu, it kā Ceritija un Veronika Lieldienās aizbraukušas no Dorsetas veselu dienu agi ak… Pričards sastomījās un apklusa.

-Jā?

-   Vai tā… vai tā ir patiesība?

-   Diemžēl jā.

-   Tas nevar būt! Tas nav iespējams! Čeritija nekad nebūtu… Tā meitene visu ir izfantazējusi.

-  Jūs domājat Veroniku?

-  Jā. Viņa ir ļauna caur un cauri. Es jau teicu. Es to zināju no paša sākuma. Bet neviens neklausījās. Neviens…

-   Veronika to nav izfantazējusi, sacīja Lainhems.

Vēl nedzirdētā balss lika Pričardam aprauties savā apsūdzības runā. Viņš pagrieza galvu uz Lainhema pusi.

-   Kā jūs to zināt?

-    Ar atpūtas nama vadītāju runāja tieši seržants Lainhems, Tenets rāmi teica.

-   Tas ir, ar misteru Harisonu?

Lainhems pamāja.

-   Pilnīgi pareizi.

-   Vai jūs viņu pazīstat? Tenets jautāja Pričardam.

-   Esam tikušies, jā.

-   Un vai viņš ir tāds cilvēks, kas šādu stāstu būtu varējis izfantazēt?

Pričards izvairījās no atbildes, pievērsdamies Lainhemam.

-  Vai jūs runājāt ar pašu misteru Harisonu?

-Jā.

-  Ko… ko viņš teica?

-   Ka otrdienas rītā, dienu pirms aizbraukšanas termiņa, Ceritija saņēmusi telegrammu ar ziņu…

-Tā bijusi adresēta Ceritijai, nevis Veronikai?

-Jā.

-   Kas tajā bijis teikts?

-   Ka ģimenē kāds saslimis, Lainhems pacietīgi skaidroja. Misters Harisons domājis, ka vecmāmiņa. Un ka Ceritijai nekavējoties vajadzējis atgriezties mājās.

Pričards pārvilka ar plaukstu pār seju, berzēja acis, it kā lai mazinātu apmulsumu.

-  Un kas to sūtījis?

-   Misters Harisons nebija īsti pārliecināts. Bet viņš domāja, ka jūs, ser.

-Es?

-  Vai tas nebijāt jūs? iejaucās Tenets.

-   Protams, ne. Pričarda acis zalgoja kā divi ahāti. Tas taču ir acīmredzams. Telegrammu sūtījusi Veronika. Un adresējusi to Ceritijai, lai atmaskošanas gadījumā vainota tiktu viņa. Kā tas šobrīd arī notiek.

Viņa acis kļuva blāvas un samiedzās.

-  Jums kaut kas ienaca prata, mister Pričard?

-  Kas?

-  Man likās, ka jūs tikko kaut ko atcerējāties.

Pričarda skatiens bija tik neizteiksmīgs, it kā

Tenets runātu kādā viņam nesaprotamā valodā. Tad viņš pakratīja galvu un ar redzamām pūlēm atkal sakoncentrēja uzmanību.

-  Es gluži vienkārši paskaidroju, kā tas droši vien noticis. Balss skanēja nedzīvi.

-   Ja jūs tiešām kaut ko atcerējāties, tad jūsu pienākums ir mums to pastāstīt, Tenets neatlaidās.

-   Es nezinu, par ko jūs runājat, inspektor. Un domāju, ka jums vajadzētu atvainoties.

Tenets atkāpās. Šis cilvēks nebija piedabūjams uz atklātību.

-  Atvainoties?

-   Un paskaidrot, kāpēc es par to netiku informēts. Es, šīs meitenes tēvs! Kāpēc man to vajadzēja uzzināt pašam nejauši un pēc tam no jums faktus ar vilkšanu izvilkt…

Šķita, ka Pričards vēlreiz uzkurina sevī dusmas. Taču Tenets juta, ka šoreiz tās bija citādas. Nezināma iemesla dēļ uguns viņā bija pēkšņi apdzisusi. Varbūt vilšanās?

-   Piekrītu, jums patiešām nepaveicās, uzzinot visu šādā netiešā ceļā…

-   Nepaveicās!

-    … jo gatavojāmies paši jūs par visu informēt šodien pat. Nē, mister Pričard, ļaujiet man pabeigt! Kad vakar pēcpusdienā pirmo reizi dzirdējām par šo telegrammu, mēs negājām pie jums tikai un vienīgi viena iemesla dēļ. Domājām, ka šai dienai jums un misis Pričardei pārdzīvojumu jau pietiek. Lai jūs pasaudzētu, nolēmām gaidīt. Bez tam, Tenets turpināja, paceldams balsi, kad Pričards jau pavēra muti, grasīdamies viņu pārtraukt, bez tam, man jums reizi par visām reizēm jāpaskaidro, ka, lai gan mēs droši vien informēsim jūs par izmeklēšanas gaitu, ziņot jums par katru jaunu pavērsienu nebūt nav mūsu pienākums.

-    Patiešām! Šoreiz sašutums atkal bija patiess. Jūs neuzskatāt, ka mums kā Ceritijas vecākiem ir tiesības zināt, kas notiek?

-   Nē, ja informācijas noplūde varētu kaitēt lietas tālākajai virzībai. Man žēl, bet nē.

-   Nevajag melot! Pričards kliedza. Žēl viņam esot! Un lietu… Jums patiešām tā ir tikai lieta, vairāk nekas. Pēkšņi balss pieklusa, un, pametis uz Tenetu lūdzošu skatienu, viņš teica: Bet viņa bija mana meita, mans vienīgais bērns… Vai jūs nesaprotat, ka man jāzina. Viņa acīs sariesās asaras. Vai jūs tiešām to nesaprotat?

Tenets saprata, pat pārāk labi saprata. Viņa vienīgais vairogs šādos brīžos bija profesionālisms, pret kuru arī tagad atdūrās šī vīra izmisīgais lūgums. Viņš papurināja galvu un laipni

sacīja:

-   Man žēl, mister Pričard. Patiešām ļoti žēl. Vienīgais, ko varu apsolīt, mēs sniegsim jums tik pilnīgu informāciju, cik vien iespējams.

Pričards vēl brīdi raudzījās viņā stingu skatienu, tad piecēlās un nedrošiem soļiem, gandrīz streipuļodams, devās prom, durvīs sadurdamies ar doktoru Mellerdu.

-   Es patiešām klauvēju, mazais doktors žēlabainā balsī iesaucās un pieķērās pie stenderes, lai atgūtu līdzsvaru, bet troksnis bija tik liels…

-   Nāc iekšā, dakter! Jā, diemžēl nabaga vīrs nevalda pār saviem nerviem… Vai sekcija jau pabeigta?

Mellerds jautājumu ignorēja. īgni saviebies, viņš ienāca kabinetā un pabīdīja brilles augstāk uz deguna.

-   Kas tas bija par cilvēku?

-   Čeritijas tēvs. Precīzāk Nataniels Pričards. Dakter, vai tev jau ir…

-   Nataniels? Un es domāju, ka šis vārds aizgājis vēsturē kopā ar viktoriāņiem.

-   Drīzāk jau kopā ar Veco Derību, Lainhems smaidīdams leica. Viss šis Pričardu klans labi iederētos Noasa laikos. Viņš parakņājās papīros uz galda un izvilka vienu. Hanna Pričarde tā ir Ceritijas māte. Džctro Pričards, Natanicla brālis. Mērsija Pričarde, viņa brāļasieva…

-   Grūti iedomāties baigāku sievišķi, Tenets sacīja, atcerēdamies Džetro sievu. Bet vai mēs tagad nevarētu…

-   Džetro, Mellerds domīgi teica. Neparasts vārds un man kaut ko atgādina…

Tenets saprata, ka nav nozīmes uzbāzties viņam ar jautājumiem par sekciju. Mellerds droši vien izbaudīja šo viņu nepacietību un nāks klajā ar informāciju tikai tad, kad pats vēlēsies.

-   Tāpat tu teici arī par Pričarda vārdu toreiz, kad apskatīji līķi.

-  Jā, patiešām.

-  Vai neesi vēl atcerējies, kāpēc?

-   Tad jau gan būtu tev pateicis, Mellerds īgni atteica. Par ko Pričards tā kliedza?

-   Viņš domā, ka ir tiesīgs saņemt pilnu informāciju par izmeklēšanas gaitu. Un bija satriekts, uzzinot, ka meita viņu mānījusi. Tenets atkārtoja Mellerdam Veronikas stāstu par telegrammu un Ceritijas izdarībām pēc tam. Tu nemaz neizskaties pārsteigts, viņš nobrīnījās.

-   Patiesību sakot, tāds arī neesmu. Nē, ne mazākā mērā.

-   Sekcijas ietekmē? -Tenets nenocietās.

Mellerds dziļdomīgi pamāja.

-   Ja Pričards bija tik uztraukts par to atgadījumu Lieldienās, tad nevaru iedomāties, ko viņš darīs, dzirdējis šo ziņu.

-   Kādu zinu? Tenets iesaucās, beidzot zaudējis pacietību.'

Bet tikpat labi viņš varēja arī nejautāt. Jo skaidra un salta apziņā pēkšņi uzplaiksnīja apjausma, un Mellerda atbilde, kad tā beidzot atskanēja, bija tikai atbalss viņa paša domai.

-   Viņai tikko bijis izdarīts aborts.

13.

"Tad, lūk, kā," Tenets nodomāja. Viņš bija meklējis pierādījumus savai teorijai par Čeritiju, un nu tie atrasti. Nevainīgas meitenes tēls sašķīdis tūkstoš gabalos. Tiesa, vismaz līdz šim tas viņā nebija izraisījis īpašas simpātijas, bet nu pēkšņi viņa sirdī ielija žēlums. Būt šādā situācijā, ja tavs tēvs ir Pričards… Viņa nekad neuzdrošinātos teikt viņam taisnību. Cik izmisīgi vientuļai gan viņai vajadzēja justies!

-   Tad redz kur viņa bijusi nedēļas nogalē, ierunājās Lainhems. Cenšanās neizrādīt savas emocijas darīja viņa balsi saspringtu, un Tenets saprata, kāpēc: šobrīd, kad Luīzei draudēja briesmas zaudēt bērnu, katra doma par abortu viņam šķita īpaši pretīga.

Mellerds pamāja.

-   Droši vien.

-    Bet vai gan iespējams izdarīt abortu bez vecāku ziņas? iebilda seržants. Viņai taču bija tikai piecpadsmit gadu.

Mellerds nopūtās.

-   Baidos, ka ļoti iespējams. Jautājumā par šī fakta neizpaužamību mediķu domas dalās. Ja pie ārsta atnāk jauna meitene un viņš konstatē grūtniecību, kā viņam rīkoties tālāk? Daudzi mani kolēģi uzskata, ka uzticēšanās jārespektē. Viņi…

-   Manuprāt, tas ir klajš atbildības trūkums! iesaucās Lainhems.

Tenets nemierīgi paskatījās uz Mellerdu. Kā viņš uzņems šādu uzbrukumu savai profesijai? Vai aptvers Lainhemam neraksturīgās rupjības cēloņus? Bet bažas bija veltas. Mazais doktors uzmeta seržantam asu, vērtējošu skatienu pār savu briļļu pusmēnešiem, tad īgni sacīja:

-   Kā jau gribēju teikt, viņi, protams, mēģinās pacienti pārliecināt, ka tas jādara zināms vecākiem, bet, ja viņa kategoriski atsakās… Ko ārsts var darīt? Un, Mellerds pacēla balsi, redzot, ka

Lainhems jau atver muti, lai atbildētu uz šo tīri retorisko jautājumu, ja viņa atsakās runāt ar vecākiem un ir izšķīrusies par abortu, ko tad? Atkal daudzi mani kolēģi uzskata, ka viņai ir tiesības pašai izlemt.

-   Bet kā bērns šajā vecumā var izlemt tādu jautājumu? Lainhems protestēja.

-   Galīgo lēmumu viņai neļauj pieņemt steigā, ticiet man. Ir īpašas konsultācijas…

-  Konsultācijas! Lainhems nicīgi izmeta.

Mellerda izskats liecināja, ka kuru katru brīdi

viņš zaudēs pacietību. Dziļi ievilcis elpu, viņš dusmās aizžņaugtā balsī sacīja:

-   Paklausieties, seržant, man nav ne laika, ne vēlēšanās tagad apspriest abortu ētisko pusi. Es gluži vienkārši iepazīstinu jūs ar faktiem. Proti ja Ceritijai bija nepieciešamā uzņēmība, viņa varēja iztaisīt abortu bez vecāku ziņas vai piekrišanas. Vai nu kādā Nacionālās veselības aizsardzības iestādē, ja palaimējās…

-   Palaimējās! nomurmināja Lainhems.

-   Vai, Mellerds turpināja, uzgriezis muguru Lainhemam un vērsdamies pie Teneta, kādā klīnikā, ja spēja par to samaksāt. Ir pietiekami daudz klīniku, kurās pacientam neuzmācas ar jautājumiem, ja vien viņš spēj maksāt.

-   Es nu gan domāju…

-   Pietiek, Maik, Tenets viņu skarbi pārtrauca. Bija zināmas robežas, kuras pārkāpt nedrīkstēja pat šajā situācijā.

Lainhems saviebās, vēl arvien protesta gara pilns, taču tūlīt apklusa.

-   Man gan grūti ticēt, ka Ceritija būtu spējusi maksāt, Tenets turpināja, pat ja vecāki zinātu, un esmu gandrīz pārliecināts, ka viņi nekā nezināja… Ja viņa būtu izšķīrusies par Nacionālās veselības aizsardzības sistēmu, vai tas nozīmē, doktor, ka jāgriežas vietējā nodaļā, pēc dzīvesvietas?

-  Nē, tas nav obligāti. Viss atkarīgs no tā, kur viņa devusies pirmo reizi, ko attiecīgais ārsts ieteicis, un tā tālāk. Bet vai nepastāv iespēja, ka naudu sagādājis bērna tēvs?

Cilvēks ar kuru viņa iepazinās Lieldienās? Laiks tiešām sakristu.

-  Domāju, ka izslēgts tas nav, Tenets šaubīdamies sacīja.

Mellerds piecēlās.

-   Es nu iešu. Tagad tā ir tava problēma. Domāju, ka tev bija svarīgi to uzzināt pēc iespējas ātrāk. Vēlāk, protams, dabūsi pilnu aprakstu, bet nekā cita īpaši nozīmīga tur nebija.

-   Un nāves cēlonis? Tenets ar smīnu vaicāja-

Mellerds iesita sev pa pieri.

-  Tev laikam drīz vajadzēs laist mani pensijā, palieku jau pavisam bērna prātā… Starp citu, cēlonis bija visai interesants. Kontrsitiens.

-   Tiešām? Tenets par tādu, protams, bija dzirdējis, taču personīgajā praksē ar to nebija iznācis sadurties.

Lainhems izskatījās apmulsis.

-  Tā kā būtu dzirdēts, bet…

Izskaidrošana Mellerdam patika.

-   Ļoti interesants galvas ievainojuma veids.

-   Viņš pacēla no galda pelnutrauku. Iedomājieties, ka šis ir cietušā galvaskauss. Pēc klasiskā sitiena pa galvu, kas atrodas miera stāvoklī ar neasu priekšmetu, un viņš demonstrēja situāciju, ar savilktu dūri sitot pa pelnutrauka sāniem, rodas nejauks galvaskausa lūzums un kaulu šķembas tiek iedzītas smadzeņu mīkstajos audos, kas atrodas tieši zem sitiena zonas. Tas ir visparastākais galvas ievainojuma veids. Kontrsitiena rezultātā savainota tiek smadzeņu daļa, kas atrodas galvas otrā pusē, un tas notiek, ja kustībā esoša galva nonāk kontaktā ar stacionāru virsmu.

-   Viņš atkal demonstrēja, sizdams ar pelnutrauku pa Teneta rakstāmgaldu un uzlikdams pirkstu trauka malai tieši pretī galda un trauka saskares punktam.

Lainhems uzmanīgi klausījās.

-   Tātad jūs sakāt, ka Čeritijai aizvirtņa radītā brūce bija galvas vienā pusē, bet smadzeņu trauma otrā.

-   Pareizi. Uzskata, ka sitiena brīdī notiek smadzeņu audu kompresija, kā arī membrānas un asinsvadu plīsumi sakarā ar rotācijas spēku iedarbību, kas liek smadzenēm galvaskausā pārvietoties pēc tam, kad galva jau ieņēmusi miera stāvokli.

-   Tātad viņa sviesta pret durvīm ar ievērojamu spēku, Tenets secināja.

-   Tas nebūt nav obligāti. Ja viņa, piemēram, zaudējusi līdzsvaru un balstījusies uz labās kājas…

-   Vai uz ķermeņa palikušas kādas pēdas no tā grūdiena vai sitiena, kas triecis viņu pret šīm durvīm?

-Tikai viegls nobrāzums sejas un kakla labajā pusē.

-  Kā tas varēja rasties?

-   Nu, uz to atbildēt var tikai ar minējumu vai pieņēmumu, pieceldamies teica Mellerds. Un tas jau ir tavs darba lauks, ne manējais. Un nu man jāiet, jau atkal šeit esmu par ilgu.

-   Vēl tikai viens jautājums, Tenets ātri iebilda, kad Mellerds jau devās uz durvīm.

Mellerds apstajas un pagriezies paskatijas Tcnetā pār brillēm.

-  Kāds?

-   Vai uz sejas viņai bija redzamas kādas kosmētikas pēdas?

-  Jā, bija. Gan visai nedaudz. Galvenokārt ap acīm. Skropstu tuša, ēnas. Kāpēc tas tevi interesē?

-  Tāpat vien, ienāca prātā. Bet paldies tev, ka atnāci!

-   Khm… dakter, Lainhems bija piecēlies kājās un izskatījās nokaunējies. Man žēl, ka tā iekarsu.

Mellerda acis virs brillēm iedzirkstījās.

-   Ja es atvainotos katru reizi, kad zaudēju savaldību, es būtu bagāts cilvēks. Būs jau labi.

Tenets nopriecājās, ka Lainhems atbrīvojis viņu no nepatīkamā pienākuma šajā kutelīgajā situācijā izteikt viņam rājienu. Atzinīgi pamājis ar galvu, viņš teica:

-Nu, tad, Maik…

-    Vienu acumirkli, ser! Pirms pārejam pie citas tēmas, kāpēc jūs uzdevāt šo jautājumu? Nu par kosmētiku.

-   Padomājiet, Maik! Vai jūs atceraties redzējis jebkādus kosmētikas piederumus starp viņas lietām? Somā? Čemodānā? Viņas istabā?

-   Nē. Bet es vēl arvien nesaprotu. Kā jums ienāca prātā to jautāt?

Tenets piecēlās.

-   Laiks iet. Pastāstīšu pa ceļam uz Lenternstritu. Mēs taču norunājām vēl vienu tikšanos ar Veroniku, atcerieties!

-   Redziet, Maik, viņš turpināja, kad abi jau sēdēja mašīnā, vakar ceļā uz mājām sāku domāt.. .

Lainhems novaidējās.

-   Kā to saprast?

-   Tas bija bezcerības vaids. Kad jūs tā sakāt, tad es jau zinu, ka dzirdēšu kaut ko tādu, par ko man arī pašam būtu vajadzējis iedomāties, ja vien nepietrūktu apķērības.

-  Jūs nevēlaties vairāk dzirdēt?

-   Gluži otrādi. Degu nepacietībā. Esmu mazohists.

-   Kā jau teicu, ceļā uz mājām sāku domāt. Par Čeritiju. Mēģinādams salikt pa plauktiņiem visu to informāciju, ko vakar ieguvām.

-   Es darīju to pašu, Lainhems rezignēti teica, bet nenonācu pie jautājuma par kosmētiku.

-   Vai jūs klausīsieties, vai ne? Ja gribat kaisīt sev pelnus uz galvas, tad dariet to! Ja ne, klausieties un domājiet ar galvu, kuras prāta spējas jūs pastāvīgi apšaubāt!

Lainhema paššaustīšana Tenetu vienmēr kaitināja. Viņš saprata, ka nevajadzētu uz to reaģēt šādā veidā, jo labi sen bija aptvēris, ka paškritikas izvirdumi ir tikai barometrs, kas atspoguļo viņa noskaņojumu. Kad Lainhems jutās labi, no tiem nebija ne vēsts. Ja gadījās kādas domstarpības ar sievu vai prasīgo un kategorisko māti, seržanta ticība savām spējām kusa kā sniegs saulītē. Šobrīd viņu, protams, nomoka nemiers par Luīzi.

-   Redziet, Tenets sacīja, visvairāk mani nodarbināja jautājums, kāpēc viņas āriene ne mazākajā mērā neatbilda tam priekšstatam, kādu radīja Veronikas stāsts, par paklīdušu meiteni. Atbilde bija…

-   … Ka viņa neuzdrošinājās krāsoties bailēs no tēva.

-   Pilnīgi pareizi. Un tomēr grūti iedomāties šādā lomā meiteni, kas izskatās pēc divpadsmitgadīgas skolnieces.

-   Ir daudz vīriešu, kam patīk tieši mazas meitenes.

-   Varbūt. Bet tas, kuru aprakstīja Veronika, tas, ar kuru viņa sasitusies kopā vilcienā, nelikās esam tāds.

-   Taisnība. Pārāk jauns. Un apģērbs… Izklausījās pēc tāda, kam pie meitenēm piekrišana, vai ne?

-   Gluži pareizi. Un tad es iedomājos bet ja nu viņa būtu izskatījusies citādi? Džinsos, ar vaļējiem matiem, nedaudz uzkrāsojusies, viņa pārvērstos līdz nepazīšanai.

-   Jūs gribat teikt, ka viņai patiešām bijušas arī citas drēbes?

-   Jā. Un tādā gadījumā kur viņa tās būtu glabājusi?

-Skaidrs… Pie Veronikas, protams!

-  Tieši tā.

-    Un tas izskaidro, kāpēc pirmdien viņa negāja vis tieši uz māju, bet vispirms iegriezās Lenternstrītā, lai pārģērbtos.

-   Pareizi. Mums, protams, nenāca ne prātā likt Kārsonam noskaidrot, kā viņa bija ģērbusies, kad izkāpa no vilciena.

-   Nedz arī pajautāt Veronikai vakar vakarā.

-  Tobrīd vēl nebiju tik tālu aizdomājies.

-   Taču arī viņa pati ne ar vārdu neminēja, ka Ceritija viņas mājā kaut ko būtu atstājusi.

-   Par to nav jābrīnās. Viņa bija ļoti uzbudināta, un iemeslu tam netrūka.

-   Cerēsim, ka pa šo laiku viņa būs kaut cik nomierinājusies. Lainhems apstādināja mašīnu Hodžisu mājas priekšā, un abi izkāpa.

Dienā Lenternstrītā šķita vēl nomācošāka nekā naktī. Izskatījās, ka tikai kādas četras vai piecas mājas no aptuveni četrdesmit bija apdzīvotas. Mazītiņie dārziņi ielas pusē, ko apņēma nodrupušu ķieģeļu žogi, bija bez vārtiem un ar visādu drazu piemētāti. Atlūzušas noteku caurules karājās gar sienām, kas izskatījās noglumējušas un aļģēm apaugušas, ar dēļiem aizsistu logu rindas piešķīra ielai drūmu un draudīgu izskatu.

Lainhcms saviebās.

-  Diezgan baiga iela, vai ne?

-   Droši vien ari visādu salašņu un noziedzīgu elementu te netrūkst. Nesaprotu, kāpēc viņas nepārceļas uz kādu citu vietu.

-   Varbūt taupības dēļ. Atraitnei, kam vēl skolojama meita, dzīve nav viegla.

"Lainhemam šādas grūtības, protams, nav svešas," Tenets nodomāja. Seržants jau sešu gadu vecumā bija zaudējis tēvu, un misis Lainhema otrreiz tā arī neapprecējās.

-  Varbūt.

Misis Hodžisa pavēra durvis, kurām priekšā bija ķēde.

-   Baidījos, ka tas atkal varētu būt misters Pričards, viņa paskaidroja, laizdama atbraucējus iekšā. Un pār manu slieksni viņš savu kāju vairs nespers.

-   Jā, mēs dzirdējām, ka viņš pie jums šorīt bijis.

-   Pēc viņa domām, Čeritijas nāvē vainojama esmu es, tāpēc ka piektdienas rītā nepaziņoju viņam par Veronikas slimību! It kā pats, aizbraukdams uz Birmingemu un man par to ne vārda neteikdams, būtu bez kādas vainas. Jums vajadzēja dzirdēt, kā viņš te ārdījās, uzbrukdams Veronikai, kura esot samaitājusi viņa zelta gabaliņu, viņa Ceritiju, kura, protams, bijusi tīra un balta kā sniegs. Šo jautājumu nu es viņam noskaidroju, varat man ticēt. Un sadevu, kā pienākas.

-  Tā mēs nopratām.

Viņa saviebās.

-   Ak vai! Un tiešām viņš metās virsū arī jums? Man ļoti žēl. Apsēdieties, lūdzu, abi divi!

Tenets pamanīja, ka viņa izskatās pārguruši. Seja bija dzeltenpelēka, acis no negulēšanas apsarkušas. Un tomēr viņā jautās kāds gaišums, kura vakar vēl nebija.

-   Esam ieradušies, lai vēlreiz parunātos ar Veroniku, misis Hodžisa, Tenets viņai laipni atgādināja. Kā viņa šorīt jūtas?

Klēpī gulošās rokas sažņaudzās.

-  Diemžēl viņa vēl guļ.

-  Es ļoti atvainojos, bet mums patiešām būtu ārkārtīgi svarīgi viņu satikt.

Viņa pievērsa Tenetam ciešu, domīgu skatienu.

-    Varbūt jums jāzina, ka… vakar pēc jūsu aiziešanas mums ar Veroniku bija gara saruna.

Tenets klusēja un gaidīja.

-   Es nevarēju to tā atstāt. Viņa bija tik nelaimīga. Kad uzgāju augšā, dzirdēju, kā viņa savā istabā raud… Un zināju, ka nespēšu aizmigt. Sapratu, ka viņa laikam ir pārliecināta, ka izdarījusi kaut ko šausmīgu, ja tik ļoti baidās, ka es to varētu uzzināt. Bet galu galā viņa ir mana meita un mans vienīgais tuvais cilvēks. Dzīvot tā turpmāk nav iespējams. Ko gan es varu zaudēt? Un es iegāju pie viņas. Sākumā viņa negribēja pat klausīties, aizspieda ar rokām ausis, bet beigu beigās man izdevās viņu pārliecināt, ka, lai ko viņa būtu izdarījusi, manas jūtas pret viņu tas neiespaidos… Un tad viņa izstāstīja.

Misis Hodžisa brīdi vilcinājās.

-   Jums varbūt liksies, ka ir muļķīgi to tik ļoti pārdzīvot, bet jūs nepazināt Veronikas tēti. Viņš bija goda vīrs caur un cauri, sirdsšķīsts un vienmēr taisnprātīgs. Man liekas, tieši tādēļ viņa tik ļoti cieta… Juta, ka nav bijusi viņa cienīga un arī mani pievīlusi… Misis Hodžisa apsēdās krēslā taisnāk un izaicinoši paskatījās Tenetā. Redziet, viņa bija zagusi.

Tenets pamāja ar galvu.

-   Skolā.

Viņa izskatījās ārkārtīgi pārsteigta.

-  Jūs zinājāt?

-   Uzminēju. Man bija saruna ar mis Benču, un cita starpā viņa minēja, ka drīz pēc viņas stāšanās pārzines amatā skolā novērotas sīkas zādzības. Un, tā kā jūs man jau bijāt stāstījusi par Veronikas bēdām un savu nespēju veltīt viņai pietiekami daudz uzmanības tajā laikā, es…

-   Mis Benča taču nezina par Veroniku, vai ne? misis Hodžisa izbailēs iesaucās.

-   Nē, protams, ne. Kā jau teicu, šis fakts tika minēts, tikai garāmejot, un nekādi nesaistījās ar Veroniku, varat man ticēt.

Misis Hodžisas atvieglojums bija acīmredzams.

-   Paldies Dievam. Veronika to nepārdzīvotu, ja skolā viss nāktu zināms.

-   Čeritija droši vien izsekoja Veroniku un pēc tam sāka diktēt viņai savus noteikumus.

-Jā. Kādu dienu viņa Veroniku pieķērusi. Sākumā neko neesot teikusi, bet drīz sākusi sekot visur pa pēdām, un Veronika neiedrošinājusies atzīties, ka nevēlas ar viņu draudzēties… Visu laiku dzīvojusi bailēs, ka Čeritija varētu viņu nodot. Un tā pamazām Čeritija panākusi, ka visu brīvo laiku abas pavadījušas kopā un arī skolā vienmēr turējušās kopā… Kā es jau sajutu,

Veronikai viņa nepavisam nav patikusi, un tikai aiz bailēm no tā, kas varētu notikt, ja viņa atteiktos, mana meita paklāvusies Čeritijai. Un visu šo laiku notikušais nekad nav ticis pieminēts, vismaz atklāti ne… Tikai šad un tad Čeritija tā zīmīgi paskatījusies… Un tad, mēnesi vai divus pirms Lieldienām, pienācis liktenīgais brīdis. Čeritija izdomājusi, ka abām jābrauc uz Dorsetu, bet Veronikai šis plāns nav paticis. Viņa gribējusi palikt mājās pie manis, jo sapratusi, ka man vienai pašai svētki būs ļoti bēdīgi… Taču Čeritija nav piekāpusies un pirmo reizi atklāti draudējusi. Ne tieši un atklāti teikusi, ka izstāstīs, ko zina, bet viltīgi un nejauki izmetusi: "Cik bēdīgi būtu, ja tava māte uzzinātu…" Un kādu citu reizi: "Vai nebūtu briesmīgi, ja to uzzinātu mis Benča… ja par to padzirdētu meitenes…" Un tā beigās Veronika padevusies. Doma par to, ka visi rādīs ar pirkstiem un teiks "zagle", bijusi nepanesama. Misis Hodžisa sakoda zobus, un žokļu muskuļi redzami saspringa. Ja es būtu zinājusi, kas notiek… viņa drūmi izdvesa. t

"Kas tad būtu?" Tenets klusībā nodomāja. Vai misis Hodžisas niknums pret Čeritiju tiešām pāraugtu tādā rīcībā, kā to bija paredzējis Lainhems? Strīds, neapvaldītās dusmās pacelta roka…

Tādā gadījumā misis Hodžisa bija izcila aktrise. Viņš nespēja ticēt, ka viņa to visu būtu notēlojusi. Taču nedrīkstēja arī aizmirst, cik liels bija risks, ko viņa uzņēmās. Visparastākais cilvēks ir spējīgs uz neaprēķināmu rīcību, ja ir apdraudēti viņa dzīves pamati.

Misis Hodžisa neizpratnē purināja galvu.

-   Es nespēju to aptvert. Es vēl arvien nevaru noticēt, ka Veronika būtu spējīga… Bet viņa pati man to stāstīja, tāpēc jātic vien ir. Nesaprotu, kas viņu uz to pamudinājis. Zagt… Viņas tēvs kapā apgrieztos uz otriem sāniem.

-   Misis Hodžisa, Tenets maigi teica. Vai atceraties mūsu vakardienas sarunu?

Viņa piekrītoši pamāja.

-   Jūs man stāstījāt, cik smagi jūs skāra vīra nāve un kā vēlāk pati sevi vainojāt vienaldzībā pret Veronikas pārdzīvojumiem.

-  Jā, bet es nesaprotu…

-   Misis Hodžisa, vai jūs nezināt, ka zādzība, kuru izdara līdz tam godīgs bērns, uzskatāma par saucienu pēc palīdzības?

-   Kā jūs to domājat?

-   Tas ir mēģinājums pievērst sev uzmanību. Bieži tas sākas, apzogot vecākus, kuru mīlestības pietrūcis. Vai neatceraties varbūt arī jums tajā laikā zuda nauda?

Misis Hodžisa pārvilka ar plaukstu pār seju.

-   Kad jūs tā sakāt… Jā, atceros. Bet vainoju pati sevi. Biju taču tādā stāvoklī, ka īsti neapzinājos, ko daru…

-   Ļoti var būt, ka, neko nepanākusi mājās, viņa sāka zagt skolā.

Tenets vēroja, kā teiktais pamazām aiziet līdz viņas saprašanai.

-   Vai jūs gribat teikt… vai tas nozīmē, ka vainīga esmu es?

Tenets, juzdams viņai līdzi, nepacietīgi papurināja galvu.

-    Es domāju, ka šobrīd nav būtiski, kas vainīgs. Svarīgi ir saprast, kur bijusi kļūda un kāpēc tā noticis. Lai varētu sasiet pārrautos pavedienus un sākt vēlreiz no gala. Gribu tikai izteikt savu pārliecību, ka zagšana nav Veronikas raksturā jau tas vien, kā viņa centusies no jums to noslēpt, rāda, cik ļoti viņa kaunas no tā, ko izdarījusi, cik ļoti to pārdzīvo un ka notikušā pamatā ir īpaši apstākļi. Manuprāt, vainīgā meklēšana nevienam nekādu labumu nenesīs. Tas, ko jūs tikko stāstījāt, ļauj cerēt, ka jūs ar Veroniku atkal viena otru esat atradušas, un, kas zina, varbūt kopā pārciestais darīs jūs tuvākas, nekā .jebkad agrāk esat bijušas.

Misis Hodžisa vērīgi klausījās.

"Ak Dievs," Tenets nodomāja, "atkal esmu sācis sprediķot. Atkal lienu citas profesijas dārziņā. Atliek man iebraukt šajās sliedēs un aiziet. Ja Lainhems sāks smīnēt, es, goda vārds…"

Bet ašs skatiens sāņus vēstīja, ka seržanta seja pauž vislielāko nopietnību.

-   Jā… misis Hodžisa sacīja. Jā, es to saprotu… Tad, brīdi klusējusi, piebilda: Katrā ziņā par to, ko jūs teicāt, man vēl ilgi būs jādomā. Paldies!

"Un tā tu dari savu darbu," kāda ironiska balss čukstēja Tenetam ausī. Bet viņš tikai pasmaidīja un atteica:

-   Nu, labi.

-  Es tikai gribētu jums vēl kaut ko pajautāt, misis Hodžisa bažīgi ierunājās.

-   Ko tad?

-   Mis Benčai tas viss taču nebūs jāzina, vai

ne?

-  Gandrīz droši varu teikt, ka ne. Bet, ja nu apstākļi to prasītu, apsolu jums, ka tālāk šī informācija netiks laista. Viņa ir ļoti saprotoša sieviete.

-   Jūs patiešām tā domājat?

-   Jā. Un tagad, misis Hodžisa, ja mēs varētu runāt ar Veroniku…

Viņa pielēca kājās, un kustības pēkšņi atkal bija kļuvušas enerģiskas un mundras.

-   Iešu paskatīties, vai viņa piecēlusies. Ja vēl nebūs, jums nāksies dažas minūtes uzgaidīt.

Tenets pasmaidīja.

-  Neraizējieties! Mēs pagaidīsim.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Lainhems sacīja:

-  Atkal desmitniekā!

-   Par ko jūs runājat?

-   Par zagšanu. Jums atkal bija taisnība. Te jau tīri vai trakam jāpaliek. Vispirms jūs uzminat par zagšanu, tad par kosmētiku… Kā te cilvēks lai tiek vaļā no mazvērtības kompleksa?

-   Paklausieties, Maik, nevajag tā sabiezināt krāsas! Tie abi ir tikai otrā plāna fakti.

-   Otrā plāna! Labi, paši par sevi tie varbūt nav pārāk svarīgi, bet viens noveda pie secinājuma, ka Ceritija nodarbojusies ar šantāžu, otrs ļāva konstatēt, kur viņa glabājusi savus loriņus…

-   Mēs to vēl nezinām, Maik, tas ir tikai minējums.

-   Tieši šie jūsu minējumi jau mani tracina. Minējums! Varu derēt uz piecīti, ka jums būs taisnība… Nē! Ņemu savus vārdus atpakaļ. Ar piecīšiem nevaru tā mētāties, deru uz kausu alus…

Tenets iesmējās.

-  Lai iet!

-   Ko es daru! Laikam esmu galīgi traks. Mēs taču abi zinām, ka jums taisnība.

-   Vēl ne, bet drīz uzzināsim.

Abi sasmaidījās, kad uz kāpnēm atskanēja soļi. Tenets samanīja pakrūtē gaidām raksturīgo tukšuma sajūtu. Viņa pieņēmumam jāapstiprinās. Bija svarīgi, lai Ceritija būtu atstājusi savas mantas šeit. Tajās vēl daudz kas varēja atrasties…

Mirkli vēlāk istabā ienāca misis Hodžisa un tūlīt aiz viņas Veronika. Tāpat kā māte, ari meitene izskatījās bāla un ļoti nogurusi. Bez smiņķa, kas seju bija klājis vakar, viņa šķita daudz jaunāka.

-   Ā, Veronika, Tenets teica ar uzmundrinošu smaidu. Ceru, ka šorīt jūties labāk? Tad, negaidījis atbildi, turpināja: Mēs esam atnākuši, lai paņemtu Ceritijas mantas.

-   Mantas? iesaucās misis Hodžisa. Un tad ar atvieglojumu balsī piebilda: Ak tā, džinsus un visu pārējo… Meitiņ, uzskrien augšā un nones tās lejā!

Veronika steigšus pazuda.

Lainhems aiz misis Hodžisas muguras tēlotā izmisumā pārgrieza acis.

Tcnetam vajadzēja saņemties, lai saglabātu nopietnību.

-   Vai jūs zinājāt, ka viņa šeit atstaj savas lietas?

-    Protams. Kāpēc gan ne? Ir jau tikai viena neliela soma… Man tās meitenes bija žēl, viņa, kā aizstāvēdamās, piebilda. Nekādas simpātijas es pret viņu nejutu, bet žēlumu gan. Ar tādu tēvu… Viņa jau gandrīz degunu nedrīkstēja nošņaukt bez viņa piekrišanas. Un salīdzinājumā ar citām sava vecuma meitenēm… Un viņa taču lūdza manu atļauju, vai ne, meitiņ?

-   Kādu atļauju, mamm?

-   Atstāt to šeit, misis Hodžisa pamāja uz lielu neilona mugursomu Veronikas rokā.

-  Jā, kā tad.

-   Tur jau bija tikai pāris drēbju gabalu. Džinsi un vēl šis tas… Un kaut kas no kosmētikas. Tēvs viņu būtu drizāk turējis aiz atslēgas, nekā ļāvis valkāt bikses, vai ne, Veronika? Un kas atliecas uz kosmētiku… Viņa izpratnē tas būtu tikpat briesmīgi, kā kļūt par ielas meitu.

-   Un kad Ceritija šis drēbes valkāja? Tenets jautāja. Ja viņa tajās parādītos uz ielas, vecāki viegli varētu uzzināt.

-   Parasti pie mums mājās, Veronika atbildēja. Viņa mēdza ierasties sestdienās, tad pārģērbās džinsos, uzkrāsojās, un mēs klausījāmies popmūzikas plates.

-   Taisnību sakot, es to atbalstīju, misis Hodžisa sacīja. Tādā veidā viņa man likās normālāka. Tā jau bija tikai tāda nevainīga izklaidēšanās, vairāk nekas.

"Vai tiešām nevainīga?" Tenets nodomāja. Bet varbūt tā deva vielu Ceritijas fantāzijai, stiprināja viņas dumpības garu? Varbūt šos zagtos mirkļus aizraujošus un pikantus darīja apziņa, ka viņa spēj izlauzties no tēva ierobežojumu krātiņa, un tā savukārt pamudināja izmēģināt arī bīstamākus ceļus, kā tēvam iespītēt?

-  Tu teici: "Parasti pie jums mājās…"

-   Nu, jā, bet viņa šīs drēbes uzģērba arī Lieldienās, ceļā no Dorsetas uz mājām, Veronika stāstīja. Atpūtas namā meitenēm nebija atļauts valkāt bikses.

Misis Hodžisa sašutumā nokremšķinājās un nomurmināja:

-  Vienkārši smieklīgi.

-   Viņa pārģērbās vilciena tualetē, Veronika piebilda.

-   Un šajā nedēļas nogalē?

-   Prombraucot viņai tās nebija kājās, bet atgriežoties gan.

-   Un pārģērbšanās notika šeit, pa ceļam no stacijas uz mājām?

-  Jā. Arī seju viņa tad nomazgāja.

Tenets pastiepa roku pēc somas.

Vai drīkstu apskatīt?

Veronika viņam to pasniedza. Tenets juta, ka Lainhems raugās uz somu tādā pašā nepacietībā kā terjers uz žurku alu. Citos apstākļos Tenets šajā brīdī būtu atvadījies un devies prom, lai somas saturu mierīgi pārbaudītu savā kabinetā. Taču šodien viņš tā nerīkojās. Viņš domāja patiesību sakot, cerēja, ka atraduma sakarā vēl vajadzēs iztaujāt Veroniku. Uzlicis somu uz ceļiem, viņš atvilka rāvējslēdzēju un iztaustīja tās saturu. Jā, te tas bija… Viņa pirksti uzvaroši sakļāvās ap garenu priekšmetu un izvilka to dienasgaismā.

Pārējie trīs raudzījās tajā kā hipnotizēti.

Pagriezies sāņus tā, lai kabatas portfeļa saturs abām sievietēm nebūtu redzams, Tenets pārbaudīja to ar mierīgām, nesteidzīgām kustībām, kas ne mazākajā mērā nenodeva viņa satraukumu. Ja viņa domu gaita bija pareiza, tad šajā mazajā ādas somiņā vajadzēja atrasties mīklas atminējumam. Tai vajadzēja būt pareizai… Taču izskatījās, ka šoreiz viņš bija maldījies. Vēstules, kuru viņš bija cerējis atrast, somiņā nebija. Tur atradās tikai žūksnītis piecu mārciņu banknošu (cik tieši viņš pārbaudīs vēlāk) un atsevišķā nodalījumā kāda fotogrāfija. Varbūt tā palīdzēs?

Tenets piegāja pie loga, kur bija gaišāks. Viņam pretī smaidīja Ceritija jāteniski uz motocikla, džinsos un ar dzeltenu ķiveri galvā. Un, jā… Viņš apmierināts pamāja ar galvu. Reģistrācijas numurs bija skaidri redzams. Viņš pasniedza fotogrāfiju Lainhemam, kurš tūlīt saprata, kas par lietu. Abi pārmija apmierinātus skatienus.

-   Parādiet to Veronikai, seržant!

Tenets gaidīja, kamēr misis Hodžisa un meitene pētīja fotogrāfiju.

-   Vai jūs zināt, kam pieder šis motocikls?

Abas purināja galvas.

-   Lai gan… teica Veronika.

-Jā?

-   Tas varētu piederēt tam puisim, kuru viņa satika vilcienā Lieldienu brīvlaikā. Viņa man par to stāstīja. Un viņam rokā bija motociklista ķivere, kad abus redzēju Pedingtonas stacijā, es jums jau stāstīju.

Tenets paņēma fotogrāfiju atpakaļ. Pie tās vairs nebija ko kavēties. Un atrast motocikla īpašnieku nebūs grūti. Bet bija vēl viens jautājums, pie kura viņš gribēja atgriezties.

-   Es vakar tev jautāju, vai Čeritijai bija kāds paziņa, kurš nēsā brilles ar bieziem stikliem…

Viņš vēl nebija pabeidzis teikumu, kad Vero-* nika jau purināja galvu.

-  Es taču teicu nē.

-   Cerēju, ka pa šo laiku tu varbūt būsi kaut ko atcerējusies.

Bet meitene palika pie sava "nē", un viņš pie savas pārliecības, ka viņa melo. Šobrīd nebija nozīmes turpināt, viņa acīmredzot neko vairāk neteiks.

Pateicies abām par pretimnākšanu, viņš devās prom.

-   Interesanti, kāpēc viņa melo par to briļļaino, Lainhems sacīja, kad abi sēdēja mašīnā.

-  Varbūt grib pasargāt?

-  Bet kāpēc ?

-    Aiz biedriskuma? Varbūt ari viņš iekritis Ceritijas tīklos? Tie, kas sākuši nodarboties ar šantāžu, reti kad aprobežojas tikai ar vienu upuri. Ja Veronika viņu pazīst, varbūt pat lolo siltas jūtas un nojauš, ka Ceritijai pār viņu bijusi kāda vara…

-   Nav izslēgts. Bet ar to fotogrāfiju gan mums paveicās, vai ne, ser?

-   Tāpēc, ka salasāms reģistrācijas numurs? Jā. Tiklīdz būsim galā, piezvaniet uz Meidstounu un palūdziet, lai ielaiž to datorā!

-   Ja negadās kaut kas ārkārtējs, šis zellis mums ir rokā, Lainhems jūsmoja.

-  Varbūt.

Gadu gaitā Tenets bija iemācījies, ka drošāk ir ar cerībām neaizrauties. Taču zināja, ka Lainhema satraukums pielipis arī viņam pašam, kad seržants nolika klausuli un uzvaroši paziņoja:

-   Rokā ir, ser! Deivids Viljamss, Brinmora terasē 10, Kardifā.

14.

-   Lūk, kur Severnas tills, ser!

Tenets zināja, ka apmierinājuma izteiksmi Lainhema balsī radīja nevis pats slavenais piekaramais tilts, bet apziņa, ka viņi tuvojas sava ceļojuma mērķim.

Viņš atzinīgi nopētīja tilta lokus, kas tiecās debesīs, lai tūlīt atkal kristu lejup.

-   Iespaidīgs, vai ne?

Tikko dators bija izdevis Viljamsa adresi, Tenets nolēma, ka uz Dienvidvelsu jābrauc tajā pašā pēcpusdienā. Lainhemam jau no paša sākuma šī ideja nepatika.

tKāda jēga dzīties tik tālu, ja mēs zinām, ka viņš dzīvo Londonā?

-    Bet nezinām, kur. Un šādā veidā mēs to varētu noskaidrot. Ķerieties pie darba un dabūjiet izbraukšanas atļauju! Es gribētu doties ceļā starp vieniem un diviem, ja iespējams.

-   Bet… divi simti jūdžu turp un divi simti atpakaļ tikai adreses dēļ?

-  Tas nav gluži tik vienkārši, kā izskatās.

-   Bet kāpēc mēs nevarētu palūgt Kardifas kolēģus, lai noskaidro to mūsu vietā?

-  Jums taisnība, varētu. Tomēr es labāk gribu braukt pats.

-Bet…

-   Ja jūs vēlreiz teiksiet "bet", es… Paklausieties, Maik, mēs brauksim, un viss! Vismaz es braukšu. Tad laipnākā balsī Tenets piebilda: Maik, es saprotu, ka jums šobrīd grūti aizbraukt no Starrendenas. Ja jūs gribētu palikt mājās, es neiebildīšu.

Lainhems piesarka. Ginekologs bija apstiprinājis, ka stimulācija būs nepieciešama, taču atteicās minēt konkrētu laiku. Luīze atradīsies pastāvīgā ārstu uzraudzībā neko vairāk viņš nebija uzzinājis.

-   Ne jau tur tā lieta, ser. Ak, sasodīts, taisnību sakot laikam tomēr tur. Kaut gan ātrāk par rītdienu vini neko neuzsāks.

-   Jūs raizējaties, ka nevarēsiet viņu šovakar apciemot, vai ne?

Lainhems nelaimīgi pamāja ar galvu.

-   Tādā gadījumā palieciet mājās! Man nebūs grūti sarunāt sev citu šoferi.

-  Bet es labprāt brauktu, ser…

Tenets norija dusmas.

-   Paklausieties, un ja nu jūs aiztecētu uz slimnīcu tagad un palūgtu, lai jūs uz brītiņu ielaiž?

-  Vai jūs domājat, ka tas būtu iespējams?

-   Mēģināts taču nav zaudēts. Šajos apstākļos viņi varētu taisīt izņēmumu…

Tā arī notika, un pēc četrdesmit piecām minūtēm Tenets un Lainhems jau bija ceļā. Memberijas benzīna uzpildes stacijā aši izdzēruši tasi kafijas, viņi apmainījās vietām, un tā līdz šim viss bija gājis gludi. Ceļš M 25 bija pavisam tukšs, un, lai gan garlaicīgajā posmā pa A 322 caur Bizliju, Begšotu un Breknelu nācās braukt lēnāk, nokļuvuši uz M 4, viņi traucās ar septiņdesmit jūdzēm stundā un pēc pusstundas cerēja sasniegt ceļamērķi.

-   Kad tilts vēl nebija uzcelts, cilvēki esot stundām ilgi gaidījuši rindā, lai pārceltos uz otru krastu ar veco prāmi, Tenets nomurmināja, raudzīdamies mirdzošajā ūdens klaidā.

-   Kāpēc jūs teicāt: "Tas nav gluži tik vienkārši, kā izskatās"? Lainhems pēkšņi ievaicājās.

-   Ko?

-   Kad es teicu, ka nav vērts braukt divi simti jūdžu turp un divi simti atkal atpakaļ tikai adreses dēļ.

-   Ak, jā… Neņemiet ļaunā, bet uz šo jautājumu es atbildēšu vēlāk. Atpakaļceļā. Iespējams, ka maldos…

Lainhems sarauca pieri. Viņam nepatika neziņa. Tenetam savukārt nepatika sniegt paskaidrojumus pirms laika. Un galu galā tas bija tikai minējums…

Tenets no jauna pievērsās apkārtējai ainavai. Viņš Velsā bija pirmo reizi un nožēloja, ka jābrauc tādā ātrumā un tādā uzdevumā. Garām zibēja ceļa zīmes velsiešu valodā, radīdamas iespaidu, ka viņi iebraukuši svešā zemē, un ainava strauji mainījās. Priekšā slējās pakalni, kuros ganījās aitas, un arvien jūtamāks kļuva kalnu tuvums. Pat zāle pļavās izskatījās sausāka, asāka, cilvēka rokas mazāk skarta un netieši brīdināja, ka tālāk daba kļūs vēl mežonīgāka. Apbraucot Ņūportu, Tenets iedomājās, cik jauki būtu bijis, ja blakus sēdētu Džouna un viņi divi vien dotos kalnos pavadīt tur brīvās dienas. Tādā gadījumā tuvoties tiem vajadzētu nesteidzīgāk, caur Čepstovu, varbūt…

-   Kardifa, Lainhems apmierināti konstatēja. Te mums jānogriežas.

-   Jābrauc esot cauri pilsētas centram. Laiku gan neesam izvēlējušies pašu piemērotāko, vai ne?

Pulkstenis rādija bez ceturkšņa pieci, un satiksmes straume ar kairu brīdi kļuva blīvāka. Aizvilkušies pa Ņūportroudu līdz pilsētas centram, viņi iegriezās pieklājības vizītē pie Kardifas kolēģiem, no kuriem saņēma norādījumus, kā ātrāk nokļūt Brinmora terasē. Ceļamērķi viņi sasniedza īsi pirms sešiem.

-   Šejienes arhitektūra gan nav manā gaumē, Lainhems sacīja. Ko jūs par to domājat?

-   Cilvēkam palaikam patīk tas, pie kā viņš pieradis.

Šie acīmredzot bija velsiešu vienkāršo ļaužu mitekļi: šauras, mazas, no rupji kaltiem akmens klučiem būvētas mājiņas ar spilgti krāsotām logu apmalēm. Desmitais numurs lepojās ar īpaši indīgu oranžrozā toni. Kad Tenets pieklauvēja pie durvīm, tīkla aizkari pie pirmā stāva loga viegli sakustējās.

-   Misis Viljamsa?

Mazais pusmūža sievišķis raudzījās augšup Tcnetā kā aizdomu pilns zvirbulis. Asi sejas vaibsti, izdilis, stūrains ķermenis ar mezglainām locītavām. Galvu kā turbāns apņēma zila šifona šalle, kurai cauri spiedās matu rullīšu aprises.

-   Ko jums vajag?

-   Mēs gribētu mazliet aprunāties ar misteru Deividu Viljamsu. Tenets stādījās priekšā un parādīja savu apliecību.

Pametusi skatienu apkārt pa ielu, viņa sacīja:

-   Labāk ienāciet uz brīdi iekšā!

Priekšnams bija tik maziņš, ka trīs cilvēki tur

tikko varēja saspiesties, taču dzīvojamā istabā atnācēji netika aicināti. Aizvērusi ārdurvis un rokas uz krūtīm sakrustojusi, viņa noprasīja:

-   Ko jums vajag no mūsu Deiva?

Tenets netaisījās ielaisties nekādos sīkākos paskaidrojumos, un sekoja pāris minūšu gara vārdu kauja, kuru abas puses katra savā veidā izbaudīja. Galu galā viņa kapitulēja.

-    Viņš strādā garāžā tepat aiz stūra, viņa negribīgi teica. Par mehāniķi. Būs mājās kuru katru brīdi.

Tenets apzināti izvairījās skatīties uz Lainhemu, lai tas viņa acīs neizlasītu: "Nu, ko es teicu?"

-    Labāk ienāciet šeit, sieviete aizspraucās abiem garām un atvēra kādas durvis.

Uz ielas bija dzirdama motocikla rēkoņa, kas mājas priekšā pēkšņi apklusa.

-   Tas jau būs viņš, viņa steigšus izmetās no istabas, aizvērdama aiz sevis durvis, caur kurām varēja saklausīt balsu murdoņu. Atgriezusies kopā ar dēlu, viņa pārklāja vienu no krēsliem ar plastikāta plēves gabalu.

-   Es tev neļaušu nosmulēt savu tīro, skaisto krēslu ar šitiem netīrajiem džinsiem.

Viņa bija apņēmusies palikt un klausīties ("Viņš ir mans dēls, un man uz to ir tiesības!") un negribīgi atkāpās tikai tad, kad Tenets laipni paskaidroja, ka ari viņam ir savas tiesības un ka pretējā gadījumā nopratināšana tiks izdarīta policijas iecirknī.

Deivids Viljamss bija gadus divdesmit divus vai trīs vecs un pilnībā atbilda Veronikas dotajam aprakstam. Tenets bez grūtībām ieraudzīja viņā to, kas būtu varējis saistīt Čeritiju. Labs augums, izskatīga seja un nedaudz izaicinoša vīrišķība. Viņš sēdēja gandrīz izaicinoši nevērīgā pozā vaļīgi krēslā atgāzies un vienas kājās potīti uzlicis uz otras ceļgala. Košļājamā gumija lika zelēta tikpat neatlaidīgi un ritmiski, kā govs gremo gremokli.

Tenets nolēma, ka nav vērts zaudēt laiku ar pieklājīgām uvertīrām. Abiem ar Lainhemu šovakar vēl bija garš ceļš priekšā. Viņš izvilka no kabatas fotogrāfiju.

-  Vai tas ir jūsu motocikls?

Viljama žokļi uz brīdi pārstāja gremošanu, tad atkal atsāka to nedaudz lēnākā tempā.

-  Nu, un tad?

-   Klausieties, Viljams! Vai tad jūs avīzes nelasāt?

Puiša acis samiedzās.

-  Par ko jūs runājat?

Tcnets bija gatavs derēt, ka viņš patiešām nezināja.

-   Tā meitene fotogrāfijā… Viņa ir mirusi. Tenets notvēra acumirklīgu atvieglojuma izteiksmi puiša acīs, pirms viņš neticīgi atkārtoja:

-  Mirusi?

-  Pareizāk sakot noslepkavota.

Beidzot Viljamss pārstāja gremot, un žoklis uz mirkli nokārās. Tad viņš izslējās, ar nepacietīgu kustību izņēma gumiju no mutes un aizsvieda to tukšā kamīna virzienā..Tā nokrita, mērķi nesasniegusi, un, kā Tenets nodomāja, sviedējs vēlāk droši vien dabūs krietnu brāzienu.

-  Jūs mani āzējat.

Tenets papurināja galvu.

-   Un, tā kā mēs atradām šo fotogrāfiju viņas lietās…

-   Ko tas viss nozīmē?

-   … Mēs gribētu, lai jūs mums pastāstāt par savām attiecībām ar viņu.

-   Attiecībām! Viljamsa smiekli izskanēja kā īgns rējiens. Nu, tas man patīk. Kādām attiecībām! Inspektor, tas putniņš bija labs matracis, tas viss. Vienai naktij, ne vairāk.

-   Cilvēki neraksta vēstules vienas nakts paziņām, Tenets sacīja un pārmetoši pakratīja galvu. Uzticoties papīram, esat rīkojies visai neapdomīgi.

Nu Viljamss jau izskatījās pārbijies. Tenets pameta ar aci Lainhemam.

-   Protams, seržants pārtvēra sarunas pavedienu, mēs netaisām pārsteidzīgus slēdzienus. To mēs nevaram atļauties. It sevišķi slepkavības lietā.

-   Es pat nezināju, ka viņa mirusi, pirms nebijāt to minējuši. Es taču teicu: tikos ar viņu tikai vienu reizi, un kopš tā laika pagājuši daudzi mēneši.

-   Zināmos apstākļos viena reize varēja būt vairāk nekā pietiekama, Tenets sacīja.

-   Kādos… apstākļos?

-   Varbūt par to varētu pastāstīt jūs, Lainhems laipni ierosināja. Varbūt mēs kaut ko esam pārpratuši?

Pamazītiņām Lainhems izvilināja no viņa visu skumjo stāstu. Viljamss toreiz strādājis Londonā un aizdzinis uz Dorsetu avārijā cietušu, saremontētu motociklu, lai atdotu to īpašniekam. Atpakaļ braucis ar vilcienu, un tur Ceritija viņam piesitusies. Aizvedis šo uz ķīniešu restorānu, pēc tam nakti pavadījuši viņa istabā. Fotogrāfija uzņemta nākamajā rītā "joka pēc".

-   Vai jūs zinājāt, ka viņa nav pilngadīga?

Viljamss brīdi raudzījās viņā tukšu skatienu,

tad ievaidējās un saķēra galvu rokās.

-  Zinājāt, vai ne?

Viljamss pacēla galvu, viņa acis liesmoja.

-   Paklausieties, inspektor, es negribu, lai jūs uzskatītu mani par iedomīgu, bet sameklēt sev skuķi man nekad nav bijusi problēma. Saprotat? Man nav nekādas vajadzības piņķerēties ar mazgadīgām un riskēt, ka tikšu saukts pie atbildības likuma priekšā. Būtu es to zinājis, nebūtu viņai pieskāries pat ar mēslu dakšām!

-   Nu, nu, Viljams, ja arī nezinājāt, tad vismaz nojautāt. Galu galā viņa taču bija nevainīga.

-   Nevainīga! Viljamss, kā neticēdams, šūpoja galvu. Nezinu, kādas pasaciņas jums par viņu stāstītas, bet, ticiet man, inspektor, kāds ir mēģinājis jūs apvest ap stūri.

-   Ko gan citu lai jūs teiktu. Jums taču jāglābj sava āda.

-   Tā ir taisnība, goda vārds! Viljamss iekliedzās. Tā mazā padauza vairs nebija mācāma, ticiet man! Tāpēc jau… viņš pēkšņi apklusa.

-  Tāpēc kas?

Viljamss pakratīja galvu.

-  Nekas.

-   Jūs gribējāt teikt: "Tāpēc jau es neticēju, ka viņa varētu būt stāvokli un tēva gods pienāktos man."

-   Ja jūs to visu tik labi zināt, kāda velna pēc tad mani vēl tincināt? nošņācās Viljamss.

-   Mums vajadzīgas detaļas, Tenets teica. Atcerieties, ka izmeklējam slepkavību!

-  Okei, okei, dabūsiet visas sasodītās detaļas, tikai atšujieties… Kā jau teicu, nākamajā rītā viņa aizbrauca, un kopš tā laika līdz pat šai dienai neesmu viņu redzējis. Viņā bija kaut kas tāds… Viņš pakratīja galvu, it kā cenzdamies to izdzēst no atmiņas. Ar šo vienu reizi man pietika. Viss.

-  Un tomēr jūs viņai rakstījāt.

-    Lai reizi par visām reizēm pieliktu tam punktu. Viņa taču mācās man virsū kā miegs. Rakstīja vienu vēstuli aiz otras, vienmēr tā pati vecā dziesma cik labi viņai bijis ar mani, cik ļoti ilgojoties atkal tikties, cik grūta esot dzīve, jo sencis briesmīgi stingrs, un tā tālāk… It kā mani tas varētu interesēt! Kas attiecas uz mani, tā spēlīte bija nospēlēta. Finito! Viņa mutes kaktiņi savilkās pašapmierinātā smaidā. Es jau

ganījos citos medību laukos. Smaids pazuda. Un tad viņa atraksta un paziņo, ka cerot izrauties brīvdienu laikā. Mēs varēšot pavadīt kopā visu nedēļas nogali. Viņa jau visu bija izštukojusi cikos ieradīšoties, kur mēs iešot, ko darīšot… Nu, tas nu man bija pēdējais piliens. Šoreiz es uzrakstīju atbildi pateicu skaidri un gaiši, ka viņa man nav vajadzīga, ka esmu atradis citu un tajā nedēļas nogalē vispār nebūšu mājās. Bet jūs taču to manu sacerējumu esat lasījis un pats zināt, kas tur teikts.

Klausoties šajā stāstā, Tenetu atkal pārņēma pēkšņs žēlums pret Čeritiju. Viņš varēja iedomāties, kā meitene apjūsmo šo nožēlojamo piedzīvojumu Lieldienās, līdz tas iegūst grande passion oreolu un nozīmību un seklais, bezjūtīgais puisis pārvēršas cēlā bruņiniekā. Viņš redzēja, kā sabrūk viņas cerības, kad paiet dienas un nedēļas, bet atbildes nav, juta līdzi viņas pēdējam mēģinājumam no sapņu pasaules atkal atgriezties realitātē un no jauna satikties ar Viļjamsu nedēļas nogalē. Cik satriecošai gan vajadzēja būt vilšanās sajūtai, beidzot saņemot tik ilgi gaidīto vēstuli… Un tad, klāt pie tā visa, vēl augošās'izbailes, kad izpalika kārtējā mēnešreize…

Un nepagāja necik ilgs laiks, kad atkal pienāk depeša kā mīna ar laika degli, sacīja Viljamss.

-  Paziņojums, ka viņa ir stāvoklī?

-   Kā tad. Pie tam telegrāfiski. Laikam baidījusies, ka vēstuli es varētu nelasītu iesv-iest papīrgrozā.

-   Droši vien ar apgalvojumu, ka jūs esat bērna tēvs?

-   Tur jau tā lieta. Tas nu bija kā zibens no skaidrām debesīm. "Nē, cālīt," es nodomāju, "šito bumbu tu gan man nepiesiesi, lai kā pūlētos…"

-  Un ko jūs darījāt?

-   Ko jūs būtu darījis? Laidos lapās, protams, atgriezos mājās. Es zināju, ka te viņa mani neatradīs, un biju diezgan drošs, ka tikšu atpakaļ vecajā darbā.

Tenets viņam ticēja. Tieši tādu rīcību viņš no Viljamsa arī bija sagaidījis.

-   Vēl tikai viens pēdējais jautājums. Vai jūs varat mums pastāstīt, kur bijāt pagājušās pirmdienas vakarā starp deviņiem un vienpadsmitiem?

-    Starp deviņiem un vienpadsmitiem, Viljamss atkārtoja, pūlēdamies atcerēties. Pirmdien… Pēkšņi viņa seja noskaidrojās, un smaids ar katru bridi kļuva platāks. — Vai tajā laikā viņa…

Tenets jau saprata, kas sekos.

-   No astoņiem līdz pat pusnaktij es spēlēju diskotēkā tepat Kardifā. Viņa pirksti imitējot slīdēja pār iedomātām stīgām. Ģitāru, inspektor. Lūdzu, pārbaudiet!

"To mēs, protams, izdarīsim," nodomāja Tenets, kamēr Lainhems pierakstīja faktus, bet Viljamss savā atvieglojumā bija tik pašapzinīgs, ka acīmredzot tā būs tīrā formalitāte. Patiešām, izskatījās tā, ka šis velsietis noziegumā nebija iejaukts.

Kad abi ar Lainhemu soļoja uz mašīnu, viņš tā arī pateica.

-   Bet rīt no rīta palūgsim Kardifu pārbaudīt informāciju.

Lainhems neatbildēja, un Tenets viņā aši paskatījās. Seržanta seja bija noslēgta, domīga.

-  Kas noticis, Maik?

-  Jūs zinājāt, vai ne?

-   Ko tad?

-   Ka Viljamss būs šeit. Un tāpēc gribējāt braukt.

-   Nezināju. Nojautu varbūt.

-Kā?

Tenets paraustīja plecus.

-   Mēģināju iedomāties sevi viņa vietā, paredzēt varbūtējo reakciju… Tas bija tikai tāds šāviens miglā.

-  Bet trāpīja mērķī, Lainhems drūmi piebilda.

Viņi bija sasniegusi mašīnu.

-   Varbūt pirmo pusceļu braukšu es? Tcnets cerēja, ka Lainhems sapratīs mājienu un par šo tēmu vairs nerunās. Viņš patiesi nebija tādā noskaņojumā, lai atkal klausītos seržanta paššaustīšanos.

-  Man nav iebildumu, Lainhems paklausīgi ietrausās blakus Tenetam un nepārtrauca klusumu, līdz Severnas tilts jau bija palicis labu gabalu aiz muguras.

-   Nu, Maik, Tenets beidzot ierunājās. Ko jūs par to visu domājat? Vai viņš runāja taisnību par Čeritijas pieredzi seksa jomā? Starp citu, dīvaini, ka neatradās tā vēstule. Es patiesi cerēju to uziet pie Veronikas atstātajā somā.

-  Hmm? Lainhems ar pūlēm pārslēdzās uz šo tēmu. Viņa to droši vien saplēsusi. Galu galā tā nepavisam nebija tāda vēstule, ko patiktu saglabāt. "Kurvītis" viņu, jādomā, pamatīgi saniknojis.

-   Tiesa gan. Bet vai jums šķiet, ka viņš runāja taisnību?

-  Par viņas intīmo dzīvi? Jā. Vai jūs tā nedomājat?

-   Domāju gan. Bet, ja tā, rodas jautājums kas?

-   Grūti aptvert, kā viņa to dabūjusi gatavu.

-   Piekrītu. Misis Hodžisa gan neko nav zinājusi, citādi būtu mums teikusi.

-  Varbūt kāds no skolotājiem, ser?

-   Meiteņu skolā, Maik?

-   Visu cieņu, ser, bet jūs esat gauži atpalicis. Mūsu laikos ari meiteņu skolās bieži vien strādā vīrieši. Starp citu, mēs ar Luīzi nesen bijām kādās viesībās un tur iepazināmies ar skolotāju no Starrendenas meiteņu tehniskās skolas. Viņš māca vēsturi.

-   Un varbūt valkā ari brilles ar bieziem stikliem?

Lainhems iesita sev pa pieri tēlotos pašpārmetumos.

-   Kāpēc es agrāk par viņu neiedomājos? Protams, valkā!

-   Labi, Maik, iztiksim bez sarkasma. Jums taisnība. Ja tur ir viens skolotājs vīrietis, tad iespējams, ka ir arī vēl citi. Ar skolu nodarbosimies rīt no paša rīta.

-  Un kā ar Bībeles klasi?

-   Es jau teicu tur ir tikai divi zēni, un abi pārāk jauni. Bet, protams, ir arī Džetro pats, kurš bieži pavadījis Ccritiju uz mājām un, ja tā labi padomā, ir tieši tāds tips, kam varētu būt interese par mazām meitenēm. Seksuāli nepilnvērtīgs un ar novirzēm… Bet kāds tur brīnums tāda sieva kuru katru vīru padarīs impotentu. Jā, jo vairāk es par to domāju, jo iespējamāka šī versija šķiet.

Tā izskaidrotu misis Pričardes naidu pret Čeritiju un arī to, kāpēc Džetro pats bija tik uzbudināts, kad viņu apciemoju…

Tenets apklusa, lai visu uzmanību varētu pievērst mašīnas vadīšanai. Memberijā viņi atkal apstājās, lai iestiprinātos ar tasi kafijas un krietnu maltīti. Tenets saprata, ka mājās nokļūs vēlu un Džounai zvanīt vairs nevarēs, tāpēc mēģināja dabūt savienojumu no telefona automāta, taču veltīgi. Atkal neviens neatbildēja. Zobus sakodis, viņš nikni nometa klausuli. Šķita, it kā ar katru dienu sieva aizpeldētu tālāk un tālāk prom, un viņa spēkos nebija kaut ko grozīt.

Nu bija viņa reize nodoties drūmām pārdomām, un Lainhems, aizņemts pats ar savām problēmām, arī nebilda ne vārda gandrīz līdz pašai Meidstounai.

-   Vai tas tur priekšā nebija zibens?

-   Nepamanīju. Bet dažus mirkļus vēlāk Tenets pats redzēja tālu uzliesmojumu. Jums taisnība, Maik. Izskatās, ka būs negaiss.

Nu bija jāraizējas par ko citu par Bridžitu. Viņa baidījās no pērkona un vienmēr pamodās, ja naktī uznāca negaiss. Kaut viņš pagūtu tikt mājās, pirms tas sāksies! Sievasmātei miegs bija tik ciešs, ka viņa noteikti neko nedzirdēs.

Viņš paspēja pašā pēdējā mirklī. Pirmais īsti skaļais pērkona grāviens nogranda brīdī, kad viņš brauca iekšā garāžā, un, kad viņš no turienes nāca ārā, sāka krist pirmās smagās lietus lāses. Steigā viņš bija aizmirsis aiztaisīt vārtus un nu sodīdamies cilpoja atpakaļ, lai to izdarītu. Vakardienas notikums ar Bcnu nedrīkstēja atkārtoties.

Kad viņš sasniedza māju, lietus jau gāza aumaļām un mati bija cieši pielipuši galvai. Iegājis priekšnamā, viņš pielieca galvu un uzmanīgi klausījās. Vai tas bija sauciens? Jā, jau atkal.

-  Mammū-u…

Pa ceļam norāvis no muguras slapjos svārkus, viņš metās augšā pa kāpnēm, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, un tieši šajā brīdī spilgti uzliesmoja zibens, un gandrīz tūlīt nodārdēja apdullinošs grāviens. Aizsviedis svārkus savas guļamistabas durvju virzienā, viņš iesteidzās bērnistabā.

-MAMMŪ-U…

Bridžita sēdēja gultā, plaukstas cieši ausīm piespiedusi, acis aizvērusi, seju saviebusi. Bens, kurš bija mantojis savas vecmāmiņas miegu, gulēja vienā mierā.

-  Pelīt… Nometies viņai blakus gultā, Tenets piekļāva meitu sev klāt. Viņas rociņas tūlīt apķērās viņam ap kaklu un seja pieglaudās plecam.

-  Tētiņ…

Viņš sāka glāstīt viņas matus ar rāmām, ritmiskām kustībām.

-   Kuš, mīlulīt, neraudi, viss būs labi, tētis ir pie tevis…

Atkal uzliesmoja zibens, un tai pašā brīdi atskanēja tik briesmīgs dārdiens, ka Tenetam aizkrita ausis un māja nodrebēja. Lietus straumēm tecēja gar logu.

Bridžitas augumiņš sarāvās, viņa klusi iekliedzās un vēl ciešāk piekļāvās tēvam.

-  Nebaidies, mīļumiņ, mēs esam drošībā.

Domās viņš izmisīgi vēlējās, kaut tā būtu un

kaut sievasmātes mājai būtu kārtīgi zibensnovedēji.

-   Māja… Tā līgojas.

-   Šī māja te stāvējusi simtiem gadu un stāvēs vēl tikpat ilgi…

Viņš turpināja murmināt mierinājuma un uzmundrinājuma vārdus, kamēr ārā trakoja vētra, taču drīz vien intervāli starp zibens uzliesmojumu un pērkona dārdu kļuva garāki negaiss aizvirzījās tālāk. Pamazām Bridžita nomierinājās un, pēdējās pusstundas stresa nogurdināta, aizvēra acis, un slābani balstījās pret tēvu. Kad Tenetam šķita, ka viņa jau gandrīz aizmigusi, viņš mēģināja meitu uzmanīgi apguldīt.

-   Neej prom, tētiņ, viņa miegainā balsī teica.

Viņš apsolīja palikt vēl kādu brīdi un katrā ziņā atgriezties, ja negaiss uznāktu vēlreiz, bet šobrīd tas bija pārskrējis.

Pēkšņi viņa plati atvēra acis, un tajās bija lasāma tāda cilvēka sāpīgā apjausma, kurš beidzot spiests skatīties acīs īstenībai.

-   Mamma pie mums vairs neatgriezīsies, vai ne, tēt?

-   Pelīt! Kājas pēkšņi atteicās klausīt, un viņš no jauna apsēdās uz gultas malas. Protams, atgriezīsies! Vēl drusku vairāk par divām nedēļām, un viņa būs mājās pavisam. Kā tev varēja ienākt prātā tāda doma?

Viņa nogurušajās smadzenēs uzzibsnīja jautājums: vai viņa būtu dzirdējusi kaut ko tādu, ko es nezinu?

-  Tāpēc, ka viņa mūs vairs nemīl?

-   Mīlulīt, tas nu gan nav tiesa! Protams, viņa mūs mīl. Bet šis apgalvojums tik tieši sasaucās ar viņa paša bailēm, ka balss skanēja nepārliecinoši. Bridžitas dēl viņš mēģināja vēlreiz. Es zinu, ka mīl.

Bet Bridžita purināja galvu, un viņas acis bija nopietnas.

-  Ja mīlētu, tad nebūtu braukusi prom…

Pelīt… Tenets aplika viņai rokas un atkal piecēla sēdus, sajuzdams pēkšņas dusmas pret Džounu. Kā viņa drīkstēja to nodarīt viņu mīļotajai meitai? Un kā viņa drīkstēja nostādīt viņu šādā stāvoklī, liekot aizstāvēt to, kam viņš sirds dziļumos neticēja?

Kopš Džouna bija sākusi strādāt, viņiem nācās atbildēt uz daudziem neērtiem bērnu jautājumiem, un it īpaši Tenetam ne vienmēr bija viegli atrast pārliecinošas atbildes. Pirmajos desmit laulības gados Džouna šķita apmierināta ar savu namamātes lomu, un Tenetu kā negaidīts sitiens ķēra atziņa, ka klusībā viņa jau sen ilgojusies pati kaut ko uzsākt. Laimīgā kārtā Tenets laikus aptvēra situāciju un saprata, ka pretojoties viņš riskē zaudēt sievu, tāpēc kapitulēja un deva savu piekrišanu viņas plāniem.

Bet dziļi sirdī viņš visu laiku bija zinājis, ka no laba prāta šādu variantu neizvēlētos, un tādā brīdī kā šis, kad paša šaubas un bailes bija spēcīgākas nekā jebkad, bija vajadzīgs gandrīz pārcilvēcisks spēks, lai mēģinātu pārliecināt Bridžitu, ka viņas šaubām un bailēm nav pamata.

Taču bērna labā viņš darīja, ko spēja, bet, beidzot apgūlies savā tukšajā gultā, konstatēja, ka paša bažas savairojušās kā hidras. Ja nu

Bridžitai bija taisnība un Džouna netaisās atgriezties? Tas izskaidrotu viņas izvairlbu pēdējā laikā. Varbūt Bridžita dzirdējusi kādu telefona sarunas fragmentu starp māti un vecmāmiņu?

Vai vienā ziņā šī doma bija nomierinoša, citā vēl satraucošāka pastāvēja iespēja, ka viņa paša nemiers par Džounu kļuvis tik liels, ka intuitīvi to uzsūkusi arī bērni? Viņš bija dzirdējis par tamlīdzīgiem gadījumiem.

"Cik milzīgu atbildību gan uzliek bērni," viņš domāja, mētādamies pa gultu. Cilvēki izlemj "laist pasaulē bērnu", pat īsti nepadomājuši, ka zīdainis drīz vien kļūs par bērnu, pusaudzi… Ka tas uzliks milzu slodzi viņu pacietībai un iecietībai, radīs reizēm pat grūti pārvaramas finansiālas grūtības un uz visiem laikiem iznīcinās to divtulību, kuras dēļ tie devušies laulībā.

Viņš mīlēja Bridžitu un Benu, nespēja vairs iedomāties dzīvi bez viņiem, taču nebija šaubu, ka bērnu audzināšana gandrīz vienmēr bija smags darbs. Un ne tikai fizisks, kaut gan pirmie dzīves gadi arī šajā nozīmē nav nekādi vieglie. Vienlīdz mokoši ir nebeidzamie lēmumi, kas pastāvīgi jāpieņem, lēmumi, kuros tādas pasaulīgas lietas kā ēdiens, drēbes, rotaļlietas un televīzijas programmas nesaraujami savijas ar ētiku un morāli, tā ka tev pastāvīgi jādomā par savu attieksmi un jāatrod attaisnojums savai uzvedībai, mēģinot nodot bērniem savu vērtību izpratni.

Un kur tad vēl sāpīgais disciplīnas jautājums: sodīt vai nesodīt? Un, ja sodīt, tad kā? Cik bargi? Tas viss bija tik grūti, tik sarežģīti. Tādiem cilvēkiem kā Pričards, kurš vadījās no stingra kodeksa, droši vien bija daudz vieglāk. Pričardam viss bija vai nu balts, vai melns, pareizs vai nepareizs, labs vai ļauns. Pričardam nekad nenāksies šaubīties, vai viņš rīkojies pareizi. Taču tagad, kad zaudēta meita, reliģija viņam gan laikam sniedza vāju mierinājumu, jo tieši tā abus bija atsvešinājusi.

Jau kuro reizi Tenets notvēra sevi pie domas kas gan bija noticis tajā nedēļā pirms septiņiem vai astoņiem gadiem, kad Čeritija neieradās skolā. Lai kas tas arī būtu bijis, dzīvu, draiskulīgu bērnu, kura nesavaldīga uzvedība, bez šaubām, bija reakcija uz pārāk stingro disciplīnu mājās, tas bija pārvērtis par automātam līdzīgu radījumu. Nē, ne gluži tā, viņš pats sevi izlaboja, jo dumpības gars nebija zudis, tikai nodzīts pagrīdē. Viņa nogaidīja un krāja spēkus, lai dotu tēvam iznīcinošu sitienu, pāragri asinādama to vienīgi ieroci, kāds viņai bija, savu seksualitāti.

Turklāt Tenets bija pārliecināts, ka tās nedēļas pieredze, lai kāda tā būtu, bija ne tikai ārēji mainījusi meitenes uzvedību un nostiprinājusi naidu pret tēvu, bet arī devusi viņai rūgtu mācību, saindējot nākotnes cerības un iznīcinot iespējas veidot normālas attiecības ar cilvēkiem.

Viņam jāuzzina, kas toreiz noticis, un, jau laizdamies miegā, viņš apņēmās, ka nākamajā dienā mēģinās to noskaidrot.

15.

Nākamajā rītā Tenets steigšus šķirstīja viņa prombūtnes laikā uzkrājušos ziņojumus, kad pa durvju spraugu galvu pabāza doktors Mellerds un teica:

-   Rokā ir!

Tenets izklaidīgi pacēla galvu.

-   Labrīt, dakter! Tad, sajuzdams Mellerda slēpto satraukumu, noprasīja: — Kas ir rokā?

Mellerds atskatījās pār plecu.

-   Ā, labrīt, seržant. Pavēris durvis plašāk, viņš reizē ar Lainhemu ienāca kabinetā. Kā jūtas sieva?

-  Tāpat vien kā līdz šim, paldies.

-   Dzirdēju, ka viņa jau pirms laika iegājusi slimnīcā. Kas par lietu?

Kādu brīdi abi apsprieda Luīzes stāvokli, bet

Tenets, kurš pēc iespējas ātrāk gribēja tikt prom, dega nepacietībā. Nogaidījis piemērotu pauzi, viņš steigšus iejautājās:

-   Kas tev ir rokā?

-   Džetro Pričards. Atceries, es tev teicu, ka šis vārds man kaut ko atgādina. Nu, galu galā atcerējos.

Mellerds salika rokas aiz muguras un pašapmierināti šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

-   Ko tu atcerējies?

-    Sīkumus diemžēl esmu aizmirsis. Nu, nav jau arī nekāds brīnums. Kopš tā laika pagājuši savi divdesmit gadi.

-  Kopš kāda laika?

-   Kopš tiesas prāvas.

Tenets ar grūtībām noturējās, nejautājis: "Kādas tiesas prāvas?" Viņš saprata, ka mazajam dakterim patīk šī viņa nepacietība. Bet viņam patiesi nebija vairāk laika…

Mellerds paskatījās no vienas gaidošās sejas otrā un teica:

-   Atceros tikai to, ka tas bija gauži nepievilcīgs stāsts. Par uzmākšanos mazām meitenēm… Domāju, ka tevi tas varētu interesēt. Tad, paskatījies pulkstenī, iesaucās: Ak, šausmas, man jau vajadzēja būt ambulancē.

-Bet…

Mellerds atmeta ar roku.

-   Piedod, es taču teicu, ka detaļas neatceros. Galu galā tās noskaidrot ir tavs darbs, vai ne?

-   Paldies, dakter, Tenets vēl nosauca pakaļ aizejošajai figūrai.

Abi ar Lainhemu saskatījās.

-   Bībeles stundas, ko tu neteiksi! iesaucās seržants.

-   Nesteigsimies ar secinājumiem. Nesaprotu vienu lietu Ceritijas tēvs taču noteikti zināja par šo prāvu. Kāpēc tad viņš uzticēja Ceritiju brālim?

-   Droši vien domāja, ka, būdams viņas tēvocis…

-   Mazliet naivi, vai jums tā neliekas?

-   Varbūt Džetro viņu pārliecinājis, ka atgriezies uz tikuma ceļa? Ja tas noticis pirms divdesmit gadiem un kopš tā laika nekas vairāk nav dzirdēts…

-    Bet mēs to nezinām, Maik! Lai nu kā, bet jums uz karstām pēdām jāparakņājas arhīvā un jāuzzina, kas īsti toreiz noticis. Nevaram ar viņu runāt, iekams neesam savākuši visus faktus-. Palūdziet, lai kāds jums palīdz! Bet rnan nu patiešām jāsteidzas. Ieskrēju šeit tikai uz pāris minūtēm, lai paskatītos, vai nav ienākusi kāda svarīga informācija.

-  Un šo jūs nesaucat par svarīgu?

-   Kā nu ne, bet es ilgojos pēc iespējas parunāt ar Ceritijas māti vienatnē un ceļā uz šejieni redzēju, ka Pričards soļo centra virzienā. Man jāpagūst nokļūt tur, pirms viņš atgriežas.

-    Varbūt viņš gāja uz darbu? Ak, nē, protams, pats taču teica, ka šonedēļ neesot jāstrādā. Nu, labi, vai man vēl kas būtu izdarāms? Zinu, ka jānoskaidro, vai skolā strādā vēl kāds vīrietis…

-   Noorganizējiet iedzīvotāju aptauju Lenternstrītā, galveno vērību pievēršot agrākām stundām! Un izskatiet šos ziņojumus, varbūt tur vel atrodas kaut kas interesants!

-   Labi, ser. Neraizējieties! Gan tikšu galā. Visu labu.

Ceļā uz Taunroudu Tenets apzināti pretojās kārdinājumam apsvērt iespējas, kādas varētu pavērt Mellerda informācija. Pašreiz tas nebija pats svarīgākais jautājums. Gan jau vēlāk būs diezgan laika domāt par Džetro Pričardu. Tagad vajadzēja koncentrēties sarunai ar misis Pričardi, un neilgā brauciena laikā viņš domās izsvēra, kādus jautājumus viņai uzdot un kādā secībā. Kaut paskatī izmantojusi vīra prombūtni un

manja

-   Bet laimējās. Lai gan uz pirmo

u neviens neatsaucās, aiz tīkla

aizkariem viesistabā bija manāma kāda kustība, un viņš klauvēja vēlreiz. Brīdi vēlāk misis Pričarde atvēra durvis.

-   Labrīt, misis Pričarde. Jūs teicāt, ka drīkstu atnākt, ja būs vajadzīga jūsu palīdzība.

Viņa vilcinājās, tad pakāpās sāņus.

-  Nāciet iekšā!

Pa ceļam noraisījusi priekšautu, viņa veda Tenetu uz mazo, nemājīgo viesistabu. Tad pārlika priekšautu pār krēsla atzveltni un apsēdās, saņemdama rokas klēpī. Padevīgā, gaidošā poza, melnā kleita, vienkāršā matu sasuka piešķīra viņai kaut ko no septiņpadsmitā gadsimta kvēkeru sieviešu cildenuma.

Tenets apsēdās viņai pretī.

-  Šī jums bijusi briesmīga nedēļa.

Līdzjūtīgie vārdi lika sariesties asarām viņas

acīs, taču viņa tās nepacietīgi notrausa un saknieba lūpas.

-  Manas mātes bēres ir atliktas līdz otrdienai.

Tenets pamāja.

-  Kā… kā būs ar Ceritiju?

-  Vispirms jānotiek oficiālajai līķa apskatei.

-  Ak tā?

No viņas sāpīgās, re rignētās sejas izteiksmes Tenets saprata, ka to viņa nebija zinājusi.

-  Un kad tā būs?

-   Pirmdien… Misis Pričarde, lai gan zinu, ka tas viss jums ir bezgala sāpīgi, tomēr atbraucu, jo jūtu, ka jūs kā Ceritijas māte varat man palīdzēt vairāk nekā jebkurš cits.

-   Kādā veidā? jautājums nebija skaļāks par čukstu.

-   Vispirms man jums kaut kas jāpastāsta, un es zinu, ka tas jūs sāpinās. Līķa apskates laikā tas tiks publiski paziņots, tāpēc gribēju jūs informēt jau iepriekš. Lai jūs būtu tam gatavi.

Viņa stingi sēdēja krēslā, kā sitienu gaidīdama.

-   īsi pirms nāves jūsu meitai ticis izdarīts aborts.

Viņas acis pēkšņi samiedzās, it kā nespēdamas skatīties pārāk skarbajā īstenībā, un Tenets viņai no sirds juta līdzi. Atlika tikai minēt, kādas spēcīgas un pretrunīgas jūtas plosīja viņas sirdi, taču viens bija skaidrs: tās visas bija sāpīgas.

Pēkšņi viņa atkal atvēra acis.

-   Vai jūs gribat teikt… Vai tas nozīmē, ka viņa netika… nogalināta? Ka viņa mirusi no tā… kas viņai izdarīts?

-   Ak, nē! Nē, piedodiet, ja esmu jūs maldinājis. Bet varbūt tas sniegs jums nelielu mierinājumu, ja pastāstīšu, ka nekādas sāpes viņa nav cietusi. Nāve iestājusies acumirklī.

Misis Pričarde sarāvās.

-   Bet, lai cik neiespējami tas liktos jums un jūsu vīram, aborts pierāda, ka Čeritija… Kā gan pateikt to taktiskāk? … Ka Čeritijai bijušas intīmas attiecības ar kādu vīrieti.

Viņa nodūra galvu, lai slēptu savu apmulsumu.

-   Jā, es to saprotu, viņa čukstēja. Tad pacēla acis un, elpai aizraujoties, it kā šis protests tiktu no viņas ar varu izspiests, izdvesa: Bet es nespēju iedomāties, kā viņa to būtu varējusi… Es gribēju teikt viņai nemaz nebija tādas iespējas.

-   Un tomēr…

Krietnu brīdi abi sēdēja klusēdami, kamēr šī vārda neapstridamība iegūlās apziņā.

-   Jā, viņa beidzot teica nopūzdamās. Jums, protams, taisnība. Un tomēr viņa to atradusi.

Atkal iestājās klusums, un Tenets pacietīgi gaidīja. Beidzot viņa sacīja:

-   Piedodiet, inspektor, bet es patiešām nevienu nevaru iedomāties. Viņa nebija pazīstama ar vīriešiem. Tas ir, personiski pazīstama. Vismaz man par to nekas nav zināms. Viņa būs… Viņa, kā neticēdama, skumji pakratīja galvu. Viņa būs kādu laiku mūs mānījusi.

-   Es zinu. Un jūs varat man ticēt man patiešām ļoti žēl, ka šādā smagā laikā esmu spiests jūs vēl vairāk apbēdināt.

Pirmo reizi viņa pasmaidīja, ja šo vieglo, bezpriecīgo mutes kaktiņu savilkšanos var saukt par smaidu.

-   Jūs esat ļoti laipns, inspektor. Pavisam ne tāds, kādu es iedomājos policistu.

Nu bija viņa reize samulst, un viņš ignorēja komplimentu, steigšus turpinādams sarunu:

-   Es gribu, lai jūs man stāstāt par Čeritiju kāda viņa bija kā cilvēks. Man šķiet, kādā viņas neilgās dzīves posmā kaut kas ir nopietni sarežģījies, un, ja es varētu saprast kāpēc, tas man palīdzētu noskaidrot viņas nāves cēloņus.

-   Neizprotu gan kā.

-   To grūti izskaidrot. Bet dzīve pierādījusi, ka, jo vairāk es zinu par šāda nozieguma upuri, jo skaidrāka kļūst situācija.

-   Bet pēc tā, ko jūs nupat stāstījāt, man jāsāk šaubīties, vai vispār esmu viņu pazinusi tik labi, kā man likās.

-   Saprotu. Un tomēr viņa dzīvoja šajā mājā kopā ar jums visu savu mūžu. Es patiešām būtu jums pateicīgs, ja jūs man par viņu pastāstītu. Jebko, kas ienāk prātā.

Beidzot misis Pričarde nedaudz atraisījās.

Atlaidusies krēslā, viņa skatījās kamīnā ar tukšām, neredzošām acīm kā cilvēks, kura domas kavējas citur.

-   Patiesībā nav jau daudz, ko stāstīt. Kā jau agrāk teicu, viņa bija klusa, uzmanīga pret citiem, palīdzēja man mājas darbos… Man nekad nevajadzēja viņai atgādināt, ka jāgatavo stundas vai jāspēlē klavieres. Misis Pričardes acis īsu mirkli pakavējās pie instrumenta.

Tenets ievēroja, ka tās ir aizvērtas un notis kaut kur noliktas.

Misis Pričarde bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-   Es tiešām nezinu, ko teikt. Ar viņu nekad nebija nekādu nepatikšanu.

Tieši šādu sarunas pavērsienu Tenets bija gaidījis un savu jautājumu mēģināja uzdot pēc iespējas neuzkrītošāk.

-  Nekad?

Misis Pričarde mulsi sarauca pieri.

-  Kā jūs to domājat?

Bet Tenets pamanīja, ka viņa izvairījās skatīties viņam acīs.

-  Nu, cik sapratu, tad septiņu vai astoņu gadu vecumā viņa skolā bijusi visai nerātna.

Viņa skatījās platām acīm, atcerēdamās un acīmredzot vēlēdamās, kaut saruna nebūtu ievirzījusies šādās sliedēs.

-  Kā jūs to zināt?

Viņš paraustīja plecus.

-   Izmeklēšanas gaitā mēs vācam visa veida informāciju, kādu vien varam iegūt. Viens no cilvēkiem, pie kuriem griezos, bija mis Foskita.

Viņa klusēja un, acīmredzami nobažījusies, gaidīja.

-   Tātad viņa uzaicināja jūs ar vīru pie sevis, lai apspriestos, kā rīkoties.

Misis Pričarde vēl arvien klusēja.

-   Mis Foskita stāstīja, ka pēc šīs sarunas veselu nedēļu Čeritija nav nākusi skolā, bet pēc tam atgriezusies kā gluži cits bērns…

Misis Pričardes acis bēga no viņa jautājošā skatiena.

-  Tas bija tik sen, viņa izvairīgi sacīja.

Tenets bija pārliecināts, ka šī epizode

neizdzēšami iespiedusies viņas atmiņā. Viņš arī saprata, ka viņa stāv dilemmas priekšā gribēdama palīdzēt izmeklēšanā, viņa tajā pašā laikā nevēlējās būt nelojāla pret savu vīru. Nākamie vārdi to apstiprināja.

-   Mans vīrs ir cilvēks ar ļoti stingru reliģisku pārliecību, inspektor.

-Zinu.

-   Viņš… viņš uzskata par savu pienākumu iznīcināt ļaunumu, lai kur viņš to sastaptu.

Tenets pielieca galvu.

-   Pat savā meitā, viņas balss bija tikko sadzirdama.

Iedrošinādams Tenets sacīja:

-   Katru disciplīnas pārkāpumu viņš droši vien uzskata par velna darbu.

-   Cik pareizi jūs to izprotat, viņa dedzīgi atsaucās. Tieši tā tas ir.

-  Un jūs viņam piekrītat?

-   Protams, taču balss neskanēja pārliecinoši. Nu… lielā mērā jā.

-   Bet varbūt ne gluži, kad runa bija par Čeritiju?

-    Viņa bija tik maziņa! misis Pričarde iesaucās, ar savas pēkšņās jūtu izpausmes skaudrumu satriekdama Tenetu. Viņa nesaprata! Ak, jā, viņa bija nerātna, es zinu, bet…

-  Un ko tad viņš darīja?

Misis Pričardes kājas nemierīgi sakustējās, it kā viņa vēlētos trūkties augšā un skriet prom. Tenetam bija viņas žēl, taču sajūta, ka šis sen pagājušais notikums Čeritijas dzīvē varētu būt ļoti nozīmīgs, varētu pat ietekmēt un veidot viņas izturēšanos nākotnē un daļēji izskaidrot nāves cēloni, lika viņam turpināt iztaujāšanu. Taču pastāvēja arī iespēja, ka viņš maldās, tāpēc skaidrība bija nepieciešama.

-   Viņš sodīja meiteni, vai ne? Tenets jautāja, cik maigi vien iespējams.

Misis Pričarde saknieba lūpas un novērsās.

-   Sita viņu? Teneta balss skanēja vēl klusāk.

Žokļu muskuļi savilkās, bet acis palika nodurtas.

-   Varbūt ieslēdza guļamistabā? Nolika pie maizes un ūdens? Draudēja nelaist ārā, ja nelabosies?

Misis Pričarde tagad purināja galvu, it kā viņu apklusināt gribēdama. Augums saspringa kā uzvilkta stīga, un Tenets ienīda pats sevi, taču neatlaidās.

-   Teica, ka viņa degs elles ugunīs, ja nesolīsies…

Misis Pričarde aizspieda ausis un atkrita krēslā.

-   "Nevajag!" viņa lūdzās. Tad, kā slāpdama, ievilka gaisu, pēc mirkļa to izelpodama ar smagu nopūtu. Rokas atkrita uz ceļiem. Es nespēju to panest, viņa čukstēja.

"Tad, lūk, ko vērta mana laipnība," Tenets drūmi nodomāja, pats savas necilvēcības satriekts. Dziļas kauna sajūtas pārņemts, viņš sev jautāja, ar kādām tiesībām par sievas iebiedēšanu nosoda Pričardu, ja pats nav ne druskas labāks. Kāda šīs sievietes īpašība gan izraisīja vīriešos tādu reakciju? Un vai Ceritijas sacelšanās pret tēva despotismu daļēji nebija izskaidrojama ar nevēlēšanos kļūt tādai kā māte, kuras padevību viņa nicināja?

Tātad kā rīkoties tālāk? Atmest visam ar roku vai turpināt? Vai pienākums viņam pildāms pret mirušo vai pret dzīvo? Uzticība un paklausība vīram acīmredzot veidoja misis Pričardes gara dzīves pamatus. Kādas tiesības gan bija Tenetam lauzt kāda cilvēka morāles kodeksu? Ja viņš turpinātu un salauztu misis Pričardes pretestību, kā tas iespaidotu viņas attiecības atviru? Vai smaga vainas apziņa sagādātu viņai vēl vairāk ciešanu, vai varbūt tas būtu atbrīvošanās sākums, pirmais solis ārā no pakļāvības un samierināšanās, kurā viņa nodzīvojusi visu savu precētas sievas mūžu?

Tomēr jāriskē. Ja pēc visiem šiem gadiem misis Pričardei pat atmiņas par šo notikumu radīja tādu pārdzīvojumu, cik daudzkārt smagāk tam vajadzēja ietekmēt Čeritiju!

Taču no šī brīža nekādas piespiešanas nebūs. Liecinieku iebiedēšana viņam šķita pretīga. Pēdējās pusstundas laikā viņa pašcieņa bija cietusi, paštēls aptraipījies, un šīs lietas viņam bija svarīgas, uz tām balstījās viņa dzīve un darbs.

Tātad atliek pārliecināšana.

-   Es zinu, kā jūs jūtaties, viņš laipni teica, ticiet man! Redzu, ka šīs atmiņas jums ir sāpīgas un ka baidāties būt nclojāla pret vīru. Labi, es to pieņemu. Es vairāk neuzmākšos. Bet, ticiet man, es te nesēdētu, ja nebūtu pārliecināts, ka man patiešām ir svarīgi to zināt.

Viņš nolēma, ka tālāk neies. Ja vina vēl arvien atteiksies runāt, vajadzēs ar to samierināties.

Tenets gaidīja, klusums ieilga. Beigās viņš nolēma, ka dos viņai vēl desmit sekundes. Domās viņš sāka skaitīt. Viens, divi, trīs…

Viņš bija ticis līdz deviņi, kad misis Pričarde ierunājās.

-   Labi, es jums izstāstīšu.

Balss bija tikko dzirdama. Viņa paliecās uz priekšu, saņēma rokas un skatījās uz tām, it kā izlūgdamās spēku šim grūtajam pārbaudījumam. Tad, dziļi ievilkusi elpu, sāka runāt vienmuļā balsī, vārdus meklējot.

Tajā dienā, kad Ceritija pārnāca no skolas, Pričards viņu jau gaidījis un pavēlējis iet augšā uz savu istabu, kur pirms tam pats kādu laiku rosījies, veikdams sagatavošanās darbus. Kas tie par darbiem misis Pričardei nebijis ne jausmas, bet Ceritijas pārnākšanu viņa bija gaidījusi ar tādām bailēm, kādas nekad savā mūžā vēl nebija izjutusi.

Pričards kopā ar meiteni uzgājis augšā un aizvēris guļamistabas durvis. Misis Pričarde, bailēs drebēdama, uzlavijusies līdz kāpņu pusei, lai klausītos, kas tur notiks, un varētu pazust, tiklīdz virs nāks ārā. Viņš būtu ļoti nikns, ja viņu tur pieķertu. Pēc kāda brīža Čeritija sākusi šņukstēt.

Misis Pričarde pacēla acis.

-    Bet viņš tai ne pirkstu nepielika, varu zvērēt. Es tā baidījos, ka viņš zaudēs savaldību, bet tas nenotika. Dažā ziņā tas, iespējams, būtu bijis pat labāk. Dusmas izlādētos, un ar to pašu viss beigtos. Pēc kāda brīža Čeritija sāka saukt: "Nē, tētiņ, nē, nē, nē!" Un tā atkal, un atkal.

Misis Pričarde te lauzīja, te žņaudzīja rokas.

-   Es nesapratu, ko viņš dara. Nebiju dzirdējusi viņu bilstam ne vārda. Un tad pēc dažām minūtēm dzirdēju viņu nākam uz durvīm un noskrēju lejā, cik klusi vien varēju.

Tenets to visu spilgti iedomājās: raudošais bērns, uz kāpnēm misis Pričarde, plaukstu lūpām piespiedusi, dzirdi sasprindzinājusi; tad Pričarda smago soļu troksnis, un misis Pričarde steigā bēg uz virtuvi.

-   Viņš atvēra guļamistabas durvis un sauca mani. "Hanna?" viņš teica. "Nāc augšā! Es gribu, lai tu dzirdi."

Tenets norija siekalas. Mute bija sausa, sirds strauji sita. Viņš bija kārojis zināt, kas Čeritiju tā pārmainījis, bet nu, kad šis brīdis bija pienācis, viņš baidījās no tā, ko tūlīt dzirdēs.

Sāpēs, ko šīs atmiņas sagādāja, viņas acis samiedzās, vārdi pār lūpām nāca saraustīti, kā pret pašas gribu.

-   Viņš… Viņš bija to piesējis. Piestiprinājis auklas visiem četriem gultas stūriem un aptinis tās Ceritijai ap potītēm un roku locītavām. Viņa tur gulēja… izplestām kājām un rokām. Un izskatījās tik… tik bezpalīdzīga. Es nekad neaizmirsīšu, kā viņa uz mani paskatījās. Acīs bija tādas bailes… un lūgums. Bet neviena vārda man liekas, viņa nespēja parunāt. Tā viņa tur gulēja… "Paskaties labi," mans vīrs teica. "Iekams viņa nebūs atzinusi, ka gājusi maldu ceļus, tu viņu vairs neredzēsi. Un, kas attiecas uz tevi, mana meita, tad šeit tu paliksi, līdz Sātans no tevis būs izdzīts." Tad viņš izstūma mani no istabas, aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā.

Misis Pričarde piespieda pirkstus drebošajām lūpām, tad ietiepīgi turpināja.

-   Un tā viņa tur gulēja, dienu pēc dienas… Viņš, protams, baroja viņu ar maizi un ūdeni, vai, pareizāk sakot, mēģināja to darīt… jo viņa neko neņēma pretī, visu spļāva ārā. Vīrs teica: tā esot zīme, ka Sātans vēl nav izdzīts… Bet pats ļaunākais bija tas, ka viņš ne reizi neļāva viņai piecelties… lai aizietu uz tualeti. Viņš ļāva meitenei tur gulēt savos netīrumos… Tam vajadzēja but briesmīgi, viņa jau kopš mazotnes bija tāds tīrīgs bērns.

Misis Pričarde vairs nespēja savaldīties. Iekodusi lūpā, viņa dziļi ievilka elpu.

Beigu beigās kādu dienu, kad vīra nebija mājās, es uzkāpu augšā un caur durvīm saucu viņai: "Ceritij, klausies! Tev jāatzīst, ka tu nožēlo savus grēkus, vai dzirdi? Pat ja tā nav, izliecies, ka esi visu sapratusi, citādi tu paliksi te ieslēgta uz visiem laikiem. Apsoli tētiņam, ka uz priekšu uzvedīsies labi… Lūdzu, mīlulīt, dari to manis dēļ, pažēlo māmiņu…"

Beidzot izlauzās aizturētās asaras, un viņa no jauna pārdzīvoja pie meitas durvīm pavadītos brīžus. Roka akli taustījās pēc priekšauta, kuru viņa bija pārlikusi pār krēsla atzveltni, un Tenets saprata, ka viņa meklē mutautiņu. Klusēdams viņš izņēma no kabatas savējo un iespieda to viņas meklējošos pirkstos. Tad piecēlās, piegāja pie loga un raudzījās ārā, ļaudams viņai saņemties.

Stāsts izraisīja Tenetā sašutumu un pretīgumu. Savās darba gaitās viņam nereti bija iznācis sastapties ar vecāku nežēlību pret bērniem, bet visbriesmīgākie viņam šķita tie gadījumi, kad sodīšana tika izdarīta ar vēsu prātu. Pričarda iepriekš izstrādātais plāns un Čeritijas ilgstošās ciešanas pildīja viņu ar dusmām un līdzjūtību, kuru misis Pričarde pelnīja tikai daļēji, jo vai gan viņa nebija stāvējusi blakus un ļāvusi tam notikt? (

Un tomēr… Kā viņš varēja spriest par tādu sievieti kā Čeritijas māte, kura, bez šaubām, vadījās no sektas likumiem, kas prasīja paklausību vīram un dzīvi atrautībā no sabiedrības, šādā dzīvu garu slāpējošā gaisotnē? Pričardi un tiem līdzīgie apdzīvoja dīvainu, skarbu pasauli, kas viņam bija tikpat sveša kā pirmatnējās kopienas iekārta. Kādas viņam bija tiesības vainot un nosodīt?

Misis Pričarde, nedaudz nomierinājusies, slaucīja acis un šņauca degunu.

-   Piedodiet, viņa sacīja. Jūsu kabatas lakatiņš… Es to izmazgāšu.

Tenets viņai uzsmaidīja.

-   Par to neraizējieties!

-   Inspektor… Viņa mirkli vilcinājās. Šīs pēdējās dienas man neliek mieru doma… Varbūt tas ir sods par to, ko izdarīju. Bet viņa vēl bija tik maza, un es baidījos, ka tā viņa… aizies postā. Vai jūs domājat, ka darīju nepareizi, mācot viņu melot tēvam?

-   Kas par muļķībām! Jūs darījāt to, ko būtu darījusi katra māte šādā situācijā.

Bet, kamēr mute runāja vienu, prātā nevilšus iezagās doma: vai tikai Ceritijas māte, mēģinādama glābt meitu, nebija novirzījusi to uz melu un krāpšanas ceļa, kas galu galā noveda pie nāves?

Misis Pričarde purināja galvu.

-   Es neredzēju citu izeju. Esmu domājusi un domājusi, un vēl tagad nezinu, kā citādi būtu varējusi rīkoties. Nevarēju taču ļaut tam turpināties bezgalīgi, vai ne?

Tenets vēlreiz nomierināja viņu, apliecinādams, ka viņa rīkojusies pareizi. Turklāt, citas izvēles patiešām it kā nebija. Lojalitāte pret vīru nebūtu ļāvusi sūdzēties policijā, un atklāts protests nebija iedomājams.

-    Mans vīrs rīkojās tā, kā uzskatīja par pareizu. Bet balsij trūka pārliecības, un pēkšņi viņa saspringa, galvu piešķiebusi. Acīs uzplaiksnīja bailes.

-   Tur jau viņš nāk. Viņa paslēpa Teneta mutautiņu starp svārkiem un krēsla paroci, tad saglauda matus, iztaisnoja plecus un sakārtoja apģērbu kārtīgās, glītās krokās. Kad pēc brīža

Pričards ienāca istabā, durvīm pievērstā, gaidošā seja šķita pavisam mierīga.

-   Ak, beidzot tu nāc, Nataniel. Inspektors Tenets tikko…

Bet Pričards izrādījās vērīgāks, nekā Tenets bija domājis. Pētoši ieskatījies sievas sejā, viņš vērsās pie Teneta.

-   Kāpēc mana sieva ir raudājusi? Es jau teicu, ka nevēlos, lai jūs viņu apgrūtinātu.

Zem kareivīguma maskas Tenets samanīja bažas. Viņš nolēma nevilcināties.

-   Jūsu sieva ir nobēdājusies, jo esmu atnesis diezgan sliktas ziņas.

-  Kādas? Pričards strupi noprasīja.

-   Kā jūs droši vien zināt, vardarbīgas nāves gadījumos tiek izdarīta sekcija. Tās rezultāti tiks publiski paziņoti koronera un zvērināto klātbūtnē nākamajā nedēļā, un, zinādahis, ka sekcijā konstatētais būs jums sāpīgs trieciens, ierados šeit, lai paziņotu jums to vienatnē. Nebija nekādas iespējas mīkstināt sitiena spēku. Viņai tikko bijis izdarīts aborts.

Likās, it kā Pričards būtu pārstājis elpot, un kādu brīdi viņš atgādināja vaska lelli ar krāsotiem matiem, acīm un seju. Tad, pastiepis roku, viņš sataustīja krēslu un atkrita tajā, it kā kājas vairs nespētu noturēt ķermeņa svaru.

-  Es tam neticu.

-  Diemžēl tā ir taisnība.

-Tur jābūt kādai kļūdai.

Tenets pakratīja galvu.

-  Man ļoti žēl, bet nekādas kļūdas nav.

Pričards blenza viņā, intensīvi domādams.

Tad, acīm dusmās spīgojot, noprasīja:

-   Kas par to atbildīgs?

-   Jūs gribat teikt kas bijis tēvs? To mēs vēl nezinām.

-   Vai tad nebūtu laiks to noskaidrot?

-   Tieši to es arī mēģinu darīt, Tenets pacietīgi atbildēja.

-   Kā jūs to domājat? Pričards nikni pablenza viņā. Jūs taču neapgalvosiet, ka cerat no mums saņemt par to kādu informāciju. Vai jūs domājat, ka mēs būtu cietuši jebkādu… izlaidīgu uzvedību? Ak, nē, ticiet man, būtu mums bijusi kaut mazākā nojausma, ka notiek tādas lietas, mēs tam ātri vien būtu pielikuši punktu.

-   Jūs esat viņas vecāki, Tenets sacīja. Es cerēju, ka jums varētu būt kādi minējumi…

-   Tādu nav. Cik mums zināms, tad Čeritija ne ar vienu vīrieti pat pazīstama nebija, kur nu vēl… viņa mute sašķobījās un nāsis sašutumā iepletās. Un tad uz tik īsu mirkli, ka varēja gandrīz likties Tenets to izdomājis, Pričards sastinga, un Tenets nolasīja viņa domas, uztverot katru zilbi tik skaidri, it kā vārds būtu izkliegts balsī: "Džetro."

Pričards pietrūkās augšā tik pēkšņi, it kā viņu kājās būtu uzrāvis kāds varens, neredzams spēks.

-    Man ļoti žēl, inspektor, bet mēs nespējam jums palīdzēt. Ne mana sieva, ne es par šo jautājumu nevēlamies vairāk runāt.

Tenets lēni piecēlās.

-   Labi, mister Pričard, bet, ja jums kaut kas ienāk prātā…

-  Tad mēs, protams, darīsim jums to zināmu.

Pričards steigšus vadīja Tenetu uz durvīm.

Acīmredzot viņš vēlējās ātrāk tikt no šī viesa vaļā.

Nakts vētra, aiznesdama sev līdzi šim gadalaikam tik neparasto karstumu, bija darījusi gaisu dzidru un gandrīz vēsu. Domīgi soļodams uz mašīnu, Tenets nodrebinājās. Viņš būtu gatavs derēt, ka drīz vien Pričards, dusmās vārīdamies, dosies uz Geitstrītu, lai apvainotu brāli Ceritijas pavešanā un varbūt pat slepkavībā. Protams, viņš varēja arī maldīties. Varbūt Pričards vēl neturēja Džetro aizdomās. Bet, ja nojauta viņu nevīla, vai nevajadzētu aizsteigties Pričardam priekšā un pirmajam aprunāties ar Džetro? Viņš varētu teikt, ka Pričards ir jau ceļā un mēģinās piespiest viņu atzīties. Bet varbūt viņa pieņēmumi par Džetro ir maldīgi, un tādā gadījumā brīdināt to par brāļa vizīti būtu Teneta morāls pienākums.

No otras puses, viņš nevēlējās Džetro aiztikt, pirms viņa rīcībā nebija visu datu par veco apsūdzību, jo viņš nešaubījās, ka Mellerda informācija bija pareiza un šāda apsūdzība eksistēja.

Beidzot viņš izlēma vispirms sazināties ar Lainhemu un uzzināt, kāda informācija atrasta arhīvā. Nožēlodams, ka steigā bija atbraucis ar savu personīgo, nevis radioficēto policijas mašīnu, viņš devās uz tuvāko telefona automātu ielas galā un, neizlaizdams Pričarda māju no acīm, piezvanīja uz savu kabinetu.

Lainhema balss liecināja, ka viņš ar sevi ir apmierināts.

-   Dakterim Mellerdam bija taisnība, ser.

-   Nu? Tenets nepacietīgi noprasīja. Lainhema dramatiskās pauzes viņu kaitināja.

-   Tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestajā gadā Džetro Pričardam piespriests pusotru gadu ilgs cietumsods par četrpadsmit gadus vecas meitenes izvarošanu.

-  Kā sauc meiteni?

-   Dženeta Bārkere. Adrese: Deivisstrītā 4, Starrendenā. Man te ir arī visi pārējie dati, ja vēlaties tos dzirdēt.

-   Vēlāk. Klausieties, es gribu satiki Džetro Pričardu, cik drīz vien iespējams, un vēlos, lai jūs ari būtu klāt. Cik ilgā laikā varēsiet nokļūt Geitstritā?

-   Piecās minūtēs. Eju.

Tenets steidzās atpakaļ pie mašīnas. Pričards vēl nebija redzams. Labi. Viņš aizbrauca līdz Geitstrītai un novietoja mašīnu netālu no četrpadsmitā numura. Kaut tikai Pričards neierastos pirms Lainhema! Tā bija īsta pacietības pārbaude.

Taču gaidīt nenācās ilgi. Lainhems turēja vārdu, un jau pēc dažām minūtēm viņa mašīna strauji nobremzēja Tenetam priekšā.

-   Kādēļ tāda steiga, ser?

Tenets īsi paskaidroja.

-   Tā nu mans minējums ir, ka Pričardam te jāierodas kuru katru minūti. Jūs gaidot, pārdomāju situāciju. Mums nebūs pietiekami daudz laika, lai izdabūtu no Džetro pilnu atzīšanos, lurklāt man ir tāda sajūta, ka viņš ir no tiem, kam mēle drīzāk atraisīsies, runājot ar vienu cilvēku, nevis diviem. Tāpēc šobrīd gribu viņu tikai ievirzīt sliedēs, parādīt, ka zinām, ar ko viņš nodarbojies, un tad atstāt, lai pavārās pats savā sulā. Tāpēc izskatīsimies, cik oficiāli vien spējam. Ar piezīmju grāmatu redzamā vietā un tamlīdzīgi. Skaidrs?

-   Pilnīgi.

-   Jūs vēl neesat ticies ne ar Džetro Pričardu, ne viņa sievu, vai ne?

Lainhems pakratīja galvu.

-Tad jums tie prieki vēl priekšā. Ejam!

Durvis atvēra misis Pričarde.

-   Nav mājās, viņa atbildēja, noklausījusies Teneta lūgumu, un viņas acīs bija prieks, ka šoreiz var vinu noraidīt.

>

-   Vai jūs varētu mums pateikt, kur viņš atrodas?

-   Skolā, viņa negribīgi noteica.

Tenets laipni pateicās, un viņi devās prom.

-   Kā gan var dzīvot ar šitādu sievu! Lainhems iesaucās.

-  Nesāciet jau nu Džetro pārāk žēlot!

-   Jūs gribat teikt, ka līdzjūtība neļaus man būt objektīvam? Un to sakāt jūs!

Viņi uzsmaidīja viens otram. Gadu gaitā abi bija tā sastrādājušies, ka bez vārdiem juta, kad jāievēro rangu starpība un kad to var ignorēt. Abi zināja, ka tieši Tenetam, nevis Lainhemam bija slieksme uz emocionalitāti nevietā.

-   Varu derēt, ka viņš ir visai patētisks tips, Lainhems sacīja. Bērnu pavedēji tādi mēdz būt.

-   Tūlīt varēsiet par to pārliecināties. Tur jau viņš nāk.

Lēnā gaitā tuvojās Džetro Pričards, galvu nodūris, kūkumu uzmetis. Mašīnas viņš vēl nebija pamanījis.

-   Izskatās varen aizdomājies, Lainhems sacīja.

-  Ir jau par ko, vai ne? Labrīt, mister Pričard!

Džetro apstājās kā zemē iemiets, un viņa galva spēji parāvās uz augšu. Abi pamanīja baiļu dzirksti viņa acīs, iekams mute atsaucās uz sveicienu.

-   Mēs gribētu ar jums aprunāties. Šis ir seržants Lainhems.

Džetro skatiens aši pārslīdēja no viena pie otra, kā atbalstu meklējot, taču veltīgi.

-   Vai iesim iekšā? Tenets jautāja. Vai varbūt pasēdēsim tepat mašīnā? Ak, neuztraucieties, mēs netaisāmies ņemt jūs līdzi… pagaidām.

Džetro vilcinājās, izvēloties starp šīm vienlīdz nepatīkamajām alternatīvām: iespējas, ka sarunu noklausīsies sieva, un varbūtības tikt redzētam, "sadarbojoties ar policiju". Viņš tomēr izvēlējās pēdējo kā mazāko no diviem ļaunumiem apsēdās blakus Tenetam priekšējā sēdeklī, kamēr Lainhems iekārtojās aizmugurē, uzkrītoši demonstrēdams gatavību fiksēt dzirdēto piezīmju blokā.

-       Par ko īsti ir runa? jautāja Džetro, nervozi pamezdams skatienu uz piezīmju bloku.

-   Par Dženetu Bārkeri, sacīja Tenets. Lūk, par ko ir runa.

Bet šai šoka terapijai nebija gaidīto rezultātu. Džetro ūdeņaini brūnās acis pauda vienīgi samierināšanos ar likteni.

-  Es jau domāju, ka būsiet to uzrakuši.

-   Gluži dabiski. Galu galā starp abām lietām ir acīmredzama līdzība.

-  Kādām abām lietām? nošļupstēja Džetro.

-   Nu, neizliecieties, mister Pričard! Dženetas un Čeritijas, protams.

-  Nesaprotu.

-  Tiešām?

-   Nē! iekliedzās Džetro. Nesaprotu. Dženeta taču bija tikai… nu, tas bija pavisam kas cits. Bet Čeritija… Čeritija ir nogalināta.

Tātad Džetro jau bija sagatavojies, bija nolēmis izlikties, ka neko nezina par Čeritijas pieredzi seksa jomā. Tenets instinktīvi juta, ka Džetro nav bez vainas, bet kāda tā bija? Vai viņš Čeritiju pavedis? Vai nogalinājis? Vai varbūt izdarījis kā vienu, tā otru?

Tenets rūpīgi nopētīja blakām sēdošo vīru. Džetro nolaida acis. Uz pieres viņam izspiedās sviedri.

-       Es nerunāju tikai par Čeritijas slepkavību, un jūs to ļoti labi zināt, Tenets nikni sacīja. Viņš ar nodomu lietoja šo skarbo vārdu un apmierināts redzēja, ka Džetro sarāvās.

Džetro vaibsti, kuros varēja saskatīt zināmu līdzību ar sesku, bija kļuvuši asāki, it kā miesa pēkšņi sāktu izdēdēt, un bālā seja ieguvusi vaskaini dzeltenīgu nokrāsu. Viņš apslapināja lūpas ar mēles galu.

-   Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, viņš nomurmināja.

-   Patiešām, mister Pričard? Domāju gan, ka saprotat ļoti labi… Kur jūs devāties pēc Bībeles stundām, jūs kopā ar Čeritiju? Palikāt sanāksmju zālē? Gājāt uz skolu? Vai varbūt nācāt šurp, kad sievas nebija mājās un māte jau nolikta gulēt?

-  Es jums vēlreiz saku es nezinu, par ko jūs runājat, Džetro izmisis sacīja.

-   Nedomāju, ka jūsu brālis ir sevišķi iepriecināts par šādu ļaunprātīgu viņa uzticības izmantošanu. Viņš, gluži dabiski, ir satriekts. Un man ir tāda sajūta, ka kuru katru bridi viņš var ierasties šeit, lai… kā to teikt, pārrunātu ar jums šo jautājumu.

Džetro pameta izmisīgu skatienu uz ielu aiz muguras.

-   Labi, mister Pričard, domāju, ka pagaidām tas ir viss. Tenets pasniedzās viņam pāri un

atvēra mašīnas durvis. Kāpiet ārā!

-    Es drīkstu iet? Džetro apmulsis jautāja.

-    Šobrīd drīkstat. Bet nelolojiet veltas cerības mēs atgriezīsimies!

Tenets pagaidīja, kamēr Džetro izkāpa, tad klusi sacīja Lainhemam:

-    Satiksimies nodaļā.

Abas mašīnas aizbrauca, bet Džetro vēl arvien stāvēja uz ietves malas un noskatījās tām pakaļ.

Tenets bija diezgan apmierināts ar šīs sarunas gaitu. Tagad vajadzēja iegūt vēl kādu pierādījumu pret Džetro. Nāksies vēlreiz aptaujāt visus Geitstrītas iedzīvotājus. Otrreizēja aptauja reizēm deva gluži negaidītus rezultātus. Un būtu vērts noskaidrot, tieši cikos beigusies sapulce skolā, kā arī aprunāties ar to māju iemītniekiem, kas atradās skolai pretī. Viņš jau zināja, ka par daļu no attiecīgā laika Džetro nebija alibi, bet, ja izdotos atrast kādu, kurš redzējis viņu izejam no skolas, un tādējādi pierādīt, ka viņš melojis…

Savu domu gaitu viņš izklāstīja Lainhemam, kad abi kopā devās augšup uz otro stāvu.

-    Es tūlīt parūpēšos, lai tas tiek izdarīts, ser.

Tenets paņēma papīra lapu, kas bija atstāta uz

viņa galda redzamā vietā.

-    Ziņojums no Kārsona… ahā…

-     Kad es gāju prom, viņš vēl arvien pulējās sazvanīt skolu. Kas tur teikts?

-    Jums bijusi taisnība. Skolā strādā četri skolotāji vīrieši. Viens no tiem ir gadus trīsdesmit vecs, gaišmatains un nēsā brilles ar bieziem stikliem. Un uzminiet, ko viņš māca?

-      Mūziku! iesaucās Lainhems pēkšņā gaišredzībā.

Tenets lēni un apmierināti pamāja ar galvu.

-    Mūziku.

16.

Lezlijs Metjūss, Starrendenas tehniskās meiteņu skolas mūzikas skolotājs, dzīvoja lielā Viktorijas laika mājā Ešfordroudā. Savulaik tajā bija mitinājies turīgs Starrendenas tirgonis, taču šodien tā izskatījās skumja un nolaista, un zvanu rinda pie durvīm šķita kā izsmiekls tai pārticīgajai dzīvei, kādai šis nams ticis būvēts.

Tenets divreiz piespieda zvanu ar uzrakstu "Metjūss" un gaidīja, taču neviens nenāca.

-    Izskatās, ka nav mājās.

-      Bet varbūt zvans nestrādā, ieminējās Lainhems.

-     Laikam vajadzēs uzkāpt augšā un pārliecināties.

Metjūss dzīvoja augšstāvā. Viņi konstatēja, ka parādes durvis nav aizslēgtas un katrs te var iet un nākt, kā tīk. Tenets ar Lainhemu devās augšup pa trim garajiem kāpņu posmiem, pārsteigti par šādu piesardzības trūkumu. Jo augstāk viņi kāpa, jo skaļāki kļuva popmūzikas ritmi.

Tieši pretī atradās durvis ar porcelāna plāksnīti, ko ziedu vijas ietvarā rotāja uzraksts: "Šeit dzīvo Rodžers." Lielais "R" bija tik mākslinieciski izzīmēts, ka būtu darījis godu pat viduslaiku manuskriptam.

-     Kāds daiļums, Tenetam pie auss atskanēja Lainhema sarkastiskā balss.

Dažus soļus pa labi atradās vēl otras durvis, pie kurām ar spraudīti bija piestiprināta nevīžīgi noplēsta papīra lancka, uz kuras kāds ar lieliem burtiem pavirši bija uzšņāpis: "DEIVS." No šīm durvīm tad arī nāca mūzikas skaņas, kas nule bija tik skaļas, ka Tenets juta grīdas dēļus zem kājām vibrējam.

Pretstatā šīm divām kartīte uz Metjūsa durvīm bija iepriecinoši parasta neliela, garena, balta, ar slīpā rakstā rūpīgi uzdrukātu uzvārdu. "Interesanti, kā Metjūss satiek ar saviem kaimiņiem," Tenets nodomāja.

Uz viņu klauvējienu neviens neatbildēja.

-    Varbūt iesim pie Deiva? Lainhems ierosināja.

Tenets pamāja, un viņi panācās atpakaļ. Lainhemam vajadzēja dauzīt durvis ar dūri, lai drausmīgajā troksnī kāds to sadzirdētu, un, kad beidzot tās atvērās, pār viņiem gāzās īsta skaņu lavīna. "Kā gan cilvēks slēgtā telpā spēj izturēt tādu skaļumu," Tenets brīnījās. Viņam tā būtu tīrā elle.

Deivs bija neskuvies, nemazgājies (spriežot pēc smakas) un neapģērbies vienīgais drēbes gabals bija ap gurniem aptīts dvielītis. Pār viņa plecu Tenets redzēja savandītu gultu un kādas meitenes seju.

Deivs par šo traucējumu nebija sajūsmā.

-    Ko vaj'ga?

-     Metjūsu, Tenets auroja, norādīdams uz viņa durvīm.

-    Kā lai zinu, kur viņš ir! Un Deivs grasījās aizcirst savējās.

Tenets iebāza spraugā kāju un parādīja savu apliecību.

Deivs pablenza tajā, kaut ko nomurmināja un izbolīja acis.

-    Uzgaidiet!

Pamezdams durvis pusvirus, viņš iegāja istabā, izslēdza atskaņotāju un pēc mirkļa atgriezās ar peldmēteli ap pleciem.

-          Okei, viņš rezignēti sacīja. Bet runājiet ātri! Esmu aizņemts, kā droši vien būsiet pamanījis. Un viņš divdomīgi pamirkšķināja ar aci.

-    Mēs gribējām aprunāties ar misteru Metjūsu, sacīja Lainhems, bet viņa, liekas, nav mājās.

-    Un tad?

-     Vai jūs gadījumā nezināt, kur viņš varētu būt?

-    Brīvdienas, vai ne? Var būt jebkur.

-    Piemēram?

Puisis paraustīja plecus.

-    Kā lai zinu? Bet tagad, ja jums nav iebildumu…

-     Mums ir iebildumi, Lainhems sacīja. Kā būtu ar pāris minējumiem, un mēs ļausim jums… turpināt.

Deivs plati pasmaidīja.

-     Kā lai noraida tādu priekšlikumu? Okei, pamēģināsim. Vai pie mis Klīrīgās jau bijāt?

"Ceritija?" Tenets iedomājās. Bet nevar būt, ka Metjūss viņu būtu vedis šurp.

-     Viņa līgava, Deivs sacīja. Ē-e… kā tak viņu sauca… un viņš uzsita knipi vienreiz, tad otrreiz. Ailīna! viņš beidzot uzvaroši paziņoja. Pareizi. Ailīna.

-    Un uzvārds?

-    Liekas, sākās ar "č"… Atceros! Čeisa. Ailīna Čeisa. Tas viss? Un viņš atkal sāka vērt durvis ciet.

-    Kur viņa dzīvo? Lainhems aši jautāja.

-    Piedodiet, bet tas nu man nav zināms.

-    Un kur strādā?

-    Māca bērnus. Tajā pašā skolā, kur šis.

Lainhems pateicās un ļāva viņam iet. Kad

abi jau klaudzināja lejup pa kailajām kāpnēm, no augšas atkal sāka gāzties skaņu lavīna.

-    Un ko tālāk, ser?

-     Varētu apciemot šo Aillnu Čeisu, ja izdotos dabūt adresi. Ja viņa ar Metjūsu ir saderināta, viņš varētu būt tur. Un vispār esmu ziņkārīgs viņu redzēt. Jūs ne?

Adresi viņi ieguva, piezvanījuši uz skolu, un pēc tam brauca uz klusu dzīvojamo rajonu Starrendenas nomalē, kur, pēc sekretāres vārdiem, viņa dzīvoja kopā ar savu māti invalīdi. Gar ielu rindojās trīsdesmitajos gados celtas dvīņu mājas ar maziem zālājiem un neiztrūkstošo rožu dobi zem loga. Māja ar nosaukumu Sangri-La atšķīrās no pārējām ar burvīgu vileņrozi. Tenets uz mirkli apstājās, lai apbrīnotu milzīgos bāli rozā ziedus ar izteiktām karmīnsarkanām svēdrām, un tikai tad tuvojās mazajam lievenim.

Jau atkal uz viņu klauvējienu neviens neatsaucās.

-     Neveiksmīga diena, sašutumā novērsdamies, teica Lainhems.

Tenets brīdinoši pacēla roku.

-    Acumirkli!

Galvu piešķiebis, viņš klausījās.

-    Es nekā nedzirdu.

Tenets ar pamācošu galvas mājienu norādīja uz zemi.

Lainhems paraudzījās lejup. Vienīgais lieveņa pakāpiens bija pārveidots slīpā nobrauktuvē. Viņš izskatījās apbēdināts.

-    Protams, māte… Nemaz nepamanīju.

Nu viņš zināja, ko Tenets gribēja saklausīt, un pēc kāda brīža dzirdēja to arī pats: vieglu, ritmisku čīkstoņu, kas liecināja par braucamkrēsla tuvošanos.

Tad durvis pavērās, bet uz ķēdes.

-    Jā? Pusdurvju augstumā pavīdēja sejas apveids.

-    Misis Ceisa?

-    Tā pati.

-     Neuztraucieties, kundze! Esam policijas virsnieki un izdarām parastu aptauju.

-    Kāpēc neesat formās?

-    Kriminālpolicisti tās nevalkā, kundze.

-    Gribu redzēt jūsu dokumentus.

-          Lūdzu. Tenets pastiepa savu apliecību, un pa spraugu izbāztā roka aši izrāva to viņam no pirkstiem. Tad durvis aizvērās.

Tcnets pamanīja, ka Lainhema sejā pavīd smīns, bet nedusmojās. Un ja nu vecā dāma tiešām vairs neatver durvis? Tenets iedomājās komisko situāciju priekšnieka kabinetā, kad nāksies atzīties, ka dokumentu viņam atsavinājusi veca dāma braucamkrēslā.

Taču durvis atvērās un šoreiz plaši.

Misis Ceisa bija maziņa un aizkustinoši tieva zem bālās, gandrīz caurspīdīgās sejas un roku ādas bija skaidri saskatāmi kauli. Kupris neļāva viņai normāli paskatīties uz augšu atnācējos, lai to izdarītu, viņa nedabīgi sagrieza galvu sānis un tad atlieca atpakaļ. Kājas klāja sega, un seju bija izvagojušas gan sāpju, gan īgnuma krunkas. "Kāds tur brīnums," Tenets nodomāja. Viņš bija dzirdējis par cilvēkiem, kuri prata dzīvot vissmagākajos apstākļos, nezaudējot labestību un možu garu, vienu vai divus tādus bija pat skatījis savām acīm, taču viņam bija drūmas aizdomas, ka, pašam nonākot šādā situācijā, virsroku gūtu īgnums un pašnožēla.

Viņa pasniedza Tenetam apliecību.

-     Mūsu laikos piesardzības nekad nevar būt par daudz.

-    Gluži pareizi, kundze. Jūs darāt ļoti pareizi uzmanīdamās.

"It sevišķi jūsu stāvoklī," viņš vēl nodomāja. Viena no vispretīgākajām vardarbības izpausmēm pēdējā laikā bija pieaugošais uzbrukumu skaits vismazāk aizsargātajiem sabiedrības locekļiem vecajiem un slimajiem cilvēkiem, un bieži vien viņu pašu mājās.

-    Ko jūs vēlaties?

-     Mēs meklējam misteru Lezliju Metjūsu, kurš, liekas, ir jūsu meitas līgavainis. Mājās viņu neatradām, tāpēc domājām, ka viņš varētu atrasties šeit.

Dzirdot Metjūsa vārdu, viņa bija sakniebusi lūpas, un sejā iegūla skaidri samanāma nepatikas izteiksme.

-    Ko ta' šis izdarījis? viņa jautāja ar apmierinājumu balsī.

-    Kā jau teicu, kundze, šī ir tikai parasta aptauja. Mēs domājam, ka misters Metjūss varētu mums palīdzēt.

Viņa pašķielēja uz Tenetu, un viņš nojauta, ka vecā dāma gudro, kā šo neparasto situāciju izmantot savās interesēs.

-    Labāk nāciet iekšā, viņa beidzot teica.

-    Ja tikai jūs mums varētu pateikt, vai misters Metjūss ir kopā ar jūsu mei…

-    Nāciet iekšā, es teicu!

Asais tonis liecināja, ka viņa nav radusi uzklausīt iebildumus. Ar apbrīnojamu veiklību viņa apgrieza savu krēslu un brauca prom pa koridoru. Tenetam un Lainhemam neatlika nekas cits, kā sekot.

Istaba, kurā viņa tos ieveda, atstāja iespaidu, it kā kāds ar milzīgu slotu būtu pieslaucījis visas mēbeles pie sienām. "Droši vien tāpēc, lai dotu misis Ceisai lielāku kustības brīvību," Tenets nodomāja, taču iespaids bija nepatīkams. Radās dīvaina sajūta, it kā šī telpa būtu sagatavota kādam lielam apvērsumam vai konfliktam. Gāzes pavards dega ar pilnu jaudu, un gaiss bija smacīgs.

Te būs labāk, viņa sacīja. Pārāk auksts tur ārā. Piesēdiet! Ar rokas mājienu viņa norādīja uz nelielu dīvānu pie sienas, un abi vīri paklausīja. Tūlīt viņa novietojās tiem priekšā pāris pēdu atstatumā, tā iegūdama psiholoģisko priekšrocību raudzīties tajos no augšas uz leju. "Un kurš gan varētu viņai to pārmest," Tenets nodomāja. Viņš saprata, ka cilvēkam viņas stāvoklī šādas kara viltībiņas kļūst par otro dabu.

Tenets ar nolūku ļāva viņai pārņemt iniciatīvu, lai redzētu, kādā virzienā viņa stūrēs. Lainhems viņā jautājoši paraudzījās, acīmredzot domādams, ka šefa ilgstošā klusēšana ir mājiens viņam pārņemt sarunas grožus. Tenets tikko manāmi papurināja galvu. Lainhems atlaidās dīvānā.

-     Es jau zināju! misis Ceisa iesaucās. Es zināju kaut kas nav kārtībā. Tiklīdz viņu ieraudzīju, man bija skaidrs, ka būs nepatikšanas. Es Aillnu brīdināju, bet vai ta' viņa klausa. Mute nicīgi sašķobījās. Staigā apkārt, sapņodama kā tāda samīlējusies skolas skuķe. Viņas vecumā!

-Cik gadu ir jūsu meitai, misis Ceisa?

-    Trīsdesmit septiņi. Nu, ko jūs teiksiet? Bija laiks būt prātīgākai un izturēties ar lielāku cieņu. Turklāt šis ir par viņu četrus gadus jaunāks. Pretīgi, man nav cita vārda. Saderinājušies, ko tu neteiksi!

-    Kad viņi cer salaulāties?

-    Man nav tas gods zināt.

-    Un dzīvosiet droši vien šeit visi kopā?

"Cik drūmas izredzes," Tencts nodomāja.

"Metjūsam jābūt vai nu ļoti drosmīgam, vai ar ļoti biezu ādu, ja viņš pieļauj šādu iespēju."

-     Tā jau viņi saka. Izbūvēšot augšstāvā atsevišķu dzīvokli. Ailīna apgalvo, ka es no tā necietīšot, ka viņa man palīdzēšot tāpat kā lidz šim, bet kā tad viņa to spēs, kad vajadzēs appuišot vīru?

"Tad, lūk, kur slēpjas neapmierinātības cēlonis," Tenets domāja. Gluži saprotami. Meitas vēlīnā mīlestība pildīja misis Čeisu ar šausmām. Tenetam šī sieviete nepavisam nepatika, taču viņš juta tai līdzi un saprata viņas raizes.

-     Kāpēc viņš jums vajadzīgs? misis Ceisas acis pēkšņi kļuva alkatīgas, tajās atmirdzēja cerība un Tenets varētu viņai pasviest glābšanas riņķi, ka meitas mīlestības romāns ar to pašu varētu ari beigties.

-      Diemžēl to es jums nevaru teikt… Viņš droši vien kaut kur izgājis kopā ar jūsu meitu? Tenets nebūtu pārāk pārsteigts, ja vecā sieva ar nolūku būtu viņu apmānījusi cerībā izspiest kādu informāciju.

-    O, jā, abi kaut kur vazājas kā parasti.

-    Vai nezināt, uz kurieni viņi devās?

-     Pastaigāties, neko vairāk man neteica. Būs minūtes divdesmit, kā aizgāja.

Tenets paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa divi. Pēkšņi viņš sajuta, ka ir izsalcis. Ne Lainhems, ne viņš vēl nebija pusdienojuši.

-    Kad viņi solījās būt atpakaļ?

-      Teica, ka pusčetros. Bet parasti viņi nokavējas.

Tenets varēja iedomāties kāpēc. Labi zinot, ka vajag tikai pārkāpt slieksni, lai kļūtu par mērķi misis Ceisas naidīguma bultām, nebija lielas vēlēšanās būt precīziem.

-     Vai jūsu meita visas šīs pussemestra brīvdienas pavadīja mājās?

-     Ja to var saukt par būšanu mājās, tad jā. Gandrīz visu laiku tupēja augšā, savā guļamistabā. Biju cerējusi, ka pārmaiņas pēc varēšu vismaz parunāties, bet nekā visu nedēļas nogali staigāja apkārt sapūtusies, varētu domāt, ka pasaulei nupat gals klāt. Taisnību sakot, es cerēju, ka būs pašķīrusies. Bet nekā.

-     Un visu nedēļas nogali viņa ar misteru Metjūsu nemaz nesatikās?

-     Nē. Un arī nepaskaidroja, kāpēc. Tikai teica, ka viņš esot aizbraucis un viņa nevēloties par to runāt. Un tad, pirmdienas vakarā desmitos, šis ierodas visā savā godībā. Viņas deguns sašutumā saraucās. Pie tam iedzēris. Es to saodu, tiklīdz viņš spēra kāju istabā. Bet viņa… nudien pazaudējusi katru lepnumu. Tiklīdz atskanēja durvju zvans, metās atvērt pa kaklu, pa galvu. Un, kad abi ienāca istabā, staroja tā, it kā būtu saņēmusi kroņa dārglietas.

-    Vai misters Metjūss teica, kur bijis?

-     Es nemaz nepūlējos uzzināt. Tikko ieraudzīju, kādā stāvoklī viņš ir, pieprasīju, lai Ailīna liek mani gulēt.

Misis Ceisas apmierinātais izskats liecināja, ka šo procedūru viņa noteikti vilkusi garumā, kā

mācēdama, lai neļautu mīlniekiem būt kopā.

-      Vai tieši tas jūs interesē? viņa dedzīgi jautāja. Ko viņš darījis nedēļas nogalē?

Tenets piecēlās.

-     Diemžēl uz šo jautājumu es nevaru atbildēt, misis Ceisa.

-    Jūs taču neiesiet prom?

-    Jāiet vien ir, neko nevar darīt.

"Kādēļ gan šādi cilvēki arī citos vienmēr modina pašas ļaunākās īpašības," Tenets prātoja, uz īsu brīdi sajuzdams kaunpilnu gandarījumu par viņas vilšanos.

-    Bet pusčetros jūs atgriezīsieties, vai ne?

-    Iespējams.

Taču Tenetam ne prātā nenāca iztaujāt Metjūsu šīs sievietes klātbūtnē. Viņi ar Lainhemu gaidīs ārā un pārtvers abus, kad tie atgriezīsies no pastaigas. Un, ja Metjūsam nebija nekāda sakara ar Ceritijas nāvi, Tenets cerēja, ka ar savu ierašanos šeit nebūs ielicis misis Ceisas rokās vēl vienu ieroci, ar kura palīdzību saindēt meitas dzīvi. Diemžēl kriminālizmeklēšanas rezultātiem ir tālejošas sekas, un tās plešas plašumā kā ņirbu vilnīši dīķī, sagandējot dzīvi kā vainīgajiem, tā nevainīgajiem.

Tenets ar Lainhemu nedaudz iekoda kādā mazā sviestmaižu bārā Starrendenas nomalē. Bija jau par vēlu, lai ietu uz krodziņu, un ceturksni pēc trijiem abi jau atradās savās pozīcijās pietiekami tālu no mājas, lai misis Ceisa viņus nevarētu redzēt.

Bez divdesmit četros Lainhems piegrūda Tenetam ar elkoni.

-Tur jau nāk.

Viņiem tuvojās divi pajauni cilvēki rokās saķērušies, tie vilka kājas pa zemi kā bērni, kas negribīgi dodas uz skolu, kur tos gaida īpaši nepatīkama diena. Abi sarunājās, nepievērsdami ārpasaulei nekādu uzmanību, un, kad attālums saruka, kļuva redzams, ka vīrietis valkāja brilles ar ļoti bieziem stikliem.

Tenets un Lainhems izkāpa no mašīnas un devās abiem pretī.

-    Mister Metjūs?

Šī negaidītā traucējuma pārsteigti, abi apstājās, bet, kad Tenets stādījās priekšā, pārsteigums pārvērtās raižpilnā nemierā.

Ja iespējams, mēs vēlētos aprunāties ar jums vienatnē.

Metjūss un Ailīna Ceisa piespiedās viens otram, it kā Tenets taisītos viņus izšķirt ar spēku.

-    Manai līgavai un man nav noslēpumu vienam no otra.

Metjūss pilnībā atbilda aprakstam: vidēja augurna, gaišiem, pie deniņiem jau pašķidriem matiem. Ģērbies viņš bija neuzkrītoši dzeltenbrūnās korda biksēs un zaļā triko kreklā.

Tenets paraustīja plecus.

-     Kā vēlaties. Vai te tuvumā ir kāda vieta, kur mēs varētu netraucēti aprunāties?

Metjūss jautājoši paraudzījās Ailīnā, un viņa aši atrada izeju.

-    Netālu ir parks.

Viņa bija maza un trausla, ar augstu, kaulainu pieri un nedaudz izvalbītām acīm. Pagarie mati, kas sniedzās līdz pleciem, bija apsieti ar lenti kā Alisei no Brīnumzemes, piešķirot viņai dīvaini bērnišķīgu izskatu, ko vēl pastiprināja apģērbs rūtota, zaļi balta kokvilnas kleita ar ņieburu.

Un tā visi devās uz metālā kaltajiem parka vārtiem, kas atradās nedaudz tālāk ceļa otrā pusē. Izņemot bērnus, kas spēļu laukumā šūpojās, parkā neviena nebija.

-    Tepat būs labi, Tenets sacīja, norādīdams uz mazu, ar dzīvžogu nodalītu un flīzēm klātu laukumiņu, kur atradās divi taisnā leņķī novietoti soli.

Visi apsēdās, Metjūss un viņa līgava bažīgi vēroja Tenetu.

-     Es tūlīt ķeršos pie lietas, mister Metjūs, Tenets sacīja. Mēs izmeklējam Čeritijas Pričardes slepkavības lietu, un, cik mums zināms, pirmdienas vakarā jūs kopā ar viņu pārbraucāt no Londonas.

Tenets pamanīja, ka Ailīnai tas nebija nekāds atklājums. Viņa tikai rāmi paraudzījās Metjūsā, gaidīdama viņa atbildi.

-    Nē! Jā… bet tas nebija gluži tā.

-    Paklausieties, mister Metjūs! Vai nu jā, vai nē.

-     Nūjā, mēs braucām ar vienu vilcienu, bet tā bija tikai sagadīšanās. Viktorijas stacijā mēs nejauši iekāpām vienā kupejā.

-    Vai sēdējāt kopā?

-     Jā… Būtu taču muļķīgi to nedarīt, ja vilcienā ieraugi pazīstamu cilvēku, vai ne?

-     Viss, protams, atkarīgs no tā, vai jūs vēlaties sēdēt kopā ar šo cilvēku, Lainhems sacīja. Es, piemēram, pazīstu dažus tādus, no kuriem bēgtu kā no uguns.

-     Man nebija izvēles. Viņa apsēdās man pretī, un es nevarēju aiziet citur, nekļūdams klaji nepieklājīgs.

-    Diezgan neveikla situācija, sacīja Tenets.

-    Taisnība.

-     Es gribēju teikt cilvēkam jūsu stāvoklī patiešām jābūt ļoti uzmanīgam.

-    Kā jūs to domājat?

-    Nu, skolotājs vīrietis meiteņu skolā… sacīja Lainhems. Turklāt neprecējies… Skaidrs, ka daža laba iemīlas līdz ausīm, un jums jāprot iziet no situācijas.

Metjūss pameta baiļpilnu skatienu uz Ailīnas pusi, un viņas roka vēl ciešāk satvēra viņa plaukstu. "Interesanti, cik daudz šī sieviete zina un vai būtu vērts iztaujāt viņu vienatnē," Tenets prātoja. Un nosprieda, ka tā būtu tikai laika izšķiešana. Viņas uzticība Metjūsam bija nepārprotama.

-    Vai Ceritija bija jūsos iemīlējusies, mister Metjūs? viņš klusi jautāja.

Iestājās neilgs klusuma brīdis. Metjūss un Ailīna neskatījās viens otrā, bet Tenets sajuta, kā caur sakļautajām plaukstām no Ailīnas uz viņas līgavaini plūst līdzjūtības un atbalsta strāvas. Viņa varbūt neizskatījās kā personība, ar kuru būtu īpaši jārēķinās, bet Tenets zināja, ka sieviete, kura pirmo reizi iemīlējusies jau brieduma gados, būs gatava cīnīties zobiem un nagiem, lai tikai noturētu savu iemīļoto.

Metjūss nedaudz paliecās uz priekšu, bet briļļu stikli tā palielināja viņa acis, ka Tenets nespēja nolasīt to izteiksmi.

-    Ko īsti jūs ar to gribat teikt, inspektor?

Tas bija atzīstams mēģinājums tēlot sašutumu, taču tam pietrūka tā pārliecības spēka, ko piešķir tikai patiesa nevainība. Līdz pat šim brīdim Tenets vēl bija šaubījies par Metjūsa un Ceritijas attiecību īsto raksturu. Viņš apzinājās, ka Metjūss būtu varējis runāt arī patiesību ka abi vilcienā tiešām satikušies nejauši un ka Metjūsa nervozitātes pamatā varētu būt raizes par to, ka nejaušā sakritība var iejaukt viņu slepkavības lietā, kaut gan šī meitene nenozīmēja viņam neko vairāk kā jebkura cita skolniece.

Bet tagad pēkšņi radās stingra pārliecība: Metjūsam ar Ceritiju bijuši dzimumsakari, turklāt Ailīna Ceisa to zinājusi.

-    Teikt es negribu neko, es tikai jautāju, mister Metjūs.

Tagad pareizākais gājiens būtu atstāt Metjūsu neziņā par to, cik pilnīga ir policijas informācija. Tenets mainīja kursu.

-    Tātad jūs bijāt prom visu nedēļas nogali?

Metjūss neveikli sagrozījās.

-Jā.

-    Vai jūs nebūtu tik laipns un nepastāstītu, kur to pavadījāt?

Šoreiz Tenets nebija uzdevis īsto jautājumu. Metjūss manāmi atdzīvojās.

-     Ar lielāko prieku. Devos pārgājienā. Pa Cilternu kalniem.

Ko gan būtu vajadzējis jautāt? Tenets ar nožēlu konstatēja, ka nezina.

-    Viens pats?

-    Jā. Nakšņoju teltī. Palaikam mēdzu doties tādās ekskursijās. Ir ļoti derīgi kādreiz izrauties no civilizācijas žņaugiem.

"It sevišķi, ja rodas tādas problēmas kā tev," nodomāja Tenets.

-    Vai varat nosaukt kādu, kurš atcerētos jūs redzējis? Varbūt iepērkoties pārtiku vai ko citu?

-    Šobrīd nevaru.

Nebija jēgas kavēt laiku, mēģinot izdabūt no šī cilvēka kādus pārbaudāmus faktus vai detaļas. Šajā jomā viņš acīmredzot jutās drošs.

-    Varbūt jūs varētu padomāt un vēlāk mums piezvanīt? Bet tagad vēlreiz atgriezīsimies pie pirmdienas vakara…

-    Es tiešām nesaprotu, ko vēl lai jums stāstu. Kā jau teicu, mēs satikāmies nejauši, braucām vienā kupejā, tas arī viss.

-    No vilciena izkāpāt kopā, sacīja Tenets.

-    Nu, dabiski…

-     Un no stacijas aizgājāt kopā, piebilda Lainhems.

Tenets paliecās uz priekšu.

-    Protams, mūs visvairāk interesē, kas notika pēc tam.

-    Notika?

Līdz šim Ailīna Ceisa nebija bildusi ne vārda. Bet nu spriedze lika sevi manīt. Savilktie žokļu muskuļi skaidri liecināja, ar kādu spēku sakosti zobi.

-      Ko darījāt pēc tam, kad aizgājāt no stacijas? Pēc Teneta signāla taujāšanu turpināja Lainhems.

-    Devos pie savas līgavas.

Apstiprinājumu gaidot, Metjūss paraudzījās

Ailīnā, un viņa aši pamāja ar galvu.

-Un ieradāties tur… cikos?

-    Ap… Metjūss sastomījās.

"Interesanti, vai kārdinājums melot un piešķirt sev viltus alibi izrādīsies nepārvarams," Tenets nodomāja.

Metjūss pievērsās Ailīnai.

-    Cik toreiz bija pulkstenis, mīļā, vai tu ievēroji?

Ailīna vilcinājās, tad, skatīdamās viņam tieši acīs, atbildēja:

-    Desmit.

Acu valoda bija nepārprotama. "Cik vien iespējams, jārunā taisnība," tās teica. Protams, bija taču jārēķinās arī ar misis Čeisu. "Vai, dzīvodama viena, Ailīna būtu melojusi?" Tenetam caur galvu izskrēja doma.

Metjūss pagriezās pret Lainhemu.

-    Ja Ai lina saka desmitos, tad tā arī bija.

-     Un ko darījāt starplaikā? No stacijas līdz šejienei ir tikai desmit minūšu gājiens.

-     Iegriezos krodziņā un drusku iedzēru. Vai ir likums, kas to aizliegtu?

-    Tāda nav. Kurā krodziņā?

Metjūss vilcinājās ar atbildi.

-    Diemžēl nezinu.

-    Jūs nezināt?

-     Es nemēdzu staigāt pa krogiem. Man nav ne jausmas, kā lielāko daļu Starrendenas krogu sauc. Gluži vienkārši gāju vienam garām, sagribējās iedzert un, daudz nedomājis, iegriezos.

-    Kur tas atradās?

-    Kaut kur starp staciju un šejieni.

-     Vai jūs patiešām nevarat izteikties konkrētāk?

-    Nē… Es toreiz slikti jutos.

-    Bijāt slims?

-     Ne gluži. Vienkārši nomākts… Nu, ja jau noteikti gribat zināt, mēģināju par kaut ko izšķirties.

-    Par ko?

-     Piedodiet, bet to es jums nevaru teikt. Tas ir intīmas dabas jautājums.

Metjūss un Ailīna atkal sapratās bez vārdiem, un Tcncts redzēja, kā viņas pirksti paspiež drauga roku.Tas bija mēms atbalsts viņa lēmumam vairāk neko neteikt. Nebija jēgas turpināt tincināšanu.

Ari Lainhems to bija sapratis. Viņš jautājoši sarauca uzacis:

"Vai lai piespiežu viņu?"

"Nē," vēstīja Teneta skatiens.

-     Cik ilgi jūs uzkavējāties krodziņā, mister Metjūs? jautāja Lainhems.

-     Grūti pateikt. Bet es izgāju no stacijas ap deviņiem un šeit ierados ap desmitiem. Tātad minūtes četrdesmit piecas vai mazliet vairāk.

-    Vai redzējāt tur kādu paziņu?

-    Ja atmiņa nevij, tad ne.

-    Un cik jūs izdzērāt?

-    Divas vai trīs glāzes.

-    Alu?

-     Viskiju. Metjūss izaicinoši atmeta galvu, it kā aizstāvēdams savas tiesības dzert visu, ko vēlas.

Lainhems paraudzījās Tenetā un vairs jautājumus neuzdeva.

Tenets jāva klusumam ieilgt, vaļīgi atlaidies pret sola atzveltni un kavēdamies pie Metjūsa ar neatlaidīgu, vērtējošu skatienu.

-          Jums jāsaprot, mister Metjūs, ka šī nenoteiktība attiecībā uz jūsu atrašanās vietu un laiku nostāda jūs visai neapskaužamā stāvoklī. Esmu pārsteigts, ka šajos apstākļos jūs neesat papūlējies aiziet atpakaļ un noskaidrot, kas tas īsti bijis par krogu.

-     Bet kāpēc viņam tas būtu jādara! Ailīna Čeisa vairs ilgāk nespēja klusēt. Mums taču pat prātā nenāca, ka manam līgavainim vajadzēs atbildēt uz visiem šiem… muļķīgajiem jautājumiem nejaušas satikšanās dēļ vilcienā!

-      Mis Čeisa, jūsu uzticība dara jums godu. Taču tā nedrīkstētu aizmiglot jūsu skatienu faktu priekšā. Proti pirmdienas vakarā Čeritija Pričarde kopā ar misteru Metjūsu pārbrauca no Londonas, tika redzēta kopā ar viņu atstājam staciju un drīz pēc tam tika nogalināta. Nē, lūdzu, uzgaidiet, viņš turpināja, kad viņa jau pavēra muti, lai protestētu. Jums patiešām vajadzētu saprast, ka šādos apstākļos mūsu pienākums ir iztaujāt misteru Metjūsu visos sīkumos, it īpaši tādēļ, ka viņš tik miglaini izsakās par savām gaitām. Taču vienā ziņā jūs varbūt varētu mums palīdzēt.

-    Kādā?

-    Vai jums gadījumā nav mistera Metjūsa fotogrāfija?

Ailīnas maciņā tāda patiešām atradās, kā Tenets bija cerējis.

-     Paldies. Liksim pārbaudīt tuvākos krogus un atrast kādu, kas varētu apstiprināt mistera Metjūsa stāstu.

-     Inspektor, Metjūss ierunājās, vai drīkstu jums kaut ko pajautāt?

-    Šaujiet vaļā!

-     Spriežot pēc jūsu jautājumiem, Ceritija nogalināta pēc tam, kad viņa izgāja no stacijas tajā vakarā. Sakiet, vai ir zināms, kad tieši?

Tenets neredzēja iemeslu, kāpēc viņš uz šo jautājumu nevarētu atbildēt.

-     Ne gluži precīzi. Tas noticis laika periodā starp deviņiem trīsdesmit piecām un desmitiem četrdesmit.

-     Skaidrs. Metjūsa tonis bija apzināti neitrāls, taču zem tā jautās slēpts satraukums. Un kādā veidā jūs noteicāt agrāko robežu?

"Tad redz, kur tas suns aprakts!"

-     Kā pats saprotat, tas ir laiks, kad viņa pēdējo reizi tika redzēta dzīva.

-     Bet tādā gadījumā uz mani nekādas aizdomas nevar krist! Ja jau viņa redzēta vēl pēc tam, kad mēs izšķīrāmies.

-     Diemžēl šo viedokli mēs nevaram pieņemt, ja vien neatradīsies kāds, kurš apstiprinās, ka starp deviņiem trīsdesmit piecām un desmitiem jūs atradāties citā vietā.

-     Tas ir kaut kas pilnīgi neiedomājams! iesaucās Ailīna Ceisa. Bālo seju klāja sarkani plankumi, un acis dusmās bija vēl vairāk izspiedušās. Pieļaut, ka Lezlijs būtu varējis… Viņš ir vislabākais, vislēnprātīgākais cilvēks pasaulē. Viņa uzmeta Metjūsam pielūgsmes pilnu skatienu. Viņš nemūžam nebūtu uz to spējīgs, nemūžam.

-     Normālos apstākļos droši vien ne. Bet slepkavības nekad netiek pastrādātas normālos apstākļos, vismaz parasti cilvēki normālos apstākļos par slepkavām nekļūst. Uz šādu rīcību tos pamudina kādi īpaši apstākļi, neizkdienišķi. O, jā, kādam ir bijis ļoti svarīgs iemesls novākt Ceritiju no ceļa, mis Ceisa, un, ticiet man, es uzzināšu šo iemeslu. Un, kad tas notiks… Tcnets piecēlās, un viņa tonis pēkšņi kļuva sadzīviski nepiespiests. Kad tas notiks, tad būšu atradis arī slepkavu, vai ne? Visu labu!

Metjūss un Ailīna Ceisa sēdēja kā pārakmeņojušies, kamēr abi detektīvi soļoja uz parka izeju.

17.

Tenets izlocīja muguru un masēja krustus, kur atkal bija iemetusies trulā, velkošā sāpe. Tā saasinājās ikreiz, kad viņš bija noguris vai satraukts nepatīkams traucēklis brīžos, kad viņš nepavisam nebija gatavs ar to cīnīties.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri sešiem, un kabinetā viņš atradās viens pats. Kārsons bija aizsūtīts apgaitā pa krodziņiem starp dzelzceļa staciju un Ailīnas Čeisas māju, lai pārbaudītu Metjūsa alibi, un Lainhemu viņš bija pierunājis apciemot Luīzi.

-    Divus vakarus pēc kārtas nedrīkst izlaist.

-     Bet kā būs ar tiem? Lainhems bija norādījis uz nelasīto ziņojumu kaudzēm, kas gulēja uz Teneta rakstāmgalda.

-    Nekur neaizbēgs. Nu, ejiet taču, pasteidzieties, kamēr nav par vēlu! Arī man derētu neliela atelpa.

Un tas nebija melots. Teneta smadzenes bija tā pārblīvētas ar informāciju, ka darbojās ar grūtībām. Tagad būtu vajadzējis aizbraukt mājās, kur Džouna iespiestu viņam rokā glāzi viskija un uzstātu, ka līdz vakariņām jāatpūšas. Tenets aizvēra acis, iedomādamies viņas smaidu, rokas pieskārienu, svētlaimīgo sajūtu, kāda pārņem, atlaižoties atzveltnes krēslā un zinot, ka viņa rosās turpat blakusistabā. "Cik reti mēs novērtējam šos sīkos priekus, kamēr tos baudām," viņš nodomāja. Ilgas pēc Džounas bija tik skaudras, ka viņš tās izjuta gandrīz kā fiziskas sāpes. Kaut varētu atkal dzirdēt viņas balsi…

Atvēris acis, viņš paraudzījās uz telefonu. Un kāpēc ne? Tieši šajā laikā varētu laimēties viņu noķert. Vēl nepieņēmis apzinātu lēmumu, viņš jau bija sācis griezt numuru.

-    Lūdzu, vai es varētu runāt ar misis Tenetu?

Viņš jau gatavojās dzirdēt parasto atbildi:

"Diemžēl viņa ir izgājusi", taču šoreiz tā izpalika.

-    Acumirkllti, es tūlīt paskatīšos.

Tenets ar aizturētu elpu klausījās, kā pulkstenis skaita sekundes, un ar katru tikšķi cerība izplēnēja arvien vairāk. Vēl nav atgriezusies, jau aizgājusi, pavada vakaru kopā ar draugu… Visiem spēkiem viņš centās atbīdīt šo draudīgo ideju par draugu, kurš bija ne tikai fiziski pievilcīgs, bet arī gudrs, simpātisks, izglītots…

-    Hallo?

Džounas balss katra intonācija tajā tikpat labi pazīstama kā paša seja spogulī.

-    Beidzot tevi noķēru! Izrunājis šos vārdus, viņš bija gatavs nokost sev mēli. Uzspēlētā jautrība drīzāk izskanēja kā pārmetums.

-    Luk! Ja arī Džouna to pamanīja, viņa nereaģēja. Mīļais, kā es priecājos, dzirdot tavu balsi! Pēdējā laikā mēs nekādi netiekam kopā. Kā tev klājas? Kā iet bērniem? Kā veicas darbā?

-     Labi, labi un ne visai labi tajā pašā secībā. Un kā tev pašai?

-    Esmu pārguruši! Tu atceries iepriekšējās izmeklēšanas cietumu, kas bija mana pēdējā prakses vieta? Tur plosās cūciņas epidēmija, un, tā kā arī divi no darbiniekiem saslimuši, tad mēs ar Džefriju pa vakariem ejam tos aizvietot.

Džefrijs Bensons bija viens no kursantiem. Tenets viņu nepazina.

-    Ak tā. Tenets mēģināja ignorēt sarkano brīdinājuma signālu smadzenēs. Izklausās, ka tev tiešām bijis smags laiks. Es tikai baidos, ka pēc šīs drudžainās darbošanās mēs visi te, mājās, tev liksimies kā garlaicīgi provinciāļi.

Džouna laikam bija uztvērusi šo slēpto nemieru, ko viņš mēģināja nomaskēt ar zobgalībām, jo atbilde izskanēja kaismīgā dedzībā.

-    Muļķības, dārgais! Es pat izteikt nevaru, kā ilgojos atkal būt mājās un atgriezties normālā dzīvē.

Vai tas bija nopietni domāts? Tenetam Džounas balss šķita saspringta, it kā viņa mēģinātu pārliecināt ne tikai vīru, bet arī pati sevi.

Kad Tenets bija pastāstījis par Luīzi, viņa iejautājās:

-    Bet es gribu zināt, kā virzās uz priekšu tava lieta.

-     Strādājam, tas ir viss, ko šobrīd varu teikt. Vismaz galīgā strupceļā vēl neesmu nonācis.

-    Vai tavas aizdomas ir jau konkretizējušās?

-    Vēl ne. Ir kāds pusducis varbūtēju kandidātu.

-    Izklausās sarežģīti.

-     Tā ir. Diezgan. Džouna… man tevis briesmīgi trūkst.

-    Man tevis arī, mīļais.

-      Bet… Kā lai apraksta šo nomācošo vajadzību, šo prasību kaut vai tikai pēc viņas klātbūtnes? "Gadu gaitā esmu atradinājies formulēt šādas izjūtas," viņš izmisis domāja, "gluži vienkārši neprotu atrast īstos vārdus."

-     Bet nu jau vairs nebūs ilgi, vai ne, Luk? Tikai pāris nedēļas… Vai tava mugura atkal runā?

Cik labi Džouna viņu pazina.

-    Mazliet.

-    Kur tu esi?

Jautājums viņu pārsteidza.

-    Savā kabinetā. Kas tad ir?

-    Neviena cita tur nav?

-    Šobrīd nav.

-     Tādā gadījumā tu varētu uz kādu brīdi nogulties uz grīdas un izpildīt savus vingrinājumus, ļaut muskuļiem atslābt.

-    Šeit? Un ja nu kāds ienāk?

-      Vai nevari brīdināt sekretāri, lai kādu laiciņu tevi netraucē? Tas taču būtu pavisam dabiski.

-    Varu pamēģināt…

-    Tad dari tā! Pēc tam tu jutīsies daudz labāk. Apsoli?

-    Nu, es nezinu…

-Luk!

-    Labi. Iespējams, ka tev taisnība.

-     Protams, ka man ir taisnība. Bet piedod, mīļais, nu man patiešām jāskrien. Jātiek atpakaļ uz dežūru. Biju jau ceļā, kad tu mani noķēri.

-    Priecājos, ka izdevās.

-     Es tāpat. Klausulē noskanēja skūpsts. Atā, dārgais. Es mīlu tevi.

-    Es tevi arī.

Iestājās klusums. Nolicis klausuli, Tenets labu bridi sēdēja un skatījās uz to, tad piespieda zumeru uz sava rakstāmgalda.

-    Es lūdzu pusstundu mani netraucēt.

-    Labi, ser.

-    Nekādā gadījumā, skaidrs?

Atļāvies sev to greznību viegli ievaidēties, Tenets piecēlās, pamasēja krustus un tad uzmanīgi nolaidās uz grīdas. Paklājs, kaut arī plāns, tomēr bija tīrs. Kad saspringtie muskuļi saskārās ar cieto, līdzeno virsmu, sāpes uzliesmoja ar jaunu spēku, tad, spriedzei mazinoties, pamazām pierima.

Tenets apzinīgi izpildīja visus vingrinājumus, kādus fizioterapeits viņam bija ierādījis, tad uzsāka muskuļu relaksāciju: sasprindzināt kāju muskuļus… atslābināt. Roku muskuļus… atslābināt. Plecus… kaklu… žokli… Beigās dziļa un vienmērīga elpošana. Ieelpa… izelpa. Ieelpa… izelpa. Veronika… misis Hodžisa. Džetro… viņa sieva. Metjūss… Ailīna Ceisa.

Kurš no šiem sešiem tas varēja būt?

Viņš jutās gandrīz pilnīgi drošs par to, ka Veronika tā nav. Viņa bija pārāk pasīva, pārāk piesardzīga, drīzāk upuris, nekā uzbrucējs. Nebija iespējams iedomāties, ka viņa varētu ar vēsu aprēķinu izplānot slepkavību vai būt tik agresīva, lai dusmās spētu triekt Čeritiju pret šo nejauši ceļā patrāpījušos metāla gabalu. Turklāt neviens pats tajā vakarā nebija redzējis viņu ārpus mājas.

Jāatceras un vēlreiz jāpārbauda ziņojumi, lai šajā ziņā nebūtu nekādu šaubu.

Ar misis Hodžisu jau bija pavisam cita lieta. Pēc dabas nebūdama agresīva sieviete, viņa tomēr spētu ķerties pie galējiem līdzekļiem, ja vajadzētu aizstāvēt viņas vienīgo jēriņu, par to Tenets bija pārliecināts. Jā, uz viņu noteikti krita aizdomas, jo, kā Lainhems domāja, viņa būtu varējusi sekot Čeritijai un nogalināt viņu pirms tā brīža, kad savas mājas durvis apsveicinājās ar Tenetu un Lainhemu, it kā nekas nebūtu noticis. Galu galā tas bija tikai viņas apgalvojums, ka minētajā laikā Ceritija bijusi dzīva. Māju aptauju rezultātiem, kas aptvertu ari agrākās vakara stundas, vajadzēja būt uz viņa galda. Tenets nomāca sevi vēlēšanos tūlīt celties augšā un tos pārbaudīt. Viņam vajadzēja vēl mazliet laika, pirmām kārtām, lai sakārtotu domas.

Tālāk Metjūss. Viņa gadījumā aizdomām bija ļoti daudz pamata, jo eksistēja iespaidīgs iemesls. Ja viņam patiešām bijuši dzimumsakari ar Ceritiju, kā Tenets domāja, tad tas nozīmēja nopietnus draudus viņa karjerai. Neviens nepieņems darbā skolotāju, kurš ne tikai pavedis savu skolnieci pie tam nepilngadīgu, bet ari piespiedis viņu bez vecāku ziņas un piekrišanas izdarīt abortu. Ja tas nāktu zināms atklātībā, Metjūsa dziesma būtu nodziedāta, un, kamēr vien Ceritija bija dzīva, atmaskošanas draudi palika.

Pastāvēja arī iespēja, ka Ceritija draudējusi par grūtniecību pastāstīt Metjūsa līgavai un viņš meiteni nogalinājis, lai viņa to nevarētu izdarīt. Ailīna Ceisa acīmredzami dievināja Metjūsu un droši vien piedotu visu, lai tikai varētu viņu paturēt. Bet vai viņš to zināja?

Tenets atsauca atmiņā pēcpusdienas sarunas un mēģināja izprast, kas bija risinājies abu saderināto starpā. Misis Ceisa bija teikusi, ka visu nedēļas nogali Ailīna staigājusi apkārt tādā izskatā, "ka varētu domāt, pasaulei nupat gals klāt". Un Metjūss devies pārgājienā, jo "ir ļoti derīgi kādreiz izrauties no civilizācijas žņaugiem". Viss norādīja uz strīdu un tam sekojošu samierināšanos.

Uz strīdu par Ceritiju?

Pieņemsim, ka par viņu. Pieņemsim, ka Metjūss izlēmis atzīties Ailīnai vai varbūt Ailīna pati uzzinājusi par šo sakaru un prasījusi paskaidrojumus… "Nē, šis pēdējais variants ir maz ticams," Tenets nolēma. Ja arī Ailīna būtu kaut ko uzzinājusi, viņa ciestu klusu, lai tikai pārāk nesašūpotu laivu, un dzīvotu cerībā, ka šis romāns nomirs dabīgā nāvē.

Tātad pieņemsim, ka Metjūss pats nolēmis atzīties un deklarējis, ka nav viņas cienīgs, tāpēc saderināšanās atsaucama. Viņa noteikti protestējusi, taču pēc tam Metjūss viens pats devies kalnos uz visu nedēļas nogali. Tur vientulībā visu pārdomājis, viņš tomēr nācis pie slēdziena, ka nevēlas zaudēt Ailīnu, un, ja viņa ir gatava visu piedot, viņš būtu muļķis, šo augstsirdību noraidot. Tātad ticis pieņemts lēmums pēc atgriešanās doties taisnā ceļā pie Ailīnas un lūgt, lai ņem viņu atpakaļ.

Bet vilcienā uzradusies Ceritija, un viņš bijis spiests braukt ar viņu kopā.

Šajā vietā scenārijs zaudēja savus skaidros apveidus. Viens variants: izgājis no stacijas, viņš atvadās no meitenes un dodas uz Ailīnas māju, kā pats apgalvo, pa ceļam "uztaisīdams dūšu" ar pāris glāzēm viskija. Otrs variants: viņš seko Ceritijai un to nogalina.

Tenets gan nespēja iedomāties, ka Metjūss varētu aukstasinīgi izplānot slepkavību, bet ja nu viņš ticis izprovocēts? Ja Ceritija, emocionāli būdama vēl visai nestabilā stāvoklī pēc smagā pārbaudījuma, ko nācies izturēt pat bez jebkāda morāla atbalsta, paziņojusi Metjūsam, ka nolē1 musi nosūdzēt viņu priekšniecībai? Viņš tādā gadījumā būtu mēģinājis Ceritiju atrunāt, būtu lūdzies, tielējies, un, ja viņam nebūtu izdevies grozīt viņas prātu līdz tam brīdim, kad abi izkāpa Starrendenas stacijā, viņš būtu turpinājis pārliecināšanu ceļā uz māju. Bet vai viņš tiešām būtu riskējis rādīties uz ielas kopā ar Ceritiju? "Vienīgi galējā izmisumā," Tenets nolēma. Kas šajā gadījumā bija visai iespējams. Neviens ziņojums gan neapstiprināja faktu, ka abi būtu redzēti kopā arī pēc iziešanas no stacijas, taču

tas vēl nenozīmēja, ka katrs būtu gājis savu ceļu…

' Ser?

Kāds purināja viņu aiz rokas.

-   Ser? Vai jums slikti?

Atvēris acis, viņš ieraudzīja Lainhema izbijušos seju.

-   Kas par niekiem, viss kārtībā! Tenets bija nikns, ka pārsteigts šādi guļam uz grīdas. Pat steigā uzmanīdamies, lai nesabojātu savu pūliņu rezultātus, viņš apvēlās uz sāniem un piesardzīgi uztrausās kājās. Vai tad izskatos slims? Turklāt teicu taču, lai pusstundu neviens mani netraucē.

-   Tas bija sešos divdesmit piecās. Un tagad ir ceturksnis pāri septiņiem. Kad ieraudzīju jūs uz grīdas, nodomāju…

Tātad viņš bijis aizmidzis.

-    Labi jau, labi, Tenets pārtrauca Lainhemu. Jūs maldījāties, vai ne? Es gluži vienkārši… meditēju. Pilnīga relaksācija ļoti sekmē meditāciju.

-   Tas man jāatceras, ser. Varbūt izlikt šo atziņu uz ziņojumu dēļa ?

Tenets jau pavēra muti, lai asi atcirstu, bet laikā notvēra Lainhema skatienu un pasmaidīja.

-  Būs jau labi, Maik. Tātad pieķērāt gan mani.

-  Atkal mugura, ser?

Tenets pats nezināja justies atvieglotam vai dusmīgam, ka viņa seržants tā uzreiz aptvēris situāciju.

-   Ar mani nevajag auklēties, Maik, atcerieties to! Kājūtas Luīze?

Lainhema seja izstiepās. Vēl arvien tēlo drosmīgo.

-   Mēs abi esam tik sasodīti jautri…

-   Vai aprunājāties ar vecāko māsu?

-   Viņi domā, ka tas varētu sākties rīt es runāju par stimulāciju. Luīzei viņi vēl neko nav teikuši, jo baidās, ka tad viņas asinsspiediens varētu vēl vairāk celties.

-   Vai tad tas nemaz nav krities?

Lainhems drūmi papurināja galvu.

-  Nedaudz pat cēlies.

-   Klausieties, varbūt jūs tomēr gribētu kādu brīvu dienu. Es viegli varētu…

-  Nē! Paldies, ser, bet nē.

-  Nu, labi, bet, ja pārdomājat…

-   Paldies. Vai jūs… hm… paguvāt izskatīt kādu daļu no tiem?

-   Lai nu paliek takts! Nē, neesmu neko izdarījis. Kā jau teicu es domāju.

-  Vai nonācāt pie kādiem secinājumiem?

-  Nē, nevarētu teikt. Tenets īsi pārstāstīja, par ko bija domājis līdz iemigšanai. Tālāk netiku.

-   Un kā ar Ailīnu Čeisu? Visu nedēļas nogali nomocījusies aiz bēdām, ka Metjūss viņu pametis Ceritijas dēļ, viņa varētu būt izlēmusi pati izrunāties ar meiteni.

-   Un, mātei nezinot, izlavijusies no mājas? Jā, arī man šī doma ienāca prātā.

-   Misis Ceisa varbūt skatījusies televizoru un domājusi, ka meita vēl arvien nīkst savā istabā.

-   Bet kā Ailīna būtu varējusi zināt, kur Ccritiju atrast?

Lainhems paraustīja plecus.

-   Nav ne jausmas. Bet iespējams taču tas ir, vai ne? Man šķiet, viņa būtu gatava uz visu, lai tikai noturētu Metjūsu.

-   Un kur tad vēl Džetro… Nē, šobrīd atstāsim minējumus. Labāk ķersimies pie ziņojumiem.

Viņi sadalīja kaudzi divās daļās, Tcnets aizpīpēja pīpi un ķērās klāt. īsais atslēgšanās bridis bija devis viņam jaunus spēkus, tāpēc, viņaprāt, par disciplīnas pārkāpumu to nevarētu uzskatīt.

Viņš sāka ar tiesu medicīnas ekspertīzi, kuru jau iepriekš bija pārskatījis, taču tagad izstudēja to pamatīgi. Viņš nebija maldījies nekādi jauni, nozīmīgi fakti tajā neatradās. Varbūt ari labi, ka tā. Pretējā gadījumā viņiem abiem ar Lainhemu varētu būt nopietnas nepatikšanas, jo viņi bija pieļāvuši, ka Ceritijas tēvs ar savu labi saprotamo, bet nelaikā nākušo iejaukšanos varbūtēji nojauc pēdas. Taču fakts, ka nekas neliecināja par iepriekšēju ciņu, apstiprināja teoriju, ka sitiens izdarīts pēkšņās dusmās, tātad tas bija noziegums, kas pastrādāts bez iepriekšēja nodoma.

Tenets no jauna aizpīpēja pīpi, kas bija izdzisusi, un ķērās pie ziņojumiem no Lenternstrltas.

Tie nekā jauna nedeva. Neviens tajā vakarā nebija redzējis ne Veroniku, ne misis Hodžisu ārpus mājas. Tas, protams, nenozīmēja, ka viņas māju nav atstājušas tik daudzas no Lenternstrltas mājām bija neapdzīvotas, ka nebūtu grūti tur palikt nepamanītam, taču viens bija skaidrs: trūka jebkādu faktu, kas pierādītu Lainhema teoriju.

-  Ser!

Satraukums Lainhema balsi lika Tenetam strauji pacelt galvu.

-   Tā atkārtotā aptauja Geitstrltā, kuru mēs pieprasījām…

-Nu?

-   Pilnībā tā vēl nav pabeigta, bet daži ziņojumi ir jau ienākuši.

-   Un?

-   Kā parasti, atradušies vairāki cilvēki, kuri pirmās aptaujas laikā nav bijuši mājā. Viena no tādiem ir Džetro Pričarda kaimiņienes misis Velsas meita no divpadsmitā numura. Šī meitene viņai ir deviņpadsmit gadu stāsta, ka tajā vakarā pēc pusdesmitiem atskanējusi neatlaidīga klauvēšana pie Pričardu parādes durvīm. Viņa zinājusi, ka misis Pričardei jābūt mājās, jo tajos vakaros, kad viņa kaut kur izejot, pie vecās dāmas paliekot misis Velsa, un, kad nu klauvēšana nerimusies, viņa piegājusi pie loga paskatīties, kas tur notiek.

Šis Lainhema paradums dramatizēt interesantu informāciju Tenetu vai nu uzjautrināja, vai saniknoja atkarībā no situācijas un paša garastāvokļa. Viņam gandrīz likās, ka seržants tūlīt teiks: "Un uzminiet, kas tur bija!"

-Tālāk! viņš nepacietīgi izmeta.

Lainhems atgāzās krēslā, pārliecināts par iespaidu, ko atstās viņa vārdi.

-  Tas bijis Pričardu dēls!

-   Dēls? Tenets klusēdams brīdi apsvēra šo informāciju, tad teica: Dīvaini, ka līdz šim neviens viņu nav pieminējis.

-   Kā apgalvo meitene es citēju: "Kalebs ir ģimenes melnā avs. Izmests no dzimtas klēpja, jo nav varējis samierināties ar visām tām reliģiskajām blēņām."

-   Interesanti būtu zināt cik melna. Cik viņam gadu?

-   Meitene teikusi, ka divdesmit.

-   Divdesmit… un Čeritijas brālēns. Ko jūs par to domājat, Maik?

-   Nu, šajā rajonā viņš atradies tieši mūs interesējošā laikā, vai ne?

-   Gluži pareizi. Vai misis Pričarde galu galā atvērusi viņam durvis?

-   Jā. Bet iekšā viņš nav gājis. Meitene palikusi pie loga, cerēdama ieraudzīt kādu dramatisku konfliktu. Vai varbūt tāpēc, ka nav pret viņu vienaldzīga.

-    Hmm. Interesanti. Acīmredzot mums vajadzēs ievākt par viņu sīkāku informāciju. Vai tur ir vēl kaut kas par Džetro un viņa sievu?

-   Tā pali meitene apstiprina, ka Džetro patiešām atgriezies mājās ceturksni pēc desmitiem, ser.

-   Labi… Rīt no paša rīta mēs aizbrauksim pie viņiem un uzzināsim, kur šis jaunais cilvēks dzīvo un vai viņi ar Ceritiju sagājušies. Es gribētu arī zināt, kāpēc viņi par šo dēlu mums nekā nav stāstījuši.

-  Varbūt tāpēc, ka neesam jautājuši?

-  Nu, tādā gadījumā rīt pajautāsim.

18.

Kad nākamajā dienā Tenets iebrauca auto stāvvietā, doktors Mellcrds tieši tajā brīdī kāpa

ārā no savas mašīnas. Bija spožs rīts. Laiks atkal šķita nostabilizējies gadalaikam atbilstošas normas robežās, un spēcīgs vējš dzenāja mazus, vates pikučiem līdzīgus mākonīšus pa dzidri zilajām debesīm.

-  Labrīt, Luk! Burvīga diena.

-  Labrīt, dakter! Patiešām skaista.

-   Kur tu šodien tik vēlu?

-   Vajadzēja pārvest mājās ģimeni pēc pussemestra brīvdienām. Mēģinājām kaut cik savest kārtībā mūsu vecmāmiņas māju.

-   Kad Džouna atgriezīsies?

-   Pēc divām nedēļām.

-   Un tad viņa būs pabeigusi visu apmācības kursu?

-Jā.

Mellerds iesmējās.

-   Paldies Dievam, vai ne? Starp citu, vai tu zini, ka Luīzei šorīt sāksies dzemdību stimulācija? Viņš paraudzījās pulkstenī. Atvaino, tā ir jau sākusies.

-   Jā, dzirdēju. Un kādas viņai izredzes?

-  Domāju, ka teicamas. Bet bērns nu, jāgaida un jāskatās.

Tenets sastinga.

-   Tu gribi teikt, ka tas patiešām varētu neizdzīvot?

-   Diemžēl jā. Šie toksēmijas gadījumi ir tik neaprēķināmi, nekad nav iespējams paredzēt iznākumu.

-  Vai Lainhems to zina?

-   O, jā, zina gan. Un diemžēl Luīze tāpat viņa taču ir medmāsa. Bet ar zināšanu te nekas nav līdzēts.

"Tad tāpēc Maiks pēdējās dienās bija tik izklaidīgs," Tenets nodomāja. Vainas apziņas mocīts, viņš atcerējās gadījumus, kad bija pret viņu izturējies neiecietīgi vai īgni.

-   Vai tu domā, ka Lainhemu šodien noteikti vajadzētu atbrīvot no darba? Es viņam jau vairākas reizes esmu piedāvājis nelielu atvaļinājumu, bet viņš vienmēr atsakās.

-   Par to jāizšķiras viņam pašam. Lai gan domāju, ka strādājot viņam būs vieglāk, nekā sēžot mājā un raizējoties. Un līdz tam brīdim jau vēl jāgaida daudzas stundas. Kā tu domā, vai viņš gribēs būt klāt dzemdībās?

-  Esmu gandrīz pārliecināts, ka gribēs.

-   Tādā gadījumā prātīgākais būtu likt viņam aktīvi darboties, bet nepārtraukti uzturēt kontaktu ar slimnīcu, līdz būs beidzies pirmais periods.

-  Tā arī darīšu. Paldies, dakter.

Uzkavēdamies kabinetā tikai tik ilgi, lai sapurinātu nošļukušo Lainhemu, Tenets devās uz

Geitstrītu. Tieši tajā brīdī no Džetro mājas iznāca Ceritijas māte. Izdzirdusi Teneta sveicienu, viņa sarāvās.

-  O, labrīt, inspektor… Nemaz jūs neredzēju.

Viņa izskatījās nomocījusies. Parasti tik

nevainojami kārtīgā mezglā savītie mati bija paspūruši, melnā jaka šķībi sapogāta.

-   Mēs nākam, lai aprunātos ar jūsu svaini. Līdz pat vakardienai nezinājām, ka viņai ir dēls.

Misis Pričarde pašķielēja uz viņu, sargādama acis no saules.

-   Kalebs?

-  Jā. Kāpēc līdz šim neviens viņu nav pieminējis, kā jums šķiet?

-   Vecāki ir pārtraukuši visus sakarus ar viņu. Kopš Kalebs aizgājis no mājām, arī mēs ar viņu vairs nesaejamies.

-  Ceritija arī nesagājās?

-   Nē. Abi nesatika jau kā bērni… Viņa aizvēra acis un viegli sagrīļojās. Tenets pastiepa roku, lai viņu atbalstītu.

-   Misis Pričarde, jums slikti?

-   Nē, nekas. Paldies, viss kārtībā. Es tikai pēdējā laikā nevaru gulēt. Viņas balss izdzisa, un iestājās neveikls klusums. Tad viņa uzmeta Tenetam ašu, bailīgu skatienu.

-   Inspektor…

-Jā?

Viņa vilcinājās, tad papurināja galvu.

-   Nekas. Man nu jāsteidzas mājās. Un pagriezusies viņa devās prom pa ielu mazliet nedrošā, taču apņēmīgā gaitā.

-   Vai man nevajadzētu pavadīt viņu līdz mājai, ser?

-   Domāju, ka būs labi tāpat.

Tenets vēl arvien vēroja aizejošo figūru. Nu viņas solis jau bija kļuvis naskāks.

-   Izskatījās, it kā viņas spēki būtu galā.

-  Nav jau arī nekāds brīnums.

Tenets pieklauvēja pie četrpadsmitā numura durvīm. Viņš jau bija izlēmis, ka sarunā ar misis Pričardi nebija jēgas šķiest laiku taktiskam ievadam. Viņas naidīgums līdz šim nebija mazinājies, tāpēc viņš jutās gauži pārsteigts, kad sasveicinoties viņa atieza zobus grimasē, kas acīmredzami bija domāta kā smaids.

-  Labrīt, inspektor. Lūdzu, nāciet iekšā!

Viņai aiz muguras Tenets un Lainhems pārmija jautājošus skatienus, tad sekoja viņai viesistabā.

-   Esiet tik laipni, apsēdieties! Viņa norausa kādu iedomātu putekli no krēsla paroces. Žēl, ka neesmu vēl paguvusi šodien te iztīrīt.

-  Man izskatās, ka viss ir labākajā kārtībā.

Tenets jau bija paguvis uzminēt šīs pēkšņās pārmaiņas cēloni: misis Pričardi māca bailes.

Ceritijas tēvs te droši vien bija uztaisījis pamatīgu skandālu, vainodams Džetro meitas pavešanā ar visām no tā izrietošajām sekām. Brāļa un sievas vienotās frontes priekšā Džetro droši vien bija kapitulējis un atzinies. Tagad misis Pričarde baidījās, ka viņiem draud vēl lielākas nepatikšanas nekā tās, kas savulaik jau bija pārdzīvotas, jo runa bija ne tikai par asinsgrēku, bet varbūt arī par slepkavību. Tenetam šī sieviete nepatika, viņš uzskatīja, ka par vīra novirzēm daļēji atbildīga bija arī sieva, taču šobrīd viņam gribot negribot sametās tās žēl. Nosēdusies viņam pretī, savus apjomīgos ceļgalus kopā saspiedusi un rokas klēpī sažņaugusi, viņa gaidīja, kad cirvis nokritīs pār viņas galvu.

Bet varbūt tās bija bailes par dēlu?

-   Vai jūsu vīra nav mājās, misis Pričarde?

-  Nē. Viņš ir skolā.

-   Ir viens jautājums, kuru gribēju uzdot jums abiem.

Viņa cieta klusu, liekas, pat elpu bija aizturējusi.

-  Kāpēc jūs man neteicāt, ka jums ir dēls?

Kādu brīdi viņa raudzījās Tenetā tukšu skatienu, it kā neticēdama savām ausīm. Tad pakratīja galvu, pūlēdamās sakārtot domas.

-  Piedodiet…

Tenets atkārtoja jautājumu.

Viņas lūpas sakniebās, kļūdamas par šauru, skarbu svītru.

-  Mums mūsu dēls ir miris, inspektor.

Tenets neko neteica, līdz viņa negribīgi paskaidroja:

-  Viņš ir izvēlējies bezdievju ceļu.

-  Pametis Jeruzalemes bērnus?

-Jā.

-  Kad tas notika?

-  Apmēram pirms pusotra gada.

-   Kad es jums jautāju, vai Čeritija bija pazīstama ar kādu jaunu cilvēku, jūs atbildējāt, ka ne.

-   Es jau teicu, inspektor. Mūsu dēls mums ir miris. Kas attiecas uz mums, tad viņš neeksistē.

-   Kā viņi ar Ceritiju sapratās?

-   Ne visai labi. Abi tā arī neatrada kopīgu valodu.

-   Vai pēc tam, kad Kalebs atstāja māju, viņi kādreiz tikušies?

-   Kā lai es to zinu! Viņam tagad pašam sava dzīve. Mums vienam gar otru vairs nav nekādas darīšanas.

-   Tad kāpēc viņš pirmdienas vakarā klauvēja pie jūsu durvīm, misis Pričarde?

-       Kas jums to teica? Viņas acis dusmās sprēgāja. Ar kādām tiesībām? Tā izspiegot cilvēkus…

-   Ar pilnām tiesībām, misis Pričarde. Pat pildot pienākumu. Neaizmirstiet, ka mēs izmeklējam slepkavību… Ko viņš gribēja?

-   Kā lai es to zinu?

-   Bet jūs viņu ielaidāt.

-   Nē, es to nedarīju! Tiklīdz redzēju, kas atnācis, es teicu, lai atceras reizi par visām reizēm, ka nevēlos viņu vairs redzēt, tādu garmatainu, nospeķotos džinsos…

-   Bet viņš taču droši vien teica, kāpēc atnācis.

-  Es jums jau sacīju es neko nejautāju!

Un no šī apgalvojuma viņa neatkāpās.

-   Vai jūs varētu mums pateikt, kur viņš dzīvo?

-  Nav ne jausmas.

-  Un kur strādā?

-   Strādā! Tas nu ir labs joks. Strādā! Viņa paliecās uz priekšu, acīm rūgtumā kvēlojot. Darbs ir svēts, inspektor, un manam dēlam tas ir pietiekams iemesls, lai nestrādātu.

Neko vairāk Tenetam no viņas neizdevās izspiest.

-  Tā, Maik, viņš sacīja, kad abi atkal sēdēja mašīnā. Jums jāsameklē Kalebs un ar viņu jāaprunājas. Adresi varbūt var dabūt skolā no Džetro. Ja ne, paļaujos uz jūsu iniciatīvu. Ja uzskatāt, ka tas vajadzīgs, varat atvest viņu uz pārrunām nodaļā. Rīkojieties, kā atzīstat par labāku! Bet vispirms aizvediet uz turieni mani! Un, ak, jā, Maik, laiku pa laikam piezvaniet uz slimnīcu! Kad viņi teiks, ka jums laiks būt kopā ar Luīzi, paziņojiet man, atstājiet visu un brauciet! Skaidrs?

Jā, ser. Paldies jums.

Uz Teneta galda atkal gulēja jauni ziņojumi. Aizkūpinājis pīpi, viņš sāka tos lasīt. Taču pēc dažām minūtēm bija atkal kājās. Jāredz Džetro. Nekavējoties.

Ceļā uz skolu viņš domāja par jauno informāciju, kas tikko bija pienākusi. Kāda sieviete, kas dzīvoja pretī Holiroudas pamatskolai, pirmdienas vakarā vēlu bija strādājusi savā dārziņā mājas priekšā. Palaikam skatījusies pulkstenī, jo negribējusi nokavēt televīzijas programmu, kas sākas desmitos. Ļaudis sākuši plūst ārā no skolas jau pirms pusdesmitiem, un desmit minūšu laikā viss jau bijis tukšs un kluss. Beidzot bez ceturkšņa desmitos viņa redzējusi no skolas iznākam Džetro, kurš noslēdzis aiz sevis vārtus.

No skolas līdz Džetro mājai bija tikai desmit minūšu gājiens, tomēr viņš tur bija atgriezies tikai ceturksni pēc desmitiem. Ko viņš darījis šīs pusstundas laikā? Čeritija izgājusi no Hodžisu mājas deviņos trīsdesmit piecās. Vai viņu ceļi krustojušies?

Gadījumā, ja Džetro būtu sadabūjis naudu, ar ko samaksāt par Ceritijas abortu, viņš dabiski vēlētos zināt, vai viss noticis, kā plānots. Par atgriešanās laiku viņa to, iespējams, bija informējusi. Varbūt norunājuši pat satikšanos. Džetro noteikti dedzis nepacietībā noskaidrot, vai operācija izdevusies, un bijis apņēmības pilns nekad šādā ķezā vairs neiekulties. Bet ja nu Čeritijai bijis savs viedoklis šajā jautājumā? Ja viņa izlēmusi par klusēšanu pieprasīt vēl vairāk naudas? Džetro dusmu, vilšanās un baiļu uzliesmojumā būtu arī varējis pacelt pret viņu roku.

Lai nu kā, paskaidrojumi šajā situācijā bija nepieciešami.

Tenets Džetro sameklēja kādā no tualetēm, kur viņš laboja skalojamo kasti. Kreisā acs vīram bija aizpampuši un krietni nozilināta.

-   Mums jāaprunājas. Kur to varētu izdarīt?

Džetro novaidējās.

-   Jau atkal! Jūsu seržants tikai pirms īsa brīža aizbrauca.

Negribīgi viņš aizveda Tenetu uz mazu kambarīti, kurā atradās izsēdēts atzveltnes krēsls un elektriskā tējkanna. Uz krēsla paroces gulēja saņurcīta avīze. Tenets ar interesi konstatēja, ka tas bija šīsdienas numurs, atlocīts lappusē ar informāciju par zirgu skriešanās sacīkstēm un vairākās vietās pasvītrots. Džetro acīmredzot bija atkritējs ne tikai vienā ziņā vien.

-   Tātad brālis jūs apciemojis, Tenets pamāja uz zilo aci.

Džetro roka instinktīvi pastiepās uz sadauzītās sejas pusi, tad apstājās pusceļā.

-  Nezinu, ko jūs ar to gribat teikt.

-   Paklausieties, mister Pričard! Jūs taču negribēsiet man iegalvot, ka nejauši ieskrējāt durvīs.

-  Trepēs, ja gribat zināt.

-    Ak trepēs. Patiešām? Diemžēl es jums neticu. Un sāku domāt, ka nevar ticēt nevienam jūsu vārdam.

-  Kā to saprast?

-   Klausieties, pietiks šīs izlocīšanās! Saukšu lietas īstajos vārdos. Mums ir zināms, ka jums bijušas dzimumattiecības ar jūsu brāļameitu, ka viņa nonākusi stāvoklī un jūs devāt viņai naudu abortam, un piedevām mēs vēl zinām arī to, ka jūs mums melojāt attiecībā uz laiku, kad izgājāt no šīs skolas vakarā, kurā Čeritija tika noslepkavota. Mums ir liecinieks, mister Pričard, jauks liecinieks, uz kuru var pilnīgi paļauties. Ņemot to visu vērā, ko jūs, būdams manā vietā, domātu?

Tenets uz bridi apklusa. Džetro piere bija nosvīdusi, un zilums ap aci spilgti izcēlās uz pārējās sejas fona, kas bija netīras veļas krāsā.

-   Es… bet tālāk viņš netika.

-   Pilnīgi pareizi. Mūsu lieciniece apgalvo, ka redzējusi jūs tajā vakarā aizslēdzam skolas vārtus apmēram bez ceturkšņa desmitos, nevis pēc desmitiem, kā jūs apgalvojāt. Un šīs piecpadsmit vai divdesmit minūtes ir ļoti nozīmīgas, mister Pričard. Varētu pat teikt, ka tām ir izšķiroša nozīme.

Tenets atkal apklusa, bet Džetro vēl arvien bija mēms.

-   Mēs zinām, ka Ceritija atstāja Hodžisu māju deviņos trīsdesmit piecās, tātad desmit minūtes pirms tam, kad jūs izgājāt no skolas. Pie tumšās takas sākuma viņa varēja nokļūt pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm, tātad jūsu rīcībā bija aptuveni piecas minūtes, lai sasniegtu vietu, kur viņa tika nogalināta. Ejot naskā solī, tas nav grūti izdarāms. Ko īsti jūs darījāt, mister Pričard? Slapstījāties tur tumsā, cerēdams, ka ceļā uz mājām viņa ies garām? Vai arī šī tikšanās tika norunāta jau pirms viņas aizbraukšanas?

-   Nē! pār Džetro lūpām izlauzās sauciens.

Tā nebija, inspektor, es zvēru. Mēs neko nesarunājām… es viņu nesagaidīju, goda vārds. Pat redzējis netiku.

Sviedri nu jau straumītēm tecēja gar ausim, un viņš izvilka no kabatas netīru mutautu, lai tos noslaucītu.

-   Diemžēl es jums neticu.

Zīmīgi bija tas, ka Džetro nenoliedza nevienu no iepriekšējiem apvainojumiem. Tenets nolēma, ka ir īstais bridis, lai tagad, kamēr Džetro vēl ir pārbijies, ka tiks arestēts par slepkavību, iegūtu pilnīgu atzīšanos šajā jomā.

-  Jūs nenoliedzat to, ko teicu pirms tam?

Džetro vilcinājās, un Tenetam jau likās, ka

viņš tomēr neatzīsies. Tad pavisam lēni Džetro papurināja galvu.

-    Kāda tam būtu jēga? viņš vārgā balsī ierunājās. Jums jau tas viss ir kā uz delnas. Ja es arī liegtos, jūs taču neliktos mierā, kamēr piespiestu mani pie sienas. Bet nogalinājis es viņu neesmu! Varu to apzvērēt!

-   Tātad jūs atzīstat, ka pavedāt Čeritiju, ka viņa jūs informēja par grūtniecības iestāšanos un jūs devāt viņai naudu abortam? Tenets nožēloja, ka klāt nav Lainhema, ka Džetro atzīšanos nedzird neviens liecinieks, taču pārāk noraizējies par to viņš nebija. Džetro bija pārāk mīkstčauligs, lai ilgstoši noliegtu patiesību, pat ja viņam ienāktu prātā atteikties no saviem vārdiem, kad vajadzēs dot oficiālu liecību. Bet, ja viņš šo cilvēku bija pareizi novērtējis, tad līdz ar atzīšanos nāks arī mēģinājums sevi attaisnot. Viņš tiešām nemaldījās.

Varbūt, viss tā arī notika, taču vainīgs nebiju es, bet gan viņa. Džetro pūlējās uzkurināt sevī sašutumu pret mirušo meiteni. Viņa bija īsta mauka… Ķērās apkārt, trinās gar mani… Sēdēja klēpī un kaitējās, darīdama mani gandrīz vai traku… Ticiet man, viņa pati to gribēja, pat lūdzās… Un, kad jau bijām sākuši… viņai nekad nebija diezgan, varat man ticēt. Traks skuķis. Vairs nezināju, ko iesākt. Viņa to pieprasīja visur pie sētas tumšajā ieliņā, pat manas mājas virtuvē, kad māte turpat sēdēja ar muguru pret mums, bet pa trepēm lejā kāpa sieva…

Džetro trīcēja, vēlreiz pārdzīvodams bailes, kādas tam Ceritijas dēļ vajadzējis pārciest. Un Tenets viņam ticēja. Nācās grūti savienot bērnišķīgo, šķietami nevainīgo būtni tur sētmalē ar nimfomāni, kādu attēloja Džetro, bet Tenets bija pietiekami pieredzējis, lai atšķirtu melus no patiesības un zinātu, ka pat visskaistākais ābols serdē var būt sapuvis. Atmiņā pavīdēja kāds cits slepkavības gadījums. Četrpadsmitgadīga meitene bija palīdzējusi savam jau padzīvojušam mīļākajam izplānot un izdarīt viņa iepriekšējās draudzenes slepkavību. Savā galavārdā tiesnesis bija uzsvēris, ka šis nav gadījums, kā daudzi cilvēki varētu domāt, kad vecāks vīrietis noved neceļos jaunu meiteni, viņš pauda pārliecību, ka šī meitene esot pats lielākais ļaunuma iemiesojums, kādu viņam savā praksē nācies iepazīt.

Vai tas pats būtu sakāms arī par Ceritiju?

Reiz sācis runāt, Džetro nevarēja vien rimties. Viņš uzskaitīja vietas un laikus, un Tenets viņu nepārtrauca, saprazdams, ka ar katru vārdu viņš arvien vairāk nogriež sev atkāpšanās ceļu. Galu galā Tenetam noriebās šīs neķītrības, un viņš pārtrauca apsūdzību, taisnošanās un pašnožēlas pilno vārdu straumi.

-   Diezgan neciešami, vai ne?

Aizkustinoši pateicīgs par izpratni, Džetro

apliecināja, ka tā patiešām esot bijis.

-  Cik neciešami? Tenets klusi jautāja. Tik neciešami, ka bijāt spiests kaut ko uzsākt, lai darītu tam galu? Tik neciešami, ka nolēmāt viņu nogalināt? Bet, jau uzdodot šos jautājumus, viņš klusībā juta šaubas, vai šim cilvēkam pietiktu drosmes to izdarīt.

Džetro pārāk vēlu ieraudzīja slazdu, kurā bija iekritis. Viņa veselā acs vērās Tenetā ar nekustīgu, gandrīz ārprātīgu skatienu. Tad ievaidēdamies viņš paslēpa seju rokās un izmisumā šūpojās no vienas puses uz otru.

-   Nu? Tenets bargi noprasīja. Es gaidu.

Nekādas atbildes.

Tenets piecēlās.

-   Labi, mister Pričard, ja jūs nevarat atbildēt uz jautājumu, kur atradāties pirmdienas vakarā laikā starp deviņiem četrdesmit piecām un desmitiem piecpadsmit, jums vajadzēs nākt man līdzi uz policiju.

Džetro sejas izteiksmē bija kaut kas no slazdā noķerta truša bezpalīdzības.

-   Nē! Klausieties, inspektor… Ja es… Ja es jums pateikšu, kur biju tajā pusstundā, vai varat solīt, ka mana sieva to neuzzinās?

"Kas gan vēl būs jādzird?"

-   Tas ir atkarīgs no dažādiem apstākļiem, Tenets piesardzīgi teica.

-   Kādiem?

-  Tas ir atkarīgs no tā, vai šai informācijai ir kāds sakars ar izmeklējamo lietu.

-   Nav, nav nekāda sakara… Bet man… Apsēdieties, inspektor, es jums izstāstīšu.

Tenets apsēdās.

Bet pat tagad Džetro vēl kavējās ar atbildi. Izšņaucis degunu, viņš uzkrītoši lēni noglabāja

kabatā savu nu jau šķebīgo mutautu, tad nedaudz izslējās krēslā.

Tenets sakrustoja rokas uz krūtīm pārspīlētā pacietībā.

-   Sieva mani nosistu, ja zinātu… Es biju krogā, sacīja Džetro tāda cilvēka balsī, kurš atzīstas smagā noziegumā. Kopā ar dēlu.

Tad, lūk, kā. Ja misis Pričarde zinātu, ka vīrs ne tikai grēkojis, lietodams alkoholu, turklāt krogā, bet arī brāļojies ar dēlu, kurš viņai bija "miris", Džetro dzīve kļūtu par elli zemes virsū.

-  Bijāt norunājuši satikties?

Džetro papurināja galvu.

-   Saskrējāmies drīz pēc tam, kad izgāju no skolas. Nāca mani meklēt. Bijis mājās, bet sieva… Es pūlos viņus salabināt, taču nekas neiznāk, viņa negrib ne dzirdēt.

-  Viņa pateikusi, kur jūs meklēt?

-   Ak, nē. Nācis uz labu laimi. Nu, nav daudz citu vietu, kur es varētu būt. Viņš zina, ka mēdzu nākt šurp pat tad, kad skola slēgta… tāpat vien, lai visu pieskatītu.

Džetro acis apskrēja mazo, noplukušo kambarīti saimnieka lepnumā. Tenets saprata, ka šī ir viņa svētnīca. Taču vēl arvien nespēja aptvert, kā Džetro pēc soda izciešanas par nepilngadīgas meitenes izvarošanu izmanījies dabūt darbu skolā. Varbūt viņam izdevies noslēpt pagātni?

-   Kurā krogā jūs bijāt?

-   "Karaļa galvā" Denholmstrītā. Tā ir mūsu parastā vieta, ja gadās izdevība.

Tātad krietni patālu no sava rajona, droši vien, lai ziņas par to nenonāktu ausīs misis Pričardei. Ja Džetro nemeloja, vai tas nozīmē, ka viņš ir ārpus aizdomām?

Teneta smadzenes strādāja zibenīgi, izdomādamas un atmezdamas vienu scenāriju pēc otra Džetro bija nonāvējis Ceritiju pirms satikšanās ar Kalebu… pēc tās… abi pastrādājuši to kopā…

Šajā brīdī Džetro nāca ar savu satriecošo paziņojumu.

-   Mūs aizveda.

-   Aizveda? Tātad neieinteresēts liecinieks. -Kas?

-   Mana dēla draugs. Brauca garām drīz pēc tam, kad bijām satikušies. Aizveda mūs uz "Karaļa galvu", un tur visi kopā iedzērām. Pēc tam pārveda mani arī mājās. Patīkams čalis.

-   Vārds?

-   Pīts.

-  Uzvārds?

Džetro paraustīja plecus.

-   Nezinu, netiku dzirdējis. Bet Kalebs, mans dēls, droši vien zinās.

Vai iedevāt seržantam Lainhemam sava dēla adresi?

-Jā.

Tenets devās prom nomāktā garastāvoklī. Fakti, protams, tiks pārbaudīti, taču izskatījās, ka viens no vissmagākajās aizdomās turētajiem būs ieguvis alibi. Un arī ar pārējiem viņš nekur tālu uz priekšu nebija ticis. Tā kā pret misis Pričardi, misis Hodžisu un Veroniku (kuru Tenets īstenībā nekad pa īstam nebija turējis aizdomās) nebija absolūti nekādu pierādījumu, saraksts nu bija sarucis līdz divām personām. Atlika tikai saņemt Kārsona ziņojumu par Metjūsa gaitām, sākot no brīža, kad viņš atstāja staciju, līdz pat brīdim, kad abi satikās Ailīnas mājā, un izmeklēšana būs nonākusi strupceļā.

Tenets mēģināja sevi mierināt, ka tā jau nebūs pirmā reize, ka tas vēl nenozīmē galīgu sakāvi, ka agrāk vai vēlāk kaut kas atklāsies, kāda līdz šim neievērota vai nepieejama informācijas druska… Taču Tenets uzskatīja, ka ir nožēlojami atrasties situācijā, kad jāpaļaujas uz šādām druskām. Visu laiku, kamēr vēl bija izsekojamie pavedieni, varēja just optimismu, bet, kad tie visi izslīdēja no pirkstiem, domas gribot negribot atgriezās pie visām tām neatklātajām slepkavībām, kādas atrodamas katrā kriminālpolicijas nodaļā, un nedeva mieru sajūta, ka šoreiz laikam ari viņam vajadzēs atzīties sakāvē.

Atgriežoties policijā, viņu sagaidīja pārsteigums.

-   Ar jums vēlas runāt kāds misters Metjūss un mis Ceisa, ser. Viņi gaida jau gandrīz stundu.

Atzīšanās? Vēlreiz modās cerība.

-   Kur viņi atrodas?

-   Otrajā kabinetā.

-  Tūlīt dodos turp.

19.

Metjuss bija ietārpies respektabla izskata bruņās tumšā uzvalkā, baltā kreklā, neuzkrītošā kaklasaitē. Ari Ailīna bija ģērbusies oficiālai situācijai atbilstoši dzeltenbrūnā linu auduma kostīmā un krēmkrāsas blūzē. Tiklīdz ienāca Tenets, abi piecēlās.

-   Kā varu jums palīdzēt?

Viņi saskatījās. Ailīna uzmundrinādama pamāja ar galvu.

Metjūsa ādamābols noraustījās.

-    Es… mēs domājām, ka vajadzētu noskaidrot situāciju.

-   Varbūt apsēdīsimies? Tenets redzēja, ka tikko ienākusi policiste jau ir gatava pierakstīt sarunu.

-   Nezinu, kā lai sāk. Metjūss bezpalīdzīgi paskatījās uz līgavu.

Ailīna pievilka savu krēslu tuvāk Metjūsam un saņēma viņa roku.

-   Sāc ar to, kāpēc nolēmām nākt šurp, viņa klusi sacīja.

Metjūss satvēra viņas plaukstu abās rokās kā talismanu.

-    Redziet… Gluži aprobežoti jau mēs neesam, inspektor. Un varam novērtēt situāciju, kādā atrodos. Skaidrs, ka sakarā ar Čeritijas nāvi jūs meklēsiet vīrieti, tāpēc ka… Viņam aptrūka drosmes, un viņš atkal pameta izmisušu skatienu uz Ailīnas pusi.

-  Tāpēc ka viņai tikko bija izdarīts aborts, inspektor, viņa mierīgi sacīja. Kā mans līgavainis vakar teica, mums nav noslēpumu vienam no otra. Acīmredzot ir jau izdarīta sekcija, un šajos apstākļos jūs pirmām kārtām meklēsiet bērna tēvu.

Ailīnas iejaukšanās bija Metjūsam atdevusi spēkus.

-   Vakar no jūsu jautājumiem kļuva skaidrs, ka tieku turēts aizdomās, tāpēc nolēmām labāk atnākt šurp un visu izstāstīt, lai jūs ticētu, ka esmu nevainīgs.

-   Nevainīgs slepkavībā, Lezlijs gribēja teikt.

Ailīna paliecās uz priekšu, izvalbītajām, nopietnajām acīm vēl vairāk izspiežoties uz āru. Jums jātic viņa vārdiem.

Tātad viņi bija atnākuši, lai atzītos mazākajā grēkā, cerēdami tādā veidā novērst no sevis aizdomas par smagāko. "Nu, paskatīsimies," Tenets nodomāja.

-   Ko jūs saprotat ar vārdiņu "visu"? viņš piesardzīgi jautāja.

Metjūsa sejā pēkšņi ielija sārtums.

-  Tas bija mans bērns.

Tātad trešais kandidāts uz tēva godu Ceritijas nedzimušajam bērnam. Interesanti, ko gan Metjūss teiktu, ja zinātu par diviem pārējiem.

Atzinies savā grēkā, Metjūss pēkšņi kļuva visai runīgs.

-   Kā jau es teicu, vakar kļuva skaidrs, ka jūs nojaušat patiesību. Un droši vien nepaietu necik ilgs laiks, un jūs sāktu piegriezt skrūves, pieprasot asinsanalīzes un tamlīdzīgi. Tāpēc, godīgi atzīstoties, mēs nolēmām, ka būs labāk, ja es ieradīšos te brīvprātīgi un pats izstāstīšu, ka esmu bērna tēvs. Bet, kas attiecas uz slepkavību… Zvēru jums, inspektor, ar to man nav pilnīgi nekāda sakara. Kad par to uzzināju… es gluži vienkārši nespēju noticēt. Bijām taču tikko abi reizē pārbraukuši no Londonas! Sapratu, cik nelāgi tas izskatīsies, tāpēc sākumā es… mēs domājām, ka labāk būs ciest klusu.

-  Vai palīdzējāt Čeritijai izkārtot abortu?

-   Nē. Viņa visu izdarīja pati, teica, ka mana palīdzība neesot vajadzīga. Tikai nauda. Metjūss palaida vaļā Ailīnas roku un noslaucīja plaukstu bikšu starā.

-Cik?

-   Divi simti mārciņu.

Čeritija, kā liekas, bijusi apveltīta ar talantu gūt labumu pat no visbēdīgākajām situācijām. īsi pirms šķiršanās Džetro bija pastāstījis, ka arī viņš iedevis Čeritijai divi simti mārciņu naudu, kas, sievai nezinot, vinnēta zirgu skriešanās sacīkstēs un noglabāta "nebaltai dienai". Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka arī pēc samaksāšanas par abortu Čeritijai vēl atlika vairāk par simt piecdesmit mārciņām. "Un," Tenets sev atgādināja, "būtu bijis vēl vairāk, ja izdotos izspiest naudu arī no jaunā velsieša."

Galu galā Tenets konstatēja, ka ar katru aizejošu dienu Čeritija viņam patika mazāk un mazāk.

-  Vai zināt, kurā klīnikā viņa griezās?

Metjūss papurināja galvu.

-   Viņa man neteica. Kaut kur Londonā, tas viss.

-   Jūs bijāt norunājuši satikties vilcienā pirmdienas vakarā?

-   Nē! Tā bija tīrā nejaušība, es zvēru. Būtu es zinājis, ka viņa ar to brauks… Lai nu ko, bet viņu es vismazāk gribēju satikt, varat man ticēt. Kā jau teicu, viņa iekāpa pēc manis, pienāca klāt un apsēdās pretī.

-   Kāda jums viņa likās?

-   Ļoti klusa. Nogurusi es toreiz nodomāju. Nu, par to nebūtu ko brīnīties…

-   Par ko jūs runājāt?

-    Mēs tikpat kā nerunājām. Es tikai pajautāju, vai viss kārtībā, un viņa atbildēja apstiprinoši. Ceļa lielāko daļu viņa snauda. Taisnību sakot, es jutos atvieglots. Situācija nebija no patīkamajām.

-   Varu iedomāties. Un, kad izkāpāt Starrendenā…

-   Kā jau teicu, izgājuši no stacijas, šķīrāmies. Un vairāk neesmu viņu redzējis.

-  Lūdzu, atvainojiet mani uz brīdi!

Abi bažīgi saskatījās, bet Tenets steidzās augšā uz savu kabinetu. Iekams viņš turpināja iztaujāšanu, vajadzēja pārliecināties, vai Kārsons nav jau iesniedzis savu ziņojumu. Uz galda gulēja kaudzīte papīru, kurus viņš šorīt vēl nebija paguvis izlasīt. Meklētais atradās ātri. Viņš

pārskrēja ar acīm lapai, un sirds kļuva smaga.

"Sarkanā lauvas" saimnieks Kresetstrītā atcerējās, ka Metjūss ieradies drīz pēc deviņiem. Par laiku viņš bija drošs, jo viņa meita, kura palīdzot bārā, deviņos aizgājusi uz diskotēku. Saimnieks par to nav bijis visai priecīgs, jo vienam apkalpot daudzos brīvdienas vakara apmeklētājus neesot viegli. Metjūsu viņš pamanījis tūlīt pēc tam, kad meita aizgājusi. Un ievērojis daļēji tāpēc, ka redzējis pirmo reizi, daļēji oranžkrāsas mugursomas dēļ un daļēji tāpēc, ka viņš izskatījies ļoti nomākts. Runājis viņš ne ar vienu neesot, izdzēris vairākas glāzes viskija un apmēram bez desmit desmitos aizgājis diezgan grīļīgā gaitā. Šo triju stundas ceturkšņu laikā viņš bāru ne uz mirkli neesot atstājis.

Un Ailīnas māte, kurai nebija nekāda iemesla melot, Metjūsa ierašanās laiku bija noteikusi pavisam precīzi desmitos. Tātad Metjūsam gluži vienkārši nebūtu pieticis laika ne sekot Ceritijai pēc aiziešanas no stacijas, ne arī pārtvert viņu ceļā uz mājām.

Tenets nosvieda ziņojumu uz galda ar niknu izsaucienu. Pašreiz nebija nekādas nozīmes turpināt Metjūsa iztaujāšanu, prātīgāk būtu ļaut abiem iet. Viņš jau bija pie durvīm, kad zvanīja telefons. Tas bija Lainhems.

-  Kā veicas, Maik?

-   Es viņu atradu. Atradu Kalebu. Adresi dabūju no Džetro, kā jūs ieteicāt. Starp citu, Džetro var lepoties ar burvīgu, zilu aci.

-  Jā, zinu. Es to redzēju. Ko Kalebs teica?

-   Nav nekāds brīnums, ka misis Pričarde nevēlas viņu pazīt. Uzminiet, ar ko viņš nodarbojas?

Tenetam prāts nenesās uz mīklu minēšanu.

-  Stāstiet vien, Maik, pats!

-   Viņš ir viena cilvēka orķestris! Spēlē uz ķemmes un akordeona, sit šķīvjus ar kājai piesieta striķa palīdzību…

-  Varu iedomāties.

-  Starp citu, viņš man gluži labi patika.

-   Un tālāk mans minējums: mūs interesējošo laiku viņš pavadījis "Karaļa galvā", nevainīgi iedzerdams kopā ar tētiņu.

-  Vai to saka Džetro?

-Jā.

-   Un Kalebs tāpat. Fakti, liekas, ir neapgāžami. Tos apstiprina arī trešā persona.

-   Puisis, vārdā Pīts?

-    Pīters Endrjūss, jā. Runāju arī ar viņu. Strādā par mehāniķi pie Potersa Bidendenas ceļā.

-  Kā jums likās vai viņam var ticēt?

-   Es teiktu, ka var. Stāstīja, ka esot abus paņēmis savā mašīnā netālu no skolas, aizbraukuši uz "Karaļa galvu", tur visi kopā iedzēruši un pēc tam aizvedis Džetro uz māju vecais zēns sācis raizēties, ka tikai sieva nesaožot, kur šis bijis. Endrjūss iedevis viņam piparmētru konfekti, ko pasūkāt, un izsēdinājis uz Geitstrītas stūra īsi pirms desmitiem piecpadsmit.

-   Kad kaimiņu meitene redzēja viņu pārnākam mājā.

-   Bet pastāv iespēja, ka pēc tam viņš atkal izgājis.

-   Tam nav pilnīgi nekādu pierādījumu. Acumirkli!

Kabinetā ar papīra lapiņu rokā bija iesteigusies policiste. Steidzama ziņa seržantam Lainhemam, ser. Dežurante teica, ka viņa jūs savienojusi.

-  Kas par lietu?

-   Zvanīja no slimnīcas. Sieva lūdz viņu ierasties.

-  Paldies.

Tenets nodeva šo informāciju Lainhemam, atbrīvodams viņu uz visu dienu, un atgriezās otrajā pieņemšanas telpā.

-  Paldies, domāju, ka šobrīd tas ari ir viss.

Metjūss un Ailīna pārmija neticīgus skaticnus, tad pārsteigumā un cerībā pacēla acis uz Tcnetu.

Ailīna atguvās pirmā. Lēni piecēlusies kājās, viņa sacīja:

-  Tātad jūs mums ticat? Ticat, ka Lezlijs nav iejaukts Ceritijas slepkavībā?

-   Viņa alibi ir pārbaudīts. Tieši šī iemesla dēļ es jūs tikko atstāju. Domāju, ka ziņojums būs jau pienācis, bet pirms mūsu sarunas nepaguvu to izlasīt. Šķiet, ka misters Metjūss ir ārpus aizdomām.

Metjūss piecēlās, un abi saskatījās, aiz prieka kā no jauna piedzimuši. Tad Ailīna pievērsās Tenetam, un laimīgais smaids viņas sejā izdzisa.

-    Tādā gadījumā mums nebūtu nemaz vajadzējis nākt šurp un jums to visu stāstīt. Man vajadzēja apdomāt… mums vajadzēja nogaidīt… cik muļķīgi no manas puses! Es nevajadzīgi kritu panikā.

Tenets ar interesi klausījās vietniekvārdu mainīgajā lietojumā.

Metjūss aplika viņai roku ap pleciem.

-   Nekas, mīļā. Tagad tam nav vairs nekādas nozīmes… ja nu vienīgi… Inspektor, vai drīkstu kaut ko jautāt?

-  Es klausos.

-   Vai tiks…Vai sakarā ar to, ka Čeritija ir mirusi, tiks ierosināta krimināllieta?

-   Par neatļautiem dzimumsakariem? Maz ticams. Galu galā nevar uzturēt apsūdzību, ja nav liecinieku, un galvenā lieciniece, kā jūs pats teicāt, ir mirusi. Bet jūs, man liekas, mācību esat dabūjis.

-   O, jā, Metjūss dedzīgi piekrita. Pamatīgu mācību, varat man ticēt. Un, vēl īsti nespēdami ticēt savai laimei, abi aizgāja.

Tenets noskatījās viņiem pakaļ, priecādamies, ka panākts vismaz viens pozitīvs iznākums. Viņš bija pārliecināts, ka Metjūss nav nekāds izvirtulis un bijis tikai pārāk vājš vai varbūt pārāk glaimots, lai pretotos jaunas meitenes nepārprotamiem aicinājumiem.

Jo nu jau Tenets saprata, ka attiecībās ar visiem saviem "mīļākajiem" iniciatīva vienmēr piederējusi Ceritijai. Viljamsu viņai nebija izdevies locīt pēc sava prāta, viņš izrādījās pārāk pieredzējis, bet Tenets bija pārliecināts, ka Metjūss un Džetro bijuši kā māls viņas veiklajos pirkstos. "Jā," viņš domāja, soļodams atpakaļ uz savu kabinetu, nebija šaubu, ka viņa izjūtas pret šo meiteni ievērojami mainījušās kopš tā brīža, kad viņš ieraudzīja aizkustinošo ainu tumšās takas malā sabrukušo augumu. Toreiz viņš to bija uztvēris kā izpostītu nevainību, tagad turpretī juta, ka, par spīti jaunajiem gadiem, viņa pati bijusi postītāja, kam sveša līdzcietība, uzticība vai citas smalkākas morāles kategorijas. Viņš, protams, nezināja, vai šīs meitenes atmodinātā seksuālā apetīte patiešām bijusi tik milzīga, kā to aprakstīja Džetro un jaunais velsietis, taču ar katru brīdi auga Teneta pārliecība, ka savu sievišķību viņa izmantojusi apzināti, lai atriebtos tēvam par ilgajiem tirānijas gadiem.

Cik reibinošai vajadzēja būt spēka apziņai, kad viņa pirmo reizi aptvēra tā nāvējošās iespējas. Bet diemžēl izrādījās, ka šo ieroci viņa nespēj kontrolēt. Iestājās grūtniecība. Kā viņa uz to bija reaģējusi? Kritusi izmisumā, kā vairums meiteņu viņas vecumā un situācijā būtu darījušas? "Droši vien nē," Tenets nodomāja. Drīzāk varētu gaidīt, ka viņa niknojusies pati uz savu ķermeni, kurš iedrošinājies viņu pievilt. Katrā ziņā galvu viņa nebija zaudējusi. Pat šo stāvokli viņa bija apņēmīgi izmantojusi savās interesēs.

Taču negribot tika iekustināti arī tie spēki, kas galu galā iznīcināja viņu pašu.

Visskumjākais Ceritijas dzīvē Tenetam šķita tas, ka viņa acīmredzot dzīvojusi ar pārliecību vara pār citiem nodrošina visu vēlmju piepildījumu. Nepazīdama sirds labestību, viņa nebija pratusi to modināt arī apkārtējos cilvēkos un nomirusi, nekad neizjūtot prieku, ko mīlošs cilvēks bauda gan kā devējs, gan ņēmējs. Izņemot vecākus, neviens no izmeklēšanas gaitā sastaptajiem ļaudīm nebija lolojis pret viņu siltas jūtas un droši vien nesēros arī par viņas aiziešanu.

Tomēr Teneta pienākums bija noskaidrot, kas viņu nogalinājis, tāpēc viņš paņēma papīra lapu un vēlreiz uzrakstīja visu aizdomās turēto vārdus. Tad sēdēja pie tā, domās iegrimis. Visi šie cilvēki tā vai citādi bija cietuši Ceritijas dēļ. Jautājums: kurš no tiem nolēmis atriebties? Un pat ja izdotos uzzināt kā to pierādīt? Izskatījās, ka paši ticamākie kandidāti Džetro un Metjūss jāsvītro no saraksta. Tā kā viņu versijas apstiprināja neieinteresētas trešās personas, nebija nekādu iespēju pierādīt vainu. Un, kas attiecas uz visām četrām sievietēm Veroniku, viņas māti, Ailīnu Ceisu un misis Pričardi, līdz šim viņa rīcībā nebija pat ne mazākās pierādījumu skrandas, kas saistītu viņas ar noziegumu.

Tātad ko darīt tālāk? Tenets nopūtās. Atbilde bija labi zināma: atpakaļ pie papīriem. Pieredze viņam bija mācījusi, cik viegli ir domās kaut ko atmest kā nebūtisku, lai tikai vēlāk konstatētu, ka tas bijis sīks, bet ļoti nozīmīgs mozaīkas fragments. Kaut kur dokumentēto faktu un liecību kaudzēs var atrasties nejauša piezīme, mājiens, varbūt pat kaut kas nepateikts, kas varētu norādīt pareizo virzienu.

Šobrīd viņš būtu laimīgs par jebkuru norādījumu.

20.

Tenets aizvēra pēdējos aktu vākus, atlaidās krēslā un berzēja deniņus. Pulkstenis rādīja deviņi, un pēc garajām, pie papīriem pavadītajām stundām galva sāpēja, acis grauza un mugura bija kļuvusi stīva.

Taču rezultātu nekādu.

Nekāda pēkšņa atklāsme, nekāda jauna izpratne nebija atalgojusi viņa ietiepīgo apņemšanos pabeigt šo darbu, kuru viņš pats sev bija uzkrāvis.

Arī Lainhema pietrūka. Parasti viņi to darīja kopā, pa laikam komentējot, ierosinot kaut ko, diskutējot un prātojot tajā nepiespiestajā gaisotnē, kādu spēj dot tikai daudzi kopīgā darbā aizvadīti gadi. Bez šī stimula un Lainhema kā pārbaudes akmens Tenets juta, ka prāts pamazām kļūst truls un inerts. Idejas vai nu vispār nedzima, vai arī bija tik piezemētas, ka nepelnīja nopietnu uzmanību.

Iedomājies par seržantu, Tenets piezvanīja uz slimnīcu. Pēc nelielas pauzes viņu informēja, ka

dzemdības rit apmierinoši, bet iznākums vēl jāgaida. Tātad nebija nekādu cerību, ka Lainhems šovakar vēl varētu atgriezties darbā. Tenets piecēlās un izstaipījās. Laiks beigt un doties mājup.

Kaut arī logs stāvēja vaļā, telpa bija sasmakusi un oda pēc tabakas dūmiem. Uzmeties ar elkoņiem uz palodzes, Tenets izliecās ārā, dziļi ieelpodams svaigo gaisu. Iela lejā bija gandrīz tukša, veikalu skatlogos dega nakts apgaismojums, bet virs jumtu korēm vēl kavējās viegla blāzma, darīdama debesis līdzīgas lielam gliemežvākam ar sārtām un oranžām svēdrām. Pasaule izskatījās tik rimta, taču kaut kur brīvībā staigāja slepkava, ar katru dienu juzdamies arvien drošāks, ka netiks atklāts.

"Un ļoti iespējams, ka tā arī notiks," Tenets izmisis domāja. "Kur esmu kļūdījies? Ko neesmu izdarījis? Ko palaidis garām?" Atbilžu uz šiem jautājumiem nebija. Varbūt vainojams redzesviedoklis? Tenets vēl arvien jutās pārliecināts, ka šī nebija parasta slepkavība, ko pastrādā, lai laupītu vai izvarotu, nekas neliecināja arī par cīņu. Bet sitiens, kas Ceritiju bija triecis pret nejauko dzelzs g ibalu, noteikti nācis negaidīti. Tātad kas to zraisījis?

Neredzošām acīm Tenets raudzījās pāri Starrendenas skursteņiem, domās atkal atgriezies šaurajā takā, kur Čeritija bija sastapusi savu nāvi.

Pirmais scenārijs: Čeritija kopā ar slepkavu soļo pa taku. Iedegas strīds. Dusmu uzliesmojumā tiek izdarīts liktenīgais sitiens.

Tenets sarauca pieri un piemiedza acis, it kā spēcīga koncentrēšanās ļautu viņam saskatīt slepkavas seju.

Ar ko gan Čeritija būtu varējusi strīdēties?

Ar Veroniku, kura atsacījusies turpmāk piedalīties Čeritijas plānotajos pasākumos?

Ar misis Hodžisu, kura atklājusi abu meiteņu "draudzības" izskaidrojumu un klaji paziņojusi, ka ilgāk vairs neļaus savu meitu šantažēt un iebiedēt?

Ar Ailīnu Čeisu, kura prasa, lai turpmāk Čeritija liek mierā Metjūsu?

Ar Metjūsu, kurš… Nē, Metjūss tagad ir ārpus aizdomām. Un Džetro tāpat.

Ar misis Pričardi, kura uzzinājusi par sava vīra attiecībām ar Čeritiju un ir pilna apņēmības nepieļaut negodu, ko ģimenei sagādātu vēl viens tiesas process?

Tenets nebija ticis ne par soli tuvāk apskaidrībai un gurdi papurināja galvu. Kāda jēga turpināt? Bet viņš nespēja atslēgties. Kā apsēsts viņš atkal atgriezās takas tumsā.

Otrais scenārijs: slepkava uzglūn Čeritijai un ir gatavs lēcienam, kad steidzīgu soļu troksnis liecina par viņas tuvošanos…

Ja notikumu secība bijusi šāda, Tenets nespēja iedomāties ne Veroniku, ne viņas māti slēpjamies tumsā ar slepkavības domu sirdī. Ailīna Ceisa? Varbūt. Teneta pārliecība, ka Ailīna gatava cīnīties ar zobiem un nagiem, lai tikai nezaudētu šo pēdējo iespēju kļūt laimīgai, bija vēl vairāk nostiprinājusies. Arī misis Pričarde būtu apņēmīgs un bīstams ienaidnieks.

Bet vai tas jau nozīmēja, ka viņas būtu gatavas nogalināt?

Turklāt pierādījumu taču nebija ne pret vienu no viņām, un nāves apstākļi nevedināja uz domu par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Pretējā gadījumā slepkava būtu bruņojies ar kādu ieroci, taču tāds nebija ne lietots, ne atrasts.

Sitiens izdarīts dusmās, par to Tenets bija pārliecināts. Tātad…

Trešais scenārijs: Ceritijas slepkava steidzas pa taku vai nu pretī viņai, vai cenzdamies viņu panākt. Nezināma iemesla dēļ viņš jau ir uzbudināts, gatavojas uzstādīt viņai ultimātu vai izvirzīt kādu prasību. Abi satiekas, viņš runā un tad… Jā! Tad viņas atbilde (Nicīga? Izsmejoša? Izaicinoša?) liek viņam zaudēt savaldību.

Ja notikumi risinājušies šādi, kurš no aizdomās turētajiem būtu vispiemērotākais slepkavas lomai? "Visi," viņš nomākts nosprieda. Tātad atkal ne par soli tālāk. Bet… stāt! Varbūt viņa redzesloks bijis pārāk ierobežots kā zirgam, kuram pie acīm klapes? Varbūt tieši tāpēc viņš netiek ne no vietas? Tiesa, nekas neliecināja, ka Čeritijas cilpās būtu iekritis vēl kāds, taču tas nenozīmēja, ka šāds cilvēks neeksistē. Varbūt Tenets to nav vēl pat saticis. Vai ari… varbūt slepkava ir kāds, kuru viņš itin labi pazīst, kāds, kurš tikai šķitis šai lomai nepiemērots?

Kaut kur pa labi no viņa pēkšņi iegaudojās ugunsdzēsēju sirēna, ielauzdamās viņa prātojumos, un viņš automātiski pagrieza galvu, ar acīm meklēdams blāzmu, kas norādītu uz nelaimes vietu. Nekas nebija redzams, taču griezīgais briesmu signāls laikam bija iedarbinājis trauksmes zvanu viņa zemapziņā, jo atmiņā pēkšņi atdzīvojās pirms pāris dienām notikušais negadījums ar Benu.

Skaņām un tēliem savijoties kā kaleidoskopā, viņš redzēja velosipēdu ripojam uz atvērtajiem vārtiem, dzirdēja traktora rūkoņas tuvošanos un pats savu izmisīgo brīdinājuma saucienu. Bens atkal pārmeta kūleni pāri stūrei, palika nekustīgi guļam ceļmalas zālē un tad, brīnumainā kārtā augšāmcēlies, sveiks un vesels pietrausās kājās. Tenets vēlreiz pārdzīvoja savu atvieglojuma sajūtu, dusmas un kaunu par pļauku, kas ķēra Bena vaigu.

"Cik reizes es tev neesmu teicis, ka nedrīkst braukt lejā pa šo ceļu, kad vārti ir vaļā!"

Kāds, kuru viņš itin labi pazīst… kāds, kurš jau iepriekš bijis ļoti uzbudināts…

Atklāsme nāca pār viņu kā zibens uzliesmojums, un Tenets tik pēkšņi izslējās, ka nodauzīja galvu pret loga pārsegumu. Fizisko sāpju un pēkšņā atklājuma apžilbināts, viņš sagrīļojās un pieķērās pie palodzes, lai atgūtu līdzsvaru.

Pēc maza brīža saņēmies, viņš atgriezās pie rakstāmgalda un apsēdās, pakausi berzēdams.

Vai tas bija iespējams?

Šī visiem vecākiem pazīstamā vienreizīgā reakcija, kas galējam satraukumam vienā mirklī liek pārvērsties atvieglojumā, kad briesmas vairs nedraud, un pēc tam dusmās… Vai tieši tāds bija Ceritijas nāves izskaidrojums?

Vai viņu nogalinājis pašas tēvs?

Domām joņojot, Tenets sāka pārbaudīt šo jauno teoriju, sastatīdams to ar traģiskās nakts notikumiem.

Pričardu viņš nekad nebija nopietni turējis aizdomās, jo tieši Pričards bija ziņojis par Ceritijas pazušanu pirms nozieguma pastrādāšanas, un tāpēc Tenetam bija radies iespaids, ka šis cilvēks visu vakaru atradies viņa redzeslokā. Bet nu viņš aptvēra, ka maldījies. Apmēram divdesmit minūtes, kamēr Tenets ar Lainhemu apmeklēja misis Hodžisu, Pričards pēc Teneta paša ierosinājuma mājā palika viens pats.

Un ja nu, nespēdams paciest bezdarbību, viņš būtu nolēmis meklēt meitu tumšajā ejā?

Te veidojās gluži jauns scenārijs: Pričards lēni virzās uz priekšu, baidīdamies kuru katru brīdi paklupt uz savas meitas ķermeņa. Pēc garajām, lēni augošas spriedzes stundām viņš ir nonācis galēja uzbudinājuma stāvoklī. Tad pēkšņi atskan soļi, kas viņam šķiet pazīstami. Mostas cerība. Vai tā varētu būt Ceritija?

Jā, patiešām! Un to pašu brīdi, redzot viņu sveiku un veselu, nemiers pārvēršas nevaldāmās dusmās. Viņš pieprasa paskaidrojumu, kur viņa bijusi. Un Ceritija?

Ko dara Ceritija?

Arī viņas nervi ir saspringti. Misis Hodžisa jau pateikusi, ka meli atklājušies un šoreiz neizdosies izlocīties ar puspatiesībām. Pričards pieprasīs faktus un to apstiprinājumu līdz pat pēdējam sīkumam. Un kaut arī protests briedis jau sen, atklātai cīņai viņa vēl nav gatava. Piecpadsmit gadu vecumā cilvēks nav nobriedis neatkarībai un nespēj nomest mājas un ģimenes važas, kā to bija izdarījis viņas brālēns Kalebs.

Būtībā viņai bija tikai divas iespējas: mēģināt tikt cauri ar nekaunību vai arī aizsteigties tēvam priekšā, dedzīgi atvainojoties un pazemīgi lūdzot piedošanu. Tenets uzskatīja, ka, ņemot vērā viņas stāvokli, Ceritija drīzāk būs izvēlējusies pēdējo, taču visādā ziņā ceļā uz mājām viņa noteikti domās gatavojās sarunai ar tēvu un savai tēlojamai lomai.

Un tad pēkšņi, ātrāk nekā gaidīts, tēvs jau stāvēja viņas priekšā. Nebija grūti iedomāties pārējo. Tenets atcerējās, kā pats bija sarāvies, Pričarda dusmu izvirduma pārsteigts tajā vakarā viņa virtuvē. Viens nepareizi izvēlēts vārds vai varbūt klusēšana atbildes vietā un Pričarda pacietības mērs būtu pilns. Ar vienu spēcīgu sitienu būtu pilnīgi pieticis…

Bet vai Pričards būtu atstājis meitu tur guļam? Droši vien ne, ja aptvertu savas rīcības izraisītās sekas, taču par nolauzto aizvirtni viņam nevarēja būt nekādas jausmas, tāpēc, iesitis Čeritijai, viņš, jādomā, pagriezās un akli metās prom, lai sagaidītu meitu mājā, jo tajā brīdī pār sevi nevaldīja.

Tenets atcerējās, ka pēc atgriešanās no Hodzisu mājas Pričards viņus ar Lainhemu bija sagaidījis priekšnamā. Toreiz viņš lo izskaidroja ar nepacietību ātrāk kaut ko uzzināt, bet varbūt Pričards pats tikko bija pārradies un īstenībā gaidīja Ceritiju? Un atvieglojuma izpausmes pamatā nebija vis no misis Hodžisas iegūtā informācija, kā domāja Tenets, bet pieņēmums, ka Ceritija redzēta pēc abu tikšanās un ka nekas ļauns nav noticis. Un kopš tā brīža, kad Pričards aptvēra savu maldīšanos, droši vien augušas augumā bailes, ka viņa sitiens nodarījis lielāku ļaunumu nekā gribēts.

Tenets domās atsauca visus tā vakara notikumus un konstatēja, ka Pričarda uzvedība pilnībā atbilda šādai interpretācijai. Viņu bija maldinājis paša pieņēmums par Pričarda uzvedības motivāciju.

Jā, jo vairāk viņš par to domāja, jo stingrāka kļuva pārliecība, ka mīkla ir atminēta. Jau agrāk viņu nepameta sajūta, ka Pričarda veselais saprāts balansē uz naža asmens, ka to apdraud reliģiskais fanātisms un bīstami nereālas prasības pret līdzcilvēkiem. Tenets vēl arvien ticēja, ka savā veidā Pričards bija mīlējis meitu un patiešām rīkojies, vislabāko nodomu vadīts. Pēc viņa domām, Čeritiju vajadzēja glābt un viņa pienākums, lai cik nepatīkams, bija nodrošināt viņas pestīšanu. Cik briesmīgai vajadzēja būt sajūtai, redzot, ka visļaunākās aizdomas apstiprinājušās, ka Ceritija mirusi, un aptverot, ka pats vainīgs viņas nāvē. Kāds tad brīnums, ka satriecošo ciešanu izpausmi bija grūti redzēt?

Kādas pēdas šāda cilvēka apziņā atstātu atskārsme, ka viņš nogalinājis savu meitu? Vai viņš sabruktu zem vainas, bēdu un sirdsapziņas pārmetumu nastas, vai arī censtos rast sev kādu attaisnojumu?

Tenets atcerējās, ko mis Foskita bija teikusi, atcerējās misis Pričardes stāstu par Čeritijas nežēlīgo sodīšanu pirms daudziem gadiem un prātoja: vai Pričards mēģinātu sev iegalvot, ka ir nevainīgs, jo, paceldams roku pret Ceritiju, īstenībā uzbrucis sātanam, kas viņā iemiesojies?

Tenetam jau agrāk bija iznācis sadurties ar reliģisku fanātismu, un viņš zināja, cik labvēlīgu augsni tas dod pašapmānam un maldiem. Taču Pričards noteikti saprot, ka policija šādu skaidrojumu neuzskatīs par attaisnojumu slepkavībai, un baidās, ka tā vai jebkurš cits varētu uzzināt patiesību.

Piemēram, misis Pričarde.

Tenets pēkšņi atcerējās misis Pričardes izskatu tajā rītā, izejot no vīrabrāļa mājas. Palika iespaids, ka viņa ir tuvu sabrukumam. Viņš to bija izskaidrojis ar gluži dabiskiem pārdzīvojumiem un ciešanām, bet ja nu cēlonis bija baismīgāks? Viņš ari atcerējās, ka viņa it kā grasījās viņam kaut ko teikt, bet tad aprāvās. Un viņš, domādams tikai par sava nāciena mērķi, nebija tam pievērsis uzmanību. Ja nu misis Pričardei radušās aizdomas, ka Ceritiju nogalinājis tēvs? Domās atgriezdamies pie savas iepriekšējās sarunas ar viņu, Tenets sāka prātot, vai pats nav iesējis viņā aizdomu sēklu. Viņš vēl arvien bija pārliecināts, ka visu traģisko notikumu virknes sākums meklējams toreiz, kad tēva cietsirdīgā un aplamā rīcība bija piespiedusi Čeritiju notēlot pakļāvību. Misis Pričardei viņš to nebija teicis, taču ļoti var būt, ka vēlāk viņa pie šāda slēdziena nonākusi pati. Un ja nu pēc tam viņa atmetusi ierasto lojalitāti un sākusi notikušajā vainot vīru? Protams, ne jau slepkavībā. Tenets bija pārliecināts, ka tādas aizdomas viņai vēl nebija radušās. Bet viņa varēja nonākt pie secinājuma, ka atbildība par Ceritijas noklīšanu maldu ceļos gulstas uz vīru un ka šie ceļi galu galā arī noveduši meiteni nāvē.

Ja tā, misis Pričardes nostāja pret vīru noteikti būtu mainījusies. Viņa bija mīlējusi savu bērnu. Un, nonākot pie atziņas par Pričarda vainu Ceritijas nāvē, attieksmes maiņa pret vīru noteikti rastu atspoguļojumu ari viņas uzvedībā. Un ja nu Pričards to nepareizi iztulko? Ja nu viņš pieņem, ka sieva sākusi turēt viņu aizdomās par Ceritijas noslepkavošanu? Tenets bez grūtībām varēja iedomāties sarunu, kuras pamatā ir pārpratums, bet kuras gaitā misis Pričarde ar šausmām atskārš patiesību. Un, lai gan savulaik viņa bija gatava attaisnot vīra rīcību, Tenets nespēja ticēt, ka viņa to darītu tagad. Piedot sodu bija viena lieta, bet slepkavību un vēl pašu bērna…

Nē, vina katrā zinā vīru nosodītu.

Un kā tādā gadījumā izturētos Pričards? Te varēja veidoties bīstama situācija. Vai Tenets, pats to negribēdams, nebija radījis draudus arī misis Pričardes dzīvībai?

Piecēlies no galda, Tenets sāka soļot pa istabu. Kaut viņš varētu apspriesties ar Lainhemu! Varbūt visa šī apsūdzība, kuru viņš tagad izvirzīja pret Pričardu, bija tikai pārkairinātas iztēles auglis? Nē, tas tā nevarēja būt. Tā balstījās uz kādu būtisku patiesības izjūtu, kas reizē pacilāja un biedēja. Jo, ja viņam bija taisnība, Pričardam nevarēja uzticēties un vajadzēja brīdināt misis Pričardi, pierunāt viņu meklēt drošāku patvērumu.

Bet varbūt viņš bija panikas cēlājs? Vai tiešām jādodas pie viņas tūlīt, šovakar pat? Varbūt labāk pagaidīt, jo rīts gudrāks par vakaru?

Bet ja nu viņai kas notiktu, Tenets sev mūžam nespētu piedot, ka nav mēģinājis to aizkavēt. Jābrauc. Vismaz tad viņš varēs novērtēt situāciju un emocionālo spriedzi abu starpā.

Un viņš steigšus devās uz mašīnu stāvvietu.

21.

Vēl nesasniedzis Taunroudu, Tenets saprata, ka klusajā dzīvojamo māju rajonā kaut kas atgadījies. Viņu panāca ātrās palīdzības automašīna, zilām ugunīm mirgojot, un tajā pašā virzienā steidzās arī nelieli kājāmgājēju bariņi. Viņš bija liecinieks tai dīvainajai osmozei, kas liek izplatīties nelaimes vēstīm, un jutās tā, it kā kopā ar pārējiem tiktu pakļauts postoša viesuļa varai.

Caur mašīnas vaļējo logu ieplūda dūmu smaka, un viņš atcerējās ugunsdzēsēju sirēnu, ko bija dzirdējis neilgi pirms izbraukšanas. Tātad ugunsgrēks. Neiecietīgi viņš atvairīja domu, ka varētu būt kāds sakars starp viņa ceļamērķi un ugunsnelaimi tur priekšā. Taču sevi pārliecināt neizdevās. Ja viņa teorija bija pareiza, Pričards dzīvoja īssavienojuma draudos. Nebūtu nekāds brīnums, ja tāds patiešām rastos.

Viņš izdarīja pēdējo pagriezienu pirms Taunroudas un redzēja, ka formās tērptu policistu kordons ziņkārīgos tālāk nelaiž. Pametis mašīnu, viņš izlauzās cauri pūlim, nepievērsdams uzmanību sašutuma pilnajiem protestiem, kas atskanēja no visām pusēm. Ieraudzījuši un pazinuši viņu, policisti atbrīvoja ceļu. Ar drūmas neizbēgamības sajūtu konstatēdams, ka drudžainās rosības centrā patiešām ir Pričardu māja, viņš metās skriešus. Visā Taunroudas garumā ļaudis bija iznākuši no savām mājām un stāvēja uz ietvēm ielas abās pusēs gluži kā tribīnēs.

Tā tiešām bija Pričardu māja un jau dega kā lāpa. Liesmojošās durvis izskatījās kā elles vārti, un garas liesmu mēles, lauzdamās ārā pa logu ailēm, no kurām stikli jau bija izbiruši, kāri laizīja ķieģeļu sienu. Spēcīgu ūdensstrūklu loki taustījās ap visām mājas atverēm, bet ugunsdzēsējus noteikti kavēja tas, ka mājai nevarēja piekļūt no aizmugures. Degošajā ēkā laikam vēl bija kāds cilvēks, jo vīri slēja pie dzegām kāpnes.

Tenets saprata, ka šajā brīdī nedrīkst traucēt ugunsdzēsēju komandieri, kurš vadīja glābšanas darbus. Cilvēka dzīvība bija pirmajā vietā, ziņkārību varēs apmierināt vēlāk. Lai gan Tenets nespēja iedomāties, kā no šīs elles kādu varētu izglābt.

Aizelsies no skrējiena, viņš strauji apstājās blakus diviem ātrās palīdzības vīriem un parādīja savu apliecību.

-   Kas tc notiek?

-   Tur iekšā palicis kāds trakais. Ugunsdzēsēji ielauzās mājā, lai dabūtu viņu ārā, bet šis aizbarikādējies bēniņos. Tagad viņi mēģinās tikt iekšā pa bēniņu lūku.

Tenets paskatījās augšup. Mazais, melnais stikla ovāls jumtā vēl bija tumšs. Tātad tur uguns vēl nav ielauzusies. Pričardam jo tas nevarēja būt neviens cits vēl ir iespēja izglābties, ja vien viņš gribēs šo iespēju izmantot. Nevar izglābt cilvēku, kurš nevēlas tikt glābts.

Tad ar bailēm Tenets uzdeva nākamo jautājumu:

-  Kur atrodas šī cilvēka sieva?

Viņa acis slīdēja pār ļaužu sejām, meklējot misis Pričardes trauslo, padevīgi saliekto stāvu, vecmodīgo, viņai tik raksturīgo matu mezglu pakausī.

-   Pēdējā brīdī izglābusies. Redzēdama, ka vīrs izlaista mājā benzīnu, neklausoties viņas protestos, aizskrējusi uz telefona automātu un izsaukusi ugunsdzēsēju brigādi. Bet, kad atgriezusies, māja jau bijusi liesmās. Tam cilvēkam visi nav mājās, skaidrs kā diena.

Benzīns. Tad tāpēc liesmas tā trakoja, tad tāpēc viss risinājās tik strauji. Un nu arī viņš saoda gaisā aso, kodīgo smaku.

Bet, paldies Dievam, misis Pričarde bija drošībā, un nu viņš to ar acīm arī atrada kā maza, nekustīga saliņa viņa tur stāvēja nemierīgā, plūstošā pūļa vidū ielas pretējā pusē. Vērīgi raudzīdamās augšup, vienas rokas saliektos pirkstus mutei piespiedusi. Tenets jau bija sācis virzīties uz viņas pusi, kad pūlis novaidējās tik skaļi, ka to varēja dzirdēt pat cauri liesmu rūkoņai un sprakšķiem.

Melnais lūkas ovāls jumtā bija no iekšpuses iegaismojies. Uguns sasniegusi bēniņus. Sārtā blāzma kļuva ar katru mirkli spožāka, un tas notika šaušalīgā ātrumā, jo liesmas acīmredzot aprija tur gadu gaitā sakrājušos krāmus. Un, spriežot pēc sanitāru vārdiem, Pričards pats bija vēl palīdzējis, sakraudams visu vienuviet pie durvīm.

Kaut nu viņš nebūtu sakrāvis pats sev bēru sārtu!

Viens no ugunsdzēsējiem tagad bija gandrīz sasniedzis lūku, kas atradās jumta slīpnes augšpusē. Pēkšņi tā atvērās, un Pričards izrāpās uz jumta. Ugunsdzēsējs ieņēma stabilāku pozu un pastiepa Pričardam pretī roku, bet Pričards pagrieza viņam muguru un uzsvempās vispirms ar vienu, tad ar abām kājām uz lūkas rāmja augšējās malas. Augums saspringa lēcienam, un

viņš ar pēkšņu rāvienu metās augšup, mēģinot ar rokām pieķerties jumta korei.

Tāpat kā visi skatītāji, arī Tenets aizturēja elpu nenovēršamā kritiena gaidās.

Bet Pričards nenokrita. Ar izmisumā dzimušu veiklību viņam bija izdevies noturēties, un nu viņš mēģināja pat piecelties stāvus. Pavisam lēni, izplestām rokām balansēdams kā virves dejotājs, viņš to arī izdarīja. Un mirkli stāvēja tur, vērdamies uz drudžaino darbošanos lejā, tad pacēla seju pret debesīm.

Dievs ir mans liecinieks! viņš iekliedzās.

Vārdi aizskanēja līdz apklusušajam pūlim uz ielas. Tad bēniņos laikam kaut kas sagāzās, jo tajā pašā brīdī, turklāt tik strauji, ka tūlīt pat viss jau bija arī galā,'no lūkas izlauzās dzirksteļu mutulis, pašķīzdams uz visām pusēm, un liesmu mēles apvija Pričarda kājas, ķermeni un izplestās rokas.

Tenets saprata, ka ar benzīnu droši vien bija piesūkušās arī Pričarda drēbes.

Vienu īsu, drausmīgu mirkli liesmu apņemtais Pričards stāvēja, pret debesīm izslējies kā šaušalīga parodija par krustu, kurviņš vienmēr bija noliedzis. Tad ar necilvecīgu brēcienu, dzirksteles šķiežot, ugunīgais, sāpju izlocītais ķermenis pa diagonāli noslīdēja no jumta,

riteniski pārvēlās pār jumta malu un ar asinis stindzinošu dobju būkšķi nogāzās lejā uz ielas.

Ugunsdzēsēji metās viņam klāt apdzēst liesmas, un misis Pričarde iekliegušies rāvās uz priekšu. Tenets satvēra viņu aiz rokas.

-   Labāk uzgaidiet vēl mirkli!

Viņa neizpratnē raudzījās Tenelā, it kā brīnīdamās, kas tas tāds, tad pazina un viegli pamāja ar galvu. Taču ne vārda nerunāja, tikai stāvēja un, plaukstas sejai piespiedusi, skatījās, kā cilvēki rosās ap viņas vīra ķermeni.

Liesmas nu bija nodzēstas, ātrās palīdzības vīri uzmanīgi novietoja Pričardu uz nestuvēm.

Tenets pieskārās misis Pričardes rokai.

-  Iešu pajautāt, kāds ir stāvoklis.

Pričards vēl bija dzīvs. Bet tikko dzīvs.

-   Līdz slimnīcai diezin vai tiks.

-   Sieva gribētu braukt kopā ar viņu.

-Labi. Bet steidzieties!

Tenets iesēdināja misis Pričardi mašīnā un pats ielēca viņai blakus. Bet viņa to, liekas, pat nemanīja. Vēl arvien viņa nebija bildusi ne vārda un visu neilgā brauciena laiku stingi vērās savā priekšā.

"Šoks," nodomāja Tenets. "Un kāds tur brīnums? Māte, meita, vīrs, māja viss zaudēts vienas īsas nedēļas laikā. Lai spētu to pārdzīvot,

vienīgais ceļš laikam ir atslēgties no ārpasaules, ierauties sevi kā gliemezim gliemežnīcā un palikt tur, līdz instinkts pačukstēs, ka laiks atgriezties īstenībā."

Viņi jau bija gandrīz pie slimnīcas, kad mediķis, kurš visu laiku uzmanīja Pričardu, notvēra Teneta skatienu. Nožēlas izteiksme viņa sejā un vieglā galvas kustība liecināja, ka Pričards miris. Misis Pričarde nebija pamanījusi šos pārmītos skatienus. Tcnets nolēma viņai par notikušo paziņot vēlāk, kad viņa vairs nebūs iespiesta šajā šaurajā telpā kopā ar vira ķermeni.

Pēc čukstus izteikta lūguma Tenets gaidīja, līdz simpātiska nakts māsa ierādīja viņiem mazu, atsevišķu istabiņu un atnesa arī tasi tējas.

-  Diemžēl, misis Pričarde, ziņas ir sliktas.

Teneta balss tonis viņu jau bija brīdinājis.

Pēkšņi viņa saspringa gaidās un uzmanībā.

-  Jūsu vīrs. Ceļā uz slimnīcu viņš miris.

Uz īsu mirkli viņa sastinga. Tad tējas tase viņas rokā sāka šķindēdama sisties pret apakštasi.

Tenets pasniedzās, izņēma to viņai no rokas un nolika uz galda.

-   Man ļoti žēl, bet tur nekas vairs nebija glābjams.

Viņa strauji pamāja ar galvu, trīcošās rokas vienu otrai piespiedusi.

-   Vienu acumirkli, es tūlīt saņemšos.

Tenets gaidīja, līdzjūtīgi klusēdams un apbrīnodams viņas paškontroli.

Pēc brīža viņa atmeta galvu un vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Kad abu skatieni atkal sastapās, sāpju izteiksme viņas acīs lika Tenetam sarauties.

-   Viņš bija… nenosvērts, viņa sacīja, katru vārdu izrunādama ar grūtībām. Varbūt pat…

Bet viņa nespēja šos vārdus dabūt pār lūpām. Tenets neko neteica un gaidīja. Ja misis Pričarde vēlas runāt kas gan cits viņu uzklausīs? Varbūt māsa, bet tā atrodas tālu prom, Birmingemā. Un, kas attiecas uz vīra brāli Džetro vai viņa sievu… neviens nelaimīgais nerastu pie tiem nedz mierinājumu, nedz sapratni.

-   Vai zināt, ka viņš… Atkal viņai pietrūka vārdu.

Tenetam nācās palīdzēt.

-  Ceritiju, vai ne?

Viņa piekrītoši pamāja.

-   Ne jau ar nodomu… Tas bija nelaimes gadījums. Tad dedzīgi, it kā pat tagad būtu svarīgi aizstāvēt vīra godu, iesaucās: Jums tam jātic!

-Es ticu.

Bet ar to vien viņa nesamierinājās. Reiz sākusi runāt, viņa vēlējās turpināt, attaisnot, sīkāk komentēt, izskaidrot.

-   Tas notika, kamēr viņš gaidīja jūs atgriežamies no misis Hodžisas mājas…

Un tālāk viss bija risinājies tieši tā, kā Tenets paredzēja: impulsīvs lēmums meklēt Ceritiju uz tumšās takas, pēkšņās dusmās pacelta roka, tūlītēja atgriešanās mājās pārliecībā, ka Čeritija, pilna nožēlas, drīz vien pārvilksies pati. Un kad tas nenotika augošas bailes, ka sitiens bijis spēcīgāks nekā domāts, ka viņa, iespējams, guļ tur nesamaņā. Un galu galā patiesas bēdas un ciešanas, ieraugot meitu mirušu…

-    Man jau no paša sākuma bija tāda sajūta, ka vīrs kaut ko noklusē, — misis Pričarde nelaimīgi teica. Viņš, protams, bija nelaimīgs, kā tam arī vajadzētu būt, viņš savā veidā meitu patiešām mīlēja. Bet es jutu, ka aiz šīm bēdām slēpjas vēl kas cits. Un, kad mēs uzzinājām, ka Čeritija bija… sagājusies ar kādu vīrieti, viņš kļuva gandrīz vai priecīgs! Nepārtraukti runāja par to, cik slikta viņa bijusi, kā Sātans viņā iemiesojies jau kopš dzimšanas… Un galu galā es aptvēru, ka viņš domā labi vien ir, ka viņa mirusi, un ka tas, kurš viņu nogalinājis, izdarījis kaut ko… slavējamu. Viņas balss neticībā aizlūza.

-   Tagad, to atceroties, es saprotu, ka viņš mēģinājis sevi attaisnot, bet toreiz es sāku gudrot… un baidīties… Sev tik raksturīgajā žestā viņa piespieda pirkstu kauliņus pie mutes, it kā cīnoties ar smagajām atmiņām par pirmo aizdomu pamošanos.

-   Nezināju, ko darīt. Grūti bija tam noticēt, bet, jo vairāk domāju, jo iespējamāka šī varbūtība šķita. Likās ja nevarēšu ar kādu par to aprunāties, zaudēšu prātu. Bet nevarēju iedomāties nevienu, pie kā griezties, nevienu, kurš saprastu. Šorīt, kad satikāmies, es jums gandrīz izstāstīju… Tomēr neuzdrīkstējos. Jūs taču esat policists. Kā lai nododu pati savu vīru? Un tomēr… Ja viņš šo šausmu darbu bija pastrādājis…

Viņa vairs nespēja ilgāk savaldīties. Seja pēkšņi sašķobījās, pār vaigiem sāka līt asaras.

Tenets iespieda viņai rokā mutautu, uzlika roku uz pleca un sacīja:

-   Es drīz atgriezīšos. Tad izgāja no istabas, dāvājot viņai tik ilgi liegto iespēju pilnībā nodoties bēdām. Ātri viņš izkārtoja, lai pa nakti misis Pričardi patur slimnīcā, un saņēma solījumu, ka viņai tiks iedotas nomierinošas zāles, kas nodrošinās ciešu miegu un atpūtu. Tad viņš devās atpakaļ.

Viņas acis bija sarkanas un aizpampušas, seja pietūkuši, bet asaras vairs netecēja, un viņa izskatījās mierīgāka. Kad Tenets izstāstīja, ko tikko sarunājis, viņa pateikdamās pamāja ar galvu, taču protestēja, kad viņš ierosināja turpināt sarunu rīt, lai viņa varētu ātrāk doties pie miera.

-   Man ļoti gribētos izstāstīt jums visu jau šovakar. Citādi nevarēšu gulēt, atkal un atkal domājot par to pašu.

-  Ja jūs tā vēlaties…

-  Jā. Patiešām.

-  Nu, labi.

Viņš no jauna apsēdās.

-   Es mēģināju jums izskaidrot, kā šorīt jutos…

-  Jūsu stāvoklis bija neapskaužams.

Viņa pamāja, tad nošņauca degunu.

-   Es neparko negribētu vēlreiz izdzīvot šīs dažas pēdējās dienas.

"Bet nāksies," Tenets skumji domāja, "noteikti nāksies. Iztēlē tu atkal un atkal atgriezīsies tajās. Varbūt ar laiku atmiņas pabalēs, sāpes vairs nebūs tik skaudras, bet vaļā tu no tām netiksi līdz kapa malai."

-   Uz vakarpusi es jutu, ka ilgāk vairs nespēju izturēt… šīs šaubas un aizdomas… Man vajadzēja zināt. Un bija tikai viens ceļš, kā noskaidrot patiesību. Sapratu, ka viņš dusmosies, bet man jau bija vienalga…

No sākuma vēl neuzdrošinājos jautāt tieši vai viņš to nogalinājis, tā ka viņš varbūt nesaprata, par ko runāju, bet varbūt ari saprata un tikai izlikās nesaprotam. Un tad saņēmos un noprasīju bez aplinkiem. Viņš… viņš tikai blenza mani, un kādu brīdi man likās, ka viņš vienkārši neatbildēs. Bet tad sākās…

Viņš runāja un runāja par to, cik ļauna Čeritija bijusi, ka Sātans no viņas nekad neesot izdzīts, kaut gan toreiz bērnībā licies, ka izdevies to izdarīt; ka tas uzglūnējis visus šos gadus, gaidīdams izdevību pa īstam pacelt galvu… Tad viņš sāka raudāt, teikdams, cik ļoti meitu mīlējis, ka neesot gribējis nodarīt tai pāri… savai Čeritijai, savai mazajai meitiņai… Viņš lūdzās, lai ticot viņa vārdiem. Bet man jāsaprotot, ka tas esot tikai uz labu…

Es nespēju parunāt, nespēju ne vārda dabūt pār lūpām, un beigās viņš uz mani saskaitās. Varot jau redzēt, ka es viņam neticu, bet viņš varot pierādīt, ka rīkojies pareizi. Ja Dievs nebūtu gribējis, lai Ceritija mirst, viņa nebūtu nomirusi tā viņš teica, un Dievs došot man zīmi, lai parādītu, ka viņš bijis tikai instruments Dieva rokā. Ja tava labā acs tevi apgrēcina, izrauj to, un, ja ļaunums ieperinājies mūsu vienīgajā bērnā, mums neesot cita ceļa, kā vien ziedot to uz pienākuma altāra… Viņš runāja un runāja, un es vairs nespēju to izturēt. Visu laiku domāju par Ceritiju, par to, cik ļoti viņu mīlēju un ka Dievs nebūtu varējis prasīt no manis tādu upuri… Beigās es aizspiedu ausis. Viņš tad jau bija pārskaities, saķēra manas rokas un atrāva no ausim. Man jāklausoties, patīkot vai ne. Viņš teica, ka varot pierādīt savu nevainību un to izdarīšot. Tad aizskrēja no mājas.

Turpinājumu Tenets jau varēja uzminēt.

Viņš atgriezās, nesdams milzīgu benzīna kannu. Uz mani vairs nekliedza, bija pavisam mierīgs. Un teica, ka Dievs būšot viņa liecinieks. Kā Sadrahs, Meshaks un Abednego viņš iešot caur uguni neskarts, un es beidzot redzēšot, ka ikkatrs viņa vārds esot svēta patiesība. Tā runādams, viņš visur izlaistīja benzīnu guļamistabās, uz kāpnēm, viesistabā… Darīja to mierīgi, sistemātiski, un tagad es biju tā, kas kliedz, lūgdama izbeigt. Viņš tikai atgrūda mani nost un turpināja iesākto…

Tenets jau zināja pārējo, taču pacietīgi klausījās, kamēr misis Pričarde izstāstīja sava traģiskā stāsta noslēgumu. Pabeigusi viņa aizvēra acis un bez spēka atkrita krēslā kā uzvelkamā lelle, kam mehānisms notecējis. Tenets brīdi nogaidīja, tad klusi sacīja:

-   Šīs pēdējās dienas viņam droši vien bijušas ciešanu pilnas.

Viņa atvēra acis, un tajās bija lasāma pateicība par viņa izpratni.

-   Jā, tiešām. Man šķiet, īstenībā viņš saprata, ka nav un nevar būt nekāda attaisnojuma tam, ko viņš izdarījis. Par spīti izmisīgajiem pūliņiem pierādīt sev pretējo. Nu, jūs jau pats viņu šovakar redzējāt. Man liekas, beigās viņš vairs nespēja izturēt šo neziņu. Viņam katrā ziņā vajadzēja atrast veidu, kā pārliecināties par savu taisnību.

Vai savas dzīves pēdējos, mokpilnos brīžos Pričards bija atskārtis, ka mānījis pats sevi? Varbūt misis Pričardei bija taisnība: sirds dziļumos viņš to jutis jau visu laiku un beigās sapratis, ka nespēj dzīvot ar šo apziņu.

Misis Pričarde bija atkal aizvērusi acis. Varbūt tagad, izkratījusi sirdi, viņa būs spējīga aizmigt. Klusiņām Tenets izgāja no istabas un devās pasaukt māsu.

Šķiroties misis Pričarde mēģināja pasmaidīt.

-   Paldies, ka uzklausījāt mani.

Tenets noglāstīja viņas plecu un devās prom.

Ārā, uz slimnīcas kāpnēm, viņš apstājās, lai dziļi ievilktu plaušās svaigo gaisu. Viņš jutās tā, it kā nokratītu no sevis Pričarda pasaules nedabisko, smacīgo gaisotni un atgrieztos dzīvē, kur valda veselais saprāts un ir pamats optimismam. Tā kā mašīna bija palikusi Taunroudā, viņš nolēma, ka gājiens uz turieni nāks viņam tikai par labu. Šo vienu reizi viņš atkāpsies no savas stingrās kārtības un ziņojuma rakstīšanu atliks uz rītu.

Kad viņš jau sēdēja pie stūres, mašīnas gaita bija labs liecinieks pārgurumam, kas viņu pamazām pārņēma, un, iegriežoties savas mājas ceļā, viņa vienīgā doma bija par gultu un atpūtu. Pat mašīnu viņš neiebrauca garāžā, bet atstāja pagalmā. Smagiem soļiem tuvojoties parādes durvīm, viņš ar pārsteigumu redzēja, ka dzīvojamās istabas logā gar aizkaru malu spīd gaisma. Parasti sievasmāte ap šo laiku jau sen gulēja. "Droši vien televīzijā rāda kaut ko īpaši interesantu," viņš nodomāja, slēgdams vaļā durvis. Jā, dzīvojamās istabas durvis bija pusvirus, un no turienes plūda balsu murdoņa.

Kad viņš aizvēra aiz sevis durvis, skaņas aprāvās.

-Luk?

Viņš sastinga. Džounas balss? Skaidrs, ka viņam tikai izlicies.

Istabā bija jūtama kustība, pāri gaismas strēlei, kas no pievērtajām durvīm krita uz priekšnaina grīdas, pārslīdēja ēna, tad durvis plaši atdarījās.

Uz gaismas fona spilgti iezīmējās Džounas siluets.

Viņš gribēja noticēt, bet nespēja. Viņa taču nebūs mājās vēl divas bezgala garas nedēļas. Šo vīziju uzbūris tikai viņa pārgurums, ilgas un gaidas.

-   Mīļais! Vai kas noticis?

Priekšnamā iedegās gaisma, un nu vajadzēja vien ticēt savām acīm. Tā patiešām bija Džouna tepat, pāris soļus no viņa. Ne vārda nebildis, viņš izpleta rokas, un viņa, smaidot un skūpstot vīra vaigu, tajās iekļāvās, tad nolika galvu uz viņa pleca. Piekļāvis Džounu cieši sev klāt, viņš paslēpa seju kuplajās, zeltainajās cirtās un ieelpoja viņas neatkārtojamo smaržu.

Tā bija viņa. Patiešām bija.

Pat abu mīlestības plaukumā, kad pasaulē nebija nekā svarīgāka, kā redzēt un apskaut viņu, Tenets neatcerējās juties tā kā tagad. Šis piekļāvīgais augums patiesi bija daļa no viņa paša, un tikai kopā ar Džounu viņš bija pilnīgs. Acis aizvēris, viņš ļāvās prieka un miera uzplūdam.

Vēl brīdi abi tā stāvēja, tad viņa atliecās atpakaļ un savieba degunu.

-  Tu smaržo kā ogļu deģis.

"Ja vien viņa zinātu kāpēc," Tenets nodomāja. Uz īsu mirkli prātā pazibēja drausmīgais, degošam krustam līdzīgais Ceritijas tēva tēls, un sirdi caurstrāvoja skaudrs žēlums pret viņiem visiem Pričardu, misis Pričardi un Ceritiju, viņu zem nelaimīgas zvaigznes dzimušo meitu, kuru iedzimtība un vide bija lēmusi īsai, nelaimīgai dzīvei un pāragrai nāvei. Ar pūlēm viņš atsauca domas tagadnē un mēģināja pasmaidīt.

-  Vai tiešām?

Viņa vēroja vīra seju.

-  Kas ir, mīļais? Kas noticis?

Viņš pakratīja galvu un noskūpstīja viņas degungalu.

-  Pastāstīšu vēlāk.

Viņa brīdi gaidīja, vai viņš neteiks vēl kaut ko, bet, kad tas nenotika, paspēra pāris soļus atpakaļ. Smaidot viņa pacēla rokas, it kā sevi izrādīdama.

-Nu… pārsteidzu gan?

-  Atļauj iekniebt, lai redzu, vai esi īsta.

Ar īkšķi un rādītājpirkstu maigi satvēris viņas zodu, Tenets notēloja kapitulāciju.

-  Patiešām īsta!

Džouna tagad smējās, vilkdama viņu uz dzīvojamo istabu un stāstīdama:

-       Es gluži vienkārši jutu, ka nespēju izturēt vēl divas nedēļas, un, kad nu šopēcpusdien divi no darbiniekiem atgriezās no slimības atvaļinājuma, es teicu: "Pietiek, dodos pie savas nabaga pamestās ģimenes." Skaties, esmu sagatavojusi tev kafiju un sviestmaizes.

Tenets ļāva sevi apsēdināt krēslā un aprūpēt.

Džouna ielēja tasē kafiju, tad ari pati atlaidās krēslā un viru kritiski nopētīja.

-    Izskatās, ka esmu rīkojusies pareizi, steigdamās šurp. Tu izskaties drausmīgi. Nezinu, vai man justies gandarītai, vai satriektai, ka tu acīmredzot bez manis nespēj izdzīvot!

Tenets pieliecās un vēlreiz noskūpstīja viņas degungalu.

-  Gandarītai, protams. Kā gan citādi?

Viņa atmeta ķircinošo toni.

-   Ar lietu neveicas?

Viņš pakratīja galvu.

-   Jau pielikts punkts.

-   Vai nepastāstīsi?

-Rīt.

Tad būs diezgan laika gremdēties Pričardu dzīves drūmajās dzīlēs, vēlreiz izdzīvot pēdējo stundu satriecošos notikumus. Šovakar viņš vēlējās papilnam izbaudīt prieku par Džounas atgriešanos un atvieglojuma sajūtu, ko sniedza apziņa, cik ļoti viņš alojies, baiļodamies, ka varētu sievu zaudēt. Viņi viens otru pazina pārāk labi, lai, acīs skatoties, spētu izlikties; par viņas atgriešanos mājās vienlīdz priecājās abi.

Iezvanījās telefons.

Džouna ievaidējās.

-   Ak, nē! Taču ne šovakar! Te nu bija… No mākoņiem atpakaļ uz cietās zemes.

Viņa zināja, ka sirdsapziņa ne mūžam neļaus viņam nepacelt klausuli, un samierinājusies viņa noskatījās, kā vīrs smagi pieceļas no krēsla.

-Te Lainhems, ser. Mums ir puika!

-Maik! Apsveicu! Kā jūtas Luīze?

-   Labi. Viņai tagad iedotas miegazāles drošības dēļ, lai izsargātos no… man liekas, to sauc par eklampsiju, bet ārsti apgalvo, ka viss būšot labi un neesot ko raizēties.

-Tas ir lieliski.

-  Arī mazulis esot dūšīgs. Brēc uz nebēdu.

-  Kā sauksiet?

-  Par Ričardu.

-  Skaists vārds.

-   Nu, labi, gribēju tikai jums pastāstīt. Man vēl vienam otram jāpiezvana. Uz redzēšanos rīt.

-  Labi. Paldies, ka piezvanījāt.

Tenets pievērsās Džounai.

-   Maiks, kā jau būsi nopratusi. Piedzimis dēls. Un abi ar māmiņu jūtoties labi.

-   Brīnišķīgi! Tavu laimi!

-    Kā tad. Zini ko? Rīt aiziesim apciemot Luīzi. Pa kluso ienesīsim dažas glāzes un pudeli šampanieša. Es jūtu, ka to vajag nosvinēt.

Viņš pastiepa rokas, piecēla Džounu kājās un vēlreiz apkampa. Lieta bija pabeigta, Luīze un mazulis sveiki un veseli, Džouna atgriezusies. Ko gan vēl vairāk varēja vēlēties?

Šādos brīžos cilvēks visu dzīvi izjūt kā svētkus.

Doroteja Simpsone AIZVERIET VIŅAI ACIS Romāns

Apgāds "Artavu". LV-IOU, Rigā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452 Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā. Rigā, Balasta dambī 3.

Content

Simpsone Doroteja Aizveriet viņai acis

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.