Simpsone Doroteja

Sešas pēdas zem zemes

Doroteja Simpsone

Sešas pēdas zem zemes

Romāns

1.

Inspektors Luks Tenets varēja uzskatīt sevi par laimīgu cilvēku. Viņam bija interesants darbs, viņu nemocīja naudas trūkums, viņam auga divi veselīgi, mundri bērni un, varbūt pats labākais, bija sieva, kurai piemita visas īpašības, kādas vien vīrietis var vēlēties. Un tā līdz kādam vētrainam marta vakaram, kad, nenojauzdams par mazo, nekrietno sitienu, ko liktenis viņam sagatavojis, Tenets svētlaimīgi atlaidās klubkrēslā, izstiepa kājas pret kamīnu un iegrima domās par to, ka nemainītos vietām ne ar vienu cilvēku pasaulē.

Viņš pasniedzās pēc pīpes, izkratīja to, izbakstīja, pārbaudot izpūta cauri gaisu un rūpīgi, ar mīlestību piebāza no jauna.

-    Ir deviņi, teica Džouna. Gribi skatīties ziņas?

-    Nē. Un tu?

-    Ne visai.

Viņa atkal iegrima grāmatā. Tenets aizdedzināja pīpi un paņēma avīzi. Bet, nepalasījis pat pāris minūtes, viņš pamanīja, ka Džouna ir neparasti nemierīga. Parasti viņa vienā mirklī iegrima lasīšanā. Reiz Tenets bija uzdevis viņai kādu jautājumu, un viņam nācās skaitīt līdz simtam, kamēr beidzot viņa pacēla koncentrētu skatienu un atsaucās: "Ko tu teici?"

Šoreiz viņa nemierīgi grozījās, pārlika kāju pār kāju, atkal atlika to iepriekšējā stāvoklī, spēlējās ar matu sprogu un kodīja īkšķa galu.

-      Vai grāmata nav interesanta? Tenets painteresējās.

Viņa tūlīt pat pacēla acis.

-    Ko? Nē, tā ir laba. Pat ļoti interesanta.

-   Tad kas ir noticis?

Viņa svārstījās. Acīs bija šaubas.

Viņš nolaida avīzi.

-    Stāsti, dārgā! Izsaki visu!

Viņam par izbrīnu sieva joprojām klusēja.

-     Džouna? Viņš sāka jus't pirmās nelielā satraukuma pazīmes.

Viņa pakratīja galvu. Tas bija viegls, bet neatturams mājiens.

-      Ak, viss ir kārtībā. Patiešām. Tikai man bail, ka tev nepatiks tas, ko es nevaru saņemties pateikt.

-    Nu? viņš piesardzīgi novilka.

Džounas skatiens pauda, ka viņa ir tuvu izmisumam.

-Tikai… ak, dārgais… paklausies, tu taču atceries mūsu norunu kad Bens sāks iet skolā, es atgriezīšos darbā. Ir pagājuši jau seši mēneši, tā ka man tiešām jāsāk domāt, ko es gribētu iesākt.

-    Saprotu, Teneta balss bija nesteidzīga.

-    Nu, lūk, es jau zināju, ka tev tas nepatiks.

-    Nerunā tā, dārgā! Vienkārši ir pagājis laiks, un pie šīs domas jāpierod, tas ari viss.

-    Neizliecies, viņa teica. Tu taču patiesībā nāvīgi pretojies tam, vai ne? Es to zinu.

Un Džounai bija taisnība. Protams, taisnība. Viņi ir precējušies jau astoņus gadus, un visu šo laiku Džouna ir bijusi mazā, mīļā sieviņa, kas dzīvo mājās, prasmīgi saimnieko un bez uztraukumiem tiek galā ar diviem bērniem. Viņa radīja pārliecību, ka viss tā ir iekārtots Teneta ērtību labad. Atšķirībā no daudzām viņa kolēģu sievām Džouna nekad nesūdzējās, nekad nešķendējās par viņa profesijas specifiku un neregulāro darba laiku. Vienā mirklī viņš sajuta, ka viss ir mainījies. Būs jāveic nepatīkami pārkārtojumi, būs jāpiemērojas, radīsies neērtības, uzbudinājums, strīdi. Tagad viņš saprata, ka teorija un prakse ir divas ļoti

dažādas lietas. Pagātnē viss likās tik labs,

»

nosvērts, pārdomāts ari perspektīva, ka Džouna kādu dienu varētu atgriezties darbā, bet piekrist tam, kad šī diena ir pienākusi… Nē, viņai bija taisnība. Viņam tas viss nepavisam nepatika.

-     Nieki, viņš tomēr teica, mēs vienmēr esam runājuši, ka tu varēsi to darīt, kad bērni būs pietiekami paaugušies.

-     Jā, tu vienmēr teici, ka neiebildīsi. Bet pavisam kas cits ir piekrist, kad šis bridis pienācis.

-    Tu esi izlēmusi iet mākslas kursos?

-    Nē. Pirms kāda laika es tiešām to gribēju. Kā tu zini, tas mani ļoti interesē. Bet… es nezinu. Man gribētos sajust, ka daru kaut ko labu ne tikai savu iegribu apmierināšanai, bet kaut ko derīgu. Ak, dārgais, vai tas neskan aprobežoti, kā pašslavināšanās?

Viņš plati pasmaidīja.

-     Patiesību sakot, skan. Bet es saprotu, ko tu domā.

-     Patiešām? viņa dedzīgi iesaucās. Tu nedomā, ka es esmu muļķe?

-    Nē taču. Ko tu esi izdomājusi?

-     Nu, tur jau tā nelaime. Es neko tā īsti neprotu. Un tieši tāpēc man liekas, ka ir pēdējais laiks sākt par to domāt. Ja es mācīšos kursos vai kādā citā specializētā apmācībā, tad domāju, ka tikšu ar sevi skaidrībā līdz septembrim.

-    Jā. Es saprotu. Tātad tu vēl neesi izlēmusi?

-    Es vispirms gribēju ar tevi parunāt. Ak, dārgais, un viņa nometās vīram blakus uz ceļiem un saņēma viņa rokas, vai tu esi pārliecināts, ka neesi pret to?

-    Nē, viņš drosmīgi meloja. Es taču zināju, ka šī reize agrāk vai vēlāk pienāks…

Tā varēja pienākt daudz vēlāk, viņš sev teica, nākamajā rītā braucot uz darbu. Un vislabāk, ja tā nepienāktu nekad. Pamostoties Tenets joprojām jutās galīgi saīdzis. Debesis bija pelēkas un zemas. Lija drēgns lietus. Laiks gribēja līdzināties viņa garastāvoklim.

Birojā viņu gaidīja kaudze ziņojumu. Drūms viņš nepacietīgi izskrēja tiem cauri. Pagaidām nekā interesanta… Ar nopūtu viņš atvēra augšējo mapi un sāka lasīt.

Pēc brīža viņš jau runāja pa telefonu.

-    Kur ir Lainhems?

-    Aizbraucis uz Netltonu, ser.

-    Kādā nolūkā?

-    Kada sieviete sacēlusi kņadu, ser. Viņas uz-

> ' »

vārds… Pitmena, ser. Meriona Pitmena. Liekas, sakarā ar to veco meitu, invalidi, mis Pitmenas kaimiņieni, viņas meita pazudusi.

-    Ko jūs ar to domājat pazudusi?

-     Nepārnāca mājās pagājušo nakti, ser. Vecā sieviete… klausulē skaidri bija dzirdama papīru čaukstoņa, misis Bērča līdz pat šim ritam par to neko nezināja.

-    Varbūt meita vienkārši jautri pavadījusi laiku. Kāda velna pēc Lainhemam bija jābrauc pašam?

-    To pieprasīja mis Pitmena, ser. Acīmredzot tā sieviete, mis Bērča nebija tas tips, lai nu… nenāktu mājās visu nakti. Vecmeita pusmūžā, ser.

-     Labi, līdzko parādīsies Lainhems, pasakiet, ka es gribu viņu satikt.

Bet Lainhems nerādījās, un pēc pusstundas zvanīja Kersons.

-     Ser, detektīvs, seržants Lainhems nupat kā runāja pa rāciju. To sievieti, ko viņš meklēja, ir atraduši. Mirušu, ser. Āra atejā…

-     Tualetē, norūca Tenets. Viņam nepatika eifēmismi. Nabaga vecmeita, tā aiziet no…

-     Viņš domā, ka slepkavība, ser. Kersona balss skanēja dedzīgi.

Dažu minūšu laikā Tenets bija gatavs doties ceļā.

Iedams garām rakstāmgaldam, viņš apstājās, lai pajautātu: Vai jau izdevās sazināties ar doktoru Mellerdu?

-    Jā, ser. Mums jāsūta viņam pakaļ mašīna. Viņa auto ir salūzis.

-     Nepūlieties! Es viņu paķeršu. Man šā vai tā jābrauc gar viņa māju.

Mellerds jau steidzās pa taciņu, kad Tenets piebrauca pie mazās, sakoptās mājiņas, kurā Mellerds bija ievācies pēc sievas nāves pirms dažiem gadiem. Abi bija pazīstami kopš bērnības, un Tenetam patika šis pavecais, vienmēr mierīgais un pacietīgais vīrs. Viņš bija pārliecināts, ka Mellerda atteikšanās no visa ir rezultāts viņa nespējai samierināties ar sievas zaudējumu. "Liekas, ka puse mana ķermeņa būtu amputēta," Mellerds reiz kādā retā atklātības brīdī bija Tenetam teicis, "un palikusī puse nebeidz sāpēt."

Tenets silti sasveicinājās un pastāstīja zināmo mazumiņu par slepkavību.

-    Lainhems jau ir tur, jus teicāt?

-Jā.

-     Vai domājat, ka viņš tiks galā līdz iešanai pie altāra?

Lainhemu sestdien gaidīja laulības.

Tenets novaibstījās. Nezinu. Ceru, jo tas būtu viņa labā. Ja laulības atkal nāksies atlikt, viņš būs traki nikns.

Detektīvs, seržants Maiks Lainhems bija vienīgais bērns ģimenē. Viņa tēvs nomira, kad Maikam bija seši gadiņi. Misis Lainhema tā arī vairs neapprecējās. Visu bezgalīgo mīlestību, rūpes un uzmanību viņa atdeva dēlam. Pirmajā lielajā savas dzīves kaujā Lainhems bija uzvarējis viņš īstenoja savu mērķi un iekļuva policijas spēkos; otrā vēl risinājās. Jau divas reizes laulības bija nācies atlikt. Abas reizes misis Lainhemai dienu pirms ceremonijas bija uznākusi sirdslēkme.

-     Šīs lēkmes, teica Tenets, domāju, ka tās bija īstas.

-      Protams. Par to nav šaubu. To iemesls, es teiktu, daļēji ir bailes zaudēt dēlu un daļēji neapzināta vēlēšanās novilcināt laulības.

-    Tātad vajadzētu būt vēl vienai lēkmei?

-    Laikam gan.

Tenets nopūtās. Es gan ceru, ka vairāk nebūs. Ceru Maika dēļ. Un, protams, arī Luīzes. Viņa ir jauka meitene, un es nevaru noskatīties, ka viņa bezgalīgi ar to samierinās. Šeit mums jānogriežas.

Netltona bija maza Kentas pilsētiņa ar apmēram tūkstoti iedzīvotāju. Tā atradās nedaudz jūdžu attālumā no Starrendenas centra. Savā laikā tā bija pilnīgi nodalīta kopiena, bet pēdējos desmit gados uzbrūkošais jaunbūvju vilnis nepielūdzami applūdināja laukus un augļu dārzus, līdz beidzot Netltona bija kļuvusi par palielu Starrendenas piepilsētu.

-     Ja tas tā turpināsies, līdz gadsimta beigām angļu mazpilsētiņa kļūs par pagātnes iezīmi, Mellerds neapmierināti kurnēja.

Tomēr Netltonai līdz šim bija izdevies saglabāt kaut ko no savas individualitātes. Varbūt tādēļ, ka galvenais ceļš no Starrendenas uz Meidstounu negāja cauri Netltonas centram. Mellerds un Tenets atzinīgi skatījās uz ceļa abās pusēs gleznaini izkaisītajām kotedžām un melnbaltā kokā apdarināto ēku, kurā atradās veikals un pasts.

-     Skatos, ka pilsētiņas skolas vairs nav, Mellerds pamāja ar roku cauri mašīnas logam.

Skolu bija piemeklējis daudzu līdzīgu ēku liktenis tā bija pārveidota par privātmāju.

-     Lūk, viena no visu laiku lielajām kļūdām, ārsts turpināja, bet tagad viņi, protams, žēlojas par transporta izdevumiem, lai aizvestu bērnus uz tālo skolu. Tas ir tipiski.

-     Klāt esam, rādīja Tenets. Lainhems teica, lai novietojam mašīnu baznīcas priekšā.

Mazajā stāvvietā jau atradās vairākas policijas mašīnas. Tenets izkāpa no savējās, aizslēdza to, tad apstājās un, pieri saraucis, skatījās uz pūlīti ziņkārīgo, kas pulcējās ielas pretējā pusē pie celiņa, kurš veda gar terasveidīgi izvietoto kotedžu rindas aizmuguri.

-      Vampīri, viņš nomurmināja, lai gan apzinājās, ka iemesls pēkšņajam saspringumam un nemiera trīsām vēderā nav ziņkārīgo bariņš. Tuvojās mirklis, no kura viņš vienmēr bija baidījies. Viņš par to nekad nevienam nebija atzinies, pat Džounai ne. Bet brīdi, kad pirmo reizi jāskata līķi, viņš ienīda. Viņš neprata nodalīt mirušo miesu, ar kuru jāstrādā, no dzīvā cilvēka, ko šī miesa vēl nesen bija apņēmusi. Citi, kā viņš zināja, attīstīja paši savu metodi, kā izturēties līdzīgā situācijā.

Viņi uzcēla bezjūtības barjeru, vienaldzības sienu vai pat, kā tas bija ar Mellerdu, tēloja drūmu vieglprātību vai drausmu jautrību, bet viņš nekad nespēja būt tāds. Likās, ka viņam šis ciešanu brīdis ir nepieciešams kā vitāls pamudinājums pielikt pūles, lai atrastu slepkavu. Bez tā viņam izmeklēšana zaudētu to īpašo impulsu, kas parasti nesa veiksmi.

Kopā ar Mellerdu viņi šķērsoja ielu.

Aizvāciet šos ļaudis, Tenets dusmīgi uzsauca dežurējošajam policistam celiņa galā. Domādams par tuvojošos pārbaudījumu, viņš kopā ar Mellerdu bija nosoļojis nedaudzus soļus, līdz pēkšņi ziņkārīgo murskulī kāda seja likās pazīstama. Kam tā piederēja? Tenets apstājās un pagriezās, lai atskatītos, bet mazais pūlītis jau bija izklīdis. Viņi negribīgi virzījās projām, un bija redzamas tikai muguras.

Tenets paraustīja plecus un sekoja Mellerdam uz vietu, kur sardzē stāvēja otrs policists. Tas bija pie pussagruvušiem, atvērtiem vārtiņiem. Viņš ilgi skatījās uz garo, šauro dārzu, pieblīvētu ar smilšu un gružu kaudzēm, dēļu galiem un ķieģeļiem, bruģakmeņiem un cementa maisiem, un tad cauri šai drazai izvēlējās ceļu uz mazo ķieģeļu namiņu, iespiestu nomaļā stūri aiz žoga.

Lainhems jau bija priekšā. Viņš vēroja darbā iegrimušos fotogrāfus. Mellerdam un Tenetam tuvojoties, visi atskatījās.

Tenets, kļuvis ciets kā tērauds, sāka apskati.

Sākumā tas atgādināja vecu drēbju saini, kas droši paslēpts spraugā starp koka tualetes podu un durvīm. Sainis izrādījās sievietes ķermenis. Ceļgali bija pacelti, galva nokritusi uz tiem. Seja neredzama. Plānajos matos sakaltušas asinis.

Tenets neuzkrītoši ievilka dziļu elpu.

-    Cik uzņēmumu izdarījāt? viņš jautāja.

Fotogrāfi bija strādājuši pamatīgi.

-    Labāk būtu viņu iznest ārā, ieteica Mellerds. Šeit, iekšā, es nevaru viņu izmeklēt.

Viņi izklāja plastmasas plēvi. Lainhems pasauca palīgā pie vārtiņiem stāvošo policistu. Viņi abi noliecās, lai atbrīvotu ķermeni no slēptuves. Tas nebija viegls uzdevums. Augums bija sastindzis. Lainhems ar pūlēm pacēla tā augšējo daļu, lai policists varētu izgrozīt sievietes kājas cauri šaurajām durvīm. Tad viņi saudzīgi novietoja ķermeni uz plēves.

Dieva dēļ, pagrieziet viņu otrādi, teica Mellerds. Atgādina asiņainu cāli pirms cepšanas.

Noliektā galva, pie krūtīm pierautie ceļgali, sašķiebtās pēdas tas viss patiešām izskatījās ļ-'roteski, un abi vīri steidzīgi noliecās, lai paklausītu policijas ķirurga pavēlei.

Varbūt ari Mellerdu tracināja fakts, ka sievietei liegta iespēja mirt cilvēkam cienīgā nāvē, domāja Tenets, tuvodamies ārstam, kas bija notupies pie ķemieņa

Pēc stāstītā, sieviete bija vidējos gados, iespējams, tikko kā pāri četrdesmit. Viņa bija maza auguma un trausla, drēbes netīras un vienmuļas: brūni vilnas svārki, dzeltenīgi brūns, ar rokām adīts džemperis, brūna jaka, melnās šņorkurpes nonēsātas un izdilušas. Tenets varēja redzēt tikai daļu sejas. Atklājās retas uzacis un dubļaina āda. Tieši pie žokļu līnijas bija liela dzimumzīme, no kuras spraucās matiņi.

Maza, acīs nekritoša sieviete, Tenets nodomāja. Bez augstprātības un, droši vien, bez īpašām prasībām. Un, galvenais, nemaz nelīdzinājās līķim. Šādas sievietes parasti nemēdza būt iepriekš nodomātas ļaunprātības upuri. Gadījuma uzbrukums, varbūt pat muļķīgs jā, protams, tāda šeit varētu būt atbilde. Un, ja tā, tas būs pirmais šāda veida noziegums šajā apvidū, šīs pilsētiņas kopienā. Pēdējā laikā atklājās daži gadījumi Starrendenā, bet mazās pilsētiņas līdz šim palikušas neskartas.

Tenets saviebās no šīs domas. Brutalitāte pret padzīvojušiem cilvēkiem ir sevišķi atbaidoša ļaunprātības izpausme. Bet, jebkurā gadījumā, tāds izskaidrojums nelikās pareizākais. Vientiesības upurus parasti pēc nogalināšanas pamet turpat guļam. Šajā gadījumā noziedznieks bija papūlējies līķi noslēpt.

-      Vai šo tualeti lieto? Tenets jautāja Lainhemam.

-     Nē, ser. Māja ir tukša, bet būvētājs ir savedis to kārtībā, un jau gadiem tajā ir iekšējā tualete.

-    Ir kādas ieroča lietošanas pazīmes?

-    Vēl ne, ser. Nav.

-    Kā viņu sauca? Bērča?

-    Jā, ser. Kerija Bērča.

-      Kerija Bērča, nomurmināja Tenets. Lai cik nenozīmīga ari viņa būtu bijusi, Kerija Bērča bija cilvēks, ar savām cerībām, bažām, sapņiem, un viņai, tāpat kā ikvienam, bija tiesības dzīvot un priecāties par to.

2.

Tenets apsēdās uz vārtiņiem. Viņš iegrozījās «rtāk, lai varētu apkopot domas par Netltonu un tās iedzīvotājiem. No viņa laktas vārtiņiem ar pieciem šķērsstieņiem atklājās plašs skats uz baznīcas apkārtni. Šī vieta viņu pašlaik interesēja.

Lietas izmeklēšanas sākuma stadijā viņš vienmēr mīlēja prātā izveidot nozieguma vietas ģeogrāfisko plānu. Tālāk sekoja cilvēki, un tad… jā, tad nāca posms, kurš viņu interesēja visvairāk kopsakarība starp vietu un cilvēkiem. Vienmēr šajā attiecību juceklīgajā tīklā, emociju un savstarpējo kopsakarību mudžeklī atradās slepkavības mīklas atbilde. Augot izpratnei, soli pa solim kļuva skaidrāks kas un kur, kā un kāpēc. No upura un slepkavas stāvokļa šajā pinumā neizbēgami izritinājās atrisinājuma pavedieni.

Kotedža, kurā bija dzīvojusi Kerija Bērča, atradās ēku rindā taisnā leņķī pret ceļu un iepretim baznīcai. Pie kotedžām pletās klajš lauks, bet uz saimniecības ēku pudurīti aizvijās šaura ieliņa. Vārtiņi, uz kuriem sēdēja Tenets, atradās kādus simts jardus no kotedžas.

Aiz ēkas bija ietve, kura, kā Lainhems bija stāstījis, meta nelielu līkumu līdz baznīcai Netltonas tālākajā malā. Ietves otrā pusē, tieši pretim baznīcai, atradās mācītāja māja. Tā bija modema, pievilcīga, no ķieģeļiem un dakstiņiem būvēta celtne tradicionālā Kentas stilā. Vecā mācītāja māja otrpus ceļam bija daudz lielāka un, iespējams, tāpēc neekonomiska. Tā bija tālākā māja pilsētiņā. Starp to un baznīcu uz kādreizējās baznīcas zemes bija uzbūvētas divas relatīvi jaunas un modernas mājas; viena koka vasaras mājiņa, bet otra daudz lielāka un bagātīgāka ķieģeļu, plastmasas apšuvuma un dāsnu stikla platību konstrukcija.

Tenets jau zināja, ka Kerija Bērča dzīvojusi ceturtajā numurā. Pirmajā numurā blakus ceļam dzīvoja kāds jauns pāris ar mazuli. Otro numuru pašlaik atjaunoja. Trešo apdzīvoja četru cilvēku ģimene, bet piektajā mitinājās paveca sieviete. Ne visai plaša aizdomās turamo buķete, nodomāja Tenets. Var jau būt, ka uzradīsies kas interesantāks…

Pēkšņi sajutis, ka sēžamvieta notirpusi, Tenets noslīdēja no vārtiņiem un, nepatikā vaibstīdamies, sāka to berzēt. Tad viņš aizsoļoja pa ietvi kotedžu virzienā.

Pēc Mellerda teiktā, Kerija Bērča bija nogalināta iepriekšējā vakarā starp deviņiem un desmitiem. Viņai bija iesists pa galvu ar parastu neasu priekšmetu, bet, pēc ārsta domām, tas varēja nebūt nāvi nesošs sitiens. Viņš negribēja izdarīt slēdzienu pirms sekcijas, bet bija pazīmes, ka sieviete pēc tam ir nosmacēta. Pēc divpadsmit, trīspadsmit stundām, kas aizritējušas kopš nāves iestāšanās, zilganums, kas parasti saistījās ar nosmakšanu, bija pazudis, bet dažas grūti formulējamas pazīmes, piemēram, zem plānās vaigu ādas skaidri iezīmētie asinsvadiņi, deva iemeslu aizdomām.

Likās iespējams, ka slepkavība, pat ja ne ar iepriekšēju nodomu, bijusi tīša; sitiens pa galvu varēja nākt dusmās, bet sekojošā nosmacēšana bija pavisam kas cits.

No aizmugures nākošā, pieaugošā rēkoņa lika Tenetam piespiesties ar muguru pie vārtiņiem. Ap stūri rāpās sarkans traktors. Tam aizgrabot, traktorists plati pasmaidīja un pacēla sveicienam roku. Tenets pamāja pretī.

Traktors nogriezās pa kreisi, virzienā uz galveno ceļu, un gandrīz tajā pašā mirklī uz ietves iegriezās sanitārā mašīna un apstājās ceturtā numura priekšā. Aiz tās nāca Lainhems. Viņš soļoja ātri. Tenets devās pretī, lai satiktu viņu.

-     Tā ir misis Bērčai, ser, paskaidroja Lainhems, pamādams sanitārajai mašīnai. Nav neviena, kas tagad par viņu parūpētos, tādēļ sociālais dienests iekārtojis viņu slimnīcā. Gribat parunāt ar veco kundzi, pirms viņa aizbrauc?

-    Nedomāju. Nē, pašlaik ne.

-    Es jums nepārmetu.

Tenets asi paskatījās uz Lainhemu. Ko jūs ar to domājat?

Lainhems paraustīja plecus. Es pārmiju dažus vārdus ar viņu pirms tam. Pats nevarēju izturēt.

-Kāpēc?

-    Nu, nezinu. Man liekas, ka viņa mocīja nabaga mazo sievieti un ne reizi pat nepateica paldies. Pat tagad viņa spēj domāt tikai par sevi kas ar viņu notikšot. Kāpēc gan Kerijai esot bijis kaut kur jāiet un jāļauj sevi noslepkavot, tāda ir viņas attieksme. Tas padara mani traku.

Tik aizrautīgi pārdzīvot tas neizskatījās pēc Lainhema. Tenets tomēr neko neteica, un abi vīri lēnām soļoja uz ceturto numuru, kamēr sanitāri, uzkāpuši pa kāpnēm, klauvēja pie durvīm.

-      Pēdējo reizi viņa redzējusi meitu vakar vakarā, mazliet pirms deviņiem, jūs teicāt?

-      Pareizi, atbildēja Lainhems. Acīmredzot mis Bērča bija nodomājusi satikties ar kaimiņieni, mis Pitmenu (viņa šorīt zvanīja uz policiju), lai pieskatītu tās tēvu, kurš ari ir vecs un nespējīgs. Mis Pitmenai bijis jāiet uz baznīcas draudzes padomes sēdi. Tas laikam tā notika vienmēr, kad mis Pitmena vakaros nevarēja būt mājās. Mis Bērča strādāja pie Pitmeniem ari no rītiem. Viņa uzkopa māju un palīdzēja vecajam vīram, ja tam ko ievajadzējās. Katrā ziņā mis Bērča pirms promiešanas mājā izdarīja visu, kas mātei nepieciešams uz nakti, un tā bija pēdējā reize, kad misis Bērča viņu redzēja. Viņa devās gulēt, bet, kad pusē deviņos no rīta meita vēl nebija atnesusi tēju viņa mēdza to darīt astoņos, precīzi kā pulksteņa mehānisms misis Bērča krita panikā. Viņa mēģināja saukt, zvanīja mazo rokas zvaniņu, kas domāts gadījumam, ja mātei naktī ievajadzētos meitu, bet atbildes nebija, un beigu beigās tai izdevās sasaukt palīdzību, bungojot pa sienu, kas atdala viņas guļamistabu pirmajā stāvā no trešā numura.

-     Kas tur dzīvo? Četru cilvēku ģimene, jūs teicāt?

-      Pareizi. Viņus sauc Gembli. Viņš ir mehāniķis pie Breičija, strādā nakts maiņā. Tajā brīdī viņš bija gultā, cieši aizmidzis, bet viņa sieva un dēls devušies uz darbu. Tikai meita Dženija vēl bija mājās. Viņa sadzirdēja misis Bērčas sitienus pa sienu.

-    Kā viņa tika iekšā?

-     Ārkārtējiem gadījumiem Gembliem ir ceturtā numura atslēgas.

-    Vai meita pa dienu parasti mēdz būt mājās?

-    Nē, viņa strādā Starrendenā, apavu veikalā.

-     Dīvaini. Kāpēc atstāt rezerves atslēgu, ja pa dienu neviens, izņemot tēvu, kas guļ, nav mājās. Kādēļ gan neatstāt atslēgu otrai kaimiņienei, sievietei piektajā numurā?

Lainhems paraustīja plecus. Viņa ir visai noslēgta. Man liekas, ka viņa nav tas cilvēks, kam mēdz atstāt atslēgas.

-    Kā viņu sauc?

-    Koksa.

-Mis?

-    Cik es zinu.

Tagad viņi bija nonākuši līdz ietves galam un pagriezās, lai apskatītu mazo procesiju, kas izlocījās no ceturtā numura: divi sanitāri, milzīga auguma sieviete invalīdu ratiņos un vēl kāda sieviete, kas nesa ceļasomu un iepirkumu tīkliņu.

-    Kas viņa ir? jautāja Tenets.

-    Mis Pitmena. Viņa atradās pie misis Bērčas, kamēr atbrauca sanitārā mašīna. Kad Dženija Gembla atklāja, ka no mis Bērčas nav ne miņas un gultā pa nakti neviens nav gulējis, viņa aizskrēja pie Pitmeniem. Gembliem nav telefona.

Abi vīri gāja atpakaļ uz vārtiņiem, kad sanitārā mašīna nogriezās tiem garām un aizbrauca Starrendenas virzienā. Tenets ieinteresēti skatījās uz sievieti, kas pa ietvi steidzās viņu virzienā.

-    Mis Pitmena?

-Jā.

Tenets stādījās priekšā. Ja drīkst, es vēlētos parunāt ar jums.

Viņai ir mazliet pāri trīsdesmit, Tenets minēja. Gara sieviete ar netīri brūniem matiem un nomocītu sejas izteiksmi.

Viņa pielika roku pie pieres. Jā, protams, inspektor. Tikai… ak, kungs, šorīt viss ir ta samudžinājies. Nabaga Kerija, un vēl misis Bērča… bet man noteikti jāaiziet pie tēva, viņš ir pilnīgi nevarīgs. Kā jūs domājat, varbūt jūs varētu nākt man līdzi uz māju? Man jāpārliecinās, vai ar tēvu viss ir kārtībā.

Tenets ievēroja, ka viņas acis ir brīnišķīgas, lielas, samta brūnumā un ļoti izteiksmīgas. Viņam kļuva miss Pitmenas žēl.

-      Protams. Tas nav pārāk steidzīgi. Man vēl šeit šis un tas jāpadara. Kāpēc lai jūs neietu pie tēva. Es vēlāk būšu viņā pusē, mājiņā. Sarunāts?

-      Protams. Paldies, inspektor. Jūs esat ļoti laipns. Vai gribat šo? Tā ir Bērču kotedžas atslēga.

Tenets paņēma atslēgu un, nomurminājis pateicības vārdus, noskatījās, kā viņa aiziet. Viņš nelokāmi ticēja, ka pieklājīga attieksme pret cilvēkiem ir liela bagātība. Protams, bija gadījumi, kad tā bija tukša laika izšķiešana, bet visumā viņš vienmēr bija izjutis, ka pieklājības normu ievērošana saskarsmē ar lieciniekiem ved pie augstākās saskaņas pakāpes.

-    Ejam, viņš teica Lainhemam. Es gribu apskatīt ceturto numuru.

Kad viņi gāja gar otro numuru, cauri atvērtajiem vārtiņiem izdrāzās kāds virs. Rokā viņam bija āmurs. Kādā sekundes daļā Tenetā uzplaiksnīja mežonīgs izbrīns vai tiešām liktenim ir labpaticies iemest viņu rokās slepkavu, tā trulo ieroci un visu pārējo.

-     Ehei, sauca jaunpienācējs. Jūs atbild par šito gabalu? Garš un muskuļains, krekliņā un džinsu biksēs ģērbies, viņš bija iespaidīgs. No sejas, kas tik tikko bija redzama aiz bagātīgās matu audzes, Tenetā nikni raudzījās koši zilas acis.

-   Jā, es atbildu par slepkavības izmeklēšanu, mierīgi atbildēja Tenets.

-    Kad es varēšu tikt pie saviem materiāliem?

-    Materiāliem?

-    Aizkavē te mani visu rītu, vai ne? Kamēr jūsu kompānija rušinās pa aizmugures dārzu. Mēs ar Bilu gribējām šorīt tikt galā ar to jauno šķērssienu, bet līdz šim neesam varējuši izdarīt to štrunta darbiņu.

-    Man tiešām žēl, ka sagādājam jums neērtības, teica Tenets, valdīdams dusmas, bet kontrolēdams sevi, tomēr, saprotiet, ir nogalināta kāda sieviete, mister…?

-     Arnolds, teica vīrietis. Teneta mierīgā balss bija panākusi vēlamo efektu. Vīrs izskatījās visai samulsis. Džeks Arnolds. Nu ja. Zinu, ka jums jādara jūsu darbs, bet man jādara manējais, vai ne tā? Es domāju, laiks ir nauda, vai ne? Un šais laikos tik maz nāk no tāda darba.

-     Esmu pārliecināts, ka mēs varam vienoties, teica Tenets. Kā iet vīriem dārzā aiz otrā numura?

-     Jābūt jau pie beigām. Vajadzētu paskatīties. Lainhema seja bija kokaina, bet Tenets no pieredzes zināja, ka seržants ar pūlēm slēpj uzjautrinājumu.

-     Ja izstāstīsiet seržantam Lainhemam savas vajadzības, esmu pārliecināts, ka viņš spēs nokārtot visu nepieciešamo.

-     Divdesmit astoņi pēdi ar tris reiz divi un divas reizes pa divpadsmit pēdi ar trīs reiz divi, viņš murmināja, nu, vajag divi lielās ģipša plāksnes, Arnolds nekavējoties paziņoja. Paldies, vecais!

-        Varbūt labāk sekojiet seržantam, mister Arnold, un dabūsiet visu nepieciešamo, Tenets ieteica, redzēdams, ka Lainhema acīs parādās uguntiņas. Kad beigsiet, Lainhem, nāciet uz ceturto numuru, sarunāts?

-     Mēs var iet cauri mājai, pilns apņēmības, Arnolds pagriezās.

-    Tikai divi mazi jautājumi, Tenets bija ātrs. Tā ārējā tualete. Tā tika kādreiz lietota?

Ar visu augumu demonstrēdams nepacietību, Arnolds negribīgi pagriezās. Nē, redz, mājā ir ateja. Šīs atejas un vannasistabas aiz kotedžām saimnieks uzbūvēja pirms vairākiem gadiem, iekams viņš bija nolēmis mājiņas pārdot, jo tās bija brīvas.

-     Vai jūs strādājat šeit viens pats, tikai… kopā ar… Bilu?

-    Lielāko tiesu jā. Bet mēs vēl sarunā kādu darbiņu. Ievelk vadus, ieliek caurules.

-    Cikos no rītiem jūs ierodaties darbā?

-    Astoņos.

-     Un pa kuru ceļu jūs ejat mājās? Gar parādes durvīm vai aizmuguri?

-    Gar priekšu vienmēr.

-      Vai kāds no jums iegāja dārzā, pirms tika sacelta trauksme par mis Bērčas pazušanu?

-             Ne-e. Redz, nebij iemesla. Mēs bij beiguši jaukt to veco starpsienu, vienīgais, ko mēs gribēj izdarit.

Tenets ignorēja mājienu. Vai jūs pazināt viņu?

-     Veco… mis Bērču, jūs domā? Ne visai. Pa visu dienu tikai šad tad pagāja mums garām no ritiem.

-    Kā viņa izskatījās?

Arnolds paraustīja masīvos plecus. Nezin. Klusa. Klusa kā pelīte. Nevar pateikt, patiešām.

-    Labi. Paldies! Tenets aizgāja.

Pie ceturtā numura vārtiņiem Tenets mirkli svārstījās, tad atkāpās dažus soļus un atradās šaurās ietves otrā pusē. Tā viņš stāvēja, skatīdamies uz kotedžu rindu. No šejienes bija skaidri redzams, kura no tām ir privātīpašums un kuru joprojām īrē.

Viktorijas stils, viņš sprieda. Mājiņas būvētas no neglītiem, dzelteniem ķieģeļiem. Šīfera jumti. Izņēmums bija divas pēdējās. Viņš tās ievēroja jau agrāk. Abas ar jumta logiem frontona galā. Katrai viens logs un ieejas durvis pirmajā stāvā un divi logi otrajā stāvā. Pirmais numurs, kurā dzīvoja jaunais pāris, bija tīrs un spodrs ar spoguļgludu, baltu krāsojumu un dzeltenām ieejas durvīm. Kāpņu telpas paceļamais logs bija aizvietots ar izliektu, arkveidīgu lodziņu mazām četrstūra rūtīm, no kurām viena vai divas bija tumši zaļas. Līdzīgs arkveidīgs lodziņš bija iebūvēts arī otrajā numurā, kurā strādāja Arnolds, un arī trešajā numurā, kur dzīvoja Gembli. Arī šī māja bija labi kopta. Pārējās divas, ceturtais un piektais numurs, salīdzinot izskatījās noplukušas un nolaistas. Krāsojums nolupis, jumti sliktā stāvoklī.

Interesanti, domāja Tenets, ko var uzzināt par māju iemītniekiem, papētot viņu logu aizkarus. Jaunā misis Deivisa dižojās ar kruzuļainiem, uz sāniem atvilktiem tīklveida aizkariņiem. Gembliem tie bija ar modernu, iespiestu zīmējumu. Bērčiem tradicionālās mežģīnes ar dzeltenām puķītēm gar malām, bet pēdējā mājā šajā rindā, kur dzīvoja vecā mis Koksa, pusgaras mežģīnes. Tenets domīgi apskatīja šos pēdējos, pirms atkal šķērsoja ietvi, lai nokļūtu pie ceturtā numura.

Centrālā ieeja, kā viņš atklāja, veda tieši nelielā dzīvojamā istabā. Tā bija nevainojami tīra, lai gan mebeles nospiedoši brūna un smilšu krasa. Centrālo vietu istabā ieņēma liels krāsu televizors, un visērtākajā stūrī, kur nepūta caurvējš, blakus kamīnam stāvēja taisns klubkrēsls ar polsterētu atzveltni un koka rokturiem. Tam blakus bija atrodams viss invalīda dienai nepieciešamais: ēdiena galdiņš ar kārtīgi uzklātu lupatiņu, aplī izkārtotas zāļu pudelītes, sieviešu žurnāli, ūdens krūze, apklāta ar salocītu salveti, un trauciņš ar cietām konfektēm.

Aiz dzīvojamās istabas bija vecās misis Bērčas guļamistaba. Senlaicīga čuguna plīts un iebūvēts trauku skapis apstiprināja faktu, ka reiz šeit bijusi virtuve. Tagad plīts, izlietne un uz tās sakrautie skapīši veidoja šauru eju uz jauno, no aizmugures piebūvēto vannasistabu.

Tenets skatījās uz to mirkli ilgāk, nekā būtu vajadzējis. Bet visvairāk viņu interesēja Kerijas guļamistaba. Viņš atklāja, ka kāpņu telpa šajā bijušajā virtuvē sākās aiz gultas gala. Kāpnes bija stāvas un šauras. Tās veda uz niecīgu gaitenīti ar divām durvīm. Tenets pavēra durvis pa kreisi. Te, mājas galā, atradās guļamistaba, kura, par to nebija šaubu, kādreiz piederējusi misis Bērčai. Zem

loga joprojām stāvēja tualetes galdiņš. Tā spogulis no vecuma bija pārklājies plankumiem, it kā nevērības aizplīvurots. Pieskrūvētā skapja pārpilnība bija izplūdusi pa visu istabu: putekļu sūcējs, alumīnija kāpnītes, birstes un beržamās sukas drūzmējās aizdurvē.

Priekšējai tātad jābūt Kerijas guļamistabai. Tenets atvēra durvis, asu priekšnojautu pārņemts. Kāda viņa bijusi, šī mazā, klusā sieviete? Viņam par pārsteigumu istaba neko īpašu neatklāja. Tā bija tīra un kārtīga, izklāta ar vienmuļu, brūnu linoleju un apdilušu sienassegu aiz gultas. Zaļais, ar cilpiņām izšūtais gultas pārklājs vietām bija izdilis, vietām rūpīgi salāpīts.

Tenets šķērsoja istabu un piegāja pie naktsskapīša. Modinātājs bija apstājies divpadsmitos piecpadsmit, droši vien tāpēc, ka tā īpašniece pagājušajā naktī nebija pārnākusi un uzvilkusi to. Vēl te bija maza, apaļa cepumu kārba zilā krāsā, brilles un grāmata mīkstos vākos. Tenets to aplūkoja.

"Mīlestības uzvara", tā saucās grāmata. Uz vāka bija redzama skaista, ekstravaganta sieviete, kas cieši, ar pielūgsmi skatījās acīs sev piemērotam varonim ar četrstūrainu žokli. Tātad Tenetam bijusi taisnība mazā mis Bērča bija sapņotāja, kas gribēja paslēpties no dzīves šaurās ikdienas. Naktsskapītim bija neliela atvilktne. Tenets atvēra to un pētoši skatījās. Līdz pat augšai atvilktne bija piebāzta ar līdzīga tipa grāmatām.

Vienīgā neiederīgā iezīme istabā bija liels spogulis, sakombinēts no spoguļa plāksnēm, piestiprinātām pie sienas blakus logam. Tenets sarauca pieri un pārbrauca ar pirkstiem pār satina gludo virsmu. Kāpēc Kerijai Bērčai vajadzēja pūlēties, lai iebūvētu tādu spoguli? Viņa noteikti nebija tāds cilvēks, kas daudz laika pavada, skatoties savā spoguļ attēlā.

Aiz kamīna bija niša ar aizkaru. Tā, acīm redzot, kalpoja par drēbju skapi. Tenets devās to izpētīt. Jā, te karājās Kerijas bieži labotās drēbes. Tā bija neaprakstāmi drūma kolekcija. No skata vien Tenets jutās nospiests. Cik nožēlojamai jābūt sievietes dzīvei, ja tās garlaicību spēj atvieglot romantiskas grāmateles mīkstos vākos. Un kas bija izvēlējies viņu par slepkavības upuri? Nelaimīga sagadīšanās? Nē, viņš joprojām nespēja tam noticēt.

Tātad te kaut kam jāslēpjas.

Viņa acis vēlreiz apstaigāja nemājīgo istabiņu. Tad skats apstājās pie spoguļa.

Ja Kerijai bija kāds noslēpums, tas slēpās šeit. Ja vien…

Viņš atgriezās pie gultas, pacēla matraci un iebāza roku starp atsperēm. Pirksti uztaustīja kaut ko cietu un gludu. Ar uzbangojošu satraukumu viņš to izvilka. Tā bija iegarena paciņa, ietīta brūnā papīrā un pārsieta ar elastīgu lentu.

Tenets nepacietīgi norāva lentu un noplēsa papīru. Neticēdams savām acīm, viņš aplūkoja paciņas saturu.

Tajā bija naudas zīmes. Šķiet, vismaz piecdesmit mārciņu.

Kerijas iekrājumi, noslēpti nebaltām dienām… vai kādai ilgi lolotai vajadzībai.

Viņš nolika paciņu uz gultas, sagrāba matrača malu un novilka sāņus.

Tieši gultas vidū, sakārtotas rindā, gulēja daudzas līdzīgas paciņas. Ātra pārbaude rādīja, ka to saturs ir identisks pirmajai, un drudžains aprēķins deva pārsteidzošu atbildi.

Mazajai Kerijai Bērčai zem matrača bija paslēpts gandrīz tūkstotis mārciņu.

3.

-     Kur, pie velna, viņa to dabūjusi? Lainhema runasveids, tāpat kā viņa seja, pauda pārsteigumu; viņa māte necieta lamāšanos.

-     Jūsu minējums ir tikpat vērtīgs kā manējais. Tomēr interesanti, vai ne?

-    Es teiktu, Lainhems plati pasmaidīja, ka varu derēt viņas māte neko nezina par šo nelielo laimestu. Doma acīmredzami sagādāja viņam prieku.

-     Nē. Bet jautājums ir, kā jūs teicāt kur viņa to dabūjusi?

-    Sakrājusi?

-    Tam vajadzētu gadus, prātoja Tenets. Apkopējas darbs nav tas ienesīgākais amats pasaulē. Bez tam, pēc tā, ko jūs stāstījāt man, gribas domāt, ka viņas māte noteikti zināja par visu, ko Kerija nopelnīja, par visu līdz pēdējam penijam.

-    Tad viņa to ir laimējusi.

-Kā?

-      Futbola likmes, totalizators, loterija, apdrošināšanas polises?

-     Tad jābūt kādam rakstiskam dokumentam, paziņojumam par laimestu. Nevaru iedomāties, ka viņa to slēpusi no mātes.

-    Nozagusi? minēja Lainhems.

-             Kam? Summa ir liela. Tā nepaliktu neievērota. Par zādzību noteikti tiktu ziņots. Domāju, ka fūs pirmais par to būtu uzzinājis. Vienīgā atlikusi iespēja ir…

-    Šantāža, triumfējoši iesaucās Lainhems.

Tenets pamāja. Un šajā gadījumā jautājums,

protams, ir kas ir upuris? Viņš, ejot gar logu, paskatījās ārā, klajumā. Tālumā strādāja sarkanais traktors, un aiz tā pa kreisi varēja saskatīt fermas ēkas, paslēpušās aiz garu koku pudura.

-    Kam pieder ferma?

-    Viru sauc Mārtiņš.

-    Vai šis kotedžas ari pieder viņam?

-      Nezinu. Es varētu noskaidrot.

-             Dariet to! Tenets aizgriezās no loga. Mēs ātrāk tiktu uz priekšu. Ejiet un, ja kādu atradīsiet mājās, noskaidrojiet, ko viņi var pastāstīt par pagājušo nakti. Un uzziniet visu iespējamo par mis Bērču kāda viņa bija, kur mēdza iet, ar ko runāt. Dariet visu, kas darāms tādās reizēs. Tomēr ne vārda par naudu pagaidām. Es aiziešu pāri un aprunāšos ar mis Pitmenu. Viņa jau būs aprūpējusi tēvu.

-     Ko mēs darīsim ar visu to? Lainhems pamāja uz naudas paciņām.

-      Pagaidām atstāsim, kur atradām. Mēs taču nestaipīsim naudu sev līdzi visu dienu, un es neticu, ka kāds te zags, kad visapkārt ņudz no policistiem.

Abi vīri novietoja matraci atpakaļ un atstāja māju. Tenets aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā.

-     Kur palika atslēga, ar kuru šorīt šeit ienāca Dženija Gembla? viņš jautāja.

-     Jā, kur tā palikusi? Cerams, ka to paņēmusi mis Pitmena.

Viņi paskatījās viens uz otru. Ak, Dievs! iesaucās Tenets. Es ģībstu. Mis Bērčas soma! Kur tā ir? Viņa bija bez mēteļa, tāpēc es neiedomājos… Jā, kur tad ir viņas mētelis, ja viņa neienāca mājās?

-      Varbūt viņa tomēr atnāca atpakaļ? jautāja Lainhems.

-      Labāk pārbaudīsim, teica Tenets. Viņi atgriezās mājā un izdarīja ātru, bet pamatīgu pārmeklēšanu. Nišā uz grīdas Lainhems atrada divas tukšas rokassomas, bet nelikās, ka kāda no tām tiktu lietota. Aiz trauku mazgātavas durvīm karājās brūns, nonēsāts mētelis.

-     Izskatās, ka šo viņa nēsājusi visbiežāk, secināja Tenets. Vajadzēs pajautāt mis Pitmenai. Bet es atdotu daudz, lai uzzinātu, kur pašlaik ir soma.

Viņi atkal izgāja ārā. Sākšu ar misis Deividu, teica Lainhems. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņa ir mājās.

Kad abi soļoja pa ietvi, Tenets starp lāpstiņām sajuta nemiera dūrienu. Viņš apgriezās, cerēdams ieraudzīt, vai kāds viņam seko, bet ietve bija tukša. Viņš sarauca pieri un vērīgi paskatījās uz piektā numura logiem. Vai viens no mežģīņu aizkariņiem nesakustējās? Viņš nebija pārliecināts. Kustība bija ļoti niecīga, ja tā vispār bija. Tā tikai pazibēja viņa acu tālākajā kaktiņā. Nebūtu, protams, nekāds brīnums, ja vecā mis Koksa viņus novērotu. Viņa droši vien saprot, ka tie vēlēsies viņu satikt. Un tas darīja mis Koksu piesardzīgu. Nekas, Lainhems drīz būs tur.

-    Kas noticis? kolēģis jautāja.

-    Nekas, norūca Tenets, iedams pa priekšu.

Viņi izšķīrās, un Tenets šķērsoja ielu, dodamies uz Pitmenu māju, kura neapstrīdami tika dēvēta par Bungalo.

Mis Pitmena viņu jau gaidīja. Parādes durvis atvērās, Tenetam vēl soļojot pa celiņu uz māju.

-     Nāciet gan iekšā, inspektori Atvainojiet, ka es pirmīt biju tādā stāvoklī. Viņa soli atkāpās, lai palaistu viņu garām. Viņas mati bija sakārtoti. Mis Pitmena bija neuzkrītoši nokrāsojusies un visumā izskatījās daudz sakoptāka.

-     Nav par ko. Šis jums noteikti bija ļoti mokošs rīts.

No istabas, kurā viņu ieveda, pavērās skats uz aizmugures dārzu. Telpa bija gaiša un plaša ar lieliem logiem abās ārsienās. Krāsas sabalsojās ar ainavu aiz mājas. Zāles zaļš paklājs, dīvāns un klubkrēsls ar brīvi krītošiem pārklājiem un pievilcīgiem zaļi lapotu koku zīmējumiem uz baltās pamatnes. Aizkari nokarājās līdz gridai. Tie bija no tāda paša materiāla. Vēl bija pāris Viktorijas stila krēslu ar pārvalkiem, viens no tiem krēmkrāsā, otrs mēļi zilā. Lielais kamīns slējās blakus grāmatu skapjiem, kas sniedzās līdz pat griestiem, radot mājīguma, pievilcības un vienkāršības iespaidu. Tenets uzreiz jutās kā mājās.

-    Vai ar tēvu viss kārtībā? viņš laipni jautāja.

-    Jā, viss ir labi. Viņam, ziniet, ir astoņdesmit divi gadi, un viņš prasa visai daudz rūpju. Artrīta sakropļots, viņš tagad ļoti maz var sev palīdzēt. Nezinu, ko darīšu bez Kerijas, patiešām nezinu. Ak, atvainojiet, tas skan tik egoistiski…

-     Saprotu, jo jūs taču paļāvāties uz Keriju. Ātrumā Tenets pārbaudīja Lainhema doto informāciju. Meriona Pitmena bija sarunājusi, ka iepriekšējā vakarā ap deviņiem Kerija atnāks apraudzīt tēvu. Viņš arī noskaidroja, ka Kerija nekad neuzvilka mēteli, lai pārskrietu pāri ielai, neskatoties uz neciešamu aukstumu vai lietus gāzēm. Vēl viņa parasti nēsājusi vecu, melnu rokassomu. Pati Meriona aizgājusi uz baznīcas padomes sēdi mācītāja mājā. No mājas viņa izgājusi divdesmit piecas minūtes pāri septiņiem, bet atgriezusies ceturksni pāri desmitiem.

-   Tad beidzās sēde?

-     Nē, tā beidzās desmitos, bet es uz dažām minūtēm paliku parunāties ar vikāru. Ziniet, es esmu kasiere.

-   Tātad pārējie aizgāja desmitos?

-    Pareizi.

-     Pa ceļam uz mājām jūs redzējāt vai dzirdējāt kaut ko aizdomīgu?

-     Atvainojiet, nē. Kopš… kopš Keriju atrada, esmu domājusi un domājusi par to, vai nav bijis kaut kas būtisks. Bet nekā.

-     Žēl. Mis Bērča laikam šeit strādāja katru ritu?

-    Jā. Es uz pusslodzi strādāju bērnu invalīdu skolā Starrendenā. Pateicoties Kerijai, es to varēju. Nav jau tā, ka tēvu vajadzētu nepārtraukti uzmanīt. Viņa vienkārši bija šeit, ja tēvam kaut ko ievajadzētos. Man nepatīk viņu atstāt vienu uz ilgāku laiku.

-    Vai viņa jau sen strādāja pie jums?

-     O, jā. Gadiem. Pirmo reizi viņa atnāca, kad es vēl strādāju uz pilnu slodzi. Tas bija… nu jau pirms piecpadsmit gadiem. Mss Bērča uzkopa manu māju divas reizes nedēļā. Kad tēva veselība pasliktinājās, viņa sāka nākt arvien biežāk un pēdējā laikā katru rītu. Kā jau teicu, es nezinu, ko darišu bez Kerijas.

-    Vai jūs labi satikāt?

-    O, jā. Protams.

Viņas balsī Tenets saklausīja vieglu rezervētību.

-    Bet…? viņš jautāja.

-    Nekas, viņas smiekli bija nedaudz nervozi, mēs patiešām neredzējāmies pārāk bieži. Kad Kerija bija šeit, es vienmēr biju darbā.

-    Izņemot skolas brīvdienas?

-Jā.

Viņas nepatika intriģēja Tenetu.

-    Kāda viņa bija?

-    Kerija? mis Pitmena paskatījās ārā pa logu, it kā cenšoties tālumā ieraudzīt mirušo sievieti. Klusa. Neuzbāzīga. Darbs gāja no rokas. Viņa nebija prasīga. Un runāja patiešām ļoti maz.

-     Par ko jūs runājāt? Piemēram, kādā vaļas brīdī pie kafijas tases?

-    Neko daudz. Par laiku. Par pilsētiņas notikumiem.

-    Neko personīgu?

-    Nē, cik atceros.

-     Vai viņa nekad, piemēram, nestāstīja par attiecībām ar citiem cilvēkiem?

Mis Pitmena izskatījās sabijusies. Par ko tieši?

-      Nezinu. Cerēju, ka to jūs man pastāstīsiet.

-     Nedomāju, ka viņa būtu pazinusi daudzus.

Tikai ļoti virspusēji. Divas pēcpusdienas nedēļā viņa strādāja pie Selbijiem. Viņi dzīvo vecajā mācītāja mājā.

-    Cik ilgi viņa pie tiem strādāja?

-     Kopš Selbiji pārcēlās uz dzīvi šeit pirms pieciem gadiem. Irēna Selbija jautāja man, vai es nevarot ieteikt kādu apkopēju, un … es ieteicu viņai griezties pie Kerijas.

-    Lai gan?

Mis Pitmena pakratīja galvu. Nē, nekas.

-    Vai Selbijiem ir liela ģimene?

-     Nē. Viņi ir tikai trīs. Sjuzanna, viņu meita, ir septiņpadsmit gadus veca. Viņa vēl ir skolniece. Bet māja pārāk liela un nekārtīga, lai viens cilvēks to varētu sakopt.

-    Un misters Selbijs?

-    Majors. Viņš ir izpilddirektors Stevilijā. Stevilijs bija plaukstoša kokmateriālu noliktava

Starrendenā.

-      Viņš kandidē pilsētas municipalitātes vēlēšanām nākamajā mēnesī, viņa piemetināja.

-    Un kā misis Selbija sapratās ar mis Bērču?

-     Domāju, ka labi, lai gan varu arī kļūdīties. Mēs nekad netikām par to runājušas.

-    Vai jūs varat man pastāstīt vēl kaut ko par to, ko mis Bērča darīja brīvajā laikā?

-     Viņa apkopa baznīcas telpas. Bet bez tā neko daudz. Viņas māte bija ļoti prasīga.

-    Vai viņa kādreiz sūdzējās par māti?

-    Nē, nekad. Tomēr nevarēja nemanīt, kā mis Bērča izturējās pret māti.

-     Vai viņa darbojās kādā pilsētiņas organizācijā, sieviešu komitejā, piemēram?

-Nē.

-    Pēc jūsu stāsta, viņa bija maza, kautrīga būtne.

-    Jā. Es domāju, ka tieši tāda viņa bija.

-    Un tomēr, Teneta balss skanēja klusināti, man ir iespaids, ka jums pret Keriju šis tas ir iebilstams.

-    Iebilstams?

Tenets neteica neko. Viņš vienkārši nogaidīja. Bet mis Pitmena atkal nervozi iesmējās un pakratīja galvu.

-    Nesaprotu, ko jūs ar to domājat, inspektor.

Tenets redzēja, ka pagaidām nav jēgas turpināt

šo tēmu.

-    Kā jūs domājat, vai es tagad varētu parunāt ar jūsu tēvu?

Viņas smiekli skanēja mazliet par skaļu. Tas bija atvieglojuma sprādziens. Un tajā bija neviltots prieks. Jūs taču nedomājat, ka jūs atturēšu, vai ne? Varbūt tēvs ir vārgs, bet, ticiet man, ar veselīgu saprātu. Viņš visu rītu ar nepacietību gaida jūsu apciemojumu.

Tenets plati pasmaidīja un piecēlās. Tad labāk neliksim viņam ilgāk gaidīt; vai ne?

Vecais misters Pitmens sēdēja gultā un gaidoši skatījās uz durvīm. Arī šī bija nespējnieka istaba, bet cik ļoti tā atšķīrās no misis Bērčas istabas. Te bija krāsas, gaisma un liela darbīguma iespaids. Uz gultas pārklāja bija izmētātas grāmatas un avīzes. Blakus gultai liels Viktorijas stila sarkankoka tējas galdiņš uz riteņiem, tā trīs plaukti piekrauti ar grāmatām. Te bija radio, kasešu atskaņotājs, kastītes ar diapozitīviem, projektors, marku katalogi un albumi, palielināmais stikls, pincete un trauks ar flomāsteriem.

Šī mērķtiecīgā jucekļa saimnieks izskatījās satraucoši vārgs. Āda, kas bija nostiepta gar degunu un vaigu kauliem, ļengani nokarājās uz kakla. Tenets iedomājās, ka misters Pitmens reiz bijis garš, spēcīgs vīrs, bet tagad izkāmējis un sarāvies, viņš bija salīcis pret spilvenu kalnu, it kā nespētu sēdēt taisni. Viņa rokas, kas mierīgi gulēja viena virs otras uz kārtīgi atlocītās segas pārklāja maliņas, bija nosētas brūniem vecuma plankumiem. Tās bija pietūkušas un slimības izkropļotas. Tomēr koši zilās acis, kas mirdzēja zem balto matu šķipsnām, bija caururbjoši dzīvīgas un možas. Likās, ka mistera Pitmena dzīve un enerģija tagad ir sakoncentrēta viņa prātā, un tas bija redzams vecā vīra zilajās, caururbjošajās acīs.

-     Nāciet, nāciet iekšā, viņš aicināja. Sēdieties, Pitmens norādīja uz klubkrēslu blakus gultai. Šeit es jūs varēšu labāk redzēt.

-      Inspektors Tenets, tēt. Meriona Pitmena piegāja pie gultas un, kā veicot ierastu rituālu, ierastu kā viņas otrā daba, aplika roku viņa pleciem un palīdzēja tēvam saliekties uz priekšu. Tad uzčubināja spilvenus un palīdzēja atspiesties.

-     Paldies, dārgā, misters Pitmens teica. Un tagad gan ej! Mēs ar inspektoru lieliski tiksim galā bez tevis. Bet vārdos nebija asuma, un viņš mīlestības pilnām acīm noskatījās, kā meita iziet no istabas. Viņa ir laba meitene, mana Meriona, viņš teica, kad durvis bija aizvērušās. Nezinu, kur es bez viņas būtu. Lai gan zinu slimnīcā, protams. Un reizēm es domāju, ka meitai būtu daudz labāk, ja varētu viņu pierunāt, lai ļauj man iet. Ziniet, Merionai priekš savas dzīves daudz laika neatliek, rūpējoties par tādu vecu kraķi. Tomēr, viņš kļuva možāks, jūs neesat atnācis šeit, lai runātu par mums. Kā es varu jums palīdzēt?

-     Ja es nekļūdos, mis Bērča bija šeit vakar vakarā? Tenets jautāja. Vai jūs gadījumā neatceraties, cikos viņa ieradās un cikos aizgāja?

-    Protams. Man, šorīt šeit guļot, bija daudz laika, lai to apdomātu, teica vecais vīrs. Kerija atnāca, kad nosita deviņus esmu pārliecināts tāpēc, ka sākās ziņas. Viņš rādīja uz portatīvu televizora aparātu uz galdiņa pie sienas. Un aizgāja dažas minūtes pēc ziņām, teiksim, deviņos trīsdesmit. Es to zinu tāpēc, ka vienmēr skatos ziņas. Un mani parasti kaitināja tas, ka viņa nāca tieši šajā laikā to mis Bērča darīja vienmēr, kad Meriona bija aizgājusi.

-      Vai jūs nevarējāt palūgt, lai viņa nāk agrāk vai vēlāk?

-      Es to darīju, bet veltīgi. Domāju, ka tas ir viņas mātes iespaids. Kā modinātājpulkstenis bija

šī sieviete. Bet, Dievs mans liecinieks, man nevajadzētu žēloties par to. Ja kāds ir tādā stāvoklī, ir pārāk vienkārši izteikt pārmetumus, ja ierastā dienas kārtība tiek traucēta. Jūs neticēsiet, cik viegli ir sagrēkot, guļot te, gultā. Kārdinājumu ir daudz slikts garastāvoklis, žēlums pret sevi, takta trūkums… ir tik viegli spriest par citu kļūdām, domāt, ka jums ir visas tiesības to darīt… viņš grēcīgi uzsmaidīja Tenetam. Tā klusām es tiešām reizēm atļaujos būt netaktisks, bet tikai prieka pēc, lai vēlāk sajustu savu vainu. Tas man dod pārliecību, ka joprojām esmu dzīvs.

Tenets skaļi iesmējās.

Man tas jāatceras, kad uznāks nākamais kārdinājums.

-    Taču man nevajadzētu tērēt jūsu laiku, inspektor, vai ne? Tomēr ir tāds prieks redzēt jaunu seju, sagaidīt jaunu apciemojumu… Redzat, cik viegli ir paslīdēt. Tas ar mani pašlaik notiek. Lūdzu, sāciet uzdot jautājumus!

-     Man būtu ļoti interesanti uzzināt, ko jūs domājat par mis Bērču.

-    Ko es domāju par viņu? vecais vīrs kļuva domīgs. Tāpat kā viņa meita, viņš skatījās sāņus,

ārā pa logu, it kā atsaucot atmiņā tēlu, ko laika ritums jau padarījis neskaidru. Vai varbūt viņš vienkārši cenšas iegūt laiku, lai apdomātu piemērotu atbildi? Tenets ar interesi gaidīja.

Atbilde nesa vilšanos. Tā bija tik līdzīga Merionas Pitmenas teiktajam.

-     Klusa. Neuzbāzīga. Labi strādāja. Uz viņu varēja paļauties. Nezinu, ko mēs darīsim bez viņas.

Nu misters Pitmens bija tikpat rezervēts kā viņa meita, Tenets atzina. Viņš mēģināja atkal.

-Bet…

Vecais vīrs neizvairījās no jautājumiem, bet arī nesniedza apmierinošas atbildes. Man nekad nebija siltu jūtu pret viņu. Saprotiet, mis Bērčai šis bija grūts laiks viņas mātes dēļ, tāpēc nav brīnums, ka viņa bija tik atturīga.

-    Par ko jūs runājāt, kad Kerija bija šeit?

-    Mēs nerunājām, patiešām ne. Viņa darīja darbu, bet runājām mēs par izteikti personīgām lietām ko es gribēju, ko man vajadzēja un tā tālāk.

-     Vai jums ir zināms, ka viņai bija kādi tuvi draugi?

-             Nē, cik es zinu. Mis Bērčai bija ļoti norobežots dzīves veids. Lai ko vina darītu, vina verdziski izdabāja savai mātei. Man liekas, ka visu savu dzīvi tā netika aizbraukusi tālāk par Starrendenu.

Tenetam stāstītais lika vilties, un viņš pats to juta. Bet negribēja atsvešināties no mistera Pitmena. Šis vecais vīrs ar dzīvīgas ieinteresētības pilnu domāšanu, labs vietējo apstākļu pazinējs, varēja būt vērtīgs sabiedrotais. Teneta galvā jau drūzmējās jautājumi, bet viņš vēl nebija gatavs tos uzdot. Tenets nebija pārliecināts, ka tie ir pareizie. Jautājumi varētu noderēt lietas tālākajā izmeklēšanā, un tad viņš atklāti iegūtu mistera Pitmena palīdzību. Tenets bija drošs, ka vecais vīrs būs priecīgs par iespēju sadarboties. Lai gan bija viena lieta…

Vai viņa bija godīga? viņš pēkšņi jautāja.

Misters Pitmens izskatījās pārsteigts. Jūs domājat zagšanu? Nē, viņa to nedarīja, cik es zinu. Ja arī tas tā bija, es nekad netiku dzirdējis ne mazāko mājienu par to.

Atbildē bija kaut kas interesanti neprecīzs, bet Tenets nolēma šo tēmu neizvērst. Viņš piecēlās. Nu, domāju, ka tas pagaidām būtu viss, mister Pitmen. Vai es drīkstu jūs apciemot atkal, ja man radīsies kādi jautājumi?

Vecais vīrs pasmaidīja. Nedomāju, ka jums vajadzētu manu atļauju. Bet, jebkurā gadījumā, es būšu priecīgs. Es, protams, jūs visus vērošu.

Tagad bija Teneta kārta izskatīties pārsteigtam.

Misters Pitmens pamāja uz sienu aiz Teneta. Pie tās bija liels, izliekts spogulis, kurā bija redzama iela aiz loga. Tenets daļēji pietupās, līdz viņa acis bija vienā līmenī ar mistera Pitmena galvu. Viņš paskatījās spogulī. Atspoguļotā ainava bija pārsteidzoši plaša. Tā stiepās no jaunās mācītāja mājas kreisajā pusē līdz pat baznīcas ceļa galam pa labi. Pazīstama figūra, spoguļa izliekuma viegli sakropļota, parādījās pie piektā numura vārtiņiem un pa taciņu devās uz ielu. Tas bija Lainhems. Tātad viņš jau beidzis iztaujāt mis Koksu.

Jā, arī es redzu, teica Tenets, izsliedams muguru.

Žēl, viņš atvadoties nodomāja, ka pagājušo nakti bija tumšs. Misters Pitmens ne tikai būtu ievērojis, kur viņa aizgāja, viņam būtu vajadzējis redzēt arī slepkavu.

4.

Krodziņa Pie arkla un ecēšām apkārtne bija nepievilcīga, un tuvējā automašīnu stāvvieta gandrīz tukša.

Tieši tas, kas mums vajadzīgs, Tenets teica Lainhemam. Ēdiens būs briesmīgs, bet uz alu pietiek paskatīties, lai tālāk nebūtu ko runāt. Cerams vismaz, ka te būs klusums. Viņš atgrūda durvis, un abi iegāja iekšā.

Savas mašīnas viņi bija atstājuši stāvvietā pie baznīcas un tad devušies uz krodziņu Netltonas otrā malā blakus ceļam, kas savienoja pilsētiņu ar Starrendenu. Tenetam patika īsā pastaiga. Bija kļuvis par dažiem grādiem siltāks, un saule centās izlauzties cauri nospiedošajam mākoņu valnim. Tagad, kad bija uz ko sakoncentrēt enerģiju, Teneta garastāvoklis jūtami uzlabojās.

Pa ceļam viņš bija apbēris Lainhemu ar informāciju par Pitmeniem un ar nepacietību vēlējās uzzināt, kā veicies Lainhemam.

Viņi pasūtīja divus kausus alus un tomātu sendvičus šī uzkoda bija vienīgais, ko krodziņš varēja piedāvāt. Abi apsēdās stūri pie bāra. Bez viņiem krodziņā vēl sēdēja pusmūža vecuma priekšnieka tipa vīrietis tumši zilā uzvalkā, svītrotā kreklā ar puķainu kaklasaiti un apmēram divdesmit gadus veca, skaista meitene. Šādai vietai ir viena laba īpašība, nodomāja Tenets. Ja kāds grib ielaisties slepenā mīlas dēkā, tad nav liela riska tikt pamanītam.

Tenets nolika papīra šķīvi uz sarkana, ar karstumizturīgu plastmasu pārklāta galdiņa un iedzēra lielu malku alus. Viņš nebija kļūdījies. Bezgaršīgs. Labāk būtu ņēmuši pudelēs.

-       Nu? viņš jautāja. Kā ar jums? Kā veicās?

-      Nekā, Lainhems saviebās. Deivisi visu vakaru skatījušies televizoru un ārpus dzīvojamās istabas sienām neko nav ne redzējuši, ne dzirdējuši. Un trešajā numurā viņam nebija izdevies nevienu pamodināt.

-     Ja Gembls bija tur, viņš guļ kā nosists, Lainhema seja bija skāba.

-     Es tam ticu. Naktsmaiņas strādnieki, pat tie uz sezonu viņi vienkārši atslēdzas. Un kā ar to veco meitu blakus durvīs?

-      Mmm. Lainhema acis bija apstājušās pie elektriskā sienas pulksteņa uz bāra letes, un likās, ka jāpieliek pūles, lai pagrieztos pret Tenetu.

-    Mis Koksa? Tur ari nekas. Lainhema skatiens aizklīda atpakaļ pie pulksteņa. Bija divdesmit pāri vieniem.

-    Maik, teica Tenets, vai jums neliekas, ka būtu jādomā par darbu, ja tas nav pārāk grūti?

Lainhems satrūkās un pietvīka. Atvainojiet, ser! Vai jūs neiebilstu, ja es izslīdētu ārā un ātri piezvanītu? Tur ir automāts. Es ievēroju, kad mēs nācām iekšā.

-    Ejiet, Tenets samierinoši atļāva, bet dariet to ātri! Varbūt pēc tam varēs cerēt uz Lainhema pilnu uzmanību. Skatoties, kā jaunais cilvēks pusskriešus dodas uz durvīm, viņš ar pūlēm noturējās, lai nepateiktu šos vārdus, un pasmaidīja. Droši vien Lainhems gribēja zvanīt Luīzei. Tenets labi atcerējās, cik svarīgi viņam kādreiz bija licies parādīt uzmanību sievietei, lai uz dažām sekundēm dzirdētu Džounas balsi. Kā, šīs domas apmātam, viņam viss pārējais likās mazsvarīgs. Bet doma par Džounu atsauca atmiņā viņa pašreizējo dilemmu, un, saraucis pieri, viņš iedzēra vēl vienu malku alus. Protams, jāļauj viņai rikoties, lai gan tas viņam nebūt nepatika.

-    Viss kārtībā? Tenets jautāja, kad Lainhems atgriezās. Viņš izskatījās gluži pārvērties.

-     Jā, paldies. Es runāju ar māti, Lainhems skaidri juta, ka vajadzīgi kādi paskaidrojumi. Viņai šorīt nebija visai labi, un es tikai gribēju paspēt uzzināt, kā viņa jūtas, pirms pusdivos dodas atpūsties.

Tātad viņa minējums bijis nepareizs. Neskatoties uz to, Tenets juta Lainhemam līdzi. Juta līdzi par sestdien gaidāmajām laulībām un divām reizēm, kad tās bija izgāzušās, par to, ka Lainhemam vajadzēja uzmanīt māti tā, it kā viņa būtu laika mīna, gatava kuru katru mirkli eksplodēt.

-     Jūs pieminējāt mis Koksu, Tenets atgādināja. Šoreiz Lainhems skaidri pateica savas domas. Ak, jā. Dīvains, vecs putns. Patiešām žēl bija skatīties. Viņa bija briesmīgā stāvoklī, kad atvēra durvis. Visa trīcoša.

-      Varbūt viņa iedomājās, ka esat ieradies viņu arestēt, Tenets pajokoja.

-       Nē, atbildēja Lainhems, neapšaubāmi uztverdams to nopietni. Domāju, ka viņa pārdzīvoja mis Bērčas nāvi un bija satraukta par visu notikušo, un uztraucas arī par to, kā turpmāk tikt galā ar visu. Mis Koksas kāja ir ģipsī, bet mis Bērča viņas vietā gāja iepirkties.

-     Cik es pazīstu Merionu Pitmenu, teica Tenets, tad viņa meklēs kādu, kas to varētu izdarīt. Vai gribat vēl vienu? viņš rādīja uz Lainhema glāzi.

-    Nē, paldies. Un jūs?

-    Šo nekad vairs mūžā, Tenets norūca. Bet tagad iesim. Nē, viņš turpināja, kad, atstājuši krodziņu, abi soļoja cauri pilsētiņai, es domāju, ka nabaga mis Koksa vienkārši ir stīva no bailēm. Ja jūs dzīvojat viens pats, pie tam ar kāju ģipsī, un kaimiņos noslepkavo sievieti, jums gribot negribot jādomā, vai nebūsiet nākošais. Tātad viņa jums nevarēja pastāstīt neko būtisku?

-     Pilnīgi neko. Mis Koksa visu vakaru bijusi mājās pie ieslēgta radio bezdrāts, kā viņa to sauc. Jūs neticēsiet, bet viņai nav televizora. Un vēl vakar vakarā salūzusi mašīna, tā viņa stāstīja.

-    Mašīna?

-    Šujmašīna. Liekas, ka tā viņa nopelna sev iztikai. Šuj pārvalkus priekš Bareta.

Barets bija lielākais universālveikals Starrendenā.

-    Bet kādam noteikti šai brīdī vajadzēja kaut ko redzēt vai dzirdēt, Tenets bija uzbudināts.

-     Nezinu. Šeit nav kā pilsētā. Man ir iespaids, ka līdz ar tumsas iestāšanos te viss tiek slēgts.

-      Izņemot krodziņus, protams, Tenets apklusa kā sasalis. Tā ir ideja. Iespējams, ka kāds, iedams uz krogu vai no tā, būs kaut ko pamanījis. Aizsūtiet pēcpusdienā mūsu darbinieku uz Arklu un ecēšām, lai noskaidro, vai kāds no pagājušās nakts viesiem nav gājis cauri šim pilsētiņas galam. Saimniekam noteikti jāzina visu vietējo vārdi. Kā jūs domājat, Maik, vai mūsu meklējamais vīrietis vai varbūt sieviete ir vietējais?

-     Noteikti, Lainhems bez vilcināšanās atbildēja.

-    Liekas, ka jūs esat pilnīgi pārliecināts par to.

-     Tikai vietējais varēja zināt par nelietojamo tualeti, Lainhems nešaubījās.

-     Bet, ja tas bija vietējais, tad kāpēc vispār apgrūtināt sevi ar slēpšanu? Vietējam vajadzēja zināt, ka ļoti īsā laikā Kerijas māte pamanīs viņas pazušanu, un bija jāsaprot, ka sāksies meklēšana un mis Bērča tiks atrasta.

Lainhems sarauca pieri. Šī varēja būt vajadzība, lai dabūtu viņu tālāk no acīm. Bet kāda iemesla dēļ pēc iespējas ātrāk? Varbūt panika, jo, ja viņš būtu atstājis Keriju turpat, vieta varētu slepkavu atmaskot.

-     Ne tik daudz cherchez la femme*, cik cherchez l'endroit**, Tenets mīlēja padižoties ar savām franču valodas zināšanām.

-      Ē… jā, atbildēja Lainhems, kurš ar vieglu sirdi bija pametis savu franču valodu nulles zināšanu līmeni.

-    Jūs domājat: ja mēs atrastu kur, atrastu ari -kas…?

-   Tieši tā.

-    Protams, tā varēja būt vienkārša laupīšana.

-     Bet, tādā gadījumā, kāpēc vispār slēpt ķermeni? Starp citu, ja tie ir bijuši laupītāji, viņi būtu iegāzuši mis Bērčai pa galvu, bet es neredzu iemeslu, kāpēc vajadzētu pūlēties, lai pēc tam, kā domā doktors Mellerds, nobeigtu nabaga sievieti?

-   Droši vien viņa ir pazinusi tos, tā tam noteikti bija jābūt šajā mazajā nostūri, ja tie bija vietējie.

Tenets papurināja galvu. To es nevaru saprast. Kaut kas nesakrīt Lai gan šāda iespēja jāpatur prātā. Bet jūs labāk sameklējiet kādu, lai pārbauda vietējo drošuļu atrašanās vietu pagājušajā naktī.

♦Meklējiet sievieti (franču vaj.).

**Meklējiet virzienu (franču vai.).

-    Labi.

-      Viņa likās tāda maza un neuzņēmīga, prātoja Tenets. Un vēl visa tā nauda… Es domāju, ka iesim un parunāsim ar pārējiem, pie kuriem viņa strādāja. Pie Selbijiem. Lai gan viņš, liekas, pašlaik ir darbā. Viņš šeit ir liels vīrs, komandē grāfistes municipalitātes vēlēšanas, kas notiks nākamajā mēnesī. Viņš varētu būt lielisks naudas izspiešanas objekts. Tam ir daudz, ko zaudēt prestižs, stāvoklis…

-    Kā ar Pitmeniem, ser?

-      Varētu domāt, ka vismazāk ticamie šantāžas upuri. Lai gan es jutu, ka viņi abi sevī kaut ko slēpj. Varbūt Meriona Pitmena iebraukusi baznīcas kasē… tāpēc visu laiku paturēsim to prātā.

Pašlaik abi gāja garām Pitmenu vienstāva mājiņai, un Tenets pacēla roku.

-      Kam jūs mājat? Lainhems minēja. Ne pie viena no logiem neviens nebija redzams.

-       Vecajam misteram Pitmenam, Tenets pastāstīja par spoguli. Viņš ir ass kā adata, neko nepalaiž garām. Es jūtu, ka tas mums būs ļoti noderīgs, kad būsim uztaustījuši pavedienu. Nu, lūk, cerams, ka kāds ir mājās.

Blakus vecās mācīlājmājas vārtiņiem, kārtīgi piesprausts pie koka ziņojumu dēļa, karājās zili balts Konservatīvo partijas priekšvēlēšanu plakāts, kas aicināja Netltonas iedzīvotājus balsot par Henriju Selbiju. Tenets un Lainhems apstājās, lai izpētītu to. Selbija mati bija plāni, viņam bija zobu birstei līdzīgas ūsas un vanaga acis. Tikai uzacu veidojums liecināja par pašdisciplīnu. Tās bagātīgi spraucās uz priekšu, it kā lai kompensētu matu trūkumu pieres priekšdaļā, un piešķīra Selbijam kareivja Džeka Rasela izskatu.

Viņš atgādina dīvaini, Lainhems pateica Teneta domas.

Vai šī bija pretinieka seja, tālāk ejot, domāja Tenets.

īsa un ideāli sakopta iebraucamā ceļa galā stāvēja koku un krūmu aizsegta māja. Iebrauktuve aizliecās ap mājas stūri, acīmredzot uz garāžu. Ainava bija tipiska daudzām mācītājmājām, kuras angļu garīdznieki pametuši, meklējot mazākus un vienkāršākus mājokļus. Šī māja bija liela un haotiska, arī ne visai pievilcīga, un tās apkure neapšaubāmi izmaksāja ļoti dārgi. Bet, skatoties uz celtni, nelikās, ka Selbijiem tas daudz rūpētu.

Vietai neapšaubāmi piemita bagātības aura labi sakopti mauriņi, tīri izravētas puķu dobes, žilbinoši logi un spīdošs krāsojums kopumā tā bija labi uzturēta.

Tenets piezvanīja, bet sekojošo klusumu pārtrauca riteņu gurkstēšana uz grants. Pēc dažiem mirkļiem gar mājas stūri parādījās vīrs, kas stūma piekrautu ķerru. Tas bija mazs un salīcis, un Tenetam likās, ka viņā ir kaut kas no rūķīša, kas nezin kādēļ šeit, piepilsētā, strādā par dārznieku.

Jums būs jāiet pa aizmugures durvīm, vīrs teica, un viņa acis cieši vērās no cepures apakšas. Cepurīte likās pirkta trešreizējā izpārdošanā pirms daudziem gadiem.

-Zvans nestrādā, un viņa jūs nedzirdēs.

Interesanti, nodomāja Tenets, kā viņam izdodas izrunāt personas vietniekvārdu tā, it kā tas būtu rakstīts ar lielo burtu.

Tenets pateicās vīram, un viņi ap stūri devās uz durvīm mājas tālākajā galā. Tenets vairākas reizes pieklauvēja, bet, kad joprojām nebija atbildes, iebāza galvu virtuvē un pasauca: Misis Selbija?

Arī šeit bija jūtama bagātības klātbūtne: cieta koka pludlīnijas paneļi iebūvēti sienā, keramikas plauktiņš pie kamīna, vēl elektriskais kamīns un keramikas flīzes uz sienām un grīdas. Tomēr virtuve bija nekārtībā. Kaudzēm netīras pannas un nemazgāti trauki.

Tenets paspēra soli dziļāk un sauca vēlreiz.

Šoreiz atbilde atskanēja, un pēc dažiem mirkļiem bija dzirdami soļi. Virtuvē ienāca sieviete. Viņas piere bija saraukta.

-    Misis Selbija? Tenets ātri pajautāja. Detektīvs, inspektors Tenets, Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa.

-    Ā, viņa atbildēja. Man liekas, ka esmu dzirdējusi.

Stādot priekšā Lainhemu, Tenets pētīja sievieti. Viņa bija maza auguma gaišmate. Tās sejā atspoguļojās kauja, kurā brieduma gadi acīmredzami ņēma virsroku pār jaunību. Nopūderētā āda zem acīm bija ļengana. Grumbas pierē, kas, kā Tenets domāja, bija Veltītas viņam un Lainhemam, palika nemainīgas. Dziļas, vertikālas rievas atdalīja uzacis. Un tomēr, viņš nodomāja, kādreiz viņa ir bijusi skaista sieviete, un ari tagad tā netaisījās padoties; viņas mati bija svaigi sakārtoti, un drēbes labi piegrieztie tvīda svārki un pieguļošais kašmiras džemperis visai elegantas. Viņš paspieda pasniegto pārsteidzoši lielo, spēcīgo roku un sekoja cauri platam gaitenim un apjomīgai viesistabai, kurā atradās milzīgs koncertflīģelis. Viņi iegāja ziemas dārzā, kas bija izbūvēts no stikla gar visu mājas sienu.

-     Lūdzu, sēdieties, inspektor, viņa pamāja uz pītu atpūtas krēslu un sāka pārvietot kafijas tasītes un glāzes no zema bambuskoka galdiņa uz klūdziņu paplātes. Ja jūs atļausiet, es atbrīvošos no šiem. Nepaies ne mirklis.

Viņa pazuda durvīs, caur kurām viņi bija ienākuši. Abi vīrieši pētoši skatījās apkārt. Džounai patiktu šī telpa, domāja Tenets. Viss bija gaišs un svaigs, ari istabas augi. Pie loga plauka liela paaugstināta puķu dobe, aplikta ar akmeņiem un pārklāta zaļumiem. Virs tās pletās kopts eksotisks vīteņaugs ar izraibinātām lapām un aprikozkrāsas zvanveidīgiem ziediem.

-     Kāds burvīgs dārzs, misis Selbij, viņš teica, kad tā bija atgriezusies.

-    Jā, vai ne? Šī ir mana mīļākā telpa visā mājā. Vīrs saka, ka es būtu laimīga, ja varētu dzīvot te visu laiku. Viņa apsēdās tiem pretī. Nu, ar ko es jums varu palīdzēt, inspektor?

Tagad, kad bija iespēja apskatīt viņu tuvāk, Tenets ievēroja spriedzes pazīmes. Klēpī gulošo pirkstu locītavas bija sakrampētas. Tās bija baltas, un kreisās acs plakstiņā varēja samanīt vieglu, nekontrolējamu pulsāciju. Runājot viņa pielika roku acīm, it kā cenšoties to notraukt.

-     Mēs, kā zināt, izmeklējam mis Bērčas slepkavības lietu, Tenets teica, un, dabīgi, iztaujājam visus kaimiņus, vai tie pagājušajā naktī nav ievērojuši kaut ko aizdomīgu.

-    Jūs domājat slāpstošos svešiniekus vai ko tamlīdzīgu?

-     Pilnīgi visu, kas var likties neparasts, paskaidroja Tenets.

Viņa pakratīja galvu ar neparasti mehānisku, pulksteņa pendelim līdzīgu kustību. Man žēl, bet es nevaru jums palīdzēt, inspektor, jo nebiju ārā pagājušajā naktī, un, kā jūs ievērojāt, nākot uz šejieni, mēs esam labi noslēpti no ceļa.

-   Mis Pitmenai vakar vakarā bija jāiet uz baznīcas padomes sēdi, un viņa sarunāja, ka mis Bērča aizies apraudzīt veco misteru Pitmenu. Daži no jūsu augšstāva logiem ir pavērsti uz Pitmenu dārza pusi, un pie viņu mājas ir ielas laterna. Vai jūs gadījumā neredzējāt viņu atnākam vai aizejam?

-     Baidos, ka ne. Es biju šeit. Skatījos televizoru. Viņa pamāja uz mazu, portatīvu krāsu televizoru uz zema galdiņa istabas stūrī.

-    Viena pati?

-    Jā. Mans vīrs pārnāca mājās tūlīt pēc desmitiem. Kopš pagājušās ceturtdienas viņš bija komandējumā. Un meita ieradās dažas minūtes pirms tēva. Acu plakstiņš pulsēja. Viņa pavadīja vakaru pie draugiem Starrendenā.

-     Un neviens no viņiem nepieminēja neko neparastu?

-    Nē, liekas, ka ne.

-     Starp citu, vai jūsu vīrs pašlaik ir mājās? Tenets atcerējās divas kafijas tasītes.

-     Nē, patiesību sakot, jūs tikko palaidāt viņu garām. Viņš bija atnācis pusdienās.

-    Es gribētu parunāt ar misteru Selbiju. Varbūt viņš pagājušajā naktī tomēr ir pamanījis kaut ko neparastu. Jūs nepateiktu, vai viņš būs šovakar mājās?

-    Domāju, ka jā.

-    Labi. Tagad par mis Bērču. Cik es zinu, viņa strādāja pie jums divas pēcpusdienas nedēļā?

-     Pareizi. Viņai būtu vajadzējis atnākt šodien. Tāpēc ari tā nekārtība, ko jūs, bez šaubām, ievērojāt virtuvē. Parasti viņa to novāc.

-    Kāda bija mis Bērča? Tenets pusbalsī pajautāja.

-     Kāda bija? Kaut kas sakustējās zilo acu dziļumos un tūlīt pat tika apslāpēts. Misis Selbija nenoteikti pamāja. Ak, klusa, neuzkrītoša. Pietiekoši labi strādāja. Viņai nebija viegli. Bet ar tik lielām telpām jābūt pateicīgam par jebkuru palīdzību, ko var sameklēt.

-    Vai viņa jums patika?

Misis Selbija paraustīja plecus. Nekas, es domāju. Tomēr neteiktu, ka esmu daudz par to domājusi.

-    Vai jums nebija pret viņu pretenziju?

-    Pretenziju? Nē, nē, protams, ne. Kāpēc gan?

Bet, tāpat kā Meriona Pitmena, misis Selbija

meloja. Tenets bija par to pārliecināts.

-     Jā, nebija iemesla, viņš teica, nekāda iemesla. Es atnākšu vēlreiz šovakar, ja drīkstu, lai satiktu jūsu vīru. Teiksim, deviņos. Viņš piecēlās. Lainhems apmierināti sekoja.

-     Protams, viņas atvieglojuma sajūta bija nepārprotama, un viņa dedzīgi piecēlās.

-     Nu, ko jūs par to sakāt? viņš jautāja, kad abi ar Lainhemu soļoja pa iebrauktuvi.

-     Kā kaķis uz karstas plīts, vai ne? Nevarēja sagaidīt, kad tiks vaļā no mums.

-    Interesanti, kāpēc? domīgi jautāja Tenets.

Cilvēki visumā nemīl, ka viņus iesaista slepkavības izmeklēšanā, un zināma spriedzes pakāpe ir saprotama. Neskatoties uz to, viņš domāja…

-    Jūs domājat, ka Selbiji ir iejaukti, ser?

Tenets paraustīja plecus. Vēl par agru tā teikt.

Man liekas mīklaina šī sajūta, ka kaut kāda iemesla dēļ viņi visi izvairās stāstīt par Keriju Bērču kaut ko sīkāk. Un tāpēc es nevaru skaidri izprast, kas viņa īsti bija. Tā ir kā negatīvs, kas ir pārāk blāvs, lai uztaisītu fotogrāfiju. Tad viņš kļuva apņēmīgs. Klausieties, es tagad aizskriešu uz Starrendenas Centrālo slimnīcu un parunāšu ar viņas māti. Jūs palieciet šeit! Aizsūtiet kādu uz krodziņu, kā es teicu, lai ievāc ziņas par vietējiem dīkdieņiem gadījumā, ja tā ir vienkārša aplaupīšanas lieta. Pamēģiniet vēlreiz iegriezties pie Gembliem. Varbūt kāds būs mājās. Viņš pamāja uz lielu, modemu celtni starp Pitmenu mājiņu un baznīcu. Es nebūšu ilgi, domāju, ka ne ilgāk par stundu.

Varbūt, Tenets domāja, braucot uz Starrendenu, misis Bērča varēs dot kādu gaismas staru jautājumā par Keriju. Vai varbūt viņš meklēja to, kā vispār nebija. Iespējams, ka Kerija tiešām bija tik neizteiksmīga, kā te visi grib, lai viņš domātu. Tenets sapurināja galvu. Tā bija nevilša, bet nevaldāma kustība. Nē, vientiešus pie malas. Vienkāršam, neuzkrītošam cilvēciņam nesit pa galvu un pēc tam nenosmacē.

Un tad vēl bija nauda…

Nē, te slēpās kaut kas, ko visi centās piesegt. Tenets bija pārliecināts par to. Un viņš to atklās, kaut vai tā būtu pēdējā inspektora atklātā lieta.

5.

-     Baidos, ka misis Bērča ir izsista no sliedēm,

-    teica māsa, ievedot Tenetu palātā.

-    Kas īsti viņai kaiš? Kāda slimība, es domāju,

-    viņš jautāja.

-     Viss kopā. Vāja sirds, diabēts… pirms daudziem gadiem nācās amputēt-kāju. Viņa tiešām nespēj viena izdzīvot. Tiklīdz pie Villoviem atbrīvosies vieta, mēs viņu pārvedīsim tur.

Šī bija pirmā reize Teneta mūžā, kad tas apmeklēja nespējnieku patversmes palātu. Viņa tēvs nomira vieglā un ātrā nāvē no infarkta, bet māte sešdesmit piecu gadu vecumā bija tikpat moža kā visus iepriekšējos gadus. Darbā viņam nācās redzēt daudz traģisku brīžu cilvēku dzīvē, bet šī vieta viņu šokēja. Šie vecie ļaudis, protams, bija slimi, katru dzīvu radību var piemeklēt slimības kroplums, bet pat tie, kas sēdēja mīkstajos krēslos pie savām gultām, neizskatījās pēc dzīvām būtnēm. Tikai viņu acis reaģēja, sekojot Tenetam un māsai, kad tie gāja pa palātu. Viņam likās, ka pacientos interesi izraisa tikai fakts, ka citādi sastingušajā pasaulē parādījušies kādi kustīgi objekti.

Nervi bija saspringti, un viņš juta atvieglojumu, kad galamērķis bija sasniegts. Misis Bērča sēdēja invalīdu ratiņos, viņas kājas pārsegtas ar segu. Teneta pirmā reakcija, skatoties uz viņu, bija pārsteigums. Tenets viņu pirms tam bija redzējis pa gabalu, kad sievieti stūma uz sanitāro mašīnu, bet toreiz nebija saskatāms, cik ārkārtīgi resna tā ir. Kad māsa iepazīstināja abus, mazās cūkas ačeles, dziļi iegrimušas sejā, ļauni pētīja viņu. Līdzjūtība pret sievieti, kas atradās šādā stāvoklī, pēkšņi izzuda; viņš atcerējās Kerijas tievo, putnam līdzīgo augumu, un tikai ar pūlēm apspieda drausmo domu, ka misis Bērčas uztūkusī miesa kaut kādā veidā ir barojusies no meitas izkaltušā auguma, izsūcot viņas miesu un dzīvību. Un atšķirībā no citām vecenītēm palātā misis Bērča bija ļoti dzīvīga.

-     Es't jūs atraduš tos jau? viņa uzstājīgi noprasīja Tenetam, kurš apsēdās uz soliņa, kas bija izvilkts no gultas apakšas.

-     Nē, vēl ne, viņš atbildēja uzsvērti laipni, atgādinādams sev, ka personīga nepatika ir nevietā, ka tā var sagrozīt viņa spriedumus un aizēnot spēju skaidri domāt. Un tā vietā, lai justu līdzi sievietei, Tenets tikai ar grūtībām spēja noticēt tam, ko dzirdēja.

-     Uzticēties Kerijai, ka tā viņ' iet un ļauj sev nokaut, viņa runāja. Parasta lieta. Nekam nederīgs tas skuķis jau bij' piedzimis. Mazajās, spožajās ačelēs bija izaicinošs noraidījums.

Nebija jēgas tērēt laiku strīdoties. Viņš ķērās tieši pie lietas.

-      Vai jūs man nepateiktu, cikos vakar vakarā viņa izgāja no mājām?

-      Piecas uz astoņiem bij' laikam. T'pat kā parasti, kad viņa iet pie tā veča.

-    Esat pārliecināta?

Pēc tādas inspektora uzdrošināšanās viņas acīs iedzirkstījās ļaunprātība.

-      Skaidrs, ka ir. Vienmēr patīk iet uz gultu piec' pār deviņi, zin. Ugun' ārā deviņos kā likts.

-     Vai jūs dzirdējāt, kā viņa pārnāca?

No viņas acīm varēja nolasīt, ka jautājumu viņa uzskata par muļķīgu. Aizmigus' bij', zin. Ieņēm' tabletes kā parasts. Aizmieg vienmēr līdz pusei.

-     Tātad jūs nekad vakaros nedzirdat, kā meita pārnāk no Pitmeniem?

-     Nē, viņas seja iemirdzējās apmierinātībā ar sevi. ledresēj' būt klusai, zin'. Negrib', ka mani traucē gulēt.

Tenets ar grūtībām savaldīja dusmu izvirdumu, vēlēšanos aizstāvēt Keriju. Iedresēja viņu, lūk, kā kādu zvērēnu.

Viņa acu priekšā skaidri nostājās nepatīkama vīzija tagad jau mirusī Kerija lavās cauri klusajai mājai, uzmanīgi atver kāpņu telpas durvis aiz mātes gultas, baidoties radīt kaut mazāko troksnīti, bet tikai dažas collas no tās skaļi krāc milzīgā sieviete.

-     Tātad līdz rītam jums nenāca ne prātā, ka meita nav pārnākusi?

-     Pareizi. Astoņos kā pulkstens viņa parasti nāca lejā taisīt man tēju. Un līdz pusei pāri es brīnījos, kas lēcies. Zvanīj' sav' zvanu, kliedzu ne miņas. Domāj' šī ir aizgulējušies, zin. Beigās dauzīj' pa sienu ar spieķi, līdz tā Dženija no blakus durvīm atnāca. Diezgan ilgs laiks pagāj' ar'. Kā kuri' šie bij'. Telekaste līdz galam, trakais pops taurē…

-    Jums kaimiņi nepatīk?

-    Nekāda vaina. Es domā, ja nav troksnis. Tā katrs pa savu galu, tas arī viss.

Nebija nekāds brīnums, ka Gembli negribēja būt labās kaimiņattiecībās ar šo sievieti, Tenets

domāja. Kurš gan gribētu?

-     Pagājušo nakti bija trokšņaini? viņš ar cerībām gaidīja atbildi.

-    Ne tik traki. Teicu jau. Aizgāju gulēt. Nē, tā bij' tā otra, kas pamodināja mani pagājušo nakti.

-    Otra? Tenets kļuva trauksmains.

-    Vecmeita blakus durvīs.

Mis Koksa, droši vien.

-   Sauca to sav' sprāgušo kaķi tā, ka mironi uzmodinātu.

Šajos apstākļos tas nebija labākais salīdzinājums, Tenets nodomāja. Cikos tas bija?

-    Kā var es zināt. Pamodināj' mani un viss. Un ja man' pamodina pirmā miegā, man ir briesmīg' traki aizmigt atkal.

-    Ko jūs iesākāt?

-    Ko, par piemēru? viņas skatiens dedzināja. Ko t' jūs domā, lai es būt' darījusi? Viņas smagā roka atgādināja, ka tā pieder svara nomāktam gaļas kalnam.

-    Pasaukusi meitu, viņš ieteica.

-    Es taču mēģināju, mēģināju. Bet viņa neatbildēja. Skaidrs, vai ne? Viņas tur nebija. Domāju, ka aizmigusi. Vienmēr cieši gulēja.

Vai ari, domāja Tenets, kļuvusi nedzirdīga pret mātes nakts prasībām.

-    Tātad jūs patiešām nevarat pateikt, cik bija pulkstenis, kad mis Koksa sauca kaķi?

-   Teicu jau. Nē. Neieslēdzu gaismu. Domāju pamodīšos pavisam.

Viņam iešāvās prātā doma.

-    No kurienes nāca saucieni?

Misis Bērča paskatījās uz viņu tā, it kā viņš nebūtu pie pilna prāta.

-    Blakus durvīs, protams.

-    Vai mis Koksa bija iekšā vai ārā?

-    Ārā.

-    Esat pārliecināta?

Atkal dedzinošs skatiens.

Galīgi droša. Tāpēc viņa mani pamodināja. Droši vien bij' jāiet pa dārza ceļu to meklēt. Tnika uz kaķiem šī ir. Meklēja un meklēja.

-    Kā viņa var paiet ar kāju ģipsī?

-    Kad grib, misis Bērčas balss satumsa.

-   Protams, tas viņai netraucēja sūtīt Keriju iepirkties. Nepateicīgā! misis Bērča saliecās uz priekšu. Vai jūs zin', pēc visa, ko Kerija darij' priekš viņas, kopš šī salauz' kāju, šī vēl nelaid' šo pār slieksni.

-    Patiešām? Tenets bija neviltoti ieinteresēts.

Misis Bērča sapurināja galvu tik smagi, ka

žokļi nokratījās. Skaidra lieta. Viena veca vientuļniece tā sieviete ir.

-     Vai viņa vienmēr tāda bijusi?

-              Cik vien es var' atcerēties. Kopš šās mazo brāli nokāv' karā. Ķerta uz viņu bij'. Bet ir takš jādzīvo, vai ne? Kas ar nenotiek. Misis Bērča dusmīgi aplaida acis apkārt palātai, it kā gribētu teikt paskatieties uz mani, es taču dzīvoju.

-               Bet es gan domāja viņa sūtlj' Keriju iepirkties, šī vismaz varēj' pasaukt šo uz tasi tēj' vai ko citu. Es grib' teikt, ka tā parasti dara, vai ne?

Pārestības sajūta bija patiesa. Tenets to redzēja. Bez šaubām, misis Bērčai ļoti gribējās izzināt visus sīkumus par kaimiņienes dzīvi mājās un ārpus tās.

-            It kā Kerijai nebūt' bijis pietiekoši, ko darīt ar mani, un vēl tie citi darbi un pārējais.

-Citi darbi?

-             Pitmeni katru rītu. Selbiji divas pēcpusdienas. Baznīca divi vakari. Grašus ar' viņai maksāja par to.

-    Jūs domājat par baznīcas uzkopšanu?

-    N'ja.

-    Kādos vakaros viņa tur gāja?

-     Otrdien un ceturtdien. Bet Pitmeni bija vissliktākie. Domā, ka bijis šās vecais skolotājs, šai visu mūžu jāstaigā šim no muguras.

-    Misters Pitmens?

-    N'ja, skolas pārzinis šis bij', kamēr aizgāj' pensijā.

Tādā gadījumā, domāja Tenets, misteram Pitmenam ne sliktāk par Keriju pašu bija jāpazīst cilvēki, ar kuriem Kerijai bijusi saskare pirms daudziem gadiem… Labi, viņš teica un piecēlās. Liels paldies, misis Bērča. Jūs man ļoti palīdzējāt.

Brūnās acis likās aizvainotas, it kā viņš pateiktos par doto iespēju apmierināt savu ziņkāri. Ko tad es tik interesantu viņam pastāstīju, likās, viņa sev jautā, nelaipni mājot atvadu sveicienu.

Izsista no sliedēm tas bija maigi teikts par viņas stāvokli, domāja Tenets.

Daudzas acis truli vēroja viņu izejam no palātas. Ar atvieglojuma sajūtu viņš atstāja patversmi un dziļi ievilka elpu. Iesēdies mašīnā, Tenets neiedarbināja to tūlīt, bet neko neredzošām acīm skatījās uz patversmes autostāvvietu, kura tagad pildījās mašīnām. Tuvojas apciemojumu laiks, viņš nosprieda.

Ak, šī sieviete! Cik nožēlojami bija jādzīvo nabaga Kerijai, vienmēr dancojot pēc mātes stabules. Viena nepārtraukta apkopšanas, mātes aptecēšanas un atkal apkopšanas darbu virkne. Un nav nekāds brīnums, ka Kerijai bija nepieciešamas tās romantiski saldās grāmateles mīkstos vākos. Tās palīdzēja viņai vismaz uz brīdi aizbēgt no visas šīs nepārtrauktās nežēlības. Bet vai ar to pietika? Kerija varēja vēl kādā neatklātā veidā meklēt dziļāku nervu kairinājumu.

Teneta interesi atkal piesaistīja doma par naudu.

Viņš atcerējās, ka kopš agra rīta nav smēķējis pīpi, un tūdaļ sāka to piebāzt. Darīja to izklaidīgi, jo domas aizklīda pie šodien satiktajiem cilvēkiem. Kurš no viņiem varētu būt piemērots šantāžas upuris? Nevarētu domāt, ka Pitmeni ir derīgas kandidatūras, jo viņi tādu naudu varētu samaksāt tikai ļoti ilgā laikā. Selbiji bija daudzsološāki. Kā viņš bija teicis Lainhemam, majoram Selbijam bija vairāk ko zaudēt un noteikti ari daudz vairāk naudas. Tenets gaidīja tikšanos ar majoru.

Tomēr bija jāturpina darbs. Viņš atkal devās uz Netltonu. Vajadzēja satikt mis Koksu daļēji tāpēc, ka jaunās ziņas pamodināja ziņkāri, daļēji, lai precizētu laiku, kad viņa izgājusi dārzā meklēt kaķi. Vecajai noteikti vajadzēja redzēt vai dzirdēt kaut ko tādu, kā nozīmībai pati nebija pievērsusi uzmanību.

Bet vispirms Tenets gribēja vēlreiz parunāt ar veco misteru Pitmenu lai papildinātu informāciju par visiem šiem ļaudīm. Kāpēc vecais vīrs nebija teicis, ka bijis Kerijas skolotājs un pazinis viņu kopš bērnības?

Tas bija pirmais jautājums, ko Tenets gatavojās uzdot misteram Pitmenam, kad viņš bija apsēdies klubkrēslā pie gultas.

Viņš centās, lai balss neskanētu pārmetoši, bet nebija vajadzības uztraukties vecais vīrs nebūt nejutās nobijies.

Es jau zināju, inspektor, ka jūs to drīz noskaidrosiet, viņš atbildēja ar uguntiņu mirdzumu acīs, Un tad, protams, jums būtu atkal jānāk pie manis ciemos. Ja es mūsu pirmajā tikšanās reizē būtu izstāstījis jums visu, es liegtu sev prieku jūs atkal satikt. Tikai intereses pēc, kas jums to pateica? Nē, viņš ātri pārdomāja, ļaujiet man uzminēt. Viņš bridi klusēja. Vai tā nevarēja būt apburošā Hilda, Kerijas māte? viņš jautāja. Jā, tā varētu būt. Ko jūs par viņu domājat, inspektor? Bet bija skaidrs, ka viņš necer saņemt atbildi.

-   Tātad jūs pazināt Keriju kopš viņas bērnības? Kāda viņa bija?

-     Vientiesīga, vientiesīte un ne pārāk attīstīta. Visnepievilcīgākā kombinācija. Un, protams, pilnīgi zem mātes papēža, visu dzīvi. Misters Pitmens nopūtās.

Nabaga Kerija, spēles noteikumi darbojās pret viņu jau no pašas bērnības. ' Kas notika ar viņas tēvu?

-    Kāds nejauks nelaimes gadījums ar mašīnām fermā. Viņš strādāja pie mistera Mārtiņa. Vai jūs zināt, ka darbam fermā ir augsts riska faktors? Savādi, vai ne?

-    Nezināju. Tas ir interesanti. Varētu domāt, ka mierīga lauku dzīve nodrošina garu un veselīgu mūžu. Cik Kerija tad bija veca?

-    Maza. Liekas, kādi septiņi vai astoņi gadi.

-    Kā viņa sadzīvoja ar citiem bērniem skolā?

-     Ne visai. Viņa vienkārši nepatika tiem. Vienmēr viena, viņa bija no tiem, kas stāv malā un noskatās, tāds kautrīgs, mazs radījums. Un, kā es teicu nepievilcīga. Vāja, neglīti ģērbta, mati sapīti divās tik tievās bizītēs, ka tās vienmēr tika atcerēties peļu astes. Un nav nekāds brīnums, ka citi bērni nepieķērās viņai. Stāvokli vēl sliktāku padarīja viņa pati. Bija tāda sajūta, ka meitene pat grib, lai viņu neievēro, izstumj no pārējo vidus. Tas bija mātes dēļ. Esmu par to pārliecināts. Domāju, ka mājās Kerija tika tā noniecināto, ka skolā ne uz ko citu necerēja.

-    Jūs patiešām gleznojat patētisku viņas portretu. Dīvaini, ziniet, vēl nesen man nelikās, ka, kā lai to paskaidro, jūs viņai tik ļoti jutāt līdzi.

-Jā?

-    Nelikās gan.

īss klusums. Tad Tenets turpināja. Patiesību sakot, es jutu, ka jūs visai rezervēti stāstāt par viņu.

-    Jūs to jutāt?

-Jā.

Atkal klusums. Acīmredzot vecais vīrs negrasījās atkust. Tenets to saprata. Viņš nopūtās un mēģināja citu ceļu.

-     Liekas, ka jūs pazīstat arī Koksus. Cik es zinu, ari viņi šeit ir dzīvojuši visu mūžu.

Misters Pitmens nevarēja noslēpt atvieglojuma sajūtu. Viņš metās virsū jaunajai tēmai. Koksi? Jā, tas ir vēl viens nelaimīgs gadījums. Domāju, ka misis Bērča jums par viņiem stāstīja?

-   Tikai vispārējās līnijās, teica Tenets. Mani ļoti interesētu dzirdēt ko vairāk.

-   Jā, labi. Matilde Koksa Metija, kā mēs viņu parasti saucam, bija desmit gadus veca, kad piedzima viņas brālis Džozefs. Māte nomira dzemdībās. Tam bija jābūt grūtam laikam priekš nabaga meitēna. Bija divdesmit piektais gads, pāris gadi pēc tam, kad es atnācu uz Netltonu par palīgskolotāju.

Ātrs aprēķins pateica Tenetam, ka mis Koksai tagad jābūt sešdesmit sešus gadus vecai.

-     Tomēr, misters Pitmens turpināja, likās, ka viņa kompensē mātes zaudējumu, atdodot visu savas mīlestības spēku mazulim. Viņas tēvs nebija pārāk sirsnīgs cilvēks, un Dievs vien zina, ko tas iesāktu ar mazuli, ja nebūtu Metijas. Viņa uzņēmās rūpes par bērnu. Pat ņēma to līdzi uz skolu. Bija vairāki kaimiņi, kas piedāvāja bērnu pieskatīt pa dienu, bet Metija nebija ar mieru. Un mums visiem viņas bija tik ļoti žēl, ka direktors atļāva bērnu ņemt uz skolu, uzskatīdams, ka tas netraucēs.

-     Neparasti, teica Tenets, nekas tamlīdzīgs nevarētu notikt mūsdienās.

-    Jā, sistēma ir tik bezpersoniska, piekrita vecais vīrs. Un tā, kā liekas, viss bija ļoti labi. Metija pieskatīja māju un mazuli, gāja no skolas, cik agri vien iespējams, un veltīja sevi Džozefa audzināšanai. Protams, neizbēgami, ka tā bija ārkārtīgi piesardzīga, un zēnam nebija viegli, kad viņš sāka iet skolā. Puikas vienmēr jūt, ka kāds no tiem ir vājāks, un tas laikam viņos pamodina visu to ļaunāko. Baidos, ka nabaga Džozefam daudz nācās ciest no ķircināšanas, pie tam visļaunākajā tās izpausmē. Tas viņam nenāca par labu. Viņš arvien vairāk un vairāk noslēdzās sevī un tāds arī auga kaunīgs, nervozs, tāls no visiem. Traģēdija nāca 1943. gadā, kad Džozefu iesauca armijā. Misters Pitmens pēkšņi pārtrauca stāstījumu. Atvainojiet, varbūt es jūs garlaikoju? Vai tas ir tas, ko jūs gribējāt, lai es pastāstu?

-Tieši tas. Lūdzu, turpiniet!

-      Es tajā laikā biju Ziemeļāfrikā, bet mana sieva visu vēlāk pastāstīja. Arī Metijas tēvs bija Āfrikā, bet viņam paveicās mazāk nekā man. Tajā gadā viņu nogalināja, un tas notika tikai dažus mēnešus pēc tam, kad Džozefs saņēma iesaukšanas pavēsti. Metija gandrīz sajuka prātā, lai panāktu, ka Džozefu atbrīvo no karaklausības, taču māsai nepalaimējās, un Džozefu iesauca gaisa kara spēkos. Un jūs varat nojaust, kas notika pēc tam.

-    Viņu nošāva?

-     Jā. Uzlidojumos Berlīnei. Tieši pirms Ziemassvētkiem. Viņš pazuda, domājams, ka nogalināts. Visi gaidīja, ka Metija trakos, bet viņa to uzņēma ļoti mierīgi. Māsa teica, ka netic, ka Džozefs ir miris. Kā stāstīja mana sieva, tas esot bijis satriecoši. Metija dzīvoja, diendienā gaidot viņa pārnākšanu. Brāļa istaba visu laiku tika turēta kārtībā, nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša. Metija darīja visu iespējamo, lai no savas nožēlojamās pārtikas devas sagādātu Džozefa mīļākos ēdienus brīdim, kad viņš pārnāks.

Teneta sejā bija līdzjūtība. Cik es zinu, bija daudz sieviešu, kas rīkojās tāpat.

-     Bez šaubām. Un dažos gadījumos, protams, viņu pacietība tika atmaksāta. Bet tā nenotika ar Metiju. Ar viņu tā bija kā apsēstība. Tomēr beigu beigās, pēc kāda gada, viņa visu pēkšņi pārtrauca. Mērija, mana sieva, bijusi pārsteigta, domādama, ka tas tā turpināsies, kamēr izsīks vīriešu straumīte no karagūstekņu nometnēm. Bet Metija vairs negaidīja. Varbūt domāja, ka tā varētu būt sava veida aizsardzība pret vilšanos labāk necerēt neko un priecāties pēc tam, nekā visu laiku dzīvot kā uz naža asmens un būt nolemtai nepārtrauktai vilšanās iespējai. Bet viņa pārmainījās, es domāju Metija. Viņa vienkārši pazuda savā cellē un kopš tā laika reti kad to atstāj. Izņemot iepirkšanās reizes. Un viņa nekad nevienu pie sevis neaicina. Nav jau ari agrāk viņa bijusi īpaši sabiedriska, bet tagad pilnīga vientuļniece. Es pat nevaru iedomāties, kā cilvēks var tā dzīvot.

-     Mans kolēģis, seržants, saka, ka Metiju satriekusi slepkavība.

-     Varbūt. Nevarētu teikt, ka viņai bija tuvas attiecības ar Keriju vai kādu citu. Bet tādam gadījumam kā šis, kas noticis blakus mājā, jāatstāj graujošs iespaids uz cilvēku, kas nu jau trīsdesmit gadus noslēpies no reālās dzīves.

-    Vai jums ir kāda doma, kas varēja nogalināt Keriju?

Vecais virs papurināja galvu.

-      Un tādā gadījumā kā šis, kad tas ir bijis kāds vietējais un es domāju, ka tam tā jābūt es negribētu neko teikt. Galu galā, ir zināma robeža, līdz kurai nedrīkst turēt aizdomās cilvēkus, kuri pazīstami gadiem.

-    Kas jums liek domāt, ka tas bijis vietējais?

Vecais vīrs nopūtās un tad uzskaitīja visus argumentus, ko ari Tenets bija izprātojis.

-    Bet jums tiešām nav aizdomu?

Misters Pitmens stūrgalvīgi saknieba lūpas.

-    Jūs teicāt, ka ir gandrīz neiespējami turēt aizdomās cilvēku, kas pazīstams gadiem. Uz ko jūs to attiecinājāt?

Ar vienu no sakropļotajām rokām vecais vīrs gaisā uzzīmēja aploku. Kā jūs zināt, Kerijas dzīves veids bija ļoti noslēgts.

-    Jā. Tātad jūs runājat tieši par…

Noliedzošs galvas mājiens. Nav vērts, in-

spektor. Šajā vietā es apstājos. Faktus, vēsturi es jums stāstīsu, jā. Bet baumas un minējumus par maniem kaimiņiem nē.

-    Bet, ja jums ienāks prātā kādi būtiski fakti… jūs man par tiem pastāstīsiet?

-     Es jums nemelošu, inspektor, bet nevaru garantēt brīvprātīgu informāciju, neesot pārliecināts, ka tā ir būtiski svarīga.

-     Bet ja būsiet pārliecināts? Tenets ātri pajautāja.

-   Tad man būs jādomā. Es patiešām saprotu, ka šī ir slepkavības izmeklēšana un mans pienākums ir palīdzēt, kā vien es varu.

Un ar šo apgalvojumu Tenetam vajadzēja samierināties.

6.

Tenets ar bijību noskatījās, kā atvērās spilgti sarkanās mašīnas durvis un parādījās garas, slaidas kājas. Nav daudz sieviešu, kas prot tik graciozi izkāpt no mašīnas, viņš ar apbrīnu domāja. Ari turpinājums neatpalika no pirmā iespaida Viņa izskatās patiešām apdullinoši efektīga, viņš nosprieda: visi izliekumi pareizajās vietās. Gari, ļoti tumši mati paklausīgā padevībā vijās ap sejas ovālo bālumu ar delikāti veidotu degunu, patiešām brīnišķīgām tumšām acīm un baltiem, līdzeniem zobiem, kas, Tenetam tuvojoties, atklājās inspektoram veltītā iestudētā pussmaidā.

Kad Tenets bija aizgājis līdz Pitmenu mājiņas vārtiņiem, limuzīns bija iegriezies iebrauktuvē uz Lečetu mītni, visai modernu māju. Viņš sekoja mašīnai. Tāpēc jau Lainhems viņu nebija saticis, ka viņas pirms tam nebija mājās.

-     Detektīvs, inspektors Tenets, Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa, viņš stādījās priekšā. Vai seržants jums zvanīja un pateica, ka vēlos jūs satikt?

-     Džoija Ingrema, viņa atbildēja, un smaids uzspīdēja vēl pārliecinošāk. Diemžēl es jau pirms pusdienas biju izgājusi.

Tagad, esot tuvāk, bija redzams, ka viņas skaistumu bojā rievas no pieres raukšanas un tā ir acīmredzami vecāka, nekā viņš bija iedomājies pirmajā mirkli. Džoijai Ingremai varēja būt tuvu pie četrdesmit, Tenets secināja.

-      Jūs droši vien būsiet dzirdējusi par slepkavību, inspektors iesāka.

-     Jā, rievas pierē padziļinājās. Nabaga mis Bērča. Kāds drausmīgs notikums! Kurš gan šajā pasaulē ir gribējis nogalināt tādu nekaitīgu radību?

-    Pats par sevi saprotams, ka mēs iztaujājam katru, kas dzīvo šajā apvidū un varbūt ir viņu redzējis tajā vakarā.

Džoija lēnām pašūpoja galvu. Domāju, ka es viņu neredzēju.

-    Tomēr viņai divas reizes vajadzēja iet garām jūsu mājai. Pirmo reizi, kad mis Bērča gāja pie Pitmeniem, un vēlreiz, kad deviņos trīsdesmit aizgāja no turienes. Vai jūs esat pārliecināta…?

-   Jā, viņas balss kļuva stingrāka. Mēs viņu neredzējām. Es esmu pārliecināta.

-    Vai jūsu vīrs bija mājās?

-            Jā, protams, jā. Kāpēc jūs tā jautājat? Likās, ka viņas koncentrēšanās uz atbildēm pēkšņi būtu kļuvusi par dažām iedaļām asāka.

-    Jūs teicāt "mēs".

-    Ak… jā, saprotams. Jā.

Misis Ingrema pagriezās un sniedzās pēc somas uz aizmugures sēdekļa. Tad, it kā nepieļaujot nekādus iebildumus, viņa aizcirta mašīnas durvis.

-    Nu, ja tas ir viss, inspektor…

-    Un kā tad ar jūsu vīru? viņš neatlaidās.

-    Kas ir ar viņu?

-    Vai viņš nevarēja kaut ko redzēt?

-    Esmu pārliecināta, ka ne.

Viņa pārmeta somu pār plecu un pa pusei pagriezās, it kā lai ietu mājās.

-        Vai esat pārliecināta, ka viņš neizgāja ārā? Vai tad, vai ari vēlāk?

-        Inspektor, viņa pagriezās atpakaļ, lai pateiktu tieši. Mēs ar vīru bijām mājās visu vakaru. Kopā. Aizkari bija aizvilkti, un pēc vakariņām mēs skatījāmies televizoru. Tad gājām gulēt. Pārējo es atstāju jūsu iztēlei. Un tagad, ja jūs man piedotu… Negaidot atbildi, viņa devās tieši uz durvīm un neatskatīdamās izņēma atslēgu no  rokassomiņas, lai atvērtu tās.

Kad durvis bija aizvērušās, Tenets bridi pastāvēja, paskatījās un devās baznīcas kotedžu virzienā. Pieminot viņas vīru, sieviete bija reaģējusi īpatnēji interesanti. Bet Tenetam vajadzēja samierināties un likt šo jautājumu uz kādu laiku mierā, lai gan būtu svētīgi šovakar apciemot Ingremus, viņš nodomāja. Viņam vienalga vēlreiz jābrauc uz Netltonu, lai satiktu majoru Selbiju, un tā viņš varētu nošaut divus zaķus uzreiz nē, trīs, viņš izlaboja. Ja Gembli visu dienu nav mājās, viņš mēģinās tos satikt vakarā.

Dīvainas priekšnojautas mākts, viņš pa ietvi devās uz piekto numuru. Metija Koksa bija dīvaina sieviete, un viņam tādi cilvēki patika. Acīmredzot viņa ne visai gaidīja apciemojumus. Pārējie baznīcas mājiņu dārzi bija kārtīgi un labi sakopti, bet šis likās pamests novārtā. Akmeņi uz celiņa bija aļģēm noauguši zaļi, daudzi sadauzīti. Zāles ceri spraucās cauri izdrupušajam betonējumam. Dažas skumjas narcises veltīgi cīnījās, lai atbrīvotu mazos, savītušos ziedus no nezālēm, kuras vienīgās šeit auga raženi.

Mis Koksa nerūpējās arī par mājas izskatu krāsojums netīrīts gadiem, un logu rūtis noaugušas ar biezu ziemas kvēpu kārtu.

Uz klauvējienu neviens neatsaucās un, pirms pieklauvēt vēlreiz, Tenets dažas minūtes pagaidīja. Viņš zināja, ka Metijas Koksas kāja ir ģipsī, tādēļ tai vajadzīgs kāds laiks, lai pienāktu pie durvīm. Tomēr iekšā joprojām nedzirdēja ne skaņas, un šoreiz viņa klauvējiens bija uzstājīgāks. Nāc nu, dārgā, viņš domāja, es zinu, ka tu esi iekšā.

Rēcošs traktors no galvenā ceļa iegriezās ieliņā un aizgrabināja savu ceļu fermas virzienā. Traktorists draudzīgi pacēla roku. Tenets pamāja atbildes sveicienu un pagriezās, lai atkal pieklauvētu, bet atklāja, ka traktora dārdoņa ir nomākusi durvju atvēršanās skaņu.

Mis Koksa neizskatījās tāda, kādu viņš to bija iedomājies mazu, apaļu, mātišķu, kautrīgu un sevī noslēgušos sievieti ar sāpju pilnu ilūzijas zaudējuša cilvēka seju. Šī sieviete bija gara, gandrīz tikpat gara kā viņš. Un ļoti nesievišķīga. Viņas seja bija kantaina, žoklis smagnējs, un viņas rupjie, sirmie mati īsi un taisni, atsprausti ar sprādzi uz vieniem sāniem. Iespējams, ka viņa griež tos pati, viņš nosprieda, jo mati bija nevienāda garuma. Droši vien tā nemīlēja frizētavas dzīvespriecīgo pļāpīgumu, un nepavisam nelietoja kosmētiku. Viņas apģērbs pasvītroja vīrišķību maisveidīgas, brūnas samta bikses un tajās sabāzta blūze. Tikai smagās, nokarenās krūtis, kas spiedās uz bezformīgās jakas pogām, norādīja uz viņas dzimumu.

-    Mis Koksa?

Sieviete neatbildēja. Smagi atspiedusies uz spieķa kreisajā rokā, viņa nogaidīja. Labā roka bija satvērusi durvju malu, it kā droši aizšķērsojot katru kustību, ko viņš izdarītu, lai iekļūtu mājā. Apzināti vai ne? Tenets domāja, un viņa ziņkārība saasinājās. Ja iedomājas, ka neviens nav iegājis mājā gandrīz trīsdesmit gadus…

-     Detektīvs, inspektors Tenets, Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa, viņš stādījās priekšā. Ceru, ka seržants jūs apciemoja šorīt.

Viņa pamāja un pavēra lūpas. Tenets gaidīja, bet viņa joprojām nerunāja, un pēc mirkļa viņš teica: Man žēl, ka jātraucē jūs atkal, bet ir viena neliela problēma… es apciemoju misis Bērču slimnīcā šopēcpusdien, un viņa stāstīja, ka dzirdējusi jūs šonakt saucam kaķi. Viņai licies, ka saucieni skanējuši ārpus mājas… vai jūs bijāt pagājušo nakti izgājusi ārā meklēt kaķi?

Mis Koksas roka uz durvīm pavirzījās kādas pāris collas, un, pārmainot pozu, spieķis viegli sakustējās. Viņa noklepojās.

-     Pūta vējš, viņas balss bija aizsmakusi. Interesanti, vai no nerunāšanas?

-    Vējš? Tenets atbalsoja.

-     Tas pūta tieši durvīs un iesprostoja Tīģeri šķūnī.

Kā pēc mājiena no istabas izlīda liels, svītrains kaķis. Tas apsēdās pie mis Koksas kājām un, acis nemirkšķinot, skatījās Tenetā.

Tas ir fantastiski, nodomāja Tenets. It kā kaķis būtu nolēmis, ka saimniecei vajadzīgs morāls atbalsts.

-    Saprotu, viņš teica. Cikos tas bija?

-    Desmitos.

-    Jūs desmitos viņu izlikāt aiz durvīm?

Maza, nepacietīga galvas pakratīšana. Tagad,

liekas, viņa bija nepiespiestāka. Desmitos atklāju, ka viņa nav. Es vienmēr izlieku viņu ārā bez piecām desmitos. Viņš dzīvo ārā piecas minūtes, tad atveru durvis un viņš nāk iekšā. Pagājušo nakti tas pazuda. Viņai tā bija gara runa.

-    Ko jūs tad darījāt?

-    Es saucu vinu kadas minūtes, tad uzvilku mēteli un gāju to meklēt.

-    Un atradāt vinu šķūnī?

-    Pareizi.

-    Kur atrodas šķūnis?

-    Dārza galā.

-    Vai nebija grūti kājas dēļ?

-    Nē, man ir spieķis.

-     Un cik ilgu laiku vajadzēja, lai izietu cauri dārzam, atrastu kaķi un atgrieztos mājā?

Bija redzams, ka stāvēšana sāk sagādāt viņai grūtības. Kauliņi uz rokas, kas sagrābusi spieķi, no sasprindzinājuma bija balti. Viņa sarauca pieri.

-    Nezinu.

-   Lūdzu, pamēģiniet atcerēties! Tas var būt ļoti svarīgi.

Mis Koksa asi paskatījās vispirms uz viņu, tad uz kaķi. Likās, ka Tīģeris ir zaudējis interesi par notiekošo. Tagad tas mazgājās. Viena kāja bija pacelta gaisā pozā, kas likās anatomiski neiespējama.

-    Desmit minūtes? viņa beidzot atbildēja.

-     Un vēl, viņš teica, es gribu, lai jūs patiešām ļoti uzmanīgi padomātu, vai neko nedzirdējāt, kamēr bijāt dārzā. Vai pilnīgi neko?

Cerības, protams, bija niecīgas. Kerija bija nogalināta starp pusdesmitiem, kad viņa atstāja Pitmenu māju, un vienpadsmitiem, nedaudz plus vai mīnus. Neticami, ka slepkavība varēja notikt tajās nedaudzajās minūtēs, kad kāds no kaimiņiem atradās ārpus mājas, nevis bija ieurbies televizorā. Tomēr… viņš nepacietīgi gaidīja atbildi.

-    Ko nedzirdēju?

-    Jebko, pilnīgi vienalga, ko.

Viņa sarauca pieri. Bija pārāk vējains. Es jau jums teicu, ka stipri pūta.

Nolādētais vējš, Tenets sirdījās, atcerēdamies tā aurošanu pagājušajā naktī.

-    Jūs esat pārliecināta?

Viņa pamāja cerībā, ka iztaujāšana ir beigusies. Tenets dziļi ievilka elpu. Vēl viena tukša loze.

-     Nu, labi, liels paldies, mis Koksa. Ja jūs tomēr atcerēsieties, ka esat kaut ko dzirdējusi, lūdzu darīt to man zināmu. Mūsu cilvēki te būs visu dienu un labprāt man to pateiks.

Tīģeris jau bija pazudis istabā, un durvis vērās ciet. Tenets pagriezās. Tātad visniecīgākā cerība ir izplēnējusi. Likās, ka viņš patiešām ir strupceļā. Atlikušas tikai neskaidras aizdomas, nojautas…

Ja viņam tagad ko vajadzēja, tad tas bija pavediens, kurā varētu ieķerties ar rokām un kājām.

Viņš sadrūma un paskatījās apkārt, it kā meklēdams sava uzbudinājuma iemeslu. Jā, kur tad ir visi tie vīri, par kuriem viņš bija stāstījis mis Koksai? Neviens policists nebija redzams. Tenets ātri aizsoļoja pa ietvi. Uz stūra tas gandrīz saskrējās ar Lainhemu.

-     Kur, pie velna, jūs bijāt, viņš uzkliedza, un kur ir visi pārējie?

-     Atvainojiet, ser, Lainhems aizsargājās, bet mēs tikai pildījām jūsu rīkojumus. Bentlijs un Kersons vāc ziņas par vietējiem dīkdieņiem, bet pārējie ir sadalījušies pa mājām. Viņi pārbauda aizmugures dārzus.

-    Nav pagaidām ziņu par ieroci?

-     Nav, ser. Nav arī somas. Es biju baznīcas fermā, lai satiktu misteru Mārtiņu jūs gribējāt uzzināt, vai viņš ir kotedžu īpašnieks.

-    Un vai viņš ir?

-     Jā, ser. Bet liekas, ka attiecībā uz pagājušo nakti viņš ir tīrs. Misters Mārtiņš bijis labdarības pusdienās Starrendenā, un mēs viegli varam to pārbaudīt.

-     Nu, labi, Tenets kļuva mierīgāks. Vienalga, tas bija ilgi. Es patiešām nevaru iedomāties, ka plaukstošs fermeris gāztu pa galvu nabaga īrniecei tikai tāpēc, lai atbrīvotos viņa īpašums, vai ne? Klausieties, iesim un pasēdēsim kādu bridi mašīnā!

Abi pagaidīja, kamēr, griezīgi rūcot, garām aizvilkās piekrauta smagā mašīna.

-     Briesmīgi, ka tādiem monstriem ļauj braukt pa ceļiem, teica Tenets. Ja jāsaka patiesība, Maik, viņš iesāka, kad abi, ejot baznīcas virzienā, šķērsoja ceļu, man šķiet, ka mēs ejam uz nekurieni. Viss ir tikai informācijas putekļi. Viņš īsi un ātri izstāstīja Lainhemam visu, ko bija uzzinājis no misis Bērčas un vecā Roberta Pitmena.

-     Mis Koksa gan man neteica, ka būtu gājusi ārā meklēt kaķi, teica Lainhems, kad Tenets bija beidzis.

-      Varbūt viņai tas nelikās nekas īpaši svarigs. Nu, ja arī viņa apzvēr, ka nav neko īpašu ne redzējusi, ne dzirdējusi, būdama ārā, dārzā, es tiešām neredzu iemeslu, kāpēc lai mēs viņai neticētu. Starp citu, vai jūs bijāt aizgājis uz krodziņu?

-    Jā. Saimnieks teica, ka vienīgais cilvēks, ko viņš atceras nākam no šīs pilsētiņas puses, bijis misters Ingrems. Viņš…

-    Ingrems?

-   Jā, izbrīnā par Teneta balss intonāciju Lainhems sarauca uzacis. Viņš dzīvo tajā…

-    Jā, jā. Es zinu, kur viņš dzīvo. Jo es nupat kā satiku viņa sievu viņa, šķiet, nebija mājās, kad jūs tur bijāt aizgājis, un dievojās, ka abi visu vakaru bijuši mājās.

-    Patiešām?

-    Vai krodziņa saimnieks ir drošs par to?

-    Jā. Acīmredzot vakar vakarā krodziņš bijis patukšs. Bija vējains. Viņš saka, ka Ingrems ienācis ap desmitiem viņš nevarēja precīzāk pateikt un nosēdējis kādu pusstundu, tad izdzēris četrus dubultviskijus un bijis ļoti nerunīgs.

-     Arvien interesantāk, prātoja Tenets, domāju, ka šovakar man pie mistera Ingrema būs īsa vizīte.

-    Vai es jums būšu vajadzīgs, ser?

-    Liekas, ka varētu tikt galā arī bez jūsu atbalsta. Tenets plati pasmaidīja. Kas par lietu?

-     Es apsolīju palīdzēt Luīzei izdekorēt māju.

Mēs gribējām to izdarīt līdz sestdienai, bet, protams, ja esmu vajadzīgs…

-     Kamēr es zinu, kur jūs atrast, teica Tenets, dariet, kas jums ieplānots. Tikai beidzot apprecieties, ja jums tas vispār kādreiz izdosies, viņš domās piemetināja.

Kā veicas pārējiem? Vai viņi pārbauda vietējo gudreļu pagājušās nakts atrašanās vietas?

-    Jāgaida, kamēr tie pārbrauks no skolas, teica Lainhems. Ir četri potenciāli aizdomīgie, un tie visi brauc uz Litlstonas skolu un mājup no tās ar skolēnu autobusu. Tas ierodas Netltonā ap četriem, tā ka apmēram pēc stundas Kersons un Bentlijs varētu beigt.

-     Labi. Domāju, ka braukšu atpakaļ un sākšu rakstīt ziņojumu. Nav nekā tāda, kas pašlaik šeit būtu darāms. Ja uzradīsies, es atbraukšu. Ja ne, jūs varēsiet braukt mājās.

-     Pareizi, teica Lainhems, izkāpdams no mašīnas. Paldies, ser.

Tenets joprojām nopietni strādāja pie ziņojuma, kad pēc kādas stundas piezvanīja Lainhems, lai pastāstītu, ka visi četri jaunieši bijuši diskotēkā blakus pilsētiņā, kur tos ikviens labi pazīstot.

Viņu stāstīto, protams, pārbaudīs, bet likās, ka cerību nav daudz.

Jaunumi nav pārsteidzoši, nodomāja Tenets, nolikdams klausuli. Vietējiem jauniešiem Kerija Bērča nezin vai varēja likties interesants mērķis. Ja vien pilsētiņā nav klīdušas baumas par naudu viņas mājā. Bet neviens nebija mēģinājis tur iekļūt. Nē, Kerijas nāve nebija nejauša slepkavība. Viņš par to bija pārliecināts, un agrāk vai vēlāk slepkavības iemesls kļūs zināms.

Viņš cerēja.

7.

Bridžita un Bens jau bija gultiņās, bet, sadzirdējuši Teneta atslēgas skapstoņu ārdurvīs, abi nodipināja lejā, lai pieprasītu vakara pasaku. Bērnu saceltajā kņadā spriedze starp Tenetu un Džounu paslīdēja garām nepamanīta.

-    Tūlīt pat gultās! uzsauca Džouna, iznākdama no virtuves. Viņas seja bija pietvīkusi.

-    Augšā, piebilda Tenets un viegli papliķēja abus mazos dibentiņus. Es tūlīt nākšu. Sveika, mīļā, viņš noskūpstīja sievu.

-     Varbūt ej tūlīt augšā. Vakariņas drīz būs gatavas. Džouna pazuda virtuves durvīs.

Palasījis "Pasaku par lāčiem" Bridžitai un "Misteru Lempi" Benam, Tenets atkal nāca lejā.

Vakariņas kā vienmēr bija lieliskas: apcepti cāļa gabaliņi ar pikantajiem rīsiem un franču pupiņām, un piedevām Džounas gatavots melleņu saldējums. Cik ilgi tā būs, Tenets drūmi prātoja. Kad šādi prieki kļūs par pagātnes atmiņām?

Viņi, kā parasti, runāja par savām ikdienas gaitām. Tenets vienmēr bija centies, lai Džouna nejustos atstumta no viņa darba. Pēc viņa teorijas, no aizvainojuma un rūgtuma, ko daudzas policistu sievas juta vīru darba specifikas dēļ, varēja izvairīties, ļaujot sievām sajust, ka tās nav nostumtas malā. Šāda pieeja vienmēr bija darbojusies, bet šoreiz viņam bija jāuzdod sev jautājums vai šī metode ir laba. Bija redzams, ka Džouna ir neapmierināta. Viņa gan klausījās Teneta dienas gaitu uzskaitījumu tikpat kāri kā vienmēr un uzdeva parastos jautājumus, bet aiz tā visa Tenets juta kādu līdz šim nemanītu rezervētību. Bet varbūt tā slēpās viņā pašā? Viņš nebija par to pārliecināts. Galvenais, ka atturība bija šeit.

-    Un kā ar tevi? viņš beidzot jautāja. Ko tu dariji?

-     Neko īpašu, Džounas lūpu kaktiņi nolaidās. Gludināju, kopu māju. No rīta aizvedu Benu uz nodarbībām, tad atkal vedu mājās. Viņa paraustīja plecus. Kā parasti.

Ne pārāk iespaidīgs dienas gaitu uzskaitījums, viņš ar vainas apziņu nodomāja, vērtējot to saistībā ar Džounas perspektīvo izlaušanos darba pasaulē. It īpaši, ja iedomājas, ka sievas ikdiena atkārtojas atkal un atkal, dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, gadu pēc gada. Lielāko tiesu, protams, viss koncentrējās ap bērniem, sevišķi Benu, un pirmo reizi viņš tā īsti iedomājās, ko juta Džouna, kad Bens sāka iet skolā.

Apnicīgi. Viņš atkal jutās vainīgs. Ja viņš pats būtu nolemts tādai garlaicībai, tad lēnām sajuktu prātā.

-     Klausies, dārgā, Tenets iesāka, es visu laiku domāju par to, ko tu teici vakar vakarā…

Džounas acīs parādījās kvēla vēlēšanās dzirdēt vīra domas, un tas vēl pastiprināja viņa vainas izjūtu.

-    Un? viņa jautāja.

-    Es jau teicu. Rīkojies! Meklē sev vietu! Ievāc ziņas, izlem, kas tev patiktu. Bet sirsnīgums Teneta balsī bija samākslots un nespēja apmānīt sievu. Viņa iekoda lūpā un novērsās.

Tad pakratīja galvu.

-   Tā nav labi, Luk. Es redzu, ka tev mana ideja nepatīk.

Viņš nevarēja piespiest sevi atkal melot, zinot, ka nekādā gadījumā nespēs izdarīt to pārliecinoši. Paklausies, viņš teica un noliecās pāri galdam, lai saņemtu Džounas rokas.

-            Nu, labi. Tā ir taisnība. Es nevaru teikt, ka pēc tā ilgotos. Bet tajā pašā laikā es saprotu, ka ir bezjēdzīgi cerēt, ka visu atlikušo mūža daļu tu apraksi sevi mājas dzīvē. Tā es to saprotu. Tāpēc rīkojies!

Bet Džounas plauksta zem vīra rokas bija nedzīva un neatsaucīga, un viņa atkal pakratīja galvu.

-    Kāda jēga, ja tu tam tik ļoti pretojies?

-   Bet es nepretojos tik ļoti, kā tu to pasniedz, viņš sadusmojies noņēma roku no viņas rokas. Es tikai gribu uz visu skatīties tā, kā tas ir. Tas ari viss. Vai tas ir tik slikti no manas puses?

-    Nē, protams, ne, viņa ātri atbildēja, bet ak, dārgais, vai tad tu nesaproti? Es negribu darīt neko tādu, ko tu no sirds neatbalstītu.

-    Tad ko tu gribi, lai es saku? viņš pacēla balsi. Vai gribi, lai es meloju? Lai saku jā, rīkojies, brīnišķīgi, man tik ļoti patīk, ka mana sieva strādā. Man patīk pārnākt mājās un atrast māju tukšu, tikai bērnus aiz aizslēgtām durvīm. Vai tas ir tas, ko tu gribi? Es tā nevaru, un tā tas ir. Rīkojies, ja gribi, un es tevi pilnīgi atbalstīšu, tu to zini. Bet neceri uz manu atzinību, jo, ja gribu būt pilnīgi godīgs, es to nevaru dot.

Bridi Džouna skatījās viņā ieplestām acīm un tad, it kā sāpju smacēta, pielēca kājās un izskrēja no istabas.

Tenets piecēlās, lai sekotu, bet tad atkal apsēdās. Kāda jēga? Viņš taču bija godīgs pret sievu. Izstāstīja savas domas. Un lūdza to rīkoties, ja tas bija tas, ko viņa visvairāk šajā pasaulē vēlējās. Uz ko Džouna vēl cerēja?

Viņš sadrūmis piecēlās un sāka novākt galdu. Šķīvjus ienesa virtuvē, nolika uz virtuves galdiņa un ar nopūtu devās augšā pa kāpnēm.

Kā jau viņš bija domājis, Džouna gulēja gultā, asaraino seju iespiedusi segā. Aizdzinis dusmas, Tenets apsēdās sievai blakus un aplika roku viņas pleciem. Džouna, viņš teica, nevajag, mīļā, saņemies! Nav taču pasaules gals. Es esmu pārliecināts, ka mēs abi kaut ko izdomāsim. Viņš 7 »

iespieda kabatlakatiņu sievas sažņaugtajā plaukstā. Ņem, noslauki asaras!

Džouna paklausīgi pacēlās uz elkoņiem, nosusināja asaras un noslaucīja degunu. Tad pagriezdamās uz muguras, aizsedzot pietūkušās acis ar plaukstas malu, viņa izvairījās no Teneta skatiena.

Nu ir labāk, viņš teica un pasmaidīja.

-     Tas vienalga neko neatrisina, Džouna nočukstēja.

-     Bet, dārgumiņ, ko tu gribi, lai es daru? Es nevaru izmainīt savus uzskatus, vai ne?

-     Tāpat arī es nevaru, viņas balss skanēja mazliet izaicinoši.

-    Es zinu.

-    Te nu tas ir, viņa turpināja. '

-Kas?

-    Tagad starp mums būs siena. Tenetam par izbailēm atkal sāka līt asaras.

-     Mīļā, viņš apņēma sievu un pacēlis pagrieza pret sevi. Nedari tā! Siena būs tad, ja mēs paši to pieļausim.

-     Bet kā lai no tās izvairās? viņa čukstus pavaicāja vīram.

-      Mēs atradīsim izeju, Tenets teica ar pašpaļāvību, kādu pats nemaz nejuta. Tu redzēsi.

Džouna atrāvās no vīra un centās pasmaidīt.

-     Ceru, ka tev ir taisnība, viņa teica un, pārmetuši kājas pār gultas malu, piecēlās, lai pieietu pie tualetes galdiņa.

-              Kāda es izskatos? viņa vaicāja, pētot sevi spogulī, tad paņēma suku un sāka plēst gaišo matu sprogu bagātību.

-    Cikos tev jāiet?

-    Baidos, ka tūlīt, viņš atbildēja, uzmetot skatienu rokas pulkstenim. Bija gandrīz pusastoņi.

-     Man vēl šovakar jāapmeklē trīs vietas. Viņš šķērsoja istabu, nostājās Džounai aiz muguras un apkampa viņu.

-    Vai jūties labāk? viņš jautāja un noskūpstīja sievu uz pakauša vietā, kur viegli vijās matu cirtas.

Viņa nolika suku un pagriezās.

-Jā, piedod!

Viņu skūpsts pauda dedzīgu un neviltotu vēlēšanos samierināties, lai gan Tenets bija pārliecināts, ka dziļumos nekas nav atrisināts.

Problēma liks sevi manīt atkal un atkal, kamēr. .. kas? Viņš domīgi paraustīja plecus. Jācer, ka laiks nesīs atrisinājumu, kādu kompromisa variantu, kas būs vienlīdz pieņemams abiem. Pats sava cinisma satriekts, viņš atlaida sievu. Es labāk braukšu, viņš teica. Ceru, ka nebūšu pārāk ilgi.

Tāpat viņu šokēja atvieglojuma sajūta, kas radās, aizverot durvis. Parasti, aizejot no mājas vakaros, viņš šķīrās no Džounas negribīgi. Braucot uz Netltonu, viņam, tiesa, ar grūtībām, izdevās nomest mājas problēmas un sakoncentrēties uz šovakar priekšā stāvošo. Viņš sajuta, ka ar nepacietību gaida darbu, it īpaši sarunu ar Ingremiem. Patiesību sakot, nebija jau iemesla domāt, ka kāds no tiem ir iejaukts slepkavībā, lai gan misis Ingremas meli viesa cerības. Tie bija kā niecīga svira, kas, prasmīgi vadīta, spētu atvērt spraugu klusēšanas sienā, sienā, kuru, kā viņš juta, šie ļaudis būvē apkārt Kerijai Bērčai.

Stāvvietā pie baznīcas, kurā dega gaisma, jau atradās vairākas mašīnas. Bija skaidra bezmēness nakts, un, aizslēdzis mašīnu, Tenets dažas minūtes nekustīgi stāvēja, lai aprastu ar tumsu. Blāva gaismiņa spīdēja pie kapličas vārtiem no mazās ielas laternas Pitmenu mājiņas priekšā. Teneta acīm, pieradušām pie pilsētas gaismām, tā likās pilnīga tumsa. Arī ietve pāri ceļam baznīcas kotedžu priekšā slēpās tumsā. Vai pagājušajā naktī bija spīdējis mēness? To vajadzēs pārbaudīt.

Apstājies un ar apmierinājumu secinājis, ka trešajā numurā, kur viņš vēlāk cerēja satikt Gemblus, deg gaisma, Tenets uzmanīgi gāja pa iebrauktuvi uz Lečetu māju. Vispirms viņš gribēja sākt ar Ingremiem.

Milzīgos logus sedza aizkari. Tuvojoties galvenajai ieejai, Tenets izdzirdēja dusmīgas balsis. Viņš ātri vien atklāja, no kurienes tās nāk. Taisnā leņķī pretī durvīm slējās plāna siena, un tajā acu augstumā bija iebūvēts mazs lodziņš. Skaidrs, ka to lieto ventilācijai, un kāds aizmirsis lodziņu aizvērt. Pateicīgs par tumsu, Tenets piespiedās pie sienas un klausījās.

-    … sasodīti stulbi! Tam vajadzēja būt Ingremam, spriežot pēc balss saniknotam.

Misis Ingrema atbildes vietā kaut ko murmināja. Viņas teiktie vārdi, droši vien biezo aizkaru notušēti, nebija saprotami, tomēr pēc balss intonācijas varēja just, ka viņa aizsargājas.

-     Viņi, protams, to noteikti noskaidros, Ingrems bija dusmīgs. Sī ir slepkavības izmeklēšana, vai ne? Un slepkavības izmeklēšanā katrs līdz pat pēdējam, katrs, kas kaut niecīgi ir saistīts ar upuri, tiks palikts zem mikroskopa.

Misis Ingrema acīmredzot protestēja, jo vīrs nerimās. Es zinu, pie velna, ka nav nekāda sakara, tu zini, bet viņi taču nezina, vai ne? Un, pie velna, vari būt droša, ka viņi centīsies visu noskaidrot. Un, ja kādu pieķers melos vai tad tu nesaproti? Pat, ja tas ir nevainīgs, situācija ir ļoti slikta. Kāpēc, pie joda, tu nevarēji vienkārši pateikt patiesību?

-    Kā es varēju, ja nezināju, kā īsti bija? Šoreiz misis Ingremas balss bija sadzirdama. Arī viņas dusmas pieauga.

-    Pie velna, ko tu ar to domā?

-    To, ko teicu, viņa atteica, ka es nezināju, kā patiesībā bija. Es zināju vienīgi to, ka mums bija tracis, ka tu izdrāzies no šejienes bez ceturkšņa desmitos un nepārnāci līdz apmēram pusvienpadsmitiem. Tu gan teici, ka esi bijis krodziņā.

-     Un ko, pie velna, pēc tavām domām, es darīju? Nositu nabaga mazo sievieti no pretējās mājas?

Misis Ingremas atbilde atkal bija nesadzirdama, bet viņš acīmredzot nebija apmierināts ar to.

-    Nē, turpini, pastāsti! Tu taču pateiksi, vai ne? Pasaki skaidri, ko, pēc tavām domām, es darīju tajās trīs ceturtdaļstundās? Tagad mistera Ingrema dusmas bija sasniegušas augstāko punktu, un tāpat, nepaliekot parādā, uzliesmoja misis Ingrema.

-    Kā lai es zinu! viņa kliedza. Droši vien biji pie tās govs, Merionas Pitmenas.

Sekojošais nāves klusums lika Tenetam secināt, ka Ingrema izbrīns ir vēl lielāks nekā paša. Tad negaidot atskanēja smiekli.

-     Meriona Pitmena… Ingrems rīstījās. Meriona Pitmena…

-    Es jau mēnešiem jūs abus vēroju, misis Ingremas balss bija pietiekoši skaļa, lai izlauztos cauri nerimtīgajiem smiekliem. Nedomā, ka es nezinu, kas ar tevi notiek.

Smiekli pēkšņi aprāvās. Klausies, Džoija, teica Ingrems, un viņa balss kļuva auksta, labāk tūlīt pārtrauc šīs muļķības. Starp Merionu Pitmenu un mani nekad nekas nav bijis, nav un nebūs.

-     Āmen, mēdījās sieva. Un tu ceri, ka es tam ticēšu?

-     Tici vai netici, viņš atbildēja, bet tā ir patiesība. Man tīri labi patīk Meriona, viņa ir jauka sieviete, bet te arī viss beidzas.

-    Un kā ar mazajiem gājieniem blakus durvīs?

-    Kādiem mazajiem gājieniem?

Tenets bija dzirdējis pietiekoši. Viņu neinteresēja parasts ikdienas ķīviņš, un viņš jau tagad pilnīgi skaidri zināja, kurp tas aizvedīs. Spriežot pēc balss, misis Ingrema, par spīti savam skaistumam, smagi sirga ar greizsirdību.

Viņš piezvanīja. Balsis tūlīt pat apklusa, pēc brīža priekšnamā iedegās gaisma un Ingrems atvēra durvis.

-    Jā? Tenets ar interesi vēroja, kā tas sevi labi kontrolē. Visai aukstasinīgs iztaujājamais. Misters Ingrems bija garš, labi noaudzis un, cik viņa sieva tumšmataina, tik viņš gaišmatains. Viena matu šķipsna bija zēniski nokarājusies pāri pierei, un viņam vajadzēja to atglaust. Bija skaidrs, ka tā ir ierasta kustība. Uzklausot Teneta priekšā stādīšanos, mājas saimnieks bija pati laipnība.

-    Dereks Ingrems, viņš pastiepa plaukstu un enerģiski sarokojās ar Tenetu. Nāciet, nāciet iekšā, inspektor. Šeit, lūdzu!

Istaba, kurā viņš ieveda viesi, bija vienā stiklā. Nerūsējoša tērauda apmales un ģeometriskas figūras krāsojās visās baltas, krēma un bēša krāsu niansēs. Pārsteidzošā kontrastā ar tām bija misis Ingremas līdz pat zemei garā, mīkstā, brīnišķīgajam augumam piekļāvīgā, ugunīgas krāsas kleita. Viņa pastiepa roku. Tās smaids bija žilbinošs.

-     Inspektor, viņa uzsvēra vārda otro zilbi tā, it kā Tenets būtu vienīgais cilvēks pasaulē, kuru tā būtu vēlējusies satikt. Kāds pārsteigums! Lūdzu, lūdzu sēdieties!

Tā kā Tenets bija dzirdējis viņu ķīviņu, tad tagad viņš viegli varēja tulkot liesmojošos skatienus, ar kuriem apmainījās abi laulātie draugi. "Ko mēs tagad darīsim?" jautāja viņas acis. "Paļaujies uz mani" tāpat ar acīm atbildēja vīrs.

Misis Ingrema graciozi iegrima garā, zemā gaišas ādas kušetē, un Ingrems nosēdās viņai blakus. Dīvaina izskata tērauda cauruļu un tām pārvilktas ādas veidojums, kurā Tenets sparīgi piezemējās, izrādījās pārsteidzoši ērts.

-      Baidos, iesāka Ingrems, ar viegli lūdzošu smieklu uzņemdamies iniciatīvu, ka vispirms mums jānoskaidro neliels pārpratums. Kad jūs šorīt runājāt ar manu sievu, viņa jūs maldināja. Esmu pārliecināts, ka jūs piekritīsiet saprotama iemesla dēļ.

-     Arī es to tā sapratu, Tenets sausi atbildēja. Lodziņš bija vaļā, tas turpināja, viņu tukšo skatienu iekšēji uzjautrināts, un baidos, ka jūs sarunājāties visai skaļi. Sekoja klusums. Viņi bija uztvēruši Teneta teikto, un varēja redzēt, ka abi izmisīgi centās atsaukt atmiņā, par ko tieši ticis runāts.

-     Liekas, ka jūs vakar vakarā bijāt aizgājis uz krodziņu?

ingrems pamāja dedzīgi un ar skaidri redzamu atvieglojuma sajūtu. Tagad sākuma šoks bija pārgājis, un viņš bija glābts no izskaidrošanās grūtībām.

-    Pareizi.

-     Un izlabojiet mani, ja es kļūdos jūs izgājāt no mājām apmēram bez ceturkšņa desmitos un atgriezāties ap pusvienpadsmitiem?

-Jā.

-     Tad es būtu ārkārtīgi pateicīgs, ja jūs varētu domās atgriezties vakar vakarā un atsaukt atmiņā, vai ejot uz krodziņu jeb atgriežoties no tā, nesastapāt kādu vai varbūt nedzirdējāt kaut ko neparastu?

-     Inspektor, iejaucās misis Ingrema. Vai es drīkstu tikai pajautāt?

-    Bet protams.

-    Kad… vai jūs zināt, cikos mis Bērču… nogalināja?

-     Baidos, ka nevaru pateikt jums precīzi, bet laika posms, par kuru mēs īpaši interesējamies, ir starp deviņiem trīsdesmit un vienpadsmitiem vakarā. Man patiešām jāuzsver, cik ārkārtīgi svarīgi mums ir, lai ļaudis stāstītu visu godīgi. Ja jums nav nekas slēpjams, jums nav no kā baidīties.

Lai gan pārmetums bija izteikts maigi, misis Ingrema iekoda lūpā, pietvīka un paskatījās uz vīru.

Bet Ingrems ignorēja viņas skatienu. Bija redzams, ka tas domā. Beidzot viņš teica:

-    Man žēl, inspektor, bet es tiešām neatceros, ka būtu kādu redzējis ceļā turp vai atpakaļ. Nakts nebija tā jaukākā, ja jūs atceraties, aurojoša un visai drēgna. Nav vajadzības teikt, ka tagad es pat vēlos, kaut būtu kādu saticis. Tad tas varētu to apliecināt.

-    Protams, teica Tenets. Bet jūs esat pārliecināts?

Ingrems pakratīja galvu. Man žēl.

-     Vai jūs gadījumā neatceraties, vai mēness spīdēja?

-     Brīžiem. Reizēm gluži spožs, un tad mākoņi to pilnīgi aizklāja.

-    Vai baznīcas stāvvietā bija mašīnas?

-      Jā. Visai daudz. Liekas, ka mācītāja mājā notika sēde.

-      Baznīcas padomes sēde, cik es zinu, teica Tenets. Un kā bija, kad jūs nācāt mājās?

-       Nevienas. Atceros, ka nodomāju sēdei jābūt galā.

Pēkšņa zvanu dimdoņa uztrauca Tenetu kājās. Džoija Ingrema piecēlās un aizliecās aiz aizkariem, lai aizvērtu mazo lodziņu. Zvanu skaņas tūlīt pat atkāpās tālumā.

-    Zvanu nakts, viņa saviebās.

Tenetam šī mūzika gan patika, bet viņš atturējās un neteica neko. Varbūt, ja Tenets dzīvotu blakus baznīcai, tad viņam, tāpat kā Ingremiem, nāktos ar to samierināties reizi nedēļā un justies līdzīgi viņiem.

-     Labi, viņš teica un piecēlās. Domāju, ka pagaidām tas ir viss. Tomēr būtu pateicīgs, mister Ingrem, ja jūs pamēģinātu ļoti rūpīgi atcerēties pagājušo nakti. Varbūt izdodas atcerēties kaut ko, kas varētu būt mums noderīgs.

Protams, atbildēja Ingrerņs, pavadīdams viņu līdz durvīm.

Ārā gaiss vibrēja, un zvanu skaņas plūda naktī. Tenets pa celiņu gāja uz Ingremu vārtiņiem. Tad apstājās un ieklausījās. Viņa acis bija paceltas pret zvaigznēm. Tās šeit, laukos, mirdzēja neparasti spoži. Viņš sajuta savādu pacilātību, ko pastiprināja skaņu kaskādes, kas vēlās cauri tumsai. Zvaniķi, lai kas arī viņi bija, savu darbu prata lieliski.

Tomēr, lai cik ari šīs izjūtas bija pacilājošas, tās nevirzīja uz priekšu darbu, un negribīgi viņš atgriezās atpakaļ uz piezemētākām lietām. Vai misis Ingremas negaidītajā apsūdzībā varēja būt kāda taisnība? Vai viņas vīram varēja būt dēka ar Merionu Pitmenu? Tenets mēģināja iztēloties viņus abus kopā, bet kaut kas nesaskanēja. Katrā ziņā tas bija bezjēdzīgs mēģinājums. Divu cilvēku savstarpējais pievilkšanās spēks trešajam no malas gan var likties mistisks. Bet ja nu tā ir patiesība?

Varbūt Kerija Bērča varēja to uzzināt un tad draudēt Merionai vai Ingremam nodot tos atklātībai?

Pieņemsim, ka viņa ir runājusi ar Merionu un tā viņai iedevusi naudu, lai klusētu. Un neko nav teikusi Ingremam, baidoties, ka viņš varētu būt nesavaldīgs. Tad Kerija, iespējams, kļuvusi alkatīga un, kad Meriona nav spējusi paaugstināt maksājuma summu, nolēmusi ķerties pie Ingrema. Varbūt viņa to ir darījusi iepriekšējā vakarā, uzglūnot Ingremam pie viņa mājas. Un, kā jau Tenets šovakar bija redzējis, Ingrems bija straujas dabas. Viņš varēja šantāžistei iegāzt un tad jau ir bijis spiests, lai nenāktu atklātībā, viņu…

Pāri debesīm nozibēja koša šautra un tad pazuda kā nebijusi. Krītoša zvaigzne! Nekad agrāk Tenets to nebija redzējis. Viņš samirkšķināja acis, un koncentrētība pazuda. Tenets centās atsaukt atmiņā ar šo parādību saistītos ticējumus. Ja izsaka vēlēšanos, vai tā piepildās? Vai ari krītošā zvaigzne ziņoja par kāda nāvi?

Viņš nepacietīgi pakratīja galvu. Ko gan viņš te dara baznīcas zvanu skaņās un krītošu zvaigžņu gaismā! Viņam jāatrod kāds pavediens, inspektors sevi uzmundrināja, iedams pāri ceļam Gemblu mājiņas virzienā. Jāpārbauda šī versija par Ingremu un Merionu Pitmenu. Bet kā to izdarīt, neradot baumas, kas var izrādīties pilnīgi aplamas? Viņam jāatrod kāds, ar ko varētu atļauties izrunāties pilnīgi atklāti.

Un likās, ka tieši šajā brīdī liktenis beidzot ir nolēmis sniegt tieši to, ko viņam vajadzēja. Tenets pamanīja, ka apmēram desmit jardus pa kreisi no viņa kāds šķērso ceļu. Lai cik arī blāva bija gaisma, viņš ievēroja, ka stāvam mugurā ir garš tērps, sniedzoties līdz pat potītēm. Cilvēks mērķtiecīgi gāja uz mācītājmājas vārtiņiem, atvēra tos, un tajā pašā mirklī Tenets saprata, ka garais tērps ir sutana.

-    Atvainojiet…

Cilvēks pagriezās un gaidīja Tenetu tuvojamies.

-Jā?

-    Mēs agrāk neesam tikušies, mister…

-    Enerbijs.

-        …mister Enerbij. Inspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas.

-       Protams. Nabaga mis Bērča. Šausmīgs notikums…

Tenets sajuta, ka spiež siltu, spēcīgu roku.

-       Ir kāds delikāts jautājums, un es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man palīdzētu, mister Enerbij.

-    Protams. Iesim taču iekšā.

Tenets sekoja garajam stāvam viļņojošajā sutanā. Pie nelielā lieveņa gaisma bija atstāta ieslēgta, un, kad abi bija tur nonākuši, misters Enerbijs apstājās un kaut ko pacēla. Ārdurvis, kā Tenets nosodoši atzīmēja, nebija aizslēgtas tās nebija pat aizbultētas, jo vikārs, pirms parādīja ceļu, atvēra tās ar kāju.

-     Iesim virtuvē, teica Enerbijs, tur būs siltāk.

Viņam bija taisnība. Virtuve bija koša, moderna, labi iekārtota. No Riebēna plīts plūda omulīgs siltums. Tenets pat nebija pamanījis, cik ir nosalis, stāvot pie Ingremu vārtiņiem, un nu, izstiepis rokas pret siltumu, gāja plīts virzienā.

-    Mani baznīcēni ir pārliecināti ja atstās mani likteņa varā, es nomiršu badā, teica Enerbijs, rūpīgi novietodams uz galda priekšmetu, ko bija pacēlis uz lieveņa. Tagad Tenets redzēja, ka tas ir liels māla trauks. Enerbijam tātad jābūt vai nu vecpuisim, vai atraitnim. Neprecējies mācītājs, bez šaubām, bija bezgalīgu rūpju objekts, viņš atradās romantiskas un mātišķas uzmanības centrā, kas varēja nākt no kādas neprecētas draudzes sievietes.

-    Lūdzu, sēdieties, inspektor, teica Enerbijs, novilkdams sutanu un pārmezdams to pār krēsla atzveltni.

Viņi nosēdās viens otram pretim pie galdiņa.

-    Tā, teica vikārs. Kā es varu jums palīdzēt?

Pirms sarunas Tenets bija rūpīgi vērojis viņu, jo ari mācītāji galu galā ir tikai cilvēki, un, lai gan konfidencialitāte tiek uzskatīta par viņu stiprāko īpašību, inspektors tomēr gribēja būt piesardzīgs.

Viņam patika tas, ko viņš redzēja. Enerbijs nebija skaistulis šā vārda vispārpieņemtajā nozīmē, bet viņa sejas līnijās bija jūtams spēks. Stiprais žoklis un nosvērtās pelēkās acis modināja paļāvību. Varēja just, šeit sēž vīrs, kurš uzklausīs un sapratīs bez tiesāšanas, cilvēks, kurš pats ir cietis. Viņam varēja būt mazliet pāri piecdesmit.

-    Kā jau teicu, jautājums ir visai delikāts. Tieši tāpēc es gribēju runāt ar kādu, kam var uzticēties.

-     Neuztraucieties, inspektor! Es protu turēt mēli aiz zobiem, varat būt drošs. Viņa smaids liecināja, ka ir sapratis mājienu.

-    Kā jūs varat iedomāties, šāda veida izmeklēšanā tiek pārbaudītas visāda veida baumas, un skaidrs, ka kādam pa tām jārokas. Viena, kas mani pašlaik interesē, attiecas uz mis Pitmenu un misteru Ingremu.

Vikāra reakcija bija interesanta. Bija redzams, ka viņš ir pārsteigts, un viņa vaigs viegli iekrāsojās. Tomēr balss skanēja mierīgi. Vai jūs domājat, ka viņi jūt simpātijas viens pret otru?

-    Kaut ko tādu es esmu dzirdējis.

Enerbijs viegli iesmējās. Absolūtas muļķības. Varat būt pilnīgi drošs, inspektor.

-    Jūs esat pārliecināts?

-     Pilnīgi, pilnīgi pārliecināts. Varu dot jums savu vārdu. Es varu iedomāties, kurš…

-    Tam patiešām nav nekādas nozīmes, teica Tenets. Vismaz, ja jūs esat pārliecināts. Un es nedomāju, ka iejauktā persona taisās tās izplatīt tālāk, tā ka…

-    Es ari ceru, ka ne. Ja tur būtu kaut daļa taisnības, es noteikti būtu kaut ko dzirdējis. Esmu pārliecināts par to. Skumji, bet ļaudis vienmēr cenšas man pateikt, ja kāds no draudzes tiek turēts aizdomās par sānsoļiem.

-    Labi, teica Tenets. Esmu gluži priecīgs to dzirdēt. Un, kamēr vēl esmu šeit… zinu, ka vakar vakarā bija baznīcas padomes sēde. Vai jūs neiedotu man padomes locekļu sarakstu?

-      Protams. Enerbijs piecēlās, izgāja no virtuves un pēc brīža atgriezās ar papīra lapu. Lūdzu, te ir pilns padomes locekļu saraksts, un esmu izsvītrojis tos, kas vakar nevarēja atnākt.

Tenets apskatīja sarakstu. Viņš ievēroja, ka Selbija uzvārdam pāri bija viegla svītra.

-    Paldies, inspektors teica un piecēlās.

-      Man jāatzīstas, teica Enerbijs, atvērdams durvis un pavadīdams Tenetu cauri priekštelpai, ka esmu galīgā neziņā, domājot par to, kas gan zem šīs saules būtu gribējis nogalināt tādu nekaitīgu būtni kā mis Bērča.

-    Jūs viņu labi pazināt?

-      Nē, ne visai. Viņa nenāca bieži baznīcā, lai gan vienmēr bija manā tuvumā. Es viņu redzēju reizi nedēļā, kad tā uzkopa baznīcu, un, ziniet, mēs šad un tad mazliet papļāpājām.

-      Reizi nedēļā, jūs teicāt? Teneta roka apstājās uz ārdurvju malas.

-    Jā. Vina vienmēr nāca otrdienās.

»

-     Tikai otrdienās? Tenets gribēja būt pilnīgi pārliecināts.

-    Jā. Kas noticis?

-    Man lika saprast, Tenets uzmanīgi izrunāja vārdus, ka viņa uzkopusi baznīcu divas reizes nedēļā.

-    Jā, bet tikai kādu laiku, atbildēja Enerbijs. Bet, ļaujiet man atcerēties, pirms kādiem trijiem gadiem mums radās naudas grūtības, un pārgājām uz vienu reizi nedēļā.

Interesanti, domāja Tenets, otru reizi ejot uz Gemblu māju. Misis Bērča tā bija apgalvojusi. Ar ko Kerija varēja nodarboties ceturtdienas vakaros, ja ne ar nevainīgu baznīcas grīdas bēršanu?

Lai kas ari tas bija, viņa acīmredzot negribēja, lai māte par to zinātu.

8.

Kad Tenets pieklauvēja pie trešā numura durvīm, tās atvēra meitene. Viņai varēja būt kādi divdesmit gadi. Džinsu bikses un maisveidīgais mohēras svīteris piestāvēja tās zēniskajam izskatam akurāti vaibsti, ass zods un mirdzoši, tumši, īsi mati.

Viņa ieveda Tenetu viesistabā. Te valdīja siltums, krāsainība un troksnis. Gāzes kamīns bija sakarsējis telpu tā, ka elpa rāvās ciet. Koši zaļā paklāja krāsa kontrastēja ar oranžu, trīsdaļīgu sekciju, un televizors skanēja vairākus decibelus virs labsajūtas robežas. Istabā bija vēl divi pilnīga sieviete vidējos gados, viņa cepināja pēdas pie kamīna, un izskatīgs jauneklis, mazliet vecāks par meiteni, kas atvēra durvis.

-     Mamm, inspektors, meitenei nācās kliegt, lai televizora troksnī sadzirdētu savu balsi.

-     Ā? pret inspektoru pagriezās sievietes apmulsusi, nogurusi seja.

-    Par… tu jau zini, teica meitene, par viņu, mis Bērču.

Sievietes sejā parādījās apjauta, un tūlīt pat viņa mēģināja piecelties. Kris, izslēdz to, Dieva dēļ,

-     viņa teica jaunajam cilvēkam, pamājot ar roku uz televizora pusi. Mēs tik tikko varam viens otru sadzirdēt. Lūdzu, sēdieties, inspektor.

Velsieši, nosprieda Tenets, un, apskatot sievieti rūpīgāk, varēja pamanīt* ķeltiem raksturīgās iezīmes: mazs augums, bāla āda, tumši mati un acis, un tas viss bija reproducējies viņas meitā. Toties dēls bija atšķirīga tipa; plecīgs gan, bet daudz gaišākiem matiem un gaiši brūnām acīm. Bez šaubām, atsities tēvā. Tenets neuztraucās, ka Gembla nav šeit. Lainhems pēcpusdienā bija sazinājies ar fabriku un droši noskaidrojis, ka Gembls strādājis tieši tajā laikā, kad Kerijai situsi viņas liktenīgā stunda.

-     Šausmīgs notikums, iesāka misis Gembla.

-     Šausmīgs. Es gandrīz neticēju savām ausīm, kad par to izdzirdēju.

-    Kur jūs to dzirdējāt?

-     Autobusā. Braucot no darba. Autobuss bija pilns. Runāja, ka nožņaugta pati savā dārzā.

Lai gan Gembli dzīvoja blakus Bērčiem, Tenets nojauta, ka viņi ļoti maz ko zina par traģēdiju. Kad sacēla trauksmi, misis Gembla un viņas dēls jau bija devušies uz darbu. Misters Gembls visu satricinājumu bija nogulējis, un pat Dženija Gembla, kas bija palīdzējusi misis Bērčai, nebija pārliecināta par vēlāk notikušā detaļām, jo viņai bija jādodas uz darbu, tādēļ visas rūpes nācās nodot Merionai Pitmenai.

-    Tā gluži nebija, iebilda Tenets. Šādos gadījumos nevar ticēt visam, ko dzird. Un viņš sāka stāstīt.

Galu galā, cilvēkiem, kas dzīvojuši kaimiņos upurim, tāpat kā visiem pārējiem, ir tiesības zināt notikušā faktus. Tā vai tā tos kādreiz nodos atklātībai.

-    Patiesībā viņai kāds iesita pa galvu, nosmacēja un tad noslēpa līķi otrā numura dārza tualetē.

-    Ārprāts,, misis Gembla ievilka elpu. Vai t'to dzirdējāt Džen, Kriš? Šausmīgi.

Tenets redzēja, ka viņa ir patiesā šokā. Par to nebija šaubu.

-    Cikos tas notika? viņa jautāja.

Tenets pastāstīja.

-     Starp pusdesmitiem un vienpadsmitiem, atkārtoja misis Gembla. — Bet… bet mēs bij' te, vai ne, Džen? Un padomā tik, tieši blakus durvīs? Viņa nodrebēja un satvēra meitas roku.

-    Jūs sakāt, ka bijāt mājās? Visi?

-             Nu, mans vecītis bija darbā, protams. Viņš aizgāja kādas piecpadsmit pāri septiņiem. Viņš, ziniet, ir nakts maiņā. Un Kriss bija uz kino. Cikos tu aizgāji, Kris?

-             Paspēju uz ceturksni pirms septiņiem, pirmo reizi ierunājās dēls.

-    Un pārbraucāt…? jautāja Tenets.

-    Ar to piecas pāri pusdesmitiem.

-    Diezgan agri, ja bijāt kinoteātri.

-             Nav taču izvēles, Kriss Gembls sadrūma. Tas ir pēdējais autobuss no Starrendenas, ja negrib nākt kājām. Šis acīmredzot bija sasāpējis jautājums.

-            Dēls krāj priekš mašīnas, ar lepnumu paziņoja misis Gembla. Garāžā viņi meklē kādu priekš Kriša.

-    Garāžā?

-             Tur viņš strādā. Dēls ir mehāniķis, vai ne, mīļumiņ? Bet viņš negrib vecu krāmu, jo gaida, kamēr parādīsies patiešām laba.

-             O, mammu, norūca zēns. Viņš izskatījās samulsis. Inspektors negrib klausīties par mašīnām.

-    Man gan šķiet, ka tāds puisis vairāk vēlētos motociklu, teica Tenets.

-    Tur jau tēvs, steidzīgi iejaucās misis Gembla, jo zēns jau bija pavēris muti, lai atbildētu. Tie ir bīstami…

-    Tomēr… iebilda Tenets. Jaunekļi divdesmit viena gada vecumā parasti neatsakās no tā, ko vēlas, tikai tāpēc, ka tēvi to neatbalsta.

-      Nav nekādas izvēles, ziniet, rūgti paskaidroja Kriss. Nav, ja es gribu ari turpmāk dzīvot šeit. Un cik man paliktu no manas kabatas naudas, ja vēl būtu jāmaksā par gultas vietu?

Tenets redzēja, ka nezinot ir pieskāries senam strīdus ābolam… Tomēr, viņš steidzās pajautāt, pirms Kriss un māte nav uzsākuši ķildu ar pilniem apgriezieniem. Jūs sakāt, ka paspējāt uz deviņiem trīsdesmit piecām?

-Jā.

-    Cikos tas iebrauc Netltonā?

-    Apmēram bez piecām desmitos.

-    Labi, teica Tenets.

-    Tagad klausieties, Kris, slepkavība, kā jau teicu, notika starp deviņiem trīsdesmit un vienpadsmitiem vakar vakarā, tātad ir pilnīgi iespējams, ka jūs esat redzējis vai dzirdējis kaut ko mums noderīgu. Vai jūs varētu ļoti rūpīgi mēģināt atcerēties un pastāstīt man, ko tieši jūs redzējāt un dzirdējāt pa ceļam no autobusa pieturas starp citu, kur tā atrodas?

-    Pretī pastam, teica misis Gembla. Vai ar tevi viss kārtībā, Kris?

Viņš ignorēja mātes jautājumu. Tenets šaubījās, vai zēns vispār to ir dzirdējis. Viņa acis kļuva blāvas, un no koncentrēšanās tas saliecās uz priekšu. Visi ar cerībām gaidīja.

-   Nav jēgas. Es neko nevaru atcerēties, Kriss beidzot teica.

-    Sāciet no autobusa, pamācīja Tenets. Vai tajā bija daudz netltoniešu?

-    Daži.

-    Vēl kāds no šī pilsētiņas gala?

Kriss vilcinājās. Viņa māsa, kas sēdēja uz misis Gemblas krēsla roktura, sāka nemierīgi grozīties.

-    Liekas, ka ne, zēns atbildēja.

-     Bet jūs neesat drošs? Tenets bija pārliecināts, ka Kriss melo. Bet kāpēc?

-    Es jau teicu. Liekas, ka ne. Viņš izvairījās no Teneta skatiena.

Misis Gembla pavēra muti, bet, kad Tenets gaidoši paskatījās uz viņu, atkal aizvēra.

-    Ja autobusā bija tikai daži netltonieši, jautāja Tenets, jums noteikti vajadzētu atcerēties, vai kāds nebija no šī pilsētiņas gala.

-    Es tiešām tam nepievērsu nekādu uzmanību.

Tenets nolēma, ka pašreiz nav vērts kustināt šo

jautājumu. Varbūt, ka būtu laba doma piekļūt zēna mātei vai māsai, kad viņš nebūs klāt. Pēc skata likās, ka viņas abas zina, kas tur slēpjas. Un, lai kas tas arī būtu, Tenets juta visi tiīs Gembli uzskata, ka viņa izmeklēšanai tas nav nepieciešams.

-    Vai pa ceļam uz mājām jūs kādu redzējāt?

Kriss domāja. Dažas mašīnas bij' baznīcas

priekšā, viņš gribēja palīdzēt.

-    Vai pazināt kādu no tām?

-    Mistera Vellija Rover trīs tūkstoši pieci simti, mistera Mārtiņa jaunais Range Rover, misis Dobsonas Mini, mistera Pārsona vecais Cortina… liekas, ka viss.

Skaidrs, Tenets padevās. Jaunais mehāniķis labāk atcerējās mašīnas nekā cilvēkus.

-    Mācītāja mājā notika baznīcas padomes sēde, viņš teica. Vai neredzējāt kādu nākam ārā?

Kriss papurināja galvu. Mācītāja māja bija gaiša. To es ievēroju. Bet nevienu neredzēju.

-    Pa kurām durvīm jūs nākat mājās pa priekšējām vai aizmugures?

-     Pa aizmugures dienā, pa priekšējām vakaros. Tad aizmugures durvis ir noslēgtas, un man ir sava priekšējo durvju atslēga.

Žēl, domāja Tenets.

-     Tagad paprātojiet rūpīgi! Kad vakar vakarā gājāt pa ietvi pie ieejas, varbūt redzējāt vai dzirdējāt kaut ko. Kaut ko vispār?

Bija skaidrs, ka visi trīs ģimenes locekļi apzinās šī jautājuma svarīgumu. Kriss dedzīgi sarauca pieri. Māte iekoda zobus apakšējā lūpā un saspringti vēroja viņu, bet māsa pacēla brīvo roku pie mutes un sāka kodīt rādītājpirkstu.

-    Es nezinu, Kriss beidzot novilka. Ar vienu roku viņš izbrauca cauri matiem. Man bija sajūta, ka tur kaut kas ir, bet…

Trīs cilvēki, līdz pēdējai iespējai sakoncentrējušies, vēroja viņu. Pēkšņi viņš uzsita knipi, likdams visiem pielēkt kājās.

-    Atcerējos, viņš iesaucās. Piektajā numurā bija mis Koksa. Viņa sauca kaķi.

Vilšanās sajūta istabā bija pilnīgi taustāma.

-    Jūs viņu redzējāt? jautāja Tenets.

Kriss papurināja galvu. Tikai dzirdēju. Noteikti bija aizmugures dārzā.

-    Un neko vairāk?

-    Nē. Žēl.

Tenets pievērsa uzmanību abām sievietēm.

-    Kā ar jums, misis Gembla un Dženija? Viņas saskatījās, bet tie nebija sazvērnieciski

skatieni.

-    Visu vakaru nebij', vai ne, mamm? Dženija pirmo reizi iejaucās sarunā.

-     Liekas, ka kaste bij' ieslēgta, teica misis Gembla.

-     Visu vakaru?

Kā divas uzvelkamas lelles viņas vienlaicīgi pamāja

-    Gāja laba filma, paskaidroja Dženija.

-     No vecajām, papildināja māte. "Kam skanēs zvans!" Nebeidzās līdz vienpadsmitiem. Kriss ari skatījās, kad pārnāca.

-     Neviena no jums kaut kāda iemesla dēļ neuzgāja augšā un nepaskatījās pa logu? Visai stulbs jautājums, nodomāja Tenets. Viņam svarigajā laikā bija tumšs kā peklē.

-    Ateja ir lejā, stīvi atbildēja misis Gembla.

-    Nu, domāju, ka pagaidām tas ir viss. Paldies. Man nav jums jāstāsta, ka rūpīgi jānoslēdz durvis… nobeidza Tenets.

Izejot ārā, naktī, viņam aiz muguras atkal taurēja televizors. Baznīcas zvani tagad klusēja, un tikai tad, kad inspektors sasniedza ceļu, tie no jauna nodunēja.

Kas vēl no šī pilsētiņas gala ir braucis autobusā, domāja Tenets. Un kāpēc Krišam Gemblam vajadzēja to slēpt? Teneta solis sagrīļojās, kad viņam prātā ienāca iespējamā atbilde. Selbiju meitene! Misis Selbija taču stāstīja, ka viņas meita kopā ar skolas draugiem pavadījusi vakaru Starrendenā un pārbraukusi mājās tieši pirms desmitiem. Tātad, ja vien meita nav lietojusi misis Selbijas mašīnu, ja mātei vispār tāda ir un meita prot to vadīt, tad viņai vajadzēja braukt ar to pašu autobusu, kurā brauca Kriss Gembls. Un, ja tā, tad no Kriša meliem veidojās interesanta versija. Iespējams, ka viņš un Selbiju meitene ir bijuši kopā… un vīrs majors Selbijs ar savu stāvokli un amatu varēja to neatbalstīt.

Tenets uzbudinājumā noklikšķināja mēli. Tāda bija policijas darba nelaime. Cilvēki meloja, nestāstīja visu līdz galam, izvairījās nevietā, baidoties, domājams, ka viņu mazie noslēpumi kļūs zināmi atklātībai. Problēma bija mēģināt atšķirt, kuri meli vai izvairīšanās ir būtiski izmeklēšanai un kuri ne, un vienmēr tā bija nervozējoša laika tērēšana.

Gaisma no mazās laternas Pitmenu mājas priekšā neiespiedās blīvajā krūmājā Selbiju dārzā, un arī iebrauktuves līkuma priekšējā daļa grima tumsā. Tomēr kaut kāda gaisma spīdēja. Kad viņš nokļuva aiz līkuma, bija redzama ieslēgta lampa pie centrālās ieejas, varbūt gaidot viņa apciemojumu. Pēc pieklauvēšanas durvis atvērās gandrīz nekavējoties.

-    Inspektors…?

-    Pareizi, Tenets. Mis Selbija?

Viņa pamāja un atkāpās. Nāciet iekšā!

Tiešām jauka meitene, nodomāja Tenets, pagara auguma un slaida. Viņas nemāksloto eleganci pastiprināja cieši pieguļošas džinsu bikses un kruzuļota blūzīte. Tas viss piesaistīja aci. īsta angļu skaistule gaiša sejas āda, acis vasaras debesu krāsā, gari, gaiši un zīdaini mati.

-    Šeit, lūdzu, viņa teica, tētis jūs gaida.

Majors Selbijs bija ieņēmis vietu viesistabas

kamīna priekšā rokas saņēmis aiz muguras, kājas plati ieplestas. Kamīnā sprakšķēja gaišas liesmas. Viņš bija īsāks par Tenetu un vājāku miesas būvi, bet atstāja pātagas spēka iespaidu. Ģērbies Selbijs bija dārgā, labi pašūtā tvīda uzvalkā zāles zaļā krāsā, rūtainā kreklā un kurpēs, kas spīdēja kā nogatavojies kastanis. Iespējams, ka ieņemamais postenis darīja viņa izskatu izaicinošāku, nekā viņš patiesībā bija, jo viņa smaids likās pietiekoši laipns.

-O, inspektors…?

-    Tenets.

-     Inspektors Tenets. Protams, protams. Sēdieties, lūdzu…

Abi vīri sarokojās, un Tenets paklausīja. Tomēr viņš jutās mazliet sakaitināts, redzot, ka Selbijs pats neapsēžas, bet atgriežas savā oriģinālajā pozā kamīna priekšā, tādējādi nodrošinādams sev zināmu psiholoģisku priekšrocību.

-    Dzersiet, inspektor? Baidos, ka varu piedāvāt tikai ko visai vieglu. Mēs dzeram vienīgi tēju. Tātad tēju vai kafiju…?

-    Paldies, nē.

Selbija meita kavējās pie durvīm. Tēvs ar skatienu raidīja viņu projām.

-       Vienu mirkli, mis Selbija, ja jūs neiebilstat, Tenets paspēja viņu aizkavēt.

Viņa svārstījās. Skaidrs, ka viņu rāva uz pusēm Teneta lūgums un tēva vārdos neizteiktā pavēle. Selbijs sarauca pieri.

-    Es neredzu… viņš iesāka.

-       Kā es saprotu, mis Selbija vakar vakarā pārbrauca no Starrendenas ar autobusu deviņos trīsdesmit piecās, teica Tenets.

-        Es tā7 ceru, iejaucās Selbijs. Bet kas tieši…

Tenets ievilka elpu. Skaidrs, ka būs jācīnās par katru informācijas kripatu, ko viņa varētu sniegt.

-       Lūdzu, major, Tenets bija laipns. Viņš atkal pagriezās pret meiteni.

Viņa mirkli svārstījās un, redzot, ka tēvs neiebilst, atbildēja: Jā. Pareizi.

Tenets jau bija izlēmis nekompromitēt meiteni tēva priekšā. Katrā ziņā, ja viņa un jaunais Kriss Gembls ir bijuši kopā, tā nav Teneta darīšana, tāpēc viņš tikai pajautāja: Vai jūs nepateiktu, vai pa ceļam no autobusa pieturas nebija redzams vai dzirdams kaut kas aizdomīgs? Precīzāk baznīcas kotedžu rajonā?

Viņam likās, ka meitenes acīs, pirms viņa atbildēja, pazibēja atvieglojuma sajūta.

-    Esmu jau par to domājusi. Mamma teica, ka tas jūs interesēs. Un tomēr liekas, ka neko tādu nepamanīju. Baznīcas priekšā bija dažas mašīnas, tas arī viss.

-     Baznīcas padomes sēde bija vakar vakarā. Majors Selbijs bija aizkaitināts. Un tagad, ja jūs esat beiguši ar Sjuzannu, man šķiet, ka viņai jāiet mācīties.

Tenetam nebija izvēles, nācās ļaut meitenei iet. Tomēr pie sevis viņš nolēma satikt Sjuzannu vienatnē. Viņa likās gudra, inteliģenta meitene, bet nebija jēgas censties panākt brīvu sarunu tēva klātbūtnē. Visu uzmanību Tenets pievērsa vīram, kas stāvēja viņa priekšā.

Tagad, kad meita bija aizgājusi, majors likās mazliet atslābinājies. Viņš pagriezās, pacēla biguli un pabikstīja kamīnā malku. Liesmas iekvēlojās košāk.

-     Vai misis Selbija jūtas labi? Tenets bija pārsteigts pats par savu jautājumu. Viņš nebija gribējis to uzdot uzgrieztai mugurai, bet, ja nu tā iznācis… viņš, liekas, pats nevēloties, bija aizskāris vārīgu punktu. Par to liecināja majora uz mirkli šaubās sastingusi roka un viegli saspringtā mugura, kad viņš noliecās, lai pārvietotu biguli.

-     Esmu mazliet noguris, tas arī viss, teica Selbijs un pagriezās pret Tenetu. Skaidrs, ka arī viņai diena bija saspringta. Sieva gluži labi pazina mis Bērču Keriju, kā mēs viņu saucām.

-    Vai viņa jau ilgi strādāja pie jums?

-     Kopš mēs pirms kādiem pieciem gadiem ieradāmies šeit. Beidzot Selbijs bija pietiekami atslābinājies, lai apsēstos.

-    Vai viņas labi sadzīvoja?

Majors cieši paskatījās viņā.

-     Tā varētu būt. Sī sieviete, viņa skatiens pauda, nenāca šeit, lai "sadzīvotu" ar viņa sievu, bet lai strādātu.

-    Kāda jums viņa likās?

Selbijs domāja. Man ar viņu patiesībā bija maz darīšanu. Viņa parasti strādāja šeit tad, kad es nebiju mājās. Pa dienu, protams.

-     Bet jums pa šiem gadiem vajadzēja kaut ko ievērot, izveidot kādu priekšstatu par viņu.

Majors pavicināja roku.

-    Mis Bērča bija klusa kā pelīte. Gluži labi izdarīja to, par ko viņai maksāja, es domāju, bet par sevi nekad neko nerunāja.

-     Vakar jūs pārbraucāt mājās, liekas, tūlīt pēc desmitiem, Tenets mainīja tēmu.

-     Esmu pārliecināts, ka mana sieva jau jums to ir pastāstījusi. Jā.

-    Un vai jūs gadījumā…

-    Neredzēju vai nedzirdēju kaut ko aizdomīgu? Nē. Klausieties, inspektor, noguris pēc ilgā ceļa, es biju priecīgs, ka esmu nokļuvis mājās, tāpēc noliku mašīnu garāžā un nācu iekšā. Ceļš no mājas nav redzams, kā jūs, bez šaubām, ievērojāt. Pie tam es gāju pa virtuves durvīm, jo tās ir tuvāk garāžai.

Nav jēgas turpināt, nodomāja Tenets. Viņš pateicās majoram un devās projām.

Pusceļā uz Starrendenu inspektors pēkšņi atcerējās naudu zem Kerijas matrača. Patiešām, to nevarēja tur atstāt visu nakti. Viņš izskatītos pēc idiota, ja gadījumā naudu nozagtu. Lādēdamies tas trijos paņēmienos apgriezās uz tuksnesīgā ceļa un vēlreiz devās uz Netltonu.

Bija bez ceturkšņa desmit. Trešā un piektā numura pirmajos stāvos vēl dega gaisma. Tenets ar svešo atslēgu grābstījās gar ceturtā numura atslēgas caurumu un tad iegāja mazajā dzīvojamajā istabā, aizverot aiz sevis ārdurvis un taustoties gar sienu pēc slēdža. Viņš to neatrada. Varbūt tas bija pie istabas tālākās sienas blakus virtuves durvīm? Istabā dvakoja pēc pelējuma. Tās apdzīvotāji jau ilgāku laiku bija projām, un kādu brīdi to neviens netika atvēris. Šeit nešaubīgi varēja just slimības un vecuma smārdu, kam pāri klājās vāja zāļu smarža, atsaucot atmiņā slimnīcas koridorus.

Kad Tenets atrada slēdzi un ieslēdza gaismu, istabas drūmums atgrūda viņu no jauna. Lampa virs galvas, iesprostota šejienes drūmajās ēnās, bija pārāk tumša un nomāca istabas jau tā nabadzīgās krāsas. Tenets negribēja vilcināties un tāpēc atgrūda durvis uz vecās sievietes guļamistabu. Viņam pietika ar gaismu no dzīvojamās istabas, lai atrastu kāpņu telpas slēdzi.

Uzkāpis Kerijas istabā, viņš atvilka matraci un vēlreiz ātri pārskaitīja banknošu paciņas. Tur bija divdesmit. Tenets sāka stūķēt paciņas sava lietus mēteļa kabatās, bet tad viņa kustības palēninājās.

Viņam radās sajūta, ka vēl kaut kas nav izdarīts. Pabeidzis darboties ap mārciņām, viņš tomēr vilcinājās, lūkodamies apkārt un cenzdamies noķert sava nemiera cēloni. Bet nekas neiznāca. Galva bija pilnīgi tukša.

Un, ak, Dievs, viņš bija noguris. Diena bijusi gara. Ne tik gara kā daudzas citas, bet tomēr pietiekoši. Lietas izmeklēšanas sākums vienmēr prasīja tik daudz, un vēl bija daudz darāmā, pirms viņš būs brīvs un varēs braukt mājās. Vēl vajadzēja pārskaitīt naudu, piereģistrēt to un ielikt seifā. Tad jāuzraksta pārskats par šīsdienas liecībām. No agrākās pieredzes Tenets zināja ja kaut ko no tā visa atliks, darbi sāks krāties nepieveicamā daudzumā un ar neticamu ātrumu. Bez tam, lai cik arī kaitinošs bija darbs pie papīriem, tas bieži vien, izlikts melns uz balta, palīdzēja izprast notikušo. Rakstīšana piespieda pārvērtēt uzzināto, noskaidrot iespaidus un būt objektīvam pret notiekošo.

Viņš vēlreiz apskatīja mazo, drūmo istabiņu un pakratīja galvu. Varbūt, ja pārstātu domāt, tad šaubu, no kurām nevarēja tikt vaļā, netveramais iemesls uzpeldētu pats no sevis.

Tomēr doma stūrgalvīgi neatkāpās. Bija viens naktī, kad viņš iegāja gultā, bet skaidrībai tas nebija tuvojies ne par mata tiesu.

Vēl būdams pie apziņas, Tenets centās atslābināties, iztukšot prātu no dienā radītajiem iespaidiem. Bet tas bija neiespējami, un bezgalīgi, kā apsēsts viņš domās izstaigāja dienas soļus, atkal atsaucot atmiņā sarunu juceklīgos fragmentus.

Tieši pirms aizmigšanas pilnīgi nevietā cauri apziņai uzpeldēja divas rindas no Bleika dzejoļa: "Tīģeri! Kā deg tavs skats Biezoknī, kad satumst nakts…"

9.

Kad nākamajā rītā Tenets ieradās birojā, Lainhems jau strādāja.

-      Dekorēšanu pabeidzāt? jautāja Tenets, pirms pakāršanas nopurinādams lietus mēteli. Pa nakti debesīs bija savilkušies mākoņi, un rīts uzausa pelēki nomācošs. Brāzmainais marta vējš bija atnesis periodiskas lietus gāzes.

-    Jā, paldies, katrā ziņā lielāko daļu.

-     Interesanti? Tenets pamāja uz pārskatu, ko Lainhems bija lasījis.

-    Patoloģiskais slēdziens. Viņš pasniedza papīru.

-     Doktoram Mellerdam, kā vienmēr, bijusi taisnība. Viņai iesists pa galvu, un tad nosmacēta.

Tenets ātri pārskatīja slēdzienu un tad, vēlreiz pārdomādams, izlasīja atsevišķas rindkopas.

-     Jā, viņš ir bijis precīzs, vai ne? Nāves cēlo« nis: elpošanas pārtraukšana. Tātad sitiens pa galvu, kā es saprotu, ir viņu tikai apdullinājis.

-     Taisnība, atskanēja Mellerda balss. Tenetam runājot, viņš bija nemanāmi ienācis kabinetā. -Tas noteikti nav viņu nogalinājis.

-    Un bijis lietots truls priekšmets.

-    Jā. Bigulis, spieķis, gara caurule…

-     Arnolds būvmeistars strādājot otrajā numurā, izmantoja vara caurules santehnikas darbos,

-    ieminējās Lainhems.

-     Es neticu, ka viņš būtu kādu pametis zemē, apstrīdēja Tenets. Mūsu laikos tā ir vērtība. Bet, vienalga, pārbaudiet. Tā, viņš domīgi turpināja,

-     mis Bērču apdullināja ar ne pārāk spēcīgu sitienu pa galvu un tad nosmacēja.

-     Bet visai prasmīgi, jāatzīmē, teica Mellerds.

-    Ar spilvenu, matraci…

-    Tātad mājā? Lainhems iedegās.

-      …mēteli, segu, guļammaisu, skaitīja tālāk Mellerds.

Tenets un Lainhems saviebās.

-      Tas varēja notikt jebkur, secināja Tenets.

-      Un nav jāsēž šeit, neko nedarot. Mellerds piecēlās. Vajadzēja braukt uz slimnīcu jau pirms pusstundas.

Pie durvīm viņš apstājās un pāri savām pusmēness brillēm pētoši palūkojās uz Lainhemu.

-     Jūs izskatāties tā, it kā jums nenāktu par sliktu labs naktsmiegs. Krājiet spēkus sestdienai, un ar grēcīgu smaidu aizgāja, atstādams Lainhemu, nosarkušu līdz ausīm.

Tenets asi paskatījās uz kolēģi. Mellerdam bija taisnība. Lainhems likās pilnīgi iztukšots. Zem acīm bija ēnas. Vaigu un žokļa noapaļotās līnijas kļuvušas asākas, padarot viņu vecāku.

Tenets atvēra muti, lai sāktu runāt, bet Lainhems pasteidzās pirmais.

-    Uzzinājāt kaut ko interesantu vakar vakarā?

Ja Lainhems negrib runāt par savu personīgo

dzīvi, tā ir viņa darīšana, nodomāja Tenets.

-    Divi, trīs intriģējoši jautājumi. Piemēram, ka Merionai Pitmenai ir romāns ar Dereku Ingremu.

-    Un jūs domājat, ka tā taisnība?

Tenets papurināja galvu.

-    Vismaz vikārs tā nedomā.

-     Viņam vajadzētu zināt, jo viņš dzīvo tieši pretī.

-    Tā ir. Tomēr domāju, ka šo ideju mums nevajadzētu pilnīgi izmest no prāta.

-    No kurienes tā nāk?

-     No pašas misis Ingremas. Nu, ne jau tieši man. Kad vakar vakarā gāju pie viņiem, nejauši noklausījos viņu sarunu. Logs bija vaļā.

-     Dīvaini, cik bieži greizsirdīgi cilvēki ir galīgi bez saprāta. Vai jūs redzējāt viņu?

-      Misis Ingremu? Lainhems papurināja galvu.

-      Viņa patiešām ir personība. Uz to paskatoties, nevienam nekad nevarētu ienākt prātā, ka viņa varētu būt greizsirdīga. Un tomēr ir… kas no mūsu redzesviedokļa ir ļoti interesanti.

-    Es gan nesaprotu, ko jūs ar to domājat, ser?

-     Nu, labi, kas notiek, ja sieva apsūdz nevainīgu viru mīlas dēkā ar citu sievieti?

-    Domāju, ka viņš to noliedz.

-    Jā, *bet vai viņa tam tic?

-    Ja viņa ir no greizsirdīgajām, droši vien ne.

-    Tad kas notiek? Iedomājieties sevi vīra vietā! Gadu pēc gada jūs nepatiesi apvaino. Sākumā jūs mīlat savu sievu, aizstāvat savu patiesību, bet jūs nogurstat, pierādot savu nevainību, protestējat pret visām šīm aizdomām. Taisnošanās, asaras, trači, doma, ka jūs pat nedrīkstat paskatīties uz sievieti, nemaz jau nerunājot par kāda vārda pārmīšanu, lai tikai jūsu sieva neiedomātos, ka jūs tūlīt pat esat gatavs likties gultā ar šo sievieti…

-              Nezinu, teica Lainhems. Domāju, ja tas vilktos pārāk ilgi, man vienā bridi pietiktu un būtu jānolemj labi, ja jau tā, tad kaut kas jāizdara, par ko man pārmet…

-     Tieši tā, turpināja Tenets, un mums ir darīšana ar neuzticīgu vīru, kurš, ja viņu liktu mierā, nekad nenoietu no ceļa. Viņa ir pagrūdusi vīru, saprotiet, un beigu beigās radījusi tieši to situāciju, no kuras pati visu laiku baidījusies. Un tagad iedomājieties, ka tieši šajā brīdī iemaisās kāda trešā persona…

Pēkšņa sapratne atausa Lainhema acīs. Jūs domājat…

-    Kerija. Jā.

-    Ja viņa to ir atklājusi, Lainhems bija uzbudināts, un draudējusi izstāstīt misis Ingremai…

-     Mums ir pamatots izskaidrojums šīm jaukajām mārciņu paciņām.

-Jā…! Lainhems dziļi ievilka elpu.

Abi vīri kādu brīdi sēdēja klusumā, apdomājot teoriju, kura vismaz kaut cik saskanēja ar zināmajiem faktiem. Slepkavības naktī Ingrems bija izgājis no mājas bez ceturkšņa desmitos. Pieņemot, ka Kerija šantažēja viņu un vakarā bija norunājusi satikties un ka Ingrema ķīviņš ar sievu ir izraisīts tīši, lai noteiktajā laikā viņš varētu iziet no mājas… iespējams, ka miss Bērča sarunas laikā ir pieprasījusi lielāku naudas summu… Ingremam bija pieticis laika iesist viņai un nosmacēt to, lai pēc tam noslēptu ārējā būdiņā un paspētu aiziet uz Arklu un ecēšām. Saimnieks stāstīja, ka Ingrems ieradies ap desmitiem.

-    Tā varētu būt, ser, teica Lainhems.

-      Piekrītu. Un "varētu" ir īstais vārds. Es domāju, ka mums par to vajadzētu domāt bez aizspriedumiem. Ir viena lieta, ko es gribētu, lai jūs noskaidrojat vai Ingremam ir sieviete Starrendenā.

-     Tātad jūs nedomājat, ka viņam ir romāns ar mis Pitmenu?

-      Viņš nav viņas tips, tāpat ari viņa priekš Ingrema. Es varu kļūdīties, bet man šķiet, ka viņš izpriecu meklētu tālāk no mājām. Kerija vienkārši varēja par to uzzināt.

-     Bet kā, ja tā sieviete dzīvo Starrendenā? Cik mums ir zināms, Kerija nekad nav izbraukusi no pilsētiņas. Pat iepirkties ne. Lai gan šķiet, ka reizēm varēja gan.

-             Domāju, ka Kerija darīja vairāk, nekā likās no pirmā acu uzmetiena. Es aizmirsu pastāstīt, ka ir vēl kāda interesanta lieta, ko atklāju vakar vakarā, un Tenets informēja Lainhemu par sarunu ar vikāru, par to, ko tas teicis par Keriju un baznīcas tīrīšanu. Tā ka, redziet, bija viens vakars nedēļā, par kuru neviens, pat viņas māte, nezina, ko viņa darijusi. Viņa, protams, varēja to pavadīt turpat, pilsētiņā, un, ja tā, tas noteikti atklāsies. Bet tikpat labi viņa varēja braukt uz Starrendenu. Uzziniet par autobusiem ceturtdienas vakaros! Varbūt varat sazināties ar šoferiem.

-    Labi, labi, labi, Lainhems plati pasmaidīja.

-     Jo labāk pašai. Priecājos, ka viņa vismaz pamanījās apvest ap stūri to šausmīgo veceni. Tad pēkšņi Lainhema smaids izplēnēja un acis sadrūma.

Tenets, mirkli svārstījies, maigi pajautāja: Kas noticis, Maik? Protams, viņš atkal varēja nojaust. Kerijas mātes pieminēšana lika Lainhemam atcerēties viņa paša problēmas. Klausieties, Tenets teica, kad Lainhems savilka lūpas un pakratīja galvu. Es zinu, ka tā nav mana darīšana, bet… atkal kaut kas ar māti, vai ne?

-     Jā, uz Lainhemu bija žēl skatīties. Viņai šorīt atkal nav labi, un…

-    Jūs baidāties, ka atkal nāksies atlikt laulības. Pareizi?

Lainhems pamāja.

Tenets strauji piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās ārā. Uz ielas bija tikai daži cilvēki. Lija lietus. Nebūtu gan patīkami tagad atrasties Netltonā.

-      Paklausieties, Tenets pagriezās. Varbūt man nav tiesību to teikt, bet, ja viņa atkal ir saslimusi, jums nāksies izlemt, ko darīt.

-     Man taču nav nekādas izvēles. Tā ir, vai ne? Lainhema balss bija drūma. Pavirpinājis pirkstos pildspalvu, viņš tagad nikni burzīja dzēšlapu un tad aizmeta to projām.

-    Patiešām nav? Tenets mierīgi jautāja.

Lainhema galva krampjaini pacēlās.

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Labi, atbildēja Tenets. Izvēle ir. Viņam vajadzēja pacensties būt taktiskam.

-   Jūs domājat, ka man, neskatoties uz visu, būtu jālaulājas?

Tenets atgriezās pie galda un apsēdās.

-      Klausieties, Maik! Es negribu iejaukties, bet tā jūs vairs nevarat turpināt. Ja jums nāksies paciest vēl vairāk, jūs kļūsiet par nervozu kraķi. Kā jutīsies Luīze?

Lainhems saviebās.

-    Protams, viņai ir līdz kaklam. Bet viņa saka, ka man jāizlemj pašam.

-    Ļoti smalkjūtīgi no Luīzes puses. Ja viņa jūs spiestu, jūs vēlāk, ja kaut kas nebūtu kārtībā, vainotu viņu.

-   To viņa arī saka.

-    Tad ko jūs domājat darīt?

-      Nezinu. Ko jūs domājat, kas man būtu jādara?

Tenets domāja. Patlaban viņam zem kājām bija bīstams pamats, un viņš to zināja. Ja Tenets dotu padomu Lainhemam laulāties un misis Lainhema dabūtu infarktu, viņš būtu atbildīgs par viņa mātes nāvi. No otras puses, pēc Teneta pieredzes, cilvēki pieņēma tikai tādus padomus, kādus patiešām gribēja pieņemt. Varbūt Lainhemam drīzāk pietrūka morāla atbalsta, lai viņš varētu tikt pāri tam, kas neļauj rīkoties pret mātes iegribām.

-     Ja jūs patiešām gribat zināt manas domas, jums vajadzētu rīkoties.

-    Neskatoties ne uz ko?

-      Neskatoties ne uz ko. Bet, kā Luīze patiešām pareizi saka, jūs esat vienīgais, kas var to izlemt. Un es zinu, ka situācija ir nožēlojama, patiešām nožēlojama. Bet pamēģiniet paskatīties uz to objektīvi. Jau divas reizes jums ir nācies atlikt laulības. Tas nevar turpināties bezgalīgi. Cik es pazīstu Luīzi, viņa nav tā meitene, lai kā viņa jūs mīlētu. Es saprotu, ka tas ir smagi, bet man liekas, ka agrāk vai vēlāk jums vajadzēs izdarīt izvēli starp viņām abām. Un, jo ilgāk jūs to atliekat, jo vairāk liekas, ka Luīzi zaudēsiet. Cik daudz viņa jums nozīmē? Lūk, ko jums vajadzētu sev pajautāt.

Lainhems domāja smagas domas. Pirms turpināt, Tenets bridi pagaidīja.

-     Un, ja tā notiks, viņš beidzot turpināja, ko jūs domāsiet par savu māti? Mans viedoklis ir, ka jums būs rūgti, ka būsiet saniknots un, tā kā attiecības būs sabojātas, jūs sarausiet saites arī ar māti. Tātad, ko es varu ieteikt? Atcerieties tas ir tikai padoms ejiet pie mātes, sakiet, ka jums patiešām rūp viņas veselība, bet tajā pašā laikā jūtat, ka nedrīkstat tā spēlēties ar Luīzi. Sakiet, lai kas ari atgadītos, laulībām šoreiz ir jānotiek. Un paskatieties, kā viņa reaģēs. Neko nevar zināt. Varbūt, redzot, ka patiešām esat izšķīries, viņa var ari piekrist…

-     Jūs tā domājat? Lainhema balsī skanēja rūgtums.

Tenets paraustīja plecus. Kaut es varētu pateikt "jā", Maik. Bet es nevaru. Es vienkārši nezinu.

Lainhems novērsās. Viņš skatījās pa logu.

-     Mēs pat esam domājuši klusām aizslīdēt uz dzimtsarakstu biroju, nesakot nevienam neko, pat mātei ne. Tādā veidā, mēs domājam, viņa neattaptos, kas ir noticis. Un, uzzinājusi par notikušo, māte pēc kāda laika ar šo domu aprastu.

-Bet?

-     Mums vienkārši nepatika pati ideja par slapstīšanos. Un Luīze ļoti vēlas laulības baznīcā nē, ne jau viesu un ceremonijas, un visa pārējā dēļ. Viņa regulāri iet baznīcā un nejutīsies pa īstam apprecējusies tikai ar, kā viņa saka, dzimtsarakstu biroja apmeklēšanu. Tāpēc arī tas tā vienkārši nevar notikt. Viņš domīgi skatījās uz Tenetu. Bet man gan vajadzētu pamēģināt to, ko jūs, ser, ieteicāt.

-     Protams, kā es teicu, tā ir jūsu izvēle, bet, ja jūs teiksiet viņai, ka tā darīsiet, jums jābūt drošam par savu izvēli. Citādi…

-    Jā, atbildēja Lainhems. Citādi tas viss nekad nebeigsies, vai ne? Paldies, ser, viņš klusi piemetināja. Piedodiet, ka es jaucos darbā ar savām problēmām.

-    Tā mums reizi pa reizei katram gadās.

Pēc divdesmit minūtēm abi, atstājuši rīkojumus pārējiem, saliekušies pret lietus brāzmām, šķērsoja stāvvietu, lai nokļūtu pie savām mašīnām. Tenets bija iedevis Lainhemam vikāra atstāto baznīcas padomes locekļu sarakstu un pieteica tos visus iztaujāt un noskaidrot, vai pirmdienas vakarā, aizejot no mācītāja mājas, kāds nav redzējis ko interesantu.

Pēkšņa vēja brāzma, lietus šalts kodiens sejā uzmundrināja Tenetu, kad tas, izstreipuļojis cauri mašīnu stāvvietai, sāka braukt uz Netltonu. Ar nepacietību viņš gaidīja priekšā stāvošās dienas izaicinājumu. Ko Tenets saliks pirmo? Viņš gribēja uzkraut sev mugurā nastu ar Sjuzannu Selbiju un Krišu Gemblu, gribēja rakties dziļāk tenkās par Merionu Pitmenu un Ingremu, lai pāriiecinātos, vai viņa instinkts nav kļūdījies. Bet vairāk par visu Tenets gribēja iedziļināties jautājumā par pašu Keriju. Tādā lietā kā šī ir būtiski pazīt pašu upuri, bet viņš par to tomēr zināja tik ārkārtīgi maz. Inspektors bija runājis ar visiem no Kerijas mazās, slimīgi noslēgtās pasaules, tomēr pašai joprojām paliekot ēnā kā izvairīgam, nožēlojamam rēgam, kas tepat blakus vicina savus spārnus. Varbūt mis Bērča tāda arī paliks. Varbūt viņa patiešām ir bijusi tāda nebūtība, tāda bezpersonība, ka vispār nebija nekā, ko atklāt.

Un tomēr, viņš iedomājās vēlreiz, bija nauda…

Varbūt ir laiks mainīt taktiku un jābeidz laipot kā kaķēnam, bet jādodas uz priekšu vērša soļiem. Taču viņa praksē nekad nebija gadījies, ka tāda metode darbotos. Līdz šim viņš vienmēr deva priekšroku pacietībai un prāta asumam. Varbūt šoreiz viņš ir pārāk aizņemts un nav devis sev pietiekošu iespēju uztvert, domāt, apsvērt… Nesteidzīga saruna ar veco Pitmenu lūk, kas viņam bija vajadzīgs. Sirmais vīrs nebija muļķis, un Tenets bija pārliecināts, ka no tā varēs uzzināt milzum daudz par šo neviena nemīlēto skolnieci. Nabaga Kerija. Pēc šādas dzīves ņemt tādu galu…

Tenets nopūtās, atceroties savu nemieru iepriekšējā vakarā mis Bērčas guļamistabā, domu, ka viņš kaut ko nav izdarījis. Kas tas bija? Viņš vēl nebija trāpījis, bet bija jau ļoti tuvu ūdens virsmai. Viņš juta, ka grozās tās tuvumā, pašā viņa apziņas virsotnē.

Iegriezies Netltonā, Tenets pārdomāja. Pirms apciemot Robertu Pitmenu, viņš vēlreiz aizies un apskatīs Kerijas istabu.

Pēkšņi viņš bija pārliecināts, ka vēl nav atklājis visus istabas noslēpumus.

10.

Kerijas istabā nebija krēslu, tāpēc savu pilošo lietusmēteli Tenets pakāra uz aizkaru stangas gala, bet pats apsēdās uz gultas malas. Vājā, pelēcīgā dienasgaisma, kas spiedās caur puspievērtajiem aizkariem, nespēja izkliedēt mazās istabiņas nospiedošo krēslu. Vecā modinātāja rādītāji joprojām bija apstājušies uz divpadsmitiem piecpadsmit, un likās, ka pats laiks šeit ir pārstājis ritēt. Visa gaisotne istabā šķita tikpat tāla no dzīves, cik tāla bija tās bijusī apdzīvotāja.

Tenets apsēdās. Viņa pleci bija nokārušies, rokas sakrampētas starp ceļgaliem, bet skatiens bezmērķīgi klīda apkārt. Sajūta, ka kaut ko nedrīkst palaist garām, impulss, kas bija dzinis to augšā pa šaurajām kāpnēm, bija izšķīdis brīdī, kad viņš ienāca istabiņā. Bet inspektoram vajadzēja būt trakam, cerot uz pretējo, jo pirmajā reizē viņi ar Lainhemu bija pārmeklējuši telpu pietiekoši rūpīgi. Un tomēr… šis ir bijis Kerijas īpašums, viens mierīgs stūrītis plašajā pasaulē, par kuru viņa varēja būt droša, ka tas pieder pašai. Pat māte nespēja ielauzties šeit: šie pakāpieni, šaurās kāpnes bija kā drošs paceļamais tilts. Bet vai, būdama šeit, Kerija patiešām apmierinājās tikai ar atvilktni, piestūķētu ar lētām, romantiskām grāmatelēm?

Un kāpēc gan ne? viņš uzbudināti sev jautāja. Ja viņai tik maz ko vajadzēja dzīvē ārpus šīs istabas, tad kāpēc tā nevarētu samierināties tikai ar mazumiņu vairāk šeit, iekšā? Tenets piecēlās un nemierīgi sāka apstaigāt šauro brīvo telpu starp gultu un logu. Galvenais, ka Kerijas nāves cēlonim vajadzēja izrietēt no viņas pašas. Viņš neticēja, ka viņu nogalinājuši dauzoņas, tātad ir jābūt kaut kam viņas raksturā, sapratnē, ieradumos, uzvedībā, kas viņu norobežoja un galu galā izraisīja šo pēdējo vardarbības aktu.

Bet vai bija prātīgi cerēt atrast šī, kaut kā, pēdas te, vienīgajā vietā, kas patiešām piederēja Kerijai?

Staigājot šurpu turpu, vairākdaļīgajā spogulī, Teneta paša nepamanīts, parādījās viņa spoguļattēls. Tas bija iesprādzis, viegli izkropļots un drūmi skatījās uz nolietoto, brūno linoleju ar skujiņveida koka plāksnīšu imitāciju. Iegrimis domās, tas tikai pēc laika pamanīja, ka mazs pleķītis uz noplukušās grīdas likās vairāk nodilis. Tenets tūlīt

pat apstājās. Kāpēc tas tā ir? Apgaismība nāca ātri. Šeit Kerija noteikti vienmēr bija stāvējusi, kad spoguli gribēja apskatīt savu visa auguma attēlu.

Tenets sarauca pieri. Kerija, kas kavējās pie spoguļa, aplūkojot sevi, tas nesaskanēja ar tēlu, kāds viņam bija izveidojies. Viņa likās no tām sievietēm, kas spoguli izmanto tikai, garām skrejot, lai pārbaudītu, vai viss ir puslīdz kārtībā.

Tuvojoties spogulim, Teneta spoguļattēls sadalījās divās daļās. Viņš veikalos bija redzējis šādas spoguļa plāksnes. Sešu pēdu kvadrāts ar pašlīmējošu aizmuguri pat nepratējam bija viegli un vienkārši panākt pilna garuma spoguļa efektu. Abas daļas bija nelielas un viegli pārvietojamas. Tā kā Kerija bija gribējusi, mātei nezinot, ierīkot garo spoguli, tad šis bija pareizais atrisinājums. Pāris plākšņu slepena ienešana istabā nesagādāja grūtības. Tenetam nācās atzīt, ka plāksnes ir lieliski salīmētas. Viņš pārbrauca ar pirkstiem pār atlasa gludo virsmu. Ak, kaut šis spogulis mācētu runāt, Tenets fantazēja, kādus stāstus tas pastāstītu…

Ar sevi neapmierināts, viņš pagāja malā. Radās jautājums kāpēc mazajai, kaulainajai Kerijai Bērčai bija tik svarīgi pie guļamistabas sienas ierīkot pilna garuma spoguli? Tenets notupās, lai tuvāk apskatītu nonēsātā linoleja pleķīti. Tas bija ieapaļš, ar vairākiem sīkiem iespiedumiem. Kad Tenets saprata, no kā tie radušies, viņa acis pārsteigumā iepletās.

Kerija Bērča augstpapēžu kurpēs?

Teneta apziņā uzzibsnīja pēkšņs, spilgts Kerijas tēls ar melnām, pieguļošām šņorkurpēm kājās. Domas pārņemts, viņš aizsteidzās aiz aizkara, kur Kerija glabāja savu apģērbu. Viņš atvilka drēbi un skatījās uz grīdu, kur, kārtīgi sarindoti, gulēja Kerijas apavi: lēti, vienkārši, zemiem papēžiem.

Varbūt iespiedumi grīdā saglabājušies no agrākiem laikiem? Varbūt Kerija kādreiz bijusi jauna un valdzinoša un augstpapēžu kurpes bija tās ierasti apavi? Tenets papurināja galvu. Tas, protams, bija iespējams, bet noticēt viņš tam tomēr nespēja, lai gan tas bija ticamāk, nekā iedomāties Keriju šādās kurpēs tagad. Viņš atgriezās pie nostaigātā pleķīša, vēlreiz notupās un pārbrauca ieapaļajiem iespiedumiem ar pirkstiem kā aklais, kas lasa neredzīgo rakstu. Teneta lūpas savilkās. Iespiedumi bija svaigi.

Viņš strauji piecēlās. Pēkšņas sāpes lika viņam saviebties. Šādos neuzmanības brīžos senā muguras kaite lika sevi manīt. Tenets pamasēja iegurni. Tas sniedza atvieglojumu. Liekas, ka šoreiz nebūs tik ļauni. Viņš vēlreiz palūkojās apkārt. Kā viņi abi ar Lainhemu varēja palaist garām kaut ko tik nozīmīgu kā augstpapēžu kurpes! Varbūt Kerija tās ir izmetusi?

Viņa skatiens pēdu pa pēdai apceļoja istabu, apstādamies pie katras no sadauzītajām mēbelēm. Tad skatiens pārcēlās uz sienām, tad griestiem.

Teneta kuņģis uztraukumā sarāvās. Te tas bija, lieta, kas vismaz vienā istabā ir katrā mājā, tik parasta ka līdz šim tas nebija ienācis prātā: iegarena lūka, iebūvēta griestos, pa kuru var nokļūt bēniņos.

Protams, viņš atcerējās saliekamās kāpnītes, kas pieslietas pie sienas tūlīt aiz otras guļamistabas durvīm. Lamādams sevi, ka nav iedomājies par bēniņiem agrāk, Tenets steidzās cauri gaitenim uz blakus guļamistabu. Jā, kāpnes bija šeit. Viņš sagrāba tās, iedrāzās Kerijas istabā un uzslēja pie lūkas. Pakāpies līdz trešajam pakāpienam, viņš ar abām rokām atgrūda lūku. Tā padevās viegli, jo bija ar eņģēm un Kerija kam gan citam, ja ne sev bija tās labi ieeļļojusi. Pilns nepacietības, viņš pakāpās vēl divus pakāpienus.

Guļamistabas griesti bija zemi. Teneta galva un pleci jau atradās bēniņos. Par spīti krēslai viņš tūlīt pat ieraudzīja rindu iepirkumu somu, saliktas ap lūku. īsta bagātību krātuve! Citu pēc citas viņš tās pacēla, izvilka cauri lūkai un nolika uz grīdas. Aiz tālākās tas atrada nelielu ceļasomu. Kā mazs zēns, kas paildzina baudas nojautu, viņš gaidīja, līdz bija nocēlis visas, nokāpis pa kāpnītēm un pirmo aiznesis uz gultu.

Katra soma bija iesaiņota plastmasas maisā, acīm redzot, lai pasargātu no putekļiem, lai gan Tenets ievēroja, ka uz maisiem to bija maz. Viņš izvilka somu no maisa un ieskatījās tajā. Virspusē bija kaut kas mīksts, melns un zīdains. Viņš to izvilka, un uzacis izbrīnā pacēlās, kad viņš aptvēra, kas tas ir.

Melna atlasa sieviešu kombinē, izrotāts ar mežģīnēm…

Sekoja tikpat greznas sieviešu biksītes, tad krūšturis, zeķturis, caurspīdīgas, melnas zeķes. Zem šī lieliskā veļas komplekta bija cits, no bāli zila zīda, tad vēl viens, no persikkrāsas atlasa. Tenets tos nolika gultā un mirkli stāvēja, atradumu apskatīdams. Tad sakārtoja veļu trīs kārtīgās kaudzītēs un ķērās pie nākamās somas.

Šoreiz kleitas. Tās varēja saukt par dienas kleitām, viņš domāja, visas dārgas, šūtas no augstākās kvalitātes materiāla vilnas, kašmira, krepa un zīda.

Soma pēc somas atklāja savus dārgumus: svīteri, blūzes, svārki, vakartērpi, naktskrekli un peņuāri, pēcpusdienas tērpi. Pēdējā bija soma ar apaviem, katrs pāris no vislabākās ādas, kurpes katram gadījumam: augstpapēžu sandales, tenisa kurpes, ikdienas kurpes (bet cik atšķirīgas no tām, kuras atradās Kerijas oficiālajā garderobē!) un pāris pusgaru mīkstas zamšādas zābaciņu.

Tagad gulta bija piekrauta ar greznām mantām. Tenets stāvēja un skatījās uz tām, mēģinādams savienot šo izmeklēto eleganci ar nenozīmīgo, vienkāršo, mazo sievieti, kāda citu acīs bija Kerija. Viņš nevarēja atcerēties, ka kādreiz būtu tik patiesi pārsteigts.

Atkāpies, jo distance pavēra labāku skatu uz atklājumu, viņš gandrīz paklupa uz mazās ceļasomas, kuru bija atstājis kā pēdējo. Aiznesis to līdz gultas galam, viņš atbrīvoja mazu stūrīti, kur apsēsties. Tad viņš novietoja somu uz ceļiem un atvēra slēdžus.

Šoreiz kosmētika. Ļoti daudz. Šī bija sava veida rokassomiņa ar nodalījumiem katrai lietai. Tenets pacēla vienu no smaržu pudelītēm: Elizabete Ardena. •

Bet visinteresantākajam atklājumam vēl bija jānāk. Noņēmis ieliktni, Tenets ieraudzīja matus. Viņš iegremdēja roku to zīdainajā dziļumā un izcēla tos ārā. Parūka blondi, īsi, viegli viļņaini mati. Viņš izbrīnā pakratīja galvu, cenzdamies un nespēdams iztēloties Keriju ar to galvā.

Tātad viņai bija pilnīgas maskēšanās, absolūtas transformācijas komplekts, piemērots viņas fantāzijas tēliem. Vai viņai pietika ar pārģērbšanos aiz slēgtām durvīm, viņš domāja, vai arī viņa riskēja tāda doties ārpasaulē? Patiesību sakot, šeit pat iztēle nespēja atrast atbildi.

Tenets ielika parūku atpakaļ zem ieliktņa, aizvēra slēdžus un rūpīgi nolika somu uz grīdas. Viņš piecēlās un vēlreiz nopētīja Kerijas slepeno garderobi. Te jābūt simtiem mārciņu tik vērts bija tas, kas gulēja gultā varbūt pat tūkstošiem. Viņš nevarēja sagaidīt bridi, kad pastāstīs par atradumu Lainhemam un redzēs viņa sejas izteiksmi.

Nu, domāja Tenets, kad bija veicis atpakaļceļu lejup pa kāpnēm un izkļuvis no mājas viņš bija meklējis citu dimensiju Kerijas raksturā un nenoliedzami to arī atradis. Jautājums tikai, kā tas ietekmēs viņa domāšanas veidu izmeklēšanas gaitā. Un kur, un kā viņa ir dabūjusi tādu naudu?

Iegrimis pārdomās, viņš bija gandrīz pie vārtiņiem, kad pamanīja, ka vecā mis Koksa šoreiz atstājusi savu pašas izvēlēto vientulības cietumu. Ar kruķiem padusēs tā slaucīja celiņu vai vismaz mēģināja to darīt. Kaķis Tīģeris luncinājās pie kājām. Ja viņa neuzmanīsies, salauzīs otru kāju, nodomāja Tenets, pasakot labrītu un piedāvājot pabeigt darbu viņas vietā.

Esmu jau beigusi, paldies, viņa attrauca čērkstošā balsī. Tā viņa stāvēja, nerunājot un uz viņu neskatoties. Kaķis berzējās gar viņas kājām. Nepārtrauktais lietus tecēja pa viņas matiem un pilēja aiz vecā lietusmēteļa paceltās apkakles. Bija redzams, ka tā kaut ko gaida.

Tenets nojauta, ka mis Koksa viņu gaidījusi jau no brīža, kad viņš iegāja Bērču mājā. Tad, par spīti lietum, nolēmusi slaucīt taciņu, lai nepalaistu garām Teneta iznākšanu. Bez šaubām, viņai ļoti interesēja, cik tālu pavirzījusies izmeklēšana. Protams, lai gan pati bija izvēlējusies vientulību, pašreizējā brīdī, kad ir tukša māja blakus, kāja ģipsī un slepkava brīvībā, miera sajūta nebija atrodama.

Bet kādu mierinājumu varēja viņš sniegt? Vēl bija tālu līdz Kerijas slepkavas identitātes noskaidrošanai, un, ja arī kas būtu zināms, šādu informāciju viņš nedrīkstētu izpaust. Tomēr mis Koksas mēmais lūgums spieda viņu ar neparastu spēku. Tenets fiziski varēja sajust tā intensitāti, kas vienlaicīgi izraisīja līdzjūtību un radīja pretestību, un šādā situācijā no līdzjūtības līdz netaktiskumam bija viens solis.

Jūs izmirksiet, mis Koksa, Tenets laipni teica. Jūsu vietā es ietu iekšā.

Viņa uzmeta viņam ātru, neizpratnes pilnu skatienu, it kā viņš runātu tai nesaprotamā svešvalodā. Tenets pagriezās promiešanai, un viņa izdvesa: Lūdzu…

Tenets klusēja. Viņš pretojās un tomēr nespēja atteikt viņas lūgumam. Gribēdams izlikties laipns, inspektors liekuļotā neizpratnē pacēla uzacis.

-     Lūdzu, mis Koksa atkārtoja, vai jūs vēl neesat atklājuši…

Tenets pakratīja galvu.

-    Nē, vēl ne.

Viņa stāvēja un skatījās Tenetā. Sievietes acis bija baiļu aptumšotas, bet lūpas drebēja, it kā tā gribētu sadūšoties un uzdot nākamo jautājumu.

Tenets gaidīja. Tā kā jautājums nesekoja, viņš pārliecinošā balsī teica: Mēs noteikti atradīsim. Es jums apsolu.

Tad, strauji pagriezusies pret māju, viņa ļāva Tenetam aiziet. Kaķis aizskrēja pirmais un pazuda puspavērtajās durvīs.

Tenets ietinās ciešāk lietusmētelī un aizsoļoja pa taciņu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka mis Koksa, stāvēdama uz lieveņa, pavada viņu ar skatienu. Tāpēc Gemblu mājas priekšā viņš pagriezās un pacēla roku atvadu sveicienam. Bet mis Koksas mājas durvis bija aizvērtas. Varbūt tā stāvēja pie loga, neredzama aiz mežģīņu aizkariem.

Viņš paraustīja plecus un bija gatavs doties tālāk, kad Gemblu mājas priekšējā istabā pamanīja skrejošu kustību. Kas šai laikā tur varēja atrasties? Varbūt misters Gembls nevar aizmigt? Vai kāds no pārējiem kaut kāda iemesla dēj bija pārnācis no darba?

Viņš nogriezās pa taciņu, kas veda uz Gemblu mājas ieeju.

Uz klauvējienu atbildēja Dženija Gembla, asarojošām acīm un kabatlakatu pie deguna.

-     Nenāciet pārāk tuvu, viņa sauca. Esmu traki saaukstējusies.

-     Ja man maksātu tikai vienu peniju par katru saaukstēšanās mikrobu, ko noķeru savās darba darīšanās, Tenets pasmaidīja, es būtu miljardieris.

-     Kā vēlaties, viņa, atvērusi durvis plašāk, teica.

Viesistabā atkal smacēja karstums. Dženija ieritinājās krēslā blakus gāzes kamīnam, kas dega pilnās liesmās, un izšņauca degunu.

-    Sākās pagājušajā naktī, viņa neapmierināti šķendējās.

-     Pamatīgas iesnas. Tikai paskatoties uz Dženiju, acis sāka asarot. Tomēr viņš negrasījās ļauties, lai līdzjūtība novirzītu viņu no mērķa.

-             Kādēļ jūs man nepateicāt, ka jūsu brālis satiekas ar Sjuzannu Selbiju? viņš jautāja it kā starp citu.

Dženija bija iekritusi tieši slazdā. Viņas acis šokā iepletās, un iestājās klusums.

-             Kā jūs uzzinājāt? viņa pēc mirkļa jautāja. To… vai to pateica misters Selbijs?

Tenets papurināja galvu.

-             Paldies Dievam, viņa atviegloti nopūtās. Kriss nevar būt tik dulls.

-              Vai tāpēc jūs vakar par to nestāstījāt? Baidījāties, ka majors Selbijs var uzzināt?

Dženija piekrītoši pamāja.

-            Tas ir nāvīgs noslēpums. Viņas acis kļuva šauriņas. Kā jūs uzzinājāt? Sjuzanna taču nepateica?

-             Nē. Neuztraucieties par viņu! Vienkārši uzzināju. Bet ne tas ir galvenais. Galvenais, ka slepkavības izmeklēšanā neko nedrīkst slēpt. Tas var būt par iemeslu dažādām dīvainām aizdomām.

-    Kādām? viņa piesardzīgi jautāja.

-             Teiksim, jūs kaut ko slēpjat tādēļ, ka tam ir kāds sakars ar slepkavību.

-     Bet tas ir muļķīgi, viņa uzliesmoja. Kā

tam, ka Kriss satiekas ar Sjuzannu, var būt kas kopīgs ar… ar notikušo?

-      Nu, paprātosim. Tenets kļuva domīgs. Pieņemsim, ka jūsu brālis par katru cenu grib paturēt noslēpumā to, ka satiekas ar Sjuzannu. Bet kādā reizē mis Bērča ierauga abus kopā un piedraud pastāstīt…

Tajā pašā mirklī bija redzams, ka Dženija ir atcerējusies kaut ko biedējošu. Par to liecināja izbīlis viņas acīs.

-     Nē! Viņa drudžaini ievilka elpu un kaislīgi turpināja. Nē! Jūs nedrīkstat tam ticēt. Nekādā gadījumā ne! Kriss vienkārši nav… Viņš pat mušu nevar nosist, kur nu vēl tādu vecu sievieti kā mis Bērča. Viņš nevar…

-    Jūs brīnītos, ja zinātu, cik bieži noziedznieku tuvinieki to apgalvo.

-      Mani neinteresē, ko saka citi. Es pazīstu Krišu un vienkārši neticu, ka viņš varētu kaut ko tādu izdarīt, lai cik izmisis ari būtu. Katrā ziņā, viņa turpināja, jo Tenets joprojām klusēja, esmu pārliecināta, ka viņi pārāk neuztrauktos, ja majors Selbijs to uzzinātu.

-      Pirms pāris minūtēm jūs tā nedomājāt, -

Tenets uzmanīgi aizrādīja.

Dženija nošķaudījās četras, piecas reizes pēc kārtas, izšņauca degunu un izslaucīja asarojošās acis.

-    Es zinu, viņa beidzot atbildēja. Bet tas ir tāpēc, ka viņi abi tā runā. Abi uzvedas tā, it kā būtu pienācis pasaules gals, bet es domāju, ka nav tik traki.

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Nu, Kriss neieredz slapstīšanos. Viņš tā rīkojas tikai Sjuzannas dēļ. Es to zinu. Bet Sjuzanna… es tiešām nevaru viņu izprast. Dženija apklusa.

Tenets gaidīja, ko nesīs, kā viņš cerēja, izaicinošais klusums.

-     Es sajuktu prātā, ja mans tētis rīkotos tā kā misters Selbijs. Viņš ir īsts cūka. Sjuzanna nedrīkst draudzēties ar zēniem, viņai neļauj iet uz diskotēkām, katru vakaru līdz desmitiem tai jābūt mājās un vienmēr jāpasaka vecākiem pilnīgi viss, ko tā katru reizi dara. Jūs, es ceru, saprotat, ka viņai daudz kas jādara paslepus, vai ne? Galu galā meitenei jau ir septiņpadsmit. Bet reizēm es domāju… ka viņa patiešām ir kaut kas. Vai esat viņu redzējis?

TeneLs pamāja.

-    Tad jūs sapratīsiet, ko es domāju. Tātad par ko es brīnos kāpēc tieši Kriss? Viņš ir mans brālis, un man viņš patīk. Bet paskatīsimies reāli, Kriss nav kā no gleznas izkāpis un bet nav arī nekāds skaistulis.

-    Man nav īsti skaidrs, uz ko jūs tēmējat.

-     Pēdējā laikā es esmu daudz domājusi, vai viņa kaut kādā veidā nemēģina atklāt kārtis tēvam. Sjuzanna ir laba pret Krišu. Bet, kā es to saprotu, ja viņa rīkosies slikti, slikti no tēva viedokļa, piemēram, draudzēsies ar automehāniķi, un tēvs to atklās, tai būs iemesls saķildoties ar tēvu, lai pēc tam iegūtu sev lielāku brivību.

-    Jūs domājat, ka viņa tēvam varētu teikt: "Es ar Krišu nesatikšos, ja tu ļausi man ar draudzenēm iet uz diskotēkām" vai ko tamlīdzīgu, lai tēvs justu, ka no diviem ļaunumiem jāizvēlas tas mazākais.

Dženija piekrītoši pamāja.

-    Domāju, ka tas ir iespējams, teica TeneLs.

Tomēr, pat ja tā būtu, ja Sjuzanna pārāk neuztrauktos, ka tēvs atklāj patiesību, Krišam tas nebūtu zināms. Un, ja Kerija viņus šantažētu,

Kriss noteikti uzskatītu par savu pienākumu aizstāvēt Sjuzannu. Bet nogalināt Keriju? Godīgi sakot, Tenets šaubījās par to. Un, ja šantāža būtu ilglaicīga, tad, protams, jaunais automehāniķis nespētu sagādāt tādu summu, kādu Kerija kāroja. Varbūt, Dievs pasargi, viņai bijuši vairāki upuri.

-    Kur mis Bērča redzēja Sjuzannu un jūsu brāli kopā?

Dženija papurināja galvu. Tā bija asa, nevaldāma kustība, kas noraidīja gan jautājumu, gan nepieciešamību uz to atbildēt.

-     Ak, beidziet, Tenets drošināja. Viņa taču redzēja, vai ne? Bet Dženija joprojām klusēja, un viņš turpināja. Atcerieties, ko es nupat teicu, ka mums jābūt atklātiem. Un vēl iegaumējiet, lai atklātu šādu noziegumu, mums nepieciešama katra informācijas drumstala. Viss, ko varam atrast, katra mazākā palīdzība, ko mums sniedz. Ja brālis ir bez vainas, jūs varat palīdzēt to pierādīt. Jums jāstāsta viss, ko zināt, kaut arī no pirmā acu uzmetiena liekas, ka tam nav nekāda sakara ar noziegumu. Tātad kur mis Bērča redzēja viņus kopā?

Kādu mirkli viņa vēl svārstījās, bet tad padevās.

-    Starrendenā.

-    Tieši kur? Vai tas jums zināms?

-    Ķerot pēdējo autobusu.

-     Vai tas notika vienu vai vairākas reizes?

-    Katru nedēļu.

-    Liekas, ka ceturtdienas vakaros?

-Jā, bet kā jūs…?

-     Viss sakrīt; Tenets teica.

Tā, viņš domāja, kad bija pateicies Dženijai par palīdzību un izgājis no mājas. Kad, kā misis Bērča domāja, viņas meita godīgi uzkopj baznīcu, Kerija patiesībā uzturējās Starrendenā.

Joprojām spēcīgi lija. Uzcēlis apkakli pret nežēlīgo lietus gāzi, Tenets aizsteidzās pa taku, šķērsoja ceļu un nonāca pie Pitmenu mājiņas. Tomēr, uzlicis roku uz vārtiņiem, viņš šaubījās, jo nejutās pilnīgi gatavs sarunai ar veco misteru Pitmenu.

Bija vajadzīgas dažas minūtes, lai sagremotu šorīt uzzināto. Bija tikai viena vieta, kur pabūt vienatnē mašīna.

Ko Kerija varēja katru ceturtdienas vakaru darīt Starrendenā? Viņš domāja, caur ūdens straumju apskaloto logu vērdamies uz neskaidrajām baznī

cas kontūrām. Viņa fantāzija uzbūra Kerijas tēlu. Kerija, ģērbusies kādā no tiem greznajiem tērpiem, mirdzošo, gaišo parūku galvā, raida skatus uz vīriešiem Starrendenas ielās vai arī izrāda sevi uz pilsētiņas vienīgās deju zāles grīdas. Nepaliec smieklīgs, viņš teica pats sev. Tu atļauj pārāk lielu vaļu savai iztēlei. Bet vai tā ir? Ja kāds iepriekš būtu viņam teicis par dārgumiem, kas glabājās Kerijas bēniņos, viņš par to būtu pasmējies. Un vai prostitūcija nevar būt apslēpto bagātību avots?

Viņš ieraudzīja savu atspulgu spogulī. Smaida kā idiots. Tikai pagaidi, kamēr Lainhems par to uzzinās. Viņš domās, ka esmu pasists.

Un tomēr, vai tas varēja būt iespējams? Kerijai tikai vajadzēja ielikt piederumus vecajā ceļasomā, kādā no pilsētas dāmu tualetēm pārģērbties, un viss bija kārtībā. Džouna bija teikusi, ka mūsdienās jebkura sieviete var izskatīties pievilcīga, ja papūlas piestrādāt pie sava izskata. Ar kosmētikas palīdzību var panākt brīnumus. Vecie, vispārpieņemtie uzskati par skaistumu ir aizgājuši uz visiem laikiem. Un tomēr bija vajadzīga pārcilvēciska iztēle, lai neglīto pīlēnu, Keriju, pārvērstu gulbī, kas cienīgs nēsāt šīs greznās drēbes.

Bet, neskatoties uz visu, tas bija noticis, ja ne cilvēku acīs, tad vismaz Kerijas guļamistabā. Par to Tenets bija pārliecināts. Viņš iztēlojās, kā Kerija, pārliecinājusies, ka mātes miega zāles iedarbojušās, zagšus pakāpjas pa saliekamajām kāpnītēm, noceļ iepirkumu somas, iztukšo to saturu un iegrimst sajūsmas pilnā baudā par atlasa, zīda un mežģīņu krāšņumu, kā tā nostājas spoguļa priekšā un vienu pēc otra pieliek apģērba gabalus pie auguma, tad izmeklē piemērotāko, atmet malā nevajadzīgo un, izdarījusi galīgo izvēli, pārģērbjas, sapoš savu jaunizveidoto tēlu…

Kādu laiku droši vien pietika ar šo slepeno baudu, bet tad pienāca diena, kad viņai sagribējās pārbaudīt šo otru, grezno, Keriju ārpasaulē, iznirt kā tauriņam no kūniņas. Tad viņa tiešām varēja izjust sevi kā…

Klauvējiens pie mašīnas stikla pamodināja viņu no sapņiem. Tas bija Lainhems, kas skatījās caur logu. Slapjā loga lauztajos staros viņa seja atgādināja slīkoni zem ūdens.

Tenets nolaida stiklu.

-Vai ar jums viss kārtībā, ser? Lainhema piere bija rūpēs saraukta.

-      Domājāt, ka mani kāds novācis? Tenets pasmaidīja. To nav tik viegli izdarīt. Biju aizņemts ar vīrieša cienījamāko nodarbošanos domāju, viņš mierināja izbrīnīto Lainhemu. Paejiet sāņus! Es kāpšu ārā.

Viņš noliecās, lai paņemtu lukturīti, aizvēra logu un izkāpa.

-    Ejam! Priekšnojauta pildīja viņu ar zēnisku līksmi. Man ir jums ko parādīt.

11.

-     Esmu atnācis, lai atdotu sevi jūsu žēlsirdībai, teica Tenets.

-     Patiešām? vecā Roberta Pitmena acis iemirdzējās. Nav pat jāpiemin, inspektor, ka jūsu apciemojums dod man spēku, manam stāvoklim sen aizmirstas izjūtas. Sēdieties un pastāstiet kaut ko vairāk!

Tenets paklausīja. Pusdienu stundu viņi ar Lainhemu bija pavadījuši, apspriežot Teneta atradumu. Lainhems nespēja apslēpt prieku par Kerijas dārgumu krātuvi. Abi kopā viņi bija uzkāpuši bēniņos un tos rūpīgi pārmeklējuši. Tenets cerēja atrast vēl kādus pierādījumus Kerijas izpriecām, bet atrada tikai putekļus un zirnekļu tīklus. Tagad viņš bija nolēmis patukšot Roberta Pitmena zināšanu tvertni un ērti iesēdās krēslā

-    Slepkavības izmeklēšana ir intriģējoša lieta, Tenets uzsāka jaunu domu. Es nerunāju par bandu kautiņiem, teroristu darbību vai gadījuma rakstura nogalināšanu laupīšanas nolūkā. Šāda slepkavība nelielā kopienā ir kas gluži cits.

Vecais vīrs bija pati uzmanība, un Tenets, to redzot, priecājās. Roberts Pitmens sēdēja absolūtā mierā. Viņa acis nekustīgi vērās ciemiņā.

Visai bieži, Tenets turpināja, mēs atklājam, ka noziedznieks ir upura tuvākais un dārgākais cilvēks vīrs, sieva, dēls, brālis un tā tālāk. Bet reizēm, kā šajā gadījumā, upura tuvākais cilvēks ir ārpus aizdomām. Skaidrs, ka zaudējot meitu, misis Bērča ir palikusi bez aprūpētājas. Kā jūs zināt, viņai pirms dažiem gadiem amputēja kāju, un tieši tāpēc viņa nekādi nebūtu varējusi aizvilkt ķermeni uz tualeti.

Tātad mums jāskatās tālāk un dziļāk, jāpaplašina meklēšanas sfēra. Un pa šiem gadiem es esmu secinājis, ka izmeklēšanā ārkārtīgi palīdz spēja izprast pašu upuri, kā šajā gadījumā Keriju. Kaut kur upura raksturā ir tāda īpašība, kas, kā lai to pasaka, iedarbojas uz slepkavas raksturu tādējādi, ka provocē to uz ļaundarbību, lai gan citus tas varbūt tikai kaitina. Mēs katrs tik atšķirīgi reaģējam uz citu īpatnībām. Bet slepkavam kādā noteiktā brīdī tās var likties nepanesamas, tik nepanesamas, ka rodas vēlme no tā visa atbrīvoties. Tad viņš to visu sagrauj. Tenets skatījās uz veco vīru, kas bija iedziļinājies viņa teiktajā. Esmu pārliecināts, ka jūs saprotat, kurp es virzu savu domu, Tenets nobeidza.

-     Intriģējoši, teica vecais vīrs. Viņš atspiedās dziļāk spilvenos un uzmanīgi saņēma pietūkušās rokas. Likās, ka katra mazākā kustība sagādā viņam sāpes.

-     Tātad jūs gribat papurināt manas smadzenes attiecībā uz Keriju? viņš jautāja.

-     Kurš gan cits var pastāstīt vairāk, atbildēja Tenets. Jūs pazināt visu viņas dzīvi.

Roberts Pitmens viegli pamāja, tad viņa acis novērsās, un likās, ka vecais vīrs iedziļinās sevī, klejodams pa garo laika gaiteni, kas ved uz periodu, kad viņš bija pārzinis skolā, kurā mācījās Kerija, kā viņš pagājušajā reizē bija to aprakstījis vājš, nepievilcīgs bērns.

Tenets sēdēja mierīgs un atslābinājies, kājas sakrustojis un rokas saņēmis klēpī, gatavs gaidīt tik ilgi, cik vien būs nepieciešams. Beidzot vecais vīrs sarosījās, un viņa acis atgriezās pie Teneta.

-    Saliekta, bet ne salauzta, viņš teica.

Tenets pacēla uzacis.

-     Tā es varētu raksturot Keriju. Misters Pitmens vēl bija nedrošs. Es jau pirms tam teicu, ka viņa bija tāda pelēciga, neuzmācīga, vienmēr it kā lienoša, tāpēc viņas klātbūtni gandrīz nemanīja. Un tomēr tajā pašā laikā to varēja sajust.

-    Ko jūs ar to domājat?

Vecais virs nopūtās.

-      Jūs zināt, ka man nepatīk šādas sarunas. Ir lietas, ko nevajadzētu runāt par mirušajiem. Un varbūt tādēļ es pagājušo reizi nebiju pilnīgi atklāts. Es patiesi saprotu, ka tas ārkārtīgi traucē jūsu darbam. Kāds, galu galā, ir nogalināts, un jums jācenšas atrast slepkavu. Un tomēr tas nemaina manu nostāju.

-    Es varu to saprast, teica Tenets.

-    Zinu, atbildēja Pitmens. Citādi es ar jums par to nerunātu. Viņš atkal nopūtās un paraudzījās uz savām rokām. Patiesība slēpjas tur, man liekas, ka es šo sievieti nevarēju ciest. Viņš uzmeta Tenetam ātru, kautrīgu skatienu.

Tenets šajā mirklī izjuta patiesu atvieglojumu. Beidzot klusēšanas sienā bija pavērusies sprauga. Bet viņš neko neteica.

-     Viņā bija kaut kas mulsinošs, misters Pitmens turpināja. Kopš tā notikuma esmu daudz par viņu domājis, mēģinādams izprast, kas tas īsti bija. Un nonācu pie secinājuma, kā lai to pasaka, ka viņā bija izveidojusies otra pasaule. Lr grūti paskaidrot, ko tieši es ar to domāju. Saprotiet, te viņa bija klusa, iebiedēta sieviete, kā es jau jums par viņu stāstīju, un tomēr kaut kur apakšā varēja just, ka Kerija, nu, ne tieši smejas par jums, bet it kā par kaut ko ļauni priecājas. Un, lai gan šeit augšā, vecais vīrs ar sāpju izteiksmi sejā pacēla roku pieres augstumā, jūs apzinājāties, ka pret viņu vajadzētu just žēlumu, jo viņa it kā ļoti cieta mātes briesmīgo untumu dēļ, bet tur apakšā, viņa roka noslīdēja un viegli nogūlās uz krūtīm, pret viņu bija pavisam citas izjūtas. Varbūt es to nepasaku pietiekoši skaidri, bet izjūtas pret viņu darbojās vienlaicīgi divos dažādos līmeņos, un rezultātā tas ļoti mulsināja. Vismaz mani. Viņš apklusa. Viņa acis lūdza Teneta izpratni.

-     Jā. Jā, es saprotu, Tenets lēnām atbildēja. Saprotu tieši to, ko jūs domājat. Viņš uz brīdi iegrima domās.

-     Tātad, kad jūs teicāt saliekta, bet ne salauzta, jūs domājāt, ka, kaut gan virspusēji viņa bija pilnīgi padevusies mātes, kā lai to nosauc, tirānijai, tomēr zem tā slēpās kaut kas dumpīgs. Apakšējā līmenī viņa nekad nevēlējās padoties.

-     Jā, tieši tā. Tas ir tas, ko es domāju ar otru pasauli! Tagad vecais vīrs likās atbrīvots.

-    Reizēm viņas acīs pazibēja tāds atspīdums, kāds piemīt džungļu savvaļas dzīvnieka skatienam. Vienu mirkli tas ir te, bet nākamajā jau pazudis. Un jūs stāvat un domājat, vai vispār esat to redzējis.

-    Bet vai jūs patiešām jutāt, cik jums bija saskarsme ar Keriju, ka šī otra pasaule te eksistēja?

-    O, jā. Tas noteikti tā bija.

-    Un vai kādreiz radās kas vairāk nekā tikai šīs izjūtas? Es domāju, vai jums izdevās atrast kādu Kerijas apslēptās otras pasaules pierādījumu?

-    Nu, tagad ar jūsu balsi runā policists. Dodiet man pierādījumus, ser, tas saka. Piedodiet, inspektor, bet man šķiet, ka tas nav visai godīgi. Tomēr, galu galā, jūs esat policists, un pierādījumi jums vajadzīgi.

-     Pierādījumi var būt noderīgi, Tenets pasmaidīja. Tas tā ir vienmēr. Bet nekļūdoties var teikt, mister Pitmen, ka tas, ko jūs man nupat pastāstījāt, ir ārkārtīgi nozīmīgi manai izpratnei par lietas apstākļiem.

-   Labi, vecais vīrs smaidīja. Patiesībā tas ir lieliski. Es jūtu, ka neesmu veltīgi izkratījis savu dvēseli.

-    Bet būtu vēl labāk…

-      …ja es varētu sniegt kaut ko konkrētāku. Jā. Nu, ko. Liekas, ka jāiet līdz galam un jāpastāsta jums pašu sliktāko. Runājot pilnīgi atklāti, Kerija bija nelabojama okšķere.

-      Ahā… Tā bija gara atvieglojuma nopūta. Tad tāpēc visi izvairījās runāt par Keriju. Un vēl tas, ko misters Pitmens nupat bija pastāstījis… Jā, tas bija uzbudinājuma trieciens. Vai jūs viņu kādreiz pieķērāt?

-      Nevarētu teikt, ka tieši. Misters Pitmens novērsa acis uz savu nekustīgo augumu zem rūpīgi sakārtotajām segām. Lai gan vienmēr, kad viņa uzkopa šo istabu, man bija sajūta, ka viņa ievēro katru lietu. Nu, tie, protams, bija sīkumi, vēstule, kas pavirši ielikta aploksnē, mantas, izmētātas atvilktnēs. Bet pēc kāda laika Meriona pierada, ka nedrīkst atstāt neko tādu, par ko Kerija varētu interesēties.

-     Bet kāpēc vajadzēja ņemt viņu darbā, ja bijāt pārliecināts, ka viņa okšķerē?

Vecā vīra žests pauda bezpalīdzību.

-      Vai, man esot tādā stāvoklī, bija cita izvēle? Nav viegli atrast cilvēku, kas strādātu tik kārtīgi kā Kerija. Un strādāja viņa labi. Meriona bieži runāja, ka no viņas jāatsakās un pati dzīvos mājās un rūpēsies par mani. Nu, ja runa būtu tikai par naudu, tam nebūtu lielas nozīmes. Protams, labi, ja nauda ir, bet mums nav vajadzības pēc dārgām lietām, un mēs noteikti varētu samazināt ieradumus. Bet es kategoriski iebildu. Man ir neizturami apzināties, kā es ierobežoju Merionas dzīvi, nemaz jau nerunājot par to, ka viņai tiktu liegts mazākais prieks dzīvē. Viņa mīl savu darbu un tiešām atdod sevi bērniem. Tāpēc mēs nolēmām, ka piecietīsim notiekošo, mēģināsim par to pasmieties. Vecais vīrs skumji uzsmaidīja Tenetam. Nav pati labākā situācija, bet tāda nu tā ir.

-     Varu jūs saprast. Teneta balsī skanēja līdzjūtība. Vai jums neliekas, viņš uzmanīgi turpināja, ka viņai kādā reizē varētu rasties kārdinājums izmantot šādi iegūto informāciju?

Vecais vīrs samiedza acis.

-    Jūs domājat šantāžu? Nu, doma… viņš prātoja. Es gan nezinu, viņš beidzot teica, ja tas ir tā…

-     Nu, lūk, drošināja Tenets, vai man būtu jālūdz jūs to neslēpt?

-    Nē, bet… es sev bieži esmu jautājis, kāds viņai no tā labums. Un esmu nonācis pie secinājuma, ka tas Kerijai deva varas apziņu, zinot cilvēku noslēpumus un domājot, ka tie neko nenojauš.

-    Riebīgi.

-    Protams, vecā vīra balss skanēja sausi.

-   Es gan neceru uz atbildi, bet vai jūs gadījumā nezināt, ko viņa darīja ceturtdienas vakaros? it kā starp citu pajautāja Tenets.

-     Domāju, ka uzkopa baznīcu. Kāpēc jūs tā jautājat?

-   Tikai pārdomu mudināts. Tātad vecais vīrs nezināja pilnīgi visu, kas notiek kaimiņos.

Nu, Tenets piecēlās un piegāja pie loga, liekas, ka beidzot pārstājis līt. Vienlaidus pelēka mākoņu masa, kas līdz šim bija aizsegusi sauli, sāka sadalīties, un neliels vējiņš purināja dārza krūmājus. Tenets ievēroja, ka krūmu dzeltenie ziedi bija notraukti uz brūnās, kailās zemes un sadzīti pie zemās priekšsienas.

Viņš aizgriezās no loga un paņēma savu lietusmēteli. Bet bija palicis nepajautāts visdelikātākais jautājums. Viņam patika vecais vīrs un tāpēc negribējās to sarūgtināt, bet jautāt vajadzēja. Neko darīt, ja misters Pitmens uzskatīs viņu par netaktisku.

-     Vai jūsu meita nekad nav vēlējusies apprecēties? viņš painteresējās, cik vien iespējams, neuzkrītoši.

Tūlīt pat bija redzams, ka Tenets nav pratis novērtēt veco vīru. Vienā mirklī zilo acu skatiens kļuva caururbjošs.

-    Runājiet, inspektor, Pitmens teica. Es jūs pazīstu labāk, nekā jūs domājat. Uz ko jūs tēmējat?

It kā atvainodamies, Tenets pasmaidīja. Vienkārši esmu dzirdējis visai nepatīkamas baumas, tas ari viss, Tenets atzinās. Es negribēju par to runāt, bet, saprotiet, man tas jāpārbauda.

-   Beidziet laipot kā kaķēns, vecais vīrs kļuva nepacietīgs. Kas par baumām?

-    Jūsu meitai esot romāns ar misteru Ingremu no kaimiņmājas.

Mistera Pitmena reakcija Tenetu patiešām pārsteidza. Vecais vīrs atmeta galvu un iesmējās. Tenets samiedza acis. Vai tas nebija atvieglojums?

-    Ar to ēzeli? Dieva dēļ, inspektor, vērtējiet Merionu augstāk!

-    Es teikšu, ka viņš sievietēm var patikt.

-      Dažām varbūt. Bet baidos, ka ne Merionai. Un es varu nojaust, no kurienes nāk baumas. Tā atkal ir bijusi mūsu jaukā Džoija. Neesiet tik izbrīnīts, inspektori Jūs taču zināt, ka dzīvojam viņiem kaimiņos. Un jūs būtu pārsteigts, ja dzirdētu, kas vakaros gāžas iekšā pa manu atvērto logu. Rupji sakot, baidos, ka viņa vīram mājas ir pārvērtusi par elli.

-    Greizsirdīga, teica Tenets.

-      Nabaga vīrs, turpināja Pitmens. Viņam piesien sakarus ar gandrīz katru šīs pilsētiņas sievieti vecumā līdz piecdesmit. Un vēl vairāk ar tām, kas dzīvo ārpus pilsētiņas.

-     Tad nu es beigšu, teica Tenets. Pateicos par palīdzību. Un neaizmirstiet…

-     Zinu. Vecais vīrs pielika rādītājpirkstu pie lūpām. Ne vārda. Bet inspektor, viņš ierunājās, kad Tenets jau bija pagriezies uz durvīm, ir vēl viena lieta.

Roku uzlicis uz durvju roktura, Tenets gaidīja.

-     Vai jūs esat runājis ar Merionu kopš vakarrī-

ta?

-    Patiesību sakot, nē.

-             Viņa teica, ka jūs esot jautājis par Kerijas dienas kārtību un viņa aizmirsusi pateikt, ka katru reizi, kad majors Selbijs nebijis mājās, Kerija gan ritos, gan vakaros iegriezusies Selbiju mājā.

-    Vai jūs zināt, kādā nolūkā?

Vecais vīrs pakratīja galvu.

-     Nevaru iedomāties. Patiesību sakot, es esmu domājis. Zinu tikai to, ka laika periodi, ko viņa tur pavadīja, bija visdažādākā garuma. Reizēm dažas minūtes, reizēm ap stundu.

-    Patiešām? Tenets bija ieinteresēts.

-    Un šādiem gadījumiem viņai bija sava atslēga.

-     Jūs gribat teikt, ka dienā, kad viņa gāja uzkopt māju, viņai nebija savas atslēgas?

-      Jā. To es uzzināju nejauši. Reiz, kad Kerija vakarā bija atnākusi pie mums, pirms iešanas pie Selbijiem viņa krita šausmīgā panikā, jo šo atslēgu bija pazaudējusi. Beigās tā atradās, jo bija izkritusi no rokassomiņas, ko Kerija ienākot bija nometusi viesistabas stūri. Gadījuma pēc es par to vēlāk izstāstīju Merionai, un viņa bija ārkārtīgi pārsteigta cik zināms, Kerijai neesot Selbiju mājas atslēgas. Tādas lietas kaimiņi parasti zina, īpaši šādā mazā pilsētiņā. Atceros mūsu sarunu, tas viss likās noslēpumaini.

-             Viens no noslēpumiem, kura atrisinājumu jūs neesat atradis.

-            Tā ir. Vecais vīrs piemiedza ar aci. Ja jūs to atklāsiet, neaizmirstiet man pastāstīt, sarunāts, inspektor? Nav labi cilvēkam manā stāvoklī mocīties ar neapmierinātu ziņkāri.

Tenets pasmaidīja.

-            Tātad pirmdienas vakarā, atstājusi jūs, Kerija aizgāja pie Selbijiem? Kāpēc Selbijs par to nestāstīja, viņš domāja.

Bet Roberts Pitmens pakratīja galvu.

-            Nē, viņa nekad vakaros tur negāja, ja majors Selbijs bija gaidāms mājās.

Arvien interesantāk, domāja Tenets.

Meriona pavadīja viņu līdz ārdurvīm. Tenets atcerējās, ka ir aizmirsis nodot mis Koksas piedāvājumu. Bet viņam nevajadzēja uztraukties. Meriona jau bija sarunājusi kādu, kas varētu veikt iepirkšanos.

-            Es tikai domāju, kā atrast cilvēku Kerijas vietā. Viņa bija rūpju nomākta.

-r Mēģiniet parunāt ar misis Gemblu, Tenetam pēkšņi ienāca prātā.

-    Bet viņai jau ir darbs Starrendenā.

-     Kad es viņu redzēju pēdējo reizi, Dženija izskatījās līdz nāvei nogurusi, turpināja Tenets,

būtu vērts pamēģināt.

-     Tas būtu lieliski, ja viņa varētu, Meriona domāja, bet es nevaru samaksāt viņai to, ko tā nopelna, strādājot visu dienu.

-      Nekad nevar zināt. Viņai jāmaksā par autobusu un pusdienām. Jūs neko nezaudēsiet, ja pajautāsiet.

-      Droši vien es to izdarīšu, Meriona atbildēja. Paldies, inspektor. Jūs esat tik laipns.

Sociālā dienesta darbonis Tenets, viņš promejot greizi pasmaidīja. Tā bija vecu vecā problēma: kā nostaigāt pa virvi, kas nostiepta starp pārāk dziļu iespiešanos cilvēku dzīvē un domās un palikšanu nomaļus no tā visa. Nemitīgi jāuzmanās no pārliekas emocionalitātes, kas, kā viņš zināja, var sagraut spriešanas spējas.

Izgājis ārā, viņš uz brīdi ieelpoja mitrās zemes smaržu, lietus noskaloto ziedu liego aromātu un tad, domās iegrimis, aizsoļoja pa celiņu. Pie vārtiņiem Tenets pagriezās, lai pamātu misteram Pitmenam, kurš, kā viņš bija pārliecināts, vēroja to spogulī. Inspektors atcerējās atvieglojuma sajūtu, kas pavīdēja vecā vīra smieklos, kad tas uzzināja baumas par Ingrema un Merionas sakaru. Bet vai tas bija īstais iemesls? Varbūt Tenets bija pietuvojies patiesībai, kuras atklāšanu misters Pitmens nevēlējās? Ja tā, tad Meriona nav saistīta ar Ingremu, bet gan ar kādu citu.

Ar ko?

Aiz vārtiņiem Tenets svārstījās. Viņš nevarēja izlemt, kurp doties tālāk. Varbūt viņš nebija runājis pietiekoši atklāti ar veco vīru? Ja Kerija ir atklājusi, ka Merionai ir mīļākais un draudējusi to nodot atklātībai… Tenets nepacietīgi pakratīja galvu. Viņš neticēja, ka Pitmeni spētu sagādāt tik daudz naudas, cik Kerija bija sagrābusi. Tomēr cilvēki spēj izdarīt daudz ko, lai salasītu naudu šantāžistei. Varbūt krājumi bija beigušies, un, nespēdama izpildīt Kerijas prasības, Meriona nolēmusi viņu nogalināt.

Nebija jēgas. Viņš nespēja tam noticēt. Vienkārši nebija iespējams iztēloties Merionu slepkavas lomā. Tomēr noziegumu hronikas ir pārpildītas ar gadījumiem, kad slepkava visvairāk pārsteidz tos, kas to labi pazinuši. Tātad šādu varbūtību nedrīkstēja pilnīgi izslēgt. Kas varētu būt šis vīrietis? Varbūt kāds no skolas, kur Meriona strādāja? Lainhems varētu neuzkrītoši painteresēties.

Tenets paskatījās pulkstenī. Pustrīs. Viņš bija nolēmis noķert Sjuzannu Selbiju, kad viņa bez desmit četros nāks ārā no skolas. Tātad bija kāda stunda brīva laika. Varbūt vēlreiz apciemot misis Selbiju?

Viņu intriģēja Kerijas vizītes Selbiju mājā divas reizes dienā tad, kad majors Selbijs bija izbraucis. Viņš aši aizsoļoja pa ceļu uz Selbiju mājas iebrauktuvi.

12.

Šodien nebija ne miņas no mazajam rūķītim līdzīgā dārznieka, bet kāds tomēr, Tenets iedomājās, varētu būt mājās. Ejot pa iebrauktuvi, viņa virzienā plūda mūzikas skaņas. Radio Trīs raida kādu klavierkoncertu, nosprieda Tenets, tuvojoties centrālajai ieejai. Ar baudu viņš klausījās varenajos skaņu viļņos, bet, uzlicis roku uz durvju roktura, ieklausījās uzmanīgāk. Vai greiza nots? Bet varbūt spēlētāja bija misis Selbija? Šajā mirklī atskanēja disonējošs akords, it kā kāds izmisīgās dusmās uzsistu ar dūrēm pa klaviatūru. Tenets nekustīgi stāvēja un klausījās. Klusums.

Beidzot viņš pieklauvēja pie durvīm un gaidīja. Tad pieklauvēja vēlreiz. Tad vēl. Ja viņa neatbild, domāja Tenets, būs jāiet apkārt un jāmēģina pa aizmugures durvīm. Bet, līdzko viņš bija pagriezies promiešanai, atskanēja soļi un misis Selbija atvēra durvis. Pēc tās acīm likās, ka viņa Tenetu redz pirmo reizi mūžā. Misis Selbijas apģērbs joprojām bija tikpat dārgs un elegants kā vakar: pelēki zaļa vilnas kleita ar mīksti drapētu svārku daļu un garām, platām piedurknēm. Bet kaut kas viņā bija ļoti mainījies. Sarunājoties

Tenets viņu rūpīgi pētīja, veltīgi mēģinot atrast, kur slēpjas šī atšķirība.

Misis Selbija neslēpa savu nepatiku, tomēr, atkāpusies sāņus, ielaida Tenetu iekšā un, ne vārda nesakot, pavadīja cauri hallei. Laikam atkal uz ziemas dārzu. Lielajā viesistabā stāvēja atvērts koncertflīģelis. Apkārt tam uz grīdas mētājās nošu lapas. Kamīna režģi nebija tīrīti, istaba izskatījās nesakārtota, it kā novārtā pamesta. Skaidrs, ka Kerijas trūkums liek sevi just.

Ienākot ziemas dārzā, viņus ietina siltums, netīrība un pelējuma smaka, kas nāca no šaurībā iespiestajiem augiem.

Vai jūs neapsēstos? misis Selbija pamāja uz vienu no pītajiem krēsliem. Atvainojiet mani uz mirkli!

Nesagaidījusi atbildi, viņa aizgāja un, šķērsojusi viesistabu, iegāja priekštelpā. Viņas gaita bija mērķtiecīga, bet dīvaini svārstīga. Kad misis Selbija pazuda Teneta skatienam, viņš, laiku īsinot, sāka apstaigāt ziemas dārzu. Atkal Tenets iedomājās, ka Džounai šeit patiktu. Augi gar sienām stiepās uz augšu un apvija griestus. Uzsūkuši gaismu, zaļumi piešķīra istabai neviltotu piemīlību. Nomierinošā atmosfēra veldzēja garu. Līdz vakardienai Tenetam vēl ne reizi nebija gadījies pabūt šādā telpā. Likās, ka tagad viņš spēj saprast Viktorijas laikam raksturīgo pieķeršanos šādām vietām. Zaļā oāze tās īpašniekam sniedza īpašu mierinājumu.

Augu šeit bija daudz. Tie atšķīrās pēc formas, izmēriem un īpašībām, bet tiem visiem bija kaut kas kopīgs, brīnišķīga lapotne. Zelta un sudraba, vienkrāsaina un daudzkrāsaina, smalka un smagi veidota, tā spēcīgi slējās uz augšu, izliecās vai vijās atkarībā no katra auga rakstura. Vēl bija agrs pavasaris un ziedu nebija daudz, bet viens krūms ziedēja pilnā sparā. Tenets piegāja to apskatīt.

Krūmu viņš bija ievērojis jau iepriekšējā dienā. Tas slējās gar sienu un nu bija sasniedzis cilvēka augumu. Tā graciozās, trīsdaļīgās lapas klāja neregulārs raksts, izzīmēts dzelteniem un zaļiem plankumiņiem. Ziedi, kas rotāja krūmu, nelīdzinājās nekam agrāk redzētam. To zvanveidīgās ziedlapiņas bija bālā aprikožu krāsā, vārās kā zīdpapīrs. Tenets ar pirkstu uzmanīgi pieskārās vienam no ziediem un nolieca to, lai ieskatītos iekšā. Pārsteigts viņš pie ziedlapiņas pamanīja kaut ko, kas atgādināja asaru pili. Viņš pieskārās tai ar pirkstu, un piliens nopilēja uz plaukstas. Tātad tas nav ūdens. Viņš pielieca galvu un piesardzīgi izbāza mēles galiņu. Medus! Nē, viņš pārlaboja pats sevi. Tas nav medus, tas ir nektārs. Tad tāds ir Dievu ēdiens.

Viņš vēlreiz pieliecās, lai pārliecinātos, ka visi /.iedi ir tikpat lieliski, un tajā mirklī pie krūmāja saknēm starp biezajiem zaļumiem pamanīja iezibsnamies stiklu. Viņš noliecās un pašķīra lapas. Tā bija pudele, trīs ceturtdaļas iztukšotas. Tenets pacēla to un apskatīja etiķeti: džins. Blakus pudelei, iespiesta miklajā zemē, atradās glāze. "Diemžēl mēs nedzeram neko stiprāku par tēju," bija teicis Selbijs.

Šis bija viens no tiem momentiem, kad akrobāts apmet salto un atkal nostājas uz kājām. Ja misis Selbija slepus dzēra, varbūt pat bija alkoholiķe…

Izdzirdējis papēžu klaudzoņu viesistabā, Tenets pagriezās un steidzīgi apsēdās viņam norādītajā krēslā. Viņš uzmanīgi vēroja ienākušo sievieti, šoreiz jau ar citām acīm skatīdamies uz tās piesardzīgo gaitu, acu plakstiņa nervozo

Taustīšanos un sejas ādas sabrukuma pirmajām pazīmēm.

-     Piedodiet, ka jautāju, viņš teica, kad sieviete bija apsēdusies, bet vai tā bijāt jūs, kas spēlēja, kad nācu pa iebrauktuvi? Viņš bija domājis sākt sarunu nepiespiesti, par kaut ko neitrālu, bet viņas reakcija bija pārsteidzoša. Šīs neparasti lielās, spēcīgās rokas ar pianistes pirkstiem, tas tagad bija skaidri redzams, nevilšus savilkās dūrēs, un acis aizvērās kā sāpēs. Skanot atbildei, viņas smaidā bija kas vairāk nekā tikai piespiedu grimase.

-    Jā. Diemžēl tā biju es.

-     Diemžēl? Bet jūs spēlējāt brīnišķīgi. Teneta balss skanēja neliekuļoti.

-     Jums būtu vajadzējis dzirdēt mani, kad… viņa pēkšņi apklusa. Bet jūs noteikti neesat atnācis, lai parunātu par manām pianistes spējām, inspektor. Kāpēc jūs vēlējāties mani apciemot?

Tagad būdams uzmanīgs, Tenets varēja konstatēt sīkas novirzes dikcijā, kādas piemīt dzērājiem, kas slēpj savu netikumu. Viņa stingri turēja sevi grožos, katrs muskulis bija saspringts. Bez šaubām, šo paškontroli misis Selbija ir labi izkopusi. Bija jānoiet garš ceļš, lai sasniegtu stāvokli, kad viss ir sašķīdis gabalu gabalos. Tomēr vajadzēja ķerties pie lietas.

-     Kā es saprotu, reizēm, kad majors Selbijs bija izbraucis, no rītiem un vakaros jūs apciemoja mis Bērča.

Viņas reakcija atkal bija pārsteidzoša. Vienā mirklī tā pielēca kājās, kustības kļuva dīvaini kokainas kā marionetei. Krampjaini viņa piegāja pie loga un, pagriezusi Tenetam muguru, skatījās dārzā. Vai tādēļ, ka baidītos palūkoties uz Tenetu, baidītos, ka no sejas viss būs nolasāms?

-     Jā, tas tā ir, viņa atbildēja, bet balsī jautās vilcināšanās. Tajā ieskanējās pat bailes.

-     Pirmdien majors Selbijs nebija mājās, turpināja Tenets. Mani interesē, vai pa ceļam no Pitmeniem mis Bērča iegriezās pie jums?

-    Ak, viņa pagriezās, un balss kļuva gaišāka. Seja noskaidrojās. Es saprotu. Ak… nē, protams, ka ne. Mēs zinājām, ka vīrs vakarā gaidāms mājās, tāpēc viņai nebija vajadzības nākt.

-      Nebija vajadzības? Tenets pārjautāja, pieķerdamies spraugai, kuru tik ilgi bija cerējis atrast.

Vai Tenetam tikai likās, ka viņas balsi uzliesmo panika? Misis Selbija atkal šķērsoja istabu un pēkšņā, nestabilā satraukumā apsēdās krēslā un iekrampējās tā rokturos, it kā meklējot drošību, bet tad pēkšņi kā apmulsusi mainīja savu izturēšanās manieri. Viņa kautrīgi skatījās sev klēpī un tad, kā pārliecināt gribēdama, pamirkšķināja tam ar skropstām.

-    Tas ir vīra dēļ, viņa teica, it kā noslēpumu atklājot. Vīrs tā nervozē, kad ir izbraucis. Viņš vienkārši vēlas, lai kāds būtu ar mums… mūsu drošības dēļ. Šāda māja, ziniet, var būt liels kārdinājums kramplaužiem…

Tenets skeptiski klausījās. Nepiemērotāku sargsuņi par Keriju viņš nespēja iedomāties.

-     Ak, es saprotu, ko jūs domājat, misis Selbija skaidroja. Jums liekas, ka Kerija nav nekāds drošais sargs. Tā ir taisnība. Bet mans vīrs ir noinstruējis viņu nekavējoties zvanīt, ja rodas aizdomas, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Viņš vienmēr parūpējas, lai Kerija zinātu, kā viņu sazvanīt. Vīrs saka, ka mierīgi varot doties projām, ja zinot, ka ir kāds no malas, kas mūs pieskata. Viņa apklusa un cerību pilnām acīm pavērās Tenetā. Inspektors gandrīz vai sadzirdēja viņas domas. Vai

viņš man tic?

*

Tenets, protams, neticēja. Viņš gan saprata, ka zināma loģika viņas teiktajā ir, bet nebija nekādas vajadzības, lai Kerija šad un tad Selbiju mājā pavadītu veselu stundu. It īpaši, ja būtu tikai jāpārbauda, vai misis Selbija un Sjuzanna ir drošībā. Pietiktu pieklauvēt pie durvīm un pārmīt dažus vārdus. Nē, tagad Tenetam bija daudz ticamāks Kerijas apciemojumu izskaidrojums. Un viens bija skaidrs, ja viņa teorija atbilst patiesībai, misis Selbija tajā nekad neatzīsies.

-     Jā, saprotu. Ar līdzjūtību viņš redzēja, ka viņas sejā parādās atvieglojums. Irēna Selbija nebija nekāda labā aktrise..Un jūs esat pārliecināta, ka pagājušo pirmdien Kerija pie jums neienāca?

-     Nē, es jau teicu. Henrijs vakarā bija gaidāms mājās, un pēc viņas nebija nekādas vajadzības.

-     Nu, tad paldies, misis Selbija, Tenets teica un piecēlās. Piedodiet, ka man atkal nācās jūs traucēt.

No atvieglojuma viņa kļuva gluži priecīga.

-             Viss kārtībā, inspektor. Es saprotu, ka jums šajā lietā jāiedziļinās līdz pašiem pamatiem, un visu, ko varam izdarīt, lai jums palīdzētu… katrā laikā…

Cauri putekļainajai viesistabai, cauri priekšnamam līdz pat ārdurvīm Tenetu pavadīja viņas plūstošās balss banālā burbuļošana. Ar atvieglojuma sajūtu Tenets izgāja ārā. Bija jau gandrīz pusčetri. Laiks doties ceļā, ja grib noķert Sjuzannu, kad tā dosies no skolas uz mājām.

Braucot viņš domāja par Selbijiem. Uztraucoties par sievas problēmām, majoram Selbijam jākļūst gluži vai slimam. Viņš ir no tiem vīriem, kam reputācija un stāvoklis sabiedrībā katrā ziņā nozīmē ļoti daudz. Tātad kā šeit varēja uzrasties Kerija? Visticamākais, ka, strādājot mājā, Kerija jau sen atklājusi misis Selbijas noslēpumu. Galvenais, kā viņa šo atklājumu pielietojusi? No tā, cik viņš pazina viņu un majoru Selbiju, Tenets nevarēja iedomāties, ka kādreiz viņi būtu varējuši to tā tieši apspriest. Bet to gan Tenets varēja iztēloties, ka ar mājieniem, divdomīgiem skatieniem Kerija ir savam saimniekam likusi saprast, ka viņai situācija mājā ir skaidra.

Un pēc tam?

Viegls mājiens pēc lielākas algas, ko iekšēji saniknotajam Selbijam droši vien nācās nodrošināt. Kādam naidam viņā vajadzēja izaugt, jūtot, ka tādai nullei kā Kerija ir vara pār viņu!

Un šie apciemojumi, kad viņš bija izbraucis? Tenets saprata, ka viņu norunas cēlonis ir tas, ka, (ik ļoti neieredzot Keriju, majors bija tai pakļauts. Tad Selbijs varēja nolemt Kerijas zināšanas par sievas noslēpumu izmantot savā labā. Šo komandējumu laikā viņš noteikti šausmīgi uztraucās, jo kā lai uzmana sievu, esot tālu projām? Kerijai vajadzēja būt pirmklasīgam sargsunim.

Tenets nepatikā saviebās, iedomājoties Keriju un viņas uzdevumu meklēt, uzokšķerēt noslēptās pudeles. Šādā situācijā Irēnai Selbijai vajadzēja mētāties starp pazemojumu un bailēm; nekas tā nesanikno alkoholiķi, kā tas, ka kāds novāc viņa krājumus.

Pieņemsim, ka slepkavības vakarā, aizgājusi no Roberta Pitmena, Kerija kaut kāda iemesla dēļ, varbūt tas bija pārprasts rīkojums, aizgājusi pie Selbijiem, neskatoties uz to, ka majors Selbijs gatavojas atgriezties. Pieņemsim, ka viņa atradusi misis Selbiju piedzērušos un saniknotu un mēģinājusi tai atņemt dzeramā krājumus… Tā visādā ziņā bija potenciāli eksplozīva situācija. Tenets spēja iztēloties visu šo pretīgo scēnu, iztēloties Kerijas slepeno apmierinājumu, tās spēka apziņu situācijā, kad saimniece viņu lūdzas. Izmisuma un vajadzības dzīta, Irēna Selbija mēģina sagrābt pudeli ar varu, cīnās ar Keriju, varbūt notriec to no kājām tā, ka krītot Kerija sasit galvu. Un tad, nobijusies par notikušo, misis Selbija krīt panikā…

Bet te teorija sagruva. To Tenets saprata. Līdz šai vietai varēja iztēloties visu, bet tālāk…Viņš nespēja iedomāties, ka Irēna Selbija varētu pacelt tuvāk guļošo spilvenu un aukstasinīgi izdzēst Kerijas dzīvību. Kādēļ viņai tas būtu jādara? Viņa ir tikusi pie kārotā, atguvusi pudeli… Tomēr, protams, šajā laikā viņas naids pret Keriju varēja izaugt tik liels, ka, rodoties iespējai atbrīvoties no viņas, vēlme to izdarīt kļūst nepārvarama.

Pašlaik viņš brauca gar garo dzīvžogu, kas auga ap Starrendenas vidusskolu. Uz mirkli skatiens noķēra galveno ieeju. Nogriezies aiz līkuma, viņš ar atvieglojuma sajūtu secināja, ka ir atbraucis tieši laikā. Gar iebrauktuvi stiepās gara stāvošu mašīnu rinda. Tā aizliecās līdz pat ceļam: mātes gaidīja savas meitiņas, lai nogādātu mājās. Starrendenas vidusskolā mācījās tikai meitenes. Tā bija maksas skola ar milzīgi labu akadēmiskās izglītības reputāciju. Dažas meitenes dzīvoja skolas internātā, bet lielākā daļa diendienā brauca no mājām, veicot visai pamatīgu attālumu no apkārtējām pilsētiņām. Tenets novietoja mašīnu ceļa pretējā pusē, blakus skolas autobusu pieturai. Skolas vārti no šejienes bija labi pārredzami, un tas droši garantēja iespēju, ka pamanīs ārā nākošo Sjuzannu.

Kaut kur skolas iekšienē nozvanīja zvans, un gandrīz tūlīt pat mierīgā ainava atdzīvojās. No skolas ārā nākošo meiteņu tērcīte pārvērtās varenā straumē, tad pārplūdušas upes palu brāzmā. Mašīnas vienmērīgi rāpoja uz priekšu. Tās, savus pasažierus uzņēmušas, aizripoja pa vienvirziena kustības iebrauktuvi uz piecdesmit jardus attālo ceļu. Tenets sāka uztraukties, ka Sjuzanna jau ir iekāpusi kādā no mašīnām vai arī aizkavējusies skolās pēcstundu nodarbībās. Protams, no viņa puses bija muļķīgi neatbraukt agrāk un nepalūgt, lai meiteni izsauc no stundas, bet Tenets nebija gribējis viņu satraukt, nebija gribējis radīt iemeslu baumām. Pēc tik ilga dienesta policijā inspektors bieži sev teica, ka ir pārāk jūtīgs, ka viņam vajadzētu norūdīties, nebūt tik smieklīgi taktiskam, tik ļoti respektējot citu jūtas.

Tad Tenets ieraudzīja meiteni. Ap šo laiku skolnieču straume atkal bija sarukusi līdz strautiņam. Sjuzanna gāja kopā ar divām skolasbiedrenēm, bet pat šādā attālumā viņu nekļūdīgi varēja pazīt. Zīdaino matu sega, acis, piesaistošais augums un eleganti šūpojošā gaita. Uz jebkura fona viņa būtu izcēlusies. Sjuzanna Selbija, Tenets nodomāja, ar laiku varēs pelnīt iztiku, demonstrējot modes. Līdzko meitenes aiz vārtiem nogriezās, viņš iedarbināja motoru un, pārbraucis pāri ceļam, apstājās pie ietves nelielu gabaliņu tām priekšā. Tad izkāpa no mašīnas un gaidīja.

Sjuzanna uzreiz pazina viņu. Meitenes soļi aprāvās. Tad Sjuzanna kaut ko pateica draudzenēm, tās pasmaidīja pamāja, sasita plaukstas vieglā atvadu sveicienā un pameta viņu. Ejot garām Tenetam, meitenes to ziņkārīgi nopētīja.

Domāju, ka jūs būtu priecīga, ja es aizvestu jūs mājās, viņš uzsmaidīja Sjuzannai.

-     Augstākā komforta pakāpe, viņa atbildēja, pacēla uzacis un tad viegli paraustīja plecus. Libi.

Viņa pagaidīja, līdz mašīna bija iegriezusies braucamajā joslā un tad puspagriezusies ieskatījās inspektoram sejā. Viena roka gulēja uz sēdekļa atzveltnes tā, ka meitenes pirksti pieskārās Teneta plecam.

-    Laižam, viņa teica.

13.

Tenets nesteidzās tūlīt paklausīt viņas izaicinošajam saucienam. Pēcpusdienas mašīnu straume bija izaugusi, un viņam nācās gaidīt, līdz radās iespēja atbrīvoties no sastrēguma briesmām un izgriezties uz Netltonas ceļa. Ja reiz sarunai jāsākas, tad tai jāvelta vislielākā uzmanība. Izmantojot klusuma mirkli, Tenets apdomāja, ar ko sākt. Tas varētu būt kāds joks.

Sākums izdevās pietiekami maigs.

-     Es tikai gribēju parunāt ar jums par pirmdienas vakaru.

-      Brīnums, brīnums. Bet man patiešām nav nekā, ko jums pastāstīt, inspektor.

-    Tomēr tajā vakarā jūs bijāt izbraukusi.

-Jā.

-    Uz Starrendenu?

-    Pareizi.

-    Uz kino ar Krišu Gemblu?

Klusums. Tad skanēja atbilde. Ja jūs to tik sasodīti labi zināt, tad kāpēc apgrūtināt sevi ar jautājumiem?

Tātad viņa to nenoliedza. Tenets prātoja, ko meitene mēģina noslēpt aiz vīzdegunīgā, it kā

ciniskā runas veida. Atceroties viņas vecākus, nebija grūti uzminēt: plosošu nedrošību, rūgtumu, kas indē visu meitenes dzīvi, ja viņa neprot izturēties pietiekami uzmanīgi. Pret Sjuzannu jāizturas taktiski.

Pēc mirkļa viņa saīgušā balsi jautāja: Tomēr, kas jums to pastāstīja? un tad piebilda, šķiet, ka jūs gribat to izstāstīt manam tēvam?

Pirmo jautājumu viņš atstāja neatbildētu.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

Viņa nodrebēja.

-     Vai tad tāds nav jūsu darbs? Satracināt mūs visus un pēc tam apskatīties, kas no tā visa iznācis?

-     Es savu darbu izprotu citādi. Man nav vajadzīgs satraukums. Es vienkārši gribu noķert slepkavu.

Atra sāņus skatiena ēna liecināja, ka viņa netic: meitene vērās ārā pa logu, stūrgalvīgi savilkusi lūpas un izaicinoši sakrustojusi rokas. Tenets ievilka elpu. Būs grūti.

Priekšā bija stāvvieta. Signalizējis pagriezienu, viņš iebrauca tajā, izslēdza aizdedzi un pagriezās pret meiteni. Viņa patiešām ir skaista, viņš nodomāja. Tas bija tāds skaistums, kas ar gadiem tikai pieaug: ovāla seja, gluda āda un klasiski vaibsti.

-      Vai pa ceļam no autobusa pieturas kāds no jums nepamanīja kaut ko neparastu? viņš jautāja.

Sjuzanna paraustīja plecus.

-    Nezinu, kā Kriss, bet es ne.

-    Esat pārliecināta?

-    Es jau teicu.

Nav jēgas šo tēmu turpināt.

-     Kāds priekšstats jums bija izveidojies par mis Bērču?

-   Par viņu? Sjuzannas lūpas savilkās čokurā. Viņa paskatījās ārā pa logu.

-    Jums viņa nepatika. Tas nebija jautājums, bet secinājums.

-    Viņa bija glūņa, īsta glūņa.

-    Kā to saprast?

Viņa paskatījās uz Tenetu. Tas bija ilgs, pārdomu pilns skatiens. Viņš varēja nolasīt meitenes domas. Cik daudz es drīkstu viņam stāstīt? Tas bija jūtams skaidri kā vārdos izteikts. Beidzot skanēja atbilde. Viņa okšķerēja. Bāza visur savu degunu. Sašutums padarija meiteni vaļsirdīgu. Atnākusi mājās, es bieži pamanīju, ka, ak, Dievs, pat pa manu apakšveļu viņa ir rakņājusies. Sjuzannas deguntiņš riebumā saraucās. Es nespēju to vairs uzvilkt, zinot, ka viņa tur ir bāzusi savus nagus. Viņa gan domāja, ka es to nezinu, bet mantas nekad nebija noliktas atpakaļ iepriekšējā veidā. Jūs neticēsiet, kā es noguru, izdomājot viņai dažādas lamatas. Un katru reizi viņa tajās iekrita. Ja būtu iespējams, es aizslēgtu visas savas atvilktnes.

-    Jūs viņai nekad par to neaizrādījāt?

-     Kāda būtu jēga? Sjuzannas balsī parādījās nicinājums. Viņa vienkārši visu noliegtu. Saprotiet, nekad nebija nekādu tiešu pierādījumu. Un, patiesību sakot, viņa neko neņēma.

-     Varbūt viņa beigtu okšķerēt, ja justu, ka jūs zināt?

-     Nekad mūžā. Jo viņai tas patika rakņāties, okšķerēt. Es varu derēt, ka tas ari noveda viņu pie tāda gala.

-     Jūs domājat, ka viņa uzokšķerējusi kaut ko…?

-    Ko kāds nevar pieļaut, ka viņa zina.

-    Ko, piemēram?

-    Varbūt par to kazanovu, misteru Ingremu, un kādu no viņa sapņu meitenēm. Varu derēt, viņš nepieļautu, ka sieva to uzzina.

-    Jūs zināt, kas ir viņa mīļākā?

-      Viņa draudzene? Protams. Strādā tajā kolosālajā frizieru salonā Tētlstrītā. Blonda un šausmīgi nokrāsota.

Vērtīga informācija, ja tā ir taisnība. Droši vien jau ir, pie tam viegli pārbaudāma. Bet kāpēc Sjuzanna tik atklāti par to runā? Uzmanības novēršanas taktika?

-      Es šorīt dzirdēju, kā jūsu māte spēlē klavieres, viņš teica. Lieliski, vai ne?

Viņa piesardzīgi paskatījās uz Tenetu. Lieliski.

Viņš redzēja, ka meiteni nevar apmānīt ar uzspēlētas atzinības vārdiem.

Jārunā tieši, bet, cik vien iespējams, saudzīgi. Meiteni viegli varēja sāpīgi ievainot, bet Tenets negribēja viņai darīt pāri. Tomēr bija jānoskaidro, tieši kādu lomu Kerija spēlēja Selbiju mājā.

-     Sjuzanna, viņš klusām teica. Piedodiet, bet es zinu… par jūsu māti.

Viņa neizlikās, ka nav sapratusi viņu, bet tikai bridi skatījās viņā plati ieplestām acīm.

Ak, Dievs, viņa iesaucās. Vai jūs saprolat, cik nožēlojams esat? Jūs esat tikpat slikts kā mis Bērča, bāžat degunu citu cilvēku dzīvē, rakņāsities pa netīro veļu un tad ļauni priecājaties par atrastajiem netīrumiem. Kā jūs spējat kaut ko tādu darīt? Kādu baudu jūs no tā gūstat? Tagad viņa kliedza. Viņas seja bija dusmu izķēmota.

Tenets nolieca galvu, gaidot, kamēr lavīna pārvelsies pāri. Viņš saprata sāpes, kas nāca no Sjuzannas dvēseles, jo labi pazina tās sašutuma vētras un pazemojumus, ko nācās pārdzīvot alkoholiķu ģimenēs, un Sjuzanna, neskatoties uz ārējo briedumu un dzīves pieredzi, bija tikai bērns.

Viņas dusmas pēkšņi izplēnēja, un meitene sāka raudāt. Rokas bija apņemtas ap pleciem, it kā mēģinot iesprostot sevī visu sarūgtinājumu. Tenets iespieda viņai saujā kabatlakatiņu un gaidīja

Kad elsas beidzot apklusa, viņa izšņauca degunu un nočukstēja: Jūs nezināt, ko tas nozīmē. Jūs nespējat pat iedomāties.

Viņš neatbildēja.

-      Saprotiet, tas ir viņš, tēvs. Viņa atkal izšņauca degunu. Viņš ir… Jums taisnība, jūs to zināt. Mana māte ir lieliska pianiste, bet viņa nav nekas, salīdzinot ar to, kas viņa bija. Esmu lasījusi avīžu recenzijas par viņu. Viņa varēja būt visizcilākā, varbūt pat pasaulslavena māksliniece. Bet tēvs to neļāva. Viņam gribējās lēnīgu, jauku sieviņu, kas gatavo tam maltītes, iesilda viņa istabas čības un vienmēr aptekā viņu. Dievs vien zina, kāpēc viņa tam piekrita. Varbūt tāpēc, ka to mīlēja, gribēja darīt viņam prieku un, kad saprata, kur ir iekritusi, bija jau par vēlu kaut ko mainīt. Tēvs ir tirāns, vai to jūs zināt? īsts tirāns. Vai varat aptvert, ka viņš pat neļauj man vakaros nekur iziet, pirms nav noskaidrojis, kur un ar ko es eju… es nedrīkstu draudzēties ar zēniem… neesmu bijusi uz viesībām kopš trīspadsmit gadu vecuma… tāpēc man nemaz nav žēl, ka mānu viņu, nestāstu, ka satiekos ar Krišu. Un ticiet man, kad būšu astoņpadsmit gadus veca, no manis mājās nebūs vairs ne miņas.

Kopš dusmu izvirduma viņa pirmo reizi paskatījās uz Tenetu citādām acīm.

-     Ak, es zinu, kas jums prātā, viņa teica. -

Jūs domājat, kas notiks ar mammu, ja es patiešām aiziešu. Jums liekas, ka esmu nodevīga egoiste. Nu, varbūt ari esmu, bet, ja tas tā ir, tad viņš mani par tādu ir padarījis. Bet ar mammu… viņas seja sakritās, un kādu brīdi likās, ka Sjuzanna atkal sāks raudāt, tomēr drīz viņa atkal atguva kontroli pār sevi un paskatījās uz savām rokām, kas bija savirpinājušas kabatlakatu garā; šaurā vērpetē. Bet saprotiet, man jāglābj sevi. Viņai jau par vēlu, viņš māti ir iznīcinājis. Bet es varu izglābties, tikai aizejot…

Pārsteigtām, vērtējošām acīm viņa atkal paskatījās uz Tenetu. Bet jūs ne par to domājāt, vai ne?

TeneLs viegli pamāja ar galvu. Redzot viņa sejā līdzjūtību, Sjuzannas acis atkal piepildījās asarām. Ko lai es daru, viņa bija izmisusi, ak, ko lai es daru?

Tenets paņēma viņas roku, viegli saspieda to un tad palaida vaļā, ļaujot tai noslīdēt viņas klēpī. Lai viņai palīdzētu, vajadzētu daudz vairāk laika, nekā viņš var atlicināt.

Vai nav neviena, ar ko jūs varētu atklāti izrunāties?

Viņas lūpas savilkās. Ar ko, piemēram?

-    Varbūt ar kādu no skolotājiem?

-    Nav. Lai gan ir viens…

-    Kāpēc par to nepadomāt? Vai varbūt Starrendenā ir jauniešu uzticības dienests?

Viņa ātri un kaislīgi papurināja galvu. Es nevarētu par to runāt ar svešu cilvēku.

-    Es jums esmu svešs, bet jūs ar mani runājat, viņš teica. Saka, ka reizēm esot vieglāk runāt ar svešu. Saprotiet, viņš nav jūsu dzīves sastāvdaļa. Jums pēc tam ar viņu vairs nav jāsatiekas.

-     Es tā neesmu par to domājusi. Tagad viņa bija krietni saņēmusies, bet sejā joprojām vīdēja skumjas. Ai, paskatieties, ko esmu izdarījusi ar jūsu kabatlakatu! Būs jāpērk jauns.

-    Aizmirstiet par to, viņš iesmējās. Risks zaudēt kabatlakatus pieder pie manas profesijas īpatnībām.

Viņa pasmaidīja, un pirmo reizi Tenets atviegloti ievilka elpu. Sjuzann, viņš teica, pirms mēs atgriežamies pie tā, par ko runājām, es tikai gribētu pateikt sekojošo. Nepieļaujiet, ka attiecības ar tēvu saindē jūsu dzīvi. Galu galā, ja padomā, tā jūs ļausiet viņam uzvarēt, vai ne?

Viņa iekoda lūpā, sarauca pieri un novērsās.

-    Un tagad pie lietas, Tenets ierosināja. Šoreiz bija daudz vieglāk. Viņa secinājums bija

izrādījies pareizs. Nebija iespējams no Kerijas noslēpt misis Selbijas kaiti, un majors nolēma to izmantot savā labā, nodarbinot viņu kā sargsuņi savu biežo komandējumu laikā. Viņas pienākums rīta un vakara vizīšu laikā bija uzošņāt misis Selbijas noslēptos alkohola krājumus un izliet jebkuras atrastās pudeles saturu.

-     Vai varat to iedomāties? Sjuzannas balsī skanēja rūgtums. Apzināties, ka viņa visu zina, just, ka mamma ir atkarīga no viņas žēlastības. Un kāda tam jēga? Mamma vienmēr pamanījās kaut kur kaut ko paslēpt… Viņa apklusa, it kā uz pusēm plēsta, plēsta starp uzticību mātei un riebumu pret apkopēju.

-     Jūs jau zināt, ka tā ir slimība. Viņa it kā aizsargājās. Mamma nevar tikt galā ar sevi. Esmu par to lasījusi. Un to var ārstēt, ir vietas… Bet tētis uz to skatās citādi. Viņš uzskata, ka viss atkarīgs tikai no gribasspēka… tik vienkārši! Viņa rūgti iesmējās.

-             Es mēģināju tēvu pārliecināt, ka mammu kārtīgi jāārstē, bet viņš pat neklausījās. Viņš pārāk baidās, ka valodas izies uz āru un ļaudis par to uzzinās, līdz ar to viņš to acīs būs apkaunots. Viņš labāk upurē pats savu sievu… Meitenes acīs bija kauns. Es tik tiešām mēģināju viņai palīdzēt, bet viņa jau pati to nevēlas. Es pat gribēju pamest skolu pēc nulles līmeņa eksāmeniem, būt mājās ar viņu, bet viņš neļāva. Tā vietā viņš labāk izmantoja to sievieti.

-    Tēvs nebaidījās, ka viņa var izpļāpāties?

-    Ak, ticiet man, viņš labi maksāja. Viņa saprata, kas viņai ir izdevīgāk.

-      Izdevīgāk? Tenets atcerējās banknošu paciņas un iepirkumu somas ar dārgajiem tērpiem. Bet vai Kerija nevarēja krist alkatībā? Vai neizdarīja spiedienu uz majoru Selbiju? Selbijam tas noteikti nepatiktu, tāpat kā noteikti nepatika viņai pakļauties. Varbūt sākumā tas bija mazākais no diviem ļaunumiem, bet tikai beigās kļuva nepanesami.

-      Šķiet, ka pirmdienas vakarā jūs pārnācāt pirms tēva? viņš jautāja.

Sjuzannas skatiens liecināja, ka jautājumu viņa ir sapratusi uzreiz.

-    Jā. Un, ja jums ir prātā tas, ko, man šķiet, jūs domājat, tad varat par to aizmirst. Kerija bija aizgājusi pirms manas ierašanās.

-    Bet viņa bija pie jums pirmdienas vakarā?

-     Viņai vajadzēja būt. Viņa nāca vienmēr, kad lēvs bija izbraucis.

-     Bet, protams, ne tajos vakaros, kad jūs tēvu gaidījāt.

-     Nē. Bet tajā reizē viņš pārradās ātrāk. Patiesībā mēs viņu gaidījām tikai otrdien, bet viņš nokārtoja lietas ātrāk nekā bija cerējis, tā es domāju.

-      Vai viņš vārēja paziņot mātei, ka būs mājās agrāk?

-    Droši vien.

-    Tādā gadījumā vai viņa varēja paziņot Kerijai, ka nav vajadzības nākt?

-     Domāju, ka jā. Jums vajadzētu pajautāt viņai pašai.

Tenets nestāstīja meitenei, ka ir jau to izdarījis, ka misis Selbija melojusi par vīra pārbraukšanas iespējamo laiku. Kāpēc viņa tā darīja? Varbūt negribēja, lai Tenets uzzinātu, ka Kerija vispār pirmdienas vakarā ir bijusi viņu mājā? Vai varēja būt iespējams, ka viņa tur vīru aizdomās par slepkavību?

-    Kur bija māte, kad jūs pārbraucāt?

-      Gultā, Sjuzanna saviebās. Nu, ne tieši. Pareizāk sakot, iekritusi gultā… Un, ja jūs domājat, ka viņai varētu būt kāds sakars ar Kerijas nāvi, tad aizmirstiet par to! Mamma bija nepieskaitāma un, pēc viņas izskata spriežot, jau ilgāku laiku. Pārnākusi es devos tieši uz viņas istabu, un, līdzko paspēju dabūt viņu zem segas, ieradās tēvs. Tāpēc, paldies Dievam, es varēju izlikties, ka viņa jau sen ir aizmigusi.

Bet ja nu, domāja Tenets, majors Selbijs tajā brīdī ieradās mājās jau otro reizi? Ja nu viņš ir pārbraucis agrāk, kad tur vēl bija Kerija, un atradis sievu galīgi piedzērušos? Varbūt viņš varēja pārmest Kerijai, ka tā nepilda savu uzdevumu, varbūt zaudēja pašsavaldīšanos? Tenets mēģināja iztēloties šo ainu: majora seja dusmās piesārtusi, Kerija klusa, padevīga un tomēr ar sava spēka apziņu situācija kā radīta tam, lai tāds vīrs kā majors Selbijs, neskatoties uz viņa savaldību, varētu tikt izprovocēts.

-    Jūs dzirdējāt, kā piebrauc tēva mašīna?

-    Nē. Tikai aizmugures durvis aizcirtās.

Viss bija iespējams. Kad Sjuzanna pārnāca, Selbija mašīna jau varēja atrasties garāžā mājas aizmugurē. Varbūt jāmēģina atrast kādu, kas redzējis majora mašīnu iegriežamies iebrauktuvē?

Tenets no Sjuzannas bija uzzinājis visu pagaidām iespējamo, tāpēc viņš pateicās, iedarbināja mašīnu un veda meiteni uz Netltonu. Pa ceļam valdīja dziļdomīgs klusums. Bet, Sjuzannai kāpjot ārā, viņš atcerējās, ka kaut ko ir aizmirsis pajautāt.

-    Šķiet, ka reizēm jūs ievērojāt Keriju braucam pēdējā vakara autobusā no Starrendenas? Cik es zinu vienmēr ceturtdienās?

Sjuzanna pagriezās un noliecās, lai varētu sarunāties caur mašīnas logu. Jā, tā bija. Es baidījos, ka viņa izstāstīs tēvam par Krišu un mani, bet viņa to nedarīja. Viņa tikai raudzījās manī ar savu viltīgo, viszinošo skatienu. Likās, ka viņai ar to pietiek likt manīt, ka visu zina, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-     Vai varat atcerēties, kā viņa tajās reizēs bija ģērbusies?

Sjuzanna pacēla uzacis.

-             Protams. Kā vienmēr. Vienmuļās, vecās lupatās, it kā būtu iegriezusies veco mantu izpārdošanā un pagrābusi pirmos krāmus, kas gadījušies pa rokai.

-     Vai gadījumā neievērojāt, viņai bija kaut kas rokās?

Sjuzanna mēģināja atcerēties. Liekas, ka tikai rokassoma. Katrā ziņā nekas liels.

-     Vai jums negadījās kādreiz viņu pirms autobusa atiešanas satikt pilsētā?

-    Nē, nekad.

-     Un nekad nekas neliecināja, kur viņa varēja iet tajos ceturtdienu vakaros?

-    Baidos, ka nē.

Sjuzannas uzmanība tagad bija novirzījusies. Pār plecu viņa skatījās uz māju. Droši vien viņu mocīja doma par māti kādā stāvoklī tā šodien atradīsies.

Ar līdzjūtību Tenets atvadījās no meitenes un noskatījās, kā viņa pa iebrauktuvi aiziet uz dārgo māju, aiziet pretī savam ikdienas muklājam.

14.

-     Kāda, pie velna, jums daļa gar to? burkšķēja Ingrems.

Derekam Ingremam piederēja lielākā nodarbinātības aģentūra Starrendenā, un viņa birojs bija tikpat modems un dārgs kā viņa māja: hromēti, ar adu pārvilkti krēsli, galdi ar dūmakaina stikla virsmām un gleznas, kādām Teneta mājā neatrastos vietas. Viena no biroja apskaužamākajām īpašībām, ļ)ēc Teneta domām, bija skats uz upi. Tas pavērās pa logu, kas stiepās Teneta viesistabas garumā.

-    Jauks skats jums šeit, ser, Tenets paslavēja, šķērsojis istabu, lai paskatītos uz ūdeņu bagātīgo plašumu. Upe mirgoja pievakares saulē. Viņš apzinājās, ka uzslava nāk neīstajā laikā, bet tā bija tīši provocējoša. Dusmās cilvēki bieži vien kļūst neapdomīgi, un Tenets ļoti labi pārzināja savus ieročus. Atstājis Sjuzannu, viņš pirms braukšanas uz šejieni bija iegriezies frizieru salonā Tētlstritā. Ingrema "šausmīgi nokrāsotā blondīne" bez īpašas pierunāšanas bija atzinusi savus sakarus ar Ingremu, un tas bija daudz vairāk, nekā varēja sagaidīt no Ingrema paša. Šeit bija gaidāms gluži pretējais.

-     Beidziet par to draņķa skatu! Es nesaprotu, kādas jums ir tiesības nākt un bāzt degunu manā personīgajā dzīvē. Paceltu galvu, piesārtušiem vaigu galiem Ingrems atgādināja vērsi pirms uzbrukuma. Bez šaubām, viņš uzspēlēja, jo baidījās vai nu par to, ka tagad sieva var uzzināt par viņa mīļāko, vai arī bija iejaukts slepkavības lietā. Tenetu pildīja apņēmība saņemt atbildi uz šo jautājumu.

-     Mister Ingrem, viņš iesāka tāda cilvēka balsī, kam viss šajā pasaulē apnicis, varat būt drošs, ka mani neinteresē jūsu personīgā dzīve tiktāl, kamēr tai nav sakara ar slepkavības lietu, kuru es pašlaik izmeklēju. Nē, viņš pacēla roku, lai apturētu Ingremu, kurš jau bija pavēris muti protestam, lūdzu, ļaujiet man pabeigt. Jaunā dāma, par kuru ir runa, jau ir apstiprinājusi, ka viņai ir sakars ar jums, un es tikai lūdzu arī jūs to apstiprināt. Ja tam nebūs nekā kopīga ar slepkavību, varat būt drošs, ka mana ziņkāre par jums abiem izzudīs uz visiem laikiem.

Ingrems skatījās viņā piemiegtām acīm. Jūs gribat teikt, viņš beidzot izdabūja, ka jums nevajag, lai mana sieva par to uzzinātu?

-     Kāda jēga man būtu viņai to stāstīt? Protams, ar noteikumu, ka tam nav sakara ar slepkavību.

-    Bet kāda sakarība te ir iespējama? Ingrems jautāja. Viņa sasprindzinājums tagad bija mazliet atslābis, un viņš atlaidās krēslā. Paņēmis zīmuli, viņš sāka to slidināt no vienas rokas otrā. Tenets ievēroja, ka tā ir ierasta kustība.

Ingrema reakcija likās interesanta. Rokas bieži vien pasaka visu. Tās ir daudz grūtāk kontrolējamas nekā sejas muskuļi. Un, patiešām, sāka likties, ka Ingrema uztraukuma galvenais iemesls ir viņa sieva.

Tenets paraustīja plecus.

-    Šajā izmeklēšanas stadijā es rūpīgi pārbaudu visus mis Bērčas paziņas un skatos, vai neatrodas kas noderīgs. Zīmīgām nesakritībām bieži vien ir ārkārtīgi liela nozīme.

-    Nu, šeit jūs tādas neatradīsiet, norūca Ingrems. Taisnība, ka esmu… saistīts… ar mis Pārķēri, bet es patiešām nesaprotu, kā šim faktam varētu būt kaut visattālākā saistība ar mis Bērčas nāvi.

-    Jūs pazināt mis Bērču un…

-   Tāpat viņu pazina pastnieks un sētnieks, ar vieglu smiekliņu Ingrems viņu pārtrauca, un ari viņus jūs pārbaudāt? Nopietni, inspektor, mana pazīšanās ar mis Bērču nebija tuvāka par viņu. Tā bija nejauša redzēšanās garāmejot, un tā tas bija līdz pat beigām.

Ingrems joprojām it kā aizsargājās, bet to varēja viegli saprast. Tenets zināja, ka pat nevainīgi liecinieki jūtas neizskaidrojami apdraudēti, kad tos iztaujā policists. Viņš juta arvien dziļāku un dziļāku pārliecību, ka Ingrems runā patiesību.

No otras puses, tas viņam ienāca prātā vēlāk, braucot uz biroju rakstīt dienas ziņojumus, Ingrems vienkārši varēja būt lielisks aktieris. Galu galā, melojot sievai, viņš ir ieguvis lielu pieredzi, un, ja Ingrems ir vainīgs, tad bailes tikt atklātam var dot pamatīgu iedvesmu, lai nospēlētu labāko lomu savā mūžā. Ja tas ir tā, tad Tenetam atliek vienīgi cerēt, ka agrāk vai vēlāk kāds izšķirošs pierādījums uzpeldēs virspusē. Pārsteidzoši, bet cik ilgi reizēm nācās gaidīt! Ļaudis svārstījās, aizmirsa, nesaprata informācijas detaļu nozīmīgumu, un reizēm bija jāgaida dienas vai pat nedēļas, līdz tie bija gatavi palīdzēt.

Pa to laiku viņam bija uzaususi cerība, ka Lainhems vai kāds no citiem šodien būs atklājuši kaut ko interesantu.

Tomēr tādas veiksmes nebija. Kad Tenets ieradās birojā, Lainhems kārtoja savus ziņojumus. Atbildot uz Teneta jautājumu, viņš tikai drūmi papurināja galvu.

-       Baidos, ka visumā tukšums, viņš paskaidroja. Viss ir šeit, un viņš uzsita pa nelielo papīru kaudzīti sev priekšā, bet, īsi sakot, nav ne miņas ne no sitamā, ne no rokassomas, un nav ziņu arī par Ingrema draudzeni, ja tāda vispār eksistē. Un neviens no baznīcas padomes locekļiem slepkavības vakarā neko interesantu nav ne redzējuši, ne dzirdējuši. Viņi visi kopā desmitos aizgājuši no mācītāja mājas, atstājot tikai mis Pitmenu. Viņa ir kasiere un aizkavējās, lai šo un to pārrunātu ar vikāru.

-    Jā, viņa man teica. Baidos, ka ari viņa neko nav manījusi.

-     Vienīgais interesantais fakts, ko pa visu dienu mēs uzzinājām, ir, ka mis Bērča ceturtdienu vakaros braukusi no Starrendenas ar pēdējo autobusu.

Skatoties uz visu to neauglīgo darbu, ko pārējie šodien ieguldījuši, Tenetu mocīja vainas apziņa un pat sirdsapziņas pārmetumi, jo tas visu šo informāciju bija ieguvis pats, bet inspektors mierināja sevi, ka nedrīkst būt tik jūtīgs. Galu galā, tāds bija policista darbs: stundas, dienas, nedēļas, reizēm pat mēneši nogurdinoša darba, un, kad beidzot izdodas atrast kaut ko interesantu, izrādās, ka kāds cits jau ir pasteidzies jums priekšā.

Es par to dzirdēju, viņš teica. Dženija Gembla man pastāstīja, un arī Sjuzanna Selbija apstiprināja. Rīt jūs labāk norīkojiet vīrus, lai pamēģina noskaidrot, kur Starrendenā viņa uzturējās. Gluži nejauši Sjuzanna uzvedināja mani uz Ingrema draudzeni. Un īsumā Tenets pastāstīja Lainhemam par savām šīs pēcpusdienas gaitām.

Drīz pēc tam Lainhems aizgāja, un Tenets apsēdās pie saviem ziņojumiem. Bija jau astoņi, kad viņš beidza. Galva likās kā ar vati piebāzta. Viņš izberzēja acis, izstaipījās un tad atslābināja locekļus, apzināti cenšoties iztukšot smadzenes. Ja Tenetam kaut ko tagad vajadzēja, tad tas bija mierīgs vakars un labs naktsmiegs.

Mierīgs vakars! Viņš pie sevis novaidējās. Ne visai lielas izredzes uz to. Uz laiku iegremdējies darbā, viņš bija aizmirsis Džounas cīņu par atgriešanos darbā. Braucot mājās, viņš no visas sirds cerēja, ka vismaz šovakar viņa nepieskarsies šai tēmai. Viņam patiešām nebija ne kripatiņas gara spēka, lai par to runātu. Inspektors šodien bija ticies ar tik daudziem cilvēkiem, uzsūcis un izvērtējis tik daudz informācijas, ka zināja šovakar viņš nespēs neko apspriest un vienīgais, ko viņš varēs, būs ieslīgt krēslā televizora priekšā.

Viņu sagaidīja atvieglojuma sajūta, jo bērni jau gulēja gultiņās un bija aizmiguši. Ieejot priekštelpā, viņš atzinīgi paošņāja gaisu: kaut kas no pikantiem ēdieniem, viņš nosprieda. Varbūt zaļumu klimpām? Mutē saskrēja siekalas. Viņš aizsteidzās uz virtuvi un sajūsmināti noskūpstīja Džounu. To darot, viņš sajuta nožēlas dūrienu. Vai šāda sagaidīšana drīzumā nekļūs par pagātnes atmiņām?

Džouna noteikti sajuta viņa pēkšņo atturību.

-    Kas noticis?viņa jautāja.

-    Nekas, Tenets meloja. Nogurdinoša diena, tas arī viss.

Viņš redzēja, ka Džouna nesaprot, ticēt vai ne. Vienmēr labi jūtot viņa noskaņojumu, viņa droši vien iztulkoja vīra pašreizējo izturēšanos vienīgi kā viņa nostāju attiecībā uz viņas problēmu. Galvenais, ka Džouna to darīja korekti.

-     Vakariņas ir gatavas, viņa teica. Es uzklāšu. Kāpēc tev gaidot kaut ko neiedzert?

Malks stipra viskija nāca par labu, un, kad viņi sēdās pie galda, viņš jutās daudz vairāk atslābinājies. Bet pat tagad viņš juta, ka ir sasprindzis, jo gaida, kad Džouna atkal uzsāks sarunu. Bet viņa to nedarīja, kamēr nebija apsēdušies pie kamīna, lai dzertu kafiju.

-     Dārgais… viņa bikli iesāka. Te nu tas ir, nodomāja Tenets.

-      … tas, ko tu teici vakar vakarā… viņa joprojām svārstījās.

-     Mmm? Tenets jautājoši novilka, galvu atspiedis pret dīvāna atzveltni un acis aizvēris. Viņš juta, ka pat šī izvairīgā atbilde skan kaitinoši, ka tā atspoguļo viņa nepatiku.

-     … par to, ka man jāķeras pie lietas, viņa pabeidza. Vai tu patiešām tā domāji?

-    Dārgumiņ, Tenets atbildēja nogurušā balsī. Vai mēs šovakar nevaram par to nerunāt? Es jūtos kā salauzts.

Viņa neatbildēja. Tenets atvēra acis un palūkojās uz sievu.

Viņa skatījās liesmās. Lūpas bija spītīgi sakniebtas. Tenetā cīnījās vainas apziņa un dusmas, bet dusmas ņēma virsroku, jo Džouna pateica īsu frāzi: Luk, mums tas jānoskaidro.

-    Ak, Dievs, bet kāpēc šovakar?

Viņa pagriezās ar seju pret Tenetu, un viņš uz mirkli aizturēja elpu, jo Džouna izskatījās tik satriekta.

-      Tur jau tā nelaime, vai tad tu nesaproti? viņa jautāja. Nekad nav īstā reize. Tajā pirmajā vakarā, kad mēs sākām par šo lietu runāt, es teicu tev, ka šaubos, vai sākt par to runāt, jo nezinu, kāda būs tava reakcija. Bet es tev nepateicu, cik ilgi jau tā esmu šaubījusies, vai ne? Vai tu zini, ka gandrīz jau gadu? Un vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka nekad nav īstā reize, jo tu vienmēr esi pārāk aizņemts un noguris, un visa šī lieta ir pārāk sasodīta!

Agrāk nepazītas, augošas dusmas viņas balsī pēkšņi izlauzās uz āru. Džouna novērsās un atkal skumju pilnām acīm skatījās ugunī.

-     Ak, piedod… es negribēju visu to sarunāt. Es cerēju, ka tas nebūs vajadzīgs, ka tu no visas sirds pateiksi "Rīkojies". Bet vai tad tu nesaproti, Luk, ka ir pienācis laiks, kad man jāatrod sev darbs. Visus šos gadus… es no visas sirds esmu centusies būt tāda sieva, kādu tu gribi, un es pat cerēju, ka izrādīsies man ar to pietiek. Bet tā nenotika, un tāpēc nav jēgas izlikties. Bet saproti mēs nevaram tā vienkārši šo problēmu noglabāt plauktiņā un cerēt, ka tā pazudīs. Tā nenotiks. Un es nevaru arī neko iesākt bez tavas piekrišanas. Vienkārši nevaru. Es neesmu tāda sieviete. Un nav jau tikai tā-ja es patiešām dabūtu interesantu darbu, man nebūtu vienalga, vai tu par to interesējies, vai ne. Nē, es gribu, lai tu mani atbalstītu morāli, lai tevi tiešām interesētu tas, ko es daru. Vai tu nespēj to saprast? Un viņa lūdzoši paskatījās uz vīru.

Tenetu plēsa uz pusēm. Viena puse atzina, ka viss, ko saka Džouna, ir patiesība, ka viņa ir bijusi laba sieva, kas visaugstāk ir vērtējusi viņa labsajūtu un komfortu. Tas Džounai vienmēr ir bijis pirmajā vietā. Bet otra puse protestēja. Vai tā nespēj saprast, ka tas, ko viņa lūdz, ir bezjēdzīgi? Iepriekšējā vakarā Tenets taču bija lūdzis, lai viņa rīkojas. Ko viņa vēl gribēja? Viņš taču neies mainīt savu nostāju, vai ne tā?

Protams, es visu saprotu, viņš teica un juta atvieglojumu, ka balsi neskan uzbudinājums. Un es vakar vakarā lūdzu tevi rīkoties. Noskaidro iespējas, atrodi kaut ko, kas tev patiešām patīk, un es vienmēr tevi atbalstīšu. Tomēr vārdiem trūka pārliecības, un Tenets to zināja.

To zināja ari Džouna. Viņas skatienā varēja izlasīt šaubas. Vai tu patiešām tā domā?

Dārgā, cik reizes tu gribi, lai es tev to saku?

Ari ar miljons reizēm būtu par maz, kamēr viņa nostāja nemainīsies. To Tenets saprata. Džouna pazina viņu pietiekami labi, lai sajustu, ka tas melo, lai cik pārliecinoši viņš centās runāt. Viņš teica sev, ka tur neko nevar līdzēt un nespēj mainīt savu pārliecību, ka sievai vēl būtu jābūt priecīgai par to, kas ir… Viņš jutās sarūgtināts. Protams, ka Tenets bija izdarījis visu, ko no viņa varēja gaidīt un pat vēl vairāk. Nav daudz vīru, kas varētu izdarīt vairāk, par to viņš bija pārliecināts.

Iespējams, ka Džouna to bija atzinusi, jo tagad uzsmaidīja vīram un sniedza pateicības skūpstu. Un, lai cik negribīgi uzsācis sarunu, viņš saprata, ka galu galā labāk būtu izrunāties, vismaz tagad nedaudz atslābinoties.

Ne jau pirmo reizi Tenets prātoja par to, ka cilvēks funkcionē vienlaicīgi divos līmeņos. Viens ir, kā tie sabiedribā runā, žestikulē, šķietami reaģē uz iespaidiem, bet ir vēl otrs, iekšējais, un tajā cilvēks ir patiess pats pret sevi. Šeit paslēptas slepenās domas, bailes, cerības, fantāzijas; tās tiek atklātas tikai daļēji, un ari tikai tiem, kam patiesi uzticas, tiem, no kuriem var neslēpt savu vājumu.

Viņš vienmēr bija pārliecināts, ka abiem ar Džounu ir paveicies. Viņi viens otra priekšā varēja neizlikties, vismaz tā Tenets vienmēr bija iedomājies. Tagad viņš redzēja, ka ir kļūdījies. Visu šo laiku Džouna bija slēpusi no vīra to pusi, kurā gulēja viņas sapņi un cerības. Un arī pašlaik Tenets slēpa no Džounas savas patiesās domas. Varbūt abu savstarpējās attiecības veidojās par tādām, kādas viņš bija redzējis valdām tik daudzu citu starpā, varbūt labākie un skaistākie kopā pavadītie gadi bija jau aiz muguras. Tā bija nospiedoša doma, tas bija kaut kas, ko katrā ziņā jāpārvar. Un tomēr Tenets juta, ka, lai tas izdotos veiksmīgi, viņam nāksies mainīt savu attieksmi pret Džounas darba jautājumu. Bet kā lai to izdara?

Kā lai izmaina to, par ko ir pārliecināts?

Vēlāk, gulēdams gultā un klausīdamies Džounas vienmērīgajā elpā, Tenets atsauca atmiņā aizvadīto dienu. Tumsā un klusumā radās neskaidra nojauta, ka kaut kas ir pietuvojies viņa apziņas robežai. Viņam nebija ne jausmas, kas tas ir, bet te tas bija, pašā apziņas attālākajā nostūrītī. Kas tas varēja būt? Kāds svarīgs fakts, atstumts tālu malā kā nenozīmīgs? Vai kāda doma, ārkārtīgi svarīga viņa izpratnei par lietas gaitu? Bet tā nedevās rokā. Varbūt, kamēr viņš gulēs, zemapziņa dos kādu grūdienu, un, no rīta pamostoties, tā būs klāt, gaidīs. Pagātnē tā bija bieži noticis. Bija tā, it kā prāta dziļākais slānis varētu darboties labāk tad, kad virsējais nefunkcionē. Interesanti, no kura slāņa nāk impulss izdarīt slepkavību, Tenets domāja. Šī dziļā doma viņu nodarbināja, līdz tas aizmiga.

15.

-    Inspektors Tenets?

-    Klausos.

-        Šeit Pols Enerbijs, Netltonas vikārs. Vai jūs šorīt brauksiet uz Netltonu?

-    Jā. Faktiski es tur būšu drīz vien.

-        Vienkārši man ir kaut kas, ko jums pastāstīt. Vai jūs nevarētu iegriezties mācītājmājā?

Tādi vārdi iepriecinātu jebkura policista sirdi, nodomāja Tenets.Varbūt tie kompensēs to, ka zemapziņa bija viņu piekrāpusi, nekādu spīdošu atklājumu no rīta tā neatnesa. Noteikti, Tenets atbildēja. Cikos jums būtu ērtāk?

-        Labāk agrāk. Desmitos trīsdesmit mani uz tasi kafijas ir uzaicinājušas sievietes no Apvienības mātēm.

-     Varbūt deviņos trīsdesmit?

-    Jauki. Paldies un uz redzēšanos!

Pa to laiku bija ienācis Lainhems.

-        Izklausās, ka Netltonas vikārs gatavo pamatīgu pārsteigumu, teica Tenets, bet tad piemetināja: Šorīt, Maik, jūs izskatāties visai možs.

-    Es viņai pateicu, Lainhems staroja.

Acīmredzot viņš bija saņēmis drosmi un nopietni parunājis ar māti.

-    Pateicāt, ka, neskatoties ne uz ko, rīkosieties?

Lainhems pamāja.

-     Ne gluži tik tieši, tomēr es… nu… pakustināju mazliet šo jautājumu.

-      Skaidrs, novilka Tenets, un, skatoties uz jums, nav jāvaicā, kā viņa to uztvēra.

Bet Lainhems gribēja izstāstīt visu. Tas plūda viņam pāri kā pilnam traukam.

-      Godīgi sakot, ser, es nebiju pietiekami nelokāms, jo atcerējos mātes periodiskos infarktus un nobijos, ka tāds varētu uznākt arī tagad. Saprotiet mani, es vienmēr pārmestu sev, ka neesmu to noklusējis. Lainhems apklusa un cerīgi skatījās Tenetā, it kā šauboties, vai tas klausās.

-      Arī labi, Tenets drošināja viņu, priecādamies par Lainhema izturību (un juzdamies atvieglots, ka misis Lainhemai nav uznākusi lēkme, jo tad, bez šaubām, par to atbildīgs būtu viņš, Tenets). Tagad to bija pārņēmusi nepacietība traukties uz Netltonu un satikt vikāru. Tam noteikti jābūt kam svarīgam, jo pretējā gadījumā misters Enerbijs nebūtu traucējis viņu ar zvanu. Varbūt kāds kaut ko atklājis grēksūdzē? Nē, tas bija izslēgts. Grēksūdze ir svēta un neaizskarama.

-      Un tad māte teica… Lainhems turpināja runāt. Viņš acīmredzot gribēja atstāstīt sarunu vārds vārdā, un Teneta sirdsapziņa neļāva laupīt kolēģim šo prieku. Viņš nevarēja nepriecāties par savu seržantu. Lainhems izskatījās tā, it kā visas pasaules nelaimes pēkšņi būtu novēlušās no pleciem. Sākumā, protams, misis Lainhema bija mazliet paraudājusi, bet, aptvērusi, ka dēls domā tieši to, ko saka, viņa mīlīgi bija padevusies.

-      Kā jums šķiet, ser, vai es nevarētu tūlīt pat piezvanīt Luīzei? Lainhems nobeidza ar lūgumu. Es nevaru vairs sagaidīt, bet no mājām negribēju zvanīt…

-       Uz priekšu, Tenets uzsauca. Viņš bija patiesi priecīgs, jo tā bija gaidījis, kad visi triecieni būs garām un Lainhems varēs nodoties laulības svētlaimei. Jūs mani uzmeklējiet Netltonā! Es vispirms gribu satikt vikāru, bet pēc tam vēlos, lai jūs būtu kopā ar mani. Mēs vispirms aprunāsimies ar misis Selbiju, bet pēc tam ar viņas vīru. Mums noteikti jānoskaidro, vai Kerija

bijusi pie Selbijiem pēc aiziešanas no Pitmeniem. Sjuzanna saka, ka viņai vajadzējis būt, jo majoru Selbiju negaidīja mājās līdz otrdienai, bet tas ir tikai Sjuzannas pieņēmums. Satiksimies ap desmitiem baznīcas stāvvietā.

Laiks, kas dažas pēdējās dienas nepārtraukti mainījās, pa nakti bija nostabilizējies, un ārā viņu sagaidīja brīnišķīgs, spožs marta rits. Draiskulīgs vējiņš naski dzenāja pūkainus mākonīšus. Koki šūpojās, un to zari Tenetam no muguras māja atvadas.

Netltonā izkāpis no mašīnas, viņš uz bridi apstājās un dziļi ieelpoja lauku gaisu. Gājēju celiņa pretējā pusē stāvēja būvmeistaru smagā mašīna. Gar baznīcas kotedžu aizmuguri aizvijās celiņš. Uz šaurās ietves divi vīri no mašīnas krāva maisus. Tenets soļoja uz vikāra mājas vārtiņiem. Viens no vīriem, iekrāvis ķerrā divus maisus, sāka to stumt pa celiņu Teneta virzienā.

Otrs bija Arnolds, būvmeistars. Ar treknu flomāsteru viņš vienu pēc otra iezīmēja pilnos papīra maisus. Tenets ieinteresēts apstājās.

Labrīt, viņš sasveicinājās.

241

Arnolds, paskatījies uz viņu, atņēma sveicienu.

Simpsonc 1

Nolādēts laika tēriņš, viņš kurnēja. Ja jūs labi darītu savu darbu, man ar šito nebūtu jāķēpājas.

Tenets pienāca tuvāk un aplūkoja zīmes, ko Arnolds vilka uz maisiem: aplis sešu collu diametrā ar lielo A burtu tajā. Kāpēc jūs to darāt? viņš jautāja.

-     Kāds nīkulis čiepj manus maisus, redz. Maisu pēc maisa. Cementu, smiltis, šķembas… Iegaumējiet, to viņš dara.

-    Visu uzreiz?

-    Nē. Katru reizi pa druskai. Bet kopā salasās. Zaudējums gandrīz piecdesmit mārciņas pa pagājušo mēnesi. Un jūs daudz ir darījuši te?

-    Bet vai jūs esat ziņojis?

Arnolds piecēlās un nepacietīgi paskatījās celiņa virzienā. Varat būt drošs. Un vai man daudz labuma no tā? Kur, pie velna, tas Bils iekritis? Bil! viņš iekliedzās.

-    Un tāpēc jūs nolēmāt iezīmēt? Laba doma.

-    Tikai, ja mēs kādu sameklēsim vēlāk. Bet, ticiet man, kad es to izdarīšu, tad tūlīt pat nolaidīšu tam asinis.

-            Daudz prātīgāk būtu vispirms paziņot mums, Tenets samierinoši pamācīja. Jūs taču negribat nonākt aiz restēm par uzbrukumu, vai ne?

-Taisnīgums! kurnēja Arnolds. Viņš atkāpās dažus soļus no Teneta un atkal skatījās celiņa virzienā. Bil! viņš kliedza.

Ķerras troksnis vēstīja par Bila ierašanos.

-     Kur ellē jūs bijāt! Arnolds likās nikns. Mums, zin, nav laika visu dienu.

-Es…

-     Nestāstiet man savas muļķības, Arnolds nerimās. Atkal trināt mēles ar to putniņu no blakus mājas, ja?

Bils apvainojumu nenoliedza, bet noliecās, lai ieceltu ķerrā nākamo maisu.

-    Mister Arnold… Tenets ierunājās, kad Bils atkal bija aizbraucis.

-   Jā? Arnolds stiepās, lai izvilktu no mašīnas lielu ģipša saplākšņa loksni. Tenets ievēroja, ka ari tā ir iezīmēta.

-     Vai slepkavības nakti ari kaut ko nozaga? viņš jautāja.

Arnolds nostatīja plāksni vertikāli un atslēja to pret mašīnu. Tad viņš pakratīja galvu. Kopš svētdienas nekas nav čiepts. Pēdējo reizi sestdien. Vesela materiālu noliktava te. Ir ko padomāt, vai ne? Domāju, ka tam jābūt kādam vietējam. Tas nelietis ir stūmis visu projām ķerrā. Un Bekingemas pili, es jums teikšu, viņš uz mana rēķina nebūvēs. Ja vēl kaut kas zudīs, es sargāšu visu nakti, līdz noķeršu. Ceru gan, ka šitā slepkavība viņu ir aizbaidījusi. Jādomā, ka viss vējā… un tagad atvainojiet. Viņš pacēla ģipša plāksni un, no svara saliecies, smagi aizsoļoja pa celiņu.

Žēl, nodomāja Tenets, noskatoties viņam pakaļ. Ja zaglis darbojies slepkavības naktī, tad noteikti kaut ko ir manījis, tā ka būtu vērts pielikt visas pūles, lai viņu noķertu.

Vienalga, viņš prātoja, atvēris mācītāja mājas vārtiņus un nogriezies pa taciņu, fakts, ka slepkavības naktī nekas nav nozagts, vēl nenozīmē, ka zaglis tajā vakarā nav bijis otrā numura dārzā. Viņš varēja tur būt, bet tad iztraucēts. Teiksim, izdzirdējis kādu nākam, varēja paslēpties, vietas ir pietiekami. Viņš varēja pat redzēt slepkavu, redzēt, kā tas ievelk Kerijas ķermeni tualetē.

Mācītāja mājas durvis bija pusvirus. Tenets izklaidīgi pieklauvēja. Viņa domas bija tālu. Varēja pat gadīties, ka zaglis pats ir slepkava. Teiksim, ceļā uz mājām Kerija izdzirdējusi kaut ko aizdomīgu, piemēram, tikusi stumta ķerra. Arnolds pat varēja viņai pastāstīt par zādzībām, pateikt, ka tur aizdomās kādu no vietējiem. Viņš arī varēja palūgt Kerijai turēt acis vaļā. Un tad, viņa zagli pazinusi… Šī iemesla dēļ pēc sitiena pa galvu, slepkava nolēmis novākt viņu. Tas nedrīkstēja pieļaut, ka, atguvusi samaņu, Kerija nodos viņu.

Ticami, lai gan iemesls slepkavībai likās visai nenozīmīgs. Bet slepkavības ir notikušas daudz sīkāku iemeslu dēļ, Tenets sev atgādināja. Jebkurā gadījumā, ja zaglis nogalinājis viņu vai pat tikai redzējis slepkavu, tas noteikti aizgājis prom tukšām rokām, ja vispār ir pie vesela saprāta. Viņš neriskētu piesaistīt sev uzmanību.

Šajā mirklī Tenetam radās spēcīga nojauta, ka jāmēģina kaut ko atcerēties. Ne to izvairīgo faktu vai domu, ap kuru domas lidoja pagājušajā naktī, nē. Tomēr kaut kas bija aizķēries kādā no viņa smadzeņu tālākajiem gaiteņiem. Kas tas bija? Viņš papurināja galvu un drūmi sarauca pieri. Vai sāk zust viņa detektīva tvēriens?

Un kur ir vikārs?

Šausmīga doma izskrēja cauri viņa smadzenēm. Tā bija dzimusi detektīvromānos, kuros tie, kam ir sniedzama vērtīga informācija, noteikti ņem sliktu galu, pirms paspēj kādam to nodot. Viņš atgrūda durvis plašāk un iegāja priekštelpā.

-    Mister Enerbij? Tenets sauca. Atbildes nebija.

Viņš piegāja pie kāpnēm un sauca vēlreiz. Mājas galā noklaudzēja durvis, liekot viņam sarauties.

-     Vai tas esat jūs, inspektor? vikārs parādījās virtuves durvīs. Piedodiet, vai jūs jau ilgi esat šeit? Jūs gaidot, es biju izgājis siltumnīcā. Viņš izstiepa nosmērētās rokas. Tūlīt nomazgāšu. Nāciet, lūdzu, iekšā!

Virtuve dienā bija tikpat mājīga kā naktī. Pa logu lējās saules gaisma, un uz plīts šņāca tējkanna.

-    Tasi kafijas, inspektor? Lūdzu, sēdieties! Tenets piekrītoši pamāja un apsēdās uz viena

no krēsliem pie galdiņa ar plastmasas virsmu. Virtuvīte bija tīra un kārtīga, brokastu trauki nokopti, ēdienu gatavojamā galdiņa virsma tukša. Bija skaidri redzams, ka reverends Pols Enerbijs ļoti labi tiek galā bez sievas.

-     Es ceru, ka jums nebija iebildumu pret manu lūgumu apciemot mani? jautāja vikārs un apsēdās pretī Tenetam.

-    Protams, ka ne.

-      Ir tikai… ak, Kungs, man patiešām ļoti grūti… Viņš skatījās uz savām rokām, kas sakrampētas gulēja viņa priekšā uz galdiņa. Tad pacēla uz Tenetu pelēkās acis, kuras bija, jā, kādas tad tās bija, domāja Tenets. Mulsuma pilnas? Kaunīgas? Lūdzošas? Tenets gaidīja, kas sekos tālāk.

-     Jums varētu likties, vikārs iesāka, jo acīmredzot bija sakopojis domas, ka es varbūt esmu vecpuisis vai atraitnis. Viņa skatiens apskrēja virtuvi, it kā lai pasvītrotu sievas trūkumu šajā sieviešu pārpilnajā provincē.

-    Nu, man bija… stostījās Tenets.

-      Jūs esat kļūdījies. Esmu precējies, bet mana sieva neatrodas šeit. Viņa ir… viņa ir psihiatriskajā slimnīcā. Es neiedziļināšos detaļās, bet viņa tur atrodas jau kādus desmit gadus vai vēl ilgāk, un saka, ka uz atveseļošanos nav cerību.

Enerbijs apklusa, bet nelūdza līdzjūtību. Viņš vienkārši uzzīmēja fonu savam turpmāk sakāmajam. Tenets tikai sēdēja un gaidīja. Bija skaidrs, ka stāsta smagākā daļa vēl sekos. No sasprindzinājuma vikāra roku kauliņi kļuva balti. Pirms mēģinājuma apkopot tālākās domas viņš aplaizīja lūpas.

Piedodiet man, inspektor, vikārs nervozi iesmējās, bet, kā jūs redzēsiet… lietas būtība ir tāda, viņš iesāka, un balss pēkšņi ieskanējās daudz apņēmīgāk, ka pēc tam, kad jūs mani apciemojāt tajā vakarā un pastāstījāt tās absurdās baumas par mis Pitmenu un misteru Ingremu, es… nu, es zinu, ka slepkavības izmeklēšanā visi fakti atklājas, pat tie, kam ar slepkavību nav nekāda sakara. Un es labi apzinos, ka uz tiem, kas kaut ko slēpuši, viegli var krist aizdomas, kaut arī viņu noslēpumam nav nekā kopīga ar lietu… īsi sakot, es jūtu, ka mis Pitmenas dēļ man jums jāpaskaidro ja jums liekas, ka viņa kaut ko slēpj, tad patiesībā viņa cenšas aizsargāt… mani. Viņa balss aprāvās, un viņš nodūra galvu.

Tenetam joprojām nebija skaidrs, ko vikārs cenšas pastāstīt, bet vīra mulsums, liekas, rādīja vienīgo izskaidrojumu. Viņš atcerējās atvieglojuma pieskaņu vecā mistera Pitmena smieklos, klausoties par Merionas un Ingrema sakaru. Jūs gribat teikt, viņš lēnām izrunāja katru vārdu cerībā, ka nav kļūdījies, ka jūs un mis Pitmena…

-    Jā, atbildēja misters Enerbijs. Ak, ne jau vispārpieņemtajā nozīmē, inspektor, viņš ātri piebilda. Es gribu teikt, ka mums nav… ka tā nav mīlas dēka. Jā, mēs mīlam viens otru, lai gan zinām, ka situācija ir bezcerīga. Mana sieva… lai gan viņas prāts ir zudis, ir fiziski vesela, un uzskata, ka dzīvos vēl daudzus gadus.

Kāda nožēlojama, ārkārtīgi nožēlojama situācija, domāja Tenets. Bez šaubām, vikāram par šķiršanos un apprecēšanos no jauna nevar būt ne runas. Tad viņam droši vien nāktos aiziet no baznīcas. Viss būtu vienkārši, ja vikāra ticība būtu neīsta, bet ja tā nav… Tenets ieskatījās reverenda Pola Enerbija skaistajā, stingrajā sejā un saprata, ka tas tā nav.

-    Galvenais, saprotiet, ka neviens par to nezina. Lai gan mums vispārpieņemtā nozīmē nekas nav slēpjams, tomēr, ja tas nāktu atklātībā, būtu daudz runu, un rezultātā mis Pitmenai nenovēršami nāktos ciest. Viņai jau tā ir pietiekami grūta dzīve, un tā ir taisnība, lai gan viņa nekad nesūdzas. Un es zinu, ka aiz uzticības pret mani miss Pitmena nestāstītu jums neko par mūsu… attiecībām. Vikārus, kā jūs, bez šaubām, saprotat, baumas skar īpaši smagi. Es jutu, ka man pašam viss jāpaskaidro, lai jūs nepārprastu mis Pitmenes izvairigumu. Es ceru, ka jūs neapvainošu, sakot, ka šis ir stingri konfidenciāls jautājums.

-    Draudze no manis par to neuzzinās, varat būt drošs, teica Tenets. Protams, ja tam nebūs kāds sakars ar lietu.

-    Tam nav, vikāra balss skanēja dedzīgi. Jau tas, ka esmu godīgs pret jums, pierāda, cik drošs par to esmu.

Tenets cerēja, ka vikāram ir taisnība. Vai mis Bērča par to kaut ko nojauta?

-    Nē, protams, ka ne. Es jau teicu jums esmu simtprocentīgi pārliecināts, ka neviens neko nenojauš. Izņemot mis Pitmenas tēvu, kuram, protams, var pilnīgi uzticēties. Ja tas viss tā nebūtu, rastos čuksti, skatieni, aplinkus mājieni, jūs jau zināt, kā tas notiek, un es noteikti to justu. Es vienīgi apzinājos, ka labāk ir pirmajam pateikt jums patiesību nekā pieļaut, ka kļūdaina iemesla dēļ jūs turētu aizdomās mis Pitmenu.

-     Varu to saprast, teica Tenets. Viņš piecēlās un pastiepa vikāram roku. Es augstu vērtēju jūsu uzticību.

-     Ir vēl viena lieta, inspektor, Enerbijs ātri piebilda.

Tenets atkal apsēdās.

-     Tam gan vajadzēja notikt ātrāk, bet es to atcerējos tikai pagājušajā naktī. Mana darbistaba atrodas mājas priekšējā daļā, un, kad naktī zvana telefons, es necenšos ieslēgt gaismu, jo pazīstu darbistabu kā savus piecus pirkstus un arī durvis parasti atstāju puspievērtas, lai no priekštelpas iespiestos gaisma. Un es nemēdzu aizvilkt aizkarus. Tas man ienāca prātā vakar vakarā, kad apmēram deviņos trīsdesmit runāju pa telefonu. Es atceros, ka tajā pašā laikā telefons iezvanījās arī pirmdienas vakarā, kad baznīcas padomes sēde tuvojās beigām. Un atmiņā šis fakts man laikam uzausa tāpēc, ka apstākļi precīzi atkārtojās, es stāvēju tur, izklaidīgi skatījos pa logu tumsā un pēkšņi atcerējos. Tieši pirms sarunas beigām, es domāju to pirmdienas vakaru, pamanīju mis Bērču. Viņa gāja pa ietvi ceļa pretējā pusē.

Teneta kuņģis uztraukumā sarāvās. Viņam

likās, ka pats ir ieraudzījis Keriju.

-    Kur tieši viņa atradās?

-     Pie Pitmenu mājiņas tālākā gala, nāca uz šo pusi. Domāju, ka no Selbijiem, bet varu ari kļūdīties.

Laikam jau viņš nekļūdās, domāja Tenets. Vecā mācītājmāja bija tālākais nams pilsētiņā. No kurienes gan Kerija varēja nākt, ja ne no Selbijiem. Šeit bija apstiprinājums tam, ka misis Selbija melojusi.

-    Jūs esat pārliecināts, ka tā bija viņa?

-    Pilnīgi. Es zinu, ka attālums pāri ceļam ir visai liels, bet, kad es ieraudzīju viņu ienākam gaismā, kas plūst no ielas laternas pie Pitmfenu vārtiņiem, mis Bērča bija saredzama gluži skaidri. Viņa, ziniet, bija visai īpatnējs tips.

-   Jūs esat pārliecināts, ka viņa bija pie Pitmenu mājas tālākā gala?

-    Pilnīgi.

-     Vai viņa nevarēja nākt ārā no Pitmenu iebrauktuves?

-    Nē, noteikti ne.

-    Un jūs teicāt, ka tas bija tieši pirms baznīcas padomes sēdes beigām?

-     Jā, ap, ļaujiet man padomāt, teiksim, bez

desmit desmitos.

-    Vai jūs redzējāt, kur viņa aizgāja?

-             Diemžēl nē. Es viņu pamanīju tikai uz vienu mirkli, kad liku nost klausuli. Protams, tajā bridi es neko nedomāju. Un nākamajā mirkli biju jau aizgriezies. Es steidzos atpakaļ uz sēdi.

Žēl, bet te nevarēja neko līdzēt. Enerbijs, protams, varēja melot, betTenetam tā nelikās.

-             Starp citu, paldies, ka ieteicāt misis Gemblu mis Bērčas vietā, vikārs pateicās, pavadot Tenetu līdz ārdurvīm. Mis Pitmena aprunājās, un misis Gembla piekrita. Mis Pitmena ir bezgala priecīga par to.

Tenets nomurmināja kautrīgu atbildi, bet neapšaubāmi sajuta pašapmierinātību.

Lainhems sēdēja uz baznīcas mūra žoga. Pamanījis, ka no mācītājmājas tuvojas Tenets, viņš pielēca kājās un šķērsām ceļam steidzās pretī.

-    Kaut kas interesants? viņš jautāja.

-             Varētu būt, un Tenets īsumā izstāstīja sarunas saturu.

-             Tātad misis Selbija ir melojusi, secināja Lainhems.

-    Ja ticam mistera Enerbija stāstītajam.

-    Vai jūs viņam neticat?

-    Nedomāju, ka viņš melo, teica Tenets, bet varēja kļūdīties. Tiesa, attālums ir tikai daži jardi, bet tas notika pirms laba laika un tumsā. Esmu šeit bijis naktī, un jāsaka, ka laterna pie Pitmenu mājas nav īpaši gaiša.

Sarunājoties viņi gandrīz bezmērķīgi bija gājuši pa ceļa malu un tagad atradās pie baznīcas iebrauktuves. Ejot uz veco mācītājmāju, pirms baznīcas iebrauktuves šķērsošanas viņiem nācās pagaidīt, jo te iegriezās zils autofurgoniņš ar uzrakstu Ekirets. Burti bija balti un skaidri salasāmi. Furgons iegriezās iebrauktuvē un apstājās mis Koksas mājiņas priekšā.

-     Vienu mirkli, teica Tenets, uzlikdams roku uz Lainhema pleca, lai neļautu tam šķērsot iebrauktuvi. Abi vīri vēroja, kā no furgona izlec šoferis, pieiet pie piektā numura durvīm un pieklauvē.

Barets, atcerējās Tenets, bija veikals, kura vajadzībām mis Koksa šuva pārvalkus. Domājams, ka šo amatu viņa iemācījusies daudzus gadus pirms tam, kad kļuva par vientuļnieci. Tenets bija pārliecināts, ka zaudē laiku, tomēr ziņkāre lika viņam pavērot, kā notiks šis kontakts ar ārpasauli. Viņš sāka soļot pa taku. Lainhems neizpratnē sekoja kolēģim pa pēdām.

-     Es aizmirsu jums kaut ko pastāstīt, teica Tenets, kad viņi atradās pie otrā numura, no kurienes skanēja spēcīga āmura klaudzoņa, un atkārtoja Āmolda stāstīto par veiklo zaglēnu.

-     Pēc tam, kad būsim apciemojuši misis Selbiju, savāciet, cik vien iespējams, daudz vīru un lieciet pamatīgi pārķemmēt visu pilsētiņas teritoriju. Paskatīsimies, vai izdosies atrast kaut ko no Arnolda iezīmētajiem materiāliem un izvilkt gaismā šo varoni.

Mis Koksas durvis bija atvērtas. Viņa pārmija dažus vārdus ar šoferi, bet tad iegāja atpakaļ mājā, atstājot vīru pie sliekšņa. Kad Tenets un Lainhems tuvojās mājiņai, viņa atkal parādījās, lēnām, sāniski un pussaliekusies virzoties uz durvīm. Šoferis viņai kaut ko pateica un noliecās, lai pieskartos tās plecam. Viņa pakāpās sāņus. Vīrs noliecās, uzmeta plecā lielu plēvē ietītu saini, ko mis Koksa bija atvilkusi, un pa taciņu moži aizsoļoja uz furgoniņu. Pirms tā dubultdurvis bija aizcirtušās, Tenets paspēja ieraudzīt puķaina auduma sloksnes. Viņš juta, ka mis Koksa ir pamanījusi abus ar Lainhemu tuvojamies.

-             Labrīt, mis Koksa, viņš pacēla roku sveicienam. Jauka dieniņa, vai ne?

Viņa kaut ko noburkšķēja, iespējams, atbildes

sveicienu, un sāka klibot vārtiņu virzienā. Šodien

mis Koksa atkal lietoja spieķi. Vakardienas kruķi droši vien gaidīja taciņas slaucīšanas reizi.

Kad furgons izgriezās no iebrauktuves, Tenetam un Lainhemam nācās piespiesties ar mugurām pie mietiņu žoga. Tad viņi pagriezās pret veco sievieti. Vīrišķīgā apģērba un pašas mis Koksas vāruma savienojumā ir kaut kas bezgalīgi aizkustinošs, nodomāja Tenets.

-             Vai jums ir kādi labi jaunumi? viņa jautāja savā čērkstošajā balsī.

-             O, jā. Mēs virzāmies arvien straujāk, vai ne? Tenets meklēja Lainhema apstiprinājumu. Ir tā?

-              Ir tā, atbalsoja Lainhems, pamādams ar galvu kā uzvelkamā lelle.

-             Cik ilgi vēl? Viņas seja bija raizēs savilkta.

-    Ceru, ka nu jau drīz, Tenets atbildēja balsī, kas, kā viņam pašam likās, bija sirsnīga un nomierinoša. Ļoti drīz.

Kādu mirkli viņa pētoši skatījās Tenetam sejā un tad, acīmredzot ar atbildi apmierināta, pagriezās un neveiklā, ļodzīgā gaitā aizkliboja mājiņas virzienā.

-     Cik neparasts ir tāds sievietes vārdos neizteikts spiediens uz jums! Vai ievērojāt? Tenets jautāja, kad viņi bija atgriezušies uz lielā ceļa.

Lainhems pamāja. Jūs patiešām domājat, ka tas notiks drīz?

Tenets paraustīja plecus.

-     Vēlreiz atkārtoju: es ceru. Bet, lai cik dīvaini tas liktos, domāju, ka drīz. Es jūtu, ka raksts sāk iezīmēties, ka kuru katru mirkli es to ieraudzīšu. Pagājušajā naktī man bija nojauta, ka tas jau ir te, gaida, lai to nolasītu… Viņš pakratīja galvu. Vai jūs saprotat, ko es ar to domāju?

-   Ne visai. Man tas viss liekas juceklis, cilvēku un motīvu mudžeklis, mazliet mistisks, kurā, liekas, nav nekā būtiska…

-     Bet vai tad jūs nesaprotat, Tenets neatlaidās, ka šis raksts ir izlasāms. Tas vienkārši jāatsedz. Un visu laiku mēs tam tuvojamies. Kā ainavai, kas sekos aiz nākamā līkuma. Tā jau ir tuvu, tikai jāpagaida, kad tur nokļūsim.

Lainhems neatbildēja. Bija skaidrs, ka viņam trūkst Teneta optimisma.

16.

Atkal nācās klauvēt vairākas reizes, līdz Irēna Selbija atvēra durvis. Ieraudzījusi, kas ir ciemiņi, viņa, ne vārda nesakot, pakāpās soli atpakaļ un pa zināmo ceļu veda viņus uz ziemas dārzu.

Tagad, zinot viņas slimības raksturu, Tenets brīnījās, kā varējis palaist garām simptomus, kas ir tik uzkrītoši pieredzējuša vērotāja acij. Kopš vakardienas pēcpusdienas sarunas ar Sjuzannu viņš juta, ka attieksme pret misis Selbiju ir ievērojami mainījusies. Viņa vairs nebija vidusšķiras mājsaimniece, kas sirgst ar alkoholismu. Misis Selbija bija dzīves sagrauta koncertpianiste, kuras dabas dotās izteiksmes spējas un apdāvinātību sabradājis viņas varaskārais vīrs.

Tomēr, neskatoties uz visu, šī bija slepkavības izmeklēšana, un Irēna Selbija bija melojusi. Tenets centās apslāpēt jaundzimušās līdzjūtības jūtas, un tas lika balsij skanēt neparasti skarbi. Viņš bija pārliecināts, ka, klausoties teikto, Lainhems zināmā mērā ir pārsteigts.

Misis Selbija, vakar, jūs apciemojot, es jautāju, vai mis Bērča, nākot no Pitmeniem pirmdienas vakarā, nav šeit iegriezusies. Jūs atbildējāt, ka ne, jo esot gaidījusi atgriežamies vīru un tāpēc pēc mis Bērčas neesot bijis vajadzības.

-    Jā, pareizi.

-     Esmu uzzinājis, ka jūs viņu negaidījāt ātrāk par otrdienu.

Iestājās klusums. Irēna Selbija skatījās uz savām cieši sakrampētajām rokām. Tenets gandrīz varēja sajust viņas centienus nepaskatīties uz pudeli, kas bija paslēpta turpat, kur vakar, Tenets pat varēja saredzēt tās kakliņu rēgojamies no lapu zaļā aizsega.

Misis Selbija pacēla roku, it kā lai aizdzītu no jauna uznākušo sejas muskuļa raustīšanos. Tā bija sākumā domāts, bet viņš tika galā ar darbiem ātrāk nekā bija domājis un tāpēc pirmdienas pievakarē piezvanīja, un pateica, ka ieradīsies ap desmitiem un nevis otrdien, kā bija plānots. Viņš arī palūdza, lai paziņoju Kerijai, ka nav vajadzības nākt.

-    Un jūs aizgājāt pie viņas?

-     Nē. Es zināju, ka vakarā notiks baznīcas padomes sēde un, kamēr mis Pitmena būs sēdē, Kerija ies uz viņu māju, un tā es dažas minūtes pirms deviņiem aizgāju līdz vārtiņiem un satiku viņu. Kerija vienmēr ir precīza kā pulkstenis, tāpēc nebija nekādu problēmu viņu satikt.

Žēl, ka nav vasara, nodomāja Tenets. Vecā mistera Pitmena spogulis noteikti būtu fiksējis šo satikšanos, ja, protams, tā vispār notika. Kāpēc jūs man to nepateicāt vakar?

Viņa paraustīja plecus. Jūs nejautājāt. Un man tas nelikās svarīgi.

-    Cikos jūsu vīrs zvanīja?

-     Nevaru precīzi pateikt. Domāju, ka starp sešiem un septiņiem.

Ja šis stāsts vēl nav saskaņots abu laulāto draugu starpā, tad, Tenets bija pārliecināts, tajā pašā mirklī, kad viņi ar Lainhemu būs izgājuši, viņa runās pa telefonu ar vīru, lai majors Selbijs zinātu par zvanu, kuram it kā vajadzēja notikt.

Bet vai tā bija noticis?

Vai varēja būt nepareizs Sjuzannas pieņēmums, ka Kerija tajā vakarā iegriezusies, lai pārbaudītu misis Selbijas stāvokli? Vai vikārs varēja kļūdīties? Vai melot?

Nē, domāja Tenets, kad viņi ar Lainhemu bija atgriezušies mašīnā, lai brauktu uz majora Selbija darbavietu. Viņš bija pārliecināts, ka tā ir Irēna Selbija, kas melo.

-      Kā jums liekas, Maik? pateicis savu viedokli Lainhemam, viņš pajautāja.

Lainhems nešaubījās.

-    Es piekritu, ser.

-    Bet kāpēc viņa to dara?

Lainhems domāja. Sargājot viru, man gribētos teikt. Viņš varēja pārbraukt agrāk nekā apgalvo. Kā jūs jau teicāt, kad Sjuzanna viņu dzirdēja, viņš varēja pārrasties mājās jau otro reizi. Teiksim, pirmo reizi viņš pārbrauca starp deviņiem trīsdesmit un deviņiem piecdesmit, kad Kerija vēl bija tur, un atrada sievu līdz nāvei piedzērušos. Viņš varēja pazaudēt pašsavaldīšanos un iegāzt viņai… viņš izskatās pēc tieši tāda tipa ar tādu briesmīgu raksturu. Vai jums tā neliekas?

-    Liekas gan. Piekrītu.

-     Vai arī, Lainhems iedegās, viņa soļi kļuva platāki, misis Selbija pati varēja viņu nogalināt. Teiksim, Kerija mēģināja atņemt viņai pēdējo pudeli. Misis Selbija nedeva, cīnījās pretī. Viņas varēja nogāzties, un krītot Kerija sadauzīja galvu.

-    Bet kāpēc viņu nogalināt? Es varu saprast, ka misis Selbija centās atgūt savu pudeli, bet, pat ja viņa bija piedzērusies, es, goda vārds, nespēju iedomāties, ka viņa varētu nosmacēt bezsamaņā esošu sievieti.

-    Laikam gan ne, Lainhems negribīgi piekrita. Bez tam, viņai kaut kādā veidā būtu jāaizvelk līķi pāri ceļam uz otrā numura dārzu. Neticu, ka viņai pietiktu tam spēka.

-    Un vēl viņai vajadzētu paspēt piedzerties līdz bezsamaņai pirms Sjuzannas atgriešanās. Nepietiktu laika. Ja nu tikai Sjuzanna nemelo, bet domāju, ka tā nav.

-     Varbūt viņa varēja atbrīvoties no līķa vēlāk?

-    Tad kur tas pa to laiku atradās? Nē, te kaut kas nesakrīt.

-     Bet pavisam citādi ir ar majoru Selbiju, vai ne, ser? Es nedomāju, ka viņa sirdsapziņa viņam traucētu nogalināt Keriju, vismaz spriežot pēc tā, ko jūs par viņu stāstījāt. Ja viņa ir majoru šantažējusi, tad viņš varēja izdomāt, ka ir pienākusi ideāla iespēja no viņas atbrīvoties.

-     Viņš varēja noslēpt līķi šķūnītī, prātoja Tenets, tad pagaidīt, kamēr visi būs aizmiguši, aizstiept viņu pāri ceļam…

-            … un iestumt drošākā vietā, tualetē. Lainhems dedzīgi nobeidza domu. Vai jums nešķiet, ka tieši tā ari viss varēja notikt?

-      Labāk neaizrausimies, Tenets viņu atvēsināja, un nepakļausimies katrai jaunai idejai. Ir vēl daudz citu iespēju. Cīniņā ar misis Selbiju Keriju varēja apdullināt, bet esmu pārliecināts, ka tad viņa triumfētu par atgūto pudeli un turpinātu dzert, līdz gāztos no kājām. Tad majors Selbijs, pārradies mājās, atrastu Keriju bezsamaņā un varētu izmantot iespēju nobeigt viņu, jo tāds vīrs kā viņš noteikti jau sen nevarēja ciest šo sievieti. Katrā ziņā, paskatīsimies, kas viņam pašam ir sakāms šajā jautājumā.

Viņi jau bija pie Stevilija. Šveicars nekavējoties ieveda abus majora Selbija biroja kabinetā. Pats majors stāvēja aiz rakstāmgalda. Viņš izteiksmīgi pamāja sekretārei un, līdzko tā bija atstājusi kabinetu, eksplodēja. Viņa balsi pildīja niknums.

-     Tas ir neciešami! viņš kliedza. Pilnīgi neciešami!

-      Kas, major Selbij? — Tenets nevainīgi pavaicāja.

-             Šis… šis iebrukums manā birojā. No Selbija mutes šķīda siekalas. Viņš nevaldāmi piesteidzās pie loga, bet tad atgriezās iepriekšējā vietā. Man šeit ir zināms stāvoklis, un es tiešām nevaru saprast, kāpēc jums vajadzētu…vispār traucēt mani. Man ar mis Bērču gandrīz vai vispār nebija nekā kopīga.

-     Varbūt jūs būtu tik laipns, major, un tomēr pastāstītu mums, kas bija šis "gandrīz"? jautāja Tenets.

Selbijs pārstāja skraidīt pa kabinetu, nolieca galvu un no bagātīgo uzacu apakšas nikni paskatījās Tenetā. Uz ko tieši jūs tēmējat, inspektor?

-    Netēmēju, major, tikai apjautājos. Vai mēs drīkstam apsēsties?

Selbija roka pavicināja neiecietīgu piekrišanas žestu. Pats viņš apsēdās aiz rakstāmgalda.

Varbūt ar šo kustību, domāja Tenets, viņš cer ņemt sarunu savā kontrolē, pasvītrot, ka ir plaukstošas biznesa iestādes izpilddirektors, autoritāte. Katrā ziņā iespaidam svaru piedeva biroja iekārta. Kabinets bija bagātīgi aprīkots ar biezu, telpai piemērotu paklāju, antīkām mēbelēm un iespaidīgu, retro stilā veidotu telefonu uz spoži pulētās galda virsmas. Šajā bridi kļuva skaidrs, ka majors Selbijs, varenā industrijas kuģa kapteinis, ir nolēmis mainīt taktiku.

-     Atvainojiet, inspektor, viņš teica un mēģināja pasmaidīt, baidos, ka esat mani noķēruši sliktā reizē. Neliela krize…Vai jūs un seržants nevēlētos kafiju? Varbūt ari kaut ko iedzersiet pirms pusdienām?

Tenetam viņš labāk patika cīņas alkstošs, vēl jo vairāk tāpēc, ka pēkšņa pārvērtība acīmredzami nebija viņam raksturīga. Ja pirms tam aizdomu nebūtu, Tenets nodomāja, tad tagad tās rastos.

-      Paldies, nē, viņš atteicās. Es tikai gribēju jums uzdot dažus jautājumus sakarā ar pirmdienas vakaru. Tātad, viņš samierinoši turpināja, jo Selbijs jau bija pavēris muti, droši vien, lai protestētu, ka visu, kas bijis stāstāms, viņš jau ir pateicis, kā es saprotu, jūs negaidīja mājās no komandējuma līdz otrdienai?

-Pareizi, bet…

-     Un reizēs, kad jūs bijāt izbraucis, mis Bērča gan no rīta, gan vakarā iegriezās jūsu mājā?

-    Protams, bet kāpēc gan…

-    Tātad, ja viss būtu noticis kā paredzēts, ja jūs negaidīja līdz otrdienai, viņai pirmdienas vakarā būtu jāatnāk. Tomēr viņa acīmredzot neatnāca. Kāpēc, major? Vai jūs nevarētu pateikt?

-    Tāpēc, majors noliecās pār galdu un nošņāca, ka es pirmdienas vakarā piezvanīju sievai un palūdzu, lai paziņo mis Bērčai, ka nav jānāk. Un nu, inspektor, viņš piecēlās, es patiešām esmu ļoti aizņemts, tāpēc atvainojiet…

Tenets nepakustējās. Baidos, ka neesmu vēl beidzis, viņš teica.

Selbija seja iekvēlojās. Acīmredzot viņš nebija pieradis, ka viņa autoritātei met šādus izaicinājumus. Ļoti labi, bija skaidri redzams, ka viņš tikai ar pūlēm spēj sevi kontrolēt, bet es gribu paskaidrot, ka uzskatu šāda ielaušanās manā personīgajā dzīvē ir nepiedodama.

-      Vai slepkavība jums nešķiet pietiekams attaisnojums? Tenets jautāja klusā balsī. Paklausieties, major, viņš turpināja. Es domāju, ka tas būtu tikai godīgi, ja jūs pastāstītu, kāpēc likāt mis Bērčai uzmanīt jūsu sievu.

Klusums. Tenetam viņa kļuva gandrīz vai žēl. Sārtums lēnām izzuda no Selbija sejas, un likās, ka desmit sekunžu laikā viņš novecojis par daudziem gadiem.

-      Nezinu, ko jūs domājat, inspektor, viņš atbildēja, bet viņa acis vairījās Teneta skatiena, un pašpārliecinātība no balss bija pazudusi.

-       Domāju, ka jūs zināt, major. Tātad vai mēs nevarētu izbeigt šo mūsu konfliktu un turēties pie precīziem faktiem?

Selbijs neatbildēja.

-       Ja jāsaka patiesība, jūs taču pirmdienas vakarā nezvanījāt sievai, vai ne?

Selbijs pacēla acis.

-        Es zvanīju. Tagad viņa balsī ieskanējās kas? spīts? Skaidrs, ka viņš nolēmis turēties pie savas versijas. Šāda reakcija bija paredzama, domāja Tenets. Selbijs ir no vīriem, kuri vairāk par visu negrib atzīt, ka ir melojuši. Žēl. Uz bridi Tenetam bija licies, ka majora aizsardzības pozīcijas ir visai robotas un viņš ir gatavs atzīt savu sakāvi. Cikos, jūs sakāt, jūs zvanījāt?

Selbijs nereaģēja uz mājienu. Apmēram sešos trīsdesmit.

-    No kurienes?

-    No automāta auto apkalpes stacijā.

To, protams, nav iespējams pārbaudīt. Un cikos jūs pārbraucāt mājās?

-Tūlīt pēc desmitiem, kā jau teicu.

Bija skaidrs, ka Selbijs netaisās mainīt savu nostāju.

-   Pateicos, major. Teneta balss skanēja moži. Viņš piecēlās.

Selbija sejas izteiksme liecināja par nelielu apmulsumu, it kā viņš nespētu noticēt, ka iztaujāšana beigusies.

-    Mēs paši iziesim ārā.

Viņi ar Lainhemu bija gandrīz jau pie durvīm, kad Selbijs atdzīvojās. Pagaidiet, viņš uzstājīgi iesaucās, piecēlās un steidzās tos panākt. Vienu mirkli. Ē… paklausieties, inspektor, Selbijs norija siekalas, it kā tas būtu viņa sakāmais, kas iesprūdis rīklē. Es atvainojos par savu izturēšanos. Kā jau teicu, mēs pārdzīvojam nelielu krīzi, un, protams, ari mana sieva uztraucas par manām biznesa lietām… Nākamajā mēnesī būs grāfistes municipalitātes vēlēšanas… Cilvēkam ar manu stāvokli jāizskatās nevainojami… Ko es gribu pašlaik pateikt jūs teicāt, ka zinot iemeslu, kāpēc mis Bērča… ē… uzmanīja māju, kad es biju izbraucis…

Tenets nespēja to vairs izturēt. Selbija mēģinājums pieglaimoties likās pretīgs. Neuztraucieties, major, Tenets teica, mēs nemēdzam stāstīt pa pasauli cilvēku noslēpumus. Ja tas nav absolūti nepieciešams, mēs vispār nevienam nevienam neko nesakām.

-    Tārps, teica Lainhems, kad viņi sveiki un veseli bija izkļuvuši ārpus dzirdamības robežas.

-    Tieši manas domas, piekrita Tenets.

Par spīti iepriekšējai pārliecībai, ka tuvojas lietas atrisinājums, Tenets sajuta pēkšņu nospiestību. Daļēji vainīga bija neizdevusies saruna ar Selbiju, droši vien Teneta paša nepareizās taktikas dēļ, un daļēji tāpēc, ka viņš zināja tagad lietas izmeklēšana ir sasniegusi to stadiju, kuru viņš nekad nebija varējis ciest: tas bija laiks, kad jāsēžas pie galda un sistemātiski jāstrādā pie katra atsevišķa pārskata, kas uzrakstīts kopš lietas sākuma. Apbrīnojami tomēr, cik auglīgs varēja izrādīties tāds darbs. Tas iezīmēja kopējo ainu, meža biezoknī ļāva ieraudzīt atsevišķu koku stumbrus un tajā pašā laikā atsvaidzināja atmiņu. Fakti, piezīmes, komentāri, novērojumi, kuri agrāk katrs atsevišķi likās nenozīmīgi, savienojumā ar citiem, virspusē uzpeldējušiem vai vēlāk atklātiem, ieguva jaunu

jēgu.

-    Domāju, ka laiks sēsties pie galda, viņš teica Lainhemam un skumji pasmaidīja.

Birojā Lainhems noorganizēja rūpīgu Arnolda iezīmēto celtniecības materiālu meklēšanu pa visu Netltonu, bet Tenets pārbaudīja, vai visi ziņojumi ir pa rokai un salikti pēc kārtas. Lainhems pasūtīja kafiju un sviestmaizes, lai, darbu nepārtraucot, varētu ieturēt pusdienas, ko viņi nekavējoties arī darīja.

Nākamo triju stundu laikā koncentrētības atmosfēra kabinetā pieauga tā, ka kļuva gandrīz vai sataustāma. Reizēm iezvanījās telefons, un ik pa brīdim kāds no abiem izteica savas domas vai precizēja kādu svarīgu faktu. Bet citādi valdīja klusums, ko pārtrauca tikai sērkociņa sprakšķis un Teneta pīpes pakšķināšana, viņam ievelkot dūmu.

Piecos durvju spraugā parādījās Mellerda galva.

-     Posts un nelaime, viņš nepatikā saviebās un sāka izdzenāt tabakas dūmu gredzenus, kas nu bija tik biezi kā kādreiz slavenais Londonas smogs. Paskatieties uz sevi! viņš rājās, kad Tenets un Lainhems pacēla raižu pilnās sejas no uz rakstāmgaldiem sakrautajām papīru kaudzēm. Tad, piesteidzies pie paceļamā loga, viņš uzrāva augšā abas tā puses. Svaigs, spirdzinošs gaiss ielauzās telpā. Pēc brīža jūsu smadzenes atsāks darboties, viņš teica. Nākamo reizi es paņemšu līdzi skābekļa masku.

-      Muļķības, Tenets plati pasmaidīja un atkal noliecās pār ziņojumu, kuru pirms tam bija lasījis. Ideāli darba apstākļi, vai ne, Maik?

-      Nu… stomījās Lainhems, kurš bija nesmēķētājs.

-     Nu, lūk, pamācīja Mellerds. Ja jūs neuzmanīsieties, Luk, jums nāksies atbildēt par padoto noindēšanu. Viņš atspiedās pret palodzi. Nu, kā veicas? Joprojām ņematies ar mīļoto mis Bērču, vai ne?

-      Nu, tā, atbildēja Tenets. Nekā konkrēta pagaidām. Tomēr pāris pārsteigumu ir bijis. Un viņš pastāstīja Mellerdam par naudu un somām ar tērpiem.

-      Patiesībā tas nav nemaz tik pārsteidzoši, teica Mellerds. Gluži tipisks piemērs. Dominējoša mātes vara. Bērns apspiesta vecmeita. Tam kaut kur jānāk uz āru.

-     Nu ja, teica Tenets, tur jau tas āķis. Tieši kā tas nāca uz āru. Piekritu, varu saprast drēbes, bet kā viņa tika pie naudas? Nopelnīja, laimēja, ieguva ar šantāžas palīdzību? Aizmirsu pastāstīt jums, ka viņa mīlēja okšķerēt. Ir kāds ļoti interesants vecs virs, kas sen bijis viņas skolotājs. Viņš visai labi pazina Keriju, viņa uzkopa viņu māju. Un viņš uzskata, ka Kerijas patiesā kaislība bijusi spēka apziņa, ko viņa guvusi, okšķerējot citu noslēpumus. Vecais vīrs saka, ka viņai pieticis ar apziņu, ka viņa zina šos noslēpumus, lai gan pastāv iespēja, ka tas tā neturpinājās ilgi, ka agrāk vai vēlāk viņai varēja rasties kārdinājums izmantot uzzināto.

-    Un vai bija kaut kas es domāju kaut kas tāds, ko viņa varēja izmantot šantāžai?

-    Nekas tāds supersatriecošs. Tomēr lietas, kas cilvēkiem daudz ko nozīmē, parasti nav sensacionālas. Ikdienišķi, mazi, netīri noslēpumiņi, par kuriem citiem nevajadzētu zināt. Un mēs esam atklājuši visai daudz tādu, vai ne, Maik?

Mellerds nepatikā sarauca degunu un norāpās no palodzes. Labi, ka tie esat jūs, nevis es. Es labāk ņemos ar saviem nevainīgajiem līķīšiem.

Nu, ko, dariet man zināmu, kad atradīsiet kaut ko konkrētu. Viņš paskatījās pulkstenī. Jāiet. Turpiniet savu netīrās veļas mazgāšanu.

-     Un tur jau tā nelaime, vai ne, Maik, Tenets teica, kad Mellerds bija aizgājis. Tas ir viss, ko mēs atrodam netīrā veļa. Viņš pavicināja rokas virs papīru kaudzes. Viss šis, un neviena īsta pierādījuma.

-    Nu, es nezinu. Ja mis Bērča būtu zinājusi par Ingrema sakaru ar frizieri…

-     Jā. Tur jau tā lieta. Nekur nav ne kripatas pierādījuma, ka viņa attiecībās ar Keriju, ja tās vispār var saukt par attiecībām, būtu kaut kas vairāk, nekā viņš pats saka, ka tās bijušas visai virspusējas. Visā informācijā, ko kolēģi savākuši, nekas neliecina, ka viņi bijuši labāk pazīstami.

-      Viņa katrā ziņā varēja būt visai uzmanīga, piesargāties, lai neviens neredzētu viņas sarunājamies.

-      Kāpēc? Kuram varētu rasties aizdomas, ka nevainīgā Kerija Bērča ir saistīta ar šantāžu? Jebkurā gadījumā, ja nav pierādījumu, Ingrems ir tīrs, vismaz spriežot pēc tā, kas mums zināms.

-    Un kā ar majoru Selbiju? jautāja Lainhems.

Viņš liekas krietni daudzsološāks.

-    Taisnība, bet atkal nav pierādījumu. Es pieļauju, ka viņam ir daudz, ko zaudēt, it īpaši sakarā ar nākamās nedēļas vēlēšanām…

-   Vai jums neliekas dīvaini, ka par sievas sargsuņi viņam bija jāizmanto tāds cilvēks kā mis Bērča?

-     Liekas. Bet šajā gadījumā tā bija piespiedu izvēle, vai ne? Viņa meita visu dienu ir skolā, un jūs zināt, kādi ir alkoholiķi, kā viņi slēpj savus krājumus. Kerija, uzkopjot māju, varēja ievērot, ka misis Selbija reizēm ir piedzērusies, un domāju, ka Selbijs nolēma to izmantot savā labā un ari maksāja viņai pietiekami daudz, lai varētu būt drošs, ka viņa klusē.

-    Varbūt no turienes visa šī nauda?

-    Ļoti šaubos. Tās ir pārāk daudz, lai visa nāktu no majora Selbija.

-    Varbūt viņa iekrita alkatībā, ser?

-     Iespējams. Kas zina? Un te jau slēpjas visu mūsu grūtību cēlonis. Pārāk daudz minējumu, bet ar minējumiem vien nepietiek. Agrāk vai vēlāk mums jāatrod kaut kas konkrēts. Abi vīri brīdi sēdēja klusumā un domāja.

-     Maik, Tenets beidzot ierunājās. Majors Selbijs…

-Jā?

-    Kādu iespaidu viņš uz jums atstāja?

-    Man tādi tipi nepatīk.

-    Es zinu, bet ko jūs par viņu domājat?

-   Tipisks armijas cilvēks.

-    Varbūt pārāk tipisks?

Lainhems sarauca pieri. Ko jūs ar to domājat?

-   Nu, padomāsim par viņu kādu bridi. Es gribu teikt, ka viņš mazliet atgādina parodiju, vai ne? Apģērbs, izskats, uzvedība, daudz kas. Vai jums neliekas, ka tā visa ir par daudz?

-   Jūs domājat, ka viņš krāpjas? Bet viņš taču ir Stevilija izpilddirektors!

-     Es nedomāju par to, Tenets nepacietīgi pavicināja roku. Es domāju par viņa armijas lietām. Šie tituli majors un tamlīdzīgi. Tiem taču ir svars sabiedrībā, vai ne? Un es teiktu, ka šīs lietas Selbijam ļoti patīk.

-    Jūs gribat, lai es pārbaudu? No kurienes lai es sāku?

-     Vispirms vajadzētu noskaidrot viņa pulku. Es tūlīt piezvanīšu misteram Pitmenam. Viņš noteikti zinās. Tad jums jāpārbauda armijas saraksti. Tie ir arhīvā Kjū. Pašlaik tas būs slēgts. Brauciet tur rīt no paša rīta.

Runājot Tenets grieza Pitmena numuru. īsa saruna ar Merionu Pitmenu deva vajadzīgo informāciju. Viņš dienējis Ziemeļkorejā, teica Tenets, nolicis klausuli. Ja viņš bijis krāpnieks un Kerija to uzzinājusi, piemēram, rakņājoties pa rakstāmgaldu, tad tas patiešām būtu pietiekams iemesls, lai majors gribētu no viņas atbrīvoties.

Tenets pārskatīja juceklīgo rakstāmgaldu, novaidējās un sāka kārtot papīrus, ik pa brīdim apstādamies un atkal pārskatīdams kādu no ziņojumiem. Viņš juta, ka zaudē drosmi. Beigu beigās viss pēcpusdienas darbs bija izrādījies tukša laika nosišana.

-     Un kā ar vikāru? jautāja Lainhems, aizņemts ar to pašu. Un miss Pitmenu?

-     Tur nekas nevarētu slēpties, atbildēja Tenets. Es nekādā zinā nevaru iedomāties, ka vikārs varētu nogalināt, lai nosargātu savu noslēpumu. Zinu gan, ka, ja tas atklātos, viņiem abiem nebūtu patīkami, bet viņi ir pietiekami stipri. Biju pārsteigts, redzot, kā ļaudis, kas nokļuvuši grūtībās, atgūstas ar vikāra palīdzību.

-     Un kā ar Krišu Gemblu? ieminējās Lainhems.

-     Vēl viens pazudis cilvēks, teica Tenets. Teorētiski Sjuzanna negrib, ka tēvs uzzinātu par viņiem, bet man ir sajūta, ka viņa nekristu panikā, ja tas notiktu. Par kaut ko tādu ieminējās Dženija Gembla, un domāju, ka viņa bija visai tuvu patiesībai.

-    Tomēr Kriss Gembls varēja to nezināt.

-    Ari tādā gadījumā. Tenets gatavojās sarunu nobeigt. Viņš uzsita pa pēdējo ziņojumu kaudzīti. Padomāsim. Praktiski katram, kas bija saistīts ar šo sievieti, atradīsies kāds motīvs. Varu derēt, ka, ja labi pacenstos, mēs tādu atrastu pat nabaga vecajai mis Koksai.

-    Ko, piemēram?

-    Nu, ļaujiet man padomāt! Kas ir mis Koksas lielākais dārgums? Viņas noslēgtība. Kerija kaut kādā veidā varēja to apdraudēt.

-     Kā? jautāja Lainhems. Mēs zinām, ka mis Koksa nelaida viņu pāri savu durvju slieksnim.

-     Viņa varēja kaut kādā veidā tur ielavīties, atcirta Tenets. Ļaujiet man padomāt! Jā. Jūs atceraties, ka tajā naktī kaķis bija iesprūdis šķūnītī. Varbūt Kerija izdzirdēja, ka mis Koksa dārzā sauc savu runci, un nolēma, ka pienākusi viņas lielā izdevība ātri izokšķerēt mis Koksas māju. Galu galā, iedomājieties, cik mokoši tādai kā viņa bija dzīvot kaimiņos ar vientuļnieci.Viņa droši vien mira nost no vēlēšanās ieskatīties aizliegtajā teritorijā. Tātad viņa izmanto izdevību, un tad pārrodas mss Koksa un atrod Keriju savā mājā.

-     Viņai noteikti vajadzēja droši zināt, ka miss Koksa ir dārzā un kad viņa atgriezīsies, iebilda Lainhems.

-    Varbūt viņa aizrāvās, nejuta, cik ātri paskrējis laiks. Mis Koksa bija dārzā tikai kādas desmit minūtes.

-     Un tā mis Koksa atrod Keriju ložņājam pa viņas māju, iezveļ viņai…

-    … ar savu spieķi! nobeidza Tenets. Ideāls ierocis, tieši pa rokai.

-    Un tad uzmet spilvenu, un nosmacē viņu. Abi vīri uzsmaidīja viens otram. Nu, labi, -

teica Tenets un kā padodoties pacēla rokas. Es piekrītu. Tas bija jauks iztēles vingrinājums. Sākumu es varu saprast. Kerija izmanto izdevību, un mis Koksa saniknota iegāž viņai, lai gan pat to var iedomāties tikai ar pūlēm. Bet pēc tam apzināti nogalināt viņu…

-     Un tad ar lauztu kāju pamanīties aizvilkt līķi to garo gabalu uz otrā numura dārza tualeti…

-     Nu, šis bija labs eksperiments, teica Tenets, un tas tikai pierāda manu viedokli. Rūpīgi pameklējot, motīvu var atrast uz katra stūra. Bet mums vajadzīgi stingri, noteikti fakti. Varbūt viri būs atraduši kaut ko saistītu ar zaglēnu… Nu, pie velna visu. Ar šo domu es braucu mājās gulēt, un jūs varētu darīt to pašu. Viņš plati pasmaidīja. Vairs tikai viena diena palikusi līdz sestdienai, un tad jūs būsiet vecs, rāms laulenis.

Lainhems nosarka.

-    Viss būs labi, viņš atbildēja.

17.

Tenets brauca mājās. Starrendenas ielas bija klusas, gandrīz tuksnesīgas. Strauji kļuva tumšāks, un gaisma no spoži apgaismotajiem veikalu skatlogiem liegi lējās uz tukšajām ietvēm. Tikai pie vecā kinoteātra Sūtniecība juta kādas dzīvības pazīmes: pirms dažiem gadiem tas bija pārveidots par bingo zāli, un nesteidzīga sieviešu rinda virzījās uz koši apgaismoto ieeju.

Teneta braukšanas maniere sasaucās ar viņa noskaņojumu. Viņš jutās tik gurdeas, it kā nepārtrauktā pēcpusdienas piepūle būtu izsūkusi no viņa pēdējo gara enerģijas unci. Un viss veltīgi, viņš drūmi domāja, atstādams aiz sevis veikalu rajonu un nogriezdamies uz Eifordas ceļa.Viņš atradās tādā letarģiskā mierā, ka pat nomācošās atmiņas neizraisīja neko vairāk par sarūgtinājuma vilni, kas tūlīt pat pagaisa

Tādā stāvoklī nedrīkstēja ilgi atrasties. Mirklī, kad viņš atvēra ārdurvis, viņam uzlidoja divi mazi, enerģijas pārpilni augumiņi.

Hei, viņš iesaucās, grīļodamies no grūdieniem un notupdamies, lai varētu tos abus vienlaicīgi paņemt uz rokām. Ko jūs abi te darāt nakts laikā!

-    Pie Pītera bija viesības, tētiņ. Mēs teicām tev. Bridžitas acis mirdzēja, viņas sejiņa bija piesārtusi.

Bens jau bija izlocījies no Teneta apkampieniem un pazuda virtuvē. Tad viņš skriešus atgriezās. Viņa rokā diega galā kuļājās sarkans baloniņš. Otrā rokā Bens nesa papīra maisiņu. Paskaties, tētiņ, ko misis Darvina man iedeva. Viņš atvēra maisiņu un ieskatījās tajā, it kā lai pārliecinātos, vai visi dārgumi ir vietā. Tad viņš pacēla to tēvam pie acīm.

Tenets rūpīgi apskatīja maisiņa saturu (ābols, apelsīns, pusizkusušas šokolādes tāfelīte) un, izteicis savu sajūsmu, atdeva to Benam.

-     Viņi ir šausmīgi satraukti no pārdzīvojumiem, teica Džouna, kad Tenets un bērni iegāja virtuvē. Pirms nolikt bērnus gulēt, viņa, acīm redzot, gribēja pagādāt vakariņas.

Kā viņa šādās reizēs tiks galā, ja sāks strādāt, domāja Tenets. Viss kārtībā. Es ielikšu viņus vannā, viņš teica. Un nesteidzies ar vakariņām. Man šovakar vairs nekur nav jāiet.

-    Baidos, ka tev nāksies pielikt daudz pūļu, lai viņus nomierinātu, teica Džouna, pārtraukusi savu darāmo un pienākusi pie vīra, lai to pateicīgi noskūpstītu. Domāju, ka pirms tam bez asarām neiztikt.

Neuztraucies, es tikšu galā, Tenets mierināja viņu. Mierā, jūs abi! Ejam.

Viņu tēvam tā bija reta bauda, būt mājās vannas laikā, nomazgāt viņus un nolikt gultiņās. Tenetam izdevās pieklusināt viņu gandrīz trakulīgo sajūsmu. To viņš panāca ar vienkāršu paņēmienu, pateica bērniem, ka, ja tie nenomierināsies, viņš ies lejā un viņiem bez vannas vieniem būs jāiet gultās un ari jāpaliek bez pasaciņas. Bet viņš nevarēja nesajust prieku, kad pēc pusstundas ziņoja Džounai: Nekādu problēmu. Nebrīnīšos, ja pēc pāris minūtēm viņi būs aizmiguši! Protams, kā parasti viņi izskatās tā, it kā pār mēli nevarētu pārspļaut.

Džouna pa to laiku bija strādājusi. Smarža virtuvē kairināja apetīti, un kamīna sprakšķēšana viesistabā likās tik aicinoša. Tenets ar atvieglojuma nopūtu iegrima krēslā kamīna priekšā un paņēma avīzi. Dīvaini, bet viņš jutās daudz mazāk noguris nekā tad, kad pārbrauca mājās. Brīdis ar bērniem bija viņu atspirdzinājis, jo vesela pusstunda ļāva pilnīgi atslēgties no darba lietām.

Bet tagad viņš juta, ka nespēj koncentrēties, lai pārskrietu avīzes rindām. Informācijas drumstalas, saistītas ar Bērčas lietu, pārplūdināja domas un novērsa uzmanību.

-     Kas noticis? jautāja Džouna, ienākusi uzklāt galdu.

-    Nekas. Kāpēc tu tā jautā?

-    Tu izskaties drūms.

-    Patiešām?

-    Patiesībā pat dusmīgs. Viņa naski klāja salvetes un lika no līdzatnestās paplātes uz galda nažus un dakšiņas. Vakariņas jau gandrīz gatavas, viņa teica. Teneta izklaidība ilga tikai līdz brīdim, kad galdā parādījās saldais ēdiens (viņa iemīļotais citronu pīrāgs). Tad Tenets ievēroja, ka Džouna no viņa slēpj kaut kādu satraukumu. Tādu skatu viņš bija redzējis jau agrāk. Par to liecināja viņas kustību vieglums, paceltie lūpu kaktiņi, neparastā dzirksts viņas smaidošajās acīs.

Pirmo reizi viņu laulības dzīvē Teneta reakcija bija pēkšņa garastāvokļa sabojāšanās. Viņa ir atradusi darbu, viņš nodomāja. Radās kārdinājums izlikties, ka viņš neko nav sapratis, bet tas būtu viņam pārāk neraksturīgi. Vajadzēja tēlot, ka ar viņu viss ir kārtībā.

-    Nu? viņš jautāja, nolicis karoti un gaidoši paskatījies uz sievu. Ko tu vēlies man pastāstīt?

-    Ko pastāstīt?

-    Ar mani nav jēgas izlikties. Es lasu tevi kā atvērtu grāmatu. Sāc, mīļā, viņš drošināja.

-     Nu, pēc kā tas izskatās, viņa pukojās, savākusi traukus, lai dotos uz virtuvi. Tā ir, kad apprecas ar policistu!

Viņš nevarēja noturēties nepasmaidījis. Garastāvoklis vienā mirklī uzlabojās. Varbūt viņš ir kļūdījies, un Džounas jaunumi galu galā būs tīri labi.

Viņa pagaidīja, līdz viņi bija apsēdušies pie kafijas. Tu nupat kā jautāji…

-    Mm? viņš izlikās izklaidīgs.

-    Kas man tev bija jāpastāsta?

-    Ak, jā. Tu, liekas, teici, ka nekā nav.

-     Kādu dienu, dārgumiņ, ja tu nebūsi uzmanīgs, es uzliešu tasi kafijas tev uz galvas. Un nu, vai tu gribi klausīties, vai ne?

-    Ja tu uzstāj, viņš paraustīja plecus un, tēlojot padošanos, pacēla rokas, jo Džouna bija pacēlusi kafijas tasi. Kā tu vēlies, dārgā, viņš teica pārspīlēti lēnprātīgā balsī.

Bet viņa vairs nedrīkstēja spēlēt spēlītes un zaudēt laiku. Nu, labi, Džouna iekārtojās ērtāk. Es šorīt biju aizgājusi uz nosacīti atbrivoto uzraudzības dienesta biroju.

-     Ā? viņa balsī droši vien ieskanējās piesardzība, jo, pirms turpināt sakāmo, Džouna aizdomīgi paskatījās uz viņu.

-     Mani vienmēr ir interesējis nosacīti atbrīvoto dienests, lai gan necerēju ne uz vismazāko iespēju, ka viņi varētu izrādīt kādu interesi par mani, jo man šajā jomā nav ne mazākās pieredzes. Biju domājusi, ka varbūt ir vērts vienkārši painteresēties… bet izrādās, ka biju kļūdījusies. Acīmredzot ir dažādi ceļi, kā kļūt par uzraudzības inspektoru. Un fakts, ka pēdējos pāris gadus regulāri un brīvprātīgi esmu strādājusi ar garīgi slimiem bērniem, bija izšķirošais, lai pieņemtu mani vai nu kā brīvprātīgo, bez algas, vai, kas ir vēl interesantāk, kā inspektora palīgu ar perspektīvu, ka viņi paskatīsies, vai esmu piemērota šim darbam. Tad, ja viss ies labi un viņi būs apmierināti ar mani, viņi var apmaksāt tālāku pamatīgu apmācību. Tas nozīmē, ka patiesībā viņi man maksās, kamēr es mācīšos. Vai tas nav aizraujoši!

-     Es gan īsti nesaprotu, kas darbam ar garīgi slimiem bērniem ir kopīgs ar nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienestu, Tenets uzmanīgi ierunājās.

-     Manā gadījumā pašam darbam ar garīgi slimajiem bērniem patiešām ar to nav nekā kopīga, paskaidroja Džouna. Nozīme acīmredzot ir tam, ka esmu strādājusi sabiedrisku darbu un ka man, kā viņi saka, varētu būt nags uz krimiķiem.

-      Patiešām nags uz krimiķiem? Tu jau esi pārņēmusi šo žargonu.

-   Tas ir viņu teiciens, ne mans. Un kā vēl to varētu nosaukt? Džouna sadumpojās. Tu ļoti labi zini, ko es domāju, bet tīšām ignorē manas domas.

-    Kuras ir kādas?

-     Ka viņi ir gatavi ņemt mani par spīti tam, ka formāli man trūkst pieredzes.

-    Jāsaka, ka tevis sniegtā informācija neiedveš uzticību nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienestam.

-     Tu pašlaik paliec smieklīgs. Es nupat kā skaidroju tev, ka man noteikti vajadzēs iziet pamatīgu apmācības kursu un mani nepieņems ātrāk, kamēr viņi nebūs apmierināti ar mani un pārliecināti, ka esmu darbam piemērota.

Sievai, protams, bija taisnība. Viņš ir egoistisks un zemisks, un viņa izturēšanās var tikai novest pie katastrofas. Tenets ievilka dziļu, nomierinošu elpu.

-       Piedod, mīļā! Paklausies, es piekritu, ka tev jāatrod kāds interesants darbs, bet vai šim jābūt tam īstajam?

-      Tam nav jābūt, bet kāpēc gan tas nevarētu būt? Tas ir interesants, un iestrādāšanās periods dos man iespēju novērtēt, vai tas man patiešām der. Un tikai tad es sākšu apmācību. Ak, dārgais, kāpēc gan ne? Vai tu nesaproti, ka darbs ir ideāls?

-    Ideāls kam?

Viņa cieši paskatījās Tenetam acīs.

-    Man, protams. Bet kam tu domāji?

-     Vai tev ir ienācis prātā, kā tas skars mūs?

-    Mūs? Kādā veidā?

-      Tu neesi padomājusi, ka var rasties zināma, nu, interešu sadursme.

-       Nē. Kāpēc tai būtu jārodas? Viņa bija pavirzījusies tālāk no vīra un tagad sēdēja taisni un nekustīgi, ar roku atspiedusies pret dīvānu. Džouna izskatījās piesardzīga, pat naidīga.

Tenets nopūtās.

-     Klausies, uzraudzības dienests un policija attieksmē pret noziedzniekiem bieži vien atrodas pretējos polos.

-     Bet patiesībā abi ir vienā pusē. Abi rūpējas, lai tiktu saglabāts miers un kārtība sabiedrībā.

Viņš pamāja.

-       Varbūt. Bet tas netraucē abām pusēm bieži vien būt konfliktā. Cik es zinu, tev īpaši bieži nav bijusi darīšana ar uzraudzības inspektoriem, bet man ir. Un es pieļauju, ka viņi dara ļoti noderīgu darbu, vismaz lielākā daļa no viņiem. Bet ne jau tur tā lieta. Galvenā problēma slēpjas atšķirīgajā attieksmē pret noziedznieku. Vai tev neliksies neiespējami darbā būt ar vienu attieksmi, bet mājās to mainīt? Šī attieksme kļūst par cilvēka neatņemamu sastāvdaļu tāpat kā elpošana. Un es jau redzu visas tās situācijas, kurās šī problēma uzbūvēs mūsu vidū barjeru.

-    Kādā veidā, piemēram?

Viņš paraustīja plecus.

-     Nu, kaut vai šādā. Es vienmēr esmu stāstījis tev par savu darbu, vai ne? Stāstījis tev visu, neko neslēpjot un nebaidoties, ka tu to pastāstītu kādam citam.

-     Bet es to ari nedarīšu, viņa iesaucās. Tu taču to zini.

-      Varbūt arī nedarīsi, bet tava attieksme pret stāstīto būs cita, vai tad to tu nesaproti? Ir neizbēgami, ka uz problēmu tu skatīsies no cita redzes viedokļa, tu būsi noziedznieka pusē, domāsi par viņa vainu, par iespēju laboties, par… Dārgā, vai tad tu to nesaproti? Tev vajadzētu saprast.

-      Tā nedrīkst būt. Uzraudzības inspektoriem jābūt neitrāliem. Viņi nedrīkst atļauties darboties uz vienu roku ar klientu, jo tad viņš nebūs nekāds uzraudzības inspektors.

-     Un kas notiks, ja izrādīsies, ka mēs abi esam saistīti ar vienu un to pašu lietu? Ka es kādu nozieguma dēļ esmu arestējis, bet tu ar viņu veic sociālo izmeklēšanu? Un iedomāsimies, ka tavs uzdevums tiesā ir panākt, lai viņu atbrivo, lai gan es pilnīgi skaidri zinu, ka viņam, lai viņš nāktu pie prāta, vajadzīgs stingrs sods?

-     Man gan liekas, ka šāda iespēja ir visai niecīga. Un, ja ari tā notiktu, vai viens no mums nevarētu lūgt, lai viņu no lietas atbrivo?

-     Džouna, tev jāsaprot, ka arī tas radīs mūsu starpā barjeru. Tas ierobežos mūsu darbu un ierobežos mūs pašus. Mēs ņemsim to pie sirds. Un radīsies jauna barjera, mūsu personīgajā dzīvē. Ikdienas sarunās mums būs jāpievalda mēle, jāuzmana, ko sakām viens otram.

-     Es domāju, ka patiesība slēpjas tur, viņa ar grūtībām izrunāja katru vārdu, ka tu vispār negribi, lai es strādātu.

-    Nav jau tā…

-     Nav? viņa pārtrauca viņu pusvārdā. Vai tu esi pārliecināts? viņa ar nožēlu balsī turpināja. Es biju tik priecīga, iedomājos, ka man būs patiešām interesants darbs par spīti manam nožēlojamajam kvalifikācijas trūkumam…

Būdama tuvu asarām, viņa strauji pielēca kājās un izvairījās no Teneta mierinošās rokas.

-     Tev jau viss kārtībā, viņa nerimās. Tu taču mīli savu darbu, vai ne? Tad kāpēc arī es nevarētu darīt kaut ko tādu, kas man sagādā baudu?

-     Mīļā, viņš centās, lai balss skanētu pēc iespējas nomierinoši. Es nesaku, ka tu nevarētu. Es tikai jautāju, vai tam noteikti jābūt šim darbam.

-    Es joprojām neesmu pārliecināta, ka tu pasaki visu. Un kāda jēga turpināt šo sarunu, iešu vannā.

Un, pirms viņš paspēja Džounu apturēt, viņa atkāpās un strauji izskrēja no istabas.

Tenets drūmi noskatījās viņai pakaļ. Diena, liekas, ir sabojāta. Un šī ideja par viņas…Tā bija neprātīga, pilnīgi neprātīga. Ne jau tāpēc, ka viņš nevarētu saprast, ka sievai šis darbs patīk un varbūt pat ļoti labi veiksies… Nu, pie velna visu šo padarīšanu, Tenets nodomāja. Viņš paskatījās pulkstenī. Deviņi. Varētu paskatīties ziņas.

Ieslēdzis televizoru, viņš apsēdās uz dīvāna. Sākumā bija neiespējami koncentrēties, bet tad sākās interesanta pārraide par noziedznieku uzvedības īpatnībām, un viņš pamazām iegrima raidījumā.

Kad pārraide beidzās, Tenets izslēdza aparātu, izrāva kontaktdakšu un ieklausījās klusumā, kas bija iestājies mājā. Džouna noteikti jau sen kā aizgājusi gulēt. Viņš nodzēsa kvēlojošu ogli kamīna priekšpusē, pārbaudīja, vai abas ārdurvis ir kārtīgi aizslēgtas un devās augšā. Guļamistabas mazā naktslampiņa viņa gultas pusē vēl dega, un Džouna, līkumā sarāvusies, bija aizgriezusies, lai gaisma nespīdētu acīs. Droši vien aizmigusi vai arī izliekas. Viņa nepakustējās, kad Tenets ienāca guļamistabā, kad izgāja un atkal atgriezās, noģērbās un ielīda gultā.

Viņš izslēdza gaismu un apņēmās iemigt. Bet tumsa un klusums, ko traucēja vienīgi Džounas klusā, vienmērīgā elpa, un jebkāds satraukuma trūkums nekavējoties ieslēdza viņa prāta darbību uz vislielākajiem apgriezieniem. Nespēdams tos nobremzēt un nevēlēdamies piespiest prātu strādāt ar loģisku domu, Tenets ļāva tam vaļu. Kā suns, kas norāvies no ķēdes un ļaujas skrējienam, tas brīvi sekoja vienai domai, bet tad bez kāda redzama iemesla dzinās pakaļ citai.

Sākumā tas pievērsās nesenajai ķildai ar Džounu, bet tad aizklīda pie nesakarīgām domām par izmeklēšanu. Garāmslīdoši lietā iejaukto cilvēku tēli, sarunu fragmenti, kurus pēcpusdienā viņš bija pārlasījis ziņojumos, Lainhems, kas ik pa brīdim uzradās un brīvi komentēja izmeklēšanas gaitu vai uztraucās par savām kāzām… un virs tā, zem tā, tajā iekšā peldēja Kerija Bērča, izvairīgs, nožēlojams un nepatīkams rēgs.

Par spīti visam, ko viņš zināja par šo sievieti, Tenetam joprojām bija tās žēl. Kas zina, kāda viņa būtu, ja apstākļi būtu iegrozījušies citādi. Savas baismīgās, patmīlīgās un valdonīgās mātes iespaidota un veidota, Kerija bija spiesta meklēt slepenu apmierinājumu vai ari savas personības iznīcību. Kurš patiesībā var pārmest viņai, ka šī apsēstība bija pieņēmusi tādu formu, nepatīkamu apkārtējiem, tiem, kuru dzīvi tā nebija sakropļojusi audzināšana? Dievs pasargi, ka viņi ar Džounu līdzīgā veidā sakropļotu Bridžitu un Benu, viņš nodomāja.

Tagad filozofiski noskaņots, Tenets apcerēja ļaunumu, kas nāk no īpašnieciskuma tieksmes. Viņš bija pārliecināts lai gan Kerija pati ir izraisījusi savu bojāeju, īstais slepkava no visas tiesas bija Kerijas māte, misis Bērča. Kerijas likteni viņš nenovēlētu nevienam, jo ideālais taisnīgums lika tai nomirt vientuļai, neviena negribētai un visu pamestai, galu galā mīlestība ne visiem zied, ne visiem tā tiek dāsni dāvināta.

Attiecībā uz šo tēmu pārdomas par Merionu Pitmenu un viņas tēvu bija siltas. Vecais vīrs sev neko nelūdza, bet pretī saņēma bezgalīgu mīlestību, īstu Merionas pašuzupurēšanos. Bet daudzus citus ar lietu saistītos šādā vai tādā veidā kropļoja tās pašas īpašnieciskuma tieksmes.

Piemēram, Ingrems. Tenets bija gatavs derēt, ka, ja Džoija Ingrema nebūtu tik nevaldāmi un krampjaini greizsirdīga, viņas vīru nekas nepiespiestu meklēt mierinājumu citur.

Un vēl bija Selbiji. Sjuzanna, kas alkst atstāt mājas, jo sāpīgais aizvainojums pret tēvu rūgst, nabaga dzejiskā Irēna Selbija, kuras fantastiskais talants izmests atkritumu kaudzē un kura tagad mierinājumu meklē pudelē, mierinājumu, ko viņas vīrs, šis pompozo stāju ieņēmušais, sīkais briesmonis, nav pratis viņai sniegt.

Un vecā, nožēlojamā mis Koksa, kura sev piespriedusi mūža vientulību un kura vairās no jebkādiem kontaktiem tikai tāpēc, ka pirms daudziem gadiem atdevusi visu savu mīlestību zēnam, kurš tagad ir miris.

Tuvāk viņš pazina Lainhema māti, kura, visu mūžu pārāk centusies noturēt dēlu tikai sev, tagad baidās pazaudēt to pavisam.

Cik dīvaini, ka šie cilvēki, kuriem bija vajadzīga palīdzība, uzticība un paklausība no viņu tuvāko un dārgāko puses, kuri domāja, ka viņiem uz to ir tiesības, nekad tā ari nesaprata, ka ilgajā dzīves plūdumā tieši viņi paliek zaudētājos.

Šeit Teneta katalogs aprāvās. Dažas pēdējās minūtes viņš juta spiedienu galvā. Kas tas bija? viņu pārņēma nemiers. Likās, ka guļamistabā ir augsts atmosfēras spiediens, viņš smaka nost un juta, ka mirkst pēkšņos sviedros.

Vai viņš bija saslimis? Varbūt draud sirdslēkme? Viņš bija dzirdējis, ka tās bieži vien uznāk agrās rīta stundās, bet nekad nebija varējis saprast, kāpēc tieši tagad. Bet te tiešām bija smacīgi. Viņam trūka svaiga gaisa.

Tas, ka krūtīs sāpju nebija, liecināja, ka var droši celties augšā. Uzmanīdamies, lai nepamostos Džouna, viņš izslīdēja no gultas un piegāja pie loga. Tas bija nedaudz pavērts, bet Tenets atbrīvoja krampīti un atrāva logu līdz galam, tad izliecās ārā un lieliem malkiem rija auksto nakts gaisu.

Pēc mirkļa viņš bija atslābinājies, bet nemiers neizzuda. Tagad Tenets bija pilnīgi pamodies. Viņš nolēma iet lejā un uzvārit tēju.

Tur bija vēsi. Centrālapkuri pa nakti vienmēr atslēdza, bet citas apsildes virtuvē nebija. Skapītī zem kāpnēm viņš atrada elektrisko sildītāju. To ieslēdzis, viņš uzlika uz plīts tējkannu. Driz vien tēja bija gatava, un no sildītāja stieplēm plūda mājīga kvēle. Tenets sēdēja pie virtuves galdiņa.

Tenetam bija tikai viņa domas. Nekā cita.

Un viņš juta, ka domāt negribas.

Kāpēc?

Piesardzīgi, it kā ar mēles galiņu uzmanīgi aptaustot sāpošu zobu, viņš uztaustīja atpakaļceļu pie pirmītējā domu gājiena.

Viņš domāja par misis Bērču.

Un par Džoiju Ingremu.

Un par Henriju Selbiju.

Un par veco mis Koksu.

Un par Lainhema māti.

Un te nu tas atkal parādījās. Tas pats spiediens smadzenēs, tā pati vēlme piecelties un iet projām, it kā ķermenis teiktu priekšā skrien, skrien kā sadedzis!

Bet viņš palika turpat. Galva bija noliekta, saņemta plaukstās, bet pirksti pie deniņiem.

Kas ar viņu notiek?

Un tad pēkšņi viņš to zināja. Atklāsmes bridis bija zibenīgs, acis apžilbinošs un rafinēti sāpīgs. Viņš aizvēra acis, it kā lai aizslaucītu to no atmiņas, bet, protams, tas palika. Reiz atrastu, to nekad vairs nevarēs neņemt vērā, ignorēt, noslēpt no apziņas.

Gluži kā visi šie ļaudis bija izkropļojuši savas attiecības ar tiem, kurus viņiem vajadzēja mīlēt visvairāk, tāpat viņš bija izkropļojis savas attiecības ar Džounu. Gribēdams viņu paturēt, viņš noteikti varēja viņu pazaudēt.

Viņš ievēroja, ka skatās vienā sienas punktā, pats taisni izslējies un rokas dūrēs sažņaudzis. Tādā stāvoklī Tenets palika kādu minūti vai ilgāk, sagatavojies gaidāmajai sāpju lēkmei, bet tad sāka lēnām atslābināties, mēģinādams šo jauno, graujošo domu pārbaudīt.

Es pārspīlēju, viņš teica sev. Kā abu attiecības ar Džounu vispār varēja salīdzināt ar tām citām? Vai tad viņš vienmēr nav bijis uzticīgs, izprotošs vīrs? Bet godīgi, lai gan sāpīgi Tenetam nācās atzīt, ka tas nav galvenais. Attiecības nav statiskas, un ar to, kas agrāk abus apmierināja, tagad nepietiek. Jo no Džounas teiktā varēja spriest, ka tās neapmierinātība augusi jau ilgāku laiku.

Kāds gan viņš ir bijis muļķis, Tenets domāja, atcerēdamies pēdējo dienu strīdus, atcerēdamies to klinti, kas auga viņu vidū, kāds akls, patmīlīgs muļķis! Galu galā, kādas tam tiesības cerēt, ka Džounai jāziedo sevi viņa vajadzībām, jāliedz sev pilnvērtīgāku dzīvi tikai tāpēc, ka tad viņam radīsies neērtības, diskomforts? Kāpēc jāliek sievai spēlēt lomu, kura pilnībā neatklāj viņas spējas, neļauj tām attīstīties? Tā rīkojoties, viņš kļūst pats sev par apsmieklu un varbūt sagrauj tās attiecības, kuras vienmēr ir uzskatījis par savas dzīves lielāko vērtību.

Tenets strauji piecēlās, jo nevarēja ilgāk gaidīt. Viņš atvainosies, lūgs piedošanu, izskaidros šīs pārmaiņas savā sirdī. Tomēr, kad bija uzkāpis pa kāpnēm, viņā tikko pamodusies vainas apziņa un nožēla lika tam apdomāties. Kāpēc modināt Džounu? Tikai tāpēc, lai apmierinātu savu vēlmi izpirkt vainu? Klusu, kā zagšus Tenets ieslīdēja gultā un, laimes sajūtas pārņemts, sapņoja par gaidāmo Džounas prieku, kad no rīta sieva izdzirdēs viņa sakāmo. Tagad Tenets centās nomierināties un beidzot iemigt.

Bet miegs joprojām nenāca.

Jaunās atklāsmes pārņemts, Tenets jutās tikpat trauksmains kā vienmēr. Domas atgriezās pie izmeklēšanas. Galvenie varoņi vēlreiz nosoļoja pāri skatuvei. Tie izstādīja sevi viņa apskatei. Citu pēc cita Tenets tos nopētīja, atcerējās faktus, sarunas, informācijas drumstalas, kas pa vienai vien bija salasītas malu malās. Viņš mēģināja iespiesties katra sirds visapslēptākajos nostūros.

Un tad atnāca atklājums, tik drausmīgs, tik dīvains, ka pat acis atsprāga vaļā un viņš kā atspere uzlēca sēdus.

Vai tas bija iespējams?

Džouna sakustējās, kaut ko miegā nomurmināja, un viņš sastinga, gandrīz vai neuzdrošinādamies elpot. Vēlme parunāt ar Džounu bija pagaisusi, to pastūma malā nepieciešamība domāt. Džouna atkal gulēja ciešā miegā. Uzmanīgi, lai sievu nepamodinātu, Tenets atlaidās atpakaļ gultā. Vai tas bija iespējams, viņš domāja. Vai tā varēja būt patiesība?

Cēlonis visam bija persona, par kuru viņš domāja, ka tā reiz bija uzvedusies absolūti sev neraksturīgi. Bet vai tas bija pietiekams pamats, uz kura būvēt savu jauno teoriju, tik netipisku un neparastu?

Tenets atkal domāja par lietu, atgriezās pie tās savas jaunās idejas gaismā un atklāja, ka izpratne ir radikāli mainījusies. Uzvedību, ko savā laikā viņš bija interpretējis no viena viedokļa, tagad, tas viņam bija skaidrs, varēja tulkot pavisam citādi. Un beigu beigās, deva izskaidrojumu, tik spēcīgu izskaidrojumu, ka nu beidzot Tenets saprata, kāpēc kādam ir bijis tik būtiski Keriju apklusināt.

Jā, beidzot bija parādījusies jēga.

18.

-     Bet kur mēs braucam, ser? skaidri varēja just, ka Lainhema balss skan žēlabaini, un to varēja saprast. Birojā viņš bija ieradies pēdējā brīdī, un tūlīt pat kaut kāds nepacietīgs Tenets paķēra viņu un rāva lejā pa kāpnēm uz mašīnu.

-    Apciemot kādu manu senu draugu.

Tenets bija pamodies ar tā vārdu un uzvārdu prātā: Harijs Peks.

-     Saprotiet, viņš skaidroja Lainhemam, vakar, pēc sarunas ar Arnoldu, kaut kas apsēda manu prātu. Jūs zināt, kā tas reizēm ir, kad nevarat to notvert. Un tomēr šorīt man tas izdevās. Pašā pirmajā reizē, kad ar doktoru Mellerdu atbraucu uz Netltonu, pie celiņa aiz baznīcas kotedžām drūzmējās ziņkārīgo bariņš. Es, protams, dzinu viņus projām, bet, tā kā viņi turpat vien grozījās, pamanīju, ka viens no tiem liekas kaut kur redzēts. Jūs saprotat, ko es domāju. Biju viņu kādreiz saticis, bet nezināju īsti, kas tas ir. Bija tikai neskaidra nojauta, ka seja ir pazīstama. Toreiz es viņam nepievērsu īpašu uzmanību. Man tas nelikās svarīgi, pie tam ātrāk gribējās ķerties pie darba.

-    Jūs domājat, ka tas bija kāds no kartotēkas?

-    Jā. To vīru sauc Harijs Peks. Viņš ir sīks zaglēns, nožēlojams eksemplārs. Jūs pazīstat šādus tipus, maina vienu darba vietu pēc otras un lielāko mūža daļu dzīvo no sociālā pabalsta. Viņam ir sieva un vesels bars bērnu, un viņš ir tik nesakarīgs, ka katru reizi, kad pārkāpj likumu, ļaujas, ka to noķer. Pēdējo reizi Harijs uzpeldēja, kad man gadījās būt tiesā par kādu citu lietu. Viņš tika nosacīti atbrīvots, un Pekām ieteica likt aiz auss, ka tā nu ir pēdējā reize. Ja to pieķertu atkal, tad iesēdinātu, pirms viņš vēl būtu paspējis pavērt muti.

-    Jūs domājat, ka slepkavības naktī viņš varēja atrasties otrā numura dārzā?

Tenets paraustīja plecus. Baidos cerēt, bet nekad nevar zināt. Galvenais, ka, ja viņš tur ir bijis, tad nekādā gadījumā neuzdrošināsies to kādam stāstīt, jo tad būtu jāpasaka, ko dārzā darījis, un tas faktiski ir ceļš uz cietumu.

-    Tādā gadījumā Peks vienalga neatzīsies.

-     Nezinu. Mums vienkārši var paveikties. Harijs ir tik nesakarīgs ja bija zadzis, tad, tur ložņājot, būs paņēmis līdzi kādu pierādījumu. Pat, ja es nebūtu atcerējies, ka tajā rītā redzēju viņu, beigu beigās mūsu vīri atrastu to. Esmu pārliecināts. Šorīt pārbaudīju viņu ziņojumus, viņi vēl nav tikuši līdz Harija mājai. Protams, varu kļūdīties, un Peks var izrādīties tīrs. Bet man tā neliekas. Viss kaut kā sakrīt. Tas ir ļoti raksturigi Harijam nočiept maisu cementa un izrādīties iejauktam slepkavībā.

-    Bet… iejautājās Lainhems un apklusa.

-    Bet kas?

-    Nekas. Lainhems papurināja galvu.

-     Nu, runājiet, vecais! Jūs taču gribējāt kaut ko teikt. Starp citu, kā jūtas māte?

-    Pagaidām labi.

-    Lieliski. Nu?

Lainhems joprojām svārstījās.

-     Ziniet, ser, es īsti labi nesaprotu, kāpēc visa šī steiga. Nu, labi, Harijs Peks var izrādīties zaglis un varbūt tur bijis tajā naktī, bet tas ir normāls izmeklēšanas darbs, vai ne? Un jūs parasti neesat… tāds uzvilkts kā šorīt.

Tenets pasmaidīja.

-     Kā uz oglēm, vai ne, Maik? Jums, protams, ir pilnīga taisnība. Mani gan interesē, ko Harijs par visu to teiks, bet ir vēl kāda lieta, kas mani uz

trauc daudz vairāk. Vienkārši gadījumā, ja Harijs ir bijis tur un kaut ko redzējis, es gribu vispirms satikt viņu. Tāpēc ari steidzos tikt galā ar pirmo, jo, tā sakot, gribu ķerties pie otrās.

-    Šķiet, es vēl nezinu, kas tā ir.

-    Nedusmojieties, Tenets mierināja.

-    Pagaidām neesmu par to pastāstījis ne tāpēc, ka neuzticētos jums. Vienkārši baidos izskatīties pēc muļķa.

-   Jūs gribat teikt, ka zināt, kas ir slepkava?

-    Tā vajadzētu būt. Bet tagad paklausieties, Maik, beidziet makšķerēt. Es vēl neko neesmu teicis, un tā lai tas paliek.

-    Bet jūs esat visai pārliecināts, vai ne?

-    Kas jums liek tā domāt?

-    Nu, izskatāties tik…

-     Pašapmierināts? Tenets skaļi iesmējās. Nu, tas tā varētu būt, bet tam nav nekā kopīga ar lietu. Viņš ar prieku atcerējās Džounas šārīta reakciju, kad sieva uzzināja par viņa uzskatu maiņu.

-     Un es patiešām tā domāju, dārgā, viņš smaidot bija teicis. Uz priekšu! Dari visu, ko vēlies, un es tevi vienmēr atbalstīšu.

Dabīgi, ka viņa negribēja tam noticēt. Sākumā Džouna bija domājusi, ka viņš atkal cenšas to nomierināt, bet galu galā viņam izdevās sievu pārliecināt, un abu salabšana bija tik salda.

Kas tā ir par atvieglojuma sajūtu, domāja Tenets, zināt, ka starp viņiem atkal valda saskaņa.

Neskatoties uz to, inspektora eiforiju kaut kas nomāca. No rīta, ar vēsu prātu pārdomājis savu slepkavības motīva teoriju, Tenets prātoja, ka tikpat labi tā var izrādīties tīrais ūdens, bet secinājis, ka noslēpums beidzot atklājies, un izpratis nozieguma iemeslu, viņš zaudēja sākotnējo pacilātību.

Šādās reizēs Tenetam uzmācās sajūta, ka viņš droši vien nav piemērots policijas darbam, jo būtībā pēc dabas bija mīkstsirdīgs, viņam nepiemita taisnvirziena domāšana, un tas parasti nesniedza gandarījumu par iespēju arestēt noziedznieku, kāds bija šajā gadījumā.

Lielākā daļa inspektora kolēģu tādas šaubas neizjūta. Viņiem pareizais un nepareizais nozīmēja baltu un melnu, bet Tenets starp abām krāsām redzēja visdažādākos pustoņus. Tā bija ironija, ka tieši īpašības, kuras palīdzēja Tenetam tik sekmīgi atklāt tādus noziegumus kā šis, viņa intuīcija, cilvēku izpratne, spēja uztaustīt to savstarpējās attiecības un dzinuļus, tieši šīs īpašības laupīja Tenetam iespēju gūt pilnīgu apmierinājumu par panākumiem. Izpratis noziedznieka domāšanas veidu, viņš atklāja, ka ir viegli atklāt pašu noziegumu un (viņš negribīgi tajā atzinās sev) pat piedot to. Tenets spēja d ar bodes tikai tāpēc, ka jau pati slepkavība bija tam pretīga un viņš kaismīgi ticēja, ka nevienam nav tiesību paņemt otra cilvēka dzīvību. Un tikai tāpēc tādās reizēs kā šī viņš līdz galam spēja veikt taisnīguma instrumenta funkciju.

Tā bija arī šorīt, kad Tenets juta, ka ir sadalīts divās daļās. Viena daļa bija gatava, kā tas teica, neatlaidīgi virzīties uz priekšu, pierādīt viņa teorijas patiesumu, bet otra puse vilkās no muguras, tā baidījās nodarīt neizbēgami sekojošās sāpes. Tenets vienkārši vēlējās, lai šo sāpju būtu mazāk.

Kad Lainhems nogriezās pa kreisi uz tagad tik pazīstamā Netltonas ceļa, Tenets nemierīgi grozījās uz sēdekļa.

Peks dzīvo vienā no tām mazajām municipalitātes mājiņām pa labi pusceļā uz pilsētiņu, Tenets stāstīja. Devītajā numurā.

Devītais numurs izcēlās pārējo vidū ar drausmīgu netīrību ap to. Lielākā daļa dārziņu bija kārtīgi un uzkopti, koši no narcišu un dzelteno pureņu ziediem, bet Harija pleķī stīdzēja zāle un dižojās usnes. Tas bija piemētāts ar salauztām plastmasas rotaļlietām, pāris sarūsējušiem trīsriteņiem, auklas galiem, tukšām kokakolas bundžām un kartupeļu salmiņu un saldumu iztukšotām turzām.

Divi mazuļi ar nūju galiem rakās pa netīrumu kaudzi, pilnu ar trauku lauskām. Abu drēbītes bija nekārtīgas un viņiem daudz par lielu. Izskatījās, ka neviens no bērneļiem ilgāku laiku nav redzējis ne ziepes, ne ūdeni. Kad Tenets un Lainhems pavēra vārtiņus, bērni pavērsa pret abiem melnās sejiņas. Acīs nebija ne izbrīna, ne intereses. Nabaga mazie velnēni, nodomāja Tenets, un uzsmaidīja. Viņš nevilšus salīdzināja to izskatu un uzvedību ar savām mundrajām, dzīvespriecīgajām atvasēm. Kāda nākotne sagaida bērnus šādā mājā? Skats atgādināja vecos, nedrošos ļaudis, ko viņš bija redzējis slimnīcā, apciemojot misis Bērču.

Lainhemam nācās klauvēt vairākas reizes, līdz durvis beidzot atvērās. Sievietei, kas parādījās tajās, rokā bija zīdaiņu barojamā pudelīte. Nezin no kurienes mājas iekšienē atskanēja prasoši griezīga bērna brēkšana.

Pati sieviete, lai gan tikko kā pāri trīsdesmit, izskatījās turpat piecdesmit gadus veca. Viņas noļukušās krūtis, izspiestais vēders, zilām dzīslām klātās kājas un taisnie, sataukotie mati stāstīja, ka nepārtrauktā bērnu dzemdēšana un nespēja tikt galā ar lielās ģimenes prasībām jau sen ir salauzuši sievietes gribu. Tagad viņa piespieda sevi veikt tikai pašu nepieciešamāko, lai izdzīvotu. Šādas ģimenes vienmēr dzen izmisumā sociālās aprūpes darbiniekus.

-     Šis vēl gultā, viņa atbildēja uz Teneta jautājumu.

-     Vai jūs nepateiktu Harijam, ka mēs gribētu parunāt ar viņu? Mēs gaidīsim ārpusē, dārzā. Tenets palūdza.

Ja to var nosaukt par dārzu, viņš nodomāja, kad abi ar Lainhemu pastaigājās mājas galā. Arī šeit valdīja tā pati nolaidība, tās pašas dzīves drupas. Bet, pamanījuši kaut ko interesantu, viņi ar Lainhemu apmainījās skatieniem. Tas bija nelīdzens, cementēts celiņš, izbūvēts divu trešdaļu garumā līdz veļas auklai. Skaidri redzams, ka nupat kā klāts. Salauztu dēļu gali vēl norobežoja tā malas.

-      Domāju, ka rokā ir, apmierināti secināja Tenets. Piegājis pie atkritumu kaudzes blakus žogam, inspektors noliecās, lai paceltu tukšu cementa maisu. Uz tā, skaidri saredzams, rēgojās burts, ar kuru Arnolds bija iezīmējis savu īpašumu. Tenets salocīja maisu un paslēpa to aiz muguras, jo atvērās tuvākās durvis un parādījās Harijs. Viņš bija maza auguma neskuvies vīrs ar miglainām acīm. Tā sejā kaut kas atgādināja suņa verdzisko padevību.

-     Žēl, ka bija jātraucē jūsu brīnišķīgais miegs, Harij, Tenets atvainojās. Mēs tikai gribētu uzdot jums dažus vieglus jautājumus.

Peks pakāpās sāņus, lai palaistu Tenetu un Lainhemu cauri pēc urīna dvakojošai virtuvei. Viņi iegāja netīrā dzīvojamajā istabā.

-     Jums, protams, ir zināms, kāpēc mēs esam šeit, Tenets teica, noraidījis piedāvājumu apsēsties. Viņš laipni uzsmaidīja Harijam, kurš nervozi skatījās uz piezīmju grāmatiņu un zīmuli, kurus Lainhems demonstratīvi bija izņēmis no kabatas.

-    Nezinu, puiši, ko jūs domājat, Harijs nomurmināja.

-    Tikai šo, Harij, atbildēja Tenets un uzmanīgi, lai Harijs neredzētu iezīmēto pusi, parādīja maisu, tad atritināja to un nodemonstrēja ar tādu žestu, ar kādu burvju mākslinieks no zila gaisa uzbur trusi. Šo.

Harijs aplaizīja lūpas, bet neko neteica.

-    Jūs, protams, zināt, kas tas ir.

Harija skatiens bija drūms.

-     Precīzāk sakot, tas ir maiss. Un mēs abi zinām, kas tajā bija iekšā, vai ne? Vai ne, Harij? Tā kā atbildes joprojām nebija, Teneta balss kļuva uzstājīgāka.

-   Kāda velna pēc man būtu jāzina, kas tajā bijis iekšā? Harijs sadrūma arvien vairāk.

-    Ak, beidziet, Tenets izlikās, ka tam viss apnicis. Viņš viegli papurināja maisu, un no tā izbira cements. Tas nobira zemē uz netīrumiem, kas klājās kārtu kārtām.

-    Labs celiņš, ko jūs pašlaik būvējat, Harij, vai ne?

-       Tā bija manējā, Harijs mēģināja aizstāvēties. Nelikās un nelikās mierā par netīrumiem, kas vienmēr nesoties iekšā pēc veļas kāršanas.

-     Nevajag taisnoties, Harij. Tikai faktus. Nē, nemaz nepūlieties, vai ari mēs paliksim šeit visu dienu. Gribat, es pateikšu jūsu vietā? Šajā maisā bija cements, ko jūs nozagāt baznīcas kotedžu otrā numura dārzā, vai ne, Harij?

-    Tie ir nolādēti meli, Harijs eksplodēja.

-      Patiešām, Tenets papurināja galvu un noklakšķināja mēli. Nabaga vecais Harijs. Jums nu gan neveicas, vai ne? Padomā tikai, trāpīt uz mantu, kas ir iezīmēta. Un viņam patiešām kļuva žēl šī vīra. Peks bija viens no mūžīgajiem likteņa upuriem, un to varēja izlasīt viņa acīs. Tās teica, ka ir bezcerīgi samierinājies ar savu nelaimi, jo daļēji jau ir gaidījis, ka kaut kas tāds varētu notikt.

-    Iezīmēta, Harijs tik tikko varēja izdvest.

-     Baidos, ka tas tā ir. Tenets pagrieza maisu, lai būtu redzams aplis ar A burtu tajā. A nozīmē Arnolds. Viņš ir būvmeistars, kas atjauno baznīcas kotedžu otro numuru viņu jau ir nogurdinājis kāds, kas stiepj projām viņa materiālus, tāpēc viņš nolēma izlikt nelielu slazdu.

-             Es nekad agrāk šo maisu neesmu redzējis, bezcerīgi taisnojās Peks.

-    Vējš atpūta pāri žogam, vai ne? Kāds kauns! Cerēsim, ka tiesā jums noticēs. Kāds jums bija nosacītais soda termiņš? Gads? Nu, paskatīsimies. Jūs sēdēsiet daudz ilgāk par gadu. Slepkavība ir pavisam kas cits, nekā nočiept dažas tējkarotītes, vai ne?

Peka ādas neveselīgais bālums pietvīka, bet tad, tikpat ātri kā parādījies, sārtums pazuda, un Peks kļuva mironīgi bāls. Viņš atvēra muti, bet nespēja izdvest ne vārda.

-    Jūs kaut ko teicāt, Harij? iejautājās Tenets.

Peks vēlreiz atvēra muti.

-    Slepkavība? viņš gārdza. Ko t' jūs domā?

-    Ak, beidziet, Pek, Tenets viņu pārtrauca. Nespēlēsim paslēpes. Jūs uzskrējāt viņai virsū tajā naktī, vai ne? Mis Bērčai? Viņa jūs pieķēra, vai ne? Tāpēc jums vajadzēja viņu apklusināt. Jums vajadzēja drošību, ka viņa nerunās, jo pretējā gadījumā, kā mēs abi zinām, Harij, jūs sēdētu, pirms vēl paspētu izteikt vārdu "nosacīti". Tāpēc jūs iegāzāt viņai pa galvu ar pirmo pa rokai pagadījušos koka gabalu, un tad…

-            Nē, nē. Es nekad! Harija balsī skanēja izmisums. Viņš bija skatījies uz Tenetu kā trusītis, ko nohipnotizējusi žņaudzējčūska, bet nu vairs nespēja valdīties. Tas nebiju es, zvēru, ka nebiju…

-             Tad kā tas notika, Harij? Tenets klusām jautāja. Pastāstiet mums!

Peks paskatījās uz Tenetu un tad uz iezīmēto maisu. Viņa domu virzība bija gandrīz vai redzama. Kāpēc neatzīties, viņš sev jautāja. Viņi vienalga ir mani pieķēruši. Tad acu zīlītes sašaurinājās, jo tam bija ienākusi prātā jauna ideja. Peks saspringa un pētoši paskatījās uz Tenetu.

-             Un kā, ja es tiešām kaut ko redzēju… kaut ko, kas jums var būt noderīgs, piemēram…

Tenets neko neatbildēja.

-    Nu, es domāju, ja es palīdzētu jums…

-             Roka roku mazgā, vai ne, Harij? jautāja Tenets. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un nepielūdzami skatījās uz Peku.

-             Runājiet! Jūs zināt, ka es nevaru kaulēties ar jums. Un tomēr…

-    Jā? Harijs kļuva nožēlojami dedzīgs.

-            Nu, man tur nav nekādas teikšanas, bet augstākā priekšniecība labvēlīgi skatās uz tiem, kas mums ir palīdzējuši…

-    Jūs aizliksiet vārdu par mani?

-     Labāk vispirms paklausīsimies, ko jūs pastāstīsiet. Un ņemiet vērā, es gribu tikai tīru patiesību. Nekādus izgreznojumus. Mans seržants pierakstīs visu vārds vārdā.

-    Nu, bija tā, sāka Peks.

-      Vienu mirkli. Es domāju, ka mums visiem labāk būtu apsēsties, ierosināja Tenets.

Peks ieņēma vietu izsēdētajā atpūtas krēslā pie tukšā kamīna, bet Tenets un Lainhems izvēlējās divus vienkāršus koka krēslus, kuri izrādījās pieņemami tīri.

-      Kārtībā, teica Tenets, kad visi bija iekārtojušies. Klausāmies.

Tenets klausījās Peka stāstījumu bez izbrīna. Viss bija noticis tieši tā, kā viņš bija paredzējis. Bet Lainhemam bija pagrūti noslēpt pārsteigumu. Viņš skatījās uz Tenetu tā, it kā gaidītu, ka tas apšaubīs Peka stāsta patiesumu.

Tenets izskatījās pārliecināts. Peks tur bija bijis. Katra stāsta detaļa atbilda tam, ko abi jau zināja. Kad Peks bija beidzis, Tenets sāka vēlreiz no sākuma. Viņš apšaubīja, iztaustīja, iztaujāja, bet nespēja satricināt Hariju. Viņa sniegtie pierādījumi pārliecinātu jebkuru tiesu. Kerijas slepkava bija slazdā, un Tenets tikai varēja vēlēties, lai tas sniegtu viņam lielāku gandarījumu.

Bet nu parādījās vēl kaut kas. Tā bija uztraucoša un augoša nepadarīta darba sajūta. Tā nedeva miera. Pēdējās desmit, piecpadsmit minūtes Teneta prāts darbojās vienlaicīgi divos dažādos līmeņos: virsējā līmenī tas pārbaudīja pats sevi Harija sniegto pierādījumu gaismā, bet apakšējā meklēja viņa pēdējo tikšanos ar slepkavu. Kas tas bija, kas radīja šo dzeļošo nemieru, šo nervus kairinošo nepacietību doties ceļā?

Pēkšņi Tenets saprata: tas tik lielā mērā nebija pateiktais, kas uztrauca viņu, bet gan kā to var interpretēt vai, pareizāk sakot, nepareizi interpretēt tajā gaismā, kura tam tagad atausa skaidrība par slepkavas raksturu un slepkavības cēloni. Un ja Harijam ir taisnība… Inspektors strauji pielēca kājās, pārtraucot Peku teikuma vidū.

Gan Harijs, gan Lainhems pārsteigti skatījās uz viņu.

Ejam, Tenets, nemiera pārņemts, iesaucās.

Lainhems un Peks piecēlās, joprojām neko nesaprotot.

-     Mums jāpasteidzas, viņš sauca. Paņemiet savu mēteli, Harij, ātri! Līdz brīdim, kad abi pie ārdurvīm piebiedrojās viņam, viņš burtiski dejoja aiz nepacietības.

-    Kas tā pēkšņi par steigu? jautāja Lainhems, kad viņi bija iegrūduši Hariju aizmugures sēdeklī.

-      Vēlāk, atbildēja Tenets. Es vadīšu mašīnu. Uzsākot braucienu, viņi sacēla putekļu mākoni, tad pieturēja, lai paķertu Bentliju, kurš nāca ārā no vienas municipalitātes mājiņas, un, riepām kaucot, nogriezās ap stūri uz Netltonas galvenās ielas. Satraukuma pārņemts, Tenets lādēja sevi, ka nav to iedomājies agrāk. Varbūt ir jau par vēlu.

Viņi nobremzēja baznīcas kotedžu piektā numura priekšā. Steigā likuši Bentlijam palikt ar Peku, Tenets un Lainhems izmetās no mašīnas un pa taciņu drāzās uz noplukušajām ieejas durvīm. Aizkari joprojām bija aizvilkti, un māja izskatījās cilvēku pamesta. Uz vairākkārtīgo klauvēšanu neviens neatbildēja.

-    Projām? jautāja Lainhems.

Tenets noraidoši papurināja galvu un saknieba lūpas. Lauzīsim durvis, viņš teica. Abiem nebija kratīšanas ordera, bet Teneta pārliecība bija tik spēcīga, ka tas nešaubījās.

Jīlas atslēga nebija nekāds šķērslis, un dažu sekunžu laikā viņi bija iekšā. Aptumšotā viesistaba izskatījās tuksnesīga, bet ne pavisam. Lainhems uzskrēja virsū Tenetam, kurš bija apstājies kā sasalis.

-    Paskatieties uz šo, Maik!

Viņu ceļā bija izstiepies Tīģeris, auksts un sastindzis. Šis skats vairāk par visu pārliecināja Tenetu, ka tas ne velti ir baidījies. Vairs nebija šaubu par to, ko viņi atradīs augšā. Tomēr vēl bija niecīga iespējamība, ka abi nav nokavējuši, un viens aiz otra Tenets un Lainhems spraucās pa šaurajām kāpnēm. Visu guļamistabu durvis bija atvērtas, un ātra pārbaude liecināja, ka tās ir tukšas.

-    Bēniņi, iesaucās Tenets. Viņš bija atcerējies jumta lodziņu. To no ārpuses varēja redzēt, jo šī māja rindā bija pēdējā.

Skapītim līdzīgas durtiņas laukumiņa stūrī atklāja līdzenas, par šīm stāvākas kāpnes, kas veda uz jumta telpu. Augšā durvju nebija, un pati telpa slēpās piķa melnā tumsā. Tenets taustījās pēc elektrības slēdža un, kamēr Lainhems kāpa aiz viņa, atrada to. Nedabīgi dzeltenajā, mākslīgajā gaismā istaba atdzīvojās.

Abi vīri sastinga.

Likās, ka viņiem dubultojas. Divas gultas, divi ķermeņi, vienādi apgrieztiem matiem un nedabīgu bālumu sejās, abi ģērbti vienādās drēbēs velveta biksēs un vīriešu kreklos.

Tikai rūpīgi apskatot tuvāk, spoguļa efekts pazuda un varēja atšķirt, ka viena ir sieviete, bet otrs vīrietis.

-     Viņas brālis Džozefs, drūmi teica Tenets, skatīdamies uz vājo, neskūto seju, kas piederēja slaidākajam augumam. -Vienīgais cilvēks, par kuru visu savu dzīvi viņa uztraucās.

-    Bet kā jūs zinājāt? Lainhema sejā bija dziļš izbrīns.

-    Šo to man pastāstīja vecais misters Pitmens. Viņš stāstīja, ka…

-    Ser? tukšajā mājā atskanēja sauciens. Tikai vāja atbalss sasniedza bēniņus. Un tomēr pat tādā attālumā bija jaušams balss uzstājīgums.

Abi vīri devās pie kāpņu lūkas.

-    Šeit, Tenets atbildēja, bēniņos.

Lejā pie kāpnēm parādījās Bentlijs. Viņš bija aizelsies. Ser, ziņojums pa auto rāciju…

-    Kas par lietu? Klājiet vaļā, veco zēn, Tenets vaicāja.

-     Tas ir Maikam… seržanta Lainhema māte, ser. Viņai ir sirdslēkme. Aizvesta uz Starrendenas Centrālo. Bentlijs līdzjūtīgi skatījās augšup uz Lainhema pārakmeņojušos seju.

-    Man žēl, Maik, viņš teica.

19.

Un tagad, teica Džouna, atviegloti nopūtusies un apsēdusies aizmugures sēdeklī, pastāsti man visu!

Bija pusdivi, sestdiena. Bens un Bridžita atradās drošībā pie draugiem, bet Džouna un Tenets devās uz mazu lauku baznīciņu, kur jānotiek Luīzes un Lainhema laulību ceremonijai. Laiks kā radīts kāzām. Zilajās debesīs spīdēja spoža saule, neredzēja ne mākonīša, un, vieglā vējiņa šūpotas, narcišu galviņas māja sveicienus garāmbraucošajiem Džounai un Tenetam.

Šī bija viņu pirmā iespēja parunāt. Kad pienāca ziņa par misis Lainhemas sirdslēkmi, Tenets bija uzstājis, lai Lainhems nekavējoties dodas uz slimnīcu. Par laimi lēkme atkal bija vieglā formā, un, lai gan ārsti uzstāja, ka viņai dažas dienas jāpaliek gultā viņu uzraudzībā, Lainhems, pārdzīvojis nelielus sirdsapziņas pārmetumus, varēja palikt pie sava ultimāta un gatavoties kāzām. Luīze ieteica, ka tūlīt pēc ceremonijas tie abi kāzu tērpos varētu slimnīcā apciemot misis Lainhemu un uzdāvināt viņai līgavas pušķi, un tikai tad pārģērbties, lai dotos baudīt medusmēnesi.

Tenets, protams juta, ka darba apjoms dubultojas. Metijas un Džozefa nāves pēcpusdienā darāmā bija daudz. Kad tajā vakarā Tenets noguris pārradās mājās, Džouna jau bija aizmigusi, bet šorīt viņam vajadzēja braukt uz biroju, lai tiktu galā ar milzīgo papīru kaudzi. Tāda neizbēgami sakrājas katras lietas beigās. Laiks līdz šim bija iznācis tikai tam, lai jaunumus Džounai izstāstītu vispārējos vilcienos.

-    Grūti atrast, ar ko sākt, Tenets teica.

-     Sāc ar to, kā tas tev ienāca prātā. Kā tev tas vispār izdevās? Un pirmkārt, kas tev lika turēt aizdomās mis Koksu?

Tenets sarauca pieri. Viņš ieslīga atmiņās.

-     Patiešām grūti pateikt. Nebija jau tā, ka kādā noteiktā brīdī es pēkšņi būtu pateicis, jā, tur ir kaut kas aizdomīgs. Drīzāk tā bija faktu uzkrāšana, tādu faktu, kuriem katram par sevi, kā likās, nav nekādas īpašas nozīmes, bet, salikti kopā, tie veda pie viena vienīgā secinājuma.

-    Kas tie bija par faktiem?

-     Nu, šāda veida gadījumos jācenšas ielīst ar lietu saistīto ādā. Cilvēki no Kerijas Bērčas pasaules nemēdz nogalināt viens otru bez iemesla. Nelaime bija tāda kā jau tas bieži mēdz notikt, sākot izmeklēšanu, uzpeld visādi nepatīkami noslēpumiņi.

-    Tu domā tādus kā misis Selbijas alkoholisms?

-     Jā, tas ir tipisks piemērs. Un neapšaubāmi, šādi sīkumi tiešām jauc galvu. Misis Selbijai nenāca ne prātā, ka mēs zinām par viņas dzeršanu, un viņa centās darīt visu iespējamo, lai mēs par to neuzzinātu. Domāju, īstais melu iemesls, ka Kerija tajā vakarā nav apmeklējusi viņus, bija tas, ka viņa bija piedzērusies un neko sīkāk par Kerijas apciemojumu nevarēja atcerēties. Un viņa nolēma, ka vieglāk ir melot, nekā tikt iztaujātai.

-   Tātad tu domā, ka tajā vakarā Kerija bija pie Selbijiem?

-    Jā, noteikti, jo pēc laika viss sakrīt ar to, kas vēlāk notika mis Koksas mājā.

-    Un majors Selbijs meloja tāpēc, ka to lūdza viņa sieva?

-    Jā, un rezultātā tas viss mums likās ļoti aizdomīgi.

-    Bet, ja uzmanīgi padomā, tad lielākajai daļai cilvēku viņu dzīvē ir bijis kaut kas tāds, no kā viņi vai nu ir kaunējušies agrāk, vai kaunas vēl tagad.

-      Un tas, protams, attiecas arī uz šī gadījuma cilvēkiem, teica Tenets. Kad atklājām, ka Kerija bijusi okšķere, radās pietiekami daudz iemeslu visdažādākajām aizdomām.

-    Riebīgi. Džouna sarauca degunu.

-     Jā, bet, ja runājam godīgi, viņas gadījumā to varēja saprast. Ja tu būtu redzējusi viņas māti… nabaga Kerija. Ar viņas slepeno aizraušanos vēl vajadzēja būt par maz, lai to gandarītu. Es pat teiktu, ka viņas slepenajai pasaulei tā bija pārāk… sterila. Mis Bērčai gribējās kaut ko reālu, saistītu ar citiem cilvēkiem. Bet viņai nebija ļauts veidot labas attiecības ar tiem, tāpēc tā vietā Kerija izvēlējās okšķerēšanu.

-    Un tu domā, ka ar to viņai pietika?

-     Jā. Un man neliekas, ka kādreiz mis Bērčai būtu ienācis prātā izmantot uzzināto šantāžai. Vismaz nav ne mazākā pierādījuma, ka Kerija to būtu darījusi. Okšķerēšana ir pretīga, zemiska lieta, kas prasās pēc soda, bet samaksāt ar dzīvību… Tas proporcionāli neatbilst viņas noziegumam, ja to vispār var saukt par noziegumu.

-     Bet ja mis Bērča neieguva naudu šantažējot, tad kādā veidā?

Tenets kaunīgi pasmaidīja.

-    Vai tu spēj tam noticēt? No bingo.

-     Bingo? Ak, dārgais, nu nē, tas ir pilnīgi neticami! Džouna sāka smieties. Nu tu esi atsēdināts pēc visiem tiem tevis izdomātajiem dramatiskajiem izskaidrojumiem šantāža, zagšana, azartspēles…

-    Nu, bingo gan ari ir azartspēle… Bet tas tikai pierāda, ka neatmaksājas ļaut iztēlei vaļu. Tas ir drūms, pat skumjš dzīves fakts, ka vienkāršākais izskaidrojums bieži vien ir tas patiesais. Un šajā gadījumā man nu vajadzēja redzēt, ka viņa ir bingo tipa cilvēks. Jāatzīstas, ka es, kad to atklāju, jutos kā muļķis.

-    Kā tu to atklāji?

-     Kā tas bieži gadās, vācot ziņas pa gluži citu līniju. Vīri pārstaigāja māju pēc mājas, dzenot pēdas kādam zaglim, un Bentlijs nejauši uzdūrās sievietei, kura ari bija aizrāvusies ar bingo un regulāri satika Keriju Sūtniecības bingo vakaros. Kerija bija pazīstama kā spēlmane ar veiksmīgu roku. Es domāju… kūres paliku?

-Tu stāstīji par Kerijas okšķerēšanu.

-             Ak, jā. Tātad, kad sāku saprast, cik ziņkārīga bijusi Kerija, iedomājos par mis Koksu. Tikai padomā, cik graujoši jāiedarbojas uz tādu cilvēku kā Kerija tam, ka blakus mājā dzīvo sieviete, kura ir neatrisināma mikla. Droši vien gadiem ilgi Kerijai kārojās pārspert soli pār mis Koksas durvju slieksni. Domāju, ka tad, kad mis Koksa salauza kāju un pieņēma Kerijas piedāvājumu palīdzēt ar iepirkšanos, Kerija cerēja, ka beidzot varēs iekļūt piektajā numurā, bet nē, viņa ne reizi netika laista pāri slieksnim. Un es iztēlojos, kā tā kala visāda veida plānus, kā tikt iekšā. Tas Kerijai varēja pārvērsties par sava veida apsēstību. Dedzinoša ziņkāre un apņemšanās to apmierināt… zināmos apstākļos tas var veidot liktenīgu kombināciju, kas Kerijai lika rīkoties.

-     Saprotu! Džouna iesaucās. Tātad tu saki, ka tieši tā ari notika. Mis Bērča kaut kādā veidā pamanījās iekļūt mis Koksas mājā un vai nu ieraudzīja Metijas brāli Džozefu, vai arī kaut ko tādu, kas liecināja par viņa atrašanos mājā…

-      Un tad mis Koksa atgriezās un tur atrada Keriju. Jā, esmu pārliecināts, ka tieši tā viss bija. Un tad vecā iegāza viņai ar savu spieķi, jo ekspertīze ir apstiprinājusi, ka Kerija apdullināta ar šo ieroci. Viņa saprata, ka Keriju nedrīkst atstāt dzīvu, jo tad atklāsies noslēpums, un nolēma, ka priekš Kerijas ir tikai viena droša vieta koka šķirsts sešas pēdas zem zemes.

-     Nabaga Kerija. Šķiet, ka mirklī, kad viņa spēra kāju pāri piektā numura slieksnim, viņa parakstīja savu nāves spriedumu. Bet es joprojām īsti nesaprotu slepkavības iemeslu. Kāpēc tik svarīgi bija slēpt Džozefa esamību?

-     Viņš bija dezertieris, skaidroja Tenets. Pēc notriekšanas uzlidojumos Berlīnei viņš noteikti kaut kādā veidā aizkļuva līdz Anglijai un, tā vietā, lai pieteiktos priekšniecībai, devās uz mājām. Viņš bija kluss, kautrīgs puisis, un man liekas, ka šajā karā redzētais iedarbojās uz viņu graujošāk nekā uz daudziem citiem. Un tad, tā kā Džozefs atkal bija mājās un drošībā, tad varu derēt, ka māsa pierunāja viņu palikt. Domāju, ka tajā laikā viņi abi baidījās, ka, ja patiesība atklāsies, Džozefu noteikti arestēs.

-    Kāds bija sods par dezertēšanu?

-     Tur jau tas āķis. Abi noteikti domāja, ka Džozefu nošaus. Tā tas notika pirmā pasaules kara laikā, un otrā kara laikā daudzi domāja tāpat.

Bet patiesībā tad par to draudēja tikai ieslodzījums cietumā.

-     Liekas, ka es varētu tos saprast, kamēr karš vēl nebija beidzies, bet pēc tam…Vai tad kara dezertieriem nepasludināja amnestiju?

-     Tur jau tā traģēdija, ka pasludināja. Es noskaidroju. Tas notika 1953. gada februāri. Un pēc tās Džozefs jebkurā laikā varēja droši nākt ārā no paslēptuves. Ja tikai viņi būtu to zinājuši. Bet tie abi bija vienkārši ļautiņi ar visai aprobežotu dzīves veidu. Būtu kaut nejauši uzdūrušies informācijai presē vai pa radio. Esmu pārliecināts, ka viņiem pat ne reizi neienāca prātā painteresēties. Un, pat ja abi dzirdētu, šaubos, vai viņi zinātu, kas tā amnestija tāda ir.

-     Un kā tu domā, kā beigu beigās Kerija pamanījās tikt iekšā?

-     Slepkavības naktī Tīģeris, mis Koksas kaķis, pazuda. Viņa tam bija ļoti pieķērusies, un, kad tas neatsaucās, vecā devās ārā to meklēt. Kaķis izrādījās iesprūdis šķūnītī dārza stūri, tā viņa pati stāstīja. Mis Koksa vainoja vēju. Tas esot aizcirtis šķūnīša durvis. Tā, protams, varēja notikt, bet man ir aizdomas, vai tikai Kerija pati neiespundēja kaķi, zinot, ka mis Koksa ies ārā to meklēt. Mis Koksa, tāpat kā Kerija, ļoti turējās pie saviem ieradumiem, un Kerija varēja visai precīzi paredzēt viņas rīcību. Mis Koksas kāja bija ģipsī, un Kerija zināja, ka būs vajadzīgs zināms laiks, lai aizklibotu līdz šķūnītim, atbrīvotu kaķi un atkal atgrieztos. Laika pietiekami, lai ieslīdētu mājā un ātri to izošņātu.

-     Bet, ja mis Koksas kāja bija ģipsī, kā gan viņa spēja aizvilkt līķi no mājas līdz vietai, kur to atrada? Tas ir visai tālu, vai ne?

-     Šķiet, ka kādus simts jardus. Jā, šī ieģipsētā kāja bija viens no iemesliem, kas novērsa no viņas aizdomas un lika mums ar šo sievieti nerēķināties. Bet tas ir neparasti, ko cilvēks spēj, ja tam ir pietiekams stimuls un apņēmība. Domāju, ka vecā ķermeni uzvēla atceries, Kerija bija maza auguma uz viena no tiem lielajiem plastmasas gabaliem, kurus lietoja pārvalku ietīšanai. Ar to šūšanu mis Koksa pelnīja iztiku. Tad, kad baznīcas kotedžās nodzisa gaismas un viss apklusa, viņa aizvilka līķi pa dārza taku un ievilka otrā numura dārzā, kur, par nelaimi pašai, Harijs Peks bija ieradies, lai nočieptu vēl kādu cementa maisu sievas celiņa betonēšanai. Viņš stāstīja, ka esot izgājis no mājas pusnaktī. Un pēc kādām divdesmit minūtēm tam nācās izbaudīt lielākās bailes viņa mūžā, jo, iznākot uz takas, Peks gandrīz ieskrēja krūtīs mis Koksai. Lai gan viņš nevarēja visai labi saredzēt, ko mis Koksa dara, viņš negaidīja, lai to noskaidrotu. Tas bija pārbijies, ka tiks pieķerts pie rokas, un viņš arī zināja, ka šoreiz tas nozīmē cietumu, tāpēc aizslapstījās dziļāk dārzā un aizslēpās aiz tualetes.

-    Kurā viņa paslēpa līķi!

-     Tieši tā. Kad vecā bija aizgājusi, ziņkārība lika tam paskatīties sainī. Varu iedomāties, kā viņš jutās, kad redzēja, kas tur ir.

-     Un Peks ir pārliecināts, ka vilcēja bija mis Koksa?

-    Jā. Viņš to labi pazina pēc izskata. Un tajā naktī brīžiem uzspīdēja mēness, tā ka gaismas bija pietiekami, lai bez kādām šaubām pazītu mis Koksu. Un vēl šī kāja ģipsī. Pekām nācās pavadīt diezgan nepatīkamu pusstundu, kamēr mis Koksa darbojās, lai iestumtu līķi tualetē tikai pēdu no viņa.

-      Bet vai tas, ka mis Koksa slēpa ķermeni, obligāti nozīmē, ka viņa ir slepkava?

-   Tu domā, ka to varēja izdarīt ari Džozefs?

-    Un kāpēc gan ne? Dabīgi, ka vainu uzņemtos mis Koksa. Bet visu, ko tu pastāstīji par slepkavību, var attiecināt arī uz Džozefu. Kerija varbūt uzskrēja viņam virsū, un šokā, ka ir atklāts, viņš to nogalināja.

Bet Tenets papurināja galvu:

-      Nē, es nevaru tev piekrist. Padomā par viņiem, Džouna! Kad Metija Koksa zaudēja māti, viņa atdeva visu savu mīlestību mazulim. Un ne jau mazajam tik ļoti vajadzēja Metiju; esmu pārliecināts -ja viņa nebūtu rūpējusies par bērnu, to izdarītu kāds cits, bet, ja runājam no visas sirds, Metijai to vajadzēja. Brālis bija viņas dzīves vadmotīvs, un ar gadiem viņas mīlestība nevis atslāba, bet pieņēmās spēkā. Viņš kļuva māsas, ja tev patīk, raison d' кtre*. Padomā, kā Metija jutās, kad Džozefu iesauca, kā tai ar abām rokām vajadzēja tvert iespēju paturēt to mājās, kad brālis beidzot pārradās pēc garā ceļa no Vācijas. Domāju, ka viņa izdarītu jebko, lai tikai atkal būtu kopā. Un Metija to arī izdarīja, vai ne? Un tāpēc viņa nogalināja Keriju.

*Dzives jēga (franču vai.).

-     Bet vai to izdarīja mis Koksa? Es piekrītu visam, ko tu saki, un varu saprast, ka viņa bija spējīga izdarīt slepkavību, bet man joprojām liekas, ka tikpat labi to varēja izdarīt Džozefs.

-      Nu, palūkosimies uz to no šāda viedokļa. Padomā, kā Metiju varēja iespaidot šī mīlestības apsēstība. Gadiem ejot, viņa brāli pilnīgi sapina tajā. Man pat liekas, ka Džozefa gribasspēks bija pilnīgi atrofējies. Un ap šo laiku nezin vai viņš bija spējīgs uz kādu pēkšņu agresijas aktu, nemaz jau nerunājot par tādu varmācību un galējību kā slepkavība. Domāju, ka, nejauši saskrienoties aci pret aci ar Keriju, viņa instinktīvā reakcija būtu saukt māsu pēc glābiņa tāpat, kā Metijas reakcija bija sist, lai aizsargātu brāli. Nē, esmu absolūti pārliecināts, ka viņš to nevarēja izdarīt.

-    Jā, Džouna lēnprātīgi piekrita. Viņa domās pārcilāja faktus. Es saprotu, ko tu domā, un, droši vien, tev ir taisnība. Viņa nodrebēja. Tas ir šausmīgi, vai ne? Es domāju, ko cilvēki viens otram var nodarīt mīlestības vārdā.

-     Jā. Tenets ar sāpēm atcerējās, kā pats tik tikko bija izsprucis no līdzīga slazda. Tā tas ir.

Džouna pašreiz klusēja Viņa bija domās iegrimusi.

-     Bet es tomēr nesaprotu, kā tu notvēri domu, ka Džozefs joprojām ir dzīvs un dzīvo pie māsas? viņa beidzot jautāja.

-     Impulsu deva vecā mistera Pitmena stāstītais. Saproti, cik dīvaini, ka cilvēki ir tik ārkārtīgi konsekventi jautājumos, kas viņiem ir nozīmīgi. Mēs abi esam pārāk jauni, lai to atcerētos, bet es zinu, ka daudzas jo daudzas sievietes, kuru vīri pēdējā kara laikā tika izziņoti kā "bezvēsts pazuduši, iespējams bojā gājuši", atteicās ticēt, ka tie ir miruši. Viņas drizāk cerēja, ka tie ir ieslodzīti aiz dzeloņstiepļu žogiem karagūstekņu nometnēs, un, protams, daudzi tur arī bija. Parasti šādas ziņas izspraucās no nometnēm un sasniedza mājas vēl pirms kara beigām, un bija daudz gadījumu, kad vīri negaidīti pārradās krietni vēlāk. Dzirdējis par jauno Metiju Koksu un viņas dziļo pieķeršanos brālim Džozefam, es biju pārsteigts, ka māsa atmeta cerības sagaidīt brāli dzīvu un negaidīja to vēl ilgi pēc tam, kad citas sievietes bija atmetušas visas cerības. Metija tā nedarīja. Misters Pitmens man pastāstīja, ka viņa pārstājusi gaidīt brāli apmēram gadu pēc viņa pazušanas, 1944. gada beigās ilgi pirms kara beigām.

-     Pitmens gan domāja, ka tas noticis tāpēc, ka Metijai bijis pārāk sāpīgi dzīvot ar mūžīgas vilšanās sajūtu sirdi, ka vienīgais, kā viņa varēja tikt ar sevi galā, bija samierināties ar domu, ka brālis ir miris, bet varu derēt, ka tieši tad Džozefs ari pārnāca mājās. Un tāpēc viņa pēkšņi kļuva par vientuļnieci. Protams, ļaudis to pieņēma, jo domāja, ka šoks, brāli zaudējot, ir ķēris viņas nervu sistēmu pārāk smagi. Un neesmu pilnīgi drošs, bet varu nojaust, ka tieši tad Metija pakāpeniski pieņēma vīrišķīgu izskatu, un ģērbšanās manieri.

-     Tu domā tāpēc ja kāds nejauši ieraudzītu Džozefu, tad domātu, ka tā ir viņa?

-     Pareizi. Un viņi patiešām izskatījās ļoti līdzīgi vienādi ģērbušies, vienādām frizūrām varu iedomāties, ka matus grieza pati mis Koksa.

-     Bet padomā, Džounas balsī ieskanējās godbijība, tā nodzīvot vairāk nekā trīsdesmit gadus, ieslēgtiem vienā istabā…

-     Nav teikts, ka vienā istabā. Naktī, kad aizkari bija aizvilkti, viņš varēja pastaigāties pa māju. Tenets atcerējās vairākkārtējo sajūtu, ka no piektā numura viņu kāds vēro, un tagad pirmo reizi viņam ienāca prātā, ka tas varēja būt Džozefs un nevis viņa māsa. Tas bija iespējams.

-    Kā izskatījās bēniņos?

-     Tie aizņēma visu jumta telpu. Atdalošā siena starp piekto un ceturto numuru bija pamatīgi izolēta, domājams tāpēc, lai bez lieka uztraukuma varētu sarunāties. Un pati bēniņu istaba… tev vajadzēja to redzēt. Brālim tur bija viss vajadzīgais, viss, ko vien var iedomāties. Tas izskatījās tik aizkustinoši, un tomēr tik maz, lai aizvietotu īstu dzīvi. Milzīgs dzelzceļa modelis uz kārtīgas pamatnes, grāmatas par putnu dzīvi un gandrīz viss, ko var atrast par dabu, un ļoti labs binoklis. Galdnieka darbgalds ar lielisku darbarīku komplektu. Lielākā daļa mēbeļu bija viņa gatavotas, tā varēja spriest pēc skata. Spēles, skaņu plates, kādu vien nenosauksi, visas viņam bija. Domāju, ka mis Koksa iztērēja katru pēdējo peniju, ko izdevās atlicināt, lai darītu viņu laimīgu.

Un tomēr liekas, ka Džozefs tā arī nekļuva par pieaugušu vīrieti, ka viņš vienmēr palika mazs zēns, kura iegribām jāizdabā… Droši vien viņš pierada tā, ka zaudēja vēlēšanos dzīvot citādi, un mūsdienu pasaule to mulsinātu un biedētu. Bet vispārsteidzošākais visā šajā lietā man liekas tas, ka Džozefs spējis nodzīvot vienā no angļu mazpilsētiņas kopā sabūvētām mājām tik ilgus gadus un nevienam pat nav radušās aizdomas, ka viņš tur dzīvo. Domāju ja viņš kaut reizi nopietni saslimtu, spēlīte būtu cauri.

-     Nedomāsim par to. Un es tomēr joprojām nevaru saprast, kā tu to uzminēji. Man tas miljons gadu neienāktu prātā.

Tenets iesmējās. Glaimi vienmēr ir patīkami. Starp citu, vai es pateicu, cik lieliski tu šodien izskaties?

Džouna bija ģērbusies jaunā pavasara kostīmā hiacinšu zilā krāsā, un tas lieliski piestāvēja viņas gaišajai sejai. Galvā dižojās smalki pīta salmu platmale, ko rotāja zili un balti ziediņi.

-     Šī, teica Džouna, ir vissmieklīgākā un visburvīgākā cepure, kādu es jebkad savā mūžā esmu redzējusi.

Viņa izskatījās apmierināta, un viegls prieka sārtums ziedēja Džounas vaigos.

-     Esmu priecīga, ka tev patīk. Bet tu neizlocīsies, viņa kļuva nopietna, jo neesi vēl man paskaidrojis…

-    Goda vārds, tu esi pelnījusi augstāko novērtējumu par neatlaidību. Tenets pasmaidīja. Nu,

jāatzīstas, ka bija vēl kaut kas… kaut kas acīmredzami aizdomīgs. Pats par sevi varbūt tas nebija nekas īpašs, bet saistībā ar Kerijas tieksmi okšķerēt un mis Koksas pretrunīgo uzvedību pēc paziņojuma par brāļa nāvi… Saproti, kādu bridi es sāku turēt aizdomās majoru Selbiju par krāpniecību.

Džouna brīnījās.

-    Es tevi vairs nesaprotu. Kāda te saistība?

-    Man likās, ka majors Selbijs izskatās pārāk labi. Kā es teicu Lainhemam, viņš atgādināja atvaļināta majora parodiju.

-    Joprojām nesaprotu. Vai tad viņš nebija?

-    Kas nebija?

-    īsts majors.

-    Nav ne jausmas. Mēs nepārbaudījām. Pacieties, dārgumiņ, viņš teica, kad Džouna sāka izrādīt sakaitinājuma pazīmes. Pacietību, un viss atklāsies. Zinu, ka izklausos mazliet izvairīgs, bet tu taču gribēji zināt… Lieta ir tāda, ka, kad es sāku domāt par šīm lietām, par armiju un vispār par karu, manas domas nonāca līdz Džozefam Koksam. Es atcerējos, cik dīvaini izskatījās tas, ka mis Koksa pēkšņi zaudēja cerības uz brāļa atgriešanos tad, kad šīm cerībām vēl vajadzēja būt gluži stiprām, cerībām, ka viņš nav nogalināts, bet varbūt atrodas kādā no karagūstekņu nometnēm. Un tad man ienāca prātā, kā būtu, ja brālis netiktu nogalināts un neatradās arī gūstā? Varbūt viņš kādu laiku nogaidījis slēptuvē, un tad tam izdevies atrast ceļu uz Angliju, kā tas izdevās daudziem… Saproti? Un, kad es biju nonācis pie šāda punkta, mana domāšana krasi mainījās. Es sapratu, ka varbūt visu laiku esmu nepareizi skaidrojis mis Koksas uzvedību.

-    Ko tu ar to domā?

-     Nu, man likās, ka viņa baidās. Un man bija taisnība, jo, protams, ka vecā baidījās, bet ne jau tāpēc, kā es biju iedomājies, ka slepkava joprojām ir brīvībā. Patiesībā viņa baidījās, ka es varu atrast slepkavu. Un traģēdija bija tā, ka, cenšoties viņu mierināt un stāstot, ka lieta jau tuvojas atrisinājumam, patiesībā sasniedzu gluži pretēju efektu un liku viņai rīkoties. Ja tā nebūtu noticis, viņa nebūtu kritusi panikā, un viņi abi ar brāli būtu dzīvi. Un tāpēc mani moka vainas sajūta.

-     Tev nevajadzētu pārmest sev. Kā tu to varēji zināt?

-   Tas nav attaisnojums.

-     Ir gan, Džouna kaismīgi iesaucās. Tu vienkārši centies būt labs. Un vēl, vai tu domā, ka viņiem būtu daudz labāk, ja tie abi vēl būtu dzīvi? Tu pats teici, ka Džozefs pazustu, saskaroties ar mūsdienu dzīves grūtībām. Kā viņš tiklu ar visu galā bez māsas palīdzības? Un cik drausmīgi nožēlojams būtu mis Koksas liktenis, ja viņai nāktos iet cietumā un ne tikai pavadīt tur gadus bez Džozefa, bet ari apzināties, cik bezcerīgi bezpalīdzīgs viņš ir, jo nespēj parūpēties par sevi.

Tenets brīdi klusēja, bet tad uzsmaidīja Džounai. Es tieši par to domāju, viņš teica.

-    Tas ir tāpēc, ka tu vienmēr esi gatavs pārāk pārmest sev par visu, kas dzīvē notiek nepareizi. Bet, kad tu uzvel visu vainu sev…

-    Baznīca ir klāt, Tenets smaidot pārtrauca viņu. īstais brīdis, lai tu psiholoģiski pārslēgtos uz to tur.

Džouna izgrūda pārspīlētu neīstu dusmu nopūtu. Reizēm, mans dārgais, tu esi absolūti neciešams!

Bet nu viņas zinātkāre bija apmierināta, un viņa varēja kāri vērot aiz loga notiekošo. Džounas acis gaidoši mirdzēja.

-    Esmu priecīga, ka viņiem padevusies tik jauka diena. Skaties, līgavas māsas jau ierodas.

Jā, tur viņas bija. Viena no meitenēm ap divdesmit gadus veca, bet divas pārējās vēl gluži maziņas. Brīnišķīgās pasteļkrāsas kleitiņās viņas atgādināja pirmos pavasara ziedus.

-    Žēl, ka misis Lainhema nevar būt šeit, teica Džouna, kad abi pa vecajām akmens plāksnēm devās uz baznīcas portālu.

-     Negribu, lai tas izklausītos cietsirdīgi, atbildēja Tenets, bet daļēji viņa pati tur ir vainīga. Lai gan es piekrītu. Žēl. Un tomēr Maiks pieņēma pareizu lēmumu, jo citādi…

-     Protams, citādi šīs kāzas nenotiktu. Neticu, ka Luīze pārciestu laulību atlikšanu trešo reizi.

Baznīcā Tenets un Džouna ieņēma vietas līgavaiņa pusē. Likās, ka ir ieradusies vai puse no Starrendenas policijas. Vīrus viņu labākajos svētdienas uzvalkos nevarēja ne pazīt. Tenets juta patiesu prieku, ka līdz ar Bērčas lietas noslēgšanu Lainhems ar tīru sirdsapziņu var doties baudīt medusmēnesi.

Viņš domās vēlreiz ātri izskrēja cauri lietai, uz bridi apstādamies pie katra no galvenajiem varoņiem.

Ļoti īsu laiku viņš bija saskāries ar viņu dzīvēm, un tie ar viņa Daži paliks atmiņā, to viņš zināja vecais Roberts Pitmens ar neremdināmo gara spēku un interesi par dzīvi. Un, jā, ari pati Kerija Bērča un viņas aizkustinošie sapņi, viņas slāpes pēc neaizsniedzamas dzīves. Viņa to vairs neuzzinās, bet Tenets Keriju atcerēsies ar pateicību. Jo, lai cik dīvaini tas liktos, bet, pateicoties viņai, Tenets atguva savu Džounu. Viņš nevilšus nodrebēja, atceroties, cik tuvu bija iespējai pazaudēt sievu.

Auksti? Džouna čukstus jautāja.

Viņš papurināja galvu un pasmaidīja.

Lainhems un līgavaiņa brālis pašlaik cēlās kājās, lai dotos uz ceremonijas vietu. Arī līgavai jau vajadzēja būt klāt. Tad baznīcā sapulcējušies piecēlās, viņu galvas pagriezās.

No ērģelēm nogranda lieliskie, triumfējošie Kāzu marša ievadakordi, un Luīze, pieturēdamās tēvam pie rokas, lēnām sāka iet pa baznīcas eju.

Tenets sataustīja Džounas roku un saspieda to, saņemdams ātru atbildes spiedienu. Viņi apmainījās sirsnīgiem skatieniem.

Jā, tagad arī viņš varēja justies kā laulību ceremonijā.

Doroteja Simpsone SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES Romāns

Apgāds "Artava". LV-1011, Rīgā. K. Barona ielā 12. Tei./fax 2864S2. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rigā, Balasta dambi 3.

Apgāds "Artava" šajā sērijā piedāvā:

Fransua Nurisjē DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā

TOREADOR, OLĒ!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS GARĀ ŠĶEISTA

Žoržs Simenons MEGRĒ KUNDZES DRAUDZENE MEGRĒ ATZĪŠANĀS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN SLEPKAVA STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE MEGRĒ ZIEMSVĒTKI

Žoržs Simenons MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA MEZOPOTĀMIJĀ

Agata Kristi

TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS

Agata Kristi

KAKIS BALOŽU BARĀ

*

Agata Kristi SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Agata Kristi MĒMAIS LIECINIEKS

Emanuēla Aršana

EMANUĒLA BANGKOKĀ

Robers Merls

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ

Žoržs Simenons BŪVĒ KUNGA APBEDĪŠANA

SEPTIŅI KRUSTIŅI

> »

Lienīte Medne, Vladis Spāre, Juris Zvirgzdiņš

ODU LAIKS I

Žoržs Simenons

MEGRĒ CELO NABAGUS NENOGALINA

Pjērs Bualo BAKHA DIENDUSA

Anatols Imermanis

MANTOJUMS NO AMERIKAS MISIJA LIMĀ

Agata Kristi

ĻAUNUMS ZEM SAULES

*

Žoržs Simenons

MEGRĒ ŅUJORKĀ MEGRĒ UN SPOKS

Agata Kristi

NELAIKA TĒJAS PAVILJONS

>

Doroteja Simpsone

SEŠAS PĒDAS ZEM

Doroteja Simpsone

NELAIĶIS UN LELLE

>

Agata Kristi PULKSTEŅI

Ruta Rendela

UPURVILKS

Krustvārdu miklas, atjautības uzdevumi anekdotes

Vairuma — apgada «ARTAVA», Rīgā, Krišjāņa Barona ielā 12.

Content

Simpsone Doroteja Sešas pēdas zem zemes

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.