Simpsone Doroteja

Ja pamodinātu mirušos

Doroteja Simpsone

Ja pamodinātu mirušos

ROMĀNS

Mārgaretai un Braienam, kuru drosme un aizrautība bija paraugs mums visiem

I

Trijotne sēdēja un gaidīja, izlikdamās, ka skatās televizoru. Rādīja komēdiju, taču nevienam nenāca smiekli.

Tenets pameta skatienu rokas pulkstenī. Pusdeviņi. Nu, vienreiz pietiek.

-    Ejam pie galda!

Bens līksmā gatavībā pielēca kājās.

-    Labi! Man drausmīgi gribas ēst! Un devās pakaļ Džounai uz virtuvi.

-     Es attaisīšu vīna pudeli. Tenets piegāja pie loga, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz tukšo ielu, un tad devās ēdamistabas virzienā, kur uz svētku galda dzesētājā gaidīja pudele 1986. gada Chablis Ledos, īpaši taupīta tieši šādam gadījumam. Šai sevišķajai maltītei, kas tika rīkota par godu Bena sekmīgi nokārtotajiem pirmās pakāpes eksāmeniem, bija izraudzīts balts galdauts, vislabākie galda piederumi un kristāla glāzes. Sasodīts, kur gan iestrēguši Bridžita un Aleksandrs, viņas jaunais draugs, par kuru ģimene tik daudz jau dzirdējusi?

Dusmas par abu jauniešu kavēšanos sāka pārtapt bažās. Viņiem vajadzēja ierasties jau sen starp septiņiem un astoņiem, bija teikusi Bridžita. Kas zina, cik prasmīgi šis Aleksandrs vada automašīnu? Piektdienas vakarā ceļš no

Londonas vienmēr ir braucēju pārpilns, tomēr ap šo laiku satiksmei jau vajadzētu būt retākai. Tenets cerēja, ka ilgā gaidīšana nebūs kaitējusi maltītei, Džouna tik daudz bija nopūlējusies šī vakara dēļ. Kopš Bridžita kļuva par profesionālu pavāri un sāka strādāt kādā Londonas biržas mākleru firmas direkcijas ēdnīcā, viņas māte uzskatīja, ka šādos nozīmīgos gadījumos jācenšas neatpalikt meistarībā no savas meitas.

Iezvanījās telefons. Tenets piegāja pie aparāta pirmais.

-    Tēti? Tā esmu es. Aleksandrs tikai tagad atbrauca šurp, viņam iznāca aizķeršanās kantori. Tagad mēs braucam, tā ka būsim pie jums starp pusdesmitiem un desmitiem. Domāju labāk piezvanīt, lai jūs nesākat uztraukties.

-    Pareizi darīji.

Laikam tēva balss tonī kaut kas meitai darīja raizes.

-    Es ceru, ka nekas nav atgadījies? Ko, tēt?

-    Nē, it nekas.

Tomēr mānīgais možums Teneta balsī neizklausījās pārliecinošs, jo Bridžita tēvu pazina pietiekami labi.

-     Es ceru, ka jūs neesat mūsu dēļ atlikuši maltīti? Ai, mamma taču nebūs sadomājusi gatavot kaut ko īpašu? Tenets saprata, ka nevajadzētu neko sacīt, tomēr nenocietās.

-      Redzi, Bens šodien nolika pēdējo eksāmenu… Vairāk nekas nebija jāsaka. Viņš zināja, ka Bridžitai tūdaļ būs skaidrs, kas te norisinājies.

-    Ak, vai… Tēti, piedod!

-    Mums vajadzēja tev to pateikt agrāk. Bet mēs bijām pārliecināti, ka jūs atbrauksiet starp septiņiem un astoņiem…

-       Un mamma, protams, gribēja mūs pārsteigt.

Tagad Tenets nožēloja, ka licis Bridžitai justies vainīgai. Galu galā ne jau meitas dēļ tā iznācis. Viņš centās neklausīties sīkajā, pārmetošajā balstiņā, kas uzstājīgi čukstēja ausī: Bridžita varēja piezvanīt agrāk.

-      Ir jau labi. Galvenais, ka ar jums viss kārtībā. Mēs patiešām sākām drusku uztraukties.

-     Ai, tēti, man patiešām šausmīgi žēl. Es taču varēju piezvanīt agrāk. Tikai man likās, ka tam nebūs nozīmes, kamēr nav ieradies Aleksandrs.

-    Neskumsti! Mēs jums pataupīsim kaut ko

siltu.

-     Nē, to gan nevajag! Būs taču vēls. Aleksandrs teica, ka iekodīsim kaut ko pa ceļam.

-    Labi. Tātad redzēsimies vēlāk!

Tenets atstāstīja sarunu pārējiem.

-    Bridžita taču varēja paziņot agrāk, nīgri novilka Bens.

-     Tagad māsa pati to saprot. Un tieši tā arī teica.

-     Un kāpēc tas Aleksandrs nevarēja viņai piezvanīt, ja redzēja, ka netiks laikā?

-     Pie galda! paziņoja Džouna, ienesdama paplāti ēdamistabā.

Tādas izredzes visus uzmundrināja, un pati maltīte vainagoja labsajūtu. Džouna bija pārspējusi pati sevi, un Tenets patiešām vēlējās, kaut Bridžita būtu šeit un varētu to novērtēt: pašgatavota gaļas pastēte ar kraukšķīgiem spirālveida grauzdiņiem vafeles plānumā, pildīts lasis ar omāru mērci, mundierī cepti jaunie kartupelīši kumosa lielumā, sautēti zirņi, jauno pupu salāti un neparasti gards piparu, kabaču un sēņu maisījums; tam visam sekoja vasarīgs pudiņš ar avenēm, upenēm un jāņogām, rotāts ar pašu brīnišķāko no aizliegtajiem gardumiem putukrējumu. Un vīns, pēc visu kopīga atzinuma, bija vienkārši lielisks.

Kad ārā atskanēja automašīnas troksnis, mielasta prieks bija jau pilnībā izbaudīts.

-    Klāt ir! Bens pielēca kājās un pieskrēja pie loga. Ūūū… viņš skaļi ievilka elpu, un acis zēnam plati iepletās pārsteigumā un bijībā.

Tenets ar Džounu izbrīnījušies saskatījās. Bens bija tādā vecumā, kad stils liek pret visu izturēties ar nevērīgu atturību.

-     Kas tad nu? Ziņkāre mudināja abus vecākus pieiet viņam blakus pie loga.

Bens joprojām pavērtu muti skatījās ārā.

-     Poršs! Bridžita mums neteica, ka viņam ir poršs!

Tenets samirkšķināja acis. Benam taisnība. Tur tas patiešām stāvēja spīdīgi sarkans, pazems skolnieka sapnis, pavisam neiederīgi novietots viņu ārpilsētas nama piebraucamajā ceļā aiz necilās astras automašīnas, ko Džounai bija piešķīrusi viņas darbavieta nosacīto sodu pārbaudes dienests. Un no tā kāpa ārā Bridžita un daudzkārt apjūsmotais Aleksandrs. Tenets tikai uz mirkli paguva saskatīt garu, gaišmatainu stāvu, kad Džouna jau aizvilka viņus ar Benu projām no loga.

-      Beidziet taču abi tā blenzt! Tā vien liekas, ka jums acis izsprāgs no pieres!

Visi izgāja priekštelpā, lai sasveicinātos, kad nākamajā brīdī, vētraini atvainodamies, pa durvīm iesteidzās abi jaunie.

Kad Bridžita bija visus pēc kārtas apskāvusi un savstarpēji iepazīstinājusi, Aleksandrs pasniedza Džounai palielu, skaisti iesaiņotu dāvanu, ko bija turējis padusē.

-      Es ļoti atvainojos, ka sagādāju jums neērtības, misis Teneta. Briga teica, ka jūs esot pagatavojusi īpašas pusdienas.

Prasmīgs akcents, Tenets klusībā nodomāja, redzēdams, ka Džounas acis iemirdzas patīkamā pārsteigumā. Un vēl "Briga"! Viņš centās apspiest sevī nesaprātīgo nepatikas vilni par to, ka šis puika jau paguvis izgudrot Bridžitai īpašu iesauku.

Aleksandrs noklausījās Džounas "nekas, ir jau labi" frāzes un tad pievērsās Tenetam.

-     Man tiešām ļoti jāatvainojas, ser. Darbā gadījās šis tas neparedzēts, ko nevarēja atstāt uz pirmdienu.

Ser! Tenets neatcerējās, ka tā viņu jebkad būtu uzrunājis kāds cits no jaunajiem cilvēkiem, kurus Bridžita pēdējā pusotra gada laikā bija atvedusi iepazīties ar vecākiem. Stingrs rokasspiediens, vērīgas, zilas acis un drošs, atklāts skatiens. Tenets saprata, kāpēc Bridžita tā aizrāvusies ar Aleksandru. Viņš bija garš, stalts un nenoliedzami glīts cilvēks ar pareiziem vaibstiem, veselīgu sejas krāsu un biezu, zeltainu matu vilni. Jaunā cilvēka apģērbs bija vienkāršs, bet labi izmeklēts: izsmalcināta griezuma džīnas un glīts sporta krekls. Viņš bija vecāks, nekā Tenets būtu gaidījis varbūt divdesmit septiņus vai astoņus gadus vecs. Tenets centās atvairīt neomulīgās bažas: vai šis cilvēks nav Bridžitai pārlieku pieredzējis un izsmalcināts? Viņš nomurmināja piemērotus atbildes vārdus.

Aleksandrs pievērsās Benam.

-     Es ļoti ceru, ka mēs neizputinājām tavas svinības. Tātad tu šodien noliki pēdējo eksāmenu?

Bridžita nogaidīja Bena atbildi un tad iesaucās:

-    Nu, mammu, taisi vaļā!

Visi noskatījās, kā Džouna iztin dāvanu no papīra.

-     Ai, paskatieties! viņa izdvesa. Vai tā nav brīnišķīga?

To nu patiesi nevarēja apstrīdēt Džouna turēja rokās skaistu, tumši zilu hortenziju ar pieciem ziediem, kas izskatījās tik glezni kā roku darinājums.

Bridžita un Aleksandrs staroja aiz prieka.

-    Man ir puķpods tieši tādā krāsā, sacīja Džouna. Skapī zem kāpnēm.

Puķpods tika tūdaļ sameklēts, un, kad hortenzija bija novietota uz priekštelpas galdiņa, visi devās uz viesistabu. Džouna ielēja kafiju, un sākās sarunas. Nākamo pāris stundu laikā Teneta bažas manāmi pastiprinājās. Aleksandrs pavisam noteikti nebija cilvēks no viņu aprindām. Tenets jau iepriekš zināja, ka viņš ir biržas mākleris, un tagad noskaidrojās, ka ir mācījies Vinčesterā un Oksfordā un vienu gadu izmantojis pasaules apceļošanai (kā viņš izteicās, to finansējuši vecāki). Nudien, šis Aleksandrs džipā šķērsojis Sahāru un ar mugursomu plecos staigājis pa Andiem. Tenets noskatījās, kā Bridžita mirdzošām acīm klausās šajos ceļojumu stāstos un jautāja sev: vai šis pašpaļāvīgais, drošais jaunais cilvēks ir tas, ko viņš gribētu redzēt blakus savai meitai? Protams, Tenets sevī nopūtās, jo tēva gribai šeit tikpat nav nekādas nozīmes. Bridžita izlems pati, un vecākiem atliks ar to samierināties.

"Vai tu esi labsirdīgs?" viņš klusēdams jautāja Aleksandram. "Vai esi uzmanīgs? Vai būsi Bridžitai uzticīgs un labs pret viņu, ja pienāks grūtāks bridis? Kādas ir tavas dzīves vērtības?"

Vēlāk, jau gultā, viņš uzticēja savas bažas Džounai.

-    Vai tu par agru nesteidzies mest akmeni?

-    Kad meita kādu atved šurp, man vienmēr nāk prātā šādas domas.

-   Nav nekāda pamata uzskatīt, ka tas jau ir nopietni. Godīgi sakot, man Aleksandrs likās viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kam patīk labi padzīvot. Diez vai viņš būtu jau gatavs dibināt ģimeni. Un Bridžitai ir tikai deviņpadsmit gadu, arī viņai vēl krietni par agru domāt par precēšanos.

-    Jā, vēl ari tas. Viņš ir krietni vecāks, nekā es biju gaidījis.

Džouna pagriezās, lai noskūpstītu vīru.

-    Beidz raizēties!

-     Bet tu man vēl neesi pateikusi, ko pati domā par viņu.

Džouna nopūtās.

-     Es, bez šaubām, saprotu, ko viņā redz Bridžita, bet…

-    Tātad ari tev ir savs "bet"!

-    Vai mēs nevarētu par to parunāt rit, Luk? Es esmu ļoti nogurusi.

Tenetu tūdaļ pārņēma nožēla. Džouna taču visu dienu strādājusi un pēc tam pasniegusi ģimenei šīs lieliskās vakariņas…

-     Piedod, mīlā! Protams. Vismaz rit man nav agri jāiet uz darbu, tā ka es neiztraucēšu tevi ar agru celšanos. Varēsi kaut cik izgulēties.

-     Tā jau tu vienmēr saki, viņa miegaini novilka.

Tomēr šoreiz patiesi izskatījās, ka šī nedēļas nogale Tenetam beidzot būs brīva. No rīta visi piecēlās vēlu, nesteidzīgi paēda brokastis, tad Bridžita un Aleksandrs paziņoja, ka abi šodien braucot uz Raju. Benam bija pašam savi plāni, un Tenets ar Džounu bija norunājuši pēcpusdienā doties uz gadskārtējiem ciemata svētkiem Taksdenā, kur dzīvoja Džounas māte. Viņa bija teicami atveseļojusies pēc iepriekšējā gadā pārciestās sirdslēkmes un kā allaž varēja darboties aiz letes.

-      Diena kā radīta svētkiem, sacīja Džouna, kad abi devās ceļā.

To nevarēja noliegt. Debesis bija dzidri zilas, un jūlija saule sildīja tik pamatīgi, ka uz sakarsušā ceļa veidojās mirdzošas mirāžas.

Tenets pamāja ar galvu.

-    Droši vien sanāks daudz cilvēku.

Taksdenas svētki ik gadus tika rīkoti Taks-

denholā, kur dzīvoja vietējais parlamenta loceklis Hugo Fērlejs. Uz citu ciematu svētku fona šis bija ievērojams pasākums, kas parasti ienesa lielas naudas summas. Iepriekšējā gadā vairāk par četriem tūkstošiem bija ziedots dažādām vietējām labdarības organizācijām, un šogad rīkotāji cerēja šo summu pārsniegt. Tenets nodomāja, ka izredzes ir gluži labas; aicinājums atbalstīt Starrendenas nespējnieku namu noteikti

izpelnīsies popularitāti un atbalstu.

Kad Tenets ar Džounu ieradās Taksdenā, pulkstenis bija pustrīs un svētki ritēja pilnā sparā. Mašīnu novietošanas lieguma zīmes rindojās gar ceļa malu visā ciemata garumā, un policists formas tērpā virzīja braucēju plūsmu uz plašu lauku pretī muižai. Tur jau stāvēja simtiem mašīnu, un visu laiku nāca klāt jaunas. Ģimenes cita aiz citas devās uz lielajiem vārtiem ceļa pretējā pusē, kur virs ieejas bija nostiepts auduma gabals ar labi salasāmu uzrakstu: "TAKSDENAS SVĒTKI. IENĀKUMI PAREDZĒTI STARRENDENAS NESPĒJNIEKU NAMAM." Skaļā mūzika jūtami papildināja vispārējo svinību gaisotni.

-    Šķiet, ka veicas labi, sacīja Džouna.

-    Par to nav šaubu. Cikos tas viss sākās?

-    Divos. Atklāja Džila Kohreina.

Džila Kohreina bija labi pazīstama persona vietējās televīzijas pārraidēs, kas devīgi atvēlēja laiku labdarības pasākumu atbalstīšanai.

Brīdi apstājušies, lai uzmestu skatienu spilgti izkrāsotajām ērģelēm, kas bija novietotas tūlīt aiz vārtiem, viņi devās pa piebraucamo ceļu uz mājas pusi. Sākotnēji tā bija klasiska 18. gadsimta ēkas fasāde ar pieciem logiem augšstāvā un diviem katrā galvenās ieejas portika pusē. Pēc Teneta domām, abi vēlāk piebūvētie, nevienādie spārni katrā mājas pusē ēkas kopskatu bija sabojājuši. Viņš izteica savu spriedumu Džounai.

-    Ja tā būtu mana māja, es šos spārnus liktu nojaukt.

-     Diezin vai tu tā darītu. Cilvēki ļoti reti atsakās no viņu rīcībā esošās telpas, ja vien nav spiesti tā rīkoties.

-    Var jau būt. Nezinu… Paskaties!

Mājas priekšā sapulcējies pūlis apbrīnoja rūpīgi restaurētu otrā pasaules kara Spitfire iznīcinātāju. Blakus stāvēja tā īpašnieks, atbildēdams uz daudzajiem jautājumiem. Netālu bija nolikti divi veci ugunsdzēsēju metāla spaiņi, un cilvēki tajos meta monētas. Tenets brītiņu apskatīja lidmašīnu, tad atstāja savu ziedojumu un kopā ar Džounu sāka iet gar letēm un pārējām atrakcijām, kas lokā ieskāva abus zālājus katrā piebraucamā ceļa pusē un stiepās visgarām ēkas aizmugurei.

-     Redz, kur mamma! Džouna pamāja ar roku un devās uz kiosku Wl, kurā Mārgareta Boltona kopā ar divām citām sievietēm enerģiski tirgojās ar pašceptām kūkām, cepumiem, džemiem un garšvielu maisījumiem.

-      Re nu, cik labi, ka es vienu jums pietaupīju, viņa teica un noliecās, lai izvilktu no krājumiem kārdinoša izskata šokolādes kūku. Nupat jau gandrīz visas ir pārdotas.

-     Brīnišķīga! atzina Džouna. Jau skatoties vien, siekalas saskrien mutē, vai ne, Luk?

-     Mmm? Teneta domas pašlaik kavējās citur. Viņš nupat bija pamanījis pūlī Hugo Fērleju, kurš veica namatēva pienākumus, vadādams Džilu Kohreinu pa svētku norises vietu.

-     Viņa satriecoši labi izskatās, vai ne? teica Džouna, ievērojusi vīra skatienu.

Džilai mugurā bija ļoti labi pašūta vienlaidu griezuma kleita bez piedurknēm no bāli zaļa linu auduma.

-      Jā. Teneta atbilde bija gluži automātiska. Lai cik efektīga bija Džilas āriene, viņa uzmanību saistīja kaut kas cits. Viņš brīnījās, kāpēc Hugo Fērlejs izskatās tik kā lai to saka? tik nemierīgs un samulsis. Parlamenta loceklis kādu cieši vēroja, un Tenets mēģināja izsekot, kurš tas ir, taču bez panākumiem pūlis visapkārt bija pārāk liels.

Džouna sniedza mātei naudu par kūku.

-     Vai tu vari man paglabāt to gabaliņu, mamm?

-    Jā, protams.

-    Nu, tad tiksimies vēlāk.

Viņi bija norunājuši aiziet pie misis Boltonas uz vakariņām.

Pēc pusstundas Tenets neveiksmīgi mēģināja sviest mērķī kokosriekstus.

-     Vāji attīstīts biceps brachi, pēc pēdējā metiena viņam pie auss nomurmināja kāda balss.

Arī šoreiz bumbiņa aizlidoja krietni garām mērķim.

-    Sirsnīgi pateicos! Tenets apgriezdamies sacīja. Runātāja balsi viņš, protams, pazina.

Džounai blakus stāvēja policijas ārsts Mellerds, kopā ar sievu Helēnu. Visi trīs smaidīja.

-    Nu, tad parādi, kā vajag!

Mellerds papurināja galvu.

-     Diemžēl mazliet par vēlu. Pirms divdesmit gadiem es to būtu varējis. Bet tagad man labāk patiktu viena kārtīga tējas tase. Ko jūs par to sakāt?

Džouna un Helēna jautājoši saskatījās, pasmaidīja un pamāja.

-    Labprāt.

-    Norunāts!

Nelielā telts, pie kuras varēja dabūt tēju, bija uzslieta zālienā aiz mājas, droši vien tāpēc, lai no Fērleju virtuves varētu ērti dabūt ūdeni, un tās priekšā atradās vairāki galdiņi un krēsli.

-      Izskatās, ka būs jāpagaida, sacīja Tenets. Te viss ir aizņemts.

-    Nav gan, Džouna iebilda. Lūk, tur tie cilvēki nupat iet projām. Un galdiņš ir ēnā.

-     Mēs iesim apsēsties, sacīja Helēna. Un jūs atnesiet tēju.

-    Ko tu gribētu ēst, mīļā? jautāja Mellerds.

-     Tikai kādu bulciņu, vairāk neko. Un tu, Džouna?

-      Es to pašu. Džouna pasmaidīja. Bet jūs, abi vīri, varat pamieloties ar kūkām, ja vēlaties.

Kad bija izstāvēta nelielā rinda, Mellerds katrā ziņā gribēja maksāt.

-    Es aicināju, es maksāju!

Viņi aiznesa tējas paplāti līdz tīkotajai paēnai un apsēdās blakus sievietēm. Mellerds ar baudu iedzēra malku.

-    Tāda dzīve man patīk, viņš tīksmi atzina, atlaizdamies dziļāk krēslā. Skaista diena, skaista apkārtne… Viņa skatiens pārslīdēja Džounai un Helēnai. Skaistas sievietes…

-      Tu šodien patiešām esi labā omā, Džeims, smaidīdama noteica Džouna.

-    Un kāpēc ne? Ko gan es vēl vairāk varētu vēlēties? Viņš paplikšķināja Helēnai pa roku un abi apmainījās smaidiem.

Pasmaidīja arī Tenets un Džouna. Viņi joprojām nebeidza brīnīties par pārmaiņu, kas bija notikusi Mellerdā pēc viņa otrreizējās apprecēšanās. Kad pēc ilgstošām ciešanām ar vēzi bija mirusi viņa pirmā sieva, Mellerds gadiem ilgi nespēja atgūties no šī trieciena. Možais, elegantais nelielā auguma cilvēks, kas šajā pēcpusdienā sēdēja viņiem blakām, likās pilnīgs pretstats drūmajam, nevērīgi ģērbtajam agrāko gadu paziņam, kurš tolaik šķita lemts mūžīgai un nedziedināmai grūtsirdībai.

Pārvērtība notika līdz ar Helēnas parādīšanos. Tenets, kurš Mellerdu pazina jau no bērnu dienām, joprojām jutās šai sievietei pateicīgs par to, ka tā spējusi atgriezt dzīvē viņa draugu, un arī par to, ko Helēna bija darījusi Bridžitas labā. Būdama labi pazīstama pavārgrāmatu autore, viņa bija ievērojami atbalstījusi un veicinājusi Bridžitas vēlmi apgūt kulināres profesiju.

Likās, ka Helēna gandrīz vai uzminējusi Teneta domas.

Kā iet Bridžitai? viņa jautāja.

Tenets pamanīja, ka no mājas iznāk Hugo Fērlejs un steidzas uz zālāja pusi, meklējoši raudzīdamies apkārt. Viņš izskatījās ļoti satraukts.

Džouna atbildēja pirmā.

-     Šo nedēļas nogali atbrauca mājās. Kopā ar savu pēdējo draugu. Viņa mazliet saviebās. Luks nav īpašā sajūsmā.

-     Kāpēc? Mellerds apvaicājās. Kas tad viņam nepatīk?

Tenets paraustīja plecus.

-    Pārāk… viņš aprāvās. Fērleja skatiens bija pievērsies Mellerdam, un viņš tuvojās galdiņam.

Mellerds, Helēna un Džouna pagriezās, lai redzētu, kas piesaistījis Teneta uzmanību.

-    Dakter Mellerd…

Tenets nebija maldījies. Parlamenta loceklis patiesi izskatījās satraukts, turklāt diezgan pamatīgi.

Mellerds piecēlās.

-     Man ļoti žēl jūs traucēt, bet vai jūs nevarētu veltīt man dažus mirkļus?

-     Jā, protams. Mellerds paskatījās uz pārējiem. Brītiņu atvainojiet!

Fērlejs paņēma Mellerdu zem elkoņa, vezdams viņu uz mājas pusi, un pieliecies kaut ko iečukstēja tam ausī. Tad abi sāka soļot ātrāk.

-    Nez, kas noticis? prātoja Džouna.

Helēna nopūtās.

-    Es jau zināju, ka viņš nedrīkst tā runāt par to, ka viss ir tik lieliski. Tas nozīmēja izaicināt likteni.

-      Tā laikam ir viena no ārsta dzīves nelaimēm, sacīja Džouna. Viņa paskatījās uz Tenetu. Tāpat kā policijas darbiniekam. Nekad viņš nav īsti projām no darba.

Helēna pasmaidīja.

-      Es zinu. Pat brīvdienās… Tāpēc jau Džeimss nekad bez vajadzības citiem nestāsta, ka ir ārsts.

-     Es reiz lasīju kāda ārsta rakstu par šo tematu. Tenets sāji pasmaidīja. Tur bija teikts tā: ja pludmalē notiek nelaimes gadījums, visi tie, kas sēž ar zemu noliektām galvām un cītīgi lasa avīzes, ir ārsti. Viņi atļaujas tikai vienu ašu skatienu, lai pārliecinātos, ka negadījums nav noticis ar viņu tuvākajiem, un vairāk neko negrib zināt.

-    Tam es labprāt ticu, sacīja Helēna.

-     Vai negribat vēl kādu tējas tasi, kamēr gaidām viņu atpakaļ? Tenets piecēlās. Sagaidījis abu sieviešu piekrišanu, viņš paņēma tukšās tasītes un apstājās.

-     Ā, lūk, kur jau nāk! Tenets nupat bija pamanījis Mellerdu vienu iznākam pa mājas aizmugures durvīm. Viņš ievēroja, ka ārsts izskatās drūms un nopietns. Kas noticis?

-     Man patiešām žēl… Mellerda skatiens apskrēja visus trīs pēc kārtas, bet man jālūdz,

lai dāmas atvaino mūsu abu prombūtni.

-     Kāpēc? Kas noticis? jautāja Tenets. Viņš nolika tasītes atpakaļ uz galda.

Visi trīs instinktīvi paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka viņus nenoklausās, un saliecās uz priekšu, klausīdamies Mellerda klusināto atbildi.

-    Mistera Fērleja māte. Mirusi šajā pēcpusdienā. Mellerds paplikšķināja Helēnai pa roku un paskatījās uz Džounu.

-         Tas, protams, pagaidām jāpatur slepenībā, bet… Viņš paskatījās Tenetam tieši acīs. Man nav nekādu šaubu, ka notikusi slepkavība.

II

Kamēr viņi ar Mellerdu steidzas uz majas pusi, Tenets jau domās sāka apsvērt, kas un kādā secībā visdrīzāk darāms: jāizsauc palīgspēki, jāsazinās ar Lainhemu un Drako, jānoliek kāds pie vārtiem, kas pierakstītu vārdus un adreses. Tenets sevī novaidējās, iedomādamies, cik daudz cilvēku šajā pēcpusdienā te apgrozījušies varbūt tūkstotis, varbūt pusotra? Pusotra tūkstoša aizdomās turamo… nē, šo skaitu var samazināt, jo daudzi no apmeklētājiem ir bērni, varbūt septiņi simti piecdesmit, vai… Viņš papurināja galvu, mēģinādams sakopot domas. Kāda jēga skaitīt aizdomās turamos? Svarīgi tikai tas, ka tādu ir daudz. Taču pirms visa pārējā, un katrā ziņā pirms jebkāda publiska ziņojuma skaļrunī, Tenetam pašam jāpārliecinās, cik nopietna ir iespēja, ka vecā misis Fērleja patiešām ir noslepkavota. Tiesa, viņš par to daudz nešaubījās. Policijas ārsts taču visbiežāk tiek pieaicināts tieši tādēļ, lai to apstiprinātu. Tenets pats labprāt ticētu Mellerdam uz vārda, taču šoreiz jārīkojas saskaņā ar priekšrakstiem. Hugo Fērlejs ir ievērojama persona, un policijas inspektors Drako, iespējams, nopurinās savu ierasto miegainību un sāks darboties normāli, bet tas nozīmē, ka viņš novilks Tenetam ādu pār acīm, ja kaut kas neizdosies, kā vajag.

"Vai jūs gribat teikt, ka paziņojāt vairāk nekā tūkstotim apmeklētāju, lai viņi dod mums savus vārdus un adreses, nemaz pats nepapūlēdamies pārbaudīt, vai tam ir nopietns pamats?"

"Es zināju, ka varu paļauties uz ārsta Mellerda vārdu, ser."

"Paklausieties, Tenet! Pie manis ir tāda kārtība: bez pārbaudīšanas nepaļauties ne uz viena vārdu, ja tas cilvēks nav no mūsu dienesta. Vienalga, kas viņš tāds būtu."

"Bet…"

"Neviens nav nemaldīgs, Tenet, paturiet to prātā! Un kā jūs zināt, ka viņš nejokoja?"

"To viņš nedarītu…"

"Turklāt diena bija karsta, vai ne? Ļoti karsta. Pietiekami karsta, lai cilvēks dabūtu saules dūrienu, it īpaši tad, ja ir plikgalvis kā šis dakteris Mellerds."

"Viņam galvā bija platmale, ser. Panama."

"Man pilnīgi vienalga, kas viņam bija galvā! Vai jūs tīšām tēlojat muļķi, Tenet? Es gribu jums atgādināt tikai to, ka policists nevar atļauties uzskatīt kaut ko par pašsaprotamu. Nekad. Vai skaidrs?"

"Skaidrs, ser."

Viņi jau gandrīz bija nonākuši pie mājas, un Tenets, ar pūlēm atkratījies no domām par Drako, apstājās. Pirms ieiešanas inspektors gribēja vēl noskaidrot dažus apstākļus. Viņš ievēroja, ka mājas aizmugurē ir divas durvis: vienas sākotnējās, centrālās būves tālākajā galā, otras jaunuzceltajā, labajā spārnā. Mellerds veda viņu uz šīm labā spārna durvīm; pa tām staigāja arī daudzie svētku palīgi, piegādādami ūdeni tējai.

-    Kas palika pie mirušās?

-    Neraizējies, neviens. Iebāzis roku kabatā, Mellerds izvilka atslēgu. Tā bija durvīs, un es to izmantoju. Viņš pasmīnēdams paskatījās uz Tenetu pāri savām pusmēnešu brillēm.

-    Es, redzi, arī skatos televizoru.

-    Kur pašreiz ir misters Fērlejs?

-    Pie savas sievas. Mēs ceļā satikāmies, un viņa uznāca augšā mums līdzi.

-     Vai tu viņiem jau pateici, kādas tev aizdomas?

Mellerds papurināja galvu.

-     Es vispirms gribēju parunāt ar tevi un ļaut, lai tu pats apskaties. Viņš saviebās. Laikam biju drusciņ gļēvs un patiesībā meklēju kādu morālu atbalstu pirms šādas ziņas.

-     Bet tu pats, cik saprotu, esi pilnīgi pārliecināts?

Mellerds pamāja ar galvu.

-    Diemžēl jā.

-    Un kā tu izskaidroji nācienu pēc manis?

Mellerds izskatījās nokaunējies.

-     Teicu tikai, ka gribu atvest šurp savu kolēģi. Šķiet, ka Fērlejs noticēja.

-    Tas nu gan ir brīnums.

-    Man šķiet, ka viņš īpaši neiedziļinājās.

Tenets atcerējās, ka Fērlejs bija izskatījies

visai satraukts. Galu galā arī parlamenta locekļi ir cilvēki, un ieraudzīt savu māti mirušu taču būiii trieciens jebkuram. Un, protams, ja Fērlejs pats būtu šīs nāves vaininieks, tad, pat gribēdams, neuzdrīkstētos noraidīt nevienu Mellerda ierosinājumu, lai neizraisītu aizdomas pret sevi.

-      Un tas, ka tu aizslēdzi guļamistabas durvis? Vai tas viņam nelikās savādi?

-    To Fērlejs nemaz nezina vismaz tobrīd nezināja. Viņa sieva bija satraukta, un viņš to aizveda kaut kur projām.

-    Kā tad īsti vecā dāma ir mirusi?

-     Nosmacēta. Laikam uzspiests spilvens uz sejas. Viņa, protams, gulēja gultā un bija diezgan nevarīga pēc triekas lēkmes, ko esot pārcietusi pirms desmit dienām. Acīmredzot kāds nospriedis, ka ir piemērots brīdis tikt no viņas vaļā.

-     Vai ir kādas ielaušanās pazīmes? Vai kaut kas paņemts?

Mellerds papurināja galvu.

-     Diez vai Fērlejam ienāca prātā pārbaudīt. Viņš, šķiet, uzņēma to kā pašsaprotamu, ka māte mirusi dabiskā nāvē un citādu izturēšanos arī nevarētu gaidīt, vienalga, vai dēls pie notikušā vainīgs, vai ne.

Tātad slepkava gandrīz noteikti ir kāds no ģimenes locekļiem, nodomāja Tenets, kā jau šādos gadījumos visbiežāk mēdz būt. Protams, policijai vajadzēs veikt visas ierastās procedūras, pierakstīt vārdus, izrunāties ar neskaitāmiem cilvēkiem, bet tas viss droši vien būs tikai nevajadzīgs laika tēriņš.

-    Labi, ejam iekšā.

Aizmugures durvis veda uz īsu, akmens flīzēm klātu gaiteni, kas pagriezās pa kreisi. Viņi dzirdēja balsis un trauku šķindas no atvērto durvju puses dažus jardus tālāk. Pēc brīža pa tām iznāca sieviete, nesdama paplāti ar nomazgātām tasītēm un apakštasītēm. Ieraudzījusi nācējus, viņa sarauca pieri.

-    Vai varu ko palīdzēt?

-    Nē, paldies. Mēs ejam augšā pie mistera Fērleja, Mellerds atbildēja.

Sieviete, acīmredzot apmierināta ar atbildi, pamāja, un abi vīri piespiedās tuvāk sienai, lai palaistu viņu garām.

-    Labi gan, ka tu izskaties tik cienījams, noteica Tenets, kad sieviete bija izgājusi pa ārdurvīm. Viņa būtu varējusi noturēt mūs par zagļiem.

Tomēr nemaz nebūtu tik grūti pagaidīt brīdi, kad viss ir tukšs un kluss, un tad ieslīdēt iekšā, uzskriet tepat augšā, domāja Tenets, kāpdams pakaļ Mellerdam pa šaurām kāpnēm, kuras savulaik, domājams, tika izmantojuši vienīgi kalpotāji.

Viņš ar atvieglojumu juta, ka šoreiz, lai cik dīvaini tas liktos, viņu nenomāc pazīstamā, baisā priekšsajūta pirms līķa apskates. Parasti šis brīdis Tenetu ļoti biedēja un prasīja tādu piespiešanos, ka vairākas minūtes pirms tam viņam bija grūti pat sakarīgi domāt. Šo vājumu Tenets nekad nebija iemācījies pārvarēt un tagad jutās pateicīgs, ka šī reize solās būt vieglāka. Varbūt tāpēc, ka viņš zina: vecās misis Fērlejas nāve nav saistīta ar acīmredzamu vardarbību, tā šķiet iestājusies tik rāmi, ka maldinājusi pat viņas dēlu vai varbūt ļāvusi tam cerēt, ka izdosies maldināt citus?

Viņi jau gandrīz bija uzkāpuši augšā, kad Mellerds pagriezās.

Pa kreisi, viņš nočukstēja, pielicis pirkstu pie lūpām.

Tenets tūdaļ saprata un pamāja ar galvu. Mellerds nevēlējās, lai Fērlejs viņu sadzirdētu.

Par laimi, augšstāva gaitenī grīdu sedza biezs paklājs, un viņu soļi nemaz nebija dzirdami. Sienā pa labi bija vairākas durvis, un kreisajā pusē vairāki logi pavēra skatu uz akmens terasi un tējas telti zālienā aiz mājas.

Smieklīgi, nodomāja Tenets. Kā divi sazvērnieki. Tomēr viņš saprata Mellerda piesardzību. Policijas ārsts pirms sarunas ar Fērleju gribēja būt drošs par policijas atbalstu.

Klusums pirms vētras.

Mellerds, kurš visu laiku bija turējis atslēgu gatavībā, apstājās, iebāza to slēdzenē un, cik klusu vien spēdams, apgrieza apkārt.

Guļamistaba bija gaiša un plaša, grīdu sedza bāli zaļš paklājs, un pie augstajiem logiem visā sienas garumā karājās biezi kokvilnas aizkari. Tenets paspēja gūt tikai acumirklīgu iespaidu, un tad viņa uzmanību piesaistīja nekustīgais augums augstajā, vecmodīgajā sarkankoka gultā. Viņi ar Mellerdu piegāja tuvāk un, blakām stāvēdami, lūkojās lejup uz veco sievieti. Tenets ievēroja, ka spilvens zem viņas galvas ir sašķiebts mazliet greizi.

Stingrās zoda līnijas, deguna izliekums un dziļās rievas uz pieres pat pēc nāves vēstīja par gulētājas valdonīgo raksturu. Šī sieviete bijusi diezgan apgrūtinoša, nodomāja Tenets, droši vien neiecietīga un prasīga pret citiem un beigu beigās kļuvusi pati sev ļaunākā ienaidniece. Interesanti, kurš no tuvākajiem cilvēkiem nolēmis pielikt punktu viņas sagādātajām neērtībām?

"Ko gan tu tādu izdarīji vai pateici, kas lika šim nezināmajam cilvēkam pārkāpt robežu?" viņš tai mēmi jautāja.

Ko gan vecā sieviete domāja un juta tajos pēdējos brīžos, kad pazīstama cilvēka sejā ieraudzīja slepkavīgus nolūkus? Ja vien varētu pamodināt mirušos, domāja Tenets, un uzklausīt, kas viņiem sakāms! Cik tad viss būtu ievērojami vienkāršāk, cik daudz sāpju varētu aiztaupīt nevainīgajiem līdzcilvēkiem, kuri tiek nesaudzīgi ierauti slepkavības izmeklēšanas starmešu gaismā!

Ja neņem vērā sašķiebto spilvenu un tas bija tik neuzkrītošs, ka diez vai kādam izraisītu nelāgas aizdomas, Tenets neredzēja nekādas vardarbīgas nāves pazīmes, taču Mellerds, saliecies uz priekšu, pievērsa viņa uzmanību dažādiem sīkiem apstākļiem un, pacēlis mirušās plakstiņu, norādīja uz plīsušajiem acu kapilāriem. Teneta oža drīz uztvēra vēl vienu tipisku nosmacēšanas pazīmi ķermenis bija atbrīvojies no urīnpūšļa un zarnu satura.

Mellerds izslējās taisni.

-    Nu tu redzi pats.

-    Tikai pēc tam, kad tu man uz to norādīji. Citādi man nekas tāds nenāktu pat prātā. Viņš nopūtās. Interesanti, cik daudz ir tādu slepkavību, par kurām nevienam nerodas pat aizdomas?

-     Noteikti vairāk, nekā mēs domājam, it īpaši šādos apstākļos. Ārsti mēdz būt aizņemti, un, ja cilvēks nesen ir pārcietis triekas lēkmi, kā bija šajā gadījumā, viņa nāve nevienu nepārsteidz, ārsts varbūt pat to jau ir gaidījis.

-     Vai tas nozīmē, ka tad, ja tavā vietā būtu pieaicināts misis Fērlejas parastais ārsts, viņš bez garas domāšanas būtu izrakstījis miršanas apliecību?

-      Domāju, ka tas ir ļoti iespējams. Tiesa, es nebūt negribu apšaubīt misis Fērlejas ārsta profesionālo līmeni, jo es pat nezinu, kas viņš ir.

-      Nu, tad tam, kurš to izdarīja, nelaimējās, jo mistera Fērleja ceļā gadījies tu. Viņš acīmredzot zināja, ka esi ārsts. Vai arī zināja, ka esi policijas ārsts?

-     Domāju, ka ne. Bet var jau būt, ka zināja. Es viņu pazīstu diezgan pavirši, mēs esam pāris reizes tikušies vietējos konservatīvo pasākumos.

-     Bet kāpēc viņš nāca pakaļ tev? Kāpēc nesūtīja pēc misis Fērlejas ārsta?

Mellerds paraustīja plecus.

-      Droši vien gribēja, lai ārsts būtu pie viņas pēc iespējas drīzāk, gadījumā, ja vēl varētu palīdzēt, kaut arī tas vairs nelikās ticami. Manuprāt, gluži saprotama reakcija. Misis Fērleja taču vēl bija silta, mirusi tikai pirms īsa brīža.

-     Tātad tu domā, ka nāve iestājusies kaut kad pēdējās stundas laikā?

-    Jā. Precīzākas robežas es neņemos noteikt.

Tenets paskatījās rokas pulkstenī un iegaumēja laiku. Desmit minūtes pāri četriem. Jāsāk rīkoties.

-      Nu, labi, tad ķersimies pie darba. Vajadzētu izdarīt dažus fotouzņēmumus, pirms tu sāc sīkāku apskati.

Viņam runājot, atvērās durvis un ienāca Hugo Fērlejs. Man šķita, ka es dzirdu balsis. Pētoši paskatījies uz Tenetu, viņš noprasīja Mellerdam: Kas tas ir? Kas par sīkāku apskati? Kas te notiek?

Parlamenta loceklis bija gara auguma vīrietis ar labi koptu ārieni; viņam bija taisni, atpakaļ atsukāti, gaiši mati un zilas acis. Fērlejs bija mantojis savas mātes apņēmīgo zodu un spēcīgi veidoto degunu. Mugurā bija nevainojami spodrs krēmkrāsas kokvilnas uzvalks ar baltu kreklu un atturīga izskata kaklasaiti. Tenets zināja, ka šim cilvēkam piemīt ievērojama pievilcība, kura šobrīd gan nepavisam nebija manāma. Zilās acis lūkojās salti, un izvirzītais zods slējās uz priekšu skarbāk nekā parasti.

Mellerda pienākums pavēstīt šim cilvēkam par notikušo patiesi likās neapskaužams.

Ārsts acīmredzot bija nolēmis lieki nekavēt laiku aplinku sarunās.

-     Diemžēl man jums jāpaziņo nepatīkama vēsts, mister Fērlej.

Fērleja uzacis savilkās augšup.

-     Man ir nopietns pamats uzskatīt, ka jūsu māte nav mirusi dabiskā nāvē. Tāpēc mans pienākums bija pirms turpmākajām norisēm pieaicināt policiju. Šis ir inspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas. Tā kā biju inspektoru te šodien jau redzējis, zināju, kur viņš atrodams.

Mirkli valdīja klusums. Fērlejs samirkšķināja acis, tad viņa skatiens ātri pārslīdēja Teneta kokvilnas biksēm un gaišzilajam sporta kreklam.

Būs jāpadomā par drēbēm, aptvēra Tenets. Diez vai šādā izskatā var uzsākt slepkavības izmeklēšanu, it sevišķi tādā namā kā Taksdenholā. Jāatceras pieteikt Lainhemam, lai paķer līdzi kādu piemērotāku apģērba gabalu. Par laimi, viņi ar seržantu ir apmēram vienādā augumā.

-     Tas nevar būt nopietni. Fērleja balss skanēja ledaini.

-    Diemžēl ir. Pilnīgi nopietni.

Fērleja neticīgais skatiens pārslīdēja no Mellerda uz Tenetu, tad apstājās pie gultā guļošās mātes.

-     Bet viņa taču bija slima. Nopietni slima. Es jums jau teicu, ka mātei pirms desmit dienām bija trieka, un toreiz ārsts mūs jau brīdināja, ka var sekot jauna lēkme, kas droši vien būšot liktenīga. Tāpēc tas nebija pārsteigums. Protams, tas bija trieciens, bet pārsteigums ne. Viņš atkal pievērsās Mellerdam. Atvainojiet, bet man nepieciešams vēl cita ārsta apstiprinājums.

-      Jums ir tiesības to prasīt, ser, Tenets laipni teica. Bet man laikam vajadzētu jums darīt zināmu, ka misters Mellerds ir mūsu policijas ārsts, kuram šādās lietās ir liela pieredze. Varbūt vispirms jums vajadzētu uzklausīt ārstu, kā viņš nonāca pie šāda secinājuma.

Fērleja acis savilkās šaurāk, un viņš šķita vilcināmies.

Tenets viņu uzmanīgi vēroja. Viņš gluži labi saprata, ka Fērlejs ir dilemmas priekšā. Ja šis cilvēks pats ir slepkava, viņš tagad noteikti lād sevi par to, ka nav saucis šurp mātes parasto ārstu, bet ka pieaicinātais izrādījies policijas ārsts. Kā Fērlejam tagad vislabāk būtu rīkoties? Vai tēlot svētu sašutumu, celt pēc iespējas lielāku traci, varbūt iesaistīt ietekmīgas, augstāk stāvošas personas? Vai varbūt labāk censties visu pēc iespējas pieklusināt? Vienalga, vai Fērlejs vainīgs, vai ne, viņa interesēs nebūtu izaicināt policiju, un kā vienā, tā otrā gadījumā tas gribētu, lai viņu uzlūko par godprātīgu pilsoni, kurš gatavs sadarboties ar varas iestādēm un pēc iespējas drīzāk atklāt savas mātes slepkavu.

Jā, Fērlejs tagad taktiski atkāpsies, nosprieda Tenets.

Viņš nemaldījās.

Fērleja lūpas sakniebās.

-     Nu, labi, viņš stīvi noteica. Viņa skatiens bargi un saspringti urbās Mellerdā, kamēr ārsts klāstīja savus apsvērumus.

Kad Mellerds bija beidzis, Fērlejs aizgriezās un piegāja pie loga, sažņaudzis rokas aiz muguras. Tenets ievēroja, ka viņa pirkstu kauliņi ir pavisam balti. Fērlejam nepārprotami vajadzēja sakopot visu gribasspēku, lai savaldītos, un varēja nojaust, ka viņš drudžaini domā.

Tenets un Mellerds gaidīja.

Beidzot Fērlejs dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja kā atslābinādamies no sprieguma. Tenets redzēja viņa saspringušos plecus noslīgstam, cieši sažņaugtās plaukstas atlaižamies. Viņš pagriezās pret abiem atnācējiem.

-     Nu, labi, viņš atkārtoja. Jūs mani pārliecinājāt. Iebāzis labo roku bikšu kabatā, Fērlejs sāka tajā žvadzināt monētas vai varbūt atslēgas.

-   Ak, Dievs, tas ir pilnīgi pret veselo saprātu, bet jūs mani pārliecinājāt. Dariet, kas jums jādara! Žvadzoņa kabatā nodeva Fērleja satraukumu, un viņš acīmredzot to aptvēra, jo aši izvilka roku no kabatas un atspiedās pret palodzi. Tad Fērlejs paskatījās lejā uz ļaužu pūli.

-    Jums vajadzēs norobežot publiku, vai ne?

Zemteksts bija nepārprotams. Fērlejs centās jau no sākuma radīt iespaidu, ka noziegumu pastrādājis varbūt vienīgi kāds no ārpuses.

Tenets nolēma pagaidām pieskaņoties viņam. Ja slepkava ir kāds no ģimenes locekļiem, šāda taktika var mazināt viņa piesardzību, ļaut justies drošībā, un tas būtu ieguvums izmeklēšanai.

-     Protams, var gadīties, ka jūs jau esat nokavējuši. Diez vai tas cilvēks uzturētos šeit tuvumā.

Tenets sarosījās.

-     Tātad es sākšu darboties. Pirmkārt, mums jānoliek kāds pie vārtiem, kas pierakstītu vārdus un adreses.

-    Ārpusē pie vārtiem ir mūsu vietējais policists, kurš regulē satiksmi, teica Fērlejs.

Tenets pamāja ar galvu.

-     Ļoti labi, norunāsim, lai viņš to izdara. Jāpaziņo pa skaļruni, ka noticis, teiksim, negadījums un būs vajadzīgi liecinieki. Tikmēr es dabūšu rokā savu komandu. Šīs durvis pagaidām vajadzēs aizslēgt.

-    Labi. Ja jums nekas nav pretī, izmantojiet šo pašu telefonu, ceļš uz šejieni jums zināms… Man jādodas atpakaļ pie sievas. Viņa, protams, ir ļoti satriekta, un es nemaz nevaru iedomāties, kā viņa uzņems šo ziņu…

Tenets labprāt pats būtu vēlējies redzēt, kā jaunā misis Fērleja uzņem šo ziņu, taču viņam drošības dēļ vispirms vajadzēja parūpēties par vārtiem.

-     Līdzko es būšu nokārtojis pašu steidzamāko, gribēšu aprunāties ar visiem pārējiem ģimenes locekļiem. Jānoskaidro, vai kāds kaut ko nav redzējis.

-     Labi. Mēs būsim mātes viesistabā. Tā atrodas tepat blakām.

-      Es aiziešu paņemt somu un pateikšu Helēnai, lai negaida, Mellerds pačukstēja Tenetam, kad viņi aiz Fērleja gāja ārā no istabas.

-     Lai viņa brauc ar mašīnu, gan jau mani vakarā kāds aizvedīs mājās. Un kā būs ar Džounu?

-      Tāpat. Pasaki manai sievai, ka es sarunāšu ar Lainhemu, lai aizrauj mani pie viņas mātes. Ja aizkavēšos ilgāk par pusvienpadsmitiem, došos taisni uz mājām.

Pēc skaļruņa paziņojuma sākās satrauktu balsu čalas cilvēki tūdaļ steidzās izteikt iespējamos minējumus par negadījumu. Pēc tam Tenets atgriezās misis Fērlejas guļamistabā. Tā gan nebija ērtākā vieta, no kurienes zvanīt pa telefonu, jo turpat gulēja vecās dāmas līķis, kas drīz tiks pakļauts dažādām necienīgām norisēm, taču Fērlejs viņam nebija devis citu iespēju. Aptinis plaukstu ar tīru mutautiņu, viņš pacēla klausuli un vispirms uzgrieza Lainhema numuru. Par laimi, tieši šajā nedēļas nogalē seržantam bija dežūra.

Kad Lainhems izdzirda jauno ziņu, viņš tik sparīgi iesvilpās klausulē, ka Tenetam iedžinkstējās ausīs.

-    Tāpēc nav jāpataisa mani kurlu, Maik.

-     Bet mistera Fērleja māte! Tā nu gan būs brēka! Vai šefs jau zina?

-    Nē. Es nupat grasos viņam zvanīt.

-     Vai viņš šajā nedēļas nogalē atkal nav Londonā?

Angarada Drako ārstējās no leikēmijas, un tas nozīmēja regulārus braucienus uz kādu Londonas slimnīcu. Drako vienmēr pats veda sievu turp un atpakaļ un, ja iespējams, palika pie viņas. Sīkais, enerģiskais velsietis dievināja savu sievu un pēc diagnozes noteikšanas bija satriecoši pārvērties. Cilvēks, kurš kādreiz teicis, ka gribot zināt par savu pārvaldi visu līdz pēdējam šķaudienam, tagad strādāja gandrīz mehāniski kā automāts, un viņa uzmanība allaž šķita vairāk vai mazāk kavējamies kaut kur citur. Vairāk vai mazāk, Tenets sev atgādināja. Ja notikumā iesaistīti Fērleji, drīzāk var sagaidīt "mazāk".

-     Piemirsu. Jā, protams. Piezvanīšu viņam uz slimnīcu.

-      Es paziņošu notikuma vietas apskates vīriem, iekustināšu vēl kādus papildspēkus un drīz došos ceļā.

-    Labi. A, Maik, vēl kaut kas. Vai tu varētu šurpceļā iemest līkumu savās mājās un paķert man kādu drēbju kārtu?

Lainhems tūlīt saprata.

-    Jā, protams. Kas tev derētu?

-    Krekls, kaklasaite un kāda viegla žakete.

-    Bikses nevajag?

-    Būs labas tās pašas.

-    Kādā krāsā tev viņas ir?

-    Vai nav vienalga? Dzeltenīgi brūnas.

-    Jāzina taču, kādu žaketi izvēlēties.

-    Maik, es neeju uz modes skati. Vienkārši paķer kaut ko puslīdz atbilstošu apstākļiem, un diezgan.

-    Lai notiek. Kaut ko paskatīšos.

Tenets mēģināja piezvanīt uz slimnīcu, bet Drako bija izgājis. Viņš atstāja ziņu un devās pa gaiteni uz viesistabu. Tur tas sastapa Mellerdu, Fērleju un vēl trešo kādu sievieti. Tā nebija Fērleja sieva; Greisu Fērleju Tenets pazina pēc izskata. Šī sieviete viņam bija sveša.

III

-     A, te ir inspektors, noteica Fērlejs. Šī ir mana tante, mis Rensama. Viņa ar manu māti dzīvo tas ir, dzīvoja kopā šajā dzīvoklī. Letij, tas ir inspektors Tenets.

Grūti noticēt, ka šīs sievietes bijušas māsas, nodomāja Tenets. Mis Rensama varēja būt gadus piecus jaunāka, vecumā starp sešdesmit un septiņdesmit, bet galvenais bija tas, ka viņa atstāja ļoti necilas un neievērojamas būtnes iespaidu. Mis Rensama bija augumā pasīka, ģērbusies neizskatīgā, bāli puķainā vasaras kleitā ar garām piedurknēm. Viņas seja bija bez kosmētikas pazīmēm, un taisnie, brūnie, jau paplānie mati ar sirmuma pazīmēm bija atsukāti atpakaļ un saņemti mezglā, no kura abās galvas pusēs un uz kakla spraucās ārā nekārtīgas šķipsnas. Sievietes rokas bija iekrampējušās krēsla koka parocēs, it kā censtos aizkavēt savas līdzšinējās pasaules sabrukumu. Pamezdama īsu skatienu uz Tenetu un nomurminādama iepazīstināšanai atbilstošos pieklājības vārdus, viņa turēja galvu nolaistu un pavērsa augšup tikai skatienu, it kā gaidītu draudus vai pārmetumus. Vai tā mis Rensama tika allaž izturējusies arī pret sievieti, kura tagad guļ blakusistabā mirusi? Tenets atcerējās nelaiķes valdonīgo profilu un nodomāja: vai misis Fērleja kādā brīdī būtu pārpildījusi savas jaunākās māsas pacietības kausu?

Tagad mis Rensama bija izvilkusi no kleitas kabatas mežģīņu mutautiņu un susināja asaras, kas sāka ritēt pār vaigiem.

-      Es nevaru noticēt… Tāds briesmīgs trieciens! Mēs jau gan rēķinājāmies, ka viņa var aiziet, bet lai iedomātos, ka to kāds tīšām… Viņa papurināja galvu, bezcerīgi paskatījās uz nekam nederīgo drānas gabaliņu sev rokā un ar pateicību pieņēma balto, rūpīgi salocīto mutautiņu, ko Fērlejs izvilka no vestes kabatas un pasniedza viņai.

-    Paldies, mīļais.

-     Mis Rensama, Tenets saudzīgi teica, man diemžēl vajadzēs kaut kad ar jums aprunāties, bet šobrīd es redzu, ka jūs esat pārāk satraukta. Varbūt mazliet vēlāk?

Sieviete izšņauca degunu un pamāja ar galvu.

-     Jā, protams. Viņa paskatījās uz māsasdēlu. Varbūt labāk būs, ja es iešu pie Greisas?

-     Jā, tas būtu labi. Greisa ir mana sieva, Fērlejs paskaidroja Tenetam. Viņa aizgāja uz mūsu dzīvokļa viesistabu, lai būtu projām no… Viņš pameta īsu skatienu uz mātes guļamistabas pusi.

-     Tā patiešām būtu vislabāk. Skaidrs, ka Greisa ir ļoti uztraukta. Pie viņas pašlaik ir draudzene. Viņš gādīgi pieliecās tantei tuvāk.

-    Pie Greisas ir Kerolaina, Letij. Saņēmis mis Rensamu pie elkoņa, Fērlejs palīdzēja viņai piecelties.

-    Es tevi aizvedīšu uz turieni.

-      Vai jūs pēc tam nāksiet atpakaļ, ser? jautāja Tenets.

Fērlejs pamāja ar galvu.

-     Tas nebūs ilgi. Aplicis roku tantei ap pleciem, viņš saudzīgi izveda to no istabas.

Tenets izmantoja šo starplaiku, lai pastāstītu Mellerdam, ko paguvis izdarīt, un apskatītu istabu, kuru bagātīgi rotāja pabalējuši austrumnieciski paklāji, aizkari un puķoti kokvilnas mēbeļdrānas pārklāji. Teneta gaumei šeit mēbeļu bija par daudz, kaut gan tās visas bija senlaicīgas un spoži nopulētas; visur bija redzami dažnedažādi rotājumi, porcelāna figūriņas, fotogrāfijas sudraba rāmjos un galda lampas.

Istaba atradās ēkas vienā malā, un Tenets piegāja pie loga, lai paskatītos ārā. Pūlis bija kļuvis ievērojami retāks, un daži pārdevēji jau vāca nost savas letes. Mellerds bija ērti iekārtojies atpūtas krēslā pie kamīna, gatavs mierīgi gaidīt, un, klusi svilpodams starp zobiem kādu meldiju, ar pirkstiem bungoja pa krēsla paroci ritmu. Tenets nupat bija paguvis izdomāt, ka tā ir "Skotu laivinieka dziesma", kad atgriezās Fērlejs.

-    Ak, Dievs, viņš nopūtās, tā nu gan ir diena! Vēl aizvien nespēju noticēt, ka tas viss ir īstenība. Viņš apsēdās un pamāja arī Tenetam uz krēsla pusi. Izvilcis labas kvalitātes cigarešu paciņu, viņš tās piedāvāja pārējiem un tad aizdedzināja savējo. Dziļi ievilcis dūmu, Fērlejs noprasīja:

-    Tātad ko jūs man gribējāt jautāt?

-     Varbūt jūs varētu dot man kādu vispārēju priekšstatu par to, kas te šodien notiek? Cik saprotu, šis pasākums nav no mazajiem.

Fērlejs ievilka vēl vienu dūmu un skaļi nopūtās; dūmi tievā strūkliņā plūda viņam no mutes.

-     Es patiešām nesaprotu, kāpēc mēs katru gadu to darām, nudien ne. Pilnīgi kā jukuši.

Tenets gan saprata, kāpēc. Tas tika darīts tāpēc, lai radītu vēlamo priekšstatu par Fērleju publikas acīs, lai cilvēki pārliecinātos, ka viņš ir gatavs uzņemties ievērojamu tiesu pūliņu un neērtību labdarīgu mērķu dēļ.

Fērlejs pētīja kvēlošo cigaretes galu.

-     Nu, pamēģināšu. Diena sākās nelāgi, jo piezvanīja mātes kopēja, lai pateiktu, ka esot saslimusi un nevarēšot šodien atnākt. Nakts kopēja jau bija aizgājusi mājās, un kantoris citu uzreiz nevarēja dabūt, tāpēc mēs nolēmām, ka vajadzēs kaut kā pašiem parūpēties par māti.

-    Cikos tas noskaidrojās?

-    Varbūt kādu ceturksni pēc astoņiem.

-Un "mēs", tie ir…?

-     Nu, galvenokārt jau mana sieva, vismaz šajā pēcpusdienā. Mums pārējiem tas ir, tantei un man bija paredzams ļoti daudz darba. Man vajadzēja piedalīties atklāšanā un iepazīstināt ar Džilu Kohreinu, pēc tam vadāt viņu gar letēm un tā tālāk, un mana tante palīdzēja vienā no kioskiem. Mēs bijām tīšām atstājuši manu sievu bez īpašiem pienākumiem, lai viņa varētu uzņemties to, kas vienmēr šādās reizēs neparedzēti uzpeld pēdējā brīdī. Parasti mēs bez pūlēm varētu atrast kādu palīgu no ciemata ļaudīm, bet šodien visi bija aizņemti ar svētkiem. No rīta mums tomēr laimējās sarunāt kādu sievieti, misis Brentu, bet pēcpusdienā viņa gāja palīgā pie tējas telts, un tad mana sieva pieteicās viņu nomainīt. Visu laiku sēdēt pie mātes viņa nevarēja, bet mēs nolēmām, ka pietiks ieiet pie viņas ik pēc pusstundas. Māte nebija tādā stāvoklī, lai viņai vajadzētu nepārtrauktu aprūpi.

-      Cik man zināms, misis Fērleja pirms desmit dienām cietusi triekas lēkmi.

-    Jā. Trīsdesmitajā jūnijā.

-    Vai tā bija smaga?

-    Jā, diezgan smaga. Tāpēc es nejutos īpaši pārsteigts, kad pēcpusdienā iegāju pie mātes un ieraudzīju viņu mirušu. Viņš saknieba lūpas un nospieda izsmēķētās cigaretes galu ar lielāku spēku nekā vajadzīgs.

-      Man nenāca ne prātā… Šā vai tā, mātei pēc triekas viena puse bija paralizēta, un viņa spēja tikai izdvest nesaprotamas skaņas. Šķita, ka māte saprot, ko tai saka, bet to vajadzēja barot, mazgāt un vispār aprūpēt kā bērnu. Viņai tas noteikti likās neciešami.

-    Vai misis Fērleja bija slimnīcā?

-     Jā, pirmo nedēļu. Bet, kad jūtamu pārmaiņu viņas stāvoklī vairs nebija, mēs sapratām,

ka turpmākais ritēs lēni. Māte man agrāk bija likusi apsolīt: ja ar viņu kaut kas tāds kādreiz notiktu, es viņai nodrošināšu kopšanu mājās. Viņa teica, ka gribot nomirt pati savā gultā. Viņš saviebās.

-    Tas nu ir noticis. Labāk gan būtu bijis, ja es šo vēlēšanos nebūtu izpildījis un māte būtu palikusi slimnīcā. Tur vismaz viņa būtu bijusi drošībā.

-      Vai misis Fērlejas stāvoklis pēc atgriešanās mājās uzlabojās?

-    Tikai mazliet. Pēdējās pāris dienas viņa spēja drusku labāk pakustināt pirkstus.

-     Un otra ķermeņa puse, kas nebija paralizēta? Vai to roku māte varēja pakustināt?

-    Jā. Bet viņa to īpaši necentās darīt. Fērlejs sarauca pieri.

-    Tikai gulēja, un viss.

-     Tātad, pēc jūsu domām, vecā kundze nebija spējīga daudz pretoties?

Fērleja vaigu muskuļi saspringa, un, sakodis zobus, viņš papurināja galvu.

-    Domāju, ka ne.

Mellerds nokremšļojās un pārmeta vienu kāju pāri otrai. Tad Tenets jautājoši paskatījās uz viņu, domādams, ka ārsts grib kaut ko sacīt, tomēr Mellerds papurināja galvu.

-    Tad varbūt atgriezīsimies pie šī rīta. Kas notika pēc tam, kad jums piezvanīja kopēja?

Fērlejs paraustīja plecus. Mēs ar sievu paēdām brokastis, tad viņa uzkāpa augšā pie manas mātes, un šķiet, ka tante gāja viņai palīgā. Ap pusdesmitiem ieradās misis Brenta un ņēma māti savā ziņā. Rīts mums bija diezgan aizņemts, paši saprotat visa šī gatavošanās svētkiem, un es lielākoties biju ārpus mājas. Ap vieniem mēs visi uzkodām sviestmaizes lenča vietā.

-    Visi?

-    Mana sieva un es, tante, misis Brenta un Sama.

-    Sama?

-     Samanta Janga, mūsu saimniecības vadītāja. Ari viņa gandrīz visu rītu darbojās pa āru Sama vienmēr rosās visiem pa vidu, jo būtībā ir tikpat kā ģimenes locekle. Varbūt man vajadzētu paskaidrot, ka mums te ir divas pilnīgi atsevišķas saimniecības, kaut arī dzīvojam visi zem viena jumta. Mātes un tantes dzīvoklim ir atsevišķa ieeja, katrai ir sava saimniecības vadītāja, un visas maltītes viņas vienmēr ēd šeit, savā spārnā. Mēs, protams, satikāmies, bet tikai

tik daudz kā tuvākie kaimiņi.

-     Vai jūsu dzīvokļus savieno kādas iekšējas durvis?

-     Jā, divas vienas augšstāvā, otras lejā, bet tās tiek ļoti reti izmantotas… Paklausieties, inspektor, vai tam ir kāda būtiska nozīme?

-     Es cenšos iegūt vispārēju priekšstatu. Man ir svarīgi saprast, kādā veidā iespējams piekļūt jūsu mātes istabai.

-     Jā, saprotu. Nu, ja runa ir par šo pēcpusdienu, tad bija tikai viena iespēja.

Tenets jautājoši savilka uzacis.

-     Proti, pa durvīm, pa kurām ienācāt jūs lejā, netālu no virtuves. Mēs drošības apsvērumu dēļ šādos pasākumos vienmēr aizslēdzam galvenās ēkas parādes un aizmugures durvis, kā ari aizveram apakšstāva logus un aizvelkam aizkarus. Tas taču ir saprotams, vai ne?

-    Pilnīgi saprotams.

Taču ģimenes locekļiem droši vien ir atslēgas, nodomāja Tenets, un, ja augšā starp abiem dzīvokļiem ir durvis, būtu pavisam vienkārši iekļūt misis Fērlejas istabā, un neviena no daudzajām sievietēm, kas staigāja turp un atpakaļ pa apakšstāva gaiteni, neko nedzirdētu.

-     Tātad jūs visi vienos paēdāt lenču. Un pēc tam?

-      Pēc tam es izgāju ārā, lai pēdējo reizi pirms sākuma visu pārskatītu, un tad devos augšā pārģērbties. Dažas minūtes pirms diviem ieradās Džila Kohreina. Divos viņa atklāja svētkus, un pēc tam es lielāko daļu laika pavadīju kopā ar viņu, līdz ienācu iekšā sevis pēc.

Fērlejs berzēja vienu deguna pusi. Tenets tūdaļ kļuva modrs. Šis neapzinātais žests bija visai raksturīgs cilvēkiem, kas atbild izvairīgi vai, vēl nopietnāk, melo. Un Fērlejs pašlaik lūkojās tieši viņam acīs, kā gribēdams uzsvērt, cik viņš ir atklāts un patiess.

Nelieši un blēži, cenzdamies slēpt patiesību, šādā sarunā mēdz kļūt izaicinoši, itin kā gaidītu, lai iztaujātājs atspēko viņu teikto, citādi tiem grūti skatīties sarunu biedram acīs un viņu skatiens drīz kļūst šaudīgs. Bet daudzi cilvēki domā, ka tiešs acu skatiens ir tikpat kā nevainības pierādījums, un nenojauš, ka tādējādi sevi neviļus nodod citos iespējamos veidos. Protams, pieredzējušais policijas inspektors gadu gaitā bija iemācījies uzticēties savai intuīcijai. Skaidrs, ka šo "lielāko daļu laika" vēlāk vajadzēs papētīt sīkāk, Tenets nodomāja. Bet pagaidām viņš to atstāja bez ievērības.

Teneta sejā nebija lasāmas ne mazākās aizdomas.

Ap cikiem tas bija?

Fērlejs brīdi domāja.

-    Vajadzēja būt tā ap…

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Fērlejs pagrieza galvu.

-    Lūdzu iekšā!

Tas bija Lainhems, un Tenets apmierināts ievēroja viņam rokā nelielu ceļasomu, kurā droši vien atradās solītā drēbju kārta. Tenets vēlējās, kaut seržants būtu ieradies īsu brīdi agrāk un varētu apstiprināt viņa aizdomas par to, ka Fērlejs melo. Viņi ar Lainhemu bija strādājuši kopā tik ilgi, ka bez seržanta Tenets jutās kā mašīna ar trim cilindriem. Lainhems bija viņa otrās acis un ausis. Kad Tenetam slodze kļuva par lielu, Lainhems tapa par vēl vienu roku pāri kritiskos brīžos un oponentu, ar kuru apspriest dažādas versijas. Par abiem labāk izdevās pamanīt arī nepamanītas iespējas.

Viņš iepazīstināja Lainhemu ar Fērleju.

-     Misters Fērlejs man pašlaik stāsta, kas notika šajā pēcpusdienā. Tātad jūs teicāt, ka ienācāt iekšā ap…?

-     Laikam ap pusčetriem, varbūt mazliet vēlāk.

Zilās acis joprojām nenovērsdamās lūkojās Tenetā. Ja Fērlejs melo, vai tas nozīmē, ka viņš grib noslēpt to, kas noticis pirms pusčetriem, vai to, kas noticis pēc tam?

-      Es būtu varējis izmantot apakšstāva tualeti, bet, godīgi sakot, biju priecīgs, ka varu uz brītiņu aizbēgt no pūļa, tāpēc tīšām pastiepu šo laiku garāku un uzkāpu augšā mūsu vannasistabā. Tad nodomāju, ja jau esmu šeit, pie reizes varu paskatīties, kā iet mātei. Tāpēc ienācu pa augšstāva durvīm, kas savieno mūsu dzīvokļus, iegāju mātes guļamistabā un ieraudzīju… Fērlejs drūmi pakratīja galvu un pamāja ar roku uz guļamistabas pusi, ieraudzīju viņu tādu kā tagad.

-     Ap cikiem tas varēja būt? Teiksim, bez divdesmit minūtēm četros?

-    Jā, apmēram.

-      Vai tajā laikā, kamēr uzturējāties mājā, jūs tur redzējāt arī kādu citu?

Fērlejs papurināja galvu.

-      Vai istabā bija kāda nekārtība, varbūt kaut kas citādāk nekā parasti?

-     Nē. Fērlejs piepeši piecēlās un satrauktiem soļiem aizgāja pie loga, tad pagriezās pret jautātāju.

-     Es nekādi nesaprotu! Droši vien viņš gribēja piekļūt pie mātes naktsgaldiņa, kurļ glabājās dārglietas, un tad pamanīja, ka māte ir tepat istabā. Bet kāpēc vajadzēja izdarīt kaut ko tādu? Ak, Dievs, bija taču skaidri redzams, ka viņa ir pilnīgi bezpalīdzīga! Pat tad, ja viņa spētu kliegt pēc palīdzības, tajā āra kņadā taču tikpat nekas nebūtu dzirdams. Viņš izņēma cigaretes 11 ii vienu aizdedzināja, nikni ievilkdams dūmu.

-    Tā visa ir mana vaina, es esmu atbildīgs. Man vajadzēja iekārtoties tā, lai kāds visu laiku būtu pie mātes.

Tenets zināja: ja Fērlejs nav vainīgs, viņš vienmēr mocīsies šādos pašpārmetumos. Bet, ja ir citādi nu, tad viņš prasmīgi spēlē teātri.

-      Vai vismaz vajadzēja ieiet mazliet agrāk… Mana sieva teica, ka bijusi pie mātes desmit minūtes pāri trijiem un tad viss bijis kārtībā.

Ja tā ir patiesība, tad laika posms, kurā pastrādāta slepkavība, sarūk līdz pusstundai.

-      Vēlāk, kad policija būs apskatījusi notikuma vietu, mēs lūgsim jūs pārbaudīt, vai kaut kas nav pazudis. Tenets paskatījās uz Lainhemu.

-    Cerams, ka viņi ieradīsies drīz?

-    Domāju, ka kuru katru brīdi būs klāt, ser.

Fērlejs pamāja ar galvu.

-    Labi.

-     Mums jānoskaidro vēl kas. Vai kādam bija iemesls turēt sliktu prātu uz jūsu māti? Piemēram, kādam bijušajam kalpotājam, kurš domā, ka tam būtu nodarīts pāri? Kādam, ko misis Fērleja varbūt agrāk apvainojusi?

Fērlejs izskatījās satriekts.

-     Jūs taču negribat sacīt, ka tas varētu būt izplānots ar nodomu? Ak, Dievs, inspektor, viņa taču bija veca, bezpalīdzīga sieviete! Kuram gan varētu būt iemesls vēlēt viņai ļaunu?

Patiešām, kuram? Cui bono? nodomāja Tenets. Kurš no tā iegūst? Vecā dāma varēja būt bagāta, un Fērlejs, cik viņam zināms, ir vienīgais dēls un mantinieks šie apstākļi jāpārbauda. Turklāt, lai cik nicīgi Fērlejs izturas pret nule izteikto domu, nedrīkst aizmirst otru klasisko motīvu atriebību. Kas zina, ko šī vecā sieviete pagātnē ir nodarījusi? Ja kāds ilgi nēsājis sevī ļaunumu pret viņu, šāds brīdis būtu vispiemērotākais atriebes īstenošanai: upuris nespēj aizstāvēties un līdzās nav kopējas, kas viņu aizsargātu. Agrāk vai vēlāk Fērlejs aptvers, ka policijas izmeklēšana pievēršas ģimenes lokam, un Tenets nešaubījās, ka tad sāksies īsta vētra. Taču pagaidām būs vieglāk, ja parlamenta loceklim ļaus domāt, ka policija, tāpat kā viņš, par visticamāko vaininieku uzskata iebrucēju no ārpuses.

Tenets piecēlās.

-    Nu, labi paldies par jūsu pacietību, ser.

-    Ko jūs darīsiet tālāk, inspektor?

-     Vispirms es gribētu pārģērbties. Seržants Lainhems man atveda piemērotākas drēbes.

-    Vannasistaba ir tepat blakus.

-     Un pēc tam es gribētu aprunāties ar jūsu sievu un tanti. Man jāpārbauda, vai viņas pēcpusdienā nav redzējušas kaut ko aizdomīgu. Pa šo brītiņu abas, cerams, būs kaut cik saņēmušās un varēs sakopot domas.

Ja viņš nemaldās un kāds no Fērleju ģimenes locekļiem sadomājis izmantot izdevību, lai atbrīvotos no vecās sievietes, aizdomās turamo personu loks nebūs liels: pats Fērlejs, viņa tante un sieva.

Tenetam ļoti interesēja, ko par notikušo sacīs abas sievietes.

IV

Atvestās drēbes Tenetam noderēja gluži labi, un, iznākdams no vannasistabas, viņš jutās krietni ērtāk; Fērlejs un Lainhems viņu gaidīja turpat gaitenī. Fērlejs aizveda abus līdz durvīm, kuras savienoja gaiteni ar galveno ēkas daļu un izgāja uz plašu kāpņu laukumu ar baltām margām; zem tām pletās liels vestibils. Kāpnes sedza mīksts paklājs, pie sienām karājās gravīras un gleznas, gaisā jautās viegls aromāts no smaržīgo zāļu buķetes puķpodā uz galdiņa un no grieztajām puķēm, kas rūpīgā pušķī bija sakārtotas traukā kāpņu augšgalā. Te jautās pārdomātas un uzturētas greznības gaisotne. Samanta acīmredzot bija lietpratīga saimniecības vadītāja.

Fērlejs noveda viņus lejā pa kāpnēm un izveda cauri vestibilam.

-     Šeit, lūdzu, viņš teica, atvērdams durvis.

Kvadrātveidīgā istaba bija liela un eleganta, un tajā valdīja blāva puskrēsla zemūdens tonī. Aizkari, kas šajā pēcpusdienā bija aizvilkti ciet, lai atvairītu ziņkārīgus skatienus, bija pavērti nelielā spraugā. Mēbeļdrānu un drapēriju maigi zaļie, tirkīza zilie un krēmkrāsas toņi saplūda kopā, mīkstinādami priekšmetu apveidus. Trīs ēnaini sieviešu stāvi, kas pagriezās pret durvīm, sakustoties kļuva vēl neskaidrāki.

-    Ak, Dievs, noteica Fērlejs, iedams pāri istabai uz logu pusi, te jau izskatās kā morgā. To pasacījis, viņš mirkli sastinga.

-    Piedošanu, pēc brīža viņš nomurmināja. Šajos apstākļos tas nebija labākais salīdzinājums. Sameklējis aizkaru auklu, viņš pavēra tos platāk. Aizkaru sakustēšanās piesaistīja kāda garāmgājēja uzmanību; tas pagrieza galvu un ziņkāri noskatījās uz Hugo. Svešajam aiz muguras uz mājas pusi atpakaļgaitā lēni virzījās smagā mašīna, kuru bija ielenkušas vairākas vieglās automašīnas un furgoni. Fērlejs nepacietīgi noklakstināja mēli un savilka aizkaru spraugu ciešāk. Pēc tam mazliet pārkārtoja ari pārējo logu aizkarus.

-     Nu, tā ir labāk. Greisa, šeit ir inspektors Tenets un seržants… Lainhems, vai pareizi? Jā. Inspektor, šī ir mana sieva.

Greisa Fērleja sēdēja uz dīvāna blakus kādai sievietei acīmredzot savai draudzenei Kerolainai. Kerolaina bija aplikusi roku viņai ap pleciem. Tenets, protams, bija redzējis Fērleja sievu jau agrāk, publiskos pasākumos kopā ar vīru, un arī šodien pirms notikušā bija manījis to parādāmies gan šur, gan tur. Greisa bija slaida, gara auguma sieviete ar kupliem, melniem matiem un glītiem, pareiziem vaibstiem. īpaši skaistas bija viņas acis lielas, melnas un mirdzošas. Šajā pēcpusdienā Greisa izskatījās ļoti saspringusi, lūpas viņai bija sakniebtas un rokas cieši sažņaugtas klēpī. Pēc vīra iepazīstināšanas vārdiem viņa stīvi palocīja galvu uz Teneta pusi.

-      Un šī ir mis Plouraita, manas sievas draudzene.

Nevis "mūsu draudzene", ievēroja Tenets.

Arī Kerolainu Plouraitu viņš bija redzējis jau agrāk dažādos Starrendenas pasākumos. Tenets pamanīja, ka Fērlejs necenšas tuvoties sievai, lai viņu mierinātu, un gluži labprāt atstāj šīs rūpes Kerolainas ziņā.

-     Manu tanti, mis Rensamu, jūs jau satikāt iepriekš. Un tagad, inspektor, ja no manis šobrīd nekas vairs nav vajadzīgs, mani ārā vēl gaida neskaitāmi pienākumi.

-     Jā, protams, ejiet un dariet, kas jums darāms.

-     Ja vēl kas vajadzīgs, jūs zināt, kur mani atrast.

Un Fērlejs devās ārā gandrīz vai nepiedienīgā steigā. Tenets sev jautāja, vai viņš nav domās netaisns pret šo cilvēku. Protams, viņam vēl noteikti daudz kas darāms, bet vai tiešām tas ir svarīgāk nekā šādos apstākļos sniegt morālu atbalstu satriektajai sievai?

Kerolaina Plouraita vēroja viņu ar mazliet zobgalīgu izteiksmi, itin kā nojauzdama viņa domas. Viņa bija pilnīgs pretstats savai draudzenei augumā neliela, drukna, ar apaļīgiem pleciem un rokām; kāju potītes tai bija gandrīz tikpat masīvas kā lieli. Kerolainai bija plata seja ar mazliet slāviskām acīm un vaigu kauliem un īsi, taisni apgriezti mati. Pretstatā Greisai, kurai mugurā bija elegants citronkrāsas linu auduma kostīms, Kerolaina valkāja vienkārša, taisna griezuma kleitu no balta auduma ar lielām, sarkanām magonēm. Viņai uz pirksta nebija laulības gredzena. Interesanta sieviete, nodomāja lenets, ar patstāvīgu domāšanu, turklāt tāda, kas nebaidās likt sevi pamanīt, par spīti fiziskajām nepilnībām. Un vērīga, tātad var būt noderīga i/.meklēšanai.

Tagad vajadzēja izlemt, kā turpināt izjautāšanu. Tenets atkal atradās mūžsenās dilemmas priekšā: kā izturēties pret aizdomās turamu personu, kas, ļoti iespējams, ir bez vainas?

-      Misis Fērleja, es zinu, ka jūs esat ļoti satraukta par notikušo, un man žēl jūs apgrūtināt, taču apstākļi diemžēl liek man uzdot jums dažus jautājumus.

Pirmā viņam atbildēja Kerolaina Plouraita. Viņa noraizējusies vēroja Greisas izturēšanos un veltīja Tenetam tikai īsu skatienu.

-     Vai tas noteikti jādara tagad, inspektor? Vai nopratināšanu nevar atlikt uz vēlāku laiku?

-     Ir svarīgi pārspriest to tūlīt, kamēr šodienas notikumi visiem vēl atmiņā, mis Plouraita.

Greisa Fērleja nomierinoši pieskārās Kerolainas rokai.

-    Neraizējies, Kerolaina, ir jau labi. Inspektoram jāveic savs pienākums. Es gan nezinu, ar ko varu palīdzēt, bet… Viņa pamāja ar roku.

-     Lūdzu, jautājiet! Un, protams, apsēdieties!

Tenets un Lainhems automātiski izvēlējās sēdvietas, no kurām varēja pārredzēt visu klātesošo sejas.

-     Vai jūs un mis Rensama varētu dot man kādas papildu ziņas?

Viņš uzmeta Letijai Rensamai jautājošu skatienu, un sieviete saslējās taisnāk un pamāja ar galvu. Tenets apmierināts secināja, ka viņa šobrīd ir daudz mierīgāka.

-     Protams. Mēs darīsim, ko varēsim, lai šī briesmīgā lieta ātrāk tiktu izpētīta. Bet es, tāpat kā Greisa, nezinu, ko mēs varam palīdzēt.

-     Es mēģinu iegūt vispārēju priekšstatu par šīs mājas saimniecību un par visu, kas te šodien noticis. Un, protams, es īpaši gribētu lūgt, lai jūs mēģināt atcerēties, vai neesat kaut ko redzējušas varbūt kaut ko pavisam nenozīmīgu, bet atšķirīgu no ierastās dienas kārtības.

Sievietes īsi saskatījās un noliedzoši papurināja galvu.

-     Nu, varbūt kaut kas jums ienāks prātā sarunas gaitā.

Kamēr atmiņā tika pārcilāti šārita notikumi, Tenets pārliecinājās, ka abas sievietes joprojām nav atbrīvojušās no sasprindzinājuma; Greisa Fērleja sēdēja taisna kā svece, klēpī sažņaugtām rokām, un Letija Rensama nervozi plucināja māsasdēla iedotā mutautiņa stūri. Viņas apstiprināja Fērleja stāstīto. Pēc tam, kad piezvanījusi saslimusi kopēja un viņi nesekmīgi mēģinājuši sarunāt birojā kādu citu, Greisa kādu laiku zvanījusi uz dažādām pusēm un mēģinājusi atrast cilvēku, kas varētu rīta cēlienu pavadīt pie vīramātes. Beidzot ap pusdesmitiem apsolījusies atnākt misis Brenta. Tad Greisa aizgājusi uz mājas otru spārnu, lai pastāstītu par stāvokli Letijai, un viņas abas ar Letiju uzņēmušās rūpes par veco dāmu un iedevušas tai brokastis. Tā kā Greisa bijusi vienīgā visā mājā, kurai svētku sakarā nav bijis konkrētu pienākumu, viņa piedāvājusies pēcpusdienā ik pēc pusstundas ieiet pie vīramātes. Letija pusvienos iedevusi misis Fērlejai lenču un vienos gājusi uz galveno ēku, lai kopā ar pārējiem paēstu sviestmaizes.

Sarunai virzoties arvien tuvāk slepkavības laikam, Teneta interese pieauga.

-    Un kas notika pēc lenča, misis Fērleja?

Greisa paraustīja plecus.

-  Es uzgāju augšā pārģērbties. Pēc tam aizgāju pie vīramātes, lai paskatītos, vai viss kārtībā.

-    Cikos tas varēja būt?

-      Varbūt minūtes piecpadsmit pirms diviem. Es tur šo to sakārtoju, tad gāju projām un pateicu, ka pēc pusstundas atnākšu atkal, lai redzētu, vai viņai kaut kas nav vajadzīgs.

-    Vai vīramāte jūs saprata?

-     Jā, protams. Varbūt pirmajās dienās pēc triekas misis Fērleja nesaprata, ko viņai saka, bet pēc tam pamazām sāka atsaukties arī uz vienkāršiem jautājumiem. Vienā pusē tai kustības spējas bija saglabājušās.

-     Mēs saņēmām māsas roku, dedzīgi iestarpināja Letija, un viņa mums atbildēja ar pirkstu spiedienu: vienu reizi "jā", divas reizes "nē". Un pēdējās pāris dienās arī paralizētajā rokā sāka atgriezties dzīvība. Mēs visi domājām, ka viņa sāk atkopties. Letijai atkal sāka plūst asaras, un viņa tās notrausa ar saņurcīto kamolu, par ko bija pārvērties Hugo mutautiņš. Mis Rensama papurināja galvu.

-     Ak, es jau zinu, ārsts teica, ka viņai kuru katru bridi varot uznākt jauna lēkme, bet šitā… Tas ir briesmīgi, ai, cik briesmīgi!

Vai tā bija tikai iedoma, vai arī patiesi viņa pameta skatienu pāri mutauta stūrim, lai redzētu,

kādu iespaidu viņas asaras atstāj uz Tenetu? Ja tā patiešām bija, vai tikai nejaušības dēļ Letija Kensama sāka zaudēt savaldīšanos tieši tad, kad saruna tuvojās liktenīgajam pēcpusdienas brīdim?

Greisa piecēlās un, piegājusi pie Letijas krēsla, apmetās uz tā paroces, aplika roku viņai ap pleciem un mierinoši noglāstīja viņu.

-     Mēģini tik ļoti nesatraukties, Letij! Tas taču mums nepalīdzēs atrast vainīgo, vai ne? Mums jācenšas saglabāt mieru.

Kerolainas acīs atkal parādījās tas pats zobgalīgais skatiens. Interesanti, kāpēc, nodomāja Tenets. Vai tāpēc, ka viņa netic Letijas Rensamas bēdu izpausmei? Jā, vajadzēs pēc iespējas drīzāk aprunāties ar mis Kerolainu Plouraitu divatā. Izskatās, ka ar viņas palīdzību vislabāk varēs iepazīt šo ģimeni.

Letija šņukstēja un šņauca degunu.

-     Jā, jā, tev taisnība, tā tas ir. Piedodiet, viņa sacīja visiem reizē. Es te tik muļķīgi uzvedos…

-     Šajos apstākļos tas ir pilnīgi saprotams, noteica Tenets, prasmīgi apvienodams balsī līdzjūtību ar lietišķību. Bet mēs visi, protams, gribam pēc iespējas ātrāk tikt skaidrībā. Ja nu tagad varētu atgriezties pie jūsu stāsta, misis Fērleja?

Vēlreiz uzmetusi Letijai skatienu, lai pārliecinātos, ka sieviete nomierinājusies, Greisa atgriezās agrākajā vietā blakus Kerolainai.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Bija ieradušies papildspēki, arī notikuma vietas apskates darbinieki. Lainhems izgāja no istabas, lai pastāstītu viņiem, kas darāms.

-      Tā, — noteica Tenets, meģinadams atjaunot pārtraukto sarunu, tātad tajā reizē jūs aizgājāt no vīramātes piecas vai desmit minūtes pirms diviem?

-     Bez piecām minūtēm divos. Es bieži skatījos pulkstenī, jo gribēju divos tikt uz svētku atklāšanu. Tik tikko paspēju.

-    Un kad jūs uzgājāt augšā nākamo reizi?

-    Pustrijos.

-    Un misis Fērleja tobrīd jutās normāli?

-     Jā. Pavisam labi nu, apmēram tā, kā parasti. Es viņai iedevu padzerties, sakārtoju spilvenus un tā tālāk.

-     Tātad jūs tur uzkavējāties, teiksim, piecas minūtes?

-    Jā. Un pēc tam atkal uzgāju augšā desmit minūtes pāri trijiem. Gribēju iet vēlreiz bez piecpadsmit minūtēm četros patiesībā es jau kāpu augšā, bet tad satiku ceļā vīru un ārstu Mellerdu. Viņš man pateica, ka pirms brīža ieskatījies mātes istabā un ieraudzījis, ka viņa… ka māte ir mirusi. Tas esot noticis nupat, viņš teica, viņa vēl esot silta, tāpēc vīrs aizskrējis pēc ārsta, varbūt vēl kaut ko varēšot līdzēt. Es… Es nevarēju noticēt, jo tikai pirms pusstundas biju izgājusi no mātes istabas. Uzgāju viņiem līdzi. Un kad ieraudzīju… viņa izskatījās tik mierīga, ka mums ne prātā nenāca… kaut kas tāds. Greisa dziji ievilka elpu un izelpodama nopūtās. Lai cik cilvēks tam sagatavojies, nāve vienmēr ir trieciens, vai ne? Un ja vēl… ja tas noticis tā… Viņa papurināja galvu.

To ir ļoti grūti aptvert.

Kerolaina vēroja draudzeni ar savādu, domīgu skatienu.

Ko viņa cenšas savās domās izdibināt? Vai to, cik patiess ir Greisas Fērlejas stāsts, vai to, cik neviltotas ir viņas izjūtas attiecībā uz vecās dāmas nāvi? Izobela Fērleja diez vai bija patīkama vīramāte, nodomāja Tenets, atcerēdamies lepno, augstprātīgo profilu, valdonīgās rievas nedzīvajā sejā. Un kaut arī, kā sacīja Fērlejs, abas saimniecības pastāvēja neatkarīgi viena no otras, to tuvums noteikti palaikam izraisīja sarežģījumus, apgrūtināja laulāto attiecības. Kas zina, kādus pazemojumus Greisa var būt izcietusi pagātnē, kādu apspiestu aizvainojumu gadiem ilgi nēsājusi sevī? Varbūt kārdinājums, redzot veco sievieti pilnīgi savā varā, izrādījies pārāk spēcīgs? No otras puses, ja arī vecā misis Fērleja, vesela būdama, sagādājusi daudz sirdsēstu, šī trieka līdzcilvēkiem noteikti atvieglojusi stāvokli. Kaut ari bezpalīdzīga invalīde sagādā zināmas neērtības, ar tādu tomēr vieglāk dzīvot vienā mājā nekā ar valdonīgu kaujas dāmu, it īpaši šajā gadījumā, kad visas aprūpes neērtības nodotas lietpratīgu kopēju ziņā. Tenets vēroja Greisu Fērleju un prātoja sevī, vai šī sieviete spējīga uz tik saltām atriebības jūtām, lai tīši nogalinātu pretoties nespējīgu upuri. Protams, tas pats jautājums iespējams arī attiecībā uz Letiju Rensamu.

-     Un jūs, mis Rensama? viņš pievērsās vecākajai sievietei.

-    Ko jūs darījāt pēc ēšanas?

Letija atkal bija nomierinājusies un uzmanīgi noklausījusies Greisas stāstu par pēcpusdienas norisi. Kad Tenets vērsās pie viņas, sieviete itin kā iztrūkās.

-     Es? Ā, nu es izgāju dārzā, lai paskatītos, vai manam kioskam nav sanestas vēl kādas preces, kam jāuzliek cena. Es strādāju baltā ziloņa kioskā, un cilvēki visu rītu nāca un kaut ko nesa, un ļoti grūti ir izvēlēties cenas. Daudz kas patiešām bija labs, bet jūs jau zināt, kā šādās reizēs ir, cilvēki grib visu ko dabūt gandrīz par velti, un paiet laiks, līdz izdomā, kāda cena katrai lietai būtu vispiemērotākā. Letija pietvīka, un uz dzeltenīgās sejas un kakla parādījās neglīti, sarkani plankumi.

-    Piedodiet, tas jau jūs nemaz neinteresē… Šā vai tā, es izgāju ārā un tur ari paliku.

-    Visu pēcpusdienu?

-Jā.

Tenets ievēroja, ka Greisas acis, to dzirdot, tikko jaušami ieplešas izbrīnā. Vai Letija Rensama apzināti melo, vai varbūt viņa aizmirsusi kādu sīku pienākumu, kura dēļ vajadzējis bridi aiziet no letes?

-     Mēs bijām ļoti aizņemtas, Letija teica. Es, protams, vēl nezinu, cik ieņēmām, bet… Ak vai, cik tas viss šķiet nenozīmīgi pēc tā, kas noticis!

-    Jūs sacījāt: "mēs". Vai jums kāds palīdzēja?

-    Jā. Misis Beneta. Mēs parasti apkalpojam baltā ziloņa kiosku abas kopā.

-      Un jūs ne uz brīdi viena vai otra neaizgājāt projām? Teiksim, iedzert tasi tējas?

-     Nē, parasti mums tēju kaut kad pēcpusdienā kāds pienes klāt. Ak tā, patiešām! Jā, vienu bridi es biju ienākusi mājā, lai…

Atvērās durvis, un istabā ienāca Lainhems.

Abi vīri tik ilgi bija strādājuši kopā, ka vārdi viņiem nebija vajadzīgi. Vai viss nokārtots? jautāja Teneta viegli paceltās uzacis. Par visu tiek gādāts, atbildēja Lainhema īsais galvas mājiens.

-    Mis Rensama mums nupat sacīja, ka viņa pēcpusdienā uz brīdi esot ienākusi mājā, paskaidroja Tenets.

-     Ap kuru laiku tas varēja būt, mis Rensama?

Uz kalsnā kakla atkal parādījās sarkanie plankumi. Ap… hm… laikam kādu ceturksni pēc trijiem.

Ceturksni pēc trijiem. Tenetam pārskrēja skudriņas. Ja Greisa Fērleja stāsta patiesību un viņas vīramāte piecpadsmit minūtes pāri trijiem, viņai izejot no istabas, vēl bija dzīva, un Fērlejs bez divdesmit minūtēm četros atrada māti mirušu… Letija Rensama šādos apstākļos, protams, neriskētu melot attiecībā uz laiku, zinādama, cik visapkārt daudz liecinieku. Saglabādams neitrālu sejas izteiksmi, Tenets teica:

-    Tagad, lūdzu, padomājiet pēc iespējas uzmanīgi! Tas var būt ļoti svarīgi. Ko jūs tajā laikā darījāt un redzējāt?

Šoreiz sārtuma vilnis, kas uzbangoja no kakla un pārņēma visu seju, bija tik spēcīgs, ka sarkanie plankumi tajā pilnīgi pazuda. Tenets ar interesi vēroja Letiju Rensamu. Ko viņa sacīs?

Tomēr atbilde bija pavisam vienkārša.

-     Es tikai aizgāju uz tualeti, kas atrodas apakšstāvā tūlīt aiz pagalma ārdurvīm, un tad nācu atkal atpakaļ.

Interesanti, vai šis pietvīkums izskaidrojams tikai ar sievišķīgu kautrību, nodomāja Tenets. Vai tas būtu iespējams šajos laikos un šajā vecumā? Var jau būt. No otras puses, ja Letijai Rensamai ir kaut kas slēpjams, nodevīgais sārtums var nozīmēt ne tikai mulsumu vien. Varbūt vainas apziņu, ja viņa ir melojusi. Tenetam likās, ka šī sieviete nepieder pie tiem cilvēkiem, kas pieraduši melot bieži un bez piepūles.

-    Vai augšā jūs nemaz neuzkāpāt?

Letija papurināja galvu, un viena no pajukušajām matu šķipsnām līdz ar gaisa plūsmu uzkrita viņai uz mutes. Viņa to nepacietīgi pastūma nost.

-Nē.

Viņa melo, Tenetam par to vairs nebija šaubu. To apliecināja arī acumirklīgais pārsteigums, kas atkal iezibējās Greisas Fērlejas sejā. Tenets saprata, ka viņa redzējusi sava vīra tanti ne tikai mājas iekšienē, bet arī augšstāvā.

Greisa ievēroja Teneta skatienu un novērsās.

-    Vai jūs kaut ko gribējāt teikt, misis Fērle-

ja?

Viņa paskatījās Tenetam tieši acis. -Nē.

Tātad pirmajā vietā šeit ir ģimenes solidaritāte. Šķita, ka nav lielas nozīmes kavēties pie šī jautājuma, tomēr viņš nolēma mēģināt vēlreiz.

-    Jums ap to pašu laiku vajadzēja nākt atpakaļ no vīramātes istabas un kaut kur sastapties ar tanti.

-     Droši vien viņa bija tualetē, kad es pagāju garām.

Tenetam nepaslīdēja garām atvieglojuma izteiksme Letijas Rensamas sejā.

-     Tagad man jālūdz jūs abas padomāt ļoti uzmanīgi. Vai kāda no jums tajā laikā mājas iekšienē nepamanīja kaut ko kaut vai mazlietiņ aizdomīgu?

Abas sievietes noraidoši papurināja galvu. Tomēr, pirms Letija Rensama nolaida galvu un sāka atkal plucināt mutautiņu, Tenets pamanīja viņas acīs uzzibam īsu atminēšanās dzirksti.

-    Jā, mis Rensama?

Viņa vēlreiz papurināja galvu un saknieba

lūpas.

-Nē.

Tatad vina nestāstīs, vismaz šobrīd ne. Varbūt Letija vispirms grib padomāt, izlemt pati?

Viņš uztvēra Lainhema skatienu. Nē, tā >

nav bijusi tikai iedoma vien. Viņš tūlīt redzēja, ka to pamanījis arī Lainhems. Seržants tikko manāmi paraustīja plecus, apstiprinādams Teneta domas. Pašreiz nav nozīmes uzstāt. Neviena no viņām abām šobrīd savus izteikumus nemainīs. Tātad jānogaida jauna izdevība.

Pieredze Tenetam bija mācījusi, ka agrāk vai vēlāk tas noskaidrosies.

V

-     Vai mēs meklējam kaut ko konkrētu? vaicāja Lainhems, ieskatīdamies vienā no misis Fērlejas atvilktnēm.

Tenets paraustīja plecus.

-      Neko īpašu. Jebko, kas gadīsies. Paliecies uz priekšu, viņš mēģināja izburtot parakstu uz necila akvareļa ar muižas attēlu. Paraksts bija "E. Fērleja, 1878". Vai tā būtu Hugo Fērleja vecvecmāmiņa? Viņš mēģināja saburtot datumu, tad atmeta ar roku. Kāda tam nozīme? Istabas izpēte turpinājās.

Tas notika ievērojami vēlāk. Vietas apskates darbinieki bija padarījuši savu un aizbraukuši, līķis bija aizvests projām, un Tenets ar Lainhemu bija palikuši misis Fērlejas privātajā valstībā, kas tagad atradās viņu abu rīcībā. Ja Izobelai Fērlejai bijuši kādi noslēpumi, tie meklējami šeit, nodomāja Tenets, pētīdams guļamistabu. Viesistaba, kas viņām bija kopīga ar māsu, nelikās piemērota teritorija personisko lietu glabāšanai. Interesanti, kā jutās vecā misis Fērleja, kad vajadzēja atteikties no visa nama saimnieces goda un apmesties nelielā mājas daļā? Vai viņa bija dusmīga, aizskarta, vai samierinājās un pieņēma neizbēgamo? Nē, par samierināšanos te nevar būt runas, nosprieda Tenets, atcerēdamies lepno, valdonīgo profilu. Izobela Fērleja nebija no tām sievietēm, kas padodas un ļauj dzīvei diktēt sev noteikumus. Ja misis Fērleja izvēlējusies atkāpties par labu vedeklai, tad tā varēja būt vienīgi viņas pašas apzināta izvēle, pašas apsvērumu rezultāts. Bet kāpēc šī izvēle bijusi tieši šāda? Vai tad labāk nebūtu bijis aiziet no šejienes pavisam, varbūt apmesties kādā ciemata savrupmājā? Tenets neticēja, ka misis Fērleja nebūtu varējusi nopirkt sev citu māju. Nē, daudz ticamāk liekas tas, ka māte gribēja palikt Hugo tuvumā. Tenets šaubījās, vai ģimenē varētu būt vēl citi bērni. No visām ierāmētajām fotogrāfijām pie sienām un smalkajiem sudraba ietvariem pretī skatījās vienīgi

Hugo kopā ar skolas zēniem, sporta komandām, studiju biedriem. Tikai divos attēlos bija redzami citi cilvēki vīrietis pirmā pasaules kara formastērpā spriežot pēc līdzības, Izobelas Fērlejas tēvs, un Izobela kopā ar vīru kāzu dienas uzņēmumā. Tenets paņēma kāzu fotogrāfiju rokā, lai aplūkotu to tuvāk. Skaists pāris Fērlejs garš un stalts, ar tādiem pašiem gaišiem, pieglaustiem matiem kā dēlam, un Izobela klasiska angļu skaistule ar kupliem, krāšņiem matiem ap glīto seju, kurā jaunības mirdzums aizēnoja valdonīgi apņēmīgos vaibstus ap muti. Tenets ievēroja, ka istabā nav Hugo un Greisas kāzu fotoattēla.

-     Viss šķiet ļoti rūpīgi sakārtots, noteica Lainhems. Viņš šķiroja visus papīrus noteiktās kaudzītēs: lietišķas vēstules, personiskā sarakste, bankas paziņojumi, čeku grāmatiņas pasakņi, dividenžu veidlapas.

-     Tas mani nepārsteidz, Tenets izklaidīgi atbildēja. Viņš bija paņēmis aploksni, kuru iepriekš tika redzējis uz guļamistabas galda. Tā bija jau atplēsta, un inspektors, izņēmis vēstuli, pārlaida tai skatienu. Nekā interesanta, tikai vietējā ēku speciālista aplēses par kādu iecerētu iekšējās apdares pārveidojumu izmaksām.

-    Te ir vakardienas datums. Kāds to ir atnesis un izlasījis viņai priekšā. Tenets nolika vēstuli atpakaļ uz galda.

-     Vai piezīmju grāmatiņu neesi atradis, Maik?

-    Pagaidām ne.

-     Varbūt rokassomiņā. Tenets paskatījās apkārt. Tāda nekur nebija redzama. Droši vien vecās dāmas slimības laikā to kāds nolicis kaut kur dziļāk. Visticamākā vieta varēja būt skapis, elegants Edvarda laika inkrustēta zīdkoka darinājums ar čūskveida grebumiem priekšā. Tas bija pilns dārgiem apģērbiem, tik piebāzts, ka grūti būtu kaut ko no tā izvilkt. Uz skapja grīdas rindojās labi nospodrināti sportiska tipa apavi un augstpapēžu kurpes no spīdīgas, mīkstas ādas, un garais plaukts virs pakaramajiem bija pilns cepurēm un rokassomiņām. Tenets nosprieda, ka tā somiņa, kuru misis Fērleja tika lietojusi pirms triekas lēkmes, būs nolikta atsevišķi no pārējām. Jā, tā noteikti ir šī cūkādas somiņa ar vienu rokturi, nolikta skapja apakšā, pašā malā. Tenets to izvilka un apsēdās uz krēsla, lai atvērtu vaļā. Jā, šeit bija meklētā piezīmju grāmatiņa.

Lainhems pameta skatienu uz viņa pusi.

-    Vai atradi?

-     Mmm. Tenets jau bija iegrimis atšķirtajās lappusēs. Kāda bijusi šīs sievietes ikdienas dzīve?

Viņš secināja, ka diezgan aizpildīta. Pirms lādējām pāris nedēļām gandrīz katru dienu bija l>a kādam ierakstam, reizumis pat divi vai trīs. Ilija noteikts skaits regulāru iknedēļas pasākumu. Pirmdienās, trešdienās un piektdienās Izol>ela Fērleja bija palīdzējusi izvadāt ēdienu raliņus pusdienotajiem. Otrdienu un ceturtdienu pēcpusdienās un trešdienu vakaros viņa bija spēlējusi bridžu. Piektdienu rīti bija paredzēti Irizieru pakalpojumiem. Pārējā laikā misis Fērleja bija darbojusies dažādās komitejās, gājusi uz kafijas rītiem un piedalījusies naudas vākšanā labdarīgiem mērķiem, apmeklējusi sieviešu institūta un citu apvienību sanāksmes.

Un katra mēneša pirmajā datumā, vienalga, kas tā būtu par dienu, viņa bija uzrakstījusi lielo "B".

Tenets to parādīja Lainhemam.

-      Interesanti, kas tas par "B"? Viņš atšķīra pirmo jūliju, nākamo dienu pēc Izobelas triekas lēkmes. Jā, arī te bija atzīmēts šis gājiens, darījums vai tikšanās, ko īstenot vairs nebija izdevies.

-       Varbūt to zinās kāds no ģimenes locekļiem. Lainhems vilka pirkstu lejup pa kādu papīra gabalu. Viņš gari iesvilpās, pauzdams apbrīnu un bijību.

-     Paskaties uz šito! Pusgada finansiālā stāvokļa aprēķins no viņas mākleriem. Tai dāmai dažādās vietās bijis nolikts gandrīz vesels pusmiljons. Nu gan misteram Fērlejam zibēs acis, kad viņš to ieraudzīs! Vai varbūt viņš to ir jau redzējis un nospriedis, ka ir vērts mātei piepalīdzēt ātrāk tikt prom no šis pasaules?

-      Tu saki, pusgada aprēķins? Kad tas izsūtīts?

-    Te rakstīts trešais jūlijs.

-     Tātad pēc triekas lēkmes. Tādā gadījumā pilnīgi skaidrs, ka to kāds ir redzējis, jo aploksne ir vaļā. Interesanti, kurš mēdza atvērt viņai domātās vēstules?

-    Un kuram viņa visu to nolēmusi atstāt.

-      Jā. Noskaidro, kas ir viņas advokāts, Maik. Starp citu, es tev vēl neesmu paguvis to pateikt, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka Fērlejs meloja, stāstīdams, ko darījis šajā pēcpusdienā.

-      Viņš pārlieku neraudāja par mātes nāvi, vai ne?

-     Cik varu spriest, arī pārējie nav īpaši noraudājušies.

-    Izņemot mis Rensamu.

-    Man tās nelikās īstas sēras, un tev?

-     Tu domā, uztraukums vai izbīlis? Vina

taču nepārprotami meloja, vai ne?

-     Par to, ka nav bijusi augšstāvā? Jā. Acīs skatīdamās.

-      Un to zināja ari jaunā misis Fērleja, vai ne? Droši vien redzējusi viņu.

-    Bet Greisa negribēja nodot mis Rensamu.

-     Kā tev šķiet, vai mis Rensama zināja, ka viņa ir pamanīta?

-     Man likās, ka ne. Manuprāt, viņa tik cītīgi domāja par savu izturēšanos un tās iespaidu, ka diez vai pamanīja Greisas Fērlejas reakciju.

-    Tātad tu domā, ka to būtu varējusi izdarīt mis Rensama? Lainhems piesita pirkstu aprēķina lapai. Varbūt apskatījusies šo te, un skaidrs, ka vecā dāma būs novēlējusi māsai testamentā pieklājīgu žūksni.

-     Tas ir iespējams. Tomēr mēs nedrīkstam aizrauties ar pārsteidzīgiem spriedumiem, Maik. Tu zini tikpat labi kā es, ka ikvienā slepkavības izmeklēšanā mums iznācis sastapties ar to, ka cilvēki melo pa labi un pa kreisi, cenzdamies noslēpt visādus sīkumus par sevi, kam nav nekāda sakara ar notikušo. Tenets piecēlās.

-     Ejam! Sabāz to visu aploksnē, un mēs to paņemsim līdzi, lai mierīgā garā izpētītu. Es gribētu pirms promiešanas aprunāties ar misis Kērku.

Tā bija vecās misis Fērlejas saimniecības vadītāja. Viņa visu dienu bija strādājusi virtuvē, gādādama karstu ūdeni tējai un pārraudzīdama trauku mazgāšanu, un Tenets gribēja viņai pavaicāt, vai tā nav redzējusi kaut ko aizdomīgu. Viņš bija domājis, ka misis Kērka, tāpat kā Hugo Fērleja saimniecības vadītāja, dzīvo tepat, šajā mājā, taču izrādījās, ka viņa dzīvo citur un ir jau aizgājusi mājās.

Adrese, kuru viņi dabūja, veda abus uz kādu nelielu valsts zemes īpašumu ciemata vienā malā, kas bija pievilcīgs ar namu daudzveidību savrupmājas, vecu ļaužu namiņi, īres ēkas; tas ievērojami atšķīrās no vienmuļajām, vienādajām valsts māju rindām, kas pēckara gados bija krustu šķērsu pārņēmušas visu Angliju. Daļa iedzīvotāju acīmredzot bija izmantojuši konservatīvo valdības atbalstītās pirkšanas tiesības, un viņu lepnums par savu namu izpaudās jaunuzceltos lieveņos, piebūvēs, dzelzs kaluma vārtos un dažādos citos izskaistinājumos.

Misis Kērkas mājai gan šādu izskaistinājumu nebija, tomēr ciemata padome viņu noteikti uzskatīja par krietnu īrnieci: spodri, mirdzoši logi, svaigs krāsojums, rūpīgi nopļauts zālājs mājas priekšā un ap to krāšņi ziedošas vasaras puķes dažnedažādos krāsu toņos.

Ārpusē pie ietves stāvēja dārgs motocikls,

un, kad Tenets ar Lainhemu devās pa taku uz mājas durvīm, pa tām iznāca kāds jauneklis, nesdams rokā iespaidīga izskata ķiveri.

-     Vai varam satikt misis Kērku? jautāja

Tenets.

Jauneklis brīdi vilcinājās, tad atgrūda durvis, kuras jau bija gandrīz aizvēris, un uzsauca:

-    Mamma!

Puisis aizskrēja pa taku līdz ielai, pa ceļam uzlikdams galvā ķiveri. Viņš uzkāpa uz motocikla un iedarbināja motoru. Tenets nogaidīja, kamēr viņš aizbrauc, un tad nosauca savu un Lainhema vārdu.

-      Ak tā, misis Kērka nervozi noteica. Viņa pameta īsu skatienu pāri plecam uz durvīm, pa kurām bija iznākusi, un tad viņas acis pārskrēja ielai visā garumā un atpakaļ. Sieviete pakāpās atpakaļ.

-    Lūdzu, nāciet iekšā!

Pa nelielu gaiteni viņa aizveda abus vīriešus līdz rūpīgi iekārtotai, modernai virtuvei, kurā atradās dažādas mūsdienīgas mājsaimniecības ierīces mikroviļņu krāsniņa, produktu apstrādes kombains.

-      Mmm… Lūdzu, piesēdiet! Un viņa norādīja uz mazo priežkoka galdiņu ar krēsliem.

-    Paldies.

Tenets ar interesi vēroja misis Kērku. Izobela Fērleja noteikti nebija nekāda patīkamā darba devēja, un viņš jutās pārliecināts, ka jebkurš kaut cik neatkarīgas dabas cilvēks, strādādams pie viņas, bijis pakļauts visai nepatīkamiem brīžiem. Misis Kērka bija patukla pusmūža sieviete ar apaļu, rāmu seju un brūniem, rūpīgi sacirtotiem matiem. Kosmētiku viņa nelietoja, un mugurā tai bija puķoti kokvilnas svārki un balta blūze ar īsām piedurknēm, kas atsedza roku veselīgo apaļumu. Saņēmusi plaukstas sev priekšā uz galda, viņa sēdēja un gaidīja, un vienīgi baltie pirkstu kauliņi nodeva viņas sasprindzinājumu.

Tenets mēģināja kliedēt saspīlējumu. Var gadīties, ka vēlāk, kad viņš gribēs iedziļināties Fērleju ģimenes iekšējās attiecībās, būs nepieciešama misis Kērkas palīdzība, un šajā pirmajā tikšanās reizē inspektors nevēlējās, lai sieviete baidītos un noslēgtos sevī.

-      Mums tikai jāuzdod daži tradicionālie jautājumi, misis Kērka neraizējieties, tas neies ilgi. Cik ilgi jūs strādājāt pie misis Fērlejas par saimniecības vadītāju?

Teneta lietišķais tonis sievieti nomierināja, un pēc neilgas sarunas viņš pievērsās sava apmeklējuma mērķim.

-     Es gribētu uzzināt no jums dažus apstākļus. Pirmais ir šāds: kā šajās mājās tika piegādāts pasts? Kā misis Fērleja saņēma savas vēstules?

Jautājuma lietišķais raksturs vēl vairāk nomierināja sievieti, un viņa kļuva pavisam runīga.

-    Visi pasta sūtījumi tika piegādāti mistera Fērleja pusē. Tas Bērts mūsu pastnieks jau negribēja iet apkārt visai mājai un nest pastu atsevišķi. Tas ļoti kaitināja misis Fērleju, un viņa ik pa laikam par to žēlojās. Pēc tam viņš pāris nedēļas nesa mums pastu pašiem, bet tad atkal sāka visu piegādāt kopā, vienā sainītī. Teica, ka pastā neesot sašķirojuši. Misis Kērka nicīgi nosēcās, pauzdama attieksmi pret visiem neskaitāmajiem cilvēkiem, kas nevar izdarīt savu darbu tā, kā pienākas.

-    Un kas ar jūsu pastu notika pēc tam?

-    Mis Letija vai misis Fērleja nogāja lejā to paņemt.

-     Un pēc tam, kad misis Fērleja palika uz gultas?

-     Dažreiz tam pakaļ aizgāja mis Letija, dažreiz to uznesa jaunā misis Fērleja.

-     Un kurš lasīja misis Fērlejai priekšā viņas vēstules?

-    Es nezinu. Droši vien ari viena no viņām.

-    Vai jūs nezināt, kā bija šodien?

-     Diemžēl ne. Mēs visi bijām tik aizņemti ar šiem svētkiem…

-Jā, protams… Vai misis Fērleja, iziedama no mājas, jums parasti pateica, uz kurieni dodas?

Misis Kērka izskatījās apmulsusi un papurināja galvu.

-     Viņa man pateica tikai tik daudz, ka nebūs mājās uz lenču vai uz pusdienām, vairāk neko.

-     Mēs te pētījām viņas piezīmju grāmatiņu… Tenets izvilka to no kabatas un parādīja misis Kērkai pirmā jūlija atzīmi.

-    Šķiet, ka viņai katra mēneša pirmajā datumā bijusi tikšanās ar kādu, kura vārds sākas ar B. Vai jūs nevarat iedomāties, kas tas varētu būt?

Sieviete vēlreiz papurināja galvu.

-    Diemžēl ne. Man nav ne jausmas.

-      Vai viņas draugi nenāca pie misis Fērlejas uz mājām?

-     Viņai ne… misis Kērka strauji aprāvās. Vienīgi spēlēt bridžu.

Vai viņa gribēja teikt: "Viņai nebija draugu"?

-    Un kas tie bija par cilvēkiem?

-      Nu, visbiežāk misis Fērlona, misis

Kreiforda un misis Pārgitera. Un dažreiz vēl mis Haisteda vai misis Portere, ja nevarēja ierasties kāda no parastajām spēlētājām. Bet visbiežāk tās trīs.

-    Vai jūs zināt arī viņu vārdus?

-     Man šķiet, ka misis Fērlonu sauc Edīte, un misis Pārgiteru Mārgareta. Pārējās gan nezinu. Tur jums var palīdzēt mis Letija.

-    Vai mis Rensama pati nespēlēja bridžu?

Misis Kērka pirmoreiz pasmaidīja.

-      Nē, kur nu. Letija teica, ka to viņa nevarot apjēgt un neuzdrošinoties mēģināt, jo visas spēlētājas to ņemot tik nopietni. Tas reizēm esot pavisam neciešami, tā mis Rensama teica.

-     Labi. Ir vēl kas, ko man gribētos jums pajautāt. Cik saprotu, jūs visu pēcpusdienu strādājāt lejā, virtuvē, vai ne?

-    Jā, tā bija.

-     Tagad, lūdzu, padomājiet ļoti uzmanīgi, pirms atbildēsiet uz nākamo jautājumu.

Misis Kērkas sejā tūdaļ parādījās bažas un augstajā pierē ievilkās stateniskas rieviņas.

-     Vai jūs kaut kad šīs pēcpusdienas laikā neredzējāt ienākam mājā vēl kādu citu neņemot vērā tos, kuri jums palīdzēja?

-     Es biju aizņemta. Sieviete bija nostājusies aizsardzības pozīcijās. Man nebija

laika pētīt, kas un kur nāk vai iet.

-     Jā, to es saprotu, tikai domāju, ka varbūt nejauši esat kaut ko pamanījusi. Un ja nu jūs labi padomātu?

Sekoja dompilns klusuma brīdis. Jā, Tenets redzēja, ka viņa ir kaut ko atcerējusies.

-      Bija gan viena persona, misis Kērka lēni noteica.

-Jā?

-    Kāda sieviete. Viņa atkal apklusa.

-     Vai pazīstama? Tenets centās runāt uzmundrinošā tonī.

-    Nē, es viņu nekad nebiju redzējusi. Teica, ka meklējot tualeti. Es viņai paskaidroju, ka publiskās tualetes atrodas ārpusē.

-     Bet viena, liekas, ir gaitenī tūlīt aiz aizmugures ārdurvīm,vai ne?

-     Jā, bet tā nebija domāta apmeklētājiem. Mēs taču nevarējām pieļaut, ka puse ciemata ļaužu staigātu pa mājas iekšieni, saprotat?

-    Un kur jūs ieraudzījāt to sievieti?

-     Viņa gāja atpakaļ pa gaiteni uz ārdurvju

pusi.

-    Tātad no kāpņu puses?

-     Jā. Es nupat biju aizgājusi savākt kādu daļu no netīrajiem traukiem. Iegāju pa aizmugures durvīm, un viņa nāca man pretī.

-    Un ko tieši šī sieviete teica?

-    "Piedošanu, kur te var ieskriet," vai tamlīdzīgi. Misis Kērka uz brīdi apklusa. Man izskatījās, ka viņa ļoti steidzas.

-    Kā to saprast?

-    Nu, ka grib drīzāk tikt ārā. Tāda kā aizelsusies. Es vēl nodomāju, varbūt viņai tiešām dikti vajag, un gandrīz vai gribēju ielaist viņu apakšstāva tualetē, bet tad nospriedu, ka nevar palaid tikai vienu, un drīz vien te stāvēs aiz durvīm vesela rinda. Tāpēc neielaidu.

-     Vai jūs teicāt, ka viņa izskatījās satraukta?

Saimniecības vadītāja papurināja galvu.

-      Nemāku īsti pateikt… Jūs taču nedomājat, ka viņai varētu būt kāds sakars ar misis Fērlejas… nu, ar to, kas notika… ko?

-     Pagaidām es vēl nedomāju neko, misis Kērka. Šobrīd es tikai vācu visu iespējamo informāciju. Vai jūs man varat aprakstīt to sievieti?

Sakopodama atmiņu, misis Kērka sarauca pieri, paskatījās augšup un savilka lūpas.

-     Jauna nebija, bet "vidējos gados" arī nevarētu teikt. Varbūt tikko pie četrdesmit. Ne tieva, ne resna, es sacītu, ka drusciņ apaļa. Tumšiem, cirtainiem matiem.

-    Un augumā?

-     Vidēja. Drusku garāka par mani. Ģērbusies glīti, bet nekāda dāma vis nebija.

-    Pēc kā jūs to spriežat?

-     Pēc akcenta. Runāja pareizi, bet ne tā kā misis Fērleja vai mis Letija.

-    Kas viņai bija mugurā?

-       Zilgana kleita ar mazām, baltām puķītēm. Un ar garām piedurknēm.

-     Es jūs apsveicu, misis Kērka. Jūs esat ļoti vēriga. Apraksts ir teicams.

Misis Kērka izskatījās apmierināta.

Un tagad galvenais jautājums.

-      Vai atceraties, ap cikiem jūs viņu redzējāt?

Misis Kērka atkal sarauca pieri.

-    Diemžēl ne. Man nenāca ne prātā, ka tam ir kāda nozīme.

Žēl. Nu, protams. Bet vai tas bija svētku sākumā vai vairāk uz vakara pusi?

-     Laikam gan vēlāk, jo mums jau bija ļoti daudz netīro trauku, un cilvēki sāka tā īsti nākt uz tējas telti tikai ap trijiem. Bet es atceros, ka tas nebija necik ilgi pirms tam, kad redzēju misteru Hugo steidzamies uz māju kopā ar vienu citu vīrieti.

-    Vai tas otrs bija augumā mazs, ar pusbrillēm un papliku galvvidu?

-    Taisni tā.

Ārsts Mellerds. Tātad šī sieviete, lai kas viņa arī būtu, uzturējusies mājā tieši liktenīgajā laika sprīdī.

-     Kā jums šķiet, cik ilgs laiks pagāja kopš jūsu tikšanās ar šo sievieti līdz brīdim, kad mājā iegāja misters Fērlejs?

-    To man būs grūti pateikt, jo laiks bija ļoti aizņemts.

-    Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs padomātu.

Sieviete koncentrēdamās savilka pieri.

-     Nu, minūtes desmit? viņa beidzot teica. Bet apzvērēt es to nevaru.

-    Nu, tātad apmēram.

Viņa pamāja ar galvu.

-     Misis Kērka, Tenets teica, jūs esat īsts atradums. Tas ir pilnīgi nenoliedzami. Sieviete pateicīgi pasmaidīja, un viņš turpināja:

-      Vai esat pārliecināta, ka nevienu citu neredzējāt ienākam mājā? Teiksim, mis Letiju?

Viņa papurināja galvu.

-    Vai jauno misis Fērleju?

-     Ā, jā, viņu es vienreiz redzēju gan. Diezgan agri, tad, kad mēs vēl nebijām tik aizņemtas.

-    Un misteru Fērleju?

-    Tikai to vienu reizi, ko es jau minēju.

Tenets piecēlās.

-     Nu, varbūt padomājiet vēl. Un, ja jums kaut kas ienāk prātā, būšu ļoti pateicīgs, ja to paziņosiet.

-    Tā, novilka Lainhems, kad viņi iekāpa mašīnā. Vai mums ir darīšana ar cherchez la femme?

-     Vai tu varētu aizraut mani līdz sievasmātes mājai? Apsolīju Džounai, ka tiksimies pie viņas… Kas zina? Šā vai tā, ievērojot milzīgo šodienas ļaužu skaitu, būs jāmeklē adata siena kaudzē. Tomēr rūpīgi jāizskata visi pie vārtiem pierakstītie vārdi un adreses un jāparāda tie viņu ģimenei. Varbūt kāds ierauga pazīstamu vārdu.

-     Ja šai noslēpumainajai sievietei ir kāds sakars ar slepkavību, viņa gan nebūs te uzkavējusies. Noteikti aizlaidās krietni pirms tam, kad tu sāki kaut ko organizēt.

-    To pašu var teikt par ikvienu citu, ja vien tas nav ģimenes loceklis.

-     Tā ir, Lainhems drūmi novilka. Tad viņa seja kļuva mazliet gaišāka.

-     Bet, ņemot vērā visu to mantojamo bagātību, kas te rēgojas, es varu derēt, ka ģimenes loceklis vien būs.

Tenets iesmējās.

-    Es atsakos no šīm derībām tās man var izmaksāt pārāk dārgi.

-    Nu gan es jūtos labāk. Tenets ar tīksmu nopūtu nolika malā nazi un dakšiņu. Džouna ar māti jau sen bija paēdušas, bet viņam bija pataupītas vakariņas: biezas, sulīgas ceptas gaļas šķēles, jaunie kartupeļi ar lociņiem, salāti no āboliem, selerijām, valriekstiem un jogurta un kraukšķīgas, pašceptas maizītes. Tagad, ērti apģērbies, Tenets atlaidās dziļāk platajā, pītajā krēslā un ļāvās tīkamam mieram.

Viņi sēdēja uz nelielās akmens terases Džounas mātes namiņa aizmugurē. Mārgareta Boltona bija liela dārza mīļotāja, un siltajā, rāmajā gaisā vēdīja puķu tabakas un rožu smarža. Kaut gan pulkstenis bija jau desmit, nevienam negribējās šai jaukajā vakarā iet iekšā un aizvērt logus, lai nodrošinātos pret uzbāzīgajiem odiem.

-    Tās bija brīnišķīgas vakariņas, Mārgaret. Tenets izņēma pīpi un sāka to piepildīt.

Mārgareta Boltona pasmaidīja.

-     Kā nu ne, ja tik ilgi jāgaida. Viņa lēni izvilka plaukstu caur matiem, paceldama tos mazliet augstāk un tad ļaudama zīdainajām cirtām pārkrist pār seju.

-     Ir gan jauki, ka tik vēlu var uzkavēties ārā.

Džouna pamāja ar galvu.

-    Pilnīgi var iztēloties, ka esam Francijā.

Viņa un Tenets sirsnīgi uzsmaidīja viens

otram, atcerēdamies savas pirmās kopīgās brīvdienas Francijā pirms daudziem gadiem, medus mēneša laikā. Abiem bija ļoti patikusi Dordoņa, un viņi ar baudu bija pavadījuši ārā daudzus šādus vēlus vakarus; kopš tā laika abi vēl vairākkārt bija tur atgriezušies, lai baudītu Francijas lauku neatkārtojamo skaistumu.

-     Cerēsim, ka tāds laiks pieturēsies, sāci ja Džounas māte. Vai kāds gribētu vēl kafiju?

-    Jā, lūdzu, atbildēja Tenets.

-    Man tikai pustasīti, mamm. Džouna pagaidīja, kamēr māte ielej kafiju, tad teica:

-    Bet kā jums tur šodien gāja, Luk?

-    Viduvēji. Apmēram tā, kā varēja gaidīt.

-    Kā viņiem, Fērlejiem, iet? jautāja Mārgareta Boltona.

-     Itin labi. Protams, viņi jūtas satriekti. Bet izmisumā gluži nav. Tenetam ienāca prātā, ka sievasmāte varbūt var raksturot šo ģimeni kā cilvēks no malas. Viņa Taksdenā bija nodzīvojusi daudzus gadus, darbojusies vietējā konservatīvo biedru asociācijā un noteikti itin bieži tikusies ar Fērlejiem dažādos ciemata mēroga pasākumos.

-      Man šķiet, ka ar šo veco dāmu nebija viegli sadzīvot.

-    Es domāju gan! Nabaga māsa, kā viņa to i/.rīkoja… Es nesaprotu, kāpēc Letija ar to samierinājās.

-     Varbūt viņai nebija izvēles, sacīja I )/.ouna.

-    Taisnība gan, piekrita misis Boltona. Viņa agrāk dzīvoja kopā ar tēvu un vadīja saimniecību, un viņš, kā stāsta, bija ļoti nepraktisks cilvēks. Kad tēvs nomira, māju vajadzēja pārdot, lai samaksātu parādus, un Letija palika pilnīgi bez graša kabatā. Manuprāt, Letija nekādu darbu nebija mācījusies un droši vien ļoti priecājās par Izobelas piedāvājumu pāriet dzīvot pie viņas.

-    Kad tas notika? jautāja Tenets.

-     Ai, ļoti sen. Pāris gadus pēc jūsu apprecēšanās.

-    Tātad ap 1965. gadu?

-    Jā, apmēram.

-     Laikam jau Fērleji varēja atļauties ņemt mis Rensamu pie sevis.

-     Jā gan. Man šķiet, ka viņi ir ļoti turīgi. Nezinu, cik ilgi šī ģimene dzīvo Taksdenholā, bet divas vai trīs paaudzes noteikti. Fērlejiem bija ari sava pilsētas māja Londonā, bet tā tika sagrauta kara laikā, uzlidojumā. Tas bija ļoti traģisks notikums, jo tobrīd tur atradās Hugo vecvecāki, un viņi abi gāja bojā. Hugo tēvs bija viņu vienīgais dēls un droši vien mantoja visu, kas vecākiem piederēja.

-    Kāds viņš bija?

-     Tik labi kā dēlu es viņu nepazinu. Viņš nepiedalījās ciemata pasākumos kā Hugo. Ja atceries, arī viņš bija parlamenta loceklis no Starrendenas. Hugo ir gājis tēva pēdās. j

-      Jā, es zinu. Vai viņš mira pēkšņi, no sirdslēkmes?

-     Jā, divus vai trīs gadus pirms konservatīvo atgriešanās pie varas 1979. gada vēlēšanās. Atceros, ka tas notika vienu gadu pirms Hugo; apprecēšanās. Ģimenei tas bija liels trieciens, jo vecais Fērlejs bija tāds iznesīgs vīrietis, vienmēr labā formā, daudz staigāja kājām, spēlēja tenisu un tā tālāk. Man šķiet, viņš būtu ticis valdībā, ja nebūtu miris.

-      Bet Hugo Fērlejs taču netika izvirzīts vēlēšanām tūlīt pēc tēva nāves, vai ne? Man • šķiet, ka pa vidu abiem bija vēl kāds cits parlamenta loceklis.

-      Jā. Arnolds Beitss. Kad nomira vecais Fērlejs, Hugo tikai nupat bija sācis nodarboties i ar politiku. Viņš bija mācījies Oksfordā, ieguvis advokāta tiesības. Droši vien centrālā pārvalde uzskatīja, ka Hugo jāapgūst vairāk pieredzes, ;

iekams var piedāvāt viņam drošu vietu. Tāpēc viņi ļāva jaunajam Fērlejam pacīnīties diezgan saspringtās leiboristu starpvēlēšanās, un pēc tam, kad arī Arnolds Beitss pēc pāris gadiem piepeši nomira, Hugo tika izraudzīts Starrendenas starpvēlēšanām. Viņš sevi ļoti labi parādīja un tika iekšā ar nelielu balsu pārsvaru. Tas notika 1978. gadā. Nākamajā gadā bija vispārējās vēlēšanas, un Hugo ieguva vēl lielāku balsu pārsvaru. Kopš tā laika viņš ir mūsu parlamenta loceklis.

-      Kā parlamenta locekli Fērleju laikam vērtē ļoti atzinīgi, vai ne?

-     Tā liekas gan. Viņš daudz strādā, ir ļoti apzinīgs, uzklausa cilvēkus un cenšas ņemt vērā, kas viņiem sakāms. Hugo noteikti ir liela nākotne. Un, protams, kad viņš pirmoreiz cīnījās par savu stāvokli, vietējie tam ļoti juta līdzi. Starpvēlēšanu kampaņas laikā nomira viņa dēls, un cilvēki apbrīnoja Hugo spēju saņemties un noturēties vietā. Visas vietējās apvienības, kā spēdamas, centās Fērlejam palīdzēt.

-      Ā, es atceros, sacīja Džouna. Bērns nomira pavisam maziņš, vai ne?

-     Jā. Tā patiesi bija traģēdija. Tas bija viņu vienīgais bērns, un tam bija Dauna sindroms. Viņš piedzima tā paša 1978. gada pavasarī un nomira septembrī. Hugo sievai tas bija briesmīgs trieciens. Kaut gan bērns bija garīgi nepilnvērtīgs, viņa to vienkārši dievināja, un, kad tas nomira, Greisa gandrīz piedzīvoja nervu sabrukumu. Viņa gadiem ilgi nevarēja atgūties patiesībā es domāju, ka tas vēl tagad nav noticis.

-    Vai viņa pati rūpējās par bērnu?

-      Nē, viņai bija aukle. Laikam Rita vārdā. Protams, gadījums tika rūpīgi izmeklēts, un neviens aukli notikušajā nevainoja, tomēr Greisa, šķiet, vienmēr ir vainojusi pati sevi, uzskatīdama, ka nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, ja pati būtu rūpējusies par bērnu, kā krietnai mātei pienākas. Ziniet, kā tādās reizēs mēdz būt allaž moka nepamatota vainas apziņa.

Tenets un Džouna pamāja ar galvu.

Džouna, strādādama pārbaudes nodaļā ar nosacīti sodītajiem, un Tenets, būdams policijas inspektors, bija pietiekami bieži sastapušies ar jaundzimušo pēkšņas nāves sindromu, kā to mēdza oficiāli apzīmēt; viņiem abiem bija vajadzējis mierināt izmisušus vecākus, kuru pirmā tieksme bija vainot bērna nāvē sevi, lai cik mīloši un rūpīgi viņi būtu bijuši.

-     Kāda bija Hugo Fērleja attieksme pret bērnu? jautāja Tenets. Viņš secināja, ka nekādi nevar iedomāties Hugo Fērleju līdzās bērnam ar

Dauna sindromu. Viņam bija tāda sajūta, ka šis bērns, ja vien nebūtu nomiris, tiktu paslēpts prom no acīm kādā iestādē, līdzko būtu paaudzies tiktāl, ka varētu dzīvot bez mātes. Un, ja Mārgareta nemaldījās un Greisa Fērleja patiešām bija ļoti pieķērusies bērnam, ģimenei būtu jāsastopas ar milzumdaudzām problēmām.

-    Es īsti nezinu. Man šķiet, ka liels sarūgtinājums viņam ir tas, ka ģimenē vairāk bērnu nav bijis. Tā allaž mēdz būt, kad tāds nams kā Taksdenhola paliek bez nākamās paaudzes, bez mantinieka.

-     Vecā misis Fērleja droši vien jutās apmierināta, kad dēls toreiz starpvēlēšanās guva virsroku, noteica Tenets.

-     Protams, viņa bija stāvā sajūsmā! Man šķiet, ka pēc tam, kad tik negaidīti nomira viņas vīrs, vecā savus godkāros mērķus novirzīja uz dēlu.

Tad Tenets pajautāja to, ko bija gribējis uzzināt visu laiku.

-      Kāda bija šī misis Fērleja? Viņi ar sievasmāti bija labi draugi, un Tenets uzticējās tās spriedumam. Viņš ar interesi gaidīja atbildi.

Mārgareta Boltona brīdi klusēja, kavēdamās pārdomās.

-    Kā lai to saka, viņa beidzot teica, laikam jau tu pats esi secinājis, ka viņa patiesībā bija diezgan nejaukas dabas. Valdonīga, uzstājīga. Visu gribēja tikai pēc sava prāta. Izobela piedalījās daudzās komitejās un parasti pamanījās ietikt priekšnieces amatā, lai pārvaldītu visas norises.

-     Izklausās, ka tev viņa nav diez ko patikusi, sacīja Džouna.

-     Taisnība. Viņa vienmēr izturējās tā, it kā visai pasaulei vajadzētu pielāgoties tās gribai, un bija spējīga darīt visu, lai tā arī notiktu. Un parasti cilvēki padevās, jo misis Fērleja bija nomācoši valdonīga. Bet redzi, viņa prata būt arī ļoti laipna un jauka, ja vien tas pašai bija izdevīgi. Mācēja apieties ar citiem. Man ir gadījies redzēt, kā Izobela panāk, lai citi dara to, ko nemaz nav gribējuši, un pat nenojauš, ka tas ir viņas pirksts.

-    Tātad viņai patika vara, noteica Tenets.

-    Jā tādā nozīmē es par šo sievieti netiku domājusi, bet tā laikam bija gan. Atceros, viņa man kādreiz teica: tēvs esot vēlējies, kaut bērns būtu zēns, jo tad varētu nodarboties ar politiku… vai es teicu, ka arī viņš darbojās politikas laukā? Tikai nekur tālu netika.

-      Bet kāpēc tad misis Fērleja to nedarīja? Tas ir, neizvēlējās politiku? vaicāja Džouna.

Mārgareta Boltona paraustīja plecus. Tolaik sievietes ar to nemēdza nodarboties. Varbūt viņai drīzāk bija mērķis apprecēt jaunu, daudzsološu politiķi un kļūt par tā neredzamo virzošo spēku. Arī tā reizēm mēdz notikt, vai ne? Un, protams, būdama parlamenta locekļa sieva, viņa ieņēma sabiedrībā redzamu vietu.

-    Droši vien misis Fērlejai bija grūti atkāpties tālākā plānā, kad nomira viņas vīrs un Hugo vēl nebija ievēlēts.

-      Droši vien. Bet drīz viņa pielāgojās apstākļiem. Vienkārši ielika enerģiju vietējās organizācijās un labdarības biedrībās. Un tā tas turpinājies līdz šai dienai. Izobelai bija apbrīnojami daudz enerģijas. Mums, vājākiem mirstīgajiem, reizēm uznāca pagurums, tikai šo sievieti vērojot.

Tenets pasmīnēja.

-     Izklausās, ka bijusi varena sieva. Bet tāda, ar ko ciešā saskarē nonākt nav pārāk patīkami. Kā to pārcieta viņas vedekla?

Mārgareta Boltona paraustīja plecus.

-     Es lāgā nezinu. īsti nepazinu nevienu no abām sievietēm tikai pēc izskata, jo tās bieži bija redzamas sabiedrībā. Es nedomāju, ka sieviešu starpā bija kāda lielā mīlestība, taču arī nepatiku neizrādīja nedz viena, nedz otra. Man šķiet, ka Izobela Fērleja nebija no tām, kas var viegli iepatikties, un Greisa ar to vienkārši samierinājās.

-     Izskatās, ka arī starp Hugo Fērleju un sievu nevalda nekāda lielā sirsnība. Tenets saprata, ka bīstami tuvojas visparastākajai tenkošanai, ko viņa sievasmāte necieta ne acu galā, un gaidīja, kā viņa izturēsies pret šādu tincināšanu.

Kā jau varēja sagaidīt, viņa uzmeta Tenetam pārmetošu skatienu.

-     To nu es nezinu. Bet man šķiet, ka cilvēkiem viņu stāvoklī ir diezgan daudz grūtību. Viņu dzīve ir tādā mērā izlikta publikas apskatei, ka atliek vienīgi uzcelt fasādi, aiz kuras varbūt var saglabāt kaut ko privātu.

Tenets pacēla rokas.

-     Labi, labi, apsolos laboties! Mainīsim tematu! Viņš paskatījās uz Džounu, tad uz Mārgaretu. Jūs laikam šajā pēcpusdienā ne viena, ne otra nepamanījāt neko īpašu?

-     Mēs jau vakariņās par to runājām, sacīja Mārgareta. Es diemžēl biju tik aizņemta pie savas letes, ka vispār neko lielu neredzēju. Bet Džouna gan laikam redzēja.

-    Nezinu, Džouna lēni teica. Varbūt to pat nav vērts pieminēt, bet vienu sīkumu es tiešām ievēroju. Jūs to nevarējāt redzēt, jo tobrīd bijāt pie blakusstenda. Un es, jūs gaidīdama, stāvēju pie baltā ziloņa kioska.

-    Pie mis Rensamas kioska?

Džouna pamāja ar galvu.

-    Jā. Un, kamēr es tur stāvēju, kioskam no aizmugures pienāca viens jocīgs, mazs vīrelis un kaut ko iečukstēja mis Rensamai ausī. Viņa tā aši paskatījās, tad abi pārmija dažus vārdus, un viņa, pametusi skatienu pulkstenī, pamāja ar galvu. Vīrelis aizgāja, un pēc brīža mis Rensama kaut ko pateica otrai sievietei aiz letes un aizsteidzās uz mājas pusi.

-     Vai tu daudzmaz atceries, ap cikiem tas notika?

Džouna papurināja galvu.

-     Diemžēl neatceros. Kaut kad ap svētku vidu. Pulkstenī es neskatījos.

-    Protams, ne.

-     No Džounas apraksta es laikam nojaušu, kas tas bija par vīrieti, ja tam ir kāda nozīme, sacīja Mārgareta. Man šķiet, ka tas varēja būt Ernijs Bairs, Fērleju dārznieks un staļļu palīgs.

-    Tāpēc jau es domāju, ka tam varbūt nav nozīmes, piemetināja Džouna. Viņš droši vien nodeva kādu ziņu sakarā ar svētkiem.

Bet, ja tā bija un Letijai Rensamai tāpēc vajadzēja doties uz māju, kāpēc viņa neko par to nesacīja? Tiesa, tas apstāklis, ka viņa pēc brīža devās projām no letes, vēl nenozīmē, ka aiziešanai bija kāds sakars ar notikušo sarunu.

-    Tu saki, viņa aizgāja uz māju?

-     Jā, uz to pusi. Bet mis Rensama jau varēja iet nodot kādu ziņu, aprunāties ar kādu, kas zina…

-    Jā, protams. Tomēr paldies, ka to pieminēji.

Pulkstenis rādīja, ka laiks doties mājās. Tagad bija kļuvis ievērojami vēsāks, un Tenets ievēroja, ka sievasmāte berzē kailās rokas. Viņš piecēlās.

-     Tev kļūst auksti, Mārgaret. Mums laiks posties uz māju. Viņš paņēma savu šķīvi, tasīti un apakštasīti. Mēs tev piepalīdzēsim…

-     Nevajag, lai paliek. Netīro trauku ir ļoti maz. Mēs ar Džounu jau lielāko daļu nomazgājām.

Kad viņi brauca mājup pa klusajiem lauku ceļiem, Tenets ievēroja, ka Džouna šķiet neparasti klusa un norūpējusies.

-    Vai kaut kas noticis?

Viņa nenoteikti papurināja galvu.

-    Saki vien! Vai kaut kas par Bridžitu?

-      Nē, nē. Ar ģimeni tam nav nekāda sakara.

-     Vai kāds no taviem aizbilstamajiem? Džouna parasti nenesa mājās raizes par saviem rūpju bērniem, taču Tenets zināja, ka pat pieredzējis nosacīti sodīto aizbildnis reizēm sastopas ar gadījumiem, kas tik viegli nav izmetami no domām.

-Jā, Mišela.

-     Tā kaušļa draudzene? Par šo gadījumu Džouna bija stāstījusi jau agrāk. Mišela, meitene mazliet virs divdesmit gadiem, pirmoreiz bija nokļuvusi Džounas uzraudzībā pēc vizināšanās zagtā mašīnā kopā ar savu draugu. Meitene pati bija sēdējusi pie stūres, turklāt manāmi iereibušā stāvoklī. Tā kā tas bija viņas pirmais pārkāpums, viņa bija samērā viegli tikusi cauri, saņēmusi nosacītu sodu un norīkojumu uz autovadītāju papildmācību kursiem, ko vajadzēja apmeklēt vienu gadu reizi nedēļā. Džouna drīz vien bija uzzinājusi, ka Mišelas draugs, ar kuru viņa dzīvoja kopā, meiteni regulāri piekauj. Tenets atcerējās savu un Džounas pirmo sarunu par Mišelu.

"Klasisks gadījums, Luk. Viņa nepārprotami uzprasās, lai tas puisis viņu sistu. Izaicina, tracina, līdz viņš zaudē pacietību. Un nekad nemēģina sūdzēties. Man šķiet, ka Mišela jūtas to itin kā pelnījusi, domā, ka tā ir pareizi."

"Uztver to kā sodu?"

"Tieši tā."

"Par ko?"

"Tieši par to mēs šodien runājām. Izrādās, kad Mišela bijusi vēl pavisam jauniņa padsmitniece, viņu un māti pametis tēvs. Meitene viņiem tolaik sagādājusi daudz galvassāpju bēguļojusi no skolas, pa naktīm nav nākusi mājās un tamlīdzīgi, un vecākiem tāpēc bijis daudz skandālu. Un, kad tēvs aizgājis projām, Mišela nospriedusi, ka tas noticis viņas dēļ, ka meita piespiedusi tēvu aizbēgt no mājas."

"Patiešām klasisks gadījums. Kopš tā laika viņa sevi pastāvīgi vainojusi, iestāstīdama, ka ir ļoti slikta. Centusies to pierādīt arī visiem apkārtējiem, līdz izvēlējusies vīrieti, kurš viņu par visiem šiem grēkiem sodītu. Bet vai Mišela patiešām tāda ir?"

'Tas ir, ļoti slikta? Nē, es tā nedomāju. Pat diezgan droši domāju, ka nav. Viņai ir daudz labu īpašību, tikai meitene pati itin kā nespēj tās atzīt."

"Vai tu domā, ka atradīsi ar viņu kopīgu valodu?"

"Vismaz mēģināšu."

Un tā Džouna bija to mēģinājusi jau veselu gadu, bet pilnīgi bez panākumiem. Meitene bija izveidojusi negrozāmu priekšstatu pati par sevi, un visi Džounas centieni atdūrās kā pret sienu.

-    Kas tad noticis?

-    Vai atceries, es tev teicu, ka viņai nomira māte?

-    Jā. Laikam pirms pāris nedēļām.

-     Nu, un šodien vina saņēmusi vēstuli no tēva. Viņš gribot tikties ar meitu.

-    Skat, kā. Un vai meitene ari to grib?

Džouna brīdi domīgi klusēja.

-     Viņa, protams, ir ļoti satraukusies, bet domāju, ka gribēs gan. Diez vai viņa pārvarēs tādu vilinājumu.

-     Vai visu šo laiku no tēva nav bijis nekādas ziņas?

-      Nē. Protams, pilnīgi iespējams, ka te notiks gaidītais lūzums.

-      Ja vien Mišela neuzzinās, ka savos spriedumos nav maldījusies. Vai tēvs patiešām aizgājis no mājas tāpēc, ka nav vairs varējis viņu paciest?

-     N^ki, Luk. Mēs taču zinām ja divi cilvēki izšķiras, tas ļoti reti notiek bērnu dēļ. Gandrīz vienmēr tas ir tāpēc, ka viņu pašu attiecības vairs nav labojamas.

-    Tā ir. Bet jārēķinās arī ar otru iespēju.

Džouna nopūtās.

-    Es zinu.

Viņi piebrauca pie mājas. Ārpusē stāvēja Aleksandra poršs, un visi logi bija apgaismoti.

-     Tātad atgriezušies, noteica Tenets. Un vēl neguļ. Viņš jutās noguris un klusībā bija cerējis, ka abiem ar Džounu izdosies neuzkrītoši pazust guļamistabā.

Džounai viņa balss nianse nepaslīdēja garām neievērota.

-     Nāc vien, mīļais, viņa sacīja, izkāpdama no mašīnas. Saņemies un esi vēl brītiņu sabiedrisks!

Tenets negribīgi sekoja sievai pa celiņu uz durvju pusi.

VII

Kad nakamaja rītā Tenets izgāja no mājas, visi pārējie vēl gulēja rāmā svētdienas rīta miegā. Viņš brauca cauri tukšajām ielām, pēc brokastīm baudīdams pīpes dūmu Lainhems necieta smēķēšanu darba telpās, un Tenets jau sen bija piekāpies un tvēra pīpi vienīgi īpašos gadījumos. Arī šis bija brīnumjauks vasaras rīts, saule karsēja, un dzidri zilajās debesīs neredzēja neviena mākonīša.

Kā varēja paredzēt, Lainhems jau strādāja pilnā sparā. Seržants allaž bija kājās agri, un

lenetam ļoti reti izdevās ierasties darbā pirms

viņa.

-    Vai ir kas interesants, Maik?

-    Nekā īpaša. Es te tikai pētīju vakardienas svētku dalībnieku sarakstu. Lainhems pamāja uz mašīnraksta lapu žūksni.

Tātad pagājušajā naktī kāds ir krietni nostrādājies.

-    Bet nekā zīmīga es tur nevaru ieraudzīt.

-     Tas jau arī nebija gaidāms. Bet jāizdara tas bija, un mēs šo sarakstu paņemsim līdzi, lai arī citi tajā ieskatās. Vai kāds iedomājās pierakstīt arī rīkotājus un palīgus?

-    Jā. Tie ir uz atsevišķas lapas, beigās.

-    Labi.

-     Jā, un vēl zvanīja reportieris no Kent Messenger.

Pirmā bezdelīga, nodomāja Tenets. Skaidrs, ka driz vien barā sekos pārējie. Labi, ka beidzot izdevās slimnīcā sazvanīt pārvaldes priekšnieku Drako un pavēstīt viņam par notikušo, kaut ari Drako domas jūtami kavējās pie Angaradas ārstēšanās norisēm. Pēc dažiem virspusējiem jautājumiem viņš bija tikai pateicis, ka paļaujas uz Teneta lietpratību un tiksies ar to, kā parasti, pirmdienas rīta sapulcē.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un istabā ienāca Mellerds.

-    Tu esi agri kājās svētdienas ritā, dakter.

Nelielais vīrelis plati pasmaidīja.

-     Man bija agrs izsaukums, tāpēc nolēmu atceļā ieskriet pie jums. Piegājis pie loga, viņš brīdi lūkojās ārā. Vai nav jauka diena? Mēs ar Helēnu nospriedām, ka varētu doties nelielā izbraukumā.

Tenets un Lainhems novaidējās.

-     Nekaitini, atmeta Tenets. Un kā tu vispār to vari, ja tev paredzami izsaukumi?

Mellerds apgriezās un pāri brillēm labsirdīgi pamirkšķināja viņam ar aci, tad uzsita sev pa svārku kabatu.

-      Signāls. Mūsdienu zinātnes sasniegumi, Luk. Mēs nebūsim nekur tālu. Bet es tev gribēju pastāstīt, ka runāju ar vecās misis Fērlejas ārstu vai tu pazīsti dakteri Beltringu?

-    Esmu dzirdējis.

-     Nu, viņš ir gluži lāga vīrs, ar labu slavu, apzinīgs. Patiesībā viņš tikai apstiprināja to, ko mēs jau zinājām. Beltrings nemaz nebūtu brīnījies, ja misis Fērleja ciestu vēl vienu triekas lēkmi.

-     Un ko viņš teica, kad uzzināja, ka vecā kundze ir nosmacēta?

-    Protams, bija šokēts. Negribēja ticēt. Teica, ka vēlētos redzēt līķa sekcijas rezultātus.

-    Tātad apšaubīja tavu slēdzienu?

-    Nē. Tīrās intereses pēc.

-     Vai ir zināms, kad tiks izdarīta pēcnāves

sekcija?

-    Es iekārtoju to rīt no paša rīta.

-     Paldies… Paklau, tev taču pašam nav nekādu šaubu, vai ne?

Kādreiz Tenets nebūtu uzdrošinājies uzdot Mellerdam šādu jautājumu. Policijas ārsts par to būtu eksplodējis. Bet tagad Helēnas nomierinošais iespaids bija panācis to, ka viņš tikai pasmaidīja un atbildēja:

-     Es neapvainojos, Luk. Saprotu, ka tu tikai vēlreiz gribi dzirdēt apstiprinājumu, nevis pieļauj, ka es varētu kļūdīties. Viņš pacēla roku, jo Tenets jau grasījās apstiprināt. Galu galā ikviens var kļūdīties. Tomēr šoreiz es esmu pilnīgi drošs. Pazīmes bija pilnīgi nepārprotamas, un tās būtu redzējis ikviens, kurš zina, uz ko viņam jāskatās.

Tenets juta nepieciešamību attaisnoties.

-    Es tikai…

-      Labi, Luk, diezgan. Es pilnīgi varu iedomāties, kā dažs labs reaģētu, ja mēs sāktu mētāties ar slepkavības vārdu lietā, kas skar tādus cilvēkus kā Fērlejus, un nebūtu visu pietiekami pārbaudījuši. Tu droši vien domā, ka

vainīgs ir kāds no ģimenes locekļiem?

-     Tas liekas diezgan skaidrs, vai tu tā nedomā?

-    Bet Fērlejam tu to vēl neesi teicis?

-    Vēl ne.

-      Cik labi, ka šoreiz stobrā skatīsies tu, nevis es.

-     Gan jau nu viņam pašam tas ir ienācis prātā, noteica Lainhems.

-     Taisnība, piekrita Mellerds. Bet, kas Fērlejam ienāk prātā, tas ir viens, un, ko pasaka citi, tas ir otrs. Labi, man laiks braukt. Ko īsti Helēna man solīja brokastīs? Ak, jā, svaigi ceptas kanēļmaizītes. Iedams ārā, viņš jautri pamāja palicējiem atvadu sveicienu. Lai jums labi veicas!

-     Dažiem jau veicas gluži labi, novilka Lainhems.

-     Nerūc, Maik! Tu esi kā apsēsts uz darbu, pats labi zini. Pasaki man godīgi! Kam tu dotu priekšroku: pludmalē pavadītai dienai kopā ar ģimeni vai slepkavības izmeklēšanai?

-      Man nepatīk satiksmes sastrēgumi, Lainhems pasmīnēdams noteica. Viņš pamāja uz loga pusi. Un šodien ceļi uz pludmali būs mašīnu pārpilni.

-     Nu, kad tas ir skaidrs, varam turpināt.

Vispirms es gribētu aprunāties ar Kerolainu Plouraitu un uzzināt no viņas kaut ko tuvāk par šo ģimeni.

-     Tai sievietei ir vērīga acs, Lainhems piekrita.

-     Taisni tā. Nez, vai vēl ir par agru, lai zvanītu viņai? Tenets pameta skatienu pulkstenī. Deviņi.

-    Es teiktu, ka var mēģināt. Lainhems jau šķirstīja piezīmju grāmatiņu, meklēdams telefona numuru.

-     Es laikam runāšu ar viņu pats. Varbūt pratīšu būt diplomātiskāks. Viņa galu galā nav tur tieši iesaistīta. Kāds ir viņas numurs?

Lainhems nosauca ciparus, un Tenets uzgrieza numuru.

Pēc otrā signāla atskanēja Kerolainas balss.

-     Te runā inspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas. Mēs vakar tikāmies…

-    Jā, es atceros. Ar ko varu jums palīdzēt?

-     Man ļoti žēl, ka jātraucē jūs svētdienas rītā, bet vai jūs nevarētu atvēlēt man mazliet laika?

-    Kāpēc? Jautājums bija tiešs un īss.

Teneta atbilde bija tikpat lakoniska.

-     Tāpēc, ka jūs labi pazīstat Fērlejus. Man

šķiet, ka jūs varētu mums palīdzēt.

-     Ja gribat rakties pa netīro veļu, tad ne. Tur gan nekā īpaša nav, tomēr…

-    Netīrā veļa mani neinteresē, mis Plouraita, ja runājam jūsu vārdiem. Es gribētu tikai nedaudz lietišķas informācijas par attiecīgo vidi.

Viņa brīdi klusēja.

-     Nu, labi. Bet runāt mums vajadzēs veikalā. Es tūlīt eju ārā pa durvīm.

-    Veikalā?

-     "Liels tas ir skaists". Haistritā.

-    Ā, to es zinu. Labi. Cikos?

-     Jo drīzāk, jo labāk kamēr es vēl neesmu sākusi darbu. Pēc tam man būs grūtāk atrauties. Teiksim, pēc piecpadsmit minūtēm?

-    Ļoti labi. Paldies.

"Liels tas ir skaists" atradās Haistrītas galā pie Mārketstrītas. Viņu specializācija bija apģērbi liela, drukna auguma sievietēm. Tā kā Džouna bija vidēja auguma, viņai ar Tenetu nekad nebija iznācis tur iegriezties, un viņš nezināja, kas ir šī veikala īpašnieks.

-    Palīdzi man atcerēties, ka jāpajautā misteram Fērlejam, kā sauc viņa advokātu, Tenets teica, kad abi ar Lainhemu izgāja no pārvaldes.

-    Vai pēc tam brauksim uz Taksdenu?

Tenets pamāja ar galvu.

-      Es šodien atkal gribu ar viņiem visiem aprunāties. Viņš ar patiku baudīja spirgto rīta gaisu un sauli, iedams kājām pa Starrendenas gleznaino Haistrītu, kura šobrīd atšķirībā no aktīvajām darbdienu stundām bija klusa un tukša. Tik agri nemanīja pat svētdienas skatlogu pētītājus, kas mēdza staigāt un apjūsmot senlietu veikalus, kaut arī svētdienās tie bija slēgti.

Viņi apstājās pie Kerolainas Plouraitas veikala durvīm.

-      Izskatās, ka viņa vēršas plašumā, teica Lainhems, norādīdams uz blakusmāju. Šīs telpas ilgāku laiku bija stāvējušas tukšas, un tagad Tenets ievēroja, ka fasāde nokrāsota tādos pašos zaļi zeltainos toņos kā "Liels tas ir skaists". Virs velvētajiem logiem bija ieskicēts uzraksts "KAFEJNĪCA", un dažus burtus prasmīga roka jau izkrāsojusi. "DRĪZ SĀKSIM STRĀDĀT", vēstīja zīme uz durvīm.

-     Ļoti gudri, noteica Tenets. Ja pievilināsi cilvēku ar kafijas tasi, varbūt viņš iegriezīsies arī blakusdurvīs un izdos naudiņu.

-     Es redzu, ka jūs apbrīnojat manu jauno veikumu, sacīja Kerolaina Plouraita un atslēdza durvis, lai ievestu viņus iekšā. Šorīt viņas masīvo augumu maskēja taisna griezuma zīda svārki un kreklveida blūze ar trīs ceturtdaļu piedurknēm un pievilcīgu šallveida apkakli. Neuzkrītošais raksts bāli zaļos, zilos un tirkīza toņos viņai nevainojami piestāvēja.

Laba reklāma savai precei, nodomāja Tenets.

-     Nāciet un apskatieties! Es ar to ļoti lepojos.

-     Mēs nupat runājām, ka tas ir ļoti labi izdomāts.

Iekšpusē darbi bija gandrīz pabeigti. Sienā, kas savienoja blakusēkas, bija izveidota plaša durvju velve, un visur valdīja zaļie un krēmkrāsas toņi. Ienācēju apņēma plašuma, elegances un omulības gaisotne. Kafejnīcā lielos krēmkrāsas māla podos kuploja krāšņi telpaugi, radīdami siltumnīcas iespaidu; ērtie, apjomīgie pinuma krēsli bija prasmīgi pielāgoti paredzamo pircēju masīvajiem augumiem, un pītie galdiņi ar stikla virsmām izvietoti pietiekami tālu cits no cita, lai vareno gurnu īpašnieces bez mulsuma varētu pārvietoties pa ejām.

-     Patiešām jauka vieta, atzinīgi noteica Tenets.

-     Ceru, ka tā būs arī ienesīga. Kerolaina glāstoši pārvilka roku tuvākā krēsla atzveltnes līdzenajam pinumam. Te bija jāieliek pamatīgi līdzekli.

-    To es varu iedomāties. Bet tie noteikti atmaksāsies.

-     Cerēsim! Vēl tikai daži apdares sīkumi, un varēsim vērt vaļā. Jūs jau droši vien nezināt liela auguma sievietes, kam būtu vajadzīgs darbs?

-     Liela auguma sievietes? pārjautāja Lainhems.

Kerolaina iesmējās.

-     Man vēl vajag kādas pāris darbinieces, un mans princips ir nepieņemt nevienu, kam apģērba izmērs ir mazāks par sešpadsmit. Manu pircēju pašapziņai nenāktu par labu, ja viņas apkalpotu jaunas, tievas meitenītes ar gracioziem augumiem.

Gudra taktika, nodomāja Tenets. Viņš nav maldījies, šī sieviete patiesi ir vērīga un attapīga, un jācer, ka tas palīdzēs gaidāmajā sarunā.

-     Ja mums ienāks prātā kāda kandidāte, mēs jums piezvanīsim. Vai jūs svētdienās vienmēr pati nākat šurp?

-     Jā, lai tiktu galā ar papīriem. Nedēļas gaitā es to nekad nepagūstu. Bet pietiks runāt par manu veikalu. Kā veicas jums? Lūdzu, apsēdieties! Es izvārīju kafiju, viņa piemetināja, iedama uz letes pusi kafejnīcas tālākajā malā. Ir ļoti interesanti izmēģināt jauno iekārtu, un es nospriedu, ka tā būs ari omulīgāk. Jūs taču dzersiet, vai ne?

-     Jā, lūdzu. Izskatās, ka viņas sākotnējā nepatika pret šo sarunu izgaisusi, nodomāja Tenets, un viņi ar Lainhemu apsēdās divos jaunajos krēslos, kas patiešām bija ērti ne tikai pēc izskata vien. Varbūt viņai vienkārši gribas izrādīt savu jauno sasniegumu. Acīmredzami pacilāts noskaņojums. Kāda veiksme, ka izdevies notvert viņu tik piemērotā brīdī!

Kerolainas nākamie vārdi uzšļāca aukstu šalti Teneta pašapmierinātībai.

-     Ziniet, es neesmu muļķe, viņa sacīja, pasniegdama kafiju. Vakar Fērleji runāja tā, it kā nebūtu ne mazāko šaubu, ka to veceni piebeidzis kāds bandīts no ārpuses. Ak, nu nerādiet tik nosodošu seju, seržant! Es to sievieti nevarēju ciest un netaisos liekuļot. Šā vai tā, no jūsu apciemojuma es spriežu, ka policija ir citādās domās.

Tenets iedzēra malku kafijas. Tā bija laba karsta un stipra.

-    Kafija ir lieliska.

-      Prieks dzirdēt. Tomēr Kerolaina nedomāja ļaut viņam izvairīties no atbildes. Jautājoši savilkusi uzacis, viņa lūkojās pāri tasītes malai un gaidīja.

Ja viņš atteiksies atbildēt, Kerolaina sadusmosies, bet viņas pretimnākšana bija visnotaļ svarīga.

-     Pagaidām mums vēl nav noteikta slēdziena.

-    Tiešām? Par to es priecājos. Un tomēr. Es labprāt gribētu dzirdēt, ko sacīs Hugo, kad uzzinās, ka kopā ar savu sievu un tanti tiek turēts aizdomās par slepkavību.

-     Viņš nav muļķis, mis Plouraita. Viņam noteikti ir ienācis prātā, ka mums jāapsver arī šāda iespēja.

-    Jāapsver varbūt ir, bet, ja nopietni… Cik saprotu, jūs vēl neesat viņam paziņojuši šo priecīgo vēsti?

-    Skaidri un atklāti ne.

-     Ai, kā man patiktu tajā brīdī būt klāt! Viņš noteikti eksplodēs.

Tenets pasmīnēja.

-    Vai gribat, lai es to nokārtoju?

Kerolaina skumīgi pasmaidīja.

-    Būtu jau interesanti.

Tenets nolēma atļauties nelielu pārdrošību.

-     Izklausās, ka jūs neesat pārliecīgā sajūsmā par misteru Fērleju.

Viņa paraustīja plecus.

-    Es to neslēpju. Mēs ievērojam savstarpēju pieklājību, ne vairāk. Man nav laika sabiedrības spēlītēm.

-    Bet jums acīmredzami patīk viņa sieva.

Kerolaina aizdedzināja garu, tievu, brūnu

cigareti un izpūta dūmu mākoni.

-    Mēs ļoti sen esam pazīstamas. Kopš skolas gadiem. Varētu teikt, ka mēs esam ieradušas sniegt viena otrai morālu atbalstu.

Tenets juta, ka viņa sāk atvērties sarunai. Kerolainas sejas izteiksme bija atmaigusi, skatiens kavējās atmiņās. Tagad jācieš klusu un jācer, ka viņa sāks runāt.

Kerolaina vēlreiz ievilka dūmu un atmeta galvu atpakaļ; šoreiz viņa izpūta spirālveida mutuli caur nāsīm.

-    Tagad jūs droši vien domājat kāpēc tas bija vajadzīgs? Tas ir, morāls atbalsts. Viņa pavīpsnāja un, nolaidusi galvu zemāk, ieskatījās viņam acīs. Tas vajadzīgs katram, vai tā nav, inspektor? Ja laimējas, vispirms cilvēks to saņem no vecākiem, pēc tam no draugiem un tad, ja sevišķi laimējas, no vīra vai sievas. Bet mums ar Greisu nelaimējās. Pirmo un trešo variantu mēs nepiedzīvojām, tāpēc ļoti svarīgs mums kļuva otrais. Un tā ir joprojām.

-    Vai jums nevienai bērnībā nebija vecāku?

-   Bija dzīvi un veseli, tikai mums no tā tika maz labuma. Patiesībā gluži otrādi. Mana māte bija tik nelaimīga, ka pusi mūža aizvadīja, piestampājoties ar ēdienu, un otru pusi piestampājot mani. Un mēs jau no dabas nebijām nekādas tieviņās. Kerolaina izstiepa plaukstu.

-     Paskatieties, inspektori Lieli kauli, vai ne? Un vai jūs zināt, ka tagad ir pierādīts: tendence uz tuklumu mēdz būt iedzimta? Viņa iesmējās. Resnuma gēns, vai varat iedomāties? Interesanti, vai tas ir lielāks un stiprāks par saviem brāļiem? Tam jābūt īpaši negantam, jo tas vienmēr uzvar.

-     Viņa paraustīja plecus. Piecpadsmit gadu vecumā es svēru deviņdesmit piecus kilogramus, vai varat iedomāties? Skola man bija visīstākā elle. Meitenes var būt ļoti indīgas. Ja nebūtu bijis Greisas… Viņa ņēma mani savā ziņā. Palīdzēja man krietni nodzīt svaru, izkopt pašapziņu, ļāva man saprast, ka dzīvē ir daudz ļaunākas lietas nekā masīvs augums. Tas gāja ilgi, līdz beidzot es sapratu, ka viņai taisnība. Ja vien tu esi vesels un tev ir mazumiņš veselā saprāta, tu vari dzīvē tikt uz priekšu tikpat sekmīgi kā jebkurš cits, neatkarīgi no saviem izmēriem. Un, ja tu pats spēj neievērot savu pumpu uz deguna, tad par to aizmirsīs arī citi.

Bet, par spīti šiem saprātīgajiem spriedumiem, Kerolaina nav aizmirsusi bērnības pazemojumus, nodomāja Tenets. Tāpēc vēl jo vairāk var cienīt šo sievieti par to, ka viņa pratusi savu lielāko trūkumu novērtēt.

-    Un jaunās misis Fērlejas vecāki?

Kerolaina piecēlās, lai paņemtu no letes pelnutrauku, un nokratīja garo, pelēko plēni, kas kuru katru bridi draudēja nokrist uz jaunā paklāja.

-     Viņi bija pārāk aizņemti viens ar otru, un Greisai nekas nepalika pāri. Viņa piedzima vēlu, kad mātei jau bija pāri četrdesmit, un šī piedzimšana vecākus pārsteidza nesagatavotus. Manuprāt, viņi nekad nebija gribējuši bērnus, un no Greisas tika gaidītas vienīgi spožas sekmes mācībās. Kerolaina paraustīja plecus. Diemžēl Greisa nespēja attaisnot viņu cerības. Nabaga bērns nemitīgi cīnījās un nemitīgi cieta neveiksmes, līdz beidzot padevās. Un tad, protams, stāvoklis vēl vairāk pasliktinājās. Vecāki nespēja pieņemt domu, ka viņu bērns varētu nebūt ģeniāls. Viņi vienmēr skaidri lika saprast, ka Greisai laiku nevarēs atrast, jo ļoti labi var iztikt bez bērniem. Greisa, protams, bija pavisam citāda, un, manuprāt, tieši tāpēc… Kerolaina apklusa, it kā attapdamās, ka pievērsusies pārāk privātai jomai, kura nav domāta policistu ausim.

Tenets tomēr nojauta, ko viņa gribējusi sacīt.

-    Tāpēc viņa tik ļoti pārdzīvoja sava bērna nāvi, vai tā jūs gribējāt teikt? inspektors klusi vaicāja.

Kerolaina savilka uzacis.

-    Tātad jūs to zināt. Redzu, ka neesat veltīgi tērējuši laiku. Jā, tieši to es gribēju teikt. Viņa savu bērnu vienkārši dievināja, kaut arī… Paskatījusies uz Tenetu, Kerolaina saprata, ka viņš zina. Tātad jūs zināt, ka bērnam bija Dauna sindroms.

Tenets pamāja ar galvu.

-      Nu, jā, un vairums cilvēku nevarēja saprast, kāpēc viņa tik ļoti pieķērusies garīgi nepilnvērtīgam bērnam un tā tālāk. Bet es sapratu. Tieši tas apstāklis, ka bērns ir nevesels, tātad daudz bezpalīdzīgāks par normālu bērnu, izraisīja viņā sevišķu tieksmi to aizstāvēt un sargāt. Paliekusies uz priekšu, Kerolaina nodzēsa cigareti un iedzēra vēl vienu kafijas malku. Viņa man vienreiz teica, ka bērnu tik ļoti vēlējusies tāpēc, lai viņai būtu kaut kas savs, kaut kas īsti tuvs, ko mīlēt un kas mīlētu viņu. Ja jūs būtu redzējuši viņus abus kopā!

Kerolaina papurināja galvu, un īsu mirkli viņai acīs iemirdzējās tāds kā asaru valgums.

-     Viņa katrā ziņā gribēja bērnu pati barot un pati par viņu rūpēties. Hugo par to nebija sajūsmā, kā jūs labi varat iedomāties. Tas nozīmēja neērtības, jo, redziet, tad sieva nevarēja vienmēr pavadīt viņu dažādās sabiedriskās norisēs. Beidzot Greisa padevās un pieņēma aukli, un, kad mazais nomira, tieši to viņa, protams, nevarēja sev piedot. Vienmēr palika pārliecībā, ka tad, ja pati būtu pieskatījusi bērnu, tas nekad nebūtu noticis. Viņa un Hugo tonakt nebija mājās, abi bija aizbraukuši uz Londonu piedalīties kādā pasākumā. Un kad viņa uzzināja… Es viņu redzēju nākamajā dienā. Kerolaina saknieba lūpas un papurināja galvu. Man likās, viņa sajuks prātā no bēdām un vainas apziņas. Man šķiet, ka viņa nekad nav tam tikusi pāri. Droši vien būtu citādi, ja Greisai būtu vēl kāds bērns, bet tas nebija lemts.

-      Jūs teicāt "lai būtu kaut kas savs, ko mīlēt". Bet viņai taču bija vīrs.

Kerolainas lūpas nicīgi savilkās.

-     Vīrs… Ak, nu var jau būt, ka es spriežu tendenciozi, bet tur es neko nevaru darīt. Kad Greisai vajadzēja atbalstu, viņš nozīmēja tikpat daudz kā tukša ūdens pudele tuksnesī. Atklāti sakot… Viņa uzmeta Tenetam vērtējošu skatienu.

Tenets juta, ko viņa apsver. Vai sacīt viņam, ko es īstenībā domāju? Tieši tas darīja sarunas ar lieciniekiem savdabīgi interesantas. Ar zināmu veiksmes devu un prasmīgu apiešanos, palaikam izdevās novērot, kā cita pēc citas sabrūk neredzamās barjeras. Un, ja tas notika, cilvēki kļuva arvien atklātāki un sāka stāstīt daudz ko tādu, ko sākumā nebija pat domājuši atklāt. Varbūt tas notika tāpēc, ka viņiem sagādāja prieku samērā retā un vilinošā iespēja runāt ar cilvēku, kas viņos klausās ar sevišķu uzmanību un neviltotu interesi. Visbiežāk tā mēdza notikt ar cilvēkiem, kuri dzīvo vieni. Vai tā būs arī ar Kerolainu?

Tomēr šajā gadījumā vajadzēja rēķināties vēl ar ko citu. Viņa saprot, ka draudzene nokļuvusi aizdomās turamo lokā, nodomāja Tenets, tāpēc viņas mērķis šajā sarunā var būt divējāds: parādīt Greisu pēc iespējas labākā gaismā un atklāt Hugo nekrietno dabu. Tieši tāpēc viņa tik daudz stāstīja par Greisas pagātni, un Tenets paredzēja, ka tagad viņa grasās pāriet pie Hugo atmaskošanas.

Jā, Kerolaina bija izlēmusi. Tenets to izlasīja viņas acīs, jau pirms viņa iesāka runāt.

Atklāti sakot, man šķiet, ka viņš bērna nāvi izjuta kā atvieglojumu. Diez vai tāds bērns būtu saderējies ar Hugo priekšstatu par sevi kā sabiedrības cilvēku, it sevišķi vēlāk, kad bērns

paaugtos un viņa kaite kļūtu labāk redzama.

Tagad varēja uzdot jautājumu, kuru viņš agrāk nebūtu uzdrīkstējies izteikt:

-     Vai jaunā misis Fērleja vainoja viņu par savu prombūtni tajā naktī?

-    Jā, protams. Un sekas bija ļoti bēdīgas.

-    Kādā ziņā?

Kerolaina kādu brīdi meklēja cigareti. Atradusi viņa to nesteidzīgi aizdedzināja, tad sarkastiski iesmējās.

-     Man vienmēr ir licies ļoti bēdīgi, kad sapņi sairst pīšļos un jums ne?

-    Sapņi?

-     Jā. Likteņa ironija ir tā, ka tieši Greisa vienmēr dedzīgi tiecās pēc Hugo. Pat skolā… Mūsu skola un tā, kurā mācījās viņš, palaikam rīkoja kopīgus pasākumus, un tas vienmēr bija ļoti aizraujoši. Nu, jūs jau varat iedomāties! Mēs bijām noilgojušās pēc zēniem, un Hugo bija tas, kurā mēs ieķērāmies visvairāk. Tolaik viņš patiešām bija ļoti pievilcīgs; daži jau laikam vēl tagad viņu par tādu uzskata. Bet Greisa tolaik zaudēja galvu viņa dēļ un gadiem ilgi viņu dievināja.

-    Bet Hugo viņu tolaik neievēroja?

-     Nē. Viņi satikās tikai daudzus gadus vēlāk, kad Hugo jau strādāja par advokātu. Viss sākās kādās viesībās pie kopīgiem draugiem. Greisa man nākamajā dienā piezvanīja. Bija bezgala satraukta, viņš aicinājis uz tikšanos… Pēc pusgada viņi apprecējās, un šķiet, ka pēc tam viss sāka iet uz leju.

-    Kāpēc?

Kerolaina izpūta dūmu mutuli.

-     Galvenokārt tāpēc, ka Hugo ir cilvēks, kuram rūp tikai viens, un tas ir pats Hugo. Greisa viņam bija tikai sabiedriskā stāvokļa piedeva no labas ģimenes, iznesīga sabiedrībā, lieliska namamāte un turklāt vēl ļoti glīta, jūs taču piekritīsiet. Drīz viņa atklāja, ka nekas cits no viņas netiek gaidīts, un ilūzijas sāka izgaist. Tāpēc jau bērns Greisai nozīmēja tik daudz, un tāpēc attiecības ar Hugo pēc šīs nelaimes jūtami pasliktinājās.

-      Vai viņš…? Šo jautājumu bija grūti smalkjūtīgi noformulēt. Bet tas nebija vajadzīgs, jo Kerolaina saprata, ko viņš grib zināt.

-     Jūs gribat zināt, vai viņš pinās ar citām? Viņa izskatījās domīga. Man šķiet, ka ne. Vismaz daudzus gadus ne. Bija pārāk aizņemts ar savu karjeru. Bet tad…

Tenets gaidīja. Labāk neskubināt. Šī sieviete izlems pati, ko sacīt, un viņa pamudinājumiem tikpat nebūs nekādas nozīmes. Tomēr Tenets juta, ka viņa nespēs pretoties kārdinājumam.

Kerolaina brīdi klusēja un smēķēdama domīgi raudzījās ārā pa logu. Tenets ievēroja, ka tagad cilvēku uz ielas ir jūtami vairāk.

-     Redziet… viņa iesāka, tad apklusa un savilka uzacis.

Kāds klaudzināja pie loga. No ielas uz viņiem lūkojās pusmūža pāris, un sieviete bija pacēlusi virs acīm plaukstu, lai labāk saredzētu telpas iekšpusi.

Tenets klusībā nošķendējās. Iejaukšanās visnepiemērotākajā brīdī. Kaut nu Kerolaina atsāktu pārtraukto domu!

Viņa piecēlās un aizgāja pie loga. Sieviete ārpusē rādīja uz viņu kafijas tasītēm un ar kustībām imitēja dzeršanu. Kerolaina purināja galvu, rādīdama uzrakstu "DRlZ SĀKSIM STRĀDĀT". Beidzot abi svešie vīlušies paraustīja plecus un aizgāja projām.

Kerolaina atgriezās agrākajā vietā.

-    Jāpadomā, vai kafejnīcai nevajadzēs darboties svētdienās. Nekur citur Starrendenā svētdienās nevar dabūt godīgu kafijas tasi. Vai jūs gribat, lai ieleju jums vēl?

Tenets un Lainhems papurināja galvu. Paņēmusi pati savu tasīti, Kerolaina aizgāja to piepildīt.

Vai gaidīt, lai viņa pati atsāk pārtraukto sarunu? Tenets brīdi svārstījās, tad nolēma riskēt un pamudināt pats.

-    Tātad jūs teicāt…?

-         Ko tad? Kerolaina neizpratnē paskatījās uz viņu, tad atcerējās. Ak, jā, tenkas. Teikšu vai neteikšu? Gribēšu stāstīt vai negribēšu? Tas jums pašreiz rūp, inspektor, vai ne?

Tenets paraustīja plecus.

-    Tas ir jūsu ziņā.

-     Ak gribat iztikt bez spiediena? Viņa iesmējās. Jā, es jau redzu, ka tas nav jūsu stils. "Mērkaķus ķer lēnām", tā jums labāk patīk. Jūs acīmredzot esat sapratis, ka ar uzstājību pie manis panāksiet vismazāk. Tagad jautājums ir tāds: apbalvot jūs par šo atturību vai ne?

Tenets klusēja, cenzdamies saglabāt pēc iespējas vienaldzīgu sejas izteiksmi. Pienācis sarunas izšķirošais brīdis, viņš nodomāja. Ja viņa turpinās, tālāk viss ies gludi. Viņš redzēja, ka to apjauš arī Lainhems. Seržants sēdēja nekustīgs kā statuja, gandrīz vai gatavs kļūt neredzams un nedzirdams.

Turpini, Tenets mēmi skubināja. Turpini!

Kerolaina nodzēsa cigareti un nesteidzīgi iedzēra malku kafijas. Tenets redzēja, ka viņai patīk likt taujātājiem neziņā gaidīt būs vai nebūs?

Beidzot Kerolaina iesmējās, un Tenets pamanīja viņas acīs iezibamies kaprīzu gandarījumu. Viņa tomēr nelaidīs garām šo prieku.

-    Nu, lai jau notiek, Kerolaina teica.

VIII

Tenets pamanīja, ka ir aizturējis elpu. Viņš lēni un neuzkrītoši izelpoja, juzdams, kā atslābinās saspringtās plaušas.

-      Galu galā, kāds man pret Hugo pienākums? Kerolaina sacīja. Nekāda. Drīzāk otrādi, ja ņem vērā, kāds viņš bijis pret Greisu. Un, ja nepastāstīšu es, gan pastāsfis cits. Ja jau sāk rakņāties pa skapjiem, netīrā veļa vienmēr atradīsies. Neteikšu, ka es apskaustu jūs par šādu darbu, bet laikam jau tam piemīt kaut kāds riebīgs valdzinājums, ja cilvēks ir uz to noskaņots.

Lūk, kādām acīm viņa uz mani skatās, nodomāja Tenets. Kā uz cilvēku, kam sagādā prieku izdibināt cilvēku privātos noslēpumus. Tomēr viņš bija spiests atzīt, ka Kerolainas vārdos ir zināma patiesība. Tiesa, viņu neinteresēja "netīrā veļa" pati par sevi. Slepkavības izmeklēšana ir sarežģīta norise, un Lainhems reiz izteicās, ka tā ir kā bilžu mozaīkas spēle, kur no gabaliņiem jāsaliek iepriekš neredzēts attēls. Ikviens gabaliņš nozīmē vēl vienu daļiņu kopī

gajā ainā, un, ja atradīsies pietiekami daudz šādu gabaliņu, ko izdosies pareizi savienot, tad noziegums būs atšķetināts.

Tagad vienu gabaliņu viņš cerēja iegūt no Kerolainas.

-     Tie gan ir tikai mani spriedumi, viņa teica. Es nevaru jums neko droši apgalvot kā grāmatā. Un mēs ar Greisu par to nekad neesam runājušas. Viņa neparko to nedarītu. Lai ko viņa justu pret Hugo, aiz muguras nekad neies žēloties. Bet man liekas, ka misters Fērlejs apmēram pirms gada satika kādu sievieti un tā dēka joprojām turpinās.

-    Kāds iemesls ir jūsu aizdomām?

Kerolaina paraustīja plecus.

-     Nekāds īpašais. Tikai visādi sīkumi, kas savā starpā saskan. Vispirms jau pārmaiņa viņa izturēšanās veidā pret Greisu. Runādams ar viņu, Hugo vairs neskatās sievai acīs. Viņš tagad reti aicina Greisu līdzi uz dažādiem sabiedriskiem pasākumiem, un agrāk viņam tas bija ļoti svarīgi. Tas, lūk, piederēja pie viņa publiskā veidola: vienmēr pie sāniem apburoša sieva. Un vēl viņam ir dzīvoklis Londonā, un gadiem ilgi viņš tajā pārlaidis tikai pāris naktis nedēļā, bet tagad dzīvo prom gandrīz visu nedēļu un diezgan bieži paliek tur ari brīvdienās.

-     Kā jums šķiet, vai viņš varētu domāt par šķiršanos?

Kerolaina sarauca pieri.

-      Āķīga lieta. Viņam jau nu nepatiktu skandāls, lai cik niecīgs tas būtu. Tas varētu iedragāt Fērleja labo slavu vēlētāju acīs, jo Greisa viņiem ļoti patīk. Un grūti iedomāties, ka Hugo varētu likt visu uz kārts mīlestības dēļ, jo viņš ir aprēķina cilvēks. Domāju, ka tas atkarīgs no sievietes. Ja viņai pietiek ar šādu blakusstāvokli, Hugo droši vien tā labprāt turpinātu gadiem. Bet var jau būt, ka es esmu netaisna pret viņu. Ja Hugo patiešām viņu mīl, pilnīgi iespējams, ka viņš spējīgs aizmirst visu piesardzību.

-     Un kā, pēc jūsu domām, to uztvertu viņa sieva?

-    Domāju, ka Greisa nekādas scēnas nerīkotu, ja jūs domājat no tāda viedokļa. Man pašai liekas, ka tā viņai būtu vislabākā izeja. Greisai taču šajā laulībā nav ne mazākā ieguvuma.

-    Varbūt ērta, nodrošināta dzīve?

-     Viņai ir pietiekami daudz naudas pašai, lai par to nebūtu jābēdā.

-    Un vecā misis Fērleja? Kā viņa, pēc jūsu domām, būtu skatījusies uz dēla šķiršanos?

-     Ā, es jau domāju, kad mēs beidzot atgriezīsimies pie Izobelas. Kerolaina domīgi savilka lūpas. Atklāti sakot, ja viņš taisītos apmainīt Greisu pret jaunāku modeli, pret tādu, kas varētu sagādāt Hugo mantinieku, tad es nešaubos, ka vecene to ar sajūsmu atbalstītu. Man pat liekas, ka viņa kādreiz ir devusi Hugo tamlīdzīgu mājienu.

-    Jums arī viņa nepatika.

-     Ne viņa, ne Hugo nebija mani mīluļi. Kerolaina pasmīnēja. Bet nedomājiet, ka tāda ir mana attieksme pret visiem. Letija, piemēram, ir ļoti mīļa tante. Nē, visumā es pret cilvēkiem esmu labvēlīga, bet tie abi… Laikam jau es nevaru viņiem piedot, ka viņi padarījuši Greisu tik nelaimīgu.

-    Vai viņa nesapratās ar savu vīramāti?

-    Tā gluži nevarētu sacīt. Patiesībā viņu attiecības bija ļoti interesantas. No vienas puses Izobela, kas bija savtīga, egocentriska un valdonīga, no otras puses Greisa pakļāvīga un gatava izdabāt. Varētu domāt, ka viena otru teicami papildina. Tā, pavirši skatoties, viņas satika pat itin ciešami. Bet es redzēju, ka Greisai no tā ir vairāk ļaunuma nekā labuma. Viņa vairs nespēja apzināties savu vērtību, jo Izobela nemitīgi lika justies viņai kā neveiksminiecei.

-    Kāpēc kā neveiksminiecei?

-    Nu, vispirms jau tāpēc, ka viņa dzemdējusi nepilnvērtīgu mantinieku. Un vēlāk, kad tas nomira tāpēc, ka citu vairs nebija. Izobela mūžīgi vēroja Greisu kā vanags, pētīdama, vai neieraudzīs jaunas grūtniecības pazīmes. Kad nekas nenotika, viņa sāka izmest pa netiešam mājienam. Pēc tam mājieni kļuva arvien tiešāki, un beidzot sekoja pārmetumi… Kerolaina pretīgumā noskurinājās. Es gandrīz traka varēju palikt! Tas bija tik derdzīgi. Kā tā vecā ragana neapjēdza, ka Greisa pati ilgojas pēc bērniem, ka viņa tik ļoti pārdzīvo bērna nāvi un cieš par to, ka nespēj vairs tikt pie cita… bet viņai vēl vajadzēja kaisīt sāli otra brūcēs!

Tenets sāka domāt, vai iespējama tāda parādība kā altruistiska slepkavība. Kerolaina Plouraita acīmredzot ir ļoti pieķērusies savai draudzenei. Ja nu viņa redzējusi te iespēju pārtraukt šo tirāniju un nolēmusi to izmantot?

-    Vai tas joprojām turpinājās?

-     Nē, vairs ne. Greisai ir četrdesmit gadu. Jādomā, ka pat Izobela aptvēra, ka izredzes tikt pie bērna ar katru gadu kļūst mazākas.

-    No jūsu vārdiem izklausās, ka viņa bijusi ļoti nepatīkama persona.

-     Bija jau arī! Varat man ticēt. Es nekādi nesaprotu, kā Letija varēja viņu paciest. Viņai gan, nabadzītei, nebija nekādas izvēles, jo pašai nav ne iztikas līdzekļu, ne kāda amata prasmes. Kā tā Izobela varēja viņu tramdīt… Viņa izturējās tā, it kā Letijas vienīgais dzīves mērķis drīkstētu būt rūpes par māsas ērtībām. Un nekad, nekad Izobela neļāva aizmirst, ka Letija ir atkarīga no viņas un tikai māsas dēļ ieguvusi jumtu virs galvas.

Un kāda viņa bija kā cilvēks? Protams, Kerolainas uzskati par Izobelu būs tendenciozi, bet Tenetam allaž likās interesanti, cik dažādā gaismā cilvēki var redzēt vienu un to pašu personu. Tenets zināja, ka attieksmi pret otru vienmēr ietekmē paša raksturs, ka cilvēks automātiski uzlūko pārējos caur savu aizspriedumu un attieksmju prizmu. Tenetam savā darbā ar to bija pastāvīgi jārēķinās, tomēr viņš zināja: ja pietiekami daudz runās par slepkavības upuri ar dažādiem cilvēkiem, pamazām sāks atklāties diezgan skaidrs priekšstats par attiecīgās personas raksturu. Un pieredze bija mācījusi Tenetam, ka sadzīviskā slepkavībā šāda izpratne ir sevišķi svarīga. Galu galā, ja neņem vērā negadījumus un slimības, vairums cilvēku nodzīvo līdz piedienīgam vecumam. Bet tiem, kuri mirst vardarbīgā nāvē, iemesls nereti slēpjas kaut kur pašu rakstura dziļumos. Inspektora uzdevums ir rakt, rakt, līdz beidzot izdodas atrakt.

-      Ak, Dievs, es jau nu laikam nebūšu tā, kas jums dos objektīvu raksturojumu! noteica Kerolaina, neapzināti atbalsodama viņa domas. Un tomēr es pamēģināšu… Nu, kā jau esat sapratis, viņa bija ļoti egocentriska. Man šķiet, vecajai patiešām likās, ka pasaule griežas ap to. Es teiktu, ka Izobela nebija spējīga paskatīties uz jebko no cita cilvēka viedokļa pat apjēgt, ka cits viedoklis vispār var pastāvēt. Viņai nepatika dumji cilvēki šī sieviete pati bija ļoti gudra un slīpēta, un neiecietīga pret tiem, kas neatbilda pašas standartiem. Klusi un bikli cilvēki viņu kaitināja, un man liekas, tas bija viens no iemesliem, kāpēc Izobela tik slikti izturējās pret Letiju. Un vēl viņa bija ļoti neatlaidīga. Ja kaut ko ieņēma galvā, tad to arī panāca, lai kāds pretspars būtu jāpārvar.

-      Izklausās, ka daudziem pret viņu varēja rasties nepatika.

-     Tā arī bija. Bet es negribētu radīt nepareizu priekšstatu. Misis Fērleja varēja būt arī apburoši jauka, ja gribēja kaut ko panākt. Zobus sāka rādīt tikai tad, ja citas iespējas bija zaudētas. Un panākumi neizpalika, varat man ticēt.

-     Vai viņai bija daudz draugu?

-     Par draugiem gan es tos nesauktu. Bija daži cilvēki, ar kuriem viņa regulāri spēlēja bridžu, bet tuvu draugu starp tiem nebija. Izskatījās, ka Izobelai citi cilvēki nav vajadzīgi, vismaz ne tādā nozīmē kā lielākajai daļai no mums. Kerolainas piere savilkās. Tas patiešām bija dīvaini. Redziet, dažā ziņā likās, ka šai sievietei pilnīgi vienalga, ko citi par viņu domā, ja tikai viņa panāca savu, bet tai pašā laikā Izobelai ļoti rūpēja teicama fasāde.

-    Kādā ziņā?

-      Nu, viņa bija ļoti lepna. Tai bija ļoti svarīgi piederēt pie Fērleju ģimenes un dzīvot mājā, ko dzimta mantojusi vairāku paaudžu gaitā tādā kā Taksdenhola. Un misis Fērlejai ļoti rūpēja savs izskats viņa vienmēr bija saposusies, valkāja dārgas drēbes, kopa matus un tā tālāk.

-    Kādas bija viņas attiecības ar dēlu?

Kerolaina paraustīja plecus.

-     Tādas pašas kā ar visiem. Nedomāju, ka viņu starpā bija kāda lielā mīlestība, bet nebija arī atklātas nesaticības. Visumā Hugo pakļāvās mātes gribai, laikam tas viņam likās vieglākais ceļš. Manuprāt, Izobelai bija ļoti svarīga dēla politiskā karjera viņai, lūk, patika slavas atspīdums. "Mans dēls ir parlamenta loceklis" un tā tālāk.

Iedams atpakaļ pa Haistrītu, Lainhems noteica:

-     Nekādus lielos jaunumus gan viņa mums nepastāstīja.

-     Hm, grūti pateikt. Man tas viss likās ļoti saistoši.

Lainhema ņurdiens liecināja, ka saistoši izšķiests laiks, pēc viņa domām, tik un tā ir izšķiests veltīgi.

-     Spriežot pēc visa dzirdētā, nav nekāds brīnums, ja kāds sadomājis paņemt spilvenu un viņu piebeigt.

-     Droši vien, Maik. Bet kurš? Un kāpēc? Tomēr Tenets šobrīd jutās apmierināts un pārlieku nenodevās šīm domām. Viņš pacēla seju augšup pret sauli. Cik gan brīnišķīga var būt vasara! Teneta dēļ tā varētu turpināties mūžīgi. Viņu nepārliecināja britu klimata aizstāvji, kas teica, ka dažādība nākot tikai par labu, ka sauli mēs protot novērtēt tikai tāpēc, ka tā vienmēr nespīdot. Nav dzirdēts, ka Kalifornijas iedzīvotāji būtu neapmierināti.

Tagad uz ielas bija vairāk cilvēku, un mašīnas rindā stājās pie Visu Svēto baznīcas, kuras zvani jau aicināja uz rīta dievkalpojumu. Zvaniķi sākuši labāk darīt savu darbu, secināja Tenets un sāka skaitīt. Desmit reizes, pilns skaits.

Lainhems savās domās bija mērķtiecīgāks.

-    Interesanti, vai viņai taisnība par to Hugo deku? Jo, ja ta ir… Nē, laikam jau tomēr ne.

-Kas?

-      Es tāpat vien domāju. Ir jau zināms, ka parlamenta loceklis, salīdzinot ar mums, pelna gluži pieklājīgi, bet ja viņam jāuztur tāda liela māja, jāmaksā saimniecības vadītājai un vēl jāgādā par dzīvokli pilsētā… Un, ja misteram Fērlejam ir mīļākā, tad tā jāvadā pa restorāniem, jāpērk dāvanas un tā tālāk… viņam itin viegli varētu rasties naudas grūtības. Bet tad es iedomājos, nē, Hugo taču papildus algai ir gluži labs privātais ienākums, un tad jau var savilkt galus kopā.

-    Nav teikts, ka tā ir. Hugo tēvs varēja visu atstāt mātei, un varbūt viņa tieši tāpēc palika dzīvot tajā mājā. Mums vajadzētu izpētīt viņas testamentu, Maik rīt no rīta vispirms dodies pie misis Fērlejas advokāta!

Kad viņi nokļuva Taksdenā, cilvēki jau nāca ārā no baznīcas.

-     Šeit laikam dievkalpojums sākas pusvienpadsmitos, sacīja Tenets.

-     Izskatās, ka reportieri gaida Fērleju. — Lainhems pamāja uz baznīcas apjumto vārtu pusi, kur stāvēja trīs vīrieši un viena sieviete.

Kad viņi devās pa taku uz vārtu pusi, Tenets pamanīja Greisu un Hugo Fērlejus, kuri sarunājās ar kādu citu pāri. Viņi bija atturīgi ģērbušies, taču nevalkāja sēru drānas. Hugo mugurā bija tumšs uzvalks ar neuzkrītošu kaklasaiti, Greisai tumši zils linu kostīms un ap kaklu zilganbalta zīda šalle. Lai gan par slepkavību noteikti runā viss ciemats, Hugo acīmredzot bija nospriedis, ka vislabākais ceļš, kā apklusināt tenkas, ir stāties tām pretī parādīties sabiedrībā tā, it kā notikušais būtu tikai personiska traģēdija, mātes zaudējums. Tomēr Tenets brīnījās, ka līdzi nākusi arī Greisa. Neviens taču nebrīnītos, ja viņas šeit nebūtu bet šajos apstākļos varbūt tomēr? Tā vai citādi, ja Kerolaina runājusi patiesību, Tenets nesaprata, kas viņai joprojām liek izturēties kā uzticamai sievai.

-    Lūk, kur Fērleji, viņš teica Lainhemam.

Seržants palēnināja soli.

-Tu gribi, lai es apstājos?

-     Nē. Padomā prātīgi, Maik! Šeit taču mēs nesāksim runāt ar tiem. Kad viņi tiks vaļā no reportieriem, tad noteikti brauks taisnā ceļā uz mājām.

-    Piedod! Es nepadomāju.

Pie Taksdenholas durvīm kāds vīrietis, stāvēdams uz kāpnēm, ņēma nost lielo izkārtni, kas vēstīja par svētkiem, un mājas priekšā stāvēja smagā mašīna, pa pusei piekrauta ar saliekamiem galdiņiem. Kamēr viņi pieklauvējuši gaidīja, no mājas aizmugures pienāca divi vīri, nesdami tējas tvertnes, un iecēla tās kravas kastē. Vedīs atpakaļ uz ciemata valdes namu, nosprieda Tenets.

Durvis atvērās. Šī acīmredzot ir Fērleju saimniecības vadītāja, viņš nodomāja.

Apaļīgajai tumšmatei bija tikai nedaudz pāri divdesmit gadiem; vaigi ziedēja kā rozes un acis spulgoja jaunības degsmē. Meitenei mugurā bija cieši pieguļošas džīnas un sporta krekls. Tenetam jau agrāk bija gadījies sastapt šīs jaunā kaluma saimniecības vadītājas. Šādas acīgas meitenes, pārliecinājušās, cik jūtams ir īsti labu, apmācītu kalpotāju trūkums, devās mācīties uz dārgām koledžām, lai pamatīgi apgūtu visas nepieciešamās gudrības jebkāda lieluma un līmeņa saimniecības vadīšanai. Tad, ieguvušas respektējamus diplomus, viņas iekļuva ienesīgajā augstāko aprindu mājkalpotāju dienestā, prasīja ievērojamas algas un vēl citas priekšrocības, piemēram, brīvu dzīvokli, uzturu un nereti arī automašīnu savām vajadzībām. Parasti, un acīmredzot arī šoreiz, šāda vienošanās apmierināja abas puses: saimnieki juta, ka viņu izdevumi atmaksājas, un saimniecības vadītāja viegli iekļāvās vidē, kura pašai bija pietiekami tuva.

-     Mis Janga? Tenets jautāja. Tad viņš nosauca savu un Lainhema vārdu.

Meitene izskatījās mazliet pārsteigta, ka inspektors zina viņas vārdu.

-    Jā, viņa atbildēja, tad pasmaidīja. Bet visi sauc mani par Samu.

-    Mēs gribētu parunāt ar misteru Fērleju.

Meitene pameta skatienu pulkstenī.

-      Viņš aizbrauca uz baznīcu, bet nu jau drīz varētu būt atpakaļ. Vai jūs pagaidīsiet? Viņas runasveids liecināja par vidusšķiras izcelsmi.

-      Paldies. Vīrieši sekoja viņai uz viesistabu, kuras aizkari šorīt bija atvilkti vaļā; telpa bija gaiša, un zaļie un tirkīza zilie toņi saplūda ar debesīm, zālājiem un koku lapotnēm aiz augstajiem logiem.

-      Vai jūs gribētu iedzert kafiju, kamēr gaidīsiet?

Tenets pasmaidīja, lai atteikums būtu laipnāks.

-     Bet varbūt mēs varam tikmēr aprunāties ar jums, viņš aši piebilda, kad meitene pagriezās uz durvju pusi.

-     Jā, protams. Viņa apmetās uz kāda krēsla paroces. Ja vien es varu kaut ko palīdzēt. Tas viss ir tik briesmīgi… Viņa papurināja galvu. Es joprojām nespēju ticēt, ka tas ir noticis. Liekas kaut kā nereāli.

Tomēr par bēdām viņas izturēšanās neliecināja.

-     Nez vai ir kāds, nodomāja Tenets, kurš patiesi sēro par Izobelas Fērlejas aiziešanu?

-     Apsēdieties taču! Meitene viesmīlīgi pamāja ar roku.

Tenets gandrīz nemanāmi pameta Lainhemam ar galvu. Ņem viņu savā ziņā.

-     Jūs laikam vakar visu dienu bijāt kaut kur tepat uz vietas, sacīja seržants, izvēlējies pašu lietišķāko atzveltnes krēslu, ko varēja ieraudzīt viktoriāņu laika darinājumu ar sarežģītiem arabesku rotājumiem uz parocēm un grebtām kājām.

Tenets dīki pagājās šurp turp pa istabu.

Sama pazibināja acis.

-    "Kaut kur" jā, tas ir īstais vārds. Tā bija, maigi izsakoties, drudžaina diena.

-    Vai jūs palīdzējāt svētku rīkošanā?

-    Jā, piedevām visam citam.

-    Vai jūs nevarētu ātri pārskatīt atmiņā visu savas dienas gaitu?

Meitene pacēla roku, saņēma saujā tumšās cirtas un pavilka tās, it kā gribēdama tādējādi atdzīvināt pagājušās dienas atmiņas, tad sāka stāstīt. Līdztekus parastajiem pienākumiem viņa no rīta puses palīdzējusi sagatavot nepieciešamo tējas vārīšanai un vēl pielikusi roku šur tur, kad tas bijis vajadzīgs. Pēcpusdienā meitene vadījusi vienu no izklaidēšanās pasākumiem.

Uz galda netālu no loga stāvēja vairākas fotogrāfijas greznos sudraba ietvaros. Tenets pieliecās, lai tās apskatītu, un viņa uzmanība īpaši pievērsās Greisai Fērlejai ar bērnu. Uzņēmums bija izdarīts no sāniem, un Greisa turēja bērnu sev priekšā paceltās rokās; abi smaidīja viens otram ar tādu sirsnību un maigumu, ka Tenets tūlīt saprata visu, ko bija teikusi Kerolaina. Māti un bērnu ieskāva gandrīz vai saskatāms starojošas laimes oreols. Šajā pagriezienā bērns izskatījās pilnīgi normāls. Tenets pabrīnījās, ka fotogrāfija joprojām atrodas redzamā vietā, viesistabā, kur Greisai Fērlejai tā diendienā jāredz. Viņam būtu licies saprotamāk, ja šāds pastāvīgs atgādinājums par zaudēto būtu pārāk sāpīgs.

Lainhems joprojām izjautāja Samu.

-     Vai jūs kaut kad pēcpusdienā ienācāt mājā?

Meitene papurināja galvu.

-    Varbūt jūs redzējāt ieejam tur kādu citu?

Viņa vēlreiz papurināja galvu.

-    Es darbojos tajā zālājā, kas atrodas mājas sānos. No turienes nevarēja redzēt ne parādes durvis, ne aizmugures ieeju.

Lainhems pameta skatienu uz Tenetu. Vai vēl kas?

-     Attiecībā uz vakardienas pastu, mis Janga…

-    Sama, lūdzu.

-     Labi, Sama. Vai jūs atceraties, cik vakar bija vēstuļu?

Viņa bridi padomāja, lūkodamās augšup.

-      Dažas vēstules bija gan, bet es nezinu, cik. Man visu laiku bija jāsteidzas, tāpēc es tikai tās ātri izskatīju, lai redzētu, vai kāda nav man, un noliku vestibilā uz galdiņa, kā jau parasti.

-    Vai neatceraties, kam tās bija adresētas?

-      Diemžēl ne. Es nekad tās nešķiroju. Parasti to ir diezgan daudz, lielākā daļa sūtītas Hugo misteram Fērlejam un viņš pats tās izskata, ja ir mājās. Ja nav, tad to dara Greisa. Bet es zinu, ka viņam kaut kas noteikti bija, jo redzēju, ka Hugo vēlāk ar vairākām vēstulēm aiziet uz kabinetu.

-     Mēs zinām, ka vecākā misis Fērleja vakar saņēma vismaz vienu vēstuli. Vai jūs neievērojāt, cik vēstuļu palika uz galdiņa vestibilā pēc tam, kad misters Fērlejs paņēma savējās?

Sama atkal papurināja galvu.

-     Diemžēl ne.

-     Un, kad skatījāties, vai kāda no vēstulēm nav jums, vai tiešām neievērojāt, kuram sūtītas pārējās?

-      Nē. Kāpēc? Fērleju pasts ir viņu pašu darīšana, nevis manējā. Vaigi viņai mazliet pietvīka. Okšķerēt nav manā dabā.

-      Par to es esmu pārliecināts, pasmaidīdams noteica Tenets, un tas bija domāts no sirds. Jums ir pietiekami daudz nopietnāku darīšanu. Un tomēr, ja kaut kas uzpeld atmiņā, varbūt jūs varētu mums piezvanīt?

Bija dzirdams, ka atveras un atkal aizveras ārdurvis, un vestibilā atskanēja soļi. Samanta pielēca kājās un aizskrēja atvērt viesistabas durvis, nepārprotami iepriecināta, ka var izbeigt šo sarunu.

-    Hugo?

Durvīs parādījās Fērlejs.

-     Sasodītie reportieri! Mūžīgās mocības ar viņiem. Acīmredzot no baznīcas viņš bija nācis kājām; seja viņam bija pietvīkusi, un pieri klāja sviedru lāsītes. Izvilcis mutautu, Fērlejs sāka susināt seju.

-     A, labrīt, inspektor. Fū, ir nu gan šorīt karstums, vai ne? Sama, vai varētu dabūt limonādi ar ledu?

-    Ledusskapi ir. Viņa jautājoši paskatījās uz Tenetu. Vai es tagad varu iet, inspektor?

Fērlejs pasmējās.

-    Eksaminējāt Samu, Tenet?

Tenets pasmaidīja. Par spīti reportieru uzmācībai, Fērlejs šodien šķita labā garastāvoklī. Interesanti, cik ilgi parlamenta loceklis būs tik laipns, nodomāja Tenets, ja sapratīs, ka izmeklēšana vēršas pret ģimeni.

-    Protams, ejiet pēc limonādes, Sama!

Fērlejs aizgāja pie loga un pacēla aizkaru

augstāk, ar mutautu vēdinādams seju. Tenets ievēroja, ka viņš nevelk nost svārkus. Stingri ieaudzinātās pieklājības manieres acīmredzot nejāva viņam novilkt žaketi citas personas klātbūtnē pat savās mājās.

Fērlejs nolika mutautu.

-     Nu, tā, viņš noteica. Vai jums ir kādi jaunumi?

Tenets izvairījās no atbildes.

-     Mēs priecātos, ja jūs ieskatītos šeit, ser, lai redzētu, vai kāds vārds nepiesaista jūsu uzmanību. Tas ir vakardienas svētku dalībnieku saraksts. Ar novēlošanos viņš iedomājās, ka vajadzēja parādīt šo sarakstu arī Kerolainai.

Fērlejs paņēma mašīnraksta lapas, uzlika pusbrilles zelta ietvaros un mazliet pagriezās, lai gaisma no loga kristu uz papīra. Viņa pirksts ātri slīdēja pāri lappusēm, apmēram tā, kā meklējot noteiktu vārdu telefona grāmatā. Tenets nodomāja, ka Fērlejs, protams, ir iemanījies ātri pārlapot dokumentus, tomēr viņam likās, ka te varētu slēpties vēl kas cits parlamenta loceklis apzināti lūkojas pēc kāda konkrēta vārda. Ja tā ir, tad kāds ir šis vārds?

Tenets ar interesi noskatījās, kā Fērlejs, nonācis saraksta beigās, atgriežas atkal sākumā un sāk lasīt to vēlreiz, lēnākā tempā. Šoreiz Tenetam likās, ka viņš īsu brīdi pakavējas pie kāda vārda pēdējā lappusē. Tomēr beidzot Fērlejs atdeva lapas Tenetam un papurināja galvu. Vai viņa acīs nepazibēja atvieglojums?

-    Diemžēl neko nevaru pateikt. Protams, es daudzus šos cilvēkus pazīstu, tie ir vietējie un mani vēlētāji, bet nevienu nevaru kaut kā īpaši saistīt ar savu māti. Un ko tagad darīsim tālāk?

-     Es jums gribētu uzdot vēl pāris jautājumus.

-     Lūdzu! Fērlejs apsēdās uz viena no dīvāniem. Apsēdieties taču, inspektor!

Atgriezās Sama, nesdama sudraba paplāti ar trim augstām glāzēm un kristāla karafi, pilnu ar bālu, necaurspīdīgu dzērienu, kurā peldēja ledus kubiņi. Noteikti svaigi gatavota limonāde, nodomāja Tenets. Fērlejam nederētu konservētā pudeļu sintētika.

Sama ielēja glāzi saimniekam, pasniedza to, tad paskatījās uz Tenetu.

-     No kafijas jūs atteicāties, inspektor, bet varbūt svaiga limonāde…? Viņa jautājoši savilka uzacis, turēdama karafi virs otras glāzes.

Tenets papurināja galvu un ievēroja Lainhema acīs pazibam vilšanos; arī seržants sekoja viņa piemēram. Tenets labprāt būtu izdzēris kādu glāzi, un viņam pat siekalas saskrēja mutē, iedomājoties atsvaidzinoši vēso, mazliet skābeno šķidrumu pieskārāmies aukslējām. Tomēr Lainhems paredzēja, ka itin drīz Fērlejs aptvers, kādā virzienā vēršas inspektora jautājumi, un tad pavisam droši sekos eksplozija. Tādā gadījumā būtu vēlams izvairīties no visa, kas rada saviesīgas tikšanās gaisotni.

Sama viegli paraustīja plecus, vēlreiz piepildīja glāzi, kuru Fērlejs jau bija iztukšojis, un devās projām.

Fērlejs iedzēra vēl vienu lielu malku.

-     Tas nebija gudri, inspektor. Ļoti garšīgs dzēriens. Jūs nenojaušat, ko zaudējat. Viņš nolika glāzi, aizdedzināja vienu no savām augstvērtīgajām cigaretēm un kāri ievilka dūmu.

-   Labi, raujiet vaļā! Viņš pameta ašu skatienu uz Lainhemu, kurš bija atvēris piezīmju grāmatiņu un vilka ārā pildspalvu.

Vai jūs varat iedomāties kādu savas mātes paziņu, kam vārds sāktos ar burtu B?

Fērlejs izskatījās pārsteigts, tad viņa acis samiedzās šaurāk.

-    Vārds vai uzvārds?

-To es īsti nezinu.

-     Kāpēc jūs tā jautājat? Fērleja balss skanēja vēsi, un draudzīgā izturēšanās sāka manāmi gaist.

-    Tāpēc, ka mēs pētījām jūsu mātes piezīmju grāmatiņu un…

-    Ko jūs darījāt?

-     Pētījām jūsu mātes piezīmju grāmatiņu, ser. Tenets centās runāt pēc iespējas lietišķā tonī.

-     Ar kādu nolūku? Tagad Fērleja balss bija neslēpti ledaina, un acis salti zibēja.

Tik tālu nu esam, nodomāja Tenets. Ar acu kaktiņu viņš redzēja, ka Lainhems sēž pilnīgi kluss un nekustīgs. Saprotams, cenšas savaldīties.

IX

Fērleja vaibsti bija piepeši saasinājušies, it kā sejā būtu palikuši tikai kauli un āda. Acīs viņam zibēja dusmas, mute bija sakniebusies šaura un skarba, un prāvais deguna izliekums kļuvis uzkrītošāks nekā iepriekš.

Gluži kā ērglis, kas gatavs uzklupt savam laupījumam, nodomāja Tenets. Bet viņš bija pārcietis krietni bargākas vētras par to, kas nupat bija sagaidāma, un jutās apmierināts, ka šis brīdis ir klāt. Pēc tam būs tīrāks gaiss.

Tomēr ir svarīgi sākt pirmajam, iekams Fērlejs nav ļāvies izvirdumam, kurš vēlāk būs jānožēlo.

-     Mister Fērlej, Tenets rāmi teica, es domāju, ka ir pienācis laiks paskatīties acīs dažiem apstākļiem.

-    Kādiem apstākļiem? Vārdi izskanēja ar automāta kārtas spalgumu. Tomēr daudzie darbošanās gadi politikas jomā bija iemācījuši parlamenta loceklim, cik svarīgi ir valdīt pār sevi, un viņš pagaidām apspieda dusmas līdz brīdim, kad kļūs skaidrs, vai ir saprātīgi ļaut tām vaļu.

Teneta vārdi skanēja sausi un lietišķi.

-     Pirmkārt: šī ir slepkavības izmeklēšana. Otrkārt: tādā izmeklēšanā nav neaizskaramu svētumu. Treškārt: jāizpēta visi ceļi un sānceļi, vienalga, kurp tie vestu. Ceturtkārt: nevainīgiem cilvēkiem būs jāpacieš pārbaudes, kas viņiem var likties nevajadzīgas. Un piektkārt: tā kā pagaidām nav atklājies nekas tāds, kas liecinātu par iebrukumu no ārpuses, mēs slikti veiktu savu pienākumu, ja nepārbaudītu iespēju, vai jūsu māti nav nogalinājis kāds, ko viņa pazinusi. Viņš nepiebilda: "Sestkārt: un šis "kāds" var būt arī jūsu ģimenes loceklis." Tas bija skaidrs tāpat.

Fērlejs ar nevajadzīgu sparu nodzēsa cigareti un piecēlās. Kabatās iebāztās rokas, kas žvadzināja monētas un atslēgas, atkal nodeva viņa sasprindzinājumu. Pārgājis pāri istabai, viņš nostājās pie loga.

Tenets un Lainhems viņam aiz muguras jautājoši saskatījās. Vai Tenetam jau būtu izdevies novērst negaisu? Inspektors mēģināja iedomāties sevi Fērleja ādā. Ja viņš ir vainīgs, nebūtu gudri izaicināt policiju. Ja parlamenta loceklis ir nevainīgs, viņu, protams, satrauc un sanikno gaidāmā policijas ielaušanās viņa privātajā pasaulē. Tā būtu jebkuram. Tomēr, būdams sabiedrībā pazīstams cilvēks, Fērlejs var daudz ko zaudēt. Viņa interesēs būtu saglabāt labas attiecības ar policiju un piedabūt izmeklētājus veikt savu darbu pēc iespējas neuzkrītoši. Tāpēc iespējams, pilnīgi iespējams, ka Fērlejs apspiedīs niknumu un izliksies gatavs sadarboties.

Tenets vēroja parlamenta locekļa stīvo muguru, gaidīdams pirmās kapitulācijas pazīmes, un jā, tas ir noticis, pleci tikko jaušami noslīgst. Fērlejs nopūtās un pagriezās pret viņiem.

-    Labi, Tenet, es saprotu jūsu viedokli. Pats galvenais ir pēc iespējas drīzāk tikt skaidrībā par notikušo. Tomēr jūs varat iedomāties… Viņš papurināja galvu, pauzdams drīzāk bēdas, nekā dusmas, un aizgāja apsēsties agrākajā vietā. Jā. Tātad jūs teicāt…?

-      Ka pētījām jūsu mātes piezīmju grāmatiņu, un izskatās, ka viņai katra mēneša pirmajā datumā bijusi tikšanās ar kādu, kura vārds vai uzvārds sākas ar burtu B. Tenets izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu.

-    Paskatieties!

Fērlejs paņēma grāmatiņu un sāka to šķirstīt, palaikam apstādamies un kaut ko pētīdams.

-     Jā, saprotu. Viņš vēlreiz papurināja galvu. Diemžēl nevaru jums palīdzēt. Man nav ne jausmas, kas tā par personu.

-    Bet, ja kaut kas ienāk prātā, varbūt jūs…

-     Jā, protams. Tad es jums tūlīt to darīšu zināmu.

-      Un jūs nevarat iedomāties, kurp viņa tajos datumos devās?

-     Es esmu aizņemts cilvēks, inspektor. Visu nedēļu maz esmu mājās. Varbūt jums drīzāk var palīdzēt mana sieva vai tante.

-    Protams, es viņām pajautāšu.

-    Vai jūs vēl kaut ko gribat zināt?

-    Vēl viens sīkums. Cik noprotu, vakar tika atnestas vairākas vēstules.

Fērlejs izskatījās pārsteigts.

-    Jā, tā bija. Bet kāpēc…

-      Lielākā daļa droši vien bija adresētas

jums.

-     Vēstules es patiešām saņemu ļoti daudz, kā jūs viegli varat iedomāties. Visbiežāk tās saistītas ar manu vēlēšanu iecirkni. Jā, ari vakar vairums vēstuļu bija man.

-    Un pārējās?

Fērlejs paraustīja plecus.

-     Nav ne jausmas. Mana tante vēstules saņem reti, tāpēc visdrīzāk tās varēja būt manai sievai vai mātei. Un, tā kā abām ir viens uzvārds, bez īpašas iniciāļu pētīšanas es nevarētu pateikt, kurai. Es vienkārši paņēmu savējās prom un pārējās atstāju vestibilā uz galdiņa.

-    Varbūt atceraties, cik daudz to bija?

Fērlejs atkal paraustīja plecus.

-    Kādas trīs vai četras. īsti neatceros.

Tenets piecēlās.

-    Paldies, ser. Šobrīd tas laikam būtu viss.

-    Inspektor…

-Jā?

-      Par to sarakstu… Vai es varētu tajā ieskatīties vēlreiz?

-      Bez šaubām. Tenets pasniedza viņam aprakstītās lapas.

Fērlejs atšķīra pēdējo lapu to, kurā bija pierakstīti visu svētku palīgu vārdi un kurā, pēc Teneta domām, parlamenta loceklis bija lūkojies mazliet ilgāk.

Fērlejs parādīja uz vienu no vārdiem.

-     Man ienāca prātā… bet es neko nesacīju, jo tas cilvēks taču vēl ir cietumā.

Tenets atkal apsēdās.

-     Ko? Vai Fērlejs meklē iespēju pavērst Teneta uzmanību prom no ģimenes?

-     Es neko neteicu, jo domāju… Bet tagad saprotu, ka tik nopietnā gadījumā nedrīkst padoties līdzjūtībai, un ja vēl mana māte… Redziet, viņa ir atraitne.

-    Kas?

-     Nu, šī misis Tannere, kas palīdzēja izsniegt tēju… Atcerieties, vakar jūs man jautājāt, vai kādam varētu būt ļauns prāts uz manu māti?

Tenets pamāja ar galvu.

-    Veins Tanners, viņas dēls… Viņš tai ir vienīgais, un manas mātes liecība palīdzēja ielikt viņas dēlu aiz restēm. Es zinu, ka misis Tannere joprojām to nav piedevusi.

-    Tādā gadījumā man jābrīnās, kāpēc viņa vakar nāca šeit palīgā.

-      Misis Tanneres tēvs mirst ar vēzi. Viņa jau ilgāku laiku strādā nespējnieku nama labā. Es, piemēram, zinu, ka šī sieviete iet palīgā Starrendenas nespējnieku nama veikalam. Droši vien tāpēc bija ar mieru nākt šurp.

-    Un kas notika ar viņas dēlu?

Izrādījās, ka pagājušā rudenī ciemata skolā

izcēlies pamatīgs ugunsgrēks. Vecā misis Fērleja braukusi mājās pēc kārtējā bridža vakara un redzējusi divus jaunekļus rāpjamies pāri sētai skolas sporta laukuma pusē. Vietējos viņa gandrīz visus pazina pēc izskata, tāpēc pazinusi ari šos. Viens no tiem bijis astoņpadsmit gadus vecais Veins Tanners. Līdzko misis Fērleja uzzinājusi, ka skola aizdegusies, tā piezvanījusi policijai un pastāstījusi par redzēto.

Tanners ciematā jau sen bijis pazīstams kā nekārtību cēlājs. Viņš vairākkārt pieķerts pārkāpumos te zādzība ciemata veikalā, te kādai tukšai mājai izsisti logi, te kaut kur tīši izbradāts dārzs taču policijai tas neticis ziņots, jo cilvēki žēlojuši viņa māti, kuras vīrs bijis invalīds. Tomēr visi uzskatījuši, ka agri vai vēlu Veins nonāks nopietnās nepatikšanās, un neviens nav brīnījies, kad Tanners pēc ugunsgrēka apcietināts. Pierādījumi bijuši pietiekami spēcīgi puiša drēbes joprojām odušas pēc parafīna, un uz durvīm, kas ugunsgrēkā cietušas samērā maz, atrasti daudzi viņa pirkstu nospiedumi. Kaut gan šī bijusi pirmā oficiālā apsūdzība pret Tanneru, tā uzskatīta par ļoti nopietnu. Lielā Taksdenas pamatskola apvienoja vairāku apkārtējo ciematu bērnus, un ugunsgrēka radītie zaudējumi bijuši apmēram sešdesmit tūkstoši mārciņu. Tanneram piespriests divpadsmit mēnešu cietumsods.

Misis Tannere, tobrīd jau atraitne, atklāti paudusi savu naidu pret misis Fērleju un pie tiesas ēkas izraisījusi nepatīkamu scēnu. Vecā dāma tajā izturējusies ar pašcieņu, tomēr Hugo zinājis, ka šis gadījums viņu nopietni satraucis. Tomēr vēlāk misis Fērleja teikusi dēlam, ka nepavisam nenožēlojot savu liecību pret Veinu. Ja viņš būtu saņēmis sodu par agrākajiem pārkāpumiem, tad varbūt nekad nebūtu nonācis līdz šādam nopietnam nodarījumam. Misis Tannere varot vainot vienīgi pati sevi. Pārāk mīksti esot izturējusies pret dēlu.

Tenetam nepavisam nelikās ticami, ka misis Tannere deviņus mēnešus vēlāk būtu varējusi sadomāt izdarīt slepkavību, lai atriebtu savu dēlu, bet droši neko nevarēja apgalvot. Ir piedzīvotas arī lielākas dīvainības, un ja šī sieviete ir garīgi nelīdzsvarota…

Viņš pierakstīja misis Tanneres adresi un pateicās Fērlejam par informāciju.

-    To mēs noteikti pārbaudīsim.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un istabā ienāca Sama.

-     Es atvainojos, ka traucēju, Hugo, bet pie durvīm stāv grupa no televīzijas. Grib lūgt interviju.

Fērlejs novaidējās.

-     Acīmredzot jau vajadzēs iet un kādu vārdu pateikt, citādi vaļā netiksim. Viņš piecēlās. Vai esam beiguši, Tenet?

-     Vēl tikai viens jautājums, ser. Vai jūs man varētu pateikt, kā sauc jūsu mātes advokātu?

Fērlejs savilka pieri, tad paraustīja plecus.

-    Olivers Basets no firmas "Vailijs, Basets un Protero".

-     Paldies. Labi, ka vietējā firma. Tas daudz ko atvieglo.

Pie durvīm parlamenta loceklis vilcinādamies apstājās. Hm, Tenet…

-    Jā, ser?

-      Es taču varu cerēt, ka būsiet diskrēts? Redziet, prese jau tūlit būs uz pēdām arī jums… Nevajadzētu viņiem pamest neko sensacionālu, labi?

-      Es vienmēr esmu diskrēts, ser. Ar to Fērlejam vajadzēs apmierināties, nodomāja Tenets. Viņš netaisījās saistīt sevi ar solījumiem, vienalga, patiesiem vai nepatiesiem. Reizēm masu informācijas līdzekļi var būt neatsverams palīgs, un nekad nevar zināt, kad tie izrādīsies vajadzīgi. Tomēr Tenets vēlējās no tiem pēc iespējas izvairīties. Viņš necieta publiskus izklāstījumus, ja vien tie nebija īpaši nepieciešami.

-      Vai tagad es varētu aprunāties ar mis Rensamu?

Fērlejs pamāja ar galvu.

-    Sama jūs aizvedīs pie viņas.

-    Nav vajadzīgs. Mēs paši atradīsim ceļu.

-     Nu, tad pa turieni, lūdzu! Fērlejs norādīja uz durvīm vestibila tālākajā sienā un, ilgāk negaidīdams, izgāja ārā un aizvēra parādes durvis.

Kad Tenets un Lainhems gāja cauri vestibilam, pa labās puses durvīm iznāca Greisa Fērleja. Ieraudzījusi abus policijas ierēdņus, viņa sastomījās, un Tenets apstājās.

-    Misis Fērleja…

Pēc visa, ko Tenets bija uzzinājis no Kerolainas, viņam ļoti gribējās aprunāties ar Greisu vēlreiz, un par ieganstu varēja noderēt kāds sīkums, ar kuru gan viņš patiesībā nesaistīja īpašas cerības.

Agrāk, redzēdams Greisu sabiedriskos pasākumos, Tenets allaž bija apbrīnojis viņas eleganci, stāju, pašcieņu un atturīgās manieres. Viņš bija domājis, ka šī sieviete no dabas ir ļoti atturīga. Greisa un Kerolaina likās klasisks pretēju polu pievilkšanās paraugs, un no savstarpējā atbalsta un uzmundrinājuma bija guvušas abas.

Saskaņā ar Kerolainas stāstu bērna piedzimšana tomēr bija Greisu ievērojami pārvērtusi, un pēc viesistabā redzētā fotoattēla apskates Tenets bija gatavs tam ticēt. Tā Greisa Fērleja, kas tagad stāvēja viņu priekšā, bija pavisam cita sieviete. Cik daudz bijušās sirsnības vēl saglabājies aiz šīs vēsās, labi koptās ārienes? Viņas acis bija mazliet apsarkušas, un to skatiens nedaudz sasprindzis, taču nekas cits sievietes izskatā vai izturēšanās veidā neliecināja, ka mājas dzīvē būtu noticis kaut kas neparedzēts.

Rūpīgi izveidotie uzaču loki jautājoši savilkās augšup.

-    Jā, inspektor?

-    Es jums kaut ko gribēju jautāt.

Viņa neko neatbildēja, tikai mazliet atmeta galvu un gaidīja turpmāko.

-    Kad es vakar runāju ar jums un mis Rensamu, man radās iespaids, ka jūs esat pārsteigta, dzirdot viņas apgalvojumu, ka viņa pēcpusdienā neesot bijusi augšstāvā.

Brīdi valdīja klusums, bet Greisas sejas izteiksme nemainījās. Tad viņa ar tikko jaušamu nicinājumu balsī noteica:

-    Tādā gadījumā jūs maldījāties, inspektor. Atvainojiet, lūdzu…

Un viņa pagriezusies devās augšup pa kāpnēm lepni atmestu galvu un taisnu muguru.

Teneta lūpu kaktiņi skumīgi savilkās.

-    Ek, pats uzprasījos, vai ne?

-    Tu taču nedomāji, ka viņa pēkšņi pateiks: mis Rensama laikam melo?

-      Tu esi apbrīnojami attapīgs, Maik. Patiešām nedomāju. Ejam tālāk.

Izgājuši pa Fērleja norādītajām durvīm, viņi nokļuva Izobelas Fērlejas dzīvokļa apakšstāva gaitenī, netālu no kāpņu lejgala. Virtuvē uz plīts kaut kas sīca, un tīri noberztā koka galda viens gals bija rūpīgi uzklāts vientuļa cilvēka maltītei; uz baltā, ar zilām neaizmirstulītēm izšūtā galdauta atradās nazis, dakšiņa, karote un sudraba gredzenā ievietota salvete.

-     Vai nav savādi cilvēki? noteica Lainhems. Šādos apstākļos taču būtu daudz dabiskāk, ja Fērleji viņu būtu paaicinājuši ēst pusdienas kopā.

-    Piekritu.

Viņi devās augšup pa kāpnēm, saukdami mis Rensamas vārdu, lai neizbiedētu sievieti ar savu negaidīto ierašanos, tomēr viesistaba izrādījās tukša. Arī vannasistaba bija tukša, un durvis stāvēja pusvirus. Vēl augšstāvā bija tikai Izobelas Fērlejas guļamistaba, joprojām ar aizzīmogotām durvīm, un kāda telpa gaiteņa galā pa labi no kāpnēm. Tai vajadzēja būt Letijas Rensamas guļamistabai. Vīri pieklauvēja un brīdi gaidīja, tad atvēra durvis un ielūkojās iekšā. Istaba bija iekārtota ļoti vienkārši; tajā stāvēja šaura metāla gulta, pārsegta ar baltu, tamborētu pārklāju, un pie logiem karājās balti aizkari, izrotāti ar rožu pumpuriem. Mēbeles te laikam tādas, kas citur nav bijušas vajadzīgas, nosprieda Tenets: šaurs ozolkoka skapis ar plankumainu spoguli durvīs, ļodzīgs naktsgaldiņš, izdilis persiešu paklājs pie gultas. Tenets ievēroja, ka šajā istabā nav telefona aparāta. Krasais kontrasts ar pārējām dzīvokļa istabām neslēpti rādīja Letijas otršķirīgo stāvokli. Interesanti, cik stipri viņai tas ķēries pie sirds, nodomāja Tenets.

Uz gultas bija nosviesta apdilusi, melna rokassomiņa un melna salmu cepure, kuras izskats liecināja par itin garu mūžu.

-     Izskatās, ka ari mis Rensama bijusi uz baznīcu, sacīja Lainhems. Bet kur viņa varētu būt?

-    Varbūt ārā?

Viņi atrada Letiju dārzā apgriežam rozēm nokaltušos ziedus; tie kaudzē gulēja turpat blakus zemē. Viņai galvā bija salmu cepure platām, apspurušām malām, rokās ādas cimdi un virs melnās kleitas apsiets rupjš darba priekšauts. Ieraudzījusi nācējus, viņa satraukta izslējās taisni. Kaut gan no saules stariem veco sievieti sargāja platmale, viņa izskatījās sakarsusi, un vaigi un piere no piepūles bija pietvīkuši sarkani.

-     Ā, inspektor… Viņa nolika dzirkles sakaltušo zariņu kaudzē, novilka vienu cimdu un aizlika aiz auss sejai pārkritušu matu šķipsnu. Es ceru, ka jūs nedomājat… ka es uzreiz tā… Bet mājā bez Izobelas bija tik briesmīgi kluss… Saprotiet, man vienkārši vajadzēja kaut ko darīt.

Atvainošanās bija domāta gadījumam, ja viņiem liktos, ka tiek izrādīta necieņa pret mirušo.

-     Dzīvei ir jāturpinās, svinīgā nopietnībā sacīja Tenets, zinādams, ka šādos apstākļos standartfrāzes mēdz cilvēkus nomierināt.

Mis Rensamas sejā parādījās atvieglojums.

-    Jā, taisnība. Tā taču ir, vai ne?

-        Vai jūs varētu veltīt mums dažas minūtes * laika?

-    Protams. Viņa nosvieda abus cimdus uz kaudzes, tad izvilka no priekšauta kabatas mutautu, noņēma cepuri un viegli nosusināja pieri un augšlūpu. Šodien nu gan ir karsts, vai ne?

-     Varbūt mēs varam apmesties tur, ēnā. Tenets pamāja uz koka solu zem dižskābarža.

Letija Rensama piekrītoši pamāja ar galvu, paņēma platmali padusē un iedama noraisīja priekšautu, kuru rūpīgi salocīja un apsēdusies ielika sev klēpī. Acīmredzot viņai likās, ka ir nepiedienīgi sarunāties ar policijas pārstāvjiem šādās darba drēbēs.

Tenets apsēdās Letijai blakām, un Lainhems atspiedās pret koka stumbru.

Kāda īsti ir šī sieviete, domāja Tenets, kas slēpjas aiz necili vecmeitīgās ārienes?

Pirmajā brīdī šķita, ka neko jaunu Letija nevarēs pastāstīt. Interesanti bija vērot, ka viņa lasa viesu sarakstu gandrīz tāpat kā Hugo: vispirms pārlaiž lapām ašu skatienu, tad pēta tās otrreiz lēnāk un uzmanīgāk. Vai viņi abi meklētu

sarakstā vienu un to pašu vārdu?

Mis Rensama tūlīt noraidīja domu, ka misis Tannerei varētu būt kāds sakars ar slepkavību; pēc tam, pētīdama Izobelas piezīmju grāmatiņu, viņa atzinās, ka ieraksti tajā neko daudz neizsakot un ka Izobelas paziņu vidū neatceroties nevienu, kura vārds vai uzvārds sāktos ar burtu B. Par iepriekšējās dienas vēstulēm Letija neko nezināja; parasti Izobelas vēstules viņai uznesusi un priekšā lasījusi Greisa.

-     Tā nu gan ir jauks bērns. Katru rītu un katru vakaru nāca lasīt kaut ko Izobelai priekšā. No rīta avīzes, vakarā "Forsaitu teiku". Izobelai ļoti patika "Forsaitu teika". Arī es labprāt nācu un klausījos. Greisa tik izteiksmīgi lasa, un viņa tieši bija tikusi līdz vietai, kur Soumss un Irēna. .. Piedodiet, tas taču jūs neinteresē. Bet Greisai bija grūti redzēt Izobelu tik bezpalīdzīgu tāpat kā mums visiem. Izobela vienmēr bija ļoti neatkarīga.

-    Kāda jūsu māsa bija kā cilvēks?

Letijas Rensamas sejai itin kā pārslīdēja

ēna, bet viņa noteikti atbildēja:

-     Pret mani viņa bija ļoti laba. Paņēma savā mājā, deva pajumti, kad nomira tēvs. Citādi es būtu… Nu, es nemaz nezinu, kas citādi ar mani būtu noticis. Viņa pietvīka un ar izaicinājumu piebilda: Jā, es zinu, cilvēki runāja, ka viņa mani izmantojot, bet man tur nekas nebija pretī! Es to uzskatīju par pašu mazumiņu, ko šajos apstākļos varu dot pretī gādāt, lai viņas dzīve ir pēc iespējas ērtāka. Šā vai tā, man liekas, ka lielākā daļa cilvēku viņu nesaprata.

-    Kādā ziņā?

-     Nu, cilvēki domāja, ka viņa ir valdonīga un mīl komandēt. Un tā jau laikam arī bija. Bet ne jau Izobela tur bija vainīga, bet mūsu tēvs. Mis Rensama iecietīgi pasmaidīja un papurināja galvu. Mīļais tētiņš, viņš nekādi nespēja pārvarēt savu vilšanos. Redziet, viņš ļoti gribēja dēlu. Un, kad pēc manas piedzimšanas uzzināja, ka mātei vairāk bērnu nevarēs būt, tad nu nolēma, ka jādara viss, ko var, ar Izobelu. Es jau no bērnu dienām biju tāda pabikla, bet Izobela tā bija drošs un stūrgalvīgs bērns, un tēvs viņu vēl iedrošināja, kā mācēdams. Māsai vajadzēja būt stiprai, apņēmīgai, pat nežēlīgai, ja vajadzīgs, ja vien ir pārliecība par savu taisnību. Tēvs neatzina sieviešu piedalīšanos politikā viņš bija daudzējādā ziņā aizspriedumains cilvēks citādi viņš noteikti būtu bīdījis meitu uz parlamentu. Bet tēvs mācīja Izobelai, ka viņai jābūt ļoti apdomīgai un godkārīgai vīra izvēlē, un tāda māsa patiešām bija. Visi uzskatīja, ka Hamfrijs ir vīrs, kas tiks tālu. Sieviete nopūtās. Bet savu likteni, redz, neviens nevar zināt.

-    Droši vien jūsu māsa bija ļoti iepriecināta, kad viņas dēls iekļuva parlamentā?

-     Jā gan! Viņa bija sajūsmā. Tieši to Izobela no Hugo gaidīja. Un Greisa, protams, viņam bija lieliska sieva. Nevis tā kā… Mis Rensama piepeši apklusa kā atdūrusies pret mūra sienu.

Teneta interese pieauga.

-Nevis tā kā…?

-     Nu, viena meitene, ko Hugo reiz atveda šurp no Oksfordas. Tā viņam galīgi nebija piemērota.

Bet kāpēc tas skanēja tik negribīgi? Vai tāpēc, ka mis Rensama nevēlētos apspriest ģimenes iekšējās lietas, kuras, pēc viņas domām, policiju nevar interesēt? Nē, tur noteikti slēpjas kaut kas vairāk. Jābūt uzmanīgam un jāvairās no tiešiem jautājumiem, citādi viņa noslēgsies pavisam.

-    Droši vien jūsu māsai šajā ziņā bija diezgan stingri ieskati.

-     Jā, bija gan. Letijas Rensamas pirksti sāka apbrīnojami rosīgi ritināt ciet un vaļā klēpī paņemtā priekšauta malu.

-    Parlamenta locekļa sievai laikam ir diezgan svarīgi būt no labas ģimenes.

-     Tā ir. Mis Rensama rauca pieri un atbildēja diezgan izklaidīgi. Vai viņa cenšas kaut ko izlemt? Sievietes galva bija noliekta, un viņa pameta uz sarunu biedru ašu iesāņus skatienu. Tenets gandrīz redzēja viņas domu gaitu: Vai pasacīt viņam?

Bet ko?

Viņš paskatījās uz Lainhemu, kurš jautājoši savilka uzacis un tikko manāmi paraustīja plecus.

Tenets nolēma izmēģināt klusēšanu. Parasti tā rada cilvēkiem neveiklības sajūtu, un tikai nedaudzi spēj tai pretoties. Diez vai Letija Rensama būs no šiem nedaudzajiem.

Kaut gan sieviete bija nodūrusi acis un pētīja savus joprojām ar priekšautu nodarbinātos pirkstus, Tenets zināja, ka Letija jūt sev pievērsto ciešo skatienu un viņas sasprindzinājums ar katru bridi pieaug.

-     Es… viņa beidzot iesāka un vēlreiz iesāņus uzmeta Tenetam ašu skatienu.

Viņš klusēja.

-     Vakar… mis Rensama iesāka vēlreiz. Un vēlreiz apklusa.

Tenets gaidīja.

Sieviete pacēla roku pie pieres, it kā šī dilemma izraisītu viņai fiziskas sāpes. Varbūt tā ari bija.

-    Ak, manu dieniņ… Es nudien nesaprotu, ko darīt! Viņa drudžaini pārlaida skatienu dārzam, kā lūkodamās pēc neredzamas palīdzības.

-     Kāpēc jūs nepastāstāt, kas jūs satrauc? Tenets saudzīgi ierosināja. Jums kļūs daudz vieglāk ap sirdi, kad tas būs izteikts.

-     Vai jūs tā domājat? Tagad Letija skatījās viņam tieši acīs, it kā gribētu pārliecināties par viņa vārdu patiesīgumu.

-     Protams. — Teneta balss skanēja noteikti un pārliecinoši. Un tā viņš patiesi domāja. Lai kas šo sievieti satrauktu, viņai nebūs miera, iekams šī nasta netiks novelta no sirds.

Mis Rensamas nemierīgie pirksti atlaida priekšauta malu, un viņa ielika rokas sev klēpī. Jautājums bija izlemts. Tas ir par Pamelu.

Tenets jautājoši savilka pieri.

-    Par Pamelu?

-     Nu, par to pašu meiteni. To, kuru Hugo atveda no Oksfordas. Es… Viņa izslēja zodu. Es viņu vakar redzēju šeit.

-    Svētkos?

-    Jā. Tā noteikti bija viņa.

-     Vai jūs viņu bieži esat redzējusi kopš tā laika, kad jūsu māsasdēls atveda viņu šurp?

-     Nē! Tur jau tā lieta! Nevienu reizi! Tāpēc jau es biju tik pārsteigta, ieraugot viņu šeit, Taksdenā. Biju jau sen viņu aizmirsusi, bet Pamela nav neko daudz mainījusies. Protams, drusku vecāka un tik tieva ari vairs nav. Bet citādi… Uzreiz pazinu. Tas bija pamatīgs pārsteigums.

-    Ko viņa darīja?

-     Tāpat vien klīda gar letēm kā jau visi citi.

-    Vai viena? -Jā.

Tenets atcerējās Hugo Fērleja sejas izteiksmi, kas vakar pēcpusdienā bija piesaistījusi viņa uzmanību. Fērlejs bija licies izklaidīgs, it kā viņa uzmanība būtu pievērsta kaut kam citam, un Tenets bija ar interesi prātojis, kas tas varētu būt. Varbūt tā bija šī Pamela? Ja tā, tad kāpēc tas vinu tā satrauca? Protams, viņš varētu izskatīties pārsteigts, ieraugot sievieti, kurai pievērsis uzmanību pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, bet kāpēc lai tas viņu satrauktu? Tam nav iemesla, ja vien… Vairāki mozaīkas gabaliņi Teneta smadzenēs negaidot sabīdījās kopā. Viņa domas enerģiski darbojās. Vai tiešām te būtu meklējama mīklainā notikuma atslēga?

Tenets neizrādīja savu satraukumu, taču Lainhems viņu pietiekami labi pazina. Arī seržants bija sasprindzis uzmanībā. Bet pilnīgi iespējams, ka Lainhems pats nonācis pie šī interesantā secinājuma.

-    Kāda tā sieviete izskatās?

-    Nu, pāris collas garāka par mani man ir piecas collas tumšiem, cirtainiem matiem.

-    Un kas viņai bija mugurā?

Letija Rensama sarauca pieri. Tenets noprata, ka apģērbs viņu daudz neinteresē un viņa tam nemēdz pievērst uzmanību. Tomēr iespējams, ka šoreiz mis Rensamas ziņkāre bija pietiekami sakāpināta, lai prātā paliktu ari atsevišķas detaļas.

Mis Rensamas acis apmierināti iezibējās.

-     Atcerējos gan. Zilgana kleita ar mazām, baltām puķītēm. Un ar garām piedurknēm.

Tātad vismaz vienu viņš uzminējis pareizi. Tā pati sieviete, kuru misis Kērka, Izobelas saimniecības vadītāja, bija redzējusi ejam pa gaiteni uz pagalma izejas pusi virzienā no kāpnēm, un tas bija noticis īsi pirms tam, kad mājā iesteidzās Fērlejs un ārsts Mellerds. Arī Lainhems bija aptvēris šo sakarību. Tenets uzjautrināts nodomāja, ka viņš izskatās pēc dzinējsuņa, kurš nupat uzodis lapsas pēdas.

Tagad jāpārliecinās, vai šeit var pievienot vēl vienu mozaīkas gabaliņu.

-    Sakiet, lūdzu, mis Rensama man radās tāds iespaids, ka, šo te sarakstu lasot, jūs itin kā meklējat kādu konkrētu vārdu. Vai tas bija Pamelas vārds?

Letija pietvīka.

-     Ā, jūs ievērojāt… Jā. Bet tā vārda tur nav. Tas gan tur varētu nebūt vismaz es to nepazītu, ja viņa būtu precējusies. Un precētai viņai vajadzētu būt, tādai glītai meitenei.

Diez vai tas ir atbilstošs raksturojums sievietei, kurai jau varētu būt virs četrdesmit, nodomāja Tenets. Bet Letijai Rensamai nav vairs tālu no septiņdesmit, tā ķa to var saprast.

-    Un kāds bija viņas pirmslaulību uzvārds?

-    Graisa. Letijas piere savilkās. Tas bija viens, kas Izobelai pie viņas nepatika. Tāds prasts uzvārds, viņa teica, uzreiz varot redzēt, no kādas ģimenes viņa cēlusies.

-      Vai jūsu māsasdēlam par viņu bija nopietna interese?

-      Bija gan. Viņi pat paguva saderināties. Pamela atbrauca šurp vairākas reizes un palika uz ilgāku laiku, un Izobela pret viņu tik draudzīgi izturējās. Rīkoja viesības viņai par godu, vadāja apkārt un iepazīstināja ar draugiem… Es pilnīgi brīnījos, ko māsa tik daudz nopūlas, ja jau meitene liekas nepiemērota.

Tas ir interesanti, nodomāja Tenets. Arī viņam tas likās savādi, atceroties visu, kas bija dzirdēts par Izobelu. Vajadzēs vēlāk par to palauzīt galvu.

-    Un kas notika tālāk?

-    Pamela atsauca saderināšanos. Hugo bija galīgi satriekts, viņam tā meitene briesmīgi patika. Bet meitene nebija pierunājama.

-    Vai viņa minēja kādu iemeslu?

Letija viegli paraustīja plecus.

-     Tikai to, ka, pēc viņas domām, viņi neesot viens otram piemēroti. Izobelai tas bija liels atvieglojums. Un, kad te parādījās Greisa, viss galā iznāca ļoti labi.

Kas zina, vai gluži tik labi, nodomāja Tenets, ievērodams, ka Letijas sejai pārskrien ēna viņa nepārprotami domāja tieši to pašu.

-     Vai jūsu māsasdēls vakar zināja, ka Pamela ir šeit?

Letija papurināja galvu.

-     Nezinu gan. Es viņu kopš vakardienas gandrīz neesmu redzējusi, un kaut ko tādu es Hugo tikpat laikam nejautātu.

-    Tātad jūs neredzējāt, ka Hugo ar Pamelu būtu sarunājušies?

Viņa vēlreiz papurināja galvu.

-    Nē. Ē… inspektor…

-    Jā, mis Rensama?

-     Es tikai domāju… Tad Letija papurināja galvu. Nē, es negribu tērēt jūsu laiku.

-    Par to neraizējieties! Runājiet droši!

-    Nu, man likās tā kā savādi…

Šoreiz Tenets tikai gaidīja.

Letija bikli paskatījās uz viņu.

-     Kamēr Izobela gulēja slima, viņai kāds vairākas reizes zvanīja.

-    Kas un kādā sakarā?

-    Vienkārši kāds gribēja runāt ar viņu.

-    Vīrietis vai sieviete?

-     Es droši nezinu. Balss bija tāda neskaidra, it kā aizsmakusi.

-    Kad tas bija?

-      Pirmoreiz tai pašā nedēļā tūliņ pēc triekas.

-    Tātad aizpagājušajā nedēļā?

-    Jā. Un otrreiz pirms dažām dienām.

Letija pastāstīja, ka abas sarunas bijušas

ļoti īsas. Pirmoreiz zvanītājs gribējis runāt ar Izobelu, bet, uzzinājis, ka viņa ir slima, nolicis klausuli. Otrreiz tas pats cilvēks piezvanījis torit, kad Izobelas paralizētās rokas pirksti kaut cik sākuši darboties, un Letija šīs iepriecinošās pārmaiņas iespaidā pateikusi, ka māsai ir daudz labāk, kaut gan viņa joprojām nevar celties no gultas. Saruna atkal beigusies. Zvanītājs nevienā no abām reizēm nav nosaucis savu vārdu. Letija jutās pārliecināta, ka šis cilvēks nekad agrāk nav zvanījis, un nevarēja iedomāties, kas tas varētu būt.

-      Protams, Izobela jau daudz kur piedalījās… Cilvēki zvanīja bieži, un es daudzreiz nezināju, kas tie ir un ko grib. Tāpēc nesapratu, vai vērts to pieminēt.

Tenets apgalvoja, ka noteikti bijis vērts to darīt. Svarīgs katrs sīkums, lai cik nenozīmīgs tas liktos. Viņš gribēja uzdot vēl vienu jautājumu.

-     Mis Rensama, kā man zināms, vakardienas svētku laikā, neilgi pirms jūsu ienākšanas mājā, pie jūsu kioska pienāca kāds vīrietis, laikam Ernijs vārdā, un kaut ko runāja ar jums.

Viņš ar interesi vēroja, kā šoreiz tumšais pietvīkums pārņem visu kaklu un seju, likdams vaigiem koši iekvēloties. Kāpēc tāds samulsums? Par romānu taču šeit nevarētu būt runas. Letija Rensama neizskatījās pēc tādas, kas uzsāks mīlas dēku ar dārznieku.

Pirksti atkal rosīgi darbojās, šoreiz plucinādami apspurušos salmus gar cepures malu.

-     Jā, tā bija. Bet es nesaprotu, kāds tam sakars…

-    Par ko viņš gribēja ar jums runāt?

Letija apjukusi papurināja galvu.

-    Es neatceros. Tie noteikti bija kādi sīkumi. Viņa sarauca pieri, kā cenzdamās atcerēties.

Taču Tenets labi redzēja, ka viņa to atceras. Letija% Rensama nebija prasmīga mele.

-     Atvainojiet, bet nevaru pateikt. Droši vien tas bija kaut kas saistīts ar svētkiem. Ernijs visu dienu skraidīja apkārt pie dažādiem palīgdarbiem.

Lai kas tas būtu, acīmredzot viņai bija ļoti svarīgi paturēt to pie sevis. Protams, pilnīgi iespējams, ka tam nav nekāda sakara ar slepkavību. Tenets nolēma vairāk netincināt.

-    Vai Ernijs dzīvo tepat, muižas teritorijā?

-     Jā. Viņam ir neliels dzīvoklītis virs staļļiem.

Un, kaut gan mis Rensama izskatījās atvieglota, ka Tenets vairāk nejautā, viņš juta, ka šāda jautājuma zemteksts Letijai bijis nepatīkams. Pateicies par palīdzību, viņš atvadījās, un abi vīri atstāja mis Rensamu vienu ēnā uz soliņa.

-    Ļo-o-oti interesanti, noteica Lainhems, kad viņi bija nokļuvuši pietiekamā attālumā.

-     Jā gan. Ļoti. Apspriedīsim to vēlāk. Tagad iegriezies staļļos, sameklē Erniju, pirms viņi nav paguvuši satikties, un noskaidro, kas tur ir bijis! Es gribu redzēt, ko misters Fērlejs sacīs par visu šo Pamelas būšanu. Līdzko vari, piebiedrojies mums!

Un Tenets apņēmīgi devās atpakaļ uz mājas pusi.

X

Tuvojoties mājai, Teneta soļi kļuva lēnāki. Viņš nupat bija attapies, ka pārlieku aizrāvies ar Letijas Rensamas stāstīto un aizmirsis sīkāk iztaujāt viņu par iemesliem, kas likuši slepkavības laikā staigāt pa māju. Varbūt šī sieviete ir krietni gudrāka, nekā viņam licies, un prasmīgi aizvadījusi viņu projām no sevis, stāstīdama par Pamelu Graisu ja tā svešo joprojām sauc un par dīvainajiem telefona zvaniem? Tenets tam īpaši neticēja, tomēr atzina, ka nebūt nav nekļūdīgs. Vai doties atpakaļ?

Viņš brīdi kavējās pie pagalma durvīm. Varbūt pārsteidzīgi ir ari tūlīt ķerties pie Hugo? Iespējams, ka prātīgāk būtu vispirms pārrunāt Pamelas un Hugo iespējamo lomu šai notikumā ar Lainhemu. Galu galā, nevar taču skaidri un gaiši jautāt to, ko patiešām gribas jautāt: Vai Pamela, dzimusi Graisa, ir jūsu mīļākā, un vai viņa noslepkavoja jūsu māti?

Turklāt labāk būs, ja Fērlejs pagaidām nenojautīs, ka viņi zina par Pamelu tas ir, ja tur vispār kaut kas slēpjas. Viņas klātbūtne vakardienas svētkos varēja būt pilnīgi nejauša. Varbūt šī sieviete gadījuma pēc atradusies tuvumā un gribējusi apmierināt dabisku vēlēšanos vēlreiz redzēt māju, kurā varēja būt saimniece, un vīrieti, kuru varēja apprecēt.

Nē, tas tomēr maz ticams, ja ņem vērā, ka šī sieviete tika redzēta slepkavības vietas tuvumā apmēram tajā laikā, kad tā tika izdarīta. Un Tenets joprojām bija pārliecināts, ka Fērlejs melojis, stāstīdams par gājienu uz māju pulksten pusčetros.

Ko darīt iet vēlreiz runāt ar Letiju vai saasināt Fērleja modrību, vai varbūt nedarīt ne vienu, ne otru? Tenets bridi vilcinājās, tad izdzirda kaut kur pa kreisi neskaidras balsis. Sasprindzinājis dzirdi, viņš ieklausījās. Jā, tas nepārprotami ir Fērlejs. Un otra, augstā balss pieder Samai. Viņi acīmredzot atrodas dārzā.

Balsis pievilka viņu kā magnēts. Tenets izlēma. Viņš tomēr neies projām, iekams nebūs mēģinājis noskaidrot, vai Fērlejam ir dēka ar šo sievieti. Taču tas jādara uzmanīgi, jo šis jautājums ir pārlieku delikāts.

Tenets devās šķērsām pāri pagalmam uz balsu pusi.

Fērlejs, viņa sieva un Sama sēdēja viktoriāņu laika oranžērijā, kas bija piebūvēta ēkas tālākajam galam, un malkoja dzēriena glāzes pirms gaidāmā lenča. Stiklotās durvis bija atvērtas pilnīgi vajā, un pašlaik, kad saule vēl nespīdēja tieši virsū, vieta šķita ļoti patīkama šādai pasēdēšanai vēsa flīžu grīda, ērti, balti pinuma krēsli, visapkārt eksotiski augi milzīgos apdedzināta māla podos. Aizmugurē stiepās šaura, ķieģeļiem bruģēta josla, gar kuru vijās vīteņaugi, nosegdami mājas sienu un jumta izciļņus; vietvietām lejup karājās zili, balti un košsarkani ziedi, un siltajā, valgajā gaisā valdīja tīkama smarža.

Tā bija aina no pārticīgas dzīves, un Tenets zināja, ka Lainhems labprāt būtu izmetis: Dažiem nu gan ir labi!

Fērlejs sēdēja vienā no platajiem loga sēdekļiem un, turēdams rokā glāzi, smaidīja Samai. Tenets nodomāja, ka, spriežot pēc viņa izskata vai uzvedības, gan grūti būtu ticēt, ka vakar noslepkavota viņa māte. Nākamajā brīdi viņš sev pārmeta, ka ir netaisns. Šādās reizēs itin bieži mēdz izlauzties spontāna jautrība. Tā cilvēki tiecas izbēgt no drūmās realitātes. Kurš zina, ko patiesībā Fērlejs domā vai jūt?

Greisa lūkojās savā glāzē neizteiksmīgu, izklaidīgu skatienu. Tenetam ienākot, viņa satrūkusies pacēla galvu.

Fērlejs piecēlās, un viņa smaids apdzisa.

-     Nē, patiešām… Vai mums nekad nebūs miera? Ceru, ka nedomājat mūs atkal izjautāt, inspektor.

-     Es labprāt parunātu kādu vārdu ar jums,

ser…

-     Ek, nu labi! Fērlejs iztukšoja glāzi un pikti, ar troksni nolika to uz baltā, pītā galdiņa sev līdzās. Tu teici, ka ēdīsim pēc desmit minūtēm, Sama?

-Jā. Bet…

-     Tātad desmit minūtes, Fērlejs uzsvērti paziņoja. Ejam uz manu kabinetu, Tenet!

Viņš devās uz durvju pusi, neatskatīdamies, vai Tenets viņam seko.

7 *

Kabinetā Fērlejs vispirms aizgāja līdz logam un paskatījās ārā.

-     Izskatās, ka nāk arvien vairāk to pretīgo reportieru. Ja tā turpināsies, mēs drīz dzīvosim kā aplenkumā. Vai jūs tur nevarat kaut ko līdzēt?

-     Padomāšu, ko varam darīt. Nelaime tā, ka visu šo laiku, kamēr jūs vedat projām svētku piederumus, atvērtie vārti viņiem ir pārāk spēcīgs kārdinājums.

-     Tā tur ir pēdējā kravas mašīna. Līdzko

būs prom, likšu Ernijam aizvērt vārtus.

Fērlejs apsēdās aiz sava rakstāmgalda, itin kā likdams Tenetam saprast, kurš šeit ir stāvokļa noteicējs.

Šī bija glīta, vīrišķīgi iekārtota telpa ar grāmatplauktiem gar sienām, ērtiem, apdilušiem ādas klubkrēsliem un senlaicīgu rakstāmgaldu, kas izmēros līdzinājās nelielam biljarda galdam; uz tā stāvēja rūpīgi sakrautas kartotēkas un papīru kaudzes.

Nu? Fērlejs nepacietīgi noprasīja, aizdedzinādams cigareti. Kas tad nu šoreiz?

Tenetam piepeši apnika paciest, ka pret viņu izturas kā pret zemāku būtni.

Kad Drako tikko ieradās pārņemt policijas štāba vadību, viņam ļoti patika sprediķot par to, cik svarīgi ir uzturēt labas attiecības ar cilvēkiem. Toreiz, pirms Angaradas slimības, viņa godkāre bija pavisam citāda, tomēr viņš joprojām mēdza mehāniski atkārtot, ka ar sava apgabala ievērojamiem cilvēkiem jāapietas tikai ar baltiem cimdiem.

Cienīdams savu priekšniecību, Tenets bija centies to ievērot un izturējies pret šo cilvēku pieklājīgi, bet no tā nebija guvis nekāda labuma. Ļaut sevi izprovocēt uz nesavaldību viņš negrasījās tas būtu pārāk neprofesionāli, tomēr

Tenets vairs nevēlējās uzspiest sev nepamatotu iecietību tikai tāpēc, ka Fērlejs ir parlamenta loceklis. Šis cilvēks pieder pie aizdomās turamo loka, un ar to pietiek.

-     Jūsu tante man teica, ka viņa vakar svētkos esot redzējusi kādu jūsu senu paziņu.

-    Ak tā? Fērlejs saausījās.

-     Sievieti, vārdā Pamela Graisa. Viņš uzmanīgi vēroja Fērleju un redzēja, ka parlamenta loceklis, par spīti lieliskajām paškontroles spējām, īsu mirkli sastingst. Vai arī jūs viņu redzējāt?

-    Jā, patiesību sakot, redzēju gan.

-    Vai jūs sarunājāties ar viņu?

Fērlejs vilcinājās ar atbildi.

Tenets saprata viņa šaubas. Ja Fērlejs ir runājis ar Pamelu, viņš, protams, aptver, ka to kāds var būt redzējis, un nevēlas riskēt ar iespēju tikt pieķertam melos.

-    Jā. Ļoti īsi. Jūs jau zināt, cik es biju aizņemts.

-    Tātad jūs neesat gluži sarāvuši sakarus.

Ārā ierūcās kravas mašīna, un Fērlejs, pa

pusei piecēlies, pāri plecam paskatījās pa logu. Labi, tūlīt būs prom. Viņš atkal apsēdās.

Tenets nedomāja ļaut viņam izvairīties no atbildes. Viņš sēdēja, ar sejas izteiksmi likdams skaidri saprast, ka gaida atbildi.

Fērlejs sarauca pieri.

-     Es nudien nesaprotu, kāds tam sakars ar izmeklēšanu, Tenet. Bet, ja nu jūs noteikti gribat zināt, es viņu pirmoreiz pēc daudziem gadiem satiku pagājušajā vasarā, kad biju aizbraucis pasniegt balvas Oratoru dienā kādā Londonas skolā, kurā viņa strādā.

-    Vai jūs zināt, kāpēc viņa vakar bija šeit?

Fērlejam pamazām zuda pacietība.

-    Kā lai es to varētu zināt? Kāpēc šeit vispār kāds bija? Un kāpēc jūs pats šeit bijāt?

-     Savādi ir tas, ka viņas vārda šajos sarakstos nav. Tenets pacilāja satītos papīrus, ko joprojām nēsāja sev līdzi.

-    Varbūt viņa aizgāja agrāk.

-      Varbūt. Tenetam šī doma jau bija ienākusi prātā. Bet kāpēc? Vai tāpēc, ka viņa zināja, kas noticis, varbūt pat bija līdzdalībniece, un vēlējās pazust, iekams sākusies vētra?

-     Bet varbūt viņa ir precējusies. Cik man zināms, Graisa bija viņas pirmslaulību uzvārds.

Fērlejs neko neatbildēja.

-    Vai jūs nezināt, vai viņa ir precējusies?

-     Viņas tagadējais uzvārds, cik zinu, ir Reivena. Fērlejs centās runāt nevērīgi, tomēr bija redzams, ka viņš to saka ļoti nelabprāt.

Tenets izjuta īsu pacilātības vilni. Tagad vismaz ir kāds pieturas punkts. Viņš ātri izskatīja sarakstu. Šāda uzvārda tajā nebija. Vai riskēt un pajautāt viņas adresi? Nē, labāk atstāt Fērleju neziņā par to, vai policija ies pa šo ceļu tālāk, vai ne. Atrast šo sievieti tāpat nebūs grūti.

Piepeši Fērlejs pielēca stāvus.

-    Ak, Dievs, paskatieties, kas notiek!

Kāds reportieris centās cauri logam nofotografēt parlamenta locekli.

Fērlejs aizrāva ciet aizkarus, un istaba iegrima puskrēslā.

-     Nu, man vienreiz pietiek! Viņš nikni aizsoļoja līdz durvīm. Gādājiet, lai viņi pazūd, Tenet! viņš izgrūda. Es iešu pateikt, lai Ernijs aiztaisa vārtus. Un, Dieva dēļ, dariet kaut ko, lai to izbeigtu!

Vestibilā Tenets sastapās ar Lainhemu.

-    Es tieši gāju pie jums uz kabinetu.

-     Ejam, Tenets drūmi noteica. Viņš spēja saprast Fērleja dusmas un pat just viņam līdzi, taču necieta, ka viņu izrīko, nepūloties ievērot kaut elementāru pieklājību.

Atvēris parādes durvis, Tenets tūdaļ nokļuva jautājumu krusā; pie pašas sejas viņam tika piegrūsts mikrofons. īss paziņojums bija neizbēgams, un inspektors pateica dažus vārdus, tad paskaidroja, ka Fērlejs vairs nenāks ar viņiem runāt un reportieri tiek aicināti atstāt Taksdenholas teritoriju. Neapmierinātībā kurnēdami, tie palēnām sakāpa savās mašīnās. Tenets un Lainhems aizsteidzās pie savas automašīnas un garās virknes galā sāka virzīties pa piebraucamo ceļu uz izeju. Tenets redzēja ārpusē piestājamies vēl divas mašīnas. Acīmredzot vajadzēs atsūtīt patruļas automašīnu parūpēties par kārtību un gādāt, lai prese beidz tiranizēt Fērleju ģimeni, citādi Drako viņam novilks ādu pār acīm.

Paskatījies pār plecu, Tenets ieraudzīja, ka aiz viņiem uz vārtu pusi steidzas pavecs neliela auguma vīrietis.

—                      Ernijs, paskatījies spogulī, noteica Lainhems.

Ārpus vārtiem no mašīnām izkāpa pēdējie ziņu medītāji un, vicinādami savus bloknotus, aplenca policijas automašīnu.

Tenets nolaida logu un papurināja galvu.

-     Piedodiet, jūs esat nokavējuši. Es jau savu sakāmo pateicu, un nekā jauna pagaidām nebūs. Taču viņš jau zināja, ka tik vienkārši vaļā netiks. Nākamajā mirklī Tenets izlēma, ko darīt. Preses konference rīt pulksten deviņos!

Viņš aizvēra logu, un Lainhems, apņēmīgi izstūrējis cauri pūlim, uzņēma ātrumu.

Nodevis ziņu par patruļas mašīnu, Tenets atlaidās sēdeklī. Brīdi abi brauca klusēdami, tad viņš apvaicājās:

-    Nu, kā tev gāja ar Erniju?

Lainhems paraustīja plecus.

-     Diemžēl nekā. Viņš turpināja, atdarinādams zemniecisko runas veidu: Visu cauru dienu tak skrēju riņķī kā dulns, te šur, te tur, te šitam kas jāziņo, te vēl kam. Un ta vēl šito izdari, Ernij, un vēl to. Riktīga trako māja. Kā tad es varu atminēties, vai biju pa vidām pie mis Rensamas kioska, vai nebiju?

Tenets sāka smieties.

-     Lieliski, Maik. Es redzu, ka tev ir apslēpts talants.

Lainhems kautrīgi pasmaidīja.

-      Viņš ir ļoti interesants tips. Kā no pagājušā gadsimta.

-     Un kā tu domā, kāpēc mis Rensama bija tik apmulsusi, kad es viņai pajautāju par šo Erniju?

-     Ko nu nezinu, to nezinu. Lainhems pasmīnēja. Varbūt slepens mīļākais.

-    Ha, ha! Tas ir labs joks.

-     Un kā ar to misis Tanneri? Vai tur kaut kas varētu slēpties?

-     Izsvītrot viņu jau, protams, nevar, bet es ļoti šaubos.

-     Ja nu vienīgi viņa ir ķerta. Dārgumiņš Veins, kam tā patīk uguņošana, jau laikam ir viņas vienīgais acuraugs, vai ne?

Lainhema balsi bija jaušama rūgtuma pieskaņa. Viņš pats bērnībā bija cietis no tā, ka savai Ipašnieciski mīlošajai mātei bijis vienīgais dēls.

-     Tā ir. Mums vajadzētu pārbaudīt, vai Veins joprojām ir aiz atslēgas. Nekad nevar zināt, reizēm par labu uzvešanos izlaiž ārā krietni agrāk.

-    Vai brauksim pie misis Tanneres?

-     Nē, labāk aizsūtīsim pie viņas Bentliju. Viņš māk apieties ar vecākām dāmām.

-    Vai tad mēs nemākam?

-    Mums es esmu iecerējis kaut ko citu.

-    Ā! Vai Pamelu Graisu?

-     Pamelu Reivenu. Un Tenets īsi atstāstīja savu sarunu ar Fērleju.

Lainhems klausījās ar lielu interesi.

-     Tātad vina varētu būt tā sieviete, ar kuru šim pašlaik ir dēka?

-    Ja tāda vispār ir. Mēs par to esam vienīgi dzirdējuši no Kerolainas Plouraitas.

-    Bet viņa par to likās pārliecināta.

-    Tomēr tas bija minējums. Protams, tik un

tā…

-     Aizdomīgi jau nu izskatās gan. Tas, ka viņa ap slepkavības laiku tika redzēta nākam no kāpņu puses, kuras ved uz vecās dāmas guļamistabu.

-    Ņem vērā, Maik, ka mēs izdarām sasteigtus minējumus.

-     Vai tu gribi teikt, ka te bija divas sievietes, kam tikko pāri četrdesmit, abas vidēja auguma, apaļīgas, ar tumšiem, cirtainiem matiem, zilganās kleitās ar baltām puķītēm un garām piedurknēm?

Tenets pasmējās.

-     Es gribu teikt tikai to, ka mēs droši nezinām, vai tā bija viena un tā pati sieviete. Protams, drīzāk jau nu tā liekas gan.

-     Liekas pavisam droši. Jo vairāk tāpēc, ka Fērlejs nelabprāt atzina, ka Pamelu pazīst un ir vakar runājis ar viņu. Varu galvot, ka viņiem ir dēka, ko vecene droši vien atklājusi un nav gribējusi pieciest.

-     Tas tomēr nav pietiekams iemesls slepkavībai, Maik. Ja nu vienīgi…

Viņiem vienlaikus iešāvās prātā viena un tā pati doma.

-     Jā, noteica Lainhems. Piebraucis pie štāba mītnes, viņš strauji nobremzēja. Vecā varēja piedraudēt izslēgt viņu no testamenta!

-     Ja tā, par to varētu zināt viņas advokāts. Es tomēr šaubos, Maik. Pārāk sagrābstīts minējums. Galu galā, ja var ticēt mis Rensamai, vecā misis Fērleja meiteni toreiz uzņēma ļoti laipni, kad Hugo viņu atveda līdzi, un Pamela pati atsauca saderināšanos.

-      Bet vai tev neliekas, ka tieši tas ir ļoti savādi? Tas, ka viņa tā pūlējās, lai Pamela justos labi, ja jau pašai tik ļoti nepatika šī saderināšanās?

-      Tā ir. Tenets atcerējās, ko par Izobelu Fērleju bija teikusi viņa sievasmāte. Mācēja apieties ar citiem. Man ir gadījies redzēt, kā viņa panāk, lai citi dara to, ko nemaz nav gribējuši, un pat nenojauš, ka tas ir viņas pirksts. Vai tā bija noticis arī ar Pamelu? Tomēr šādu iespēju viņš īsti nevarēja izprast.

-      Šā vai tā, tam nav lielas nozīmes.

Pieņemsim, ka viņam ir romāns ar šo Pamelu. Pieņemsim, ka tā ir viņa dzīves lielā mīlestība, un, kad viņi pirms gada satikās, viss sākās no gala. Laulība abiem ir sagādājusi vilšanos, Hugo nolēmis šķirties un apprecēt Pamelu un šoreiz neļaus nevienam to izjaukt. Pieņemsim, ka viņš pasaka to mātei…

-    Sievas klātbūtnē?

-    Nekur nav teikts, ka viņa to jau nezina.

-    Taisnība gan.

-     Tātad Hugo pasaka mātei, un viņa ir kategoriski pretī. Izobelai Pamela nekad nav patikusi, nav no īstajām aprindām un tagad jau par vecu, lai sagādātu mantiniekus. Pieņemsim, ka misis Fērleja piedraud izslēgt Hugo no testamenta, kā mēs jau minējām… Nevar noliegt, ka te ir ļoti spēcīgs motīvs.

-     Tev taisnība. Šī iespēja jāpārdomā ļoti nopietni.

-     Vai tu viņam teici, ka Pamela ir redzēta mājā ap slepkavības laiku?

-      Nē. Nolēmu, ka šo ziņu pagaidām paturēsim pie sevis. Man par to vispirms gribas pajautāt misis Reivenai pašai.

-    Un tāpēc mēs brauksim pie viņas?

-     Jā, arī tāpēc. Ja mums izdosies Pamelu atrast. Ejam, Maik. Tenets atvēra durvis un izkāpa no mašīnas. Ķeries pie darba un papēti, vai viņa ir atrodama! Ja iespējams, es labprāt tiktos ar šo sievieti jau šodien.

-    Kur Pamela dzīvo?

-    Laikam Londonā. Vismaz tur viņa strādā. Par skolotāju.

-    Ja tie abi ir iesaistīti šai lietā, skaidrs, ka Fērlejs būs Pamelai piezvanījis un brīdinājis, ka mēs esam prašņājuši par viņu.

-    Es zinu. Tieši tāpēc es negribu ilgi vilcināties.

-    Vārdu sakot, tie abi jāpatur acīs.

-Jā.

-    Ja es viņu atradīšu, vai norunāt tikšanos, vai ari mēs viņu apciemosim negaidot?

-     Norunā tikšanos! Ja mēs nemaldāmies, misis Reivena būs jau brīdināta par šāda apciemojuma iespēju, un nav jēgas braukt visu tālo ceļu uz Londonu, lai uzzinātu, ka Pamelas nav mājās. Ir galu galā svētdiena. Viņa patiešām var būt izgājusi.

Tagad abi bija atgriezušies kabinetā. Telpa bija karsta un smacīga, un Tenets, piegājis pie loga, atvēra to plaši vaļā.

Lainhems pastiepa roku pēc telefonu grāmatām.

-     Kas zina, varbūt laimējas un viņas uzvārds ir te.

-    Labi, to es atstāšu tavā ziņā. Iešu sameklēt Bentliju un aizsūtīšu viņu pie misis Tanneres. Un uzdošu kādam pārbaudīt, vai jaunais Tanners vēl sēž drošībā. Un vēl es domāju, ka jāaizsūta Kārsons aprunāties ar Džilu Kohreinu. Viņa vakar atklāja svētkus, un Fērlejs visu pēcpusdienu bija ar viņu kopā. Varbūt Džila ir redzējusi, ka Hugo sarunājas ar Pamelu, varbūt pat kaut ko dzirdējusi no viņu sarunas.

Viņiem laimējās. Kad Tenets jau bija atgriezies un izskatījis uz sava rakstāmgalda atstātos ziņojumus, ari Lainhems bija paveicis iecerēto. Viņš starodams nolika klausuli.

-    Pulksten četros.

-    To es dzirdēju. Ļoti labi. Tenets paskatījās rokas pulkstenī. Pustrīs. Piezvani Londonas štābam un pasaki, ka mēs braucam turp, un tad dosimies ceļā.

XI

Šajā pēcpusdienas stunda satiksme uz Londonas šosejas M 20 bija samērā reta, un brauciens likās gluži patīkams. Protams, drīz vien būs jānokļūst vienā straumē ar svētdienas atpūtniekiem, kuri atgriežas no piekrastes.

Pamela Reivena dzīvoja omulīga izskata ieliņā, gar kuru rindojās mājas ar viktoriāņu laika terasēm. Tenets no Bridžitas izteikumiem zināja, ka šādas mājas pašlaik kļuvušas ļoti iecienītas un maksājot lielu naudu. Pat mazākās no tām esot sadalītas tik dārgos dzīvokļos, ka jauni cilvēki, tādi kā viņa, tos noīrēt nespējot. Pagaidām Bridžita bija apmetusies vienkāršā īres dzīvoklī kopā ar trim citām meitenēm, un iespēja jebkad nopirkt viņai Londonā pašai savu mājokli Tenetam likās ārkārtīgi tāla. Viņi ar Džounu bija nereti ķircinājuši Bridžitu, teikdami, ka vienīgā cerība viņai esot apprecēt bagātu vīru, kam pašam ir sava māja. Tagad Tenets vēlējās, kaut šis vīrs nebūtu Aleksandrs.

Kamēr Lainhems novietoja mašīnu šaurajā laukumiņā, Tenets pajautāja:

-    Vai viņa gribēja zināt mūsu apciemojuma iemeslu?

-     Jā. Es tīšām atbildēju izvairīgi, pateicu tikai to, ka tas saistīts ar notikumu vakardienas svētkos.

-     Labi. Mēs laikam esam pieņēmuši par pašsaprotamu, ka viņa dzīvo viena?

-     Telefonu grāmatā rakstīti iniciāļi P.E., atbildēja Lainhems, pavirzīdams mašīnu garām blakus stāvošajam automobilim mata tiesas attālumā.

-    Viņas vīra vārds taču ari var sākties ar P.

-      Nu, to mēs drīz uzzināsim, vai ne? Seržants, kurš allaž lepojās ar savu braukšanas prasmi, triumfējoši pasmaidīja, noskatīdamies, cik precīzi mašīna ieslīdējusi šaurajā spraugā pāris collu attālumā no ietves, turklāt tai pilnīgi paralēli.

Tenets, kuram šādi manevri allaž sagādāja grūtības un nedeva tik labus rezultātus, skaudīgi noteica:

Kāpēc man nekad tā neizdodas?

Pamela Reivena saņēma atnācējus ar nervozu smaidu un cauri pašaurai priekštelpai ieveda viņus dzīvojamā istabā, kas pletās līdz pat mājas pretējai sienai. Tenets nojauta, ka te savienotas kopā divas mazākas istabas. Stikla durvis tālākajā malā veda uz nelielu pagalma dārzu ar baltiem metāla krēsliem un galdiņu. Viņi piekrita iedzert tasi tējas, un Tenets gaidīdams aplūkoja istabu.

Istabā valdīja mājīga gaisotne, kas viesiem mēdz tūlīt radīt omulības sajūtu. Grīdu sedza zaļš paklājs, pie logiem karājās krēmkrāsas aizkari ar puķotu rotājumu, un tādi paši bija ari krēslu pārklāji. Sienas nišas viktoriāņu kamīna abās pusēs no grīdas līdz griestiem bija pilnas grāmatām, un blakām atskaņošanas iekārtai stāvēja neliela kaste ar platēm un lentām. Uz kāda krēsla gulēja adīklis, un rakstāmgalds pie loga bija apkrauts ar papīriem, kas izskatījās pēc gada noslēguma kontroldarbiem. Acīmredzot Pamela Reivena svētdienas pēcpusdienu pavadīja cītīgā darbā.

Tenets pieliecās, lai tuvāk apskatītu dažas fotogrāfijas uz kamīna malas: vienā bija redzama pusaudze meitene, kas sēdēja uz mūra liedaga malā Pamelas meita, nosprieda Tenets, ievēro

dams izskata līdzību; otrā šī pati meitene jaunākā vecumā sēdēja blakām Pamelai un kādam vīrietim. Tas acīmredzot ir misters Reivens, nodomāja Tenets. Ja tā, vai viņš joprojām dzīvo šajā ģimenē?

-     Klāt esmu. Pamela ienāca istabā, nesdama paplāti ar tēju un biskvītiem. Turēdama to uz vienas rokas, viņa pabīdīja malā daļu no papīriem, tad nolika nesamo uz rakstāmgalda.

-    Vai šie ir jūsu vīrs un meita, misis Reivena? jautāja Tenets, pamādams uz fotogrāfijas pusi.

-     Bijušais vīrs. Mēs izšķīrāmies pirms pieciem gadiem. Jā, tā ir Gvena, mana meita.

Tenets skatījās, kā namamāte lej tasītēs tēju. Viņa bija ģērbusies koši sārtā sporta kreklā un zilās kokvilnas biksēs ar sārtām puķītēm; sievietes izskats nepārprotami atbilda gan misis Kērkas, saimniecības vadītājas, gan Letijas Rensamas aprakstam: tikko virs četrdesmit gadiem, vidēja auguma, tumšiem, cirtainiem matiem.

Vīri bija iepriekš vienojušies, ka sarunu vadīs Lainhems, un Tenets iekārtojās krēslā, gatavs uzmanīgi klausīties. Seržants vispirms apvaicājās, vai tiesa, ka viņa iepriekšējā dienā bijusi Taksdenholas svētkos.

Sieviete pasmaidīja.

-    Jā, tiesa.

-    Vai drīkstu zināt, kāpēc?

Viņa pamāja ar roku uz loga pusi un ieliņu aiz tā.

-    Ir taču saprotams, kāpēc. Nedēļu nogalēs ļoti gribas tikt ārā no Londonas. Es esmu dzimusi un augusi laukos, un man to pietrūkst.

Tenets to jau bija nopratis no Pamelas runasveida, kam piemita palēns, zemniecisks skanējums ar neskaidru "r". Laikam tieši to bija domājusi misis Kērka, teikdama, ka gaitenī sastaptā sieviete neesot bijusi "nekāda dāma". Tenetam pašam šis runasveids likās ļoti patīkams. Patiesībā Pamela visādā ziņā likās patīkama sieviete. Viņai bija dzīva, izteiksmīga seja, un klasiskā skaistuma trūkumu pilnīgi līdzsvaroja spilgtā personība. Tenets nodomāja, ka viņai būtu diezgan grūti melot. Pirmais iespaids katrā ziņā lika domāt, ka viņi ar Lainhemu kļūdījušies. Tenets nespēja iedomāties, ka šī sieviete varētu aukstasinīgi, ar iepriekšēju nodomu nogalināt bezpalīdzīgu, vecu sievieti.

Tomēr rūgta pieredze Tenetam bija paguvusi iemācīt, ka āriene var būt visai maldinoša. Varbūt viss atkarīgs no tā, cik liela ir Hugo Fērleja ietekme un vara pār viņu protams, ja tā tiešām ir Pamela Reivena, ar kuru viņam pašlaik ir dēka. Tenets secināja, ka nejustos pārsteigts, ja tā būtu: Greisa Fērleja šai sievietei blakām liktos auksta un neinteresanta.

-     Bet kāpēc jūs nolēmāt apmeklēt tieši šo pasākumu?

Viņa paraustīja plecus.

-    Man par to ieminējās kāds paziņa.

-    Vai misters Fērlejs?

Pamela gandriz izaicinoši paskatījās viņam acīs.

-Jā.

Interesanti. Tātad misis Reivena ar Fērleju nolēmuši neslēpt, ka starp abiem saglabājušās kaut kādas attiecības.

-     Diena bija ļoti jauka, un es zināju, ka svētdiena man paies, labojot kontroldarbus. Nolēmu, ka būtu interesanti vienreiz aiziet uz tādiem ciemata svētkiem, tas ir viss.

-     Un savu lomu droši vien spēlēja arī dabiska ziņkārība, vai ne? piebilda Lainhems.

Viņa sarauca pieri.

-    Ziņkārība?

-    Cik man zināms, jūs agrāk tikāt palaikam uzturējusies Taksdenholā.

-    Pirms ļoti daudziem gadiem.

-    Bet jūs taču noteikti gribējāt zināt, vai šī vieta pa šo laiku ir mainījusies.

Pamela pasmīnēja.

-    Bez šaubām, jums taisnība. Kārdinājums bija neatvairāms.

-     Kā nu ne, jo varēja taču notikt tā, ka tā būtu kļuvusi jūsu māja. Cik saprotu, jūs un misters Fērlejs kādreiz bijāt saderinājušies.

Viņas smaids apdzisa.

-    Jā, tā bija.

-    Vai drīkstu zināt, kāpēc jūs izšķīrāties?

Tenets iekšēji sarāvās. Par strauju, Maik.

Tas ir par strauju. Līdz šim viss bija ritējis labi varbūt pat pārāk labi. Misis Reivenas atsaucīgās izturēšanās iedrošināts, Lainhems bija uzņēmis pārāk strauju tempu. Varbūt vajadzēja vadīt šo sarunu pašam. Bet Maiks taču ir pietiekami spējīgs, un kā lai viņš apgūst pieredzi tādās smalkāk niansētās sarunās kā šī, ja Tenets viņam nekad nedos iespēju izmēģināt savu prasmi?

Pamela Reivena dusmās pietvīka.

-     Nē, nedrīkstat vis! Tā nu nepavisam nav jūsu darīšana! Un viņa paskatījās uz Tenetu, it kā gribēdama teikt: "Pasakiet viņam, ka viņš iet par tālu!"

Tenets jutās spiests aizstāvēt Lainhemu.

-    Es saprotu, ka daži mūsu jautājumi jums var likties pārlieku uzbāzīgi, misis Reivena, bet, ticiet man, mēs tos neuzdotu, ja tas nebūtu nepieciešams.

Pamela joprojām bija dusmīga.

Es nesaprotu, kā tam, kas noticis pirms divdesmit gadiem, var būt kas kopīgs ar vakardienas notikumiem. Turklāt jūs man vēl aizvien neesat pateikuši, kas īsti noticis un kāds man ar to var būt sakars.

Āķīgs stāvoklis, nodomāja Tenets. Pagaidām viņi tikai minēja, vai starp Fērleju un Pamelu varētu būt nopietnāks sakars, nevis tikai pavirša pazīšanās. Ja šāda cieša sakara nav, diez vai Hugo būtu ar Pamelu kopš vakardienas sazinājies, un tādā gadījumā Pamelas pārsteigums par šādu apciemojumu varētu būt pilnīgi neviltots jo vairāk tāpēc, ka ziņas par notikušo tikai nupat ir tikušas līdz masu informācijas līdzekļiem. Interesanti, vai televīzijā ir stāstīts par notikušo? Radio ziņas svētdienās nav tik regulāras, un Pamela, visu dienu strādādama pie rakstāmgalda, patiešām varbūt neko nav dzirdējusi.

No otras puses, ja Fērlejs ir viņas mīļākais, viņš noteikti ir vakar viņai piezvanījis un pastāstījis par notikušo, tā ka Pamelai jāzina par misis Fērlejas slepkavību. Un skaidrs, ka tādā gadījumā viņš zvanīja arī šodien, lai pateiktu, ka policija zina par Pamelas klātbūtni svētkos.

Tātad vai Pamelas šķietamā nezina ir patiesa vai tēlota?

Japasaka viņai par slepkavību un jāskatās, kā Pamela to uzņem.

Tenets paskatījās uz papīriem apkrauto rakstāmgaldu.

-Tātad jūs visu dienu strādājāt?

Pamela sarauca pieri.

-    Jā. Kāpēc jūs tā jautājat?

-     Un droši vien neesat ieslēgusi televizoru vai klausījusies radio?

-    Nē. Paklausieties, kas īsti noticis?

-     Tātad jūs neesat dzirdējusi, ka vecākā misis Fērleja vakar pēcpusdienā atrasta savā guļamistabā mirusi. Un, kā noskaidrojies, notikusi slepkavība.

Pamela strauji ievilka elpu, un viņas acis plati iepletās. Slepkavība!

Vai tur neieskanējās neīsta nots? Tenets nejutās drošs.

-    Tā diemžēl ir.

-     Nu, tas patiešām ir satriecoši! Bet es tik un tā nesaprotu, kāds tam sakars ar mani. Un nepavisam nevaru iedomāties, kāpēc jums jāiztaujā mani par tik seniem pagātnes notikumiem.

Vai tagad būtu īstais bridis pasacīt viņai, ka slepkavības laikā ir redzēta mājas iekšienē? Nē, vēl ne, nolēma Tenets. Viņš paraustīja plecus.

-   Kad tiek izmeklēta slepkavība, mēs vienkārši savācam pēc iespējas vairāk informācijas un ceram, ka beigu beigās kļūs skaidrs, kas ir svarīgi un kas ne.

-    Izklausās pēc lielas taustīšanās pa tumsu.

-     Varbūt. Bet parasti beigās rezultāti neizpaliek.

-     Bet man taču nav jums katrā ziņā jāatbild?

-    Nē. Tās ir jūsu tiesības.

Pamela piecēlās.

-    Tādā gadījumā es tās izmantošu.

Lainhems noraizējies paskatījās uz Tenetu.

Acīmredzot viņš saprata, ka nav rīkojies pietiekami prasmīgi. Tomēr seržants bija apņēmies vismaz mēģināt saglābt to, kas iespējams.

-     Misis Reivena, lūdzu, piedodiet! Es negribēju jūs apvainot.

-      Ir tomēr pāris jautājumu, kuri mums patiešām jāuzdod, Tenets saudzīgā balsī teica. Ja ne šodien, tad citreiz tikpat tas būs jādara…

Viņa brīdi vilcinājās, tad aizgāja pie rakstāmgalda un palika stāvam, pagriezusi vīriem muguru.

Lainhems vēroja viņu ar raižpilnu izteiksmi sejā.

Beidzot Pamela nopūtās un atgriezās agrākajā vietā.

Tenets redzēja, ko viņa domā: Labāk, lai tas drīzāk ir galā.

-    Nu, labi. Ja jau tā vajag.

-     Spriežot pēc tā, ko jūs teicāt, jūs ar misteru Fērleju neesat gluži pārrāvuši sakarus. Lainhems tagad uzmanīgi taustīja turpmāko ceļu.

-      Nē, pavisam neesam. Mēs gadiem nebijām tikušies, bet tad kādu dienu viņš ieradās pasniegt balvas skolā, kurā es strādāju. Kopš tā laika mēs šad tad esam tikušies un kopā paēduši pusdienas, galvenokārt skolas brīvlaikā.

Pie šī stāsta viņi ar Fērleju acīmredzot bija nolēmuši turēties, un šķita skaidrs, ka nav nozīmes pagaidām lauzties tālāk. Tenets noraizējies gaidīja, vai arī Lainhems to būs sapratis.

Jā, viss kārtībā.

-      Skaidrs. Un vienā no šīm reizēm viņš jums ieminējās par svētkiem.

-    Jā, tā bija.

-    Kad tas notika?

Viņa sarauca pieri.

-    Laikam pirms kāda mēneša.

-    Tātad jūnijā?

-Jā.

-    Un vai kopš tā laika jūs esat vēl tikušies?

-      Paklausieties, seržant, kāpēc jūs visu to jautājat?

Tenets juta, ka tagad Lainhemam būtu īstais bridis paziņot, ka viņa redzēta mājas iekšienē. Viņš uztvēra seržanta skatienu. Tagad.

-     Misis Reivena, vakar svētku laikā jūs bijāt iegājusi iekšā mājā. Vai varat pasacīt mums, kāpēc?

Ja Pamelu šāds jautājums samulsināja, tad viņa to nepavisam neļāva manīt. Droši vien viņa rēķinājusies ar iespēju, ka sieviete, kura viņu redzēja, var būt paziņojusi to policijai. Viņa pasmaidīja.

-    Dabiska aicinājuma pēc, kā gan citādi?

-     Tualetes apmeklētājiem bija uzceltas blakus mašīnu stāvvietām.

-     Man sāpēja kājas, seržant. Diemžēl biju neapdomīgi izvēlējusies kurpes ar augstiem papēžiem. Līdz mašīnu stāvvietām bija krietns gabals, un pa pagalma durvīm iekšā un ārā visu laiku staigāja sievietes. Es domāju, ka ieslīdēšu mājā nepamanīta.

Taisnība vai ne? Pašlaik Pamelai kājās bija sportiski apavi, un skolā viņa droši vien mēdza valkāt zemas kurpes. Nav tāda nerakstīta vai rakstīta likuma, ka skolotājām jāizskatās elegantām; patiesībā gluži otrādi, ja var spriest pēc drēbēm, kādās Tenets viņas nereti tika redzējis. Un visiem zināms, ka sievietes, kas nav pieradušas valkāt kurpes ar augstiem papēžiem, mēdz ar tām mocīties.

Sarunas sākumā Tenets bija spriedis, ka šī sieviete slikti mācēs melot. Tagad viņš par to vairs nejutās pārliecināts. Bet varbūt Pamela vienkārši prot pasniegt patiesību taupīgās devās.

-     Jūs redzēja nākam no kāpņu puses, bet tualete atrodas tūlīt aiz durvīm, sacīja Lainhems.

Pamela paraustīja plecus.

-      Biju iedomājusies, ka atcerēšos mājas iekštelpas. Tomēr maldījos.

-    Vai jūs uzkāpāt augšstāvā?

-      Vai jums neliekas, ka tas būtu pārāk bezkaunīgi?

-     Bet vai uzkāpāt? Tagad, kad uzdoti bija visi paredzētie jautājumi, Lainhems bija gatavs kļūt uzstājīgāks un, ja vajadzīgs, izpelnīties viņas dusmas.

-    Seržant, es nezinu, uz ko jūs tēmējat, bet, lai kas tas būtu, jūs esat izvēlējies nepareizu mērķi. Es gribēju aiziet uz tualeti un domāju, ka pratīšu to atrast. Tomēr nepratu. Un tas bija viss, vai skaidrs?

Bija nepārprotami redzams, ka viņa nedomā padoties un ka neko vairāk tāpat uzzināt šobrīd neizdosies.

Vīri jau bija priekštelpā un gribēja doties 11/ durvīm, kad ārdurvīs atskanēja atslēgas ••kiapsti. Pamela pasteidzās tās atvērt.

-    Ā, Gvena! Tu esi agri mājās.

Viņas balsī skanēja mulsums. Acīmredzot cerējusi, ka līdz meitas pārnākšanai apmeklētāji Ihis projām, nodomāja Tenets.

Mātes un meitas līdzība arī tagad bija spocīgi jaušama. Gvenai varēja būt apmēram astoņpadsmit gadu, viņas tumšie, cirtainie mati bija sabužināti modernā jūklī. Meitene bija ģērbusies džīnās un sporta krekliņā ar spilgtu uzrakstu "ES MĪLU PASAULI" uz krūtīm. Pār vienu plecu meitene bija pārsviedusi koši sarkanu, nelielu mugursomu. Gvenas skatiens jautājoši pārslīdēja no mātes pie policijas vīriem.

-     Visu labu, inspektor, Pamela noteikti sacīja, pakāpdamās sānis.

Priekštelpa bija maza, un Gvena atkāpās ārpusē, lai ļautu viņiem iziet. Tenets prātoja, kā Pamela izskaidros meitai policijas nāciena iemeslu. Vai viņa ir stāstījusi Gvenai par savu braucienu uz vakardienas svētkiem? Ja Pamela saietas ar Hugo, Gvenai tas noteikti zināms. Kā šī meitene uzlūko Fērleju?

Ejot uz mašīnu, Lainhems noteica:

-    Tā nav ar pliku roku ņemama.

-     Nu, to mēs jau paredzējām, vai ne? Kā nekā, Oksfordas diploms. Tenets pasmīnēja. Vai tu domā, ka es tev bez iemesla uzdevu vadīt šo sarunu?

-      Un es spoži salaidu dēlī, Lainhems nikni izmeta. Iekāpis mašīnā, viņš ar troksni aizcirta durvis. Tas šķita pavisam neparasti. Automašīnas bija Lainhema sensena mīlestība, un slikti izturēties pret tām viņš nemaz nespēja. Vajadzēja runāt tev pašam.

-     Muļķības, Maik. Tu, kā parasti, pārspīlē. Viņa tikai meklēja ieganstu, lai tiktu no mums vaļā.

-    Nu, tad man tādu nevajadzēja dot! Lainhems drūmu skatienu raudzījās vējstiklā. Es zinu, kur bija kļūda. Pārāk sasteidzu, vai ne? Tas apstāklis, ka viņa likās atsaucīga un atraisīta dzina mani pārāk strauji uz priekšu, un es pārcentos.

-     Jā. Tātad tu esi izprātojis un atradis vainu, un tagad mierīgi vari to aizmirst pareizāk sakot, ierakstīt pieredzē.

-    Cik reižu tu jau tā esi teicis? Un es zinu arī, kas nāks tālāk: 'Tieši tā jau mēs visi mācāmies. No savām kļūdām."

-     Bet tā taču ir. Tā mēs patiešām darām. Vēl vairāk kā tu pats labi zini, mēs turpinām kļūdīties.

Lainhems tik viegli nebija nomierināms. Viņam allaž bija grūti samierināties ar neveiksmi, no kuras varēja izvairīties. Tenets zināja: tas ir tāpēc, ka seržants pārlieku mīl savu darbu. Pēc īsa brīža viņš sagrozījās sēdeklī.

-    Maik… Vai mēs te sēdēsim visu dienu?

Lainhems izbrauca no šaurās stāvvietas,

manevrēdams tikpat veikli kā iebraucot, un Tenets atvēra pilsētas plānu.

-    Paskatīsimies, vai es protu atrast ceļu atpakaļ.

-    Par to nav jābēdā. Es, šķiet, atceros.

-     Nesaprotu, kā tas iespējams. Man visas šīs piepilsētu ielas liekas pilnīgi vienādas. Tomēr Tenets aizvēra grāmatu un nolika atpakaļ. Lainhema aizskartajai patmīlībai būs patīkami vismaz šajā ziņā izbaudīt pārākumu.

Tikai tad, kad viņi bija nokļuvuši uz šosejas, seržants atkal ierunājās.

-      Patiesībā viņa patiešām nevienu reizi neko nesameloja vai ievēroji? Nepateica nekā tāda, kas mums ļautu atgriezties un sacīt: ziniet, jūs mums samelojāt.

-    Es zinu.

-    Un viņi ar Fērleju noteikti saietas.

-     Man viņa gluži labi patika. Galu galā, ja cilvēks nonāk neērtā situācijā, skaidrs, ka cenšas aizstāvēt savas intereses.

-      Vai tu gribi teikt, ka viņi nekādā ziņā nevar būt vainojami pie vecās dāmas nāves?

-      Nebūt ne! Bet pretējais vēl nekādi nav pierādīts.

-     Jā, jā, zinu. Un tagad tu tūlīt man teiksi ka vienmēr jātur acis vaļā!

Tenets iesmējās.

-     Acīmredzot tas nav vajadzīgs, ja jau tu zini pats. Labs ir, mēģināsim kādu brīdi to visu izmest no prāta. Kā iet taviem bērniem?

Izrādījās, ka temats nav veiksmīgi izvēlēts.

Lainhems saviebās.

-   Taisnību sakot, mums ir raizes par Ričardu.

-    Kāpēc? Kas jūs uztrauc?

-     Grūti pat pateikt. Redzi, viņš taču ir attīstīts zēns, vai ne?

-    Katrā ziņā.

-          Kāpēc tad viņam ir nemitīgas nepatikšanas skolā?

-    Kādas nepatikšanas?

-    Viņa klases audzinātāja nevar saprast, vai viņš tīšām spītējas, vai ir vienkārši slinks. Un cik nekārtīgs! Nevar savākt savas lietas, pēc pāris minūtēm jau vairs nezina, kur ko licis. Mūžīgi visu zaudē, atstāj, aizmirst… Luīze saka, vienīgais veids, kā panākt, lai mantas atrastos pie viņa, ir piesiet dēlam tās klāt!

-      Varbūt citi no viņa gaida pārāk daudz, zinādami, ka viņš ir spējīgs zēns?

-     Nezinu. Viņi brauca aiz muguras kravas mašīnai ar konteineriem. Paskaties uz šito! Brauc pāri par septiņdesmit!

-     Tā nav mūsu problēma, Maik. Mēs vieni nevaram panākt, lai visi šai zemē ievērotu noteikumus.

Lainhems piedeva gāzi, lai apbrauktu mašīnu, un noskatījās uz šoferi ar zvērošu skatienu.

-    Nu, un ko jūs domājat darīt?

-     Skola viņam rīt pēcpusdienā iekārtojusi pārbaudi pie bērnu psihologa.

-    Vai nav par stipru?

-     Tā bija viņu ideja. Skolotāji saka: ja tur esot kāda problēma, ar to vajagot cīnīties pašā sākumā.

-     Man nu gan Ričards vienmēr ir licies pilnīgi normāls un vesels bērns.

-     Tev nav jādzīvo ar viņu kopā! Mēs ļoti svārstījāmies un raizējāmies, pirms piekritām, bet beidzot nolēmām, ka nekāda ļaunuma no tā nevar būt un varbūt tomēr tiek kāds labums. Mūžīgi mēs tā nevaram turpināt, dēls mūs pataisīs trakus. Vai tev ar Benu kādreiz ir bijušas tādas grūtības?

-     Grūtības mums, protams, ir bijušas, sacīja Tenets, atcerēdamies briesmīgo laiku, kad viens no Bena draugiem bija nomiris no līmes izgarojumu elpošanas un viņi tika atklājuši, ka ari Bens ir eksperimentējis ar "dažādu vielu inhalāciju". Bet ne tādas, par kādām stāsti tu.

Kādu laiku abi brauca klusēdami, tad Tenets teica:

-     Tev taisnība. Labi vien būs, ja viņš rīt aizies pie tā vīra.

-    Tā ir sieviete.

-     Vienalga, lai būtu sieviete. Ja arī tam nebūs citas nozīmes, radīsies vismaz kāda skaidrība, un jums būs vieglāk, ja zināsiet, ka esat mēģinājuši kaut ko darīt.

-    Cerams, ka tev taisnība.

Bija jau vēls, kad Tenets atgriezās mājās. Viņš ar atvieglojumu konstatēja, ka Aleksandra porša pagalmā vairs nav. Lai kā viņš mīlēja Bridžitu, šovakar Tenetam nebija noskaņojuma saviesīgām sarunām. Inspektors jutās noguris, un viņam sāpēja mugura pirms vairākiem gadiem gūtais ievainojums itin bieži lika sevi manīt.

Tenets nebrīnījās, redzēdams, ka Džouna jau aizgājusi gulēt. Viņš jutās izslāpis un paņēma no ledusskapja auksta alus bundžu, kuru tūdaļ līdz pusei izdzēra un tikai tad apsēdās pie vir

tuves galda notiesāt sievas atstātos salātus un auksto gaļu. Pēc tam Tenets pēc iespējas klusi devās augšā pa kāpnēm, cerēdams Džounu neuzmodināt.

Kad viņš iekārtojās gultā, sieva sakustējās, pa pusei pamodās, tad atkal gulēja tālāk. Tenets izstiepās uz muguras, tīksmi baudīdams nogurušo muskuļu atslābumu uz dārgā ortopēdiskā matrača, kuram viņi bija nolēmuši atlicināt naudu, kad kļuva skaidrs, ka Teneta muguras kaite negrasās atkāpties.

Logi siltajā vasaras naktī bija atstāti vaļā, un viegla vēsma trīsināja aizkarus. Tenets sāka dziļi un vienmērīgi elpot, cerēdams, ka tā izdosies drīz iemigt. Tomēr viņš paredzēja, ka tas, par spīti nogurumam, diezin vai izdosies. Sākot izmeklēt kādu lietu, vienmēr bija tik daudz kas jāaptver, tik daudz kas jāapkopo un jānovērtē, ka pārlieku nodarbinātās smadzenes ilgi nespēja atslēgties no dienas pienākuma.

Tenets bija pārliecināts, ka slepkavību upuri, kuri nav pakļauti nejaušai vardarbībai, jau dzīves laikā glabājuši sevī šī traģiskā notikuma iedīgli. Kaut kas viņu dzīvē, tagadnē vai pagātnē, vai kaut kas viņu raksturā beigu beigās izraisa izšķirošo varmācīgo soli, un izmeklētāja uzdevums ir noskaidrot, kas īsti tas ir.

Izobelas Fērlejas raksturu, spriežot pēc māsas stāsta, bija lielā mērā veidojusi tēva nepiepildītā vēlēšanās pēc dēla. Kā Letija teica? "Viņa bija drošs un stūrgalvīgs bērns, un tēvs viņu vēl iedrošināja, kā mācēdams.Viņai vajadzēja būt stiprai, apņēmīgai, pat nežēlīgai, ja vajadzīgs."

Jā, to viņa neapstrīdami bija iemācījusies. Spriežot pēc Džounas mātes vārdiem un viņa katrā ziņā ir viena no objektīvākajām lieciniecēm Izobela bijusi valdonīga, kundziska, izmanīga. Kerolaina nosauca misis Fērleju par egoistisku, egocentrisku, prasīgu un lepnu sievieti. Viņas māsa Letija, šķiet, ir vienīgā, kas mēģina kaut kā aizbildināt vecās sievietes netīkamo dabu, un vēl nevar zināt, vai tas nebija par daudz jauki, lai būtu patiesi. Vai tiešām cilvēks, kas izbaudījis tādu izturēšanos kā viņa, varētu nenēsāt sevī nekādu aizvainojumu? Kā sacīja Kerolaina Plouraita? "Es nekādi nesaprotu, kā Letija varēja viņu paciest. Kā tā Izobela varēja viņu tramdīt… Viņa izturējās tā, it kā Letijas vienīgais dzīves mērķis drīkstētu būt rūpes par māsas ērtībām. Un nekad, nekad viņa neļāva aizmirst, ka Letija ir atkarīga no viņas un tikai māsas dēļ ieguvusi jumtu virs galvas." Teneta atmiņā uzpeldēja Letijas trūcīgi mēbelētā istaba ar nolietotajām mēbelēm un plankumaino spoguli.

Tenetam jau agrāk bija ienācis prātā, ka Izobela droši vien Letijai ir kaut ko novēlējusi savā testamentā, un Letija to droši vien zina. Cik spēcīgs kārdinājums vajadzīgs, apzinoties, ka pirmo reizi mūžā rokas stiepiena attālumā ir patiesa neatkarība? Un turklāt vēl atsvabināšanās no tirānijas, kuras esamību atzina visi, tikai ne pati Letija.

Turklāt viņa noteikti meloja, stāstīdama, ka neesot uzkāpusi augšstāvā, kad ap slepkavības laiku bija iegājusi mājā. Pēdējo reizi iedama apraudzīt veco dāmu, Greisa tika Letiju redzējusi par to Tenets jutās pilnīgi pārliecināts.

Viņš nevarēja iedomāties, ka Letija spētu izplānot un īstenot māsas slepkavību, taču grūti uzminēt, cik spēcīgs varbūt kļuva kārdinājums, redzot Izobelu tik nevarīgu. Iespējams, ka Letija pat attaisnoja savu rīcību, iegalvodama sev, ka izdara Izobelai pakalpojumu, atbrīvojot māsu no atkarīgas un kopjamas slimnieces stāvokļa, ko viņa noteikti ļoti pārdzīvo. Nav pat izslēgts, ka Letijas stāsts par Pamelu bija mēģinājums pavērst aizdomas uz citu pusi, projām no sevis. Varbūt Tenets pārāk zemu novērtējis šo sievieti, varbūt Letijas jaušamā nevēlēšanās stāstīt, ka vakar svētkos redzējusi Pamelu, patiesībā bija gudri aprēķināts solis, vēlēšanās izraisīt inspektorā lielāku interesi, ziņkāri par to, ko viņa īsti slēpj.

Tā vai citādi, ziņa par Pamelu tomēr bija ievērības cienīga, jo izskaidroja daudzus citus apstākļus un pavērsa izmeklēšanu visai būtiskā virzienā. Tenetam likās, ka aizdomās turamo personu lokā daudz ticamāks slepkavas kandidāts ir Hugo.

Teneta atmiņā skanēja dažādu sarunu fragmenti. Kerolaina: "Man liekas, ka viņš apmēram pirms gada satika kādu sievieti un tā dēka joprojām turpinās." Letija: "Pamela atsauca saderināšanos. Hugo bija galīgi satriekts, viņam tā meitene briesmīgi patika." Hugo: "Ja nu jūs noteikti gribat zināt, es viņu pirmoreiz pēc daudziem gadiem satiku pagājušajā vasarā…" Pamela: "Tā nu nepavisam nav jūsu darīšana!"

Tenets nopūtās. Ir gan, Pamela, viņš nodomāja, laizdamies miegā. Tā ir mūsu darīšana, un kā vēl!

Jo tādā gadījumā, ja Hugo ar Pamelu saietas un tas šķiet vairāk nekā ticami un ja Hugo par to ir pastāstījis mātei un viņa protestējusi, varbūt pat piedraudējusi izslēgt dēlu no testamenta… Ja, ja, ja… Pietiek, viņš sev

miegaini pavēlēja. Kāda jēga tā spriedelēt?

Bet tas ir jāzina un jāuzzina drīz.

Ķeršos klāt no paša rita, viņš sev apsolīja. Tātad jāmeklē Olivers Basets, Izobelas Fērlejas advokāts…

XII

Tiklīdz Tenets nākamajā rīta iegāja kabinetā, viņš tūlīt redzēja, ka Lainhemam ir jaunas ziņas. Seržants sēdēja pie sava rakstāmgalda, visapkārt viņam slējās rūpīgās kaudzītēs sakrauti papīri, un sejā staroja triumfs.

-    Tu tikai paklausies!

Tenets juta sev iekšā kaut ko satraucoši iekņudamies.

-    Kas tad nu ir?

Lainhems paņēma kādus papīrus no kaudzītēm. Tie izskatījās pēc bankas ziņojumiem.

-     Katra mēneša pirmajā dienā no misis Fērlejas rēķina ticis izmaksāts pamatīgs čeks.

-Cik liels?

-     Pēdējā pusgada laikā katru mēnesi tūkstoš mārciņas. Pirms tam pa deviņiem simtiem. Vēl pirms pusgada astoņi simti mēnesī…

-    Bilde diezgan skaidra.

-    Padomā tikai! Lainhems kūsāja satraukumā un pacilātībā. Tas ir tas pats B! B bankas diena. Katra mēneša pirmajā datumā…

-     Nediktē man priekšā, Maik. Es neesmu idiots. Kad Lainhema sejā parādījās vilšanās, Tenets steigšus piemetināja: Malacis, Maik. Tas ir lielisks atklājums. Tātad čeks, tu saki, un nevis regulārs pārvedums vai atskaitījums?

-    Taisni tā.

-    Līdzko sākas bankas darbalaiks, piezvani un norunā tikšanos un tad dodies aprunāties!

-     Kā tu domā, kam tā nauda varēja būt? Lainhems negribēja tik drīz nolikt šo jautājumu malā.

-     Šobrīd mēs varam tikai minēt, un tas neko nedos. Pagaidīsim, ko tu tur uzzināsi.

-     Un tad vēl šis. Lainhems iedeva Tenetam papīra lapu plastikāta aploksnē. Anonīma, bet izskatās pēc tādas, kas jāpapēta sīkāk.

Vēstule bija rakstīta ar lielajiem iespiedburtiem uz lēta līniju papīra.

"PAJAUTĀJIET PAR ĶILDU TODIEN, KAD MISIS FĒRLEJAI UZNĀCA LĒKME."

-    Kur ir aploksne? jautāja Tenets.

Lainhems iedeva viņam vēl vienu aploksni.

-     Arī lielie, drukātie burti. Adresēts tev. Starrendenas pasta zīmogs. Kas to būtu varējis rakstīt?

-   Ja pieņemam, ka triekas dienā vecā dāma bija savās mājās, tad izvēle skaidra, Maik. Hugo Fērlejs, Greisa Fērleja, Letija Rensama, Sama, misis Kērka…

-    Es teiktu, ka misis Kērka, un tu?

-     Laikam es arī. Kad vēlāk iesim uz turieni, paņemsim vēstuli līdzi un paskatīsimies, kā kurš uz to reaģē. Tenets jutās apmierināts. Šorīt rokā jau divi pavedieni. Vai ir vēl kaut kas?

-     Apstiprinājums, ka Tanners joprojām ir cietumā. Un ziņojumi no Bentlija un Kārsona par sarunām ar misis Tanneri un Džilu Kohreinu.

-    Kas tajos teikts?

-    Nu, Bentlijs domā, ka misis Tannere esot drusciņ pajocīga. Un ļoti naidīgi noskaņota pret veco dāmu. Nosaukusi viņu par…kā nu bija? Lainhems ieskatījās ziņojumā. Ā, tepat ir. "Riebīga veca govs, kas staigā pa pasauli, bāzdama degunu visu citu darīšanās". Zvēr, ka ne reizes neesot uzkāpusi augšstāvā un visu pēcpusdienu tā noskrējusies ar trauku paplātēm, ka kritusi "no kājām zemē", viņas pašas vārdiem runājot.

-    Tātad viņa tomēr strādāja mājas iekšienē, nevis ārā, teltī?

-    Tā iznāk.

-      Un neviens nebūtu pamanījis, ja misis Tannere ar savu kārtējo paplāti būtu aizkavējusies kādu brīdi ilgāk, vai ne?

-    Vai pētām to sīkāk?

-     Šobrīd ne. Bet izmest no redzesloka mēs viņu nedrīkstam. Ja visur citur atdursimies tukšumā, ķersimies pie šī pavediena un aiziesim paši ar šo sievieti aprunāties. Un ko teica Džila Kohreina?

-      Diemžēl neko īpašu. Viņa visu laiku neesot bijusi kopā ar Fērleju. Viņš palaikam apstājies ar kādu aprunāties, un viņai vajadzējis apstaigāt visas letes un atrakcijas, jo tas vienmēr tiek gaidīts no personas, kas atklāj svētkus.

-     Tā ir. Žēl. Tātad Kohreina neatceras, ka būtu redzējusi Fērleju sarunājamies ar sievieti, kura atbilst Pamelas Reivenas ārējam aprakstam?

-Nē.

Tenets paskatījās pulkstenī. Laiks doties uz rīta sapulci. Jāiet, citādi nokavēšos. Piezvani uz firmu "Vailijs, Basets un Protero" un, ja iespējams, sarunā šorīt tikšanos ar Oliveru Basetu! Un piegriez bankai!

Rīta sapulces parasti notika rāmi un vienmuļi un ievērojami atšķīrās no agrākajām, sākotnējai iecerei atbilstošajām apspriedēm nesenā pagātnē. Tolaik policijas priekšnieks Drako bija kā dzinējsuns, kas tvēra padotos aiz papēžiem un allaž pārliecinājās, ka neviens sīkums nav palaists garām neievērots. Tenets, Būns un Todijs jau sen vairs neiztaujāja viņu par Angaradas Drako veselības stāvokli, jo šādi jautājumi Drako tikai vēl vairāk nomāca, turklāt viņas slimība jau bija sasniegusi to stadiju, kurā ir pamats baidīties no iespējamās atbildes. Šodien Drako izskatījās pārguris, viņa seja bija pelēka, un zem aizplīvurotajām acīm stiepās tumši loki. Pat spurainie, melnie mati izskatījās sagumuši un gurdeni tāpat kā to īpašnieks.

Teneta ziņojums bija pats garākais. Drako uzmanīgi noklausījās, uzdeva dažus atbilstošus jautājumus, tad teica: Es ticu, Tenet, ka jūs šo uzdevumu veiksiet ar nepieciešamo takta izjūtu. Ja rodas problēmas, jūs zināt, kur mani sameklēt.

Zuduši bija kategoriskie apgalvojumi un pamācības, kas savulaik tā krita Tenetam uz nerviem. Tagad viņš domāja, ka tos paciestu ar prieku, ja vien Drako atgūtu kādreizējo sparu un enerģiju. Pēc neilgas preses konferences Tenets atgriezās savā kabinetā, joprojām juzdamies nomākts par priekšnieka nelaimi un pārvērtību.

Tikšanās ar misteru Basetu norunāta pusvienpadsmitos, paziņoja Lainhems, kad Tenets bija atgriezies savā vietā.

-    Tas ir labi.

-      Un vēl es sarunāju tikšanos ar bankas pārzini vienpadsmitos piecpadsmit.

-    Lieliski.

-      Vai dakteris Mellerds gadījumā neteica, ka viņam izdevies noorganizēt pēcnāves sekciju jau šorīt no rīta?

-     Jā. Cerams, ka viņš mums vēlāk darīs zināmus tās rezultātus.

Gaidīdami ieplānoto tikšanos, Tenets ar Lainhemu vēlreiz izskatīja misis Fērlejas papīrus, meklēdami kādu norādi uz to, kam varētu būt paredzēta tik liela summa, taču nekādu pavedienu neatrada. Kad pienāca laiks doties uz tikšanos ar Basetu, Lainhems jutās pavisam izmisis.

-     Kaut kam taču ir jāatrodas, viņš sacīja, iedams Tenetam blakus pa Haistrītu. — Es nevaru ticēt, ka viena sieviete var izlikt katru mēnesi tūkstoš mārciņas tāpat vien un ka viņas papīros tas nekur netiek pieminēts.

-     Pacietību, Maik, pacietību! Varbūt viss noskaidrosies bankā.

Lainhems tikai noņurdēja.

Šajā saulainajā pirmdienas rītā Starrendena izskatījās pievilcīgāka nekā jebkad un piedāvāja lieliskas iespējas māksliniekam, kurš bija novietojis savu molbertu laukumiņā ar visizteiksmīgāko, daudzkārt gleznoto skatu uz pilsētas baznīcu. Kad Tenets un Lainhems gāja garām, viņš pašlaik klāja uz audekla pamatu, triepdams krāsu plašiem, pacilātiem vēzieniem. Bija redzams, ka viņš nevar vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie pašas ainavas.

-     Dažiem gan ir labi, novilka Lainhems, kad viņi bija pagājuši garām molbertam. Viņš var priecāties, ka nav spiests tērēt laiku, rokoties pa vecu, noputējušu papīru kaudzēm… Jā, bet tā ir doma! Varbūt mēs visus papīrus neesam paņēmuši. Dažreiz kaut kas aizkrīt garām, ieslīd atvilktņu aizmugurē.

-      Vēlāk, kad būsim tur, varēsi pārliecināties.

Viņi bija klāt. Šis nebija viņu pirmais gājiens uz "Vailija, Baseta un Protero" firmu. Iepriekšējā reizē, apmēram pirms septiņiem gadiem, Olivers Basets pats bija nokļuvis aizdomās turamo personu lokā; toreiz tika izmeklēta kādas sievietes slepkavība viņa pēc divdesmit gadu prombūtnes bija pirmoreiz atkal ieradusies Starrendenā un tajā pašā vakarā atrasta nožņaugta. Protams, Tenets bija pietiekami daudz redzējis Basetu pilsētā arī šo notikumu starplaikā, un, kad advokāts piecēlās, lai sasveicinātos, Tenets atkal nodomāja, ka šis cilvēks gadu gaitā ir pārsteidzoši maz mainījies. Tagad Basets bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, garš un stalts vīrietis, un deguns bija gandrīz ar tādu pašu varenu izcilni kā viņa nelaiķei klientei. Augsto pieri vēl vairāk izcēla pirmās plikgalvības pazīmes, un mazā, stingrā mute bija savilkusies laipnā smaidā, kurš pēc pirmajiem sasveicināšanās vārdiem tūlīt pazuda.

-     Briesmīga padarīšana, viņš teica, kad visi bija apsēdušies. Kurš gan varētu nogalināt vecu, bezpalīdzīgu sievieti, kas nevarīgi guļ gultā?

-    Tieši to mēs gribam noskaidrot.

-    Droši vien jūs gribat, lai es jums sniedzu ziņas par viņas testamentu.

-     Misis Fērleja bija ļoti bagāta sieviete. Kāds no viņas nāves katrā ziņā gūst labumu.

-    Bet tas vēl nenozīmē, ka šis cilvēks ir iesaistīts slepkavībā.

-      Nē. Tomēr tā ir iespējamība, kas mums jāpatur prātā un jāpārbauda.

Basets savilka lūpas.

-     Mans stāvoklis ir visai sarežģīts. Mūsu firma vienmēr ir strādājusi Fērleju ģimenei, un tādējādi es pārstāvu gan upuri, gan tos, kurus jūs noteikti uzlūkojat par aizdomās turamām personām. Man sev jājautā, kuram lai palieku uzticams dzīvajiem vai mirušajiem?

-     Jūs taču saprotat, mister Baset. Jūs esat likumu jomas pārstāvis. Jūs nekādos apstākļos nekļūsiet iecietīgs pret slepkavību. Un tā vai citādi, testamenta saturs taču agrāk vai vēlāk kļūs zināms plašākai publikai.

-     Jums taisnība. Basets nopūtās. Es, protams, rēķinājos ar jūsu nācienu, un mans pienākums šķiet skaidrs.

Tomēr viņa balsī skanēja tāda kā nenoteiktība. Kāpēc? Ja nu vienīgi… Tenetam pārskrēja sīkas satraukuma skudriņas. Viņš piepeši apjauta, ka aiz Baseta negribības slēpjas kaut kas vairāk par ārēji redzamajiem apstākļiem. Advokāts kaut ko zina, bet viņam liekas, ka to nepieklātos izpaust.

-    Vai vēlaties kafiju?

Tātad novilcināšanas taktika, nodomāja Tenets. Taču viņš bija ar mieru piedalīties šajā spēlē un pieņēma piedāvājumu.

Baseta sekretāre acīmredzot jau bija brīdināta. Kafija tika ienesta gandrīz tūlīt, un Basets pateikdamies viņu atlaida, tad ar vecmeitas klīribu sāka darboties ap cukuru un krējumu. Vērodams viņu, Tenets nodomāja nez vai ziņa par Baseta homoseksualitāti, kas policijai atklājās iepriekšējā notikuma izmeklēšanas gaitā, ir kļuvusi zināma sabiedrībai? Drīzāk gan laikam ne. Ja Basets nodevās savu specifisko tieksmju apmierināšanai, tad viņš to darīja ļoti slepeni. Pat šajos laikos tik mazā pilsētiņā kā Starrendenā tas nozīmētu aptraipīt savu labo vārdu, un Baseta amatā laba reputācija bija ārkārtīgi svarīga.

Kad nelielā ceremonija bija galā, iestājās klusums. Tenets bija ar mieru gaidīt, un pagaidām likās, ka tāpat noskaņots arī Basets. Beidzot advokāts nolika tasīti un atlaidās krēslā dziļāk, salikdams plaukstas zem zoda kopā; tam acīmredzot vajadzēja nozīmēt, ka savu lēmumu viņš pieņēmis tikai pēc pamatīgām un nopietnām pārdomām.

-     Testamenta nosacījumi ir skaidri un saprotami. Lielākā daļa misis Fērlejas mantas, kā jau varēja paredzēt, tiek nodota viņas dēlam Hugo.

-     Un cik liela ir šī mantojuma vērtība? Tenetam par to jau bija priekšstats no mākleru aprēķina, taču Basets to nezināja, un šāds jautājums bija pilnīgi sagaidāms.

-     Vairāk nekā pusmiljons mārciņu. Mantojuma nodokļi, protams, būs pamatīgi, bet, par laimi, man izdevās pārliecināt misis Fērleju, ka būtu izdevīgi norakstīt māju dēlam jau pirms desmit gadiem, tāpēc uz māju nodoklis neattiecas. Basets izskatījās apmierināts ar savu lietpratību, un tam, protams, bija pamats.

-     Jūs teicāt: lielākā daļa mantas. Un kam aiziet pārējais?

-    Viņas māsa, mis Rensama, saņem desmit tūkstošus ikgada pensiju. Domāju, ka misters Fērlejs ar prieku ļaus savai tantei dzīvot turpat tālāk, kur viņa dzīvojusi kopā ar māsu, tomēr misis Fērlejai acīmredzot likās, ka māsai būs patīkami apzināties: trūcīgas vecumdienas tai nedraud.

Neparasta neuzmanība no Baseta puses, nodomāja Tenets un jutās vēl vairāk pārliecināts, ka advokāta uzmanība pievērsta kādai personīga rakstura dilemmai.

-     Tātad mis Rensama zināja par šo novēlējumu.

Basets izskatījās satrūcies, jo aptvēra, ka ir pateicis vairāk nekā gribējis.

-    Protams. Kāpēc ne?

-     Jums taisnība. Patiešām, kāpēc ne. Un misters Fērlejs?

-     Arī, protams, zināja, Basets stīvi atbildēja.

-     Vai testamentā novēlētas vēl kādas lielākas summas?

-     Nē. Ir neliela summa Ernestam Bairam, viņas dārzniekam, un dažas rotaslietas vedeklai, bet nekā ipaši vērtīga. Tas ir viss. Viņš paliecās uz priekšu. Paklausieties, Tenet, tas, ko jūs domājat, ir pilnīgi izslēgts. Tomēr viņa balsī nebija īstas pārliecības.

Kā panākt, lai Basets atklātu viņiem savas domas? Šis cilvēks nav mulkis, un diez vai izdosies piedabūt, lai advokāts pateiktu to, ko nolēmis paturēt pie sevis. Varbūt pajautāt tieši?

-    Mister Baset, man ir iespaids, ka jūs kaut ko esat atstājis nepateiktu. Vai tā nav?

-    Es nezinu, ko jūs ar to domājat, Tenet. Advokāts pasniedzās pēc tasītes, iedzēra malku, uzlika tasīti atpakaļ uz apakštasītes un visu kopā novietoja uz galda; katra viņa kustība šķita automātiska gluži kā viktoriāņu uzvelkamai lellei. Viņš tieši un gandrīz izaicinoši paskatījās Tenetam acīs.

Tenets juta, ka Basets cenšas būt piesardzīgs, ja gadījumā vēlāk būtu spiests uzņemties nepatīkamo pienākumu būt par sava klienta aizstāvi slepkavības prāvā. Spriežot pēc viņa izturēšanās, viņš pieļāva šādu iespējamību. Kas izraisījis šīs aizdomas? Noteikti kaut kas saistībā ar testamentu. Tenets atcerējās anonīmo vēstuli. Ja nu notikusi ķilda un vecā dāma draudējusi mainīt testamentu? Un varbūt sarunājusi tikšanos ar Basetu, iepriekš pateikdama, ko vēlas darīt? Ja advokāts savu klientu interesēs nevēlas runāt un tā acīmredzot ir Tenets vismaz var izdibināt kaut ko no patiesības, spriežot pēc tā, uz kuriem jautājumiem viņš atsakās atbildēt. >

-     Cik man zināms, misis Fērleju trieka piemeklēja pēc ķildas ar kādu ģimenes locekli.

Tas tika tēmēts uz labu laimi. Tenets pamanīja Baseta acīs iezibamies apjukumu, un tikai pēc tam advokāts, uzacis savilcis, pārjautāja:

-    Ak tā?

-     Vai jūs zinājāt par šo strīdu, mister Baset?

-    Nē. Taču Tenets tūlīt redzēja, ka Basets vairās no atbildes.

-    Tātad jūs par to nojautāt?

-     Nudien, Tenet, es nesaprotu, kāpēc mums jāiedziļinās nojautās. Basets runāja ar nicīgu augstprātību. Un, protams, vairījās no atbildes.

-     Misis Fērleja gribēja mainīt testamentu, vai ne?

-    Jūs atkal minat, Tenet.

Taču šis minējums lika viņam justies ļoti neveikli. Baseta plānās lūpas bija cieši sakniebtas, it kā viņš baidītos, ka no tām var negribot izlauzties patiesība.

Laiks mazliet piespiest.

-     Vai misis Fērleja jums zvanīja un teica, ka vēlas mainīt testamentu?

Iezvanījās telefons. Basets atvieglojumā ķertin paķēra klausuli.

Tenets iekšēji nošķendējās un ar acs kaktiņu redzēja, ka Lainhems ar pildspalvu nikni bada piezīmju grāmatiņu, nemanāmi ļaudamies emociju noplūdei.

-     Tas ir jums, Tenet. Basets pasniedza viņam klausuli.

-    Tenets klausās.

-     Šeit Kārsons. Piedodiet, ka pārtraucu jūsu sarunu, ser, bet es nezināju, kurp jūs iesiet pēc tam un gribēju jūs notvert…

-    Jā, jā… Tenets centās neizrādīt aizkaitinājumu.

-     Šeit ir kāda jauna meitene, ser. Mis Reivena. Gribot jūs satikt attiecībā uz Fērleju lietu. Esot speciāli atbraukusi Šurp no Londonas.

Gvena Reivena. Kāpēc? Teneta pirmītējā nepatika pagaisa.

-    Pasakiet viņai, ka es drīz būšu klāt. Iedodiet viņai tēju un parūpējieties, lai viņa jūtas labi!

-      Labi, ser. Kārsona balsī skanēja dzirdams atvieglojums. Viņš bija ievērojis pārmaiņu Teneta tonī.

Tenets nolika klausuli un jautāja vēlreiz:

-    Vai viņa jums zvanīja, mister Baset?

-    Kas zvanīja un kāpēc? Basets bija atguvis pašpārliecību. īsais starplaiks bija ļāvis viņam apdomāt atbildi.

-      Vai misis Fērleja jums zvanīja un teica, ka vēlas mainīt testamentu?

Basets piecēlās.

-     Nesaprotu, kāpēc jūs tā domājat, Tenet. Viņa balsī jautās izsmiekls. Un tagad mani diemžēl gaida cita tikšanās.

Mani arī, nodomāja Tenets, iedams ārā pa durvīm. Žēl, ka neizdevās izdibināt no Baseta neko vairāk, taču tagad viņš ļoti gribēja drīzāk uzzināt, kāpēc pie viņa uz Starrendenu atbraukusi Gvena Reivena.

XIII

-     Viņa taču gribēja to darit, vai ne? jautāja Lainhems, līdzko viņi bija tikuši ārpusē. Tas ir, mainīt testamentu.

-    Liekas gan.

-    Slīpēts zellis šis Basets.

-    Jā, neko daudz viņš mums neatklāja.

-     Bet mums sāk veidoties kāda skaidrāka aina, vai ne? Tā anonīmā vēstule nebija gluži bez pamata.

-     Jā, bet tur ir viens āķis, Maik. Vēstule liek saprast, ka vecā misis Fērleja cietusi trieku strīda laikā vai tūlīt pēc tam. Un, ja viņa patiešām gribēja mainīt testamentu šī strīda dēļ, kā par to varēja zināt Basets? Kopš tā laika misis Fērleja vairs nespēja parunāt.

-     Varbūt viņa paguva piezvanīt advokātam tūlīt pirms lēkmes. Noteikti tā! Viņa tātad ar kādu strīdas. Ir nāvīgi pārskaitusies, skrien taisnā ceļā pie telefona, piezvana Basetam un paziņo, ka grib mainīt testamentu. Un trieka veco dāmu ķer tieši šīs sarunas laikā. Vēlāk Basets uzzina par notikušo un izdara savus secinājumus. Tikai neuzdrošinās mums tos sacīt, lai nekompromitētu savu klientu.

-    Izklausās ticami. Bet kuru klientu?

-      Es jau nu teiktu, ka misteru Fērleju. Nekādi nevaru iedomāties mis Rensamu neganti strīdamies ar savu māsu. Varu derēt, Lainhems piebilda, aizraudamies ar savu hipotēzi arvien dedzīgāk, misters Fērlejs paziņoja mātei, ka grib šķirties un apprecēt sievieti, pret kuru viņai jau pagātnē bija lieli iebildumi.

-      Atceries, ka to mēs zinām tikai no mis Rensamas. Vienīgi viņa ir mums stāstījusi par vecās misis Fērlejas lielo nepatiku pret iecerētajām laulībām. Un pat tad, ja tā būtu, šķiet, ka viņa bija gatava ar to samierināties. Veltīja daudz pūļu, lai ievestu meiteni savās aprindās, un beigās taču saderināšanos atsauca Pamela pati, nevis Hugo.

-    Jā, bet kā es jau teicu, viņai tagad varēja pret to būt citi nopietni iebildumi. Atceries, mis Plouraita mums teica, ka misis Fērleja noteikti atbalstītu jaunas dēla laulības, ja viņš precētu sievieti, kura var sagādāt mantinieku. Pamelai Reivenai ir ap četrdesmit. Tātad tur vairs lielu cerību nebija, es jau toreiz tev teicu.

-     Sievietēm dzimst bērni arī četrdesmit gadu vecumā, Maik.

-     Jā, protams. Un, kā mēs bieži dzirdam, iespējas radīt nepilnvērtīgu bērnu tādā vecumā ir ievērojami lielākas. Diez vai vecā būtu gribējusi riskēt ar vēl vienu tādu iespēju.

Viņi bija nonākuši pie bankas un tur apstājās.

-    Tiksimies atkal iecirknī, Maik.

Lainhems izbrīnā savilka pieri.

-    Vai tad tu nenāksi iekšā?

Tenets pasmīnēja.

-     Man jāķer cits zaķis. Tas zvanītājs pirmīt bija Kārsons, un viņš man pateica, ka iecirknī mani gaidot Gvena Reivena. Speciāli atbraukusi šurp no Londonas.

-     Tiešām? Lainhema sejā sāka zibēt dažādu varbūtību izteiksmes. Interesanti, kāpēc? Varbūt…

-     Pietiks šo "varbūt", Maik. Drīz uzzināsim.

Gvena Reivena gaidīja viņu vienā no sarunām paredzētajiem kabinetiem; pēc visa spriežot, meitene bija saņēmusi "pieczvaigžņu apkalpošanu" blakām uz galdiņa atradās vairāki sieviešu žurnāli, šokolādes cepumi un tēja, turklāt Tenets uzjautrināts ievēroja, ka tā pasniegta smalkā porcelāna tasītē ar rožu ziediņu rotājumu. Kur tas Kārsons tādu vispār izrāvis?

-     Mis Reivena, piedodiet, ka liku jums gaidīt!

Meitene papurināja galvu.

-    Tas nekas.

Viņa atkal bija ģērbusies džīnās un sporta kreklā plaši izplatītajā jauniešu formastērpā. Taču šodien meitene izskatījās nobažījusies un nogurusi, ar tumšiem lokiem zem acīm un grūtsirdīgi sagumušiem pleciem.

-    Ar ko varu jums palīdzēt?

Gvena izlaida roku cauri matiem.

-     Es patiesībā nezinu, vai man vajadzēja nākt šurp.

-    Tomēr jūs atnācāt, Tenets laipni teica. Tātad izlēmāt, ka tas ir pareizais solis.

-    Tā man šķiet. Bet viņas balsī joprojām skanēja šaubas.

Jācenšas iemantot viņas uzticēšanos, citādi saruna nesekmēsies.

Viņš atlaidās dziļāk krēslā.

-    Man ir meita apmēram jūsu gados.

Gvena ar prieku uztvēra temata maiņu.

-    Vai viņa arī mācās universitātē?

-      Nē. Tenets pasmaidīja. Viņai jau no mazām dienām ļoti patika noņemties ar ēdienu gatavošanu. Tāpēc viņa iestājās speciālos kursos un tagad gatavo ēst kādas firmas vadītājiem Sitijā.

-    Tatad viņa nedzīvo majas?

-     Nē. Viņa īrē dzīvokli kopā ar trim citām meitenēm.

-    Es ari tā nākotnē gribētu iekārtoties.

Tenets uzzināja, ka Gvena mācās franču un

vācu valodas Daremas universitātē. Viņa bija cerējusi uz Oksfordu vai Kembridžu, bet tajās nebija izdevies iekļūt.

Sarunas gaitā meitene sāka justies brīvāk, un tieši to Tenets bija cerējis. Kādu laiku viņi parunāja par Gvenas nākotnes plāniem, un tad viņš teica:

-     Saprotiet, jums nav man jāstāsta nekas tāds, ko jūs negribat stāstīt. Un, ja jūs kādā brīdī pārdomāsiet un gribēsiet sarunu izbeigt, es apsolu nebūt uzstājīgs. Tas taču būs pavisam godīgi, vai ne?

-    Laikam gan. Tomēr meitenes acīs atkal parādījās saspringtais skatiens. Tad piepeši viņa nikni teica: Jūs droši vien domājat, ka es esmu galīga muļķe, ka atnāku šurp un tad negribu runāt.

-    Lai nu ko, bet to es nepavisam nedomāju. Un esmu pārliecināts, ka jūs vilcināties pamatotu iemeslu dēļ. Tenets bridi nogaidīja, tad saudzīgi sacīja: Varbūt jums šķiet, ka tā ir sava veida nodevība pret māti?

Meitenes lūpas noraustījās.

-     Jā. Jums taisnība. Kā jūs to uzminējāt? Ai, tagad es patiešām uzvedos kā muļķe. Jūs

taču savā darbā esat… Vina vēlreiz izlaida

»

roku caur matiem. Man šorīt lāgā nedarbojas domāšana, jo es naktī tikpat kā neesmu gulējusi visu laiku domāju, braukt šurp vai nebraukt.

-    Un atbraucāt.

-   Jā. Atbraucu. Tā nu jums atkal ir taisnība. Jūs jau pareizi teicāt es nebūtu te, ja nebūtu nolēmusi, ka tas ir pareizais solis. Tāpēc… Viņa dziļi ievilka elpu. Jūs jau droši vien esat uzminējis, ka tas attiecas uz manu māti un Hugo Fērleju.

Tenets pamāja ar galvu un neko neteica, tikai klusībā cerēja, ka izskatās tikpat pretimnākošs un saprotošs kā jūtas. Nekādā ziņā nedrīkst radīt meitenē tādu sajūtu kā nopratināšanā. Tad viņa noslēgsies pavisam. Šobrīd vismaz varēja ticēt, ka pēc pirmajiem soļiem viņa dosies uz priekšu.

-     Kad jūs vakar aizgājāt projām, mamma man pastāstīja, kas noticis ar Fērleja māti. Es nespēju noticēt. Tāda veca sieviete un laikam pavisam bezpalīdzīga, vai ne pēc triekas?

-    Jā, tā bija.

Gvena savieba seju kā riebumā.

-     Tas ir briesmīgi. Pretīgi. Tikai es nevaru saprast, kāpēc jūs atbraucāt pie mammas. Viņa man teica, ka jūs cenšoties runāt ar visiem, kas vakar bijuši svētkos un pazinuši Fērlejus. Vai tā ir taisnība?

-    Lielā mērā jā.

-     Es jau zināju, ka būs nepatikšanas, ja māte ar tiem atkal sapīsies!

Tenets jautājoši savilka pieri.

-    Kā jūs to domājat?

-    Pēc visa tā, ko viņi mammai nodarīja pirmajā reizē…

-     Vai jūs runājat par laiku, kad viņa bija saderinājusies ar misteru Fērleju?

-Jā.

-    Bet tas taču bija pirms divdesmit gadiem! Pirms jūsu dzimšanas.

-       Bet mēģiniet saprast! Mēs ar māti esam… bijām, viņa ar rūgtumu iestarpināja, ļoti tuvas. Jā, es zinu, mēdz teikt, ka meitenes pusaudžu vecumā nesatiekot ar mātēm un mūžīgi strīdoties, bet tā nemaz vienmēr nav. Mums, protams, ir bijuši savi strīdi, bet visumā, man liekas, mēs drīzāk esam kā māsas, nevis kā māte un meita. Varbūt tāpēc, ka es viņai esmu vienīgais bērns. Vai varbūt tāpēc, ka viņa, kopš vien atceros, ir vienmēr runājusi ar mani kā ar līdzīgu. Vai varbūt tāpēc, ka mans tēvs nemaz negribēja zināt to, kas attiecās uz mani..-. Šā vai tā, lai kāds būtu iemesls, tā tas mums vienmēr ir bijis. Un viņa man ir stāstījusi arī par to laiku, kad bija saderinājusies ar Hugo. Tas bija tolaik, kad es satikos ar kādu zēnu, kurš man ļoti nopietni pievērsa uzmanību. Man toreiz bija tikai sešpadsmit gadu, un mātei droši vien likās, ka es esmu pārāk jauna, lai cieši saietos ar vienu konkrētu zēnu, bet to vina neteica. Vina tikai loti pārdzīvoja to, ka zēna māte pret mani izturas diezgan nejauki. Redziet, arī mans draugs bija vienīgais dēls ģimenē, un viņa māte bija ļoti valdonīga, ar īpašnieciskām tieksmēm. Godīgi sakot, es domāju, ka viņa tieši tāpat būtu izturējusies pret jebkuru meiteni, ko tas zēns atvestu sev līdzi, bet tam nebija nozīmes. Tolaik es par to jutos ļoti nelaimīga un stāstīju to visu mammai. Un tad māte man pastāstīja par misis Fērleju.

-    Ko viņa jums stāstīja?

-      Redziet, mamma ir cēlusies no vienkāršiem ļaudīm, un šie Fērleji pieder pie vidusšķiras augstākajām aprindām. Tas nozīmē daudz naudas, privātskolas, dzimtas mājas vairāku paaudžu garumā un tamlīdzīgi. Mammai tūlīt bija skaidrs, ka misis Fērleja viņu negrib pieņemt.

-    Vai misis Fērleja viņai to pateica?

-     Ai, nē, viņa bija pārāk gudra, lai darītu kaut ko tādu. Un mamma jau, protams, tolaik nesaprata, kas īsti notiek. Tikai pēc gadiem, būdama vecāka un ar krietni lielāku dzīves pieredzi, viņa sāka saprast visu toreiz notikušo.

-    Par ko jūs runājat?

-      Vēlāk viņa saprata: Hugo māte tika darījusi visu iespējamo, lai nemitīgi demonstrētu mammai, cik viņa nepiemērota Hugo aprindu cilvēkam par sievu. Viņa rīkoja mammai par godu greznas viesības ar tik daudziem nažiem un dakšiņām, ka mammai galva griezās nesaprašanā, kas ar ko jāēd. Viesi izsmalcinātās balsīs runāja par lietām, no kā mamma neko nesaprata medības, lauku muižas, labdarības balles un Dievs zina, kas vēl. Un mammas drēbes, protams, ari bija pilnīgi nepiemērotas viņai vajadzēja iztikt no stipendijas, un par apģērbu domāt nepavisam nevarēja atļauties. Misis Fērleja vadāja viņu sev līdzi visādos saviesīgos apciemojumos, iepazīstināja ar ģimenēm, kas dzīvo elegantās savrupmājās ar tenisa kortiem un poniju aplokiem, un krāšņām i meitenēm, kuras pazinušas Hugo jau daudzus gadus, gājušas skolās Šveicē un izskatās tādas,; kā nupat iznākušas no visgreznākā skaistuma salona. Jā, tā vecene bija gudra! Vārdos viņa ne reizes neteica: Tu nekad neiederēsies šajā pasaulē, bet viss, ko viņa mammai rādīja, kliegtin kliedza to acīs. Kā jau es teicu, mamma nesaprata, kas notiek. Viņa zināja vienīgi to, ka jūtas loti nelaimīga. Viņa apzinājās savu neatbilstību un patiesībā gadiem ilgi nespēja atgūt normālu pašapziņu. Tas bija velnišķīgi!

Patiešām velnišķīgi. Tenetam domās pazibēja Bridžita. Ja nu viņiem ar Aleksandru izveidojas nopietnas attiecības, vai meitu negaida tāds pats liktenis?

-     Drīz pēc tam, kad viņa man to visu izstāstīja, māte atkal satika Hugo. Tāpēc varat iedomāties, kā es jutos, kad viņi sāka regulāri satikties. Es negribēju, lai viņai būtu jācieš vēlreiz!

-    Jums nepatīk Hugo Fērlejs.

-    Nē, nepatīk! Viņš mammai neder. Un nedomājiet tas nav vienkārši tāpēc, ka man negribētos, lai viņš nostājas starp mani un mammu. Es ļoti priecātos, ja viņa satiktu kādu labu cilvēku. Kādu, kurš viņu patiešām mīlētu, darītu laimīgu.

-     Varbūt viņš mīl jūsu māti. Cik man zināms, tā bija viņa, kas atsauca saderināšanos, un Hugo pēc tam bija ļoti satriekts.

-    Var jau būt. Bet tas nenozīmē, ka viņš var mammu darīt laimīgu. Viņš ir tik… Ak, Dievs, tik virspusējs! Un tik godkārīgs! Hugo ir cilvēks, kuram rūp vienīgi viņš pats! meitene iesaucās, nezinādama, ka gandrīz precīzi atkārto Kerolainas Plouraitas vārdus.

-     Vai jūs noteikti zināt, ka neesat netaisna pret viņu? Varbūt karjera viņam patiešām daudz nozīmē, bet jūsu māte nozīmē vēl vairāk. Ja jau viņš, kā jūs liekat noprast, ir jūsu mātei nopietni pieķēries, viņš droši vien ir gatavs šķirties, tādējādi riskēdams zaudēt savus vēlētājus, kuriem noteikti patīk viņa tagadējā sieva.

-    Pašlaik viņš tā patiešām ir noskaņots. Bet kas notiks pēc tam? Ja nu tas viss patiešām izputina viņa karjeru? Tad Hugo vainos mammu, un vai saprotat, ko tas nozīmēs mammai?

-    Bet es joprojām īsti nesaprotu, kāpēc jūs atbraucāt šurp.

-     Viņš ir ļoti neatlaidīgs cilvēks, sacīja Gvena, un viņas mute savilkās stūrgalvīgā izteiksmē. Laikam līdzīgs savai mātei. Viņa ari vēlāk nebija ar mieru, ka Hugo precētu manu mammu.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

Meitene papurināja galvu.

-    Mamma izmeta kaut ko tādu, kas man lika tā domāt.

Tātad viņiem ar Lainhemu bijušas pareizas nojautas attiecībā uz strīda iemeslu. Fērlejs acīmredzot runājis par savām iecerēm ar māti.

-    Un ko tieši jūsu māte teica?

-     Es īsti neatceros. Bet toreiz man palika tieši tāds iespaids.

-    Runāsim skaidri un atklāti. Vai jūs gribat teikt, ka turat aizdomās Hugo Fērleju, ka viņš noslepkavojis savu māti tāpēc, ka tā nav piekritusi viņa laulībām?

-     Es nezinu! Meitene bija tik satraukta, ka pielēca kājās no krēsla un nostājās aiz tā, satvērusi atzveltni tik stipri, ka pirkstu kauliņi kļuva gluži balti. Bet kāds taču to izdarīja! Un pat tikai iespēja, ka tas varētu būt Hugo… ka mana māte varbūt taisās precēties ar slepkavu! Vai tiešām jūs nesaprotat?

-     Saprotu, Tenets saudzīgi teica. Bez šaubām, saprotu. Nāciet, apsēdieties un nomierinieties!

Nogaidījis, kamēr Gvena atkal saņemas, viņš teica:

-      Mēģināsim runāt lietišķi un prātīgi. Vai jums ir vēl kas sakāms kaut kas tāds, kas pamatotu jūsu aizdomas?

Meitene sēdēja klusēdama, saliekusies uz priekšu un domīgi pētīja savas plaukstas. Nagi pavisam apgrauzti, ievēroja Tenets. Beidzot viņa papurināja galvu.

-     Nē, viņa noteica. Meitenes balss skanēja gurdi un bezcerigi. Nekā īpaša nav. Tad, paskatījusies Tenetam tieši sejā, viņa apņēmīgi piebilda: Bet, ja radīsies, ticiet man, es būšu klāt kā bulta.

Tenets pavadīja Gvenu līdz galvenajām ārdurvīm. Tieši tobrīd iekšā nāca Lainhems, un viņi kopā noskatījās, kā meitene sagumušiem pleciem aiziet pāri pagalmam.

-     Izskatās pavisam nelaimīga. Kas viņai bija sakāms?

Kamēr viņi kāpa augšā, Tenets atstāstīja Lainhemam notikušo sarunu.

-    Tad lūk, kādēļ misis Fērleja tā pūlējās, lai iepazīstinātu Pamelu ar savām aprindām. Apkārtceļš dažkārt visdrīzāk ved pie mērķa.

-      Jā. Mana sievasmāte izteicās, ka viņa esot pratusi apieties ar cilvēkiem, ka tie reizēm darījuši to, ko nemaz nav gribējuši, pat nenojauzdami, ka tas ir viņas pirksts. Izklausās pēc klasiska gadījuma.

-     Nu, tagad mēs vismaz zinām, ka Fērlejs patiešām ir gribējis šķiršanos. Un izklausās, ka arī par to ķildu un triekas lēkmi neesam maldījušies. Tāpēc diezgan droši var teikt, ka taisnība būs arī par testamentu. Un jāatzīst taču, ka pusmiljons mārciņu ir ellīgi nopietns motīvs.

-     Tā ir. To vajadzēs vēl papētīt. Tu izskaties apmierināts ar sevi, Maik. Ko tu uzzināji bankā?

-    Ā, paklausies vien! Tās tūkstoš mārciņas katru mēnesi izņēma pati misis Fērleja skaidrā naudā.

-    Skaidrā naudā!

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca ārsts Mellerds. Paskatījies uz Tenetu un Lain-

hemu, viņš teica:

-    Vai es pareizi nojaušu, ka te ir tāda elektrizēta atmosfēra?

Tenets pasmīnēja.

-    Tu jau nu visu pamanīsi, cienījamais dakter. Mēs nupat atklājām, ka vecā dāma katru mēnesi ņēmusi no bankas tūkstoš mārciņas skaidrā naudā.

Mazā vīreļa lūpas savilkās kā uz svilpošanu.

-     Tas nu gan ir kaut kas. Vai jums ir kāda nojauta, kam šī nauda bija domāta?

-      Varam tikai minēt. Visticamākā atbilde, protams, šķiet šantāža. Viņa šo naudu ņēmusi jau… cik ilgu laiku, Maik?

-     Vismaz piecus gadus. Bankas ziņojumi tālāk pagātnē nesniedzas.

-    Bet kam tā domāta? Un kāpēc?

-     Jā, tas ir jautājums. Viņas dokumentos nav nekādu pieturas punktu. Bet man nupat ienāca prātā… vai atceries, ko mis Rensama teica par tiem telefona zvaniem, Maik? Un Tenets paskaidroja teikto Mellerdam.

-     Jā! Lainhems piekrita. Ari laiks saskan, ja zvanīja šantažētājs. Varbūt nesaprata, kur kavējas viņa nauda.

-    Tā varēja būt ari "viņa", Maik.

-     Vai mis Rensama nesacīja, kas zvanījis vīrietis vai sieviete? jautāja Mellerds.

Tenets papurināja galvu.

-    Nevarēja pateikt. Balss bijusi neskaidra.

-     Varbūt B tomēr nozīmē sākuma burtu, piemetināja Lainhems.

-     Nu es nesaprotu, sacīja Mellerds. Kāds B?

Tenets paskaidroja.

-      Acīmredzot tas viņai bija kaut kas svarīgs. Viņa to ierakstījusi piezīmju grāmatiņā katra mēneša pirmajā datumā, visa gada garumā.

-     Vai viņa pazinusi kādu, kura vārds sākas ar burtu B?

-     Mums tādu cilvēku pagaidām nav izdevies atklāt.

-     Intriģējoši, noteica Mellerds. Apmeties uz Teneta rakstāmgalda malas, viņš iegrima domās.

-      Ko vēl tas varētu nozīmēt? Kādai vajadzībai tāda veca sieviete varētu sagribēt tūkstoš mārciņas mēnesī?

-     Drēbēm? prātoja Tenets, atcerēdamies skapi, kas bija cieši piebāzts dārgiem mēteļiem, kostīmiem un kleitām. Nē, tas ir par daudz. Un vienmēr vienāda summa.

-     Un par drēbēm viņa vienmēr maksāja ar čeku, piebilda Lainhems. Viņa to mēdza pierakstīt uz čeka pasakņa cepure, kleita, svārki un tā tālāk.

-     Varbūt viņa klusībā derēja uz zirgiem? ar šķelmīgu smīnu ierosināja Mellerds. B varētu nozīmēt bukmeikerus.

Tenets un Lainhems iesmējās.

-    Nav ko smieties, iebilda Mellerds. Es esmu pārliecināts, ka viņai vienmēr bijusi vājība uz sacīkšu zirgiem. Un var tikai pabrīnīties, cik daudzas no šīm vecajām, kareivīgajām dāmām uzķeras uz tāda āķa.

-     Nu, papētīsim, sacīja Tenets. Ja nauda tiek ņemta katra mēneša pirmajā datumā, tas varētu būt ari kāds ikmēneša rēķins. Bet kāpēc skaidrā naudā?

Mellerds paraustīja plecus.

-     Ja tās patiešām ir zirgu derības, misis Fērleja varbūt negribēja ļaut bankai to uzzināt, tāpēc nelika izrakstīt čeku.

-    Es nudien nevaru iztēloties, kā vecā katru mēnesi iesoļo Starrendenas hipodroma kantorī ar tūkstoš mārciņām somā, noteica Lainhems.

-     Viņa varēja uzdot to izdarīt citam, sacīja Mellerds.

Tenetam un Lainhemam vienlaikus iešāvās prātā viena un tā pati doma.

-    Ernijs! viņi vienā balsī iesaucās.

-     Tas ir Fērleju dārznieks un izsūtāmais, Tenets paskaidroja Mellerdam.

-     Ja tāds grozītos starp derībniekiem, neviens viņam nepievērstu uzmanību, sacīja Lainhems.

-     Taisnība. Tenets sarauca pieri. Bet man tas tomēr neizklausās visai ticami. Summas ir pārāk regulāras. Ja vecā kundze maksātu derību parādus, tur vajadzētu būt ievērojamām atšķirībām.

-     Bet varbūt viņa bija ļoti stingras gribas cilvēks un atļāvās noteiktu summu mēnesī, bet ne vairāk, ierosināja Lainhems.

-     Tas nesaderas ar azarta dabu, šaubījās Mellerds.

-     Es tomēr domāju, ka pareizā atbilde būs šantāža, sacīja Tenets. Taču aizsūti Bentliju pie bukmeikeriem, lai pārliecinās. Un vēlāk, kad aiziesim uz Taksdenu, parunāsim vēlreiz ar Erniju.

-    Savādi, noteica Mellerds. Man par šo gadījumu ir gandrīz vai īpašnieciska interese.

-    Bez tavas līdzdalības šāda gadījuma nemaz nebūtu! sacīja Tenets. Tajā sakarā es gribēju jautāt… jādomā, ka pēcnāves sekcija apstiprināja tavu diagnozi?

Mellerds pamāja ar galvu.

-      Jā. Tur nekādu pārsteigumu nebija. Triekas pazīmes, kā jau bija sagaidāms, un nāves cēlonis asfiksija.

Tenets nebija apšaubījis Mellerda secinājumus, tomēr izjuta atvieglojumu. Viņš varēja iedomāties, kādu brēku būtu sacēlis Fērlejs, ja galu galā tomēr izrādītos, ka vecā dāma mirusi dabiskā nāvē.

-     Nu, tā, novilka Mellerds. Vai ir vēl kādi jauni atklājumi?

-     Šis tas ir. Bet par daudz ko vēl jāpārliecinās. Tenets pastāstīja viņam par Fērleja iecerēto šķiršanos, strīdu, triekas lēkmi un aizdomām attiecībā uz paredzēto testamenta maiņu.

-      Tā, tā, tā. Kļūst arvien interesantāk. Mellerds noslīdēja no rakstāmgalda malas un iztaisnoja žaketi. Tas lieku reizi apstiprina veco patiesību: slēpjami nesmukumi ir pat vislabākajās ģimenēs. Ziņo man arī turpmāk, Luk, labi? Drīz tu saņemsi rakstisku sekcijas slēdzienu. Nu man jāskrien.

Kad enerģiskais ārsts bija projām, telpa atkal ieguva ikdienišķi rāmu gaisotni.

-     Tā, noteica Lainhems. Ko darām tālāk?

-     Es domāju par tām naudas izmaksām, sacīja Tenets. Protams, jāpatur prātā arī citas varbūtības, bet šķiet, ka visvairāk jādomā par šantāžas iespēju. Un, ja pieņemam, ka nauda bija vajadzīga šāda iemesla dēļ, kā viņa to būtu maksājusi?

-    Pati personīgi?

-      Diez vai tas ir ticami. Katru mēnesi slepena tikšanās. Un šantāžas gadījumā es nevaru iedomāties, ka misis Fērleja piekristu regulāri tikties ar vainīgo. Manuprāt, viņa to censtos darīt, cik bezpersoniski vien iespējams.

-    Nu, tad pa pastu. Sūtījums uz noteiktu adresi.

-     Tas ir iespējams, kaut gan tik lielu summu sūtīt pa pastu ir visai riskanti. Un no kurienes viņa to būtu varējusi sūtīt?

-    Katru mēnesi no citas vietas.

Tenets sarauca pieri.

-     Varbūt tā varētu, ja runa būtu par pāris sūtījumiem. Bet tas turpinājās katru mēnesi vismaz piecus gadus no vietas… Pat tad, ja viņa tiešām ikreiz būtu izvēlējusies citu pasta nodaļu, sūtījumu būtu ļoti daudz. Ciematu pasta priekšnieki parasti uzzina visas citu darīšanas, un es nedomāju, ka vecā būtu gribējusi tā riskēt.

Katram gadījumam uzdosim pāris vīriem to pārbaudīt, bet man šķiet, ka misis Fērleja būtu izvēlējusies kādu īsti anonīmu paņēmienu.

-     Bet kā tas iespējams? Šantažētājs diez vai gribētu, lai naudu pārskaita viņa vai viņas rēķinā. Pārāk riskanti, viegli var atklāt.

-     Interesanti, vai pastāv kāds bankas maksājumu veids, kam nav iespējams izsekot? Piezvani, Maik, pārzinim un pajautā!

Lainhems itin drīz noskaidroja, ka šāds veids tiešām pastāv. Ja Izobelai Fērlejai bija adresāta kods un rēķina numurs, naudu šajā rēķinā varēja iemaksāt jebkuras bankas jebkurā filiālē. Maksātājas anonimitāti tādā gadījumā saglabāja vai nu tukšums paraksta vietā, vai ari neīsts vārds. Tā kā nauda tika iemaksāta, nevis ņemta ārā, nevienam šis vārds īpaši nerūpēja.

-     Rūpīgi nostrādāts, sacīja Tenets. Varu derēt, ka viņa rīkojās tieši tā. Protams, ja minējums par šantāžu ir pareizs. Mums vēl vajadzēs krietni parakties.

-    Vai tagad mēs brauksim uz Taksdenu?

-    Jā. Un es domāju, ka mēs šovakar vēlreiz aizbrauksim pie Pamelas Reivenas. Viņa noteikti zina krietni vairāk, nekā mums pastāstīja. Norunā vēl vienu tikšanos, Maik, un tad paķersim ēdnīcā kādu sviestmaizi un dosimies ceļā.

Taksdenholas rūpīgi koptos zālienus bija izraibinājuši melni plankumi, it kā pa nakti dārzu būtu piemeklējusi nenosakāma slimība. Ernijs, stāvēdams blakām ķerrai, cītīgi bēra kūdru un oļus daudzo svētku kiosku un stendu atstātajās grambās un bedrēs. Redzēdams tuvojamies Tenetu un Lainhemu, viņš izslējās taisni.

-    Te jums ir, ko rauties, noteica Tenets.

Ernijs nikni pablenza caur pieri.

-    Vella svētki. Un katru gadu šitā.

Viņam varētu būt ap septiņdesmit,

nodomāja Tenets; neliels, kalsns un stiegrains večuks, kura seja un dzīslotās rokas nobrūnējušas Anglijas untumainā klimata nemitīgajā iespaidā. Pašķidrajos, brūnajos matos jautās spēcīgs sirmums, un apaļā deguna galā slējās liela kārpa.

-    Tātad jūs jau sen kalpojat šai ģimenei?

-    Necik ilgi būs piecdesmit gadi.

-    Ak, tu mūžiņ! pārsteigts iesaucās Lainhems. Piecdesmit!

Ernijs savilka muti greizā smaidā, atsegdams rindu nomelnējušu stumbeņu, kuri liktu nodrebēt ikvienam cienījamam zobārstam.

-      Nu, necik daudzus jau tādus šodien neatradīsiet vis.

-    To nu var droši teikt! piekrita Tenets. Tik ilgā laikā jūs noteikti esat piedzīvojis daudz pārmaiņu.

-    Bišķi jau esmu.

-     Un jūs noteikti labi pazināt veco misis Fērleju.

Ernija sejā parādījās piesardzīga izteiksme.

-    Kā tas ir, labi pazinu?

-    Nu, jums taču gadu gaitā ar viņu noteikti iznāca daudz dažādu darīšanu.

-Ā.

Tenets nolēma uzskatīt šo vienzilbīgo, zemniecisko ņurdienu par piekrītošu atbildi.

-    Vai viņai patika zirgi?

-     Turējās seglos kā velis. Neviens cits te tuvumā nemācēja tik labi jāt.

-      Droši vien viņai patika arī medības? Tenets itin viegli varēja iedomāties, kā vecā dāma, taisna kā svece zirga mugurā, stalti jāj citiem pa priekšu.

-    Kā nu ne.

-    Un droši vien pētīja zirgu ciltsrakstus?

Ernijs aizdomīgi pablenza uz Tenetu.

-    Ciltsrakstus?

-     Nu, ja jau patīk zirgi… Viņu droši vien interesēja to ciltsraksti, panākumi sacīkstēs un tā tālāk. Sazini nu, vai tie ir pareizie vārdi. Tenets diezgan vāji zināja ar zirgu sacīkstēm saistīto terminoloģiju.

-    Ko nu nezinu, to nezinu.

-    Varbūt ari pati palaikam izmēģināja roku derībās.

Ernija sejā notika neizskaidrojama pārmaiņa. Krunkainā āda savilkās daudzos mazos vilnīšos, itin kā piepūtās, un tad piepeši vecajam

vīram izlauzās dārdoša smieklu lēkme. Viņš

>

saķēra vēderu, un kalsnie pleci krampjaini raustījās. Purinādams galvu, viņš caur smiekliem atkārtoja:

-    Roku…derībās!

Tenets ar Lainhemu izbrīnījušies saskatījās un gaidīja, kad jautrības lēkme pierims.

Beidzot, atspiedies ar vienu roku pret ķerras rokturi, it kā šie smiekli būtu laupījuši viņam spēkus, Ernijs izvilka no bikšu kabatas sarkanrūtotu mutautu un sāka slaucīt no acīm asaras. Pametis skatienu uz abiem vīriem, viņš gandrīz sāka smieties vēlreiz, tomēr savaldījās un sparīgi izšņauca degunu.

-     Jūs šāda doma, šķiet, uzjautrina, rāmi sacīja Tenets, tīši piešķirdams mazāku nozīmi iespaidam, ko viņa piezīme bija atstājusi uz mazo, dīvaino vīreli.

-   Būtu jūs viņu pazinuši… Viņa tak bija kā traka pret derībām! Par viņas tēvu gan stāsta visu ko. Tas bijis viens riktīgs azartnieks. Ernijs papurināja galvu, un viņa mute atkal pavērās milzīgā, bezzobainā smaidā. "Izmēģināja roku derībās"!

Tomēr kaut kas šajā smīnā nebija īsti izprotams, un Tenetu tas negaidīti mulsināja. Kas aiz tā slēpjas?

Ernijs apņēmīgi satvēra lāpstu un ielaida to kūdras maisījumā.

-    Nu, tā jau visu dienu nevar stāvēt. Darbs pats nedarīsies.

Iedami projām, viņi dzirdēja, ka Ernijam atkal izlaužas apspiesti smiekli kā burbuļi no ūdens dziļumiem.

-    "Izmēģināja roku"… noskanēja viņiem pakaļ.

Abi vīri pārmija smaidus.

-    Laikam jau nebija vērts sūtīt Bentliju pie bukmeikeriem, noteica Lainhems.

-     Nezinu, Maik. Vai tev nelikās, ka viņa reakcija ir tāda kā pārspīlēta, sakāpināta?

-    Es to īpaši nejutu. Vai tev ir kādas aizdomas?

-     Nezinu. Neesmu pārliecināts. Tenets papurināja galvu. Nu, laikam jau tas nav svarīgi. Tomēr jaunā doma neizgāja viņam no prāta

arī tad, kad Sama viņus ieveda Fērleju namā.

Izrādījās, ka Hugo Fērleja nav mājās.

-     Viņš aizbrauca uz Londonu, meitene paskaidroja. Šorīt viņas tumšie mati bija ar sarkanu lentu sasieti zirgastē, un džīnas papildināja viļņota auduma blūzīte ar sarkani baltām svītrām. Uz vestibila galdiņa bija nolikta pīta iepirkumu soma, un tai blakus atradās brūna ādas plecu somiņa un mašīnas atslēgas. Un diemžēl arī man tūlīt jābrauc projām.

-     Tas nekas. Mēs gribam aprunāties ari ar mis Rensamu un misis Fērleju.

-    Misis Fērlejas arī nav mājās. Atvainojiet! Bet viņai gan drīz vajadzētu būt atpakaļ.

-     Labi. Vai misters Fērlejs aizbrauca uz parlamentu?

-    Droši vien. Es nezinu.

-    Vai viņš šovakar būs atpakaļ?

-    Nē. Teica, ka būšot rītvakar.

Varbūt Fērlejs šovakar nolēmis? iet pie Pamelas, nodomāja Tenets. Tā droši vien kopš sestdienas būs viņu pirmā tikšanās. Būs daudz ko pārrunāt, viņš drūmi atzina.

-     Ja tas ir viss… sacīja Sama, uzmezdama plecā somiņu un paņemdama iepirkumu somu un atslēgas.

-   Tikai viens jautājums. Cik man zināms, vecajai misis Fērlejai pirms triekas lekmes bija nopietns strīds ar kādu no šīs mājas cilvēkiem.

-    Ak tā?

Tenets uzreiz redzēja, ka tas viņai ir jaunums. Pārsteigtajā sejā nebija jaušama ne mazākā izlocīšanās.

-    Vai jūs par to nekā nezināt?

Sama papurināja galvu.

-    Diemžēl ne.

-    Vai tajā dienā jūs bijāt mājās?

-    Nē. Biju aizbraukusi iepirkties. Par misis Fērlejas lēkmi uzzināju tikai vēlāk, kad atgriezos. Viņa paskatījās pulkstenī.

-    Piedodiet, bet man tiešām jāiet.

-    Vai mis Rensama ir mājās?

-    Manuprāt, jā.

-    Nu, tad mēs iesim pie viņas.

Tenets vispirms gribēja parunāt ar misis Kērku, lai pārliecinātos, vai tā tiešām bijusi viņa, kas rakstījusi anonīmo vēstuli. Viņi sastapa sievieti Izobelas Fērlejas dzīvokļa virtuvē. Misis Kērka cepa gaļu, un Tenets ievēroja, ka viņa lieto tāda paša tipa dziļu kastroli, kādus ēdienu gatavošanai ļoti labprāt izmanto Bridžita. Uz dēlīša gulēja neliela kaudzīte apstrādātu dārzeņu: sīpoli, burkāni, pastinaki. Misis Kērka bažīgi paskatījās uz ienācējiem, bet savu darāmo nepārtrauca.

-    Labi smaržo, Tenets smaidīdams teica.

-     Es gatavoju mis Rensamai vakariņas. Sieviete sāka grozīt gaļas gabalus ar tādu uzmanību, kas Tenetam likās mazliet pārmērīga

Viņš nolēma runāt tieši un tūlīt.

-    Mēs šorīt saņēmām anonīmu vēstuli.

Misis Kērkas roka nodrebēja, un tai

uzšļācās tauki. Palaidusi vaļā koka lāpstiņu, viņa paberzēja roku pret priekšautu. Tad viņa atkal satvēra lāpstiņu. [

-      Varbūt jūs uz mirklīti varētu nogriez gāzi, ierosināja Tenets.

Misis Kērka negribīgi paklausīja, un, lies mai nodziestot, tauku sprakstēšana tūdaļ norim Viņa pagriezās pret atnācējiem, taču skatiens bi ja īss un nervozs, un jau nākamajā brīdī viņa nolaida acis. Tenets jutās vēl vairāk pārliecināt nekā iepriekš, ka tieši viņa nosūtījusi anonīm vēstuli.

-     Tajā bija minēta ķilda starp misis Fērleju un kādu nezināmu cilvēku, un starp rindām varēja nojaust, ka tieši tās dēļ viņu piemeklējusi triekas lēkme.

Misis Kērka neko neteica, tikai sakrustoja rokas uz krūtīm, ieņemdama aizsardzības pozu. [

-    Saprotams, ka to rakstījis kāds, kurš tobrid bija te, mājā. Vai todien jums bija kādi ciemiņi?

Sieviete negribīgi papurināja galvu.

-    Tādā gadījumā iznāk, ka to varēja rakstīt tikai pavisam nedaudzas personas.

Misis Kērka kodīja apakšlūpas iekšpusi, un viņas pirksti nervozi locīja vecmodīgā priekšauta malu.

-     Visticamākais šķiet, ka šis strīds notika ar kādu no ģimenes locekļiem, un, tā kā ģimene mēdz ievērot savstarpēju solidaritāti, diez vai šādu vēstuli būtu sūtījis kāds no viņiem. Tātad paliek tikai Sama un jūs. Bet Sama tobrīd bija izgājusi.

Misis Kērka stīvi raudzījās Tenetā, gluži kā viņa loģisko secinājumu paralizēta.

Tenets ļāva saviem vārdiem brīdi nogulsnēties, tad laipni teica:

-     Kāpēc jūs to rakstījāt? Kāpēc gluži vienkārši nepastāstījāt mums par to?

Viņš, protams, labi zināja, kāpēc. Misis Kērka bija cerējusi izvairīties no šādas iztaujāšanas.

-     Man to ieteica Sirils, viņa sacīja. Mans vīrs. Es nezināju, ko darīt. Sievietes lūpas sakniebās un zods izaicinoši saslējās uz priekšu. Skaidrs, ka man viņa nepatika, un kam tad viņa patika, bet grūti bija domāt, ka… nu, viņa taču bija pavisam bezpalīdzīga, vai ne?

Nevarēja nekā turēties pretī… To vienkārši briesmīgi iedomāties… Tādu galu neviens nav pelnījis, lai kāds viņš būtu. Un tā nu mēs runājām par to ar Sirilu, un viņš teica paklau, ja tev tas nedod miera, uzraksti vēstuli. Tad viņi to uzzinās, bet tu nebūsi iejaukta.

-     Jā, saprotu, sacīja Tenets. Viņš tai uzmundrinoši uzsmaidīja. Bet ko uzzinās?

-      Es dzirdēju, ka viņi strīdas, sieviete atzinās. Tad viņa aši piebilda: Tikai nedomājiet, ka es staigāju gar durvīm un noklausos, jo tā tas nepavisam nav.

Žēl gan, nodomāja Tenets.

-     Saprotiet, es tīrīju kāpnes, un viņi bija viesistabā.

-Kas?

Misis Kērka papurināja galvu.

-      Es īsti nezinu. Misis Fērlejas balsi es dzirdēju ļoti skaidri. Viņai bija tāda spalga, visur dzirdama balss. Un varēja viegli pateikt, ka viņa ir nikna.

-    Ko viņa teica?

-     Vārdus saklausīt es nevarēju. Tikai tādu izplūdušu troksni. Šai mājai ir pamatīgas sienas, un galvenais bija balss tonis, nevis paši vārdi. Es vēl nodomāju ak, Kungs, nu jau būs atkal līdz vakaram kā viena fūrija. Un, kad tiku līdz kāpņu

apakšai, iegāju virtuvē, aizvēru durvis un uzgriezu radio. Es nevaru ciest ķildas, viņa kā aizstāvēdamās piemetināja. Tās mani uztrauc.

Tenets jutās vīlies. Viņš bija cerējis uzzināt vairāk.

-    Un kas notika pēc tam?

-    Apmēram pusstundu nekas. Tad nonāca lejā misters Hugo un teica, ka mātei esot triekas lēkme.

-     Vai viņš kaut ko stāstīja, kā un kāpēc tā uznākusi?

Misis Kērka papurināja galvu.

-    Teica tikai, ka drīz būšot klāt ātrā palīdzība, un lai es zinot, kāpēc.

-     Vai jums bija tāds iespaids, ka viņa strīdējās ar misteru Fērleju?

-     Jā. Vismaz tobrīd. Bet vēlāk es domāju, varbūt tas tāpēc, ka viņš bija tas, kurš atnāca man to pateikt. Bet trieka jau varēja uznākt arī vēlāk, pēc strīda, un viņu varēja atrast mis Letija. Un tad jau viņa, protams, tūlīt būtu skrējusi pie Hugo pēc palīdzības. Tā ka to es droši nezinu teikt. Sievietes balss, cenšoties atnācējus pārliecināt, kļuva arvien skaļāka. Patiešām nezinu!

-    Tas nekas, misis Kērka. Neuztraucieties! Es jums ticu.

-    Žēl gan, noteica Lainhems, kad abi vi devās meklēt Letiju Rensamu. Ja vien mē zinātu, ka tas ir bijis Hugo. Varbūt mis Rens mums varēs to pateikt.

-    Cerēt jau varam. Bet es šaubos.

Letija Rensama sēdēja viesistabā un

košļādama zīmuli, domīgi skatījās pārlocītā avīzē sev klēpī.

Acīmredzot aizraujas ar krustvārdu mīk lām, nodomāja Tenets.

-     Ā, inspektor… Viņa nolika avīzi uz blakuskrēsla un piecēlās mazliet pastīvi, ievēroja Tenets. Laikam vakar pārāk daudz sarosījusies pa dārzu. Viņš pārsteigts ievēroja, ka sieviete atkal sarkst. Kāds tam šoreiz iemesls? Vai viņa vienkārši nav pieradusi saņemt vīriešu kārtas apmeklētājus, vienalga, vai to nāciens būtu lietišķs vai citāds? Diezin vai. Kopā ar Hugo viņa izturējās pavisam brīvi. Bet viņš varbūt neskaitās radinieks un pietiekami labi pazīstams.

Sākumā likās, ka Letija neko noderīgu viņiem nevarēs pateikt. Viņa apgalvoja, ka par ķildu neko nezinot, tomēr Tenets bija pārliecināts,  ka viņa melo: nodevīgais sārtums atkal pārlieku lika sevi manīt. Viņa esot strādājusi dārzā, tad atnācis Hugo un pateicis par Izobelas lēkmi.

Kad Tenets sāka iztaujāt mis Rensamu par lielajām naudas summām, ko Izobela katru mēnesi ņēmusi no bankas, sievietes pārsteigums bija neviltots.

-    Tūkstoš mārciņas? Ak, žēlīgā debess, tādu naudu! Ko tad Izobela varēja… Es nudien nezinu, inspektor, ko sacīt, es esmu šausmīgi pārsteigta. Tik tiešām.

-    Vai jūs nevarat iedomāties, kam tā nauda varēja būt paredzēta?

-          Nē, nepavisam. Galīgi nevaru iedomāties. Tāda milzīga summa! Ā, bet pagaidiet… Jūs teicāt, katra mēneša pirmajā datumā? Vai tas nebija tas pats… Vai tam varētu būt kāds sakars ar to B burtu, ko jūs man agrāk jautājāt? A! Ja nu patiešām? Letija skatījās uz Tenetu uztraukumā sasārtušiem vaigiem un tik plati ieplestām acīm, ka baltumi zibēt zibēja.

-    Kas tad? jautāja Tenets.

-      B…Bankas diena! mis Rensama iesaucās. Varbūt tas ir īstais izskaidrojums. Varbūt viņa ierakstīja šo B savā piezīmju grāmatiņā katru mēnesi, lai neaizmirstu gājienu uz banku!

-     Iespējams. Bet arī tādā gadījumā mums nekļūst skaidrs, kurp šī nauda aizceļoja.

-   Protams, B var nozīmēt arī kaut ko citu, piemetināja Lainhems. Piemēram, vārda vai uzvārda pirmo burtu, kā jau minējām vakar. Vai varbūt B ir blēdis, teiksim, šantažētājs.

-     Šantažētājs? Letijas ieplestajās acīs parādījās satriekta izteiksme, un šķita, ka sašutums pārņem viņu līdz pat matu galiem. Kas tā par…briesmīgu domu! Kāpēc lai kāds blēdis sadomātu šantažēt Izobelu?

-     Mēs pat prātojām, vai tie divi noslēpumainie telefona zvani, kad nezināms cilvēks prasīja jūsu māsu, gadījumā nebija no tā paša šantažētāja.

-      Nu, nē! Tas nu gan nevar būt! Zvanīt varēja jebkurš, pilnīgi jebkurš. Izobela bija saistīta ar tik daudzām organizācijām, tik daudzām komitejām… Piedodiet, seržant, ka es tā izsakos, bet jūs vienkārši nezināt, ko runājat. Ja vien jūs būtu pazinis manu māsu… Izobela bija ļoti taisns cilvēks, viņa visu savu laiku veltīja sabiedrības labklājībai. Par šantāžu te nevar būt ne runas!

-     Nesatraucieties, mis Rensama. Mēs tikai pārcilājam dažādas iespējas. Lainhems paskatījās uz Tenetu. Kā tev šķiet, ko viņa tādā gadījumā sacīs par mūsu pēdējo ierosinājumu? Viņš pasmaidīja, lai vārdi neizklausītos tik dzēlīgi. Mēs pat spriedām, vai B varētu nozīmēt

bukmeikerus, derības uz zirgiem.

-     Bukmeikerus! Kaut kāda iemesla dēļ šāda doma Letiju satrauca tikpat stipri vai vēl stiprāk nekā iepriekšējais pieņēmums. Viņa pacēla roku pie kakla, un viņas vaigi pietvīka vēl košāk. Viņa enerģiski papurināja galvu.

-     Nē, nē, to Izobela neparko! Viņa šausmīgi necieta azartspēles un derības.

-     Tā mēs jau sapratām no Ernija, sacīja Tenets. Protams, mēs aizsūtījām savus cilvēkus pie bukmeikeriem pārbaudīt sarakstus, bet laikam jau nevajadzēja pūlēties. Tomēr mums jāizpēta katrs… Mis Rensama, kas jums notika?

Sārtuma vilnis Letijas sejā bija pazudis tikpat ātri kā nācis, un tā vietā stājies slimīgs bālums. Sieviete sagrīļojās un pacēla roku pie galvas.

-    Es nejūtos…

-     Seržant, glāzi ar ūdeni, ātrāk! Nolaidiet gaivu lejā, mis Rensama, atbalstiet to pret ceļgaliem! Tenets pieturēja viņu aiz pleca, cerēdams, ka viņa nezaudēs samaņu tepat uz vietas.

Lainhems pēc brīža bija atpakaļ ar ūdens glāzi. Viņš notupās sievietei blakām.

-    Lūdzu, mis Rensama, padzerieties!

Letija paklausīgi iedzēra malku, un viņas

seja palēnām atguva dabisko krāsu.

-    Atvainojiet…

Tenets papurināja galvu.

-    Nevajag atvainoties!

Mis Rensama izslējās un uzmeta viņam biklu skatienu.

-      Inspektor… Es redzu, ka man vajadzēs jums pastāstīt… Viņa apklusa, acīmredzot pūlēdamās sakopot drosmi.

-    Es gribu atzīties.

XV

Tenets gaidīja. Kas tagad sekos?

Pēc apņēmīgā sākuma Letija Rensama, šķiet, nevarēja atrast vārdus. Viņa neveikli sagrozījās krēslā, un blakām iečaukstējās avīze. Mis Rensama paskatījās uz to, paņēma rokā, ielika sev klēpī un izgludināja. Tad, neteikdama ne vārda, Letija pasniedza avīzi pārsteigtajam Tenetam.

Viņš paņēma to rokā. Jau no pirmā skatiena kļuva saprotams Letijas apjukums abu vīru ierašanās brīdī. Te nu bija krustvārdu mīkla! Tas bija Daily Telegraph eksemplārs, atvērts lappusē ar jāšanas sacīkšu sarakstiem. Tajos bija daudz pasvītrojumu, jautājuma zīmju, izsaukuma zīmju. Iespējams, ka Izobela necieta derības sava

ieva pārliecīgās aizraušanās dēļ, taču Letija tām nepārprotami nodevās ar visu sirdi. Vairāki • mozaīkas gabaliņi Teneta prātā ieslīdēja savā vietā. Piemēram, Ernija neapvaldītie smiekli. Lūk, kāpēc viņam tik savāda bija likusies vecā vīra izturēšanās: Ernijs uzjautrinājās par paradoksālo situāciju policija tur aizdomās Izobelu par slepenām derībām, bet īstenībā viņam, Ernijam, visu laiku vajadzējis palīdzēt slēpt no viņas Letijas aizraušanos.

Tenets pasniedza avīzi Lainhemam.

Seržants, jau iepriekš pārliecināts par atbildi, pajautāja: Vai jūsu māsai tas nebija zināms?

Letija mēmi papurināja galvu.

-    Un Ernijs ir jūsu palīgs?

Viņa pamāja ar galvu.

-     Vai tas bija iemesls, kāpēc viņš jūs uzmeklēja sestdien kioskā, svētku laikā?

Viņa pamāja vēlreiz.

-     Vai Ernijam bija ziņa par kādām pēcpusdienas sacīkstēm?

-     Jā… Letija nokremšļojās un ar pūlēm runāja tālāk.

-    Par Nortamberlendas kausu.

Tenets jautājoši savilka uzacis.

-     Tās ir… tās ir lielas jāšanas sacensības Anglijas ziemeļos.

-     Es par tām esmu dzirdējis! sacīja Lainhems. Man viens turienietis ir labs paziņa. Tautā viņi šīs sacīkstes sauc par ogļraču derbiju, jo tās parasti notiek ap ogļraču gadskārtējo svētku laiku, vai ne?

Mis Rensama apstiprinoši pamāja ar galvu un, ļaudamās savai aizrautībai, pamazām atrada vārdus. |

-     Ernijs tur pazīst vienu, kas strādā… kam bija informācija no iekšpuses. Mēs visu dienu gaidījām, kad viņš piezvanīs. •

-    Cikos šīs sacensības notika?

-    Sākās trijos divdesmit.

-     Un Ernijs pie jums atnāca ar ziņu apmēram piecpadsmit minūtes pāri trijiem. Daudz laika jums vairs nebija, vai ne?

-     Galīgi ne! Tāpēc es tūlīt gāju zvanīt savam sacīkšu bukmeikeram.

-    Jūsu cilvēkam Starrendenā?

-Jā.

-    Vai jums tur ir savs rēķins?

-Jā.

Lūk, kāpēc viņai vajadzēja "atzīties". Bentlija meklējumi būtu atklājuši, ka mis Rensama ir regulāra derību kliente.

-    Un vai zirgs uzvarēja?

Letija pirmoreiz pasmaidīja, un viņas seja atplauka.

-Jā.

-    Vai jūs laimējāt daudz naudas?

-     Pieklājīgu, mērenu summu. Es zinu, ko daru, inspektor. Es nekad nelieku vairāk par piecām mārciņām un vienmēr saprātīgi apsveru izredzes.

-     Jūs man teicāt, ka sestdienas pēcpusdienā, kad iegājāt mājā, neesot gājusi augšā.

-    Jā. Piedodiet!

-      Mis Rensama, man negribētos kļūt nesaprātīgi skarbam, bet vai jūs saprotat, ka padarāt mūsu darbu diezgan grūtu? Vispirms jūs apgalvojat, ka pēcpusdienā vispār neesat iegājusi mājā. Pēc tam atceraties, ka iegājāt gan, ka bijāt uz tualeti, bet noteikti nekāpāt augšstāvā. Tagad izrādās, ka jūs tomēr bijāt augšstāvā un zvanījāt bukmeikeram. Saprotiet pati, ka man tagad jāsāk domāt, ko jūs vēl esat noslēpusi.

-      Neko! Letija apgalvoja. Nu, jā, es redzēju Greisu, kad viņa nāca ārā no Izobelas istabas, bet to jūs jau zinājāt, viņa pati jums teica, ka tajā laikā bijusi apskatīties slimnieci. Un es tak nevarēju teikt, ka biju augšā zvanīt, jo tad jūs būtu gribējuši zināt, kam un kāpēc, un es nekādu atrunu nevarēju izdomāt… Es droši nezināju, vai Greisa mani ir redzējusi.

-   Tomēr paliek tas apstāklis, ka jūsu māsa tika nogalināta tajā pēcpusdienā starp trijiem un trijiem četrdesmit piecām. Un jūs pati atzīstat, ka tajā laikā esat bijusi tur. Augšstāvā. Blakusistabā. Teneta tonis bija laipns, bet nepielūdzams. Viņam nepatika biedēt vecas sievietes, tomēr tas bija jāsaprot: šādos apstākļos Letija Rensama ir pirmā aizdomās turamā persona.

Letijas lūpas sāka drebēt, un viņa piespieda tām plaukstu.

-        Es nevienu neredzēju, inspektor, patiešām ne. Es ļoti steidzos atpakaļ.

Teneta cilvēciskās jūtas mudināja viņu mierināt šo sievieti, pieņemt viņas teikto un doties projām. Tomēr prāts neļāva to darīt. Kad Letija Rensama redzēja Greisu iznākam no Izobelas istabas, viņa zināja, ka pie māsas vairāk neviena nav. Pietiktu ar pāris minūtēm, lai aizsteigtos pa gaiteni uz blakusistabu, paķertu spilvenu un nodrošinātu sev neatkarību un finansiālu drošību visam atlikušajam mūžam. Jo viņa gluži negribot bija pasniegusi policijai vēl vienu' iespējamu motīvu.

-     To mēs zinām vienīgi no jums, vai ne? Un, kā jau teicu, jūs mums jau vairākas reizes esat melojusi. Kāpēc lai mēs tagad jums ticētu?

-    Tāpēc, ka tā ir taisnība! Patiešām ir. Ak,

kā lai es panāku, ka jūs man ticētu?

-    Saprotiet, mis Rensama, jums laikam vajadzētu apzināties, ka esat nonākusi ļoti sarežģītā stāvoklī. Es atkārtoju: jūs bijāt ļoti tuvu, kad notika slepkavība. Iespēja, spilvens bija turpat pie rokas, un…

-    Inspektori Jūs taču… Jūs taču nedomājat, ka man būtu kāds sakars ar Izobelas slepkavību? Man pašai? Letija izskatījās pilnīgi satriekta, un viņas acīs paudās šausmas par tādu nepieļaujamu iedomu.

Ja viņa ir vainīga, tad te ir lieliska aktrise, nodomāja Tenets.

-     Mis Rensama, manām domām diemžēl nav nekādas nozīmes. Es dodu jums faktus. Šajos apstākļos mums jāuzlūko jūs par aizdomās turamu personu.

Mis Rensama mēmi lūkojās viņā nenosakāmi ilgu laiku. Šādā sarunā pat minūtes klusums var likties bezgalīgs. Beidzot viņa teica:

-     Bet kāpēc? Kāpēc lai es darītu kaut ko tik… tik drausmīgu kā… nogalinātu pati savu māsu? Kāds man varētu būt iemesls?

-     Māsa jums testamentā novēlējusi ievērojamu ikgada pensiju. Daudzi cilvēki uzskatītu, ka desmittūkstoš mārciņas gadā ir itin spēcīgs motīvs.

Letija purināja galvu.

-    Es neticu. Nevaru ticēt. Es labprāt atteiktos no katra mantotā penija, ja tikai varētu atsaukt Izobelu atpakaļ. Cilvēki, kuri nekad nav bijuši vieni, nesaprot… Un it sevišķi a; gadiem… Es zinu, ka ar Izobelu nebija viegli bet man taču nebija neviena cita.

Tenets saprata, ko Letija grib sacīt. Viņam vairākkārt bija gadījies redzēt, kā acu priekšā sabrūk cilvēks, kurš zaudējis šķietam neveiksmīgas laulības partneri. Protams, vien mēr tā nenotiek nepavisam ne, taču ir cilvēki kuri labprātāk ļauj mīdīt sevi kājām vai cieš nemitīgas ķildas, nekā paliek vieni, apzinoties, ka nav vairs neviena, kam interesētu, vai viņi visp" ir pasaulē. Attiecībā uz Letiju to gluži nevarēja teikt.

-    Bet jums taču ir māsasdēls un viņa sieva.

Viņa atkal papurināja galvu.

-    Tas nav gluži tas pats, inspektor. Mēs ar Izobelu… Kā lai es paskaidroju? Mums bija kopīga pagātne. Par spīti mūsu atšķirībām, tā mūs saistīja, un mēs abas to zinājām.

Šobrīd te vairāk nekas nebija piebilstams. ;

Lainhems nogaidīja, kamēr viņi bija aizgājuši pietiekami tālu no Letijas istabas. Ari viņš bija aptvēris Letijas otru iespējamo motīvu.

-     Būtu jau labi, bet nevar apstrīdēt to, ka viņa patiešām ir saslimusi ar tiem zirgiem. Un tā ii tāda pati mānija kā visas citas viegli var zaudēt kontroli. Ja nu viņai apnīk derēt uz mazām summiņām, sagribas likt nevis piecas, bet divdesmit mārciņas, varbūt pat piecdesmit vai simts… Un, kā jau tu teici, par gaidāmo pensiju viņa zināja iepriekš. Desmit tūkstoši gadā nav nekāda nabagu iztika. Un paklau! Lainhemam kaut kas ienāca prātā, un viņš uz brīdi apklusa. Viņa teica, ka neko nezinot par to ķildu. Ja nu tomēr zināja, kaut ko dzirdēja, kaut vai to, ka māsa taisās mainīt testamentu… Vai, vēl labāk, var gadīties, ka strīds bija tieši ar viņu! Ja nu māsa atklāja šīs derību lietas un viss sākās tieši par to? Un varbūt Izobela piedraudēja viņu vispār izslēgt no testamenta! Tādā gadījumā motīvs ir vēl spēcīgāks.

-      Zinu. Tenetam tomēr negribējās ticēt šādai iespējai. Viņam patika Letija Rensama. Taču aiz viņas ārienes slēpās daudz kas neizprasts. Kuram gan būtu ienācis prātā turēt viņu aizdomās par slepenām sacīkšu derībām? Un Lainhemam taisnība. Kaislīgs azarts var būt ļoti postošs spēks. Ir zināmi gadījumi, kad cilvēki pakļauj nopietnam riskam visas savas ģimenes nākotni, lai tikai apmierinātu savu apsēstību. Letijai Rensamai nebija daudz iespēju* atdzīvināt savu vienmuļo dzīvi, kuru aizpildīja* vienīgi rūpes par māsas untumaino iegribu ap«* ļ mierināšanu. Ja nu patiešām Izobela atklājusi» j viņas vājību un piedraudējusi atraut jau tāpat« j pieticīgo iztikas naudu un turklāt vēl solīto pen-ļ ļ siju, varbūt kārdinājums nodrošināties pret tādu* ļ iespēju kļuva pārāk spēcīgs? Cilvēkiem piemīt* apbrīnojamas spējas apmānīt pašiem sevi, ji^H vien tas kalpo iecerētajam mērķim. Un, kā viņš* ļ jau agrāk bija pieļāvis, Letija varēja aizbildināt* nogalināšanu pati savā priekšā, iegalvodama sev, * ka tas ir žēlsirdības solis, ka viņas mīļajai Izo-ļ belai ir nepanesama šāda bezpalīdzīga atkarība ļj no citiem, šāda pazemojoša aprūpe, kas ne-* pieciešama triekas upurim.

Viņš pastāstīja savas domas Lainhemam.

-     Taisni tā! Bet es tomēr ieskriešu misis Fērlejas istabā un paskatīšos, vai kāds papīrs nav  aizslīdējis atvilktņu aizmugurē.

-    Labi. Es pagaidīšu uz kāpnēm galvenajā ēkā Lainhems nekavējās ilgi. Piebiedrodamies Tenetam, viņš papurināja galvu.

-    Nekā nebija.

Lejā atvērās durvis, un vestibilā ienāca Greisa Fērleja. Tenets enerģiski devās lejā pa 1 kāpnēm, lai sasveicinātos ar viņu.

-     Misis Fērleja, es cerēju, ka varēsim parunāt dažus vārdus…

Ja neņem vērā īso un diezgan nepatīkamo tikšanos vakar no rīta, Tenets nebija runājis ar Greisu kopš sestdienas vakara. Kaut kas cits vienmēr bija izrādījies svarīgāks. Taču no visiem cilvēkiem, kuri attiecīgajā laikā atradās mājā, Greisa bija vienīgā, par kuru zināms: viņa tieši ap to laiku iegājusi nelaiķes istabā. Tikai viņa pati bija apgalvojusi, ka vecā dāma trijos divdesmit, viņai promejot, bijusi vēl dzīva. Arī Greisa paliek viena no galvenajām personām, pret ko vēršas aizdomas.

Nolikusi pleca somu uz vestibila galda, Greisa ieveda viņus viesistabā un uzaicināja apsēsties.

-    Kā veicas ar izmeklēšanu?

Izskatījās, ka šodien viņa ir atsaucīgākā

noskaņojumā. Greisa bija eleganta kā vienmēr, ģērbusies melnās zīda biksēs un vaļīgā, melnbaltā blūzē ar sarežģītu ģeometrisku rakstu; platā josta prasmīgi izcēla tievo vidukli. Sievietes mati bija atsukāti atpakaļ, akcentējot vaibstu klasisko skaistumu. Viņa būs skaista arī astoņdesmit gadu vecumā, nodomāja Tenets; tomēr šis skaistums bez dzīvības un siltuma viņam nelikās valdzinošs.

-    Pamazām virzāmies uz priekšu.

-    Cik saprotu, jūs esat uzzinājuši par mana vīra mīļāko. Vai varbūt man jāsaka līgavu? Interesanti, vai Hugo var būt līgava, kamēr viņš vēl ir precējies ar mani?

-     Vai vīrs ar jums ir apspriedis šo jautājumu?

-      Ko tieši? To, ka grib šķirties un precēt viņu? Vai to, ka viņa bija sestdien atbraukusi uz svētkiem, lai apskatītu savu nākamo māju? Uz pirmo jautājumu atbilde ir "jā", uz otro "nē". Vakar pēc jūsu apmeklējuma es redzēju, ka viņu kaut kas ir satraucis, un, kad Letija man pastāstīja, ka redzējusi šeit svētkos Pamelu un nolēmusi, ka tas jāpasaka jums, man viss bija skaidrs. Saprotams, ka Hugo negrib, lai viņa tiktu tur iepīta.

-     Jūs apbrīnojami mierīgi uzņemat domu par gaidāmo šķiršanos, misis Fērleja.

Interesanti, ka viņa par to nav stāstījusi pat savai draudzenei Kerolainai.

Greisa paraustīja plecus.

-     Mūsu laulība jau sen vairs pastāv tikai vārda pēc, inspektor. Un, atklāti sakot, man tas ir pilnīgi vienalga. Viņa lūkojās projām pa logu, un Tenets gandrīz vai dzirdēja neizteikto piebildi: Tāpat kā viss pārējais.

Kerolainai taisnība, nodomāja Tenets. Kaut kas šajā sievietē miris reizē ar bērnu, kurš viņai lik daudz nozīmēja, un pēc tam Greisa vairs nav īsti atdzīvojusies. Tenetam bija gadījies redzēt sievietes, kuras gadiem ilgi nespēj atgūties no spontāna aborta un vēl pēc ilga laika jūtas tā, it kā zaudējums būtu piedzīvots tikai vakar. Ārēji Greisai Fērlejai it kā bija viss, par ko sapņo daudzas sievietes: izcils skaistums, bagātība, veiksmīgs vīrs un krāšņas mājas. Taču skaistums bija tikai tukša čaula, nauda zaudējusi vērtību, laulība kļuvusi par fikciju un mājas par skatuvisku dekorāciju izpostītai dzīvei.

-      Kā jūsu vīramāte uzņēma domu par šķiršanos?

-     Man nav ne jausmas. Nezinu, vai vīrs to viņai vispār tika teicis.

-     Es noprotu, ka misis Fērleja bijusi stingra tradicionālo uzskatu aizstāve. Diez vai viņai tas būtu paticis. It sevišķi tāpēc, ka jau pirmajā reizē vecā dāma nevēlējās šo sievieti pieņemt.

-     Mans vīrs ir pieaudzis cilvēks, inspektor. Viņš jau sen vairs nav tādā vecumā, kad šādus lēmumus var ietekmēt mātes patika vai nepatika.

Ja vien tas nenozīmē zaudēt mantojumu, nodomāja Tenets.

-     Cik man zināms, jūsu vīramāte cieta no triekas lēkmes pēc tam, kad viņai šeit mājās ar kādu bija nopietns strīds.

Vai nu Greisa bija laba aktrise, vai ari šī ziņa viņai tiešām bija jaunums. Glīti izveidotās uzacis izbrīnā savilkās augšup.

-    Kas jums to teica?

-    Vai tā ir taisnība?

-     Man par to nav ne jausmas. Ko jūs īsti gribat sacīt, inspektor?

-    Vai jūs tajā laikā bijāt mājās?

īsā intereses liesmiņa jau bija apdzisusi. Greisa vairs nemēģināja jautāt.

-    Vai todien, kad vina cieta no triekas? Jā. :

-    Vai jūs uzturējāties šajā mājas daļā?

-     Es biju iegājusi guļamistabā, lai pirms iziešanas pārģērbtos, un tad ienāca mans vīrs un teica, ka mātei kļuvis slikti un viņš izsaucis ātro palīdzību.

Vai nu šis stāsts bija patiess, vai ne, pie tā Greisa acīmredzot grasījās palikt. Tenets nolēma doties projām, taču pie durvīm atcerējās, ka aizmirsis pavaicāt Greisai par slepkavības dienā saņemtajām vēstulēm. Viņa izskatījās pārsteigta par šo jautājumu, bet atbildēja, ka pēc vīramātes saslimšanas visbiežāk viņa pati nesusi augšā vēstules un lasījusi tās misis Fērlejai priekšā. Arī pati Greisa torīt saņēmusi pāris vēstules, un

viena vēstule bijusi vīramātei no kāda vietējā būvuzņēmēja ar aptuvenu aprēķinu par iespējamiem pārbūves izdevumiem. Tajā rītā viņa bijusi tik aizņemta, ka aizmirsusi par vēstulēm līdz pat pusdienlaikam.

Tenets domās paraustīja plecus. Vēl viens strupceļš.

-     Es domāju tā, teica Lainhems, kad viņi pa čirkstošo grants ceļu gāja uz mašīnas pusi, ja šis būtu detektīvromāns, tad vainīgā noteikti būtu viņa.

-    Vai tāpēc, ka vismazāk ticamā kandidāte? Šā vai tā, tas nav iemesls, lai viņu izsvītrotu.

-    Bet kāds Greisai varētu būt motīvs?

-     Cik var spriest, vecā dāma nebija nekāda patīkamā vīramāte.

Ernijs joprojām noņēmās ar grambu aizpildīšanu. Zālieni izskatījās neglītāki nekā jebkad agrāk. Interesanti, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai tie atkal sazeltu, izklaidīgi nodomāja Tenets. Atspiedies pret mašīnu, viņš izņēma pīpi un sāka to piepildīt.

Lainhems sarauca pieri.

Tenets pasmīnēja.

-     Neraizējies, Maik, turēsim logus vaļā. -' Viņš aizdedza tabaku, piespiezdams to ar pirkstu. Senais ieradums bija notrulinājis pirkstgala nervus. Vajadzēja uzvilkt vēl otro un trešo sērkociņu, pirms pīpe kārtīgi aizdegās, un aiz cieņas pret Lainhemu viņš tikai pēc tam iekāpa mašīnā. Pēc pirmās aizdedzināšanas dūmu vienmēr bija vairāk.

-     Bet pat tādā gadījumā šis diez vai būtu īstais laiks piebeigt veco dāmu, Lainhems noteica, kad abi sāka braukt. Izskatījās taču, ka ilgi viņa vairs vīramāte nebūs.

-    Tiesa gan.

Brīdi vēlāk viņi brauca garām nelielu, terasēm apbūvētu namiņu rindai. Vienā no pagalmiem kāda sieviete slaucīja betona celiņu īsiem, nikniem vēzieniem, kā turēdama ļaunu prātu uz visu pasauli un uz netīrumiem vēl jo vairāk. Teneta uzmanību piesaistīja akmens plāksne virs vidējā namiņa un tajā iekaltie vārdi. "Vebstera kotedžas, 1873". Šis vārds viņam kaut ko atsauca atmiņā.

Ļaudamies pēkšņam impulsam, viņš teica:

-     Pieturi, Maik. Vebštera kotedžas… Vai tik tās nav tās pašas, kur dzīvo misis Tannere tā sieviete, kuras dēlu ielika cietumā misis Fērlejas liecības dēļ?

Lainhems domīgi savilka pieri.

-    Laikam gan.

-    Nez, vai tā nav viņa?

Abi vīri pagriezās un atskatījās pāri plecam. Sieviete gāja pa celiņu uz mājas ārdurvju pusi.

-     Iesim un noskaidrosim, noteica Tenets, kāpdams ārā no mašīnas.

-    Man šķiet, tu teici, ka mēs nenākšot runāt ar viņu, ja negadīšoties nekas īpašs, atgādināja Lainhems, kad viņi soļoja atpakaļ pa šauro ietvi.

Tenets paraustīja plecus.

-     Bet varam jau iegriezties, ja esam te tuvumā.

Pavisam te bija pieci namiņi. Diviem dārzi slīga vienos ziedos rozmarīns, lavanda, neļķes, kāršu rozes… Divi citi lepojās ar rūpīgi koptiem, maziņiem zālājiem, kurus apjoza puķu dobes ar dažādu šķirņu rozēm. Piektais, kurā nupat bija iegājusi dusmīgā sieviete, pauda jaušamu nepatiku pret jebkādu dārzkopību. Tikai viena šaura dobe ar oranžām kliņģerītēm un sarkanām salvijām stiepās gar mājas priekšējo sienu, bet visa pārējā teritorija bija klāta ar asfaltu. Nekur neredzēja neviena zāles stiebra. Iespaids bija drūms un pelēks, itin kā īpašnieks būtu apņēmies pierādīt dabai, kurš te ir īstais noteicējs.

-     Kāpēc tu domā, ka viņa dzīvo tieši šeit? Lainhems jautāja, kad Tenets pieklauvēja pie durvīm.

-    Vienkārši tāda sajūta.

Durvis atvērās gandrīz nākamajā mirklī, it kā sieviete būtu stāvējusi aiz tām gatavībā mesties virsū iebrucējiem.

-Jā?

Sieviete bija mazliet vecāka par četrdesmit gadiem, sīka un kalsna kā žagars, un šķita, ka sparīgie niknuma viļņi, kas nemitīgi staroja no

viņas, sadedzina visas liekās ķermeņa rezerves.

Viņas brūnie mati bija īsi un nelīdzeni apgriezti. Tenets iztēlojās, kā viņa pati tos apgriež, samierinādamās ar neizbēgamo pienākumu, bet daudz nedomādama par rezultātu. Virs kokvilnas kleitas sieviete bija uzvilkusi lētu neilona uzsvārci.

-     Ko jūs gribat? Saltās, pelēkzilās acis ar neslēptu naidīgumu nopētīja katru atnācēju pēc kārtas.

-    Misis Tannere?

Viņa stīvi palocīja galvu.

Tenets nosauca savu un Lainhema vārdu.

-     Jūsējie te jau vienreiz bija. Man vairāk nekā nav, ko teikt. Sieviete aizgriezās un sāka vērt ciet durvis, taču Lainhems pastiepa roku un tās pieturēja.

-    Esiet tik laipni un… Negantais skatiens iegailējās vēl niknāk.

-    Diemžēl nebūsim vis. Tenets izturējās ar žēlīgu iecietību. Viņš paskatījās pa labi un pa kreisi. Blakusmājā pie loga sakustējās mežģīņu aizkars. Es redzu, ka jūsu kaimiņi izrāda interesi. Vai jūs patiešām gribat sarunāties tepat uz sliekšņa?

Izspraukusies cauri abiem atnācējiem, sieviete paspēra dažus soļus pa taku uz priekšu un pavicināja dūri uz kaimiņu loga pusi.

Ko bāž atkal degunu citu darīšanās? viņa uzkliedza, tad pagriezās pret Tenetu. Nu, tad nāciet iekšā, ja jau esat atnākuši! Viņas uzmanību piesaistīja pīpe Teneta rokā. Un to draņķi tūlīt pat dzēsiet nost! Es neciešu, ka manā mājā smēķē!

Neteicis ne vārda, Tenets izkratīja pīpi pret kurpes papēdi un izpelnījās vēl vienu saniknotu skatienu, kad uz tikko noslaucītās takas izbira apgruzdušās tabakas paliekas. Pārliecinājies, ka pīpe nodzēsta, viņš to ielika kabatā un sekoja sievietei mājā.

Viņi iegāja nelielā kvadrātveida viesistabā, kura bija karsta un smacīga, it kā svaigs gaiss telpā iekļūtu vienīgi, atverot durvis. Istaba bija nevainojami tīra, bet pieticīgi mēbelēta: pāris mazu galdiņu, divi atzveltnes krēsli ar koka parocēm un izbalojušiem zaļiem pārvalkiem un dzeltenbrūns paklājs ar pilnīgi nodilušu puķu rakstu. Kaktā pie kamīna stāvēja īrēts televizors, bet nekur neredzēja nekādas citas darbošanās pazīmes avīzes, grāmatas, žurnālus, adīkli vai tamlīdzīgus priekšmetus. Nez, ko šī sieviete dara, kad neskatās televizoru, prātoja Tenets. Laikam tīra, mazgā un kavējas drūmās pārdomās vismaz tā vedina domāt viņas izskats.

Interesanti, vai viņa vienmēr bijusi tāda kā tagad, kūsājusi apspiestā niknumā kā katls, kas kuru katru brīdi var pārskriet pāri? Varbūt tomēr ne. Pašreizējā izturēšanās pret kaimiņiem noteikti nerosina draudzīgas attiecības, un tomēr ciemata iedzīvotāji, pēc visa spriežot, savulaik nostājās viņas pusē, pievērdami acis pret Veina agrākajiem pārkāpumiem. Pat tagad, lai cik neticami liktos, jāatzīst, ka šajā sievietē slēpjas arī sava maiguma un līdzcietības tiesa viņa taču brīvprātīgi strādā nespējnieku nama fondam. Droši vien šis uzkrātais rūgtums izskaidrojams ar to, ka viņas vīrs ilgāku laiku bijis invalīds un sagādājis daudz rūpju, un pēc viņa nāves noteikti nav bijis viegli vienai audzināt pusaudzi zēnu. Veins, jādomā, bijis viņas Ahileja papēdis, un dēla nokļūšana cietumā sablīvējusi vienkopus visu gadiem krāto niknumu, kas tagad sprikst ap viņu kā dzirksteļu spiets.

Interesanti, ar ko izskaidrojams tas, ka grūtībās nokļuvuši cilvēki izturas pret tām tik atšķirīgi, nodomāja Tenets. Viņš bija redzējis sievietes, kas nes neticami grūtas nastas, un pazinis cilvēkus, kuri pārdzīvojuši smagas traģēdijas un tomēr nav ļāvuši tām sakropļot raksturu. Vai to nosaka kāds ģenētisks faktors, kas dod iekšēju spēku, vai arī personība, kuru veidojusi agrīna dzīves stabilitāte un vecāku mīlestība?

Lai nu kads būtu šis neredzamais spēks, misis Tanneres dzīvē tā bija nepārprotami pietrūcis. Turklāt liktenim labpaticies, ka tieši dēls, kuram šī sieviete veltījusi visu savu skopo maiguma devu, bija sagādājis viņai pašu sāpīgāko triecienu.

Misis Tannere aizgāja līdz kamīnam un pagriezās pret atnācējiem, sakrustojusi rokas virs plakanajām krūtīm.

-      Jūs pilnīgi veltīgi tērējat laiku. Es jums jau teicu, ka man nekā jauna nav, ko jums pasacīt. Acīmredzot viņa nedomāja aicināt nelūgtos viesus apsēsties.

-     Mums jāstrādā ļoti pamatīgi. Slepkavība ir nopietns notikums.

-    Nesaprotu, kāds tam sakars ar mani.

-      Nu, nevajag, misis Tannere! Jūs taču saprotat, ka mums jāpievērš nopietna uzmanība

katram, kurš turējis ļaunu prātu uz misis Fērleju.

Sieviete iesmējās skarbus, aizsmakušus smieklus.

-      Tad nu gan jūs par darba trūkumu nevarēsiet žēloties!

-    Kā jūs to domājat?

-     Tā vecene tak bāza savu degunu, kur vien varēja iebāzt! Tā, it kā viņai visa pasaule piederētu.

-      Vai misis Fērleja vēl kādam citam šai ciematā aizdeva nopietnas dusmas, ne tikai jums?

-     Ejiet un paprasiet, gan uzzināsiet. Labi gan, ka pasaule no tādas tikusi vaļā. Lai kurš to izdarīja, tam jādod medaļa, re, ko es saku.

-    Vai jūs neesat nopelnījusi šo medaļu, misis Tannere? Tenets rāmi apvaicājās.

Sieviete atlaida sakrustotās rokas, itin kā ļaudama vaļu jaunam dusmu vilnim, un izstiepa pret viņu brīdinošu pirkstu.

-     Nu, nē, tas jums neizdosies! To nu jūs man nepiešūsiet! Man saprašanas pietiek, lai nelīstu cilpā tās vecenes dēļ!

-      Bet jūs tajā dienā bijāt viņas mājā, vai

ne?

-    Jā, tāpat kā daudzi citi. Kāpēc jūs neejat tramdīt viņus?

-     Es redzu, ka jūs skatāties televizoru, misis Tannere. Tenets pameta skatienu uz televīzijas aparātu kaktā. Tātad jūs noteikti zināt, ka policija, izmeklējot slepkavību, lūkojas pēc cilvēka, kuram bijis motīvs, līdzekļi un izdevība. Jums bija motīvs, līdzekļi atradās turpat pie rokas, un jums netrūka arī izdevības.

Misis Tannere sažņaudza dūres, kā gribēdama mesties viņam virsū un ļaut tām pilnu vaļu.

-     Kad man bija izdevība? viņa noprasīja. Es biju noskrējusies ar darbiem bez apstājas, tāpat kā visi citi!

-     Bet jūs neviens nenovēroja. Jūs visu laiku staigājāt iekšā ārā ar paplātēm un vācāt kopā traukus no dažādām vietām. Bija vajadzīgas tikai pāris minūtes, lai uzskrietu augšā un izdarītu to, kas tika izdarīts.

-     Bet es to neizdarīju! Viņas dzeltenīgā āda piepeši bija kļuvusi slimīgi pelēka, it kā sieviete tikai nupat būtu apjautuši sava stāvokļa nopietnību. Un neviens kaut ko tādu nevar pierādīt!

-     Pagaidām ne, misis Tannere. Pagaidām vēl ne. Bet saprotiet, viņš piebilda laipnākā balsī, mēs negribam nepatiesi apvainot cilvēkus, taču…

-     Bet taisni to jau jūs darāt! Jūs apvainojat mani!

Tenets noteikti papurināja galvu.

-    Nē. Es to nedaru.

-    Bet jūs pats teicāt…

-     Es jūs neapvainoju. Teicu tikai to, ka mums jāpievērš nopietna uzmanība katram, kurš turējis ļaunu prātu uz misis Fērleju. Jūs esat viena no šādiem cilvēkiem. Un jums bija ari līdzekļi un izdevība. Tas ir viss, ko es teicu.

-     Jūs sagrozāt vārdus! Jā, tas gan viņiem patiktu, tur tai lielajā mājā, tas viņiem derētu vislabāk, ja notiesātu kādu no mums, no vienkāršajiem cilvēkiem. Kas tad mēs tādi esam? Vara tak pieder šiem, vai ne? Tā pati vecā dziesma bagātiem viens likums, nabagiem cits. Par naudu šodien var nopirkt visu…

-     Bet taisnību nevar nopirkt, Tenets pacēla balsi, lai pārtrauktu viņas runas plūdus. Tas ir negrozāms fakts.

-    To jūs varat iestāstīt kādam citam! Ņem, kuru avīzi gribi, to vien raksta, kā bandīti uzpērk policistus!

Lainhems blakām nemierīgi sagrozījās, un Tenets bažīgi nodomāja, kaut tikai seržants nezaudētu savaldīšanos. Arī viņā pašā krājās dusmas. Savaldies! Noliec viņu vietā!

-     Vai gribat izvirzīt pret mani apsūdzību, misis Tannere? Pieklājīgs jautājums. Mājiens: Ar mani tā nekas nesanāks. Kā jau Tenets bija paredzējis, sieviete tūlīt pieplaka. To es neesmu teikusi, viņa pikti izmeta. Pēc tam gandrīz lūdzošā balsī viņa piebilda: Tātad jūs netaisāties mani arestēt?

-     Vēl es nevienu netaisos arestēt. Gribēju tikai, lai jūs saprastu sava stāvokļa nopietnību un varbūt mazliet atturīgāk izteiktos par veco dāmu. Galu galā viņa tagad ir mirusi.

Misis Tannere nenovērsa skatienu no inspektora un sāka berzēt rokas, it kā istabā pēkšņi būtu kļuvis auksti.

-     Saprotiet taču, Tenets sacīja, tāda izturēšanās jums nepavisam nenāk par labu nepavisam!

-      Nu, ja, viņa īgni izmeta. Tā jau ir. Es… Es atvainojos. Viņa sarauca pieri un saknieba lūpas, it kā šie vārdi būtu sagādājuši viņai fiziskas sāpes.

-     Tu prasmīgi noliki viņu vietā, sacīja Lainhems, kad vīri devās uz mašīnu.

-      Pavisam nejauki iznāca. Tenets jutās nomākts. Vajadzēja izturēties pret šo sievieti daudz cilvēcīgāk un prasmīgāk, neiedzenot viņu kaktā.

-     Man gan liekas, ka pa pirmo! Un labi, ka es nevadīju šo sarunu. Es jau nu būtu uzsprādzis < gaisā.

-     Žēl, ka atkāpos no savas pirmās ieceres. Mēs te neuzzinājām nekā tāda, ko jau nebūtu zinājuši agrāk.

-    Tā nu gan nav, Lainhems nepiekāpās, -I Es varu gluži labi iztēloties, kā šī sieva zogas augšā pa kāpnēm un ar ļaunu prieku uzbāž spilvenu misis Fērlejai uz sejas.

-     Izslēgts jau nav. Tomēr Tenets nejutās pārliecināts.

-Tu nepabeidzi savu pīpi.

Un to viņam atgādina Lainhems?

Tenets izvilka pīpi, paskatījās uz to, tad pameta skatienu uz seržantu un pasmīnēja.

-    Gribi aizbāzt man muti, ja?

Abi sāka smieties, un sasprindzinājums pamazām izklīda.

XVI

Bentlijs bija acīmredzami gaidījis viņu atgriešanos. Viņš notvēra nācējus pie Teneta kabineta durvīm.

-     Ser! Apaļā, rāmā seja šķita neparasti atdzīvojusies.

Tenets iekšēji nopūtās. Arī viņam pagātnē bija gadījies uzrakt interesantas informācijas tīrradņus un pēc tam uzzināt, ka priekšnieks jau tos uzgājis pirmais. Taču ar šādām vilšanās reizēm policijas darbiniekiem jāiemācās samierināties.

-    Piedodiet, Bentlij, es laikam zinu, ko jūs gribat teikt. Par mis Rensamu, vai ne?

Bentlija seja izstiepās.

-     Jā, ser. Viņa ir regulāra bukmeikera kliente. Jau gadiem ilgi.

-     Es zinu. Viņa mums pati to pateica. Vai summas ir lielas?

-     Ne reizi nav vairāk par piecām mārciņām. Viņa ir prātīga, ļoti apsver izredzes. Laimē mazliet vairāk nekā zaudē, un viss.

Tenets pamāja ar galvu.

-       Paldies. Nu mums vismaz ir apstiprinājums tam, ko viņa teica.

Lainhems pagaidīja, līdz Bentlijs bija aizgājis, tad teica: Vai tev nebūs nekas pretī, ja es piezvanīšu Luīzei? Tagad viņai jau vajadzētu būt mājās.

Protams. Saruna ar bērnu psihologu. Tenets jutās nokaunējies, ka aizmirsis Lainhemam tik svarīgu apstākli. Seržants noteikti visu pēcpusdienu ir kā uz adatām, un pirms brauciena uz Londonu pie Pamelas Reivenas viņam nebūs laika iegriezties mājās.

-    Bez šaubām, zvani!

Kamēr Lainhems runāja pa telefonu, viņš mēģināja darboties ar papīriem, taču nedzirdēt sarunu nebija iespējams.

-    Luīze? Kā jums gāja? Ko? Nevar būt… Sekoja garš klusuma brīdis Lainhems klausījās. Saprotu. Jā… Jā. Un ko Ričards?… Nu, jā, droši vien. Ak, Dievs… Labi, parunāsim vakarā.

Lainhems nolika klausuli un palika sēžam, skatīdamies tukšumā. Viņš izskatījās satriekts.

-    Kas ir, Maik? Kas noticis?

Lainhema skatiens atgriezās īstenībā.

-    Ričardam ir disleksija.

-    Nevar būt! Vai viņi ir pārliecināti?

Lainhems paraustīja plecus.

-    Tā izskatās. Viņš satvēra galvu rokās.

-     Maik… Tenets nesaprata, ko sacīt. Viņš pārāk maz zināja par disleksiju, lai dotu kādu prātīgu padomu. Piecēlies inspektors aizgāja līdz Lainhema rakstāmgaldam un apsēdās uz stūra.

-      Es saprotu: tas, bez šaubām, ir trieciens, un es zinu, ka tas, ko teikšu, nav liels mierinājums, bet tagad tu vismaz zini, ka viņa uzvedībai ir noteikts iemesls. Vai viņi tiešām domā, ka tas ir īstais cēlonis?

-     Laikam jau. Vēlāk uzzināšu sīkāk. Viņi Luīzei iedevuši kaut kādu lasāmvielu… Bet tas noteikti ietekmēs dēla nākotni. Kā viņš noliks eksāmenus, ja tam ir lasīšanas grūtības?

-     Grūtības būs, jā, izlikties nav jēgas. Un tomēr, ar visu to iespējams gūt ievērojamas sekmes. Vai tu zini to sēriju, kas iet vienā no svētdienas žurnālu pielikumiem to par slaveniem cilvēkiem, kam ir kopīgas īpašības? Pavisam nesen bija raksts par tiem, kam ir disleksija. Piemēram, tur bija Sūzena Hempšīra. Un vēl daudzi citi. Tenets nožēloja, ka nav pievērsis minētajam rakstam vairāk uzmanības. Nez, vai tas žurnāls vēl ir saglabājies? Vajadzēs pameklēt.

Lainhems papurināja galvu.

-      Neesmu lasījis. Tomēr viņš vairs neizskatījās tik neglābjami bezcerīgs.

-      Mēģināsim pagaidām nesatraukties, kamēr tu neesi uzzinājis šo to vairāk. Tagad šādas problēmas tiek nopietni pētītas, un ir pieejama visāda palīdzība. Vai tikai nepastāv pat dislektiķu apvienība?

-     Es nezinu. Cerams, viņi Luīzei būs visu pateikuši. Esot iedevuši veselu kaudzi literatūras.

-    Kā viņa to uzņem?

-     Protams, ir uztraukusies. Bet tu jau pazīsti Luīzi. Viņa vienmēr visu noskaidro, atrod, izlasa, vārdu sakot, rīkojas. Un viņi ir devuši daudz praktisku padomu, kā palīdzēt Ričardam ikdienā.

-    Piemēram?

-    To viņa neteica.

-     Paklau, vai tu negribi braukt mājās? Es varu aizbraukt uz Londonu kopā ar Bentliju.

-     Nezinu. Lainhems acīmredzami jutās nokļuvis starp divām ugunīm. Seržants mīlēja savu darbu un greizsirdīgi sargāja privilēģiju būt šādos braucienos par Teneta pastāvīgo pavadoni. Viņš brīdi klusēdams domāja un virpināja pirkstos no rakstāmgalda paņemto papīru saspraudi. Beidzot to iesvieda papīrgrozā.

-      Šaubos, vai pāris stundām ir kāda nozīme. Un tikšanās ar misis Reivenu norunāta septiņos, tā ka pārāk vēlu jau mēs nebūsim atpakaļ. '

-    Nu, izlem pats! Ja gribi šoreiz izpalikt, es pilnīgi saprotu.

Bet seržants jau bija izlēmis. Viņš noteikti papurināja galvu.

-    Nē. Es braukšu.

Pussešos viņi jau devās ceļā. Brauciens varēja prasīt ne vairāk kā stundu, tomēr vajadzēja rēķināties ar maksimumstundas satiksmi Londonas tuvumā. Pretējā virziena ceļš bija vēl vairāk pārpildīts nekā svētdien, jo no Londonas bezgalīgā, nepārtrauktā virknē brauca mašīnas ar piepilsētu iedzīvotājiem, kuri devās mājās no darba, turpretī brauciens uz galvaspilsētu pa M 20 ceļu bija samērā viegls, un satiksme sabiezēja tikai pašā Londonas tuvumā. Vērodams, kā pulksteņa rādītāji tuvojas noliktajai stundai, Lainhems kļuva arvien nervozāks. Kad mašīnai atkal vajadzēja virzīties gliemeža gaitā, viņa pirksti nemierīgi bungoja pa stūres ratu.

-    Nu, kustieties taču, kustieties! viņš rūca pie sevis.

-     Neuzskrūvējies bez jēgas, Maik! No tā mēs ātrāk uz priekšu netiksim. Un diez vai tam ir tik liela nozīme, ja arī kādu minūti nokavējam.

Beigu beigās piecas minūtes vēl palika

pāri.

-     Interesanti, vai Fērlejs ari tur būs, noteica Tenets, kāpdams ārā no mašīnas.

Viņš patiešām tur bija un, nepārprotami juzdamies kā mājās, sēdēja atpūtas krēslā un smēķēja cigareti.

-     Labvakar, inspektor. Mēs nolēmām sagādāt jums nelielu pārsteigumu.

Interesanti, kur Gvena un vai viņa ir stāstījusi mātei par braucienu uz Starrendenu, nodomāja Tenets. Viņam drīzāk likās, ka ne.

-    Tas mums nav pārsteigums, mister Fērlej. Kad uzzinājām, ka esat aizbraucis uz Londonu, mēs diezgan droši domājām, ka sastapsim jūs šeit.

-      Mēs nolēmām runāt skaidru valodu, Fērlejs smaidīdams nokratīja pelnus no cigaretes gala.

-    Lūk, kā.

-      Lūdzu, apsēdieties, inspektor, teica Pamela Reivena, apmetusies uz Fērleja krēsla platās paroces. Šovakar Pamela bija ģērbusies mazliet svinīgāk zilganos ieloču svārkos un zilganbaltā punktotā blūzē. Atšķirībā no Fērleja viņa izskatījās saspringta un nervoza.

Fērlejs to acīmredzot juta. Viņš uzmundrinoši uzsmaidīja Pamelai un saņēma tās roku. Neraizējies, viss būs kārtībā. Es esmu šeit.

Tenets apsēdās atpūtas krēslā, un Lainhems iekārtojās aiz rakstāmgalda pie loga, pagriezis sēdekli tā, lai varētu visus redzēt, un pabīdījis sānis burtnīcu kaudzi, lai izbrīvētu vietu savam piezīmju blociņam.

-     Tāpat bija skaidrs, ka jūs agri vai vēlu par mums uzzināsiet, tāpēc nolēmām labāk pieteikties paši. Mums galu galā nav, par ko kaunēties un ko slēpt.

Pamelai kājās bija sandales ar vaļējiem purngaliem, un Tenets, pieradis uztvert sīkas ārējas pazīmes, kas nodod cilvēku izjūtas, pamanīja, ka viņas pirkstgali uzliecas augšup. Cilvēki var ievingrināties kontrolēt sejas izteiksmi, taču daudz grūtāk ir iemācīties apvaldīt nodevīgas roku un kāju kustības. Tātad abiem tomēr ir, ko slēpt. Interesanti, kas? Tenets pirmo reizi apsvēra iespēju, ka Pamela un Fērlejs varētu būt iesaistīti notikušajā abi.

-     Labi. Tādā gadījumā jums nekas nebūs pretī atbildēt uz dažiem jautājumiem.

Fērlejs ar plašu žestu pavēcināja gaisā cigareti, tad, paliecies uz priekšu, nospieda to uz pelnutrauka malas.

-    Nepavisam ne, viņš vēlīgi teica. Jautājiet vien!

Tomēr Tenets ievēroja, ka gandrīz tūlīt parlamenta loceklis aizdedzina nākamo cigareti. Tātad arī viņš nervozē, kaut gan to veiksmīgi slēpj.

-     Mister Fērlej, vai jūs zinājāt, ka misis Reivena grasās braukt uz sestdienas svētkiem?

-    Nē. Abi atsaucās gandrīz vienlaikus.

Fērlejs pacēla galvu un uzsmaidīja Pamelai, tad viegli pamāja. Runā vispirms tu!

-     To izdomāju es viena pati. Hugo par to neko nezināja. Kā jau teicu jums iepriekšējā reizē, mani māca ziņkāre.

-    Par ko tieši?

-     Gribējās redzēt, kāda tā vieta izskatās. Vai ir mainījusies. Un vispār…

-     Varbūt es izteikšos pavisam skaidri, inspektor. Mēs ar misis Reivenu taisāmies precēties. Taksdenhola ir viņas nākamā māja. Un tā kā pagaidām ir diezgan pagrūti aizvest viņu turp…

Kamēr tur dzīvo pašreizējā sieva, Tenets domās papildināja.

-     …tad ir gluži saprotams, ka viņa nolēma izmantot šo izdevību, lai kaut ko apskatītos.

Sestdien gan tev tā nelikās, nodomāja Tenets, atcerēdamies, cik satraukts bija izskatījies parlamenta loceklis, ieraudzījis tur savu draudzeni jo tagad Tenets vairs nešaubījās, ka tieši Pamela bijusi cēlonis Hugo savādajam izskatam. Inspektors aptvēra, ka tieši šis Fērleja apmulsušais izskats ir neapzināti atturējis viņu no domas par abu šo cilvēku slepenu sadarbošanos.

-    Kad jūs nolēmāt braukt uz Taksdenu, misis Reivena?

-     Kad Hugo man pateica par svētkiem, es sākumā to iedomājos tikai tā, pa jokam. Bet, kad diena nāca tuvāk, šī doma man uzmācās arvien vairāk. Bija tā, it kā… Ai, to ir grūti pasacīt…

Mani kaut kas itin kā raustīja, vilktin vilka uz turieni. Varbūt tā bija tīrā ziņkārība, vēlēšanās redzēt, vai šī vieta ir mainījusies, bet varbūt, kā Hugo saka, gribējās redzēt māju, kurā es varbūt kādreiz dzīvošu… Pamela papurināja galvu. Tā vai citādi, līdz sestdienai es biju izlēmusi, un, kad no rīta pamodos, bija tik skaista diena… Tik vilinoši likās izbraukt ārpus Londonas… Es zināju, ka tādos svētkos vienmēr ir daudz cilvēku, un cerēju iejukt pūlī, aši paskatīties visapkārt un tad doties atpakaļ. Bet tad man tur tā iepatikās… Domāju, ka neviens cits kā Hugo taču mani nepazīs… Bet par viņa tanti es biju aizmirsusi.

Fērleja lūpas sakniebās.

-      Noskaidrosim vienu jautājumu, sacīja Tenets. Pēc savas sarunas ar mis Rensamu, kad viņa man pastāstīja, ka jūs redzējusi, es spriežu, ka jūsu tantei nekas nav zināms par to, ka jūs abi atkal esat kopā?

-    Līdz vakardienai tā tiešām bija, Fērlejs drūmi noteica. Mēs neredzējām vajadzību steigties. Viņai ļoti patīk mana sieva, un mis Rensamai ir diezgan puritāniski uzskati. Tantei nepatiktu doma par šķiršanos.

-    Bet vēlāk viņa tikpat to uzzinātu.

-     Ar laiku jā. Bet vēl mums nelikās, ka pienācis īstais bridis.

-    Tomēr tagad viņa to zina.

-     Mana sieva viņai izstāstīja. Laikam Greisa ar Letiju runāja par… par sestdienu, un tante ieminējās, ka redzējusi svētkos Pamelu. Tad Greisa, protams, saprata, kāpēc es neesmu bijis sevišķi labā omā pēc vakardienas tikšanās ar jums, un laikam nosprieda, ka jāapgaismo arī Leti ja.

-    Un kā rhis Rensama to uzņēma?

-     Es viņu pēc tam neesmu saticis. Tomēr varu iedomāties, ka pašlaik vis neesmu viņas mīļais puisītis.

Un viņa arī nav tava mīļā tante, nosprieda Tenets. Fērlejs nepārprotami dusmojās uz mis Rensamu par to, ka tante izstāstījusi policijai par Pamelas klātbūtni svētkos, un droši vien tīši vairījās tikties ar viņu.

Tenets atsāka izjautāšanu.

-     Jūs, protams, zinājāt, ka misis Fērleja ir slima, vai ne, misis Reivena?

-    Jā. Hugo man pastāstīja.

-     Un jūs zinājāt, kā šajā mājā iekārtoti abi dzīvokļi.

-Jā.

Pamela saprata, kurp virzās iztaujāšana, un saspringa arvien vairāk.

-      Vai jūs zinājāt, ka kopēja sestdien nav

varējusi atnākt pie misis Fērlejas?

Šis jautājums pārsteidza viņu nesagatavotu. Pamela sastomījās un aši paskatījās uz Hugo.

Viņi bija diezgan neveiksmīgi apsēdušies, lai varētu mēmi apmainīties domām.

-     Nav nekādas vajadzības apspriesties ar misteru Fērleju, misis Reivena. Jautājums taču ir pietiekami skaidrs.

Pamela nopūtās.

-    Jā. Hugo man sestdienas rītā piezvanīja.

-   Tāpēc, lai to pateiktu?

-    Nekļūstiet smieklīgs, inspektori Fērlejs uzliesmoja. Kāda velna pēc lai es zvanītu Pamelai šāda iemesla dēļ? Tā bija tikai… nu, visparastākā telefona saruna. Jūs taču varat iedomāties, ka es viņai zvanu bieži.

Tenets nepievērsa uzmanību šim izvirdumam un turpināja runāt ar Pamelu.

-    Un vai misters Fērlejs jums arī pastāstīja, kam un kā tajā dienā paredzēts rūpēties par viņa māti?

-     Vispār jā… Es jautāju, kā tad viņi tiks galā, jo ar svētkiem taču tik daudz rūpju, un viņš teica, ka sieva pēcpusdienā ik pēc pusstundas iešot paskatīties, kā mātei klājas.

-     Nu, vienreiz pietiek! Fērlejs pielēca kājās. Pamela, neatbildi vairs ne uz vienu

jautājumu! Es tūlīt piezvanīšu savam advokātam.

Tenets jutās pārsteigts par viņa reakciju. Fērlejam taču vajadzēja paredzēt, ka Pamelai tiks uzdoti šādi jautājumi, jo vairāk tāpēc, ka viņa tam noteikti pastāstījusi, ka tikusi redzēta mājās iekšienē. Tagad Tenets sāka brīnīties, kāpēc Fērlejs patiesībā uzreiz nav pieprasījis, lai visa šī saruna notiktu viņa juridiskā konsultanta klātbūtnē. Varbūt sev raksturīgajā augstprātībā viņš nospriedis, ka gan jau kopā ar Pamelu pratīs aizmiglot policijai acis, ka izdosies pateikt tikai to, ko viņi grib pateikt, un ne vairāk. Fērlejs guvis derīgu mācību, nodomāja Tenets: nekad nedrīkst novērtēt pretinieku pārāk zemu. Dīvaini, ka šis cilvēks, būdams politiķi.^, to nav apguvis jau krietni senāk.

-     Pulkstenis ir pusastoņi vakarā, ser. Tik vēlu jūs viņu vairs nedabūsiet rokā.

Fērlejs uzmeta Tenetam nicinājuma pilnu skatienu. Tā tu domā! Izvilcis no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš sāka to šķirstīt.

Tenets sērīgi nodomāja, ka vienīgi tādiem cilvēkiem kā Fērlejam kabatā var būt sava advokāta mājas telefons. Zel gan tieši tagad, kad viņi bija sākuši virzīties uz priekšu.

Fērlejs sāka griezt aparāta ripu.

-     Nē, Hugo, beidz! Pamela parāva viņu aiz piedurknes.

Fērlejs nepievērsa viņai uzmanību, tikai papurināja roku, lai atbrīvotos no viņas tvēriena.

Pamela vēlreiz saķēra viņa roku.

-    Hugo, es tevi lūdzu!

Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz Pamelu; abu skatienos jautās mēma cīņa. Tomēr Tenets bija pārliecināts, ka izšķirošais jautājums nav vienkārši zvanīt vai nezvanīt Basetam. Tur slēpjas vēl kas cits, un viņi baidās, ka inspektors to atklās, ja turpinās izjautāt Pamelu. Žēl, ka nav skaidri redzamas viņu abu sejas.

Pirmā klusumu pārtrauca Pamela.

-     Tā nekas neiznāks, Hugo. Mums tas viņiem jāpastāsta. Viņas balsī skanēja samierināšanās ar neizbēgamo.

-     Dieva dēļ, Pam, Fērlejs izgrūda starp sakostiem zobiem, pamezdams ašu iesāņus skatienu uz Tenetu.

Teneta seja viņam acīmredzot pavēstīja, ka nu jau ir par vēlu, ļaunums jau izdarīts.

-     Kas jāpastāsta, misis Reivena? Tenets klusi jautāja.

Fērlejs lēni un izteiksmīgi nolika klausuli atpakaļ uz aparāta un uzmeta Pamelai niknu skatienu. Re, ko tu izdarīji!

Pamela joprojām turēja Hugo piedurkni. Tagad viņa to viegli paraustīja.

-      Saproti taču, Hugo! Beigu beigās tas tikpat kļūs zināms. Un tā ir daudz labāk. Mēs taču neko sliktu neesam izdarījuši.

Fērlejs joprojām raudzījās viņā ar zvērošu skatienu un tagad jau otrreiz nopurināja viņas plaukstu no savas rokas. Pēc tam viņš atgriezās savā krēslā, smagi atlaidās pret atzveltni un sāka meklēt kabatā cigaretes.

Pamela palika turpat un lūkojās viņā ar raižpilnu izteiksmi, itin kā gaidīdama kādu zīmi.

Fērlejs aizdedzināja cigareti, dziļi ievilka dūmu un atlaida galvu atpakaļ, izpūzdams garu, tievu strūkliņu. Pēc tam viņš paraustīja plecus, pameta īsu skatienu uz Pamelu un paplikšķināja pa sava krēsla paroci.

Pateicīgi un dedzīgi viņa aizsteidzās turp.

Kā paklausīgs šunelis, nodomāja Tenets, un viņa nepatika pret Fērleju vēl vairāk pieauga. Par spīti nupat spertajam drosmīgajam solim, bija pilnīgi skaidrs, kurš šajā dejā pasūta mūziku.

Abi piesardzīgi paskatījās uz Tenetu.

-     Ko jūs sacījāt, inspektor? Fērlejs jautāja, cenzdamies uzspēlēt nevērību.

Šis cilvēks prot cīnīties, vismaz tas bija jāatzīst.

-     Kas jāpastāsta? Tenets atkārtoja.

Atkal abi sāka runāt vienlaikus.

-    Ka tā bija… iesāka Hugo.

-    Tā biju es… iesāka Pamela.

-     Es pastāstīšu, sacīja Pamela. Uztverdama Fērleja klusēšanu par piekrišanas zīmi, viņa dziļi ievilka elpu.

-    Tā biju es, kas atklāja, ka misis Fērleja ir mirusi.

-     Skaidrs. Tātad, par spīti agrākajam noliegumam, viņa tomēr ir bijusi augšstāvā. Varbūt izstāstiet mums visu pēc kārtas.

-     Protams, es zinu, ka man nevajadzēja kāpt augšā un skatīties uz viņu. Ak, Dievs, kaut es to nebūtu darījusi!

Viņi izdzirda atveramies un atkal aizveramies ārdurvis.

-    Ak, Dievs, tā ir Gvena!

Hugo sarauca pieri.

-      Man liekas, tu teici, ka viņa šovakar nebūšot mājās.

-    Tā viņa man sacīja!

Visi paskatījās uz durvju pusi.

Tās atsprāga vaļā. Gvena kā sastingusi apstājās uz sliekšņa.

-    Oho, viņa noteica, vesela konference. Viņas skatiens aši un bažīgi apstājās pie Teneta. Vai jūs viņai pateicāt?

Tenets tikko manāmi papurināja galvu.

Fērlejs bija vērīgs. Viņa acis samiedzās šaurāk. Kas te īsti notiek?

Pamelu pārāk satrauca meitas pārnākšana, un viņa neko nepamanīja.

-     Gvena… vina tikai izdvesa, es domāju, ka tu šovakar nebūsi mājās.

-    Jā, es jau domāju, ka tu tā domāji. Tu tik ļoti centies noskaidrot, vai es patiešām nebūšu, ka man bija jāsāk prātot: kāpēc tā? Tā nu nolēmu nākšu mājās un sagādāšu tev pārsteigumu.

-     Nu, tagad tu redzi, kāpēc, Gvena, Fērlejs manāmi centās apvaldīt savu neiecietību, runādams ar meiteni, taču aizkaitinājums bija diezgan jaušams. Tavai mātei un man ir saruna ar policiju.

-      Es neesmu idiote, Hugo. Ļoti labi to redzu. Un beidz izturēties pret mani kā pret bērnu. Tā kā viss, ko jūs sakāt, neizbēgami ietekmē arī mani, policija noteikti neiebildīs, ja es pasēdēšu tepat. Viņa aizgāja kaktā, paņēma no zema soliņa kaudzi grāmatu un nokrāva tās uz grīdas. Pēc tam viņa novietoja soliņu kamīna priekšā un apsēdās, apskāvusi ar rokām ceļgalus.

Interesanti, kā viņas māte un Fērlejs tiks galā ar šādu situāciju, prātoja Tenets.

-    Gvena, Pamela protestēja, es zinu, ka tu negribēsi visu to dzirdēt.

-     O, gribēšu gan, mamm. Es pat nevaru sagaidīt. Gvena paskatījās uz Tenetu. Lūdzu, turpiniet, inspektori

Tagad bija Fērleja kārta mēģināt.

-     Gvena! Tu taču labi redzi, ka tava māte vēlas, lai tu šeit nebūtu klāt!

-       Ha! Meitene vēl ciešāk apskāva ceļgalus. Tik un tā es palikšu šeit. Kas skar manu māti, skar arī mani. Ja nu vienīgi jūs izmetat mani ārā ar spēku…

Pamela mēģināja ar labu.

-     Mīļā, man patiešām labāk patiktu, ja tu šeit nebūtu klāt. Tas viss ir tik grūti, tik sarežģīti…

-     Saprotu. Hugo drīkst būt klāt, bet es nedrīkstu!

-     Tā es nedomāju! Vismaz… Redzēdama, ka nespēj atspēkot meitas vārdus, Pamela mēģināja vēlreiz. Es tikai negribu sagādāt tev liekus uztraukumus.

-     Uztraukumus! Mamm, saproti taču vienreiz, ka es vairs neesmu mazs bērns, kas vienmēr jāsargā no visām dzīves nepatikšanām! Es ļoti labi varu paciest uztraukumus un pie tam vēl palikt dzīva.

-Jā, es zinu. Bet…

-    Nē! Piedod, mamm! Es palikšu tepat.

Fērlejs un Pamela abi paskatījās uz Tenetu, itin kā lūgdami, lai viņš izmanto savu autoritāti. Taču grūtības sagādāja tas, ka Tenets kā vienmēr redzēja stāvokli no visiem viedokļiem. Pamela patiešām grib aiztaupīt meitai uztraukumu un reizē baidās tikt kompromitēta meitas priekšā. Fērlejam meitenes klātbūtne nozīmē vienkārši lieku, mulsinošu traucēkli. Un Gvena pati aiz ārējās, bravūrīgās maskas ir patiesi norūpējusies savas mātes dēļ. Tiesa, lielā mērā viņas izturēšanos ietekmē nepatika pret Hugo, bet meitene patiešām, kā pati apgalvo, vairs nav tādā vecumā, kad vecākiem vajadzētu viņu sargāt pašas labā. Kā šādos apstākļos izturētos Bridžita? Tāpat kā Gvena viņa noteikti izmisīgi vēlētos zināt, kas notiek. Šādā stāvoklī visgrūtāk ir paciest neziņu. Ja izrādītos, ka Pamela nav vainīga, Gvena justos atvieglota un iepriecināta. Ja tā nebūtu, meitenei tik un tā vajadzētu pieņemt notikušo un dzīvot tālāk. Un ne vienā, ne otrā gadījumā nekļūs labāk, ja pret viņu izturēsies kā pret bērnu.

Manuprāt, Gvena ir pietiekami saprātīga, lai varētu palikt tepat, ja vēlas.

Gvena pateicīgi uzsmaidīja Tenetam. Hugo acis meta zibeņus; Pamela nopūtās, un lūpu kaktiņi viņai noslīga lejup.

Un tomēr tas nedrīkstētu būt tikai mans lēmums, nodomāja Tenets. Šis jautājums skar ģimeni. Lai gan viņam nepavisam negribējās pārtraukt šo sarunu, tomēr viņš juta, ka Pamelai jādod izvēles iespēja.

-     Taču pastāv vēl cita iespēja, viņš piebilda. Ja jūs vēlaties, misis Reivena, varat braukt mums līdzi uz Starrendenu un pasacīt savu sakāmo tur.

Viņš juta, ka Lainhems, iekšēji protestēdams, sakustas, un arī pats saprata, ka šāds atrisinājums patiešām nebūtu no labākajiem. Zustu nozīmīga daļa no šeit iespējamās sarunas. Pamela acīmredzami nebija paredzējusi stāstīt viņiem to, ko nupat tomēr nolēmusi pavēstīt, tātad viņas stāsts nav iepriekš sagatavots. Ja Pamela izvēlēsies tikko piedāvāto izeju, viņai ceļā būs daudz laika visu pārdomāt un sagatavot. Par to Tenets nebija padomājis. Ai, cik tomēr muļķīgi bija kaut ko tādu ierosināt!

Fērlejs acīmredzot bija nonācis pie tāda paša secinājuma.

-     Laba doma, viņš noteica un piecēlās, pastiepdams Pamelai pretī roku. Es tevi aizvedīšu.

Tomēr Pamela nekustējās.

-    Nē, pagaidi…

Visi nogaidot lūkojās uz viņu.

Pēc brīža Pamela negribīgi teica:

-    Gvenai taisnība. Viņa vairs nav bērns, un viss notikušais patiešām skar arī viņu.

-    Bet, Pam… Hugo iebilda.

Gvena pielēca kājās un, pieskrējusi pie mātes, aplika roku viņai ap pleciem.

-    Paldies, mamm!

Fērleja acis meta zibeņus.

-     Pamela! Es nudien nedomāju, ka tas ir gudri darīts.

Pamela paskatījās uz viņu un papurināja galvu.

-    Es gribu, lai tas drīzāk ir galā.

Fērlejs satriekts noraudzījās uz viņu, tad pameta piktu skatienu uz abiem policijas vīriem.

Tenets jutās pārliecināts: ja viņu abu nebūtu klāt, Fērlejs būtu piespiedis Pamelu mainīt savu lēmumu. Laiks iejaukties.

-     Labi, viņš laipni noteica. Tātad laikam izlemts. Varbūt, lūdzu, apsēdieties, un viņš paskatījās uz Fērleju un Gvenu, tad varēsim turpināt.

Fērlejs vilcinājās un, šķiet, gribēja vēl iebilst, tomēr acīmredzot saprata, ka tam nav jēgas. Viņš pikti apsēdās un saspringtu seju lūkojās garām Pamelai, kura viņu vēroja ar raižpilnu skatienu.

Gvena triumfējoši paraudzījās uz viņu un apsēdās atkal uz sava soliņa.

Kad visi bija iekārtojušies, Tenets teica:

-     Es jums paskaidrošu, Gvena. Jūsu māte mums tikko sacīja, ka viņa bijusi pirmā, kas atklājusi, ka vecā misis Fērleja ir mirusi.

-     Ko? Gvena neticīgi vērās mātē. Bet kā? Un kāpēc?

-     Tieši to mēs tagad vēlamies uzzināt, atbildēja Tenets. Un varbūt es atļaušos piekrist jūsu klātbūtnei ar vienu noteikumu. Nekādas iejaukšanās. Vai skaidrs?

Gvena dumpīgi paskatījās uz viņu, tomēr negribīgi pamāja ar galvu.

-     Tātad skaidrs. Lūdzu, misis Reivena, turpiniet!

-     Jā… Es nepavisam nebiju iecerējusi iet skatīties uz viņu vai vispār iet mājā iekšā. Bet iemesls patiešām bija tāds, kā es teicu jums pagājušajā reizē. Es patiešām gribēju uz tualeti, un, tā kā man bija augsti papēži un sāpēja kājas, tad nepavisam negribējās iet to garo ceļu līdz mašīnu stāvvietai un atpakaļ. Es zināju, ka tualete ir tūlīt aiz pagalma durvīm. Kad māja vēl nebija sadalīta, tad mēs šo tualeti bieži izmantojām, kad spēlējām tenisu, un tas bija ļoti ērti. Tā nu es nolēmu, ka nebūs nekāda nelaime, ja es tur ieskriešu. Bet kad biju iekšā… kaut arī virtuvē skanēja balsis, tuvumā neviena nebija, un es zināju, ka kāpnes ir tepat, gabaliņu tālāk pa gaiteni… Tas bija pilnīgi impulsīvi, kā dažreiz notiek…Ai, cik tas bija muļķīgi! Man vienkārši gribējās redzēt, kāda pēc visiem šiem gadiem izskatās Hugo māte, un paskatīties, cik viņa nopietni slima.

Gvena sakustējās un pavēra muti, bet Tenets uzmeta viņai brīdinošu skatienu, un meitene atkal pierima.

Pamela nervozi paskatījās uz meitu un kā aizstāvēdamās teica:

-     Ja viņai patiešām būtu lemts kļūt par manu vīramāti… Man likās, ka man uz to ir tiesības. Ja misis Fērleja būtu nopietni slima, varbūt man pat vajadzētu viņu kopt… Es vienkārši gribēju redzēt, tas ir viss…

Viņa pameta skatienu uz Fērleju, kurš acīmredzot bija paguvis nolemt, ka jāpieņem gudrāka taktika un jāsamierinās ar stāvokli. Viņš uzmundrinoši pamāja ar galvu.

-    Pilnīgi saprotams.

-     Es teiktu, ka tas ir idiotisms, norūca Gvena.

-     Mēs, šķiet, vienojāmies, ka jūs neiejauksieties, atgādināja Tenets.

-    Ak tā gan! Viņš var sacīt, ko grib, bet es nedrīkstu pat iepīkstēties!

-     Taisni tā! atteica Tenets. Es runāju ar jūsu māti un misteru Fērleju. Viņam ir tiesības izteikties, kad vien viņš vēlas, un es pat gribu, lai viņš to dara. Bet, ja jūs gribat palikt šeit, tad jums tomēr būs jācieš klusu. Skaidrs?

Gvena pikti pamāja ar galvu.

-    Lūdzu, turpiniet, misis Reivena!

-      Man vairs daudz nav, ko sacīt. Kad iegāju istabā, man pirmajā brīdī likās, ka viņa ir aizmigusi. Tad es aptvēru, ka viņa neelpo un ka… ka viņa ir mirusi. Pamela apklusa, un viņas sejā atspoguļojās tā brīža izjūtas: šoks, neticība.

-    Vai jūs viņai pieskārāties?

-     Nē! Es tikai… Nu, es, protams, kritu panikā. Metos tūlīt meklēt Hugo. Atpakaļceļā saskrējos ar to sievieti, kura droši vien jums pateica, ka redzējusi mani apakšstāva gaitenī.

-     Pamela dārzā uzmeklēja mani, sacīja Hugo. Saprotams, ka viņa bija uztraukta, un es teicu, lai viņa labāk dodas mājās. Tobrīd es, protams, nezināju, ka noticis kaut kas tāds… ka māte nav mirusi dabiskā nāvē… domāju, ka tā bijusi jauna triekas lēkme. Uzskrēju augšā viņas istabā pārliecināties pats, tad atcerējos, ka pavisam nesen redzēju dārzā ārstu Mellerdu, un nolēmu pasaukt viņu, ja nu varbūt kaut ko vēl iespējams līdzēt. Ir jau dzirdēts, ka cilvēku notur par mirušu, bet īstenībā…

-    Vai jūs pieskārāties mātei?

-    Tikai pataustīju pulsu, vairāk neko.

-    Varbūt aizskārāt vēl kā citādi?

-     Es taču teicu. Nē. Kad mēs nācām atpakaļ kopā ar ārstu Mellerdu, es satiku savu sievu un pateicu viņai, kas noticis. Greisa atnāca mums līdzi. Nu, un pārējo jūs jau esat dzirdējis agrāk.

-      Un vai jūs, misis Reivena, devāties projām tūlīt pēc tam, kad bijāt runājusi ar misteru Fērleju?

-Jā.

Tātad skaidrs, kāpēc viņas vārds nebija pie vārtiem rakstītajos sarakstos.

-     Cik man zināms, mister Fērlej, jūsu māte nepriecājās par jūsu gaidāmo šķiršanos un otrajām laulībām.

Tas bija zināms risks, bet riskēt likās vērts. Joprojām nebija nekāda apstiprinājuma tam, ka strīds noticis tieši starp misis Fērleju un viņas dēlu, un, ja arī tā būtu, iemesls nebija zināms. Likās interesanti un varbūt arī noderīgi redzēt Hugo reakciju.

-      Es nudien nedomāju, ka tā ir jūsu darīšana, inspektor.

-     Ak tā? Bet jums ar māti par to bija nopietns strīds. Tas nebija jautājums, bet konstatējums.

Fērlejs stīvi lūkojās viņā, un Tenets redzēja, ka viņš cenšas tikt skaidrībā: vai inspektors min uz labu laimi? Vai kāds būtu noklausījies? Vai labāk noliegt un riskēt tikt pieķertam melos, vai labāk atzīties un paciest turpmākos jautājumus?

Pamela sarauca pieri.

-    Vai tā ir taisnība, Hugo?

Fērleja pleci aizkaitinājumā noraustījās. Bija redzams, ka šis cilvēks, kurš pieradis visu darit pēc sava prāta, gauži necieš, ka viņu spiež atbildēt pret paša gribu.

Pamela nolēma, ka klusuciešana nozīmē apstiprinājumu.

-    Kāpēc tu man neko neteici?

-    Negribēju tevi uztraukt.

Tātad taisnība. Tenets nolēma mēģināt laimi vēlreiz.

-     Un, cik man zināms, tieši šī strīda dēļ viņa piedzīvoja triekas lēkmi.

-     Hugo! Pamela bija pielēkusi kājās un platām acīm skatījās viņā. Vai nu šī ziņa viņai patiešām bija pilnīgs jaunums, vai arī viņa bija lieliska aktrise.

Gvenai tas bija par daudz. Ari viņa pielēca kājās un nostājās mātei pretī.

-    Tu redzi? viņa iesaucās. Es jau teicu, ka Hugo tev atnesīs tikai nelaimi, bet tu neklausījies! Tā pretīgā vecene! Viņa tev tik ļoti nodarīja pāri jau pirmajā reizē, un tagad viss atkārtojas!

-      Ak, Dieva dēļ, nejaucies pa vidu! iesaucās Fērlejs un piecēlies mēģināja nostāties starp abām sievietēm.

Gvena centās ar elkoni atturēt viņu nost.

-      Un kāpēc ne? viņa uzkliedza. Vai viņa ir mana māte, vai nav? Kāpēc man jāstāv malā un jāskatās, kā viņai dara pāri?

-    Gvena… Pamela izgrūda. Hugo…

-     Nu gan pietiek! iejaucās Tenets. Es nepieļaušu, ka šī saruna izvēršas par ģimenes ķildu.

-      Nebaidieties! Gvena apsviedās pret viņu. Esmu pietiekami daudz dzirdējusi, paldies! Bet varat man ticēt, un viņa paskatījās uz Fērleju, nākotnē man būs daudz vairāk, ko sacīt! Un meitene izsoļoja no istabas, aizcirzdama aiz sevis durvis.

Skrējiens augšup pa kāpnēm, vēl vienas aizcirstas durvis.

-     Nu, redziet, ko jūs izdarījāt? Fērlejs pagriezās pret Tenetu. Ja jūs nebūtu ļāvis viņai palikt…

-     Apsēdieties, mister Fērlej, Tenets klusi

teica.

-    Tā bija vienkārši smieklīga ideja…

Tenets mazliet pacēla balsi.

-    Mister Fērlej! Lūdzu, apsēdieties!

-    Tas viss ir jūsu vainas dēļ!

-     Jums tā liekas? Tenets dzedri atjautāja. Man gan ne. Un es atkārtoju vēlreiz. Lūdzu, apsēdieties! Jeb vai jūs ari grasāties šauties ārā no istabas?

Tīši izvēlētais darbības vārds radīja cerēto iespaidu. Fērlejs vairs nevarēja aiziet projām tā, lai neizskatītos smieklīgs. Veltījis Tenetam saniknotu skatienu, viņš atkal apsēdās krēslā.

-    Un ari jūs, misis Reivena.

Tenets ar interesi noskatījās, ka šoreiz viņa vairs neatgriežas agrākajā vietā uz Fērleja krēsla paroces, bet apsēžas uz Gvēnas atstātā soliņa.

-      Nu, tā, viņš noteica. Kaut kur, šķiet, esam tikuši. Protams, būtu bijis daudz vieglāk, ja jūs abi būtu to visu pastāstījuši uzreiz, nevis likuši izvilkt ar varu. Un, protams, tas liek man domāt, ka vēl var būt citas lietas, ko jūs man neesat stāstījuši. Viņš ievēroja, ka Fērleja acis iezibas. Nav šaubu, ka parlamenta loceklis tagad domā par mātes draudiem mainīt testamentu. Vai ieminēties tagad par to? Nē, Tenets nolēma, šo kārti viņš labāk pietaupīs citai reizei. Pamelas sejas izteiksme palika nemainīga. Acīmredzot arī par to Fērlejs viņai neko nav teicis.

-      Nu, piemēram, kas? Fērlejs jau bija daļēji atguvis savu ierasto pašpārliecību.

-    To sakiet jūs, Tenets atbildēja.

Fērlejs papurināja galvu.

-      Nē, nekā cita nav. Jūs varat justies ļoti gandarīts, Tenet, ka jums izdevies, jūsu vārdiem runājot, visu no mums izvilkt. Varat atgriezties mājās ar apziņu, ka esat krietni un godīgi paveicis savu darbu.

-      Šobrīd varbūt jā. Bet es ceru, ka jūs saprotat, ka abi esat nokļuvuši diezgan sarežģītā stāvoklī.

-    Beidziet nu, inspektori Jūs taču nesāksiet stāstīt, ka es esmu nogalinājis pats savu māti tāpēc, ka viņa pretojusies manām iecerētajām laulībām!

Tenets piecēlās.

-     To sakāt jūs, nevis es, mister Fērlej. Bet slepkavības ir notikušas ari krietni sīkāku iemeslu dēļ. Krietni sīkāku iemeslu dēļ nekā pusmiljons mārciņu. Man jālūdz, lai neviens no

jums tuvākajā nākotnē nedodas nekur projām.

Fērlejs pielēca kājās.

-    Bet tas taču ir smieklīgi! Mans darbs liek man visu laiku braukāt apkārt!

-    Neredzu iemesla, kāpēc lai jūs neturpinātu savu darbu tāpat kā līdz šim, ja vien darīsiet mums zināmu savu atrašanās vietu un, protams, ja nebrauksiet projām no Anglijas.

Šoreiz Fērlejs palika kā bez valodas.

XVII

-    Paklau, Luk, ko tu tur dari?

Tenets bija nometies priekštelpā uz ceļiem, un viņam visapkārt slējās avīžu kaudzes. Atgriezies mājās, viņš ar vilšanos bija konstatējis, ka Džouna ir izgājusi. Tenets bija aizmirsis, ka šī ir mēneša otrā pirmdiena, Upuru atbalsta grupas vakars. Paēdis Džounas atstātās vakariņas, Tenets bija ieniris sienasskapī zem kāpnēm, kur glabājās vecas avīzes, ko skauti vēlāk mēdza savākt labdarīgiem mērķiem.

Tenets tupēdams atlieca muguru.

-    Vai tu atceries to rakstu vienā no svētdienas pielikumiem? Par slaveniem dislektiķiem?

-    Jā. Kāpēc tu tā jautā?

-    Atceries Maika dēlu, Ričardu? Viņiem ar puiku visu laiku bija daudz grūtību. Luīze šodien aizveda viņu pie bērnu psihologa, un tam noteik ta diagnoze disleksija.

-     Ak vai! Tas nu gan ir nepatīkami. Viņš taču ir tik gaišs zēns.

-    Es zinu. Maiks jūtas ļoti nomākts, kā jau vari iedomāties. Es mēģināju viņu kaut cik uzmundrināt, bet diemžēl pārāk maz zinu par to visu, lai varētu palīdzēt. Un tad es atcerējos to rakstu un nolēmu, ka mēģināšu sameklēt.

-     Tas bija jau labi sen. Diez vai ir saglabājies.

-    Tā izskatās. Šo te es jau gandrīz visu esmu izskatījis.

Džouna pataustīja zemi puķpodā ap Aleksandra dāvināto hortenziju.

-     Pasausa. No rīta jāatceras apliet. Iešu, uzvārīšu kafiju. Vai varbūt tu labāk gribi tēju?

-    Jā, lūdzu, tēju. Man te vairs neies ilgi.

Tomēr žurnāls neatradās. Tenets stīvi uzslējās

kājās, saudzēdams vārīgo muguru, nolika avīžu kaudzes vietā un devās pie Džounas uz virtuvi.

-     Es atceros, ka tur bija minēta Sūzena Hempšīra. Viņa taču sarakstīja grāmatu par disleksiju, vai ne?

-     Jā. Džouna sarauca pieri, pūlēdamās atcerēties. Ļauj padomāt… kas tur vēl bija minēts? Džekijs Stjuarts…

-    Tas sacīkšu braucējs?

-     Jā. Un Kristofers Timotijs. Un Berila Reida… Ā, jā, un vēl Ričards Rodžerss, arhitekts. Vairāk gan neatceros. Bet tagad var saņemt ievērojamu palīdzību no dislektiķu apvienības.

-    Tā es esmu dzirdējis. Arī Luīzei viņi no klīnikas iedevuši daudz visāda materiāla. Tenets paņēma Džounas sniegto tasīti un devās viņai līdzi uz viesistabu. Viņš aizdedzināja pīpi un ērti apsēdās, cenzdamies atslābināt saspringtos muguras muskuļus. Kādu laiciņu viņi sarunājās par Ričardu, tad Tenets izstāstīja Džounai dienas notikumus.

-      Diemžēl nekur tālu neesam tikuši. Nelaime tā, ka viņi visi apmēram slepkavības laikā atradās iekšā mājā. Tātad iespēja bija visiem. Un līdzeklis, protams, arī bija turpat pie rokas.

-     Un izklausās, ka gandrīz katram varēja būt arī motīvs. Hugo Fērlejs un viņa tante zināja, ka gūs labumu no testamenta…

-     Jā. Un Fērlejam bija vēl spēcīgāks motīvs, ja vecā dāma draudēja izslēgt viņu no testamenta.

-    Bet to tu vēl skaidri nezini?

-      Nē. Tomēr tas liekas diezgan droši, spriežot pēc Baseta izturēšanās mūsu sarunas laikā.

-     Un tā sieviete, kas viņā iemīlējusies Pamela Reivena? Vai tu domā, ka viņa būtu varējusi to izdarīt?

-     Nu, arī viņai bija gan līdzekļi, gan iespēja, un ja Hugo būtu pateicis, ka māte iebilst pret viņu laulībām… Bet, spriežot pēc reakcijas, diezgan droši var teikt, ka Pamela nekā nezināja par Hugo strīdu ar māti, un, uzzinājusi, ka tieši šī strīda dēļ vecā dāma dabūjusi trieku, viņa izskatījās galīgi satriekta… un tomēr nav izslēgts, ka Hugo Pamelai bija ieminējies par mātes draudiem izslēgt dēlu no mantojuma. Pamela varbūt nosprieda, ka Hugo tāpēc mainīs savus plānus, un saskatīja viņa mātē vienīgo šķērsli abu laulībām, turklāt jau otrreiz. Ā, aizmirsu pateikt. No rīta pie manis bija ieradusies viņas meita.

Tenets īsumā izstāstīja to, ko bija uzzinājis no Gvenas attiecībā uz Pamelas pagātni kā vecā misis Fērleja centusies sadragāt Pamelas ticību savām spējām pielāgoties Hugo aprindu dzīvesveidam.

Džouna sarauca pieri.

-      Kāda cūcība! Un acīmredzot panāca savu. Vai tu teici, ka saderināšanos atsauca Pamela?

-     Tā sacīja Gvena. Un vēl viņa teica, ka

māte gadiem ilgi neesot varējusi tikt tam pāri.

-    Vai tu domā, ka Pamela joprojām varētu turēt ļaunu prātu uz misis Fērleju?

Tenets paraustīja plecus.

-     Nezinu. Viņa šķiet jauka sieviete, vismaz man patika. Bet nekad jau nevar zināt. Vecas vainas dzīst lēni to jau mēs abi zinām, ne mazums esam piedzīvojuši savā darbā. Un Pamela zināja, ka vecā dāma būs viena, ja neņem vērā Greisas apmeklējumus ik pēc pusstundas; to visu viņai pateica Hugo. Pamelai būtu vajadzējis tikai uzmanīt, kad Greisa no mājas atgriežas dārzā, lai viņa zinātu, ka ceļš brīvs. Bet, ja arī Pamela to izdarīja, tad esmu pārliecināts, ka bez iepriekšējas plānošanas. Varbūt patiešām viņai tikai sagribējās, kā pati teica, aiz tīrās ziņkāres paskatīties uz misis Fērleju. Un, kad viņa redzēja veco sievu tā guļam, kārdinājums kļuva pārāk liels… Tenets papurināja galvu un bezpalīdzīgi pacēla rokas. Es vienkārši nezinu, viņš atkārtoja. Man pat ienāca prātā, ka varbūt viņi abi darbojušies kopā, bet tur kaut kas nesaskan. Patiesībā es nemaz nevaru iedomāties Pamelu Reivenu sēžam un kaut ko tādu plānojam kopā ar Hugo. Un esmu pārliecināts, ka viņš nemeloja, teikdams, ka nav zinājis par Pamelas ieceri braukt uz šiem svētkiem.

-     Un kas ir ar to misis Tanneri? Izklausās, ka viņa ir diezgan nelīdzsvarota persona.

-     Tā ir. Un es nedomāju, ka viņu var izsvītrot. Vecā bija turpat uz vietas, un no visiem, ar ko esmu runājis, viņa vistiešāk izrāda savu naidu pret misis Fērleju.

-      Vai tieši tādēļ nav pamats domāt, ka misis Tannere nav vainīga? Tas ir, ja viņa būtu to izdarījusi, tad taču saprastu, ka savas emocijas ir jāapvalda.

Tenets sarauca pieri.

-    Diez vai. Viņa nelikās tik gudra.

-     Un Greisa Fērleja? Viņu tu nemaz neesi pieminējis.

Tenets pasmīnēja.

-      Ak, jā. Greisa. Maiks saka, vainīgā noteikti būšot viņa, jo saskaņā ar detektīvromānu tradīcijām allaž vainīgs ir tas, uz kuru krīt vismazāk aizdomu.

Džouna to uzņēma nopietni.

-     Nu, aizdomu pietiek arī te. Man šķiet, ja visu mūžu jācieš tāda vīramāte kā Izobela Fērleja, tad var viegli padoties kārdinājumam pie pirmās izdevības tikt no viņas vaļā. Un Greisa ir vienīgā, kura atklāti apgalvo, ka ap slepkavības laiku bijusi tieši viņas istabā.

-     Es zinu. Tomēr tas man neliekas ticami.

Greisai, šķiet, nekas tik ļoti nerūp, lai tā dēļ izdarītu slepkavību. Un, ja viņa spējusi paciest veco dāmu visus šos gadus, kāpēc tad piebeigt viņu tagad, kad labi redzams, ka viņa pēc triekas nekad vairs īsti neatkopsies? Un, ja vēl ņem vērā iecerēto šķiršanos, tad Greisai tik un tā vairs ilgi nevajadzētu viņu paciest. Nē, tur kaut kas nesaskan.

Tenetam pēkšņi apnika runāt par izmeklēšanu.

-     Nu, pietiks beidzot par mani. Kā iet tev pašai? Ko tu šodien darīji?

Džouna saviebās.

-     Arī es netieku ne no vietas. Vismaz ar Mišelu ne.

Atkal tā pati kaušļa draudzene, tā, kuru pusaudzes gados pametis tēvs un kura dzīvo pārliecībā, ka tas noticis viņas sliktās uzvešanās dēļ, un kopš tā laika cenšas sevi sodīt.

-     Ak, jā. Tu teici, ka viņai nesen mirusi māte un ka atrakstījis tēvs. Viņš laikam gribēja meitu satikt, un viņa nevarēja izdomāt, ko darīt.

-     Jā. Nu, un Mišela izdomāja. Tas ir, satikās. Vakar. Un šī tikšanās atstāja uz viņu pavisam satriecošu iespaidu.

-    Kāpēc?

-     Viņa ir uzzinājusi, ka vecāku laulība

izjukusi nevis tēva, bet mātes vainas dēļ. Tēvs negribējis abas pamest, bet māte pati viņu centusies dabūt prom. Kad Mišela jautājusi, kāpēc viņš tādā gadījumā aizgājis, neko tai nepateikdams, tēvs sacījis, ka neesot spējis neko pateikt, baidīdamies, ka meita sabruks. Un atstājis viņām ar māti dzīvokli, lai vismaz viņa, Mišela, pārāk neciestu no šīs šķiršanās, zaudējot ne vien tēvu, bet ari mājvietu.

-     Izklausās, ka viņam meita kaut ko tomēr ir nozīmējusi. Bet kāpēc tad viņš neuzturēja sakarus ar viņu?

-     Esot domājis, ka labāk aiziet pavisam, ka tā Mišelai būs vieglāk pielāgoties jaunajiem apstākļiem.

-    Un kā viņa to visu uzņēma?

-     Tas jau ir tas bēdīgākais. Kā jau teicu, meitene ir pavisam satriekta. Visus šos gadus vainojusi sevi par vecāku šķiršanos un patiešām, viņas uzvedība tai laikā bijusi tāda, kas var izvest no pacietības jebkurus vecākus, un tagad izrādās, ka viss bijis citādi. Meitene ir pavisam apjukusi.

-     Nu, bet viņa taču to pārvarēs. Manuprāt, tas ir ļoti labi, ka viņa uzzinājusi patiesību ka nav vainīga. Atceries, mēs pagājušajā reizē runājām, ka te jācer uz kādu lūzumu, krīzi, un varbūt šis tieši ir īstais bridis.

-     Tā laikam ir. Protams, ar laiku tas viss pagriezīsies uz labo pusi, it sevišķi tad, ja viņa uzturēs sakarus ar tēvu.

-    Vai viņš to vēlas?

-     Laikam gan. Bet pašlaik Mišelai grūti pārvarēt savas dusmas uz māti. Viņas abas ir sapratušās gluži labi. Nebija nekādas tuvās draudzenes, bet māte vismaz vienmēr bija tuvumā. Bet tagad Mišela nevar mātei piedot, ka viņa visus šos gadus ļāvusi meitai domāt: tēvs viņas pievīlis un pametis. Un bēdīgākais ir tas, ka māte ir mirusi un šo pārestību vairs nevar izlīdzināt, tāpēc dusmas tik ātri nepāriet.

-     Atliek cerēt, ka viņa pamazām to pārvarēs.

-      Jā. Labāk būtu, ja viņa visu laiku par to nedomātu, ja atrastu kaut ko citu, kam veltīt uzmanību, teiksim, kādu darbu. Bet viņa tik ilgi dzīvojusi bez darba, ka uz labām rekomendācijām nevar cerēt…

-    Kā viņai ar dzeršanu?

Džouna papurināja galvu.

-    Tā viņai patiesībā nekad nav bijusi problēma. Es zinu, ka toreiz, pēc tā trakā brauciena, kad viņus abus ar draugu aizturēja, Mišela bija dzērusi, bet man šķiet, ka tā bija tikai nelaimīga sagadīšanās. Tas puisis viņu slikti ietekmē. Es esmu pārliecināta, ka meitene pati uz savu galvu nekad nebūtu zagusi mašīnu, un alkoholiķe viņa arī nav nepavisam ne. Džouna nopūtās. Ja vien varētu piedabūt viņu saņemties, parūpēties drusciņ par izskatu, nodzīt svaru, lai būtu pavisam izskatīga. Bet viņa negausīgi ēd, lai gūtu kādu kompensāciju, un laikam jau domā, ka nav nozīmes ievērot diētu, jo tikpat viņai neviens nedos darbu.

Tenetam kaut kas ienāca prātā.

-    Vai viņa ir briesmīgi resna?

Džouna izbrīnā savilka uzacis.

-    Nē, briesmīgi jau nu ne. Nemaz tik slikti neizskatās. Bet kāpēc tu tā jautā?

Tenets pastāstīja viņai par Kerolainas jauno kafejnīcu un taktiku nepieņemt nevienu darbinieci, kuras apģērba izmēri mazāki par sešpadsmito numuru.

-      Viņa tieši pašlaik meklē cilvēkus. Pat jautāja mums, vai mēs nevarot kādu ieteikt.

Džounai šī doma bija ļoti pa prātam.

-     Kā tev šķiet, vai šī Kerolaina Plouraita ir piemērota darba devēja tādai meitenei kā Mišela?

-    Domāju, ka varētu būt. Viņai pašai agrāk ir bijušas problēmas, un viņa varētu saprast neizdevušos dzīvi. Un Mišela taču nav ne zagle, ne afēriste.

-      Nu, tad es Mišelai par to ieminēšos, un, ja meiteni tas interesēs, aprunājies ar savu Kerolainu un noskaidro, vai viņa ir ar mieru. Paldies, mīļais, tā ir lieliska doma. Džouna nožāvājās un izstaipījās. Nu, tagad es labprāt liktos gulēt, un tu?

-     Es arī. Tenets izdauzīja pīpi masīvajā pelnutraukā, kurš kalpoja tieši šādam nolūkam, un piecēlās. Bet Bena vēl nav mājās. Kur viņš ir?

Džouna paskatījās pulkstenī.

-      Aizgāja ar Krišu un Maiku uz kino un pēc tam vēl kaut kur ēdīšot picu. Nu jau driz vajadzētu būt mājās.

Kā pēc burvju mājiena nākamajā brīdī norībēja ārdurvis, un istabā ienāca Bens.

-Sveiki!

-    Kā gāja? Tenets apvaicājās.

-     Pa pirmo! Bens plati pasmaidīja. Pilnīgi ticēt nevar! Vairs neviena eksāmena! Un visas brīvdienas vēl priekšā!

Tenets pasmaidīja. Bija patīkami redzēt, ka Bens jūtas tik bezrūpīgs un dzīvespriecīgs.

-     Nu, tad tik priecājies! viņš noteica. Mēs ejam augšā. Vai tu arī iesi gulēt?

-     Nē, es vēl kaut ko gribu paskatīties pa teļļuku.

Tenets jau gribēja sacīt: "Tik vēlu?" Tomēr nolēma, ka šobrīd tēvišķi ierobežojumi nebūs īsti vietā.

-     Neaizmirsti izraut vadu! Kopš dažiem viņu draugiem neatvienota kontakta dēļ dzīvoklī bija izcēlies ugunsgrēks, Teneta mājās šāda prasība tika stingri ievērota.

Bens pasmīnēja.

-      Labi, papiņ, viņš nopīkstēja maza puišeļa balsī.

Kad viņi jau bija apgūlušies, Džouna teica:

-      Cik savādi, kā aplamas iedomas un izkropļotas atmiņas var ietekmēt cilvēka dzīvi un uzvedību gadiem ilgi, kaut arī tām nav reāla pamata!

-     Mīļā, atpūties tagad no šīm domām! Atslēdzies! Cilvēks liekas gultā, lai gulētu, vai ne?

-     Ne tikai, Džouna šķelmīgi noteica, pagriezdamās un apskaudama vīru.

Tenets nemēģināja to apstrīdēt.

Nākamajā rītā Lainhems kaut kur bija aizkavējies un neparādījās arī bez ceturkšņa deviņos, kad sākās ierastā rīta sapulce. Tas bija tik neparasti, ka Tenets sāka nopietni bažīties. Tomēr nekāda ziņa nepienāca, tātad saslimis viņš nevarētu būt.

No Teneta viedokļa sapulce bija visai neveiksmīga. Drako ar vienaldzīgu sejas izteiksmi klusēdams noklausījās Teneta ziņojumu, uzdeva dažus atbilstošus jautājumus, tad noteica:

-     Tātad pašreiz jums rokā nav neviena konkrēta pavediena?

-    Nē, ser.

-    Vai tiesu medicīna nav neko atklājusi?

Tenets papurināja galvu.

-     Grūtības sagādā tas, ka visi trīs aizdomās turamie Fērlejs, viņa sieva un tante regulāri gāja tai istabā iekšā un no tās ārā, tāpēc attiecībā uz viņiem mēs diezin vai atklāsim kaut ko noderīgu. Un tas pats sakāms par misis Reivenu, kura atzīst, ka iegājusi istabā, bet vecā dāma tad jau bijusi beigta. Ja būtu kāds pierādījums, ka istabā bijusi ari misis Tannere, tad, protams, būtu citādi.

Drako sarauca pieri.

-     Nu, tad pasteidziniet savus tiesu mediķus! Vai jūs esat pārliecināts, ka vispār ejat pareizā virzienā, Tenet?

-    Kā jūs to domājat, ser?

-     Tā, ka jūs pievēršat visu uzmanību ģimenes locekļiem. Jā, jā, es zinu, un Drako pacēla plaukstu, redzēdams, ka Tenets grib protestēt, parasti tādos gadījumos vainīgs izrādās viens no pašiem tuvākajiem, un tā tālāk. Bet mēs nedrīkstam ignorēt to apstākli, ka tuvumā bija vēl tūkstošiem cilvēku, un jūs pats atzīstat, ka neredzamam ieslīdēt mājā būtu bijis samērā viegli. Ko esat darījuši šajā virzienā?

-      Līdzko bija gatavs vārdu un adrešu saraksts, es norīkoju pie tā vairākus cilvēkus, un viņi visu laiku darbojas. Es katru dienu izskatu viņu ziņojumus, taču tajos nekā interesanta nav bijis, tāpēc es tos nemaz nepieminēju.

Drako nikni skatījās caur pieri.

-      Tā vien liekas, ka jūs metat lokus pa vienu un to pašu vietu. Šo lietu patiešām vajag ātrāk dabūt galā, citādi Fērlejs drīz vien sūdzēsies par policijas patvaļu. Pasteidzieties, Tenet, pasteidzieties!

Viegli tev runāt, drūmi domāja Tenets, kāpdams augšā atpakaļ uz savu kabinetu. Bet kā to lai izdara?

Lainhems joprojām nebija parādījies. Kur viņš palicis?

Tenets ieskatījās galvenajā kriminālizmeklēšanas nodaļas kabinetā.

-    Vai nav kādas zinas no Maika?

Ziņu nebija. Tenets atgriezās kabinetā un apsēdās, joprojām sapīcis par Drako pārmetumiem. Viņš piezvanīja uz tiesu medicīnas laboratoriju un uzzināja, ka tur visi darot, ko varot. Vini neesot nekādi brīnumdari, un šis neesot vienīgais gadījums. Tenets nolika klausuli un pasniedzās pēc pīpes. Tā kā Lainhema nebija, viņš nolēma, ka var atļauties kādu dūmu, lai atbīdītu tālāk nepatīkamo brīdi, kas, gribi vai negribi, laikam bija klāt.

Kad lietas izmeklēšana apstājās uz vietas, kā bija noticis tagad, atlika tikai viens: vēlreiz no sākuma rūpīgi pārcilāt un izskatīt katru sīkāko informācijas daļiņu, lai pārliecinātos, ka pamanīti un pārbaudīti visi iespējamie pavedieni. No pieredzes Tenets bija mācījies, ka šāda darbošanās ir neaizstājams treniņš. Kad izmeklētājs pārlieku iedziļinās savā lietā, viņš bieži vairs nespēj aiz kokiem saredzēt mežu, un šādā pārskatīšanas procesā reizēm pavisam negaidot uzpeld kopējā aina, ko pirms tam aizēnojusi ikdienas informācijas straume. Uzpeld nepamanītas kopsakarības, atklājas jauni pavērsieni.

Pīpe sparīgi kūpēja, un viņš nopūzdamies pievilka sev klāt pirmo dokumentu mapi un to atvēra.

Tenets pašlaik beidza lasīt ziņojumu par sarunu ar Kerolainu Plouraitu, kad kāpnēs atskanēja dimdoši soļi un kabinetā iesteidzās Lainhems.

-     Lūdzu, piedošanu! Domāju, ka vispār netikšu šurp. Man vajadzēja aizvest Ričardu uz skolu un ieiet Ildzi, lai tiktos ar viņa skolotāju, pastāstītu viņai, ko teica psihologs. Luīze pati gribēja to darīt, bet nevarēja iedarbināt mašīnu. Es nedomāju, ka tas ies tik ilgi, citādi būtu piezvanījis. Lainhems noklepojās un pārmetoši paskatījās uz Teneta pīpi.

Tenets novietoja to pelnutraukā.

-     Saprotu, saprotu. Atver logu un mazu brītiņu atstāj durvis šķirbā, un gaiss būs atkal tīrs.

Lainhems atrāva logu un noskatījās, kā dūmu grīstes aizpeld projām.

-     Cerams, kāds nesadomās izsaukt ugunsdzēsējus, viņš smīnēdams noteica.

-     Šorīt tu izklausies tāds kā mundrāks, Maik. Pastāsti, ko Luīze tev teica par Ričardu!

Lainhems apmetās uz Teneta rakstāmgalda

stūra.

-     Nu, tā disleksija, šķiet, ir segvārds kaitēm, kas saistītas ar redzes un dzirdes atmiņu un vēl ar skaņu, burtu, skaitļu un tamlīdzīgu lietu virknēšanu. Viņi deva Luīzei daudz padomu, kā to pārvarēt ikdienā. Izklausās jau diezgan drūmi. Acīmredzot dislektiķiem ir ļoti grūti ievērot kādu kārtību ap sevi, tāpēc mums jācenšas

Ričardam to atvieglot, piemēram, apzīmējot katru lietu, kas viņam jāņem līdzi uz skolu. Visi apavi viņam jāapzīmē ar "Kr" un "L", lai viņš zinātu, kurā kājā kas jāvelk. Un katru rītu jāpārbauda, vai dēlam ir līdzi viss vajadzīgais, un katru vakaru atkal jāskatās, vai viss ir pārnests mājās un vai kabatā nav līdzi kāda vēstule no skolas. Kad mēs liekam viņam kaut ko darīt, jārunā ļoti konkrēti. Nav jēgas teikt: "Sakārto istabu!", jāsaka: "Pacel visas grāmatas un noliec plauktā, savāc rotaļlietas un ieliec skapī" un tā tālāk.

-    Un kā ar mācīšanos?

-     To laikam grūti paredzēt. Mācīšanās grūtības katram dislektiķim esot citādākas. Daži tiekot galā gluži labi. Dzīvosim, redzēsim. Bet Ričardam tagad būs vieglāk, jo skolā vismaz zina, ka viņš nav ne slinks, ne bezkaunīgs.

Lainhems piecēlās un sāka bezmērķīgi staigāt pa istabu, palaikam bez jebkādas vajadzības šo to paņemdams un atkal nolikdams atpakaļ.

-     Nav ko noliegt, noraizējušies jau mēs esam, it sevišķi par viņa nākotni. Un vajadzīga pamatīga pielāgošanās apstākļiem. Cik savādi, tu dzīvo, viss rit it kā normāli, un tad uzreiz notiek kaut kas tāds, ka tu paliec kā sists. Un pats dīvainākais ir tas, ka stāvoklis jau nav mainījies, tas ir tāds pats kā visu laiku. Mainījusies ir tikai tava uztvere, tavs skatījums, un tu jūties… Lainhems apklusa, meklēdams piemērotus vārdus. It kā tavā dzīvē būtu notikusi tāda neliela zemestrīce. Skaties apkārt, un viss it kā būtu tāpat kā agrāk, un tomēr ir savādāk. Viņš papurināja galvu. Es te tā nesakarīgi runāju. Bet trieciens ir baigais. Viņš paskatījās uz Tenetu. Kas noticis?

Tenets papurināja galvu.

Piedod, Maik! Es klausos, es saprotu, ko tu gribi sacīt, bet man drusciņ jāpadomā… Viņš atbalstīja elkoņus pret galdu un aizvēra acis, pieliekdams galvu un saņemdams to plaukstās, lai apspiestu satraukumu. Smadzenēs kaut kas bez iepriekšēja brīdinājuma bija sācis griezties un virpuļot. Tenets jau agrāk bija piedzīvojis šo sajūtu šo pacilātības brāzmu līdz ar piepešās apskaidrības apziņu, ko vārdos nav iespējams aprakstīt. Gandrīz neuzdrīkstēdamies elpot, viņš gaidīja, kad iekšējā vētra pierims, un tad pēkšņi, tīksmi un neatvairāmi savu vietu atrada pēdējais, nepadevīgais mozaīkas gabaliņš, un Teneta priekšā skaidrs un pārskatāms bija viss gatavais attēls. Vai tas iespējams? Inspektora domas joņoja, pārbaudīja, salīdzināja… jā, viņš vairs nešaubījās. Viņš pacēla galvu. Lainhems

joprojām neziņa lūkojās uz Tenetu.

-    Maik, tu esi ģēnijs!

-    Ko, es?

Tenets satraukts pielēca kājās, vairs nespēdams apvaldīt savu pacilātību.

-    Jā! Tas, ko tu nupat pateici…

-    Ko tad es pateicu?

-      Paklausies! Un Tenets sāka stāstīt, vērodams, kā apskaidrība ataust arī Lainhema sejā, kā seržantu pārņem tāds pats satraukums un pacilātība kā viņu. Gandrīz tāds pats. Bet tur ir briesmīgi daudz patvaļīgu pieņēmumu…

-      Varbūt. Bet tu taču piekritīsi, ka viss saskan! Pilnīgi viss! Vai tad ne?

-    Vispār jā…

-     Tā ir, es zinu, gan pats redzēsi. Bet pagaidām vēl šis tas jāpadara. Un Tenets nepacietīgi atstūma malā dokumentu mapes un paķēra papīra lapu. Es uzmetīšu sarakstu.

XVIII

Teneta noskaņojums bija mainījies. Divu stundu braucienā atpakaļ uz Starrendenu viņš bija paguvis daudz ko pārdomāt, un sākotnējā pacilātība, kuru vēl vairāk bija kāpinājusi nupat notikusī saruna, tagad, pirms nākamās iztaujāšanas, tikai rāmi gruzdēja.

Slepkavības izmeklēšanas gaitā viņu allaž vajāja viens jautājums: kurš pastrādājis noziegumu? Visas domas un visi pūliņi tika vērsti šajā virzienā, un šķita, ka tālāk, aiz šīs robežas, nekāda nākotne vairs nepastāv. Tikai tad, kad atbilde bija atrasta, Tenets sāka domāt uz priekšu un jautāt sev: un tagad? Kādu iespaidu vainīgā arests atstās uz citiem notikumā iesaistītajiem cilvēkiem, un, vēl ļaunāk, varbūt šī slepkavība ir saprotama? Piedodama nekādā ziņā. Pēc Teneta uzskatiem, slepkavība nekad nebija attaisnojama. Bieži tāda problēma vispār neradās. Sevišķi brutāla nozieguma gadījumā, kas saistīts ar trulu vardarbību vai sadismu, viņš neapvaldīti triumfēja, nododams vainīgo tiesai, un pilnībā ļāvās gandarījumam un apmierinājumam. Taču dažkārt kā šajā gadījumā viņš juta sevī iezogamies bīstamu līdzcietību pret slepkavu un palaikam pat jautāja sev: vai es viņa vietā būtu darījis tāpat? Tenets zināja, ka nedrīkst ļaut šādām jūtām ietekmēt rīcību, un tomēr vajadzēja atzīt, ka tās neļauj viņam spriest tik principiāli un viennozīmīgi, kā prasa pienākums.

Nē, šoreiz viņš nepriecājās par gaidāmo sarunu un veiksmes gadījumā arī par paredzamo arestu ne.

Jo nevarēja noliegt, ka vēl vajadzīga arī veiksme. Lainhems bija pareizi teicis, ka viņu rīcībā nav neviena tiesai pieņemama pierādījuma. Ja neizdosies panākt vainīgā atzīšanos, viss apstāsies uz vietas. Pat savu dalīto jūtu iespaidā Tenets nevēlējās domāt par šādu iespēju, kuru tomēr nevarēja izslēgt.

Kad acu priekšā parādījās Taksdenholas tagad jau pazīstamie vārti, Tenets juta iekšā kaut ko nepatīkami sažņaudzamies. Viņam gribējās, kaut šī saruna drīzāk būtu aiz muguras. Un ja nu vainīgās personas nav mājās? Inspektors pameta skatienu pulkstenī. Dažādās sarunas, kuras vajadzēja pagūt šīs dienas laikā, bija prasījušas vairāk laika, nekā viņš tika cerējis, bet varbūt tā arī labāk. Pusseptiņos vakarā cilvēki parasti ir sastopami mājās.

Arī Lainhems izskatījās sasprindzis, un viņa rokas turēja stūri ciešāk nekā parasti. Abi iegriezās piebraucamajā ceļā, un zem riteņiem iečirkstējās grants.

Kad viņi izkāpa no mašīnas, visapkārt valdīja klusums, un Tenets ievēroja, kāds šis ir brīnišķīgs vasaras vakars. Visu dienu inspektors bija tik rosīgi darbojies ar saviem daudzajiem pienākumiem, ka nebija pat pamanījis, kāds ārā laiks, bet šobrīd, par spīti rūpju pārņemtajām domām, vecās ēkas un apkārtnes skaistums un miers pilnīgi piesaistīja Teneta uzmanību. Sarkanīgie ķieģeļi rāmi mirdzēja agrās pievakares saulē, un ceļā uz ārdurvīm inspektors pirmoreiz ievēroja, ka dobes mājas priekšā apstādītas tikai ar baltiem un sudrabotiem augiem. Pretī plūda balto rožu, balto flokšu, naktsvijoļu un puķu tabakas smaržu vilnis.

Kad viņi stāvēja pie durvīm, Lainhems piepeši satvēra Teneta roku. Parādīdams uz debesīm, viņš iesaucās:

-    Skaties!

Viņi atkāpās soli tālāk no portika, lai labāk pārredzētu ainavu. Augstu virs kokiem kreisajā pusē riņķoja liels putns. Tenets tādu nekad nebija redzējis.

-    Kas tas varētu būt?

-      Nav ne jausmas. Viņš pagriezās pret Samu, kura atvēra durvis, pamāja ar roku un jautāja:

-    Kas tas ir?

Meitene pagājās dažus soļus uz priekšu un nostājās viņiem blakām.

-    Tas ir Kārviks.

-    Kārviks?

-     Gārnis. Tur, starp kokiem, ir liels dīķis, un viņš bieži lido šurp ķert zivis.

-    Kāds savāds vārds!

Sama pasmējās.

-     Tas ir tāds pašmāju jociņš. Šovakar viņa bija ģērbusies svinīgāk laikam Loras Ešlijas tērpā, zinīgi nodomāja Tenets, kurš savas meitas padsmitu gados bija paspējis šo to apgūt.

Gārnis strauji metās lejup un pazuda starp kokiem. Tenets negribīgi aizgriezās.

-    Mums jāsatiek misis Fērleja.

Sama skarbi paskatījās uz viņiem. Kāda neparasta nianse Teneta balsī lika viņai justies nemierīgi. Saraukusi pieri, viņa ieveda atnācējus mājā.

-     Varbūt viņa pašlaik pārģērbjas vakariņām. Lūdzu, pagaidiet tepat, kamēr es noskaidrošu!

Interesanti, vai Greisa Fērleja vienmēr pārģērbjas pirms vakariņām arī tad, kad ēd viena pati? Bet Fērlejs taču teica, ka Sama vienmēr ēdot kopā ar viņiem. Varbūt tieši tādēļ meitene šobrīd saposusies kleitā.

-     Acumirklīti, Sama. Pirms aizejat, es gribētu uzdot jums vienu nelielu jautājumu… Sakiet, lūdzu, vai vecajai misis Fērlejai vakar vai šodien ir pienākusi kāda vēstule?

Sama noteikti papurināja galvu.

-Nē.

-    Pavisam droši ne? Bet, kad es jums pagājušajā reizē jautāju par vēstulēm, jūs teicāt, ka nekad nepētot, kam tās domātas, tikai apskatoties, vai kāda nav jums.

-    Tā ir, bet vakar un šodien es tam pievērsu uzmanību varbūt tieši tāpēc, ka jūs jautājāt. Hugo mātei noteikti nebija nevienas vēstules.

Tenets apmierināts pamāja ar galvu. Tieši to viņš bija paredzējis.

Viņi ar Lainhemu gaidīja klusēdami, aizņemti ar domām par gaidāmo sarunu. Tenets bija nolēmis vadīties pēc apstākļiem uz vietas, tomēr domās pārskatīja galvenos jautājumus, kas noteikti jāpiemin.

Sama iznāca uz kāpnēm un pārliecās pāri margām.

-    Varat nākt augšā!

Viņa aizveda atnācējus līdz kādām durvīm gaiteņa galā pa kreisi un atvēra tās. Kad vīri bija iegājuši istabā, Sama tās atkal aizvēra. Tenets dzirdēja pa gaiteni attālināmies meitenes vieglos soļus.

Viņi atradās nelielā viesistabā, ar logiem fasādes stūra abās pusēs; pēc Taksdenholas standartiem šī telpa bija maza, tomēr lielāka nekā Teneta mājas viesistaba. Pa augstajiem logiem pretī strāvoja vakara saule, un tās spožums viņu uz mirkli apžilbināja. Tenets vairākkārt samirkšķināja acis, cenzdamies pielāgot redzi neparastajam gaišumam.

Greisa Fērleja stāvēja pie viena no logiem kreisajā pusē. Vai jūs redzējāt gārni? viņa jautāja.

-    Jā. Es tādu nekad nebiju redzējis.

-    Es katru vakaru skatos un gaidu, kad viņš atlidos. Bet vienmēr viņš nenāk. Greisa aizgriezās no loga. Ar ko varu pakalpot, inspektor un seržant? Lūdzu, apsēdieties!

Šī bija glīta istaba, maiga un sievišķīga; zaļie un krēmkrāsas toņi šķita saplūstam ar rāmo lauku ainavu aiz loga. Pie viena no logiem krēslā ar augstu atzveltni gulēja rāmis ar iesāktu izšuvuma rakstu. Turpat uz grīdas stāvēja šujampiederumu groziņš, no kura bija izkrituši vairāki kamoli. Sienas nišās uz plauktiem stāvēja grāmatas, televizors un neliels atskaņotājs. Acīmredzot šo istabu Greisa Fērleja izmantoja labprātāk nekā bezpersonisko, oficiālo viesistabu apakšstāvā, un Tenets ar interesi ievēroja, ka tā mazliet atgādina Pamelas Reivenas Londonas dzīvokļa viesistabu. Iespējams, ka dziļāk, zem ārējās virskārtas, abas sievietes nemaz nav tik ļoti atšķirīgas. Viņš ieskatījās Greisā ciešāk: kā vienmēr nevainojami kopta āriene, rūpīgi ieveidoti mati, prasmīgi izmantota kosmētika. Greisai mugurā bija bāli zila taisna griezuma kleita ar īsām piedurknēm, un tās vienkāršā elegance skaidrāk par jebkuru pavadzīmi raksturoja tērpa vērtību. Greisa izskatījās tikpat skaista, nepieejama un nereāla kā modeļu demonstrētājas, kas slīd pa paaugstinājumu starptautiskajās modes skatēs. Un tā, protams, bija galvenā atšķirība starp abām Fērleja sievietēm. Tāpat kā pirmajā tikšanās reizē ar Pamelu Reivenu Tenets atkal nodomāja, ka itin labi saprot, kāpēc Hugo ir novērsies no sievas un devis priekšroku mīļākajai. Kurš gan nevēlētos dzīvu sievieti ar miesu un asinīm skaistas, bet saltas statujas vietā?

Greisa gaidoši lūkojās viņos, un Tenets iekšēji nopūtās. Jo drīzāk, jo labāk.

-     Misis Fērleja, mums nav nozīmes slēpt, ka šī saruna būs nepatīkama.

Smalki izveidotās uzacis viegli savilkās augšup.

-     Redziet, mēs zinām, kas notika sestdienas pēcpusdienā.

-     Tiešām? Viņas tonis bija tikpat vienaldzīgs un nevērīgs, kā runājot par laika apstākļiem.

-     Mēs nupat bijām pie jūsu agrākās bērna aukles Ritas Saimzas. Tagad viņu sauc Rita Kenija, un viņa dzīvo Safolkā. Bet to jau jūs, protams, zināt, vai ne?

Greisa palika tikpat nesatricināmi mierīga un nepauda nekādu reakciju, taču viņas acīs pirmoreiz pavīdēja kāda emociju atblāzma. Kas tas bija? Ne bailes, ne bažas. Varbūt sapratne un vēl kaut kas no rezignācijas?

Tikai pēc vairākām intensīvām darba stundām viņiem bija izdevies sameklēt minētās sievietes pēdas un atrast misis Kenijas tagadējo dzīvesvietu. Pēc tam viņi bija saspringti gaidījuši pie telefona. Viwbūt izgājusi? Izbraukusi brīvdienās un pagaidām nesameklējama? Tomēr viņa bija pacēlusi klausuli, un pēc brīža Lainhems triumfēdams paziņojis Tenetam:

-    Šodien trijos!

Turp braukdami, viņi nezināja, ko ieraudzīs, taču palielā dvīņu māja ar četrām guļamistabām jaunā apbūves rajonā viņus nepārsteidza. Ritas Kenijas rīcībā taču ilgus gadus bijis pamatīgs privātu ienākumu avots. Uz piebraucamā ceļa stāvēja jauna automašīna.

-    Kā varat iedomāties, viņa dzīvo ļoti pārticīgi. Tomēr par mūsu ierašanos misis Kenija nelikās sevišķi iepriecināta.

Tas bija visai maigi sacīts. Pēc četrpadsmit gadiem Ritai droši vien bija licies, ka viņa ir drošībā uz visiem laikiem. Sieviete bija patvērusies zem biezas matu lakas un grima kārtas, taču piemiegtās acis vairījās no viņa skatiena, un mute bija sakniebta raižpilnā vaibstā.

Viņu aizdomām, protams, nebija neviena pierādījuma. Tenets tikai cerēja, ka iecerētais plāns izdosies un sievietes bailes ņems virsroku.

Oficiālā tonī inspektors iesāka:

-    Jūs esat Rita Kenija, dzimusi Saimza, un 1978. gadā strādājāt par aukli Kentas grāfistē, Taksdenā, Taksdenbolā, pie mistera un misis Fērleju mazā dēla?

Kā jau viņš bija cerējis, šāda izturēšanās, kas atgādināja tiesu zāles gaisotni, sievieti iebiedēja. Tenets redzēja, ka viņa krampjaini norij gaisu.

Pametusi skatienu no viena atnācēja uz otru, viņa atbildēja:

-Jā.

-     Droši vien jūs no avīžu ziņojumiem un televīzijas zināt, ka mistera Fērleja māte Izobela Fērleja pagājušajā sestdienā tika atrasta mirusi un ka nāve iestājusies slepkavības rezultātā. Protams, notikumā tika iesaistīta policija, un izmeklēšanas gaitā mēs atradām šo.

Viņš izņēma no kabatas aploksni. Te nu bija milzīgs risks. Tenets nezināja ne īstās aploksnes krāsu, ne formu. Spriezdami, ka Rita būs vēlējusies rīkoties pēc iespējas neuzkrītoši, viņi bija izvēlējušies baltu standartlieluma aploksni. Viņš to īsu brīdi pacēla gaisā, tikai mirkli ļaudams sievietei uzmest skatienu lielajiem iespiedburtiem uz tās te slēpās vēl lielāks risks, tad runādams vairākkārt uzsita ar to pa savu kreiso plaukstu, lai uzsvērtu savu vārdu nozīmi.

-    Jūs diemžēl esat bijusi ļoti nepiesardzīga, misis Kenija. Šantažētājiem nekad nevajag izmantot papīru. It īpaši tādos gadījumos, kad rakstītais saista viņus ar daudz nopietnāku noziegumu.

Sieviete pamanījās sakopot kaut cik drosmes.

-     Es nezinu, par ko jūs runājat! Taču viņas bailes manāmi auga. Tenets redzēja, kā viņas piere pārklājas sviedru lāsītēm, un zināja, ka arī delnas ir mitras: sieviete, neapzināti nododama sevi, nervozi berzēja tās pret augšstilbiem. Un par aploksni viņa neteica ne vārda. Tātad uzminēts pareizi. Iecere darbojas.

-     Gan jau zināt, misis Kenija. Un, ja nezināt tagad, tad zināsiet vēlāk, kad sēdēsiet apsūdzēto solā kā slepkavības līdzzinātāja un zvērinātie pierādījumam lasīs šo vēstuli.

Rita beidza tēlot neizpratni un salēcās, piespiedusi roku pie mutes.

-     Tā nav taisnība! Es neko neizdarīju!

-      Ak, neizdarījāt, misis Kenija? Jūs izdarījāt vienu noziegumu un papildinājāt to ar otru. Jūs stāvējāt malā un klusējāt, zinādama, ka nogalināts nevainīgs bērns, un pēc tam daudzus gadus iedzīvojāties uz tā rēķina, šantažēdama slepkavu. Un to jūs saucat par neko?

Šajā brīdī sieviete bija salūzusi, un viņi saprata, ka ir uzvarējuši. Tas negāja ātri, bet beigu beigās, pēc daudziem histēriskiem iestarpinājumiem un taisnošanās plūdiem viņi bija noklausījušies visu Ritas Kenijas stāstu.

Greisa kā paralizēta skatījās Tenetā un gaidīja, kad viņš turpinās. Tenets saņēmās, apzinādamies, ka jāturpina, un saprazdams, ka viņa nākamie vārdi skanēs nežēlīgi. Cenzdamies mīkstināt to iespaidu, runāja klusi.

-     Viņa mums pastāstīja, kas notika tonakt, kad nomira jūsu bērns.

Greisa sarāvās kā sitienu saņēmusi, un viņas acīs parādījās sāpes, kas gadu gaitā nebija mitējušās.

-     Tas bija briesmīgi. Ticiet man, ka es runāju no sirds, teikdams, ka man ļoti, ļoti žēl…

-     Kas tur notika? Greisa viņu pārtrauca skarbā, gandrīz svešādā balsī. Es gribu zināt.

-    Misis Fērleja…

-   Es gribu zināt! Vai jūs nesaprotat? Man jāzina! Viņas balss aizlūza, acīs sasprāga asaras, kas sāka ritēt pār vaigiem. Ar niknu, nepacietīgu kustību viņa tās notrausa.

-    Misis Fērleja, man patiešām liekas…

-      Man jāzina! Viņa piecēlās kā neredzama spēka vadīta, ar pāris straujiem soļiem aizgāja līdz logam, tad pagriezās atpakaļ.

-     Visus šos gadus es domāju… Un tad atklājās… E3 to nevaru izturēt! Kopš sestdienas es ne par ko citu neesmu domājusi, naktīs guļu nomodā un acu priekšā redzu… Lūdzu, inspektor, izstāstiet! Viņa atkal apsēdās, apmezdamās uz pašas krēsla malas, saliekdamās uz priekšu un lūkodamās Tenetā ar lūdzošu skatienu, kas lika viņam šausmās un līdzcietībā nodrebēt.

Lainhems blakām noklepojās un neveikli sakustējās. Seržantam šis stāvoklis likās tikpat mokošs kā Tenetam.

-    Labi. Ja jūs patiešām tā gribat.

-    Gribu.

Lēni un uzmanīgi izraudzīdamies vārdus, Tenets viņai pastāstīja to, ko abi vīri bija uzzinājuši no misis Kenijas. Greisa klausījās klusēdama un, kad viņš bija beidzis, paslēpa seju rokās un nesekmīgi pūlējās apvaldīt asaras. Tenets juta vēlēšanos pieiet viņai klāt, aplikt roku ap pleciem un nomierināt, bet Lainhema klātbūtne viņu iegrožoja, turklāt uzdevums vēl nebija galā. Viņš jutās kā briesmonis, domādams par to, kas jādara tālāk. Izvilcis no kabatas tīru mutautiņu, viņš ielika to Greisai klēpī.

Viņa to satvēra un sāka slaucīt seju, tad papurināja galvu.

-    Es atvainojos…

-     Lūdzu, par to neraizējieties! Pavisam neatbilstoša atbilde, bet ko gan viņš varēja sacīt?

Greisa nosusināja acis, tad vēlreiz rūpīgāk noslaucīja seju. Beidzot viņa izšņauca degunu un īsi, drudžaini iesmējās.

-     Man vajadzēs nopirkt jums jaunu mutautiņu, inspektor.

Negaidītā joka atblāzma gaisināja sasprindzinājumu, un Tenets dzirdēja Lainhemu atviegloti nopūšamies. Nākamā sarunas daļa taču nevarētu būt grūtāka par šo?

Greisa pamazām atguva savaldīšanos un, atlaidusies sēdeklī, rūgti pasmaidīja.

-     Ticiet man, es parasti nemēdzu tā izrādīt savas jūtas. Pār seju viņai joprojām stiepās tušas pēdas. Nevainojami glītā maska, kuru viņa allaž rādīja pasaulei, bija nokritusi, un tagad Greisa izskatījās pavisam citāda pieejamāka, cilvēcīgāka.

-    To es zinu.

-     Paldies jums. Es saprotu, ka jums nebija viegli man visu to stāstīt. Bet jūs nevarat iedomāties, kāds tas ir atvieglojums beidzot zināt… Greisa jautājoši paskatījās uz Tenetu. Tagad jūs droši vien gribat dzirdēt, kas notika sestdien?

Tenets pamāja ar galvu.

-      Es jums vairs nesagādāšu grūtības. Nemēģināšu tēlot nevainīgu, pastāvēt uz savām tiesībām vai saukt šurp advokātu. Godīgi sakot, es jūtos atvieglota, ka beidzot viss ir galā. Tāda rīcība nesaderas ar manu dabu, un diez vai sirdsapziņa būtu ļāvusi man vēl ilgi melot visiem acīs… Vai jūs vispirms negribat izteikt apsūdzību?

Tenets gandrīz nespēja ticēt. Vai tiešām viņa tagad atzīsies, nemēģinādama vairs aizstāvēties? Tas likās gandrīz neiespējami.

-     Brīdinājumu jā. Viņš pamāja Lainhemam, un seržants izrunāja pazīstamos vārdus.

Pēc tam viņš atlaidās sēdeklī, lai klausītos

Greisas stāstu.

XIX

Džouna labpatikā nopūtas, aizspradzēdama drošības jostu.

-    Es ar nepacietību gaidu šo vakaru.

-    Es tāpat.

Tenetu ģimene brauca uz vakariņām pie ārsta Mellerda un viņa sievas, un Helēnas gatavotās maltītes allaž bija neaizmirstamas, ļ Tenets ar prieku bija pieņēmis uzaicinājumu.

-     Saproti, Helēna deg nepacietībā uzzināt kaut ko par Fērleju notikumu, bija teicis ārsts Mellerds. Tāpēc cer, ka varēs pielabināt tevi ar garšīgām vakariņām.

-     Ar Helēnas gatavotām vakariņām mani var pielabināt jebkurā laikā! Tenets atbildēja.

-     Nekad agrāk neesmu redzējis, ka viņu tā | interesētu līdzīgi notikumi, sacīja Mellerds. ļ Tas laikam tāpēc, ka viņa sākumā pati bija tur tu] vumā. Droši vien jūtas iesaistīta šai lietā.

Tobrīd visi, protams, jau zināja, ka Greisa 1 Fērleja ir atzinusies un tiks tiesāta par savas ] vīramātes slepkavību.

-     Pats zini, kādas ir sievietes, Mellerds ] nerimās. Viņām vajag zināt visu līdz pēdējam j sīkumam. Viņš pasmīnēja. Un nevar jau no| liegt, ka man pašam arī gribas dzirdēt visu no \ sākuma līdz beigām.

Tenets nemēdza runāt par savu darbu ar svešiniekiem un netaisījās to darīt arī turpmāk, bet Mellerdi bija kaut kas cits. Ārsts Mellerds bija pilnīgs savējais, un uz Helēnas klusuciešanu

droši varēja paļauties. Kad Tenets pateica par uzaicinājumu Džounai, sieva paziņoja, ka tādā gadījumā arī viņa varot pagaidīt līdz sestdienai un noklausīties stāstu kopā ar pārējiem. Tenets tikpat visas turpmākās dienas bija ļoti aizņemts ar visām daudzajām formalitātēm, kas saistītas ar slepkavības izmeklēšanas noslēgumu, un viņiem nemaz nebija izdevības aprunāties sīkāk.

Viņš paskatījās uz sievu, kas savā tumšzilajā, balti puķotajā katūna kleitā izskatījās pievilcīgi spirgta un vasarīga. Džounas seja un rokas bija iedegušas, un vaibsti pauda možumu un pacilātību. Tenets noņēma roku no stūres un īsu brīdi uzlika to uz sievas plaukstas.

-    Vai es jau teicu, cik lieliski tu izskaties?

Džouna viņam šķelmīgi uzsmaidīja.

-    Vēl ne, bet es jau zināju, ka agri vai vēlu tu to darīsi!

-    Nekļūsti iedomīga!

Bija atkal jauks vasaras vakars, un ārsts Mellerds ieveda viesus oranžērijā, kuru viņi ar Helēnu pirms vairākiem gadiem bija piebūvējuši savam namiņam un tagad izmantoja par vasaras ēdamistabu.

-     Cik brīnišķīgi! Džouna sajūsmināta izsaucās.

Šī bija Taksdenholas oranžērijas miniatūra

kopija. Uz apdedzinātu māla flīžu grīdas masīvos keramikas podos slējās eksotiski augi, sienas un jumta izciļņus klāja ziedoši vīteņaugi, un aiz smalki izveidotajiem logiem pavērās skats uz dārzu. Vakara debesis mirdzēja tirkīza, dzinJ tarkrāsas un rožainos toņos. Cauri atvērtajām divviru durvīm skanēja putnu dziesmas, un pretī plūda rožu smarža, sajaukusies ar garšaugu aromātu, kurus Helēna audzēja puķpodos uz 3 lieveņa.

Helēna jutās iepriecināta.

-     Mums patīk šī istaba. Es te pavadu lielāko daļu brīvā laika.

Viņi nesteidzīgi izdzēra pa glāzei, tad ap1 sēdās pie galda. Pirmais ēdiens bija auksta ļ ūdensķērsu zupa ar krējumu un karstām, 1 kraukšķīgām, pašceptām ķiploku maizītēm.

Viņi nobaudīja pasniegto.

-    Cik garšīgs!

Visi bija vienojušies, ka par Fērleju notiku1 mu runās tikai pēc ēšanas, un Helēna apjautājās J par Bridžitu. Viņai meitene ļoti patika, un kopīgā 1 interese par kulināriju bija ļāvusi abām labi 1 iepazīties. Bridžita daudzas brīvdienu pēcpusdiej nas bija pavadījusi Mellerdu namā, palīdzēdama ] Helēnai izmēģināt jaunas ēdienu receptes, kuras J pati gatavojās ievietot savās pavārgrāmatās.

-     Tu svētkos gribēji mums stāstīt, kāpēc tev nepatīk viņas jaunais draugs, bet tieši tad parādījās misters Fērlejs un aizsauca Džeimsu prom.

-     Ak, jā, Aleksandrs. Tenets saviebās. Nu, varbūt es esmu netaisns, bet man šķiet, ka viņš nav Bridžitai piemērots.

-    Kāpēc ne?

-     Viņš acīmredzot ir ļoti turīgs, brauc ar poršu…

-    Ar poršu! Mellerds iepleta acis.

-       Bens bija sajūsmā, piemetināja Džouna.

Mellerds pavīpsnāja.

-    Es domāju gan.

Džouna iesmējās.

-     Aleksandrs viņu svētdien no rīta vienu gabalu izvizināja. Bens briesmīgi cerēja, ka varbūt to redzēs kāds no viņa draugiem, bet laikam nelaimējās.

-     Skaidrs, noteica Mellerds. Tātad viņam ir daudz naudas, un viņš brauc ar dārgu mašīnu. Vai tas ir kas ļauns?

-    It kā jau ne, Tenets atbildēja. Bet viņa izcelsme arī daudz ko nozīmē. Un viņš atcerējās Pamelas Reivenas grūto pielāgošanos Hugo dzīvesveidam. Izskatās, ka viņam ir ļoti pārtikuši vecāki. Aleksandrs ir mācījies labās skolās, visur bijis un visu redzējis. Laikam jau paguvis apceļot puspasauli.

-     Tādu jauniešu šodien ir daudz, sacīja Mellerds. Tas vairs nav nekas izcils.

-    Turklāt viņš ir krietni vecāks par Bridžitu

-     laikam gadus divdesmit septiņus vai astoņus vecs.

-     Tad jau nu gan tikpat kā ar vienu kāju kapā! noteica Helēna.

Tenets nokaunējies pasmējās.

-     Vai tad sava tiesa pieredzes ir kas slikts?

-     sprieda Mellerds. Tas nozīmē, ka viņš labāk spēs pārvarēt dažādus nepatīkamus satricinājumus, no kā mēs neviens dzīvē nevaram izvairīties. Un daudzi būtu sajūsmā, ka viņu meitai kāds var nodrošināt labākus apstākļus nekā tos, pie kādiem viņa pieradusi. Nē, Luk, tu mums vēl neesi minējis nevienu nopietnu iemeslu viņam par ļaunu. Nu, labi, viņi ir no dažādām aprindām. Bet Bridžita ir gudra un saprātīga meitene. Ja vajadzēs, viņa pratīs pielāgoties apstākļiem.

Helēna piekrītoši māja ar galvu.

-    Es nesaprotu, kāpēc mēs visi runājam tā, it kā viņu attiecības būtu stabilas un paliekošas,

-     noteica Džouna. Bridžita taču bieži maina draugus. Un vairāki bijuši krietni sliktāki par

Aleksandru. Atcerieties to ar tiem garajiem matiem, kniedēto vesti un milzīgo motociklu? Es ikreiz vai sirdstrieku dabūju, kad viņš aizdārdināja prom ar Bridžitu uz sēdekļa!

-    Tiesa gan.

-      Un tu vēl neesi teicis ne vārda par to, kāds viņš ir kā cilvēks, atgādināja Helēna.

-      Nu, tovakar, kad viņi abi atbrauca pie mums, Džouna bija pagatavojusi īpašas vakariņas, lai atzīmētu Bena pēdējo eksāmenu. Viņiem vajadzēja ierasties starp septiņiem un astoņiem, bet atbrauca gandrīz desmitos. Aleksandram kaut kas bija gadījies darbā, un viņš tikai ap pusdeviņiem bija iedomājies piezvanīt Bridžitai un pabrīdināt.

-      Bet varbūt Aleksandrs patiešām netika projām un ātrāk nevarēja piezvanīt, pieļāva Džouna. Un viņš tik ļoti atvainojās. Viņi taču nevarēja zināt, ka es esmu gatavojusi īpašas vakariņas.

-Nu, jā…

-     Viņš pat atvainojās Benam, ka sabojājis tam svētku maltīti. Vispār viņš bija ļoti jauks pret Benu, es jau jums stāstīju.

-Jā…

-     Un atnesa man brīnumjauku dāvanu, ļoti skaistu hortenziju, turklāt vēlāk atsūtīja pateičības vēstulīti. Kaut ko tādu nav darījis neviens Bridžitas draugs.

-      Un kā viņš izturējās pret Bridžitu? jautāja Helēna.

Tenets paskatījās uz Džounu.

-     Tu jau zini labāk. Es pēc tā notikuma viņu gandrīz vairs nedabūju redzēt.

-     Likās gādīgs un uzmanīgs. Vienmēr interesējās, ko gribētu viņa, un tā tālāk.

-     Tātad galu galā tu neko sliktu viņam nevari atrast, noteica Mellerds.

-      Un tomēr! nopūtās Tenets, negribēdams atzīt, ka varbūt ir maldījies. Viņš aptvēra, ka ir tik ļoti aizrāvies ar šo sarunu, ka izēdis zupu, gandrīz nejuzdams tās garšu. Ar nožēlu Tenets noskatījās, kā Helēna pieceļas un sāk novākt šķīvjus.

Arī Mellerds piecēlās.

-     Es palīdzēšu. Paņēmis zupas bļodu, viņš pāri savām pusbrillēm veltīja Tenetam vērīgu skatienu.

-     Man izskatās, Luk, ka tev ir nepamatoti aizspriedumi. Varbūt tev nepatiks, ka tā teikšu, bet padomā pats, vai tu nebūtu tāpat noskaņots pret jebkuru draugu, ko Bridžita atvestu sev līdzi.

Mellerds bija viens no ļoti nedaudziem cilvēkiem, kura kritiku Tenets labprāt uzklausīja. Tomēr viņa bažas neatkāpās. Tenets arvien bija lepojies ar to, ka viņi ar Džounu ir audzinājuši Bridžitu un Benu par patstāvīgiem, neatkarīgiem cilvēkiem. Taču nevarēja noliegt, ka viņi ar meitu vienmēr bija jutušies ļoti tuvi. Varbūt tēvs patiešām nespēj samierināties ar to, ka Bridžita aizies pati savā dzīvē?

-      Man pašam bērnu nav bijis, turpināja Mellerds, tāpēc var teikt, ka man viegli runāt, bet mans iespaids ir tāds: daudziem vecākiem šķiet, ka viņu dēlam vai meitai neviens nav pietiekami labs. Viņi gribētu tiem ideālu otro pusi, bet mēs taču labi zinām, Luk, ka ideāls nav neviens. Pēc šī sprieduma Mellerds ar zupas bļodu devās uz virtuvi.

Iestājās neomulīgs klusums. Tenets paskatījās uz Džounu, bet sieva vairījās no viņa skatiena un nenovērsa acis no maizītes, kuru cieši turēja pirkstos.

-      Tu domā tāpat, vai ne? Tenets klusi jautāja.

Džouna neveikli palūkojās viņā.

-    Un tu ne?

Tenets nopūtās.

-    Var jau būt. Bet viņš zināja, ka Mellerds teicis taisnību. Viņš gribēja Bridžitai paraugcilvēku, bet, kā Mellerds sacīja, tādi neeksistē. Jā, Bridžita un Aleksandrs ir no dažādām aprindām, bet atkal jāpiekrīt Mellerdam. Bridžita ir gudra, saprātīga un spējīga pielāgoties. Ja vajadzēs, viņa iemācīsies tikt galā. Un, ja neņem vērā šo apstākli, viņš patiešām nevarēja atrast Aleksandram citus trūkumus. Cilvēks taču nav vainīgs, ka uzaudzis labā vidusšķiras ģimenē. Vai tikai nav noticis tā, ka Aleksandrs ar savu privātskolas izglītību un ceļojumu stāstiem licis viņam, Tenetam, justies sīkam un nelīdzvērtīgam un tāpēc radušies šie aizspriedumi? Šāda doma nebija patīkama.

-    Var jau būt, ka esmu bijis netaisns.

Džouna pasmaidīja un pastiepusies paspieda viņa roku.

-    Varbūt mazlietiņ.

Ienāca Helēna, svinīgi nesdama lielu, ovālu šķīvi. Uz tā atradās izsmalcināti dekorēts auksts lasis kruzuļotu salātlapu ietvarā, rotāts visā garumā ar tik plānām gurķu šķēlītēm, ka tās izskatījās gandrīz caurspīdīgas.

-     Tas nu gan ir mākslas darbs! atzina Tenets, ar atvieglojumu atbīdīdams malā maltītes baudai nepiederīgās domas.

-    Pilnīgi žēl kaut ko tādu sagraizīt, noteica Džouna, skatīdamās, kā Helēna sāk veikli sadalīt zivi gabalos.

Mellerds novietoja uz galda traukus ar dārzeņiem: mazus jaunos kartupelīšus mundieri, pārkaisītus ar sakapātiem pētersīļiem un pārlietus ar sviestu; kraukšķīgus zirņus un sīkus jaunos dārzeņus viegli apvārītu spinātu lapās; tie, kā Helēna paskaidroja, bija sautēti slēgtā podā, uz lēnas uguns, kopā ar cāļa buljonu, sviestu un rozmarīnu.

Pēc tam sekoja svaigas avenes un zemenes Kuantro liķierī.

-     Debešķīga maltīte šādam vasaras vakaram, tīksmi nopūtās Džouna, nolikdama saldēdiena karoti.

-     Es tikai nekādi nevaru saprast, Tenets sacīja Mellerdam, kā tu ar Helēnas ēdienu spēj palikt tik tievs.

-     Ā, viņa jau slepenībā mani badina. Mellerds uzmeta Helēnai šķelmīgu skatienu. Jūs visi tiekat veiksmīgi maldināti.

Helēna pasmējās.

-    Vai kafiju dzersiet?

Mellerds piecēlās.

-     Nē, tu tagad vairāk nekur nekustēsi. Par kafiju gādāšu es.

Kad visiem bija salieta kafija un pasniegtas šokolādes konfektes ar liķieri, Mellerds un Helēna gaidoši palūkojās uz Tenetu.

-     Nu, tā, noteica ārsts. Kā mēdz teikt mūsu jaunākās paaudzes radinieki, sper vaļā!

-    No kuras vietas lai es sāku?

Džouna pamāja ar roku.

-    No sākuma, kā gan citādi?

XX

Tenets iedzera kafijas malku un mēģināja apkopot domas. Tad viņš Helēnas dēļ sīkāk aprakstīja notikuma blakusapstākļus, vidi, raksturoja tajā iesaistītos cilvēkus un to attiecības gan pagātnē, gan tagadnē.

-     Grūtības tātad radīja tas apstāklis, ko es nesen jau minēju Džounai, proti, ka visiem aizdomās turētajiem bija iespēja izdarīt slepkavību un spilvens bija turpat pie rokas. Jebkuram no viņiem būtu vajadzējis tikai dažas minūtes, lai iesteigtos Izobelas Fērlejas istabā, izdarītu noziegumu un atgrieztos agrākajā vietā, un neviens pa tik īsu laiku viņu prombūtni nebūtu pamanījis. Un visiem bija arī motīvi, izņemot, šķiet, vienīgi Greisu Fērleju. Šajā gadījumā slepkavības cēlonis bija cita, agrāk notikusi slepkavība, taču tobrīd mēs to nezinājām.

-    Tieši tas mani interesē, sacīja Mellerds. Kā īsti tu tiki tai uz pēdām?

Tas parasti bija pats grūtākais: kā darīt citiem saprotamu pēdējo intuitīvo lēcienu, kas vedis pie atrisinājuma. Tenets nopūtās.

Es mēģināšu paskaidrot. Viss, protams, sākās tāpat kā ikvienā šāda veida slepkavības izmeklēšanā: cenšoties izprast un iepazīt tajā iesaistītos cilvēkus un it sevišķi pašu upuri. Izobela Fērleja, kā jau esmu teicis, bija sieviete, ar ko grūti saprasties. Tas bija jūtams jau no paša sākuma. Bet pamazām aina paplašinājās. Viņa bija nežēlīga sieviete un uzskatīja, ka pasaule pastāv tāpēc, lai apmierinātu viņas iegribas, un šāds apvienojums allaž ir bīstams. Tā nu es vaicāju sev, kādas bijušas šīs iegribas. Ko šī sieviete dzīvē visvairāk vēlējās? Spriežot pēc viņas māsas Letijas vārdiem, lielā mērā Izobelas liktenī vainojams tās tēvs. Viņš iedvesa meitai, ka var dabūt un darīt visu, ko grib, un Izobela gribēja pirmām kārtām varu, proti, ar sava vīra starpniecību, kurš bija daudzsološs politiķis. Taču šī vēlme tika aizcirsta, jo vīrs nomira samērā jauns, un tā nu Izobela sāka saistīt savas cerības ar dēlu. Viņa bija apņēmusies, ka Hugo panāks to, ko nepaguva tēvs, un vēlēšanu apgabalā darīja viņa labā visu, ko spēja. Ar visai zemiskiem paņēmieniem viņai izdevās novērst agras, nevēlamas dēla laulības, un viņa jutās ļoti apmierināta, kad Hugo apprecēja piemērotāku meiteni no savām aprindām, turklāt tādu, kas likās kā radīta veiksmīga politiķa sievas lomai.

Pirmais sarežģījums bija tas, ka Greisa nesagādāja viņas dēlam veselīgu mantinieku, bet dzemdēja bērnu ar Dauna sindromu. Tas nekādi nesaderējās ar Izobelas plāniem. Šis nepievilcīgais idiots, par kādu viņa uzlūkoja bērnu, augdams lielāks, sagādās Hugo arvien vairāk neveiklību sabiedriskās karjeras ceļā, nepratīs apieties ar dzimtas namu un īpašumu, ko mantos, nespēs audzināt piemērotus pēcnācējus un, pats ļaunākais, metīs nepieļaujamu ēnu uz pašu Izobelu. Viņai allaž ļoti rūpēja savs izskats sabiedribas acīs, un doma, ka vajadzētu kaut kur parādīties kopā ar debilu mazdēlu, bija pilnīgi nepieņemama. Misis Fērlejai visur vajadzēja vislabāko ideālu dēlu, ideālu ģimeni, ideālas mājas. Šķiet, viņa jau pašā sākumā nolēma, kas darāms pirmajā izdevīgajā gadījumā, un līdz tam laikam slēpa savu nepatiku pret bērnu. Manuprāt, Izobela šo jaunpiedzimušo vispār neuzskatīja par cilvēku, bet redzēja viņā tikai šķērsli, kas jādabū nost no ceļa, un sprieda, ka šāds likteņa cirtiens reti mēdz trāpīt divreiz. Greisa drīz pārvarēs bēdas par bērnu, un viņai piedzims citi, veseli pēcnācēji. Par nelaimi, tā nenotika. Greisa bija ārkārtīgi pieķērusies šim savam bērnam un pēc viņa nāves vairs nespēja atgūties.

Helēna nodrebinājās.

-     Kā šī Izobela Fērleja kaut ko tādu varēja izdarīt? Nevarīgs bērniņš…

-      Varēja un izdarīja. Viņas apņemšanos katrā ziņā stiprināja tas, ka dažus mēnešus pēc bērna piedzimšanas Hugo, kurš bija labi parādījis sevi saspringtajās leiboristu starpvēlēšanās, pēc parlamenta locekļa Arnolda Beitsa nāves tika izraudzīts par Starrendenas konservatīvo partijas kandidātu. Tieši pēc tā Izobela vienmēr bija tīkojusi. Starrendenas sēdeklis bija drošs, un varēja droši cerēt, ka Hugo iekļūs parlamentā. Tā nu šī sieviete gaidīja un lūkojās pēc piemērotas izdevības. Tāda radās starpvēlēšanu kampaņas laikā, kad bērns bija apmēram pusgadu vecs. Viņš bija saaukstējies, un Hugo un Greisai vajadzēja nakti pavadīt projām no mājām. Taču Izobela nebija pietiekami novērtējusi Greisas pieķeršanos bērnam. Tā kā tas bija nevesels, Greisa ļoti negribēja to atstāt un vispirms teica, ka nebraukšot Hugo līdzi uz Londonas pasākumu, kā iecerēts. Bet Hugo sadusmojās un sacēla strīdu, tāpēc Greisa beigu beigās piekrita doties viņam līdzi, taču iepriekš lika auklei Ritai Saimzai apsolīt, ka tā vairākas reizes naktī ieies bērnistabā paskatīties uz mazo. Izobela to, protams, nezināja. Bērns jau ilgāku laiku naktīs gulēja mierīgi, un viņa domāja, ka Rita ieies bērnistabā tikai ap septiņiem no rīta, kad bērns jau sen būs miris.

-    Es laikam nevarēšu visu to noklausīties, sacīja Džouna. Vai mēs varētu detaļas izlaist?

Helēna pamāja ar galvu.

-    Arī es tā gribētu.

Bet no Teneta domām šīs detaļas nebija izdzēšamas.

Rita bija uzlikusi modinātāju uz pulksten diviem naktī un pārliecinājusies, ka ar bērnu viss ir kārtībā. Viņš mazliet šņākuļojis, bet Rita neko īpašu nav varējusi palīdzēt un, atstādama durvis pusvirus, aizgājusi atpakaļ un uzlikusi modinātāju uz pieciem.

Nākamajā reizē ieiedama bērnistabā, Rita tur ieraudzījusi Izobelu Fērleju, kura tobrīd atgājusi no gultas, turēdama rokās nelielu spilventiņu. Uzmezdama acis bērnam, Rita tūlīt redzējusi, ka bērns vairs neelpo. Pagrūduši veco sievieti nost, viņa mēģinājusi iepūst bērnam mutē dvašu, taču veltīgi. Izobela stāvējusi blakus un skatījusies, līdz Rita beidzot izslējusies taisni.

Aukle pagriezusies pret viņu.

-     Briesmone! Kā jūs tā varējāt! Es tūlīt zvanīšu policijai!

Kad viņa metusies uz durvīm, Izobela notvērusi viņu aiz rokas.

-     Pagaidiet! Diez vai jūs esat visu prātīgi apdomājusi.

-    Kas tur vēl ko domāt?

Viņa mēģinājusi nokratīt svešo roku, bet Izobelas tvēriens bijis dzelžains un seja nepielūdzami cieta.

Tenets apjauta, ka pārējie gaida stāsta turpinājumu.

-     Nu, īsi sakot, kad Izobela bija pieķerta nozieguma vietā, viņa sāka pārliecināt Ritu, ka klusuciešana esot viņas pašas interesēs. Ja aukle sūdzēšoties policijai, viņa, Izobela, apgalvošot, ka bērna nāvē vainīga Rita pati.

-    Ja sāksies izmeklēšana, būs vienīgi jūsu vārds pret manējo, vai ne?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-      Ka biju iedomājusies apraudzīt mazdēlu, jo viņš bija saaukstējies, un tāpēc iegāju viņa istabā, bet tur ieraudzīju, ka jūs turat viņam uz sejas spilvenu.

-    Nē! To jūs nedarīsiet!

-      Veltas cerības. Un kā jums šķiet, kurai no mums drīzāk ticēs? Man, godājamai sabiedrības sievietei, vai jums, kas neesat nekas?

Rita satriekta pārstājusi rauties ārā no Izobelas tvēriena un platām acīm skatījusies vecajā sievietē. Viņa sapratusi, ka Izobela runā nopietni. Ko lai iesāk?

-    Un tad, sacīja Tenets, Izobela ķērās pie papildu līdzekļa. Pie naudas, ievērojamas summas.

Viņa bija apņēmusies iet līdz galam.

-    Turklāt jūs no tā visa varat tikai iegūt.

-     Iegūt? Kā? Rita atkal mēģināja izrauties. Jūs esat zaudējusi saprašanu! Neesat pie pilna prāta!

-     Jā, iegūt. Vai jums tiešām patīk šis darbs, Rita? Slaucīt svešiem bērniem dibenus, dienu un nakti būt citiem par izsūtāmo? Iedomājieties, ja jums nekad vairs nebūtu jāstrādā!

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

Rita bija sākusi svārstīties, un Izobela to ātri aptvēra. Aizvedusi aukli uz blakusistabu, viņa metās to pārliecināt. Bērns taču nepilnvērtīgs, tam nebūtu bijis nekādas dzīves, Izobela tam izdarījusi tikai labu, pasargādama no nožēlojama likteņa. Tagad visiem būšot labāk. Hugo nevajadzēšot parādīties ļaudīs debila bērna pazemojošajā sabiedrībā, un Greisa esot jauna, viņa drīz to pārcietīšot un dzemdēšot citus, veselus bērnus. Nevienam pat prātā neienākšot, kas noticis. Jaunpiedzimušie palaikam mēdzot naktī gultiņā nomirt, bērns bijis saaukstējies, un ikvienam zināms, ka Dauna sindroma bērni ir īpaši vārīgi. Ja Rita tomēr gribēšot ievilkt te policiju, tad Izobela ne mirkli nevilcināšoties izpildīt savus draudus un vainot aukli pašu. Viņa pateikšot, ka Rita izsaukusi policiju tikai tāpēc, lai viņas stāsts izklausītos ticamāks un lai novērstu aizdomas pati no sevis. Bet prātīgāk būtu no šādas nevajadzīgas brēkas izvairīties, un, ja Rita būšot ar mieru, viņa parādā nepalikšot. Viņa, Izobela, esot pietiekiuni bagāta un varot maksāt Ritai ļoti dāsnu pabalstu krietni vairāk, nekā viņa jebkad nopelnītu savā aukles darbā.

Sākotnējā iemaksa būtu pieci tūkstoši mārciņu, sacīja Tenets, tā tolaik bija liela summa, un vēl tika solītas regulāras ikmēneša izmaksas, kuras pieaugtu atbilstoši inflācijai. Kārdinājums bija pārāk liels, un Rita padevās. Izobela viņai pateica, kas sakāms pārējiem. Ritai jāsaka, ka otrais gājiens pie bērna bijis nevis piecos, bet puspiecos un ka bērns tad vēl bijis dzīvs. Nākamajā reizē, pusseptiņos, tas jau bijis miris. Viņa mēģinājusi izdarīt elpināšanu, taču nesekmīgi. Tad piezvanījusi ārstam un gājusi modināt Izobelu, lai pateiktu tai, kas noticis.

-     Bet kā viņa varēja tik droši cerēt, ka tiks cauri? nesaprata Džouna. Ari mirušiem zīdaiņiem taču izdara pēcnāves sekciju, vai ne?

Visi paskatījās uz Mellerdu, kurš skumīgi papurināja galvu.

-     Diemžēl, ja aizdomām nav īpaša pamata, zīdaiņu nāves gadījumos sekcija ir tīrā formalitāte. Ārsts paskatās, vai nav zilumu, lauztu kaulu vārdu sakot, acīmredzamu sliktas apiešanās liecību, un izdara tradicionālo sirds, plaušu, audu un smadzeņu pārbaudi, lai noteiktu nāves medicīnisko cēloni. Bet, ja ļaunprātīgas apiešanās nav bijis un bērns bijis iesnains vai aizsmacis, kā šajā gadījumā, turklāt vēl Dauna sindroma bērns, kas nozīmē īpašu uzņēmību pret infekcijām, tad diez vai kāds sevišķi centās iedziļināties notikušajā. Skumji, bet tā mēdz būt. Es teiktu, ka izredzes tikt cauri sveikā bija diezgan drošas un tā taču arī notika, vai ne?

-    Tā notika, drūmi atbildēja Tenets. Viņš bija lasījis izmeklēšanas ziņojumus. Nav ne mazāko šaubu ja nebūtu nelaikā uzradusies šī Rita, Izobela būtu uz visiem laikiem palikusi ārpus jebkādām aizdomām.

-    Cik briesmīgi, noteica Helēna.

-      Bet man tomēr liekas savādi, sacīja Mellerds, ka tāda sieviete kā Izobela Fērleja ja jau viņa bija tik cietsirdīga, kā jūs stāstāt, bija ar mieru daudzus gadus pēc kārtas nekurnēdama maksāt tik milzīgas summas kādai tur necilai personai?

-     Patiešām, piekrita Helēna. Ko tā sieviete būtu darījusi, ja Izobela vienkārši pārstātu maksāt?

-     Jā, piebilda arī Džouna. Viņa taču nevarētu nodot Izobelu policijai, nekompromitēdama pati sevi.

-     Protams. Viņa to zināja, un to pašu noteikti zināja arī Izobela. Bet viņa pazina Izobelu, atbildēja Tenets. Tāpat kā es, viņš domās piemetināja. Bija pieticis ar pāris dienām, lai viņš patiešām būtu iepazinis augstprātīgo, egocentrisko sievieti tikpat labi kā viņas ģimenes locekļi, varbūt pat vēl labāk. Viņa zināja, ka Izobela negribēs riskēt. Izobela bija lepna sieviete lepna uz savu dēlu, lepna uz savas dzimtas vārdu un vēl jo vairāk lepna pati uz sevi. Vecajai ļoti daudz nozīmēja pašas iespaids sabiedrības acīs, es pat teiktu, ka tas viņai bija svarīgāks par visu.

-      Tādā gadījumā es brīnos, ka viņa neizvēlējās otru izeju no stāvokļa, sacīja Mellerds. Mēdz teikt, ka otrā slepkavība esot vieglāka par pirmo. Atklāti sakot, es brīnos, ka šī bērnaukle vēl ir dzīva.

-     Ā, tam ir vienkāršs izskaidrojums. Rita Saimza nav muļķe. Viņa labi apzinājās, kas tai var draudēt, tāpēc jau sen pret to nodrošinājās nodeva savam advokātam vēstuli ar sīki izklāstītiem faktiem, darot zināmu, ka tā jāatplēš vienīgi viņas nāves gadījumā un vienīgi tad, ja ir aizdomas, ka nāve nav iestājusies no dabiskiem cēloņiem. Un, protams, viņa parūpējās, lai Izobelai tas būtu zināms.

-     Lielisks pāris, vai ne? noteica Helēna, pretīgumā noskurinādamās.

-    Bet tu mums joprojām neesi paskaidrojis, kā tiki tam visam uz pēdām, atgādināja Mellerds.

-     To veicināja galvenokārt tas, ko vienubrīd pateica Džouna, un tad vēl kāda Lainhema piezīme nākamajā dienā.

-    Es par to nekā nezinu, brīnījās Džouna. Tas, ko pateicu es? Bet ko tad īsti?

-    Cik atceros, es tev tobrīd liku saprast, lai tu apklusti…

-     Oho! iestarpināja Mellerds. Nesaskaņas Tenetu namā? Kaut kas neticams!

-     Mēs bijām gultā, un tu man tikko biji stāstījusi par Mišelu. Vai atceries?

Džouna tikai nesaprašanā purināja galvu.

-   Tu teici ja vien es varēšu puslīdz atce

rēties cik tas esot savādi, kā aplamas iedomas un izkropļotas atmiņas varot gadiem ilgi ietekmēt cilvēka dzīvi un uzvedību, kaut arī tām neesot reāla pamata.

-     Ak tu mūžiņ! Mellerds izdvesa. Tad tādas ir jūsu sarunas gultā? Nesaprotu, kā tāda laulība varējusi tik ilgi pastāvēt. Mēs gan neesam tik intelektuāli, Helēn, vai ne?

Viņi ar Helēnu pārmija smaidus.

-    Neesam gan! Helēna piekrita.

-    Nu, labi, Tenets pārtrauca. Pietiks par to. Vai gribat dzirdēt tālāk, vai ne?

Mellerds savilka seju padevīgas nožēlas izteiksmē.

-     Ļoti atvainojos. Protams, gribam. Vai tu nevarētu vēlreiz atkārtot to Džounas dziļo domu?

Tenets atkārtoja teikto.

-     Jā, novilka Mellerds. Kad tā labi apdomā, patiešām tur kaut kas ir. Viņš aši pacēla roku, redzēdams, ka Tenets paver muti, lai protestētu. Es runāju nopietni, Luk. Ir, ir. Tikai es joprojām nesaprotu, kā tas varēja ietekmēt tavu domu gaitu izmeklēšanas jomā.

369

-     Nu, kā jau teicu, tobrīd vēl neietekmēja, bet nākamajā dienā… Vai jūs zināt, ka Ričardam Lainhemam ir konstatēta disleksija?

Doroteja 2

Klausītāji pamāja ar galvu, kļuvuši nopietni.

-      Skaidrs, ka Lainhems par to ir ļoti satraukts, un, kad mēs nākamajā rītā par to runājām, viņš teica: kad notiek kaut kas tāds, tu paliec kā sists… Un pats dīvainākais, viņš teica, ir tas, ka stāvoklis jau nav mainījies, tas ir tāds pats kā visu laiku, bet mainījusies ir tava uztvere, tavs skatījums, un tieši tas ir tik satriecoši.

-    Tieši tā notika ar Mišelu, manu klienti, Džouna paskaidroja pārējiem.

Tenets pamāja ar galvu.

-     Jā. Laikam jau mana zemapziņa visu nakti darbojās ap šo domu, jo tad, kad Lainhems pateica gandrīz to pašu, es acumirklī sapratu, ka tam ir sakars ar notikušo.

-    Bet kā? nerimās Helēna. Es vienkārši nesaprotu, kā! Un tas ir pats saistošākais.

Tenets sarauca pieri. Kā lai to paskaidro?

-    Nu, mēģināsim gluži personiski. Jūs taču zināt, kā reizēm, dzirdot kādu piezīmi vai izlasot kaut ko grāmatā, mēs to attiecinām uz sevi un nodomājam: jā! Tas ir taisni par mani, tikai man tas nekad nebija ienācis prātā!

Pārējie pamāja ar galvu.

-    Tas ir atklāsmes brīdis, iekšēja apgaismība, kad cilvēks aptver patiesību, kura pastāvējusi visu laiku un gaidījusi, kad to atklās. Un tādās reizēs cilvēks vienkārši mirklī saprot, ka tas un tas ir tā un tā. Nu, un apmēram tā ar mani laiku pa laikam notiek izmeklēšanas gaitā.

-     Slavenā izmeklētāju intuīcija, smīnēdams noteica Mellerds.

Tenets paraustīja plecus.

-    Sauc to, kā gribi, bet tā tas notiek.

-      Es piekrītu, ka tas ir saistoši, sacīja Džouna. Un mēs par to daudz esam runājuši, vai ne, Luk? Man šķiet, kaut kas līdzīgs notiek ar ikvienu, kurš cenšas atrisināt kādu problēmu, vienalga, vai tas būtu matemātiķis vai zinātnieks, vai pat radoša personība, teiksim, rakstnieks.

-     Tā ir, apstiprināja Tenets. Manuprāt, notiek tā: mēs visu laiku darbojamies divos līmeņos. Apzinātais prāts cītīgi vāc kopā visu informāciju, kas vajadzīga kādas problēmas atrisināšanai, un tajā pašā laikā zemapziņa uzsūc, atsijā, apsver, cenšas ieviest visā jēgu. Un tad kāds kaut ko pasaka, vai arī kaut kas notiek, un piepeši kaut kur dziļumos izveidojas saite. Tas ir lielas pacilātības brīdis, jo mans prāts to apzinās. Tā ir gluži fiziska sajūta, it kā kaut kas censtos izlauzties cauri visām apziņas kārtām. Un es zinu: ja vien sēdēšu pavisam nekustīgi un ļaušu tam notikt, tas uznirs virspusē. Un, kad tas notiek, tā patiešām ir īsta atklāsme, un viss nostājas vietā klikt, klikt, un gatavs. Un es vienkārši zinu, ka nemaldos, ka tā tas ir. Laikam nemāku to visu īsti paskaidrot.

Tomēr pārējie māja ar galvu.

-    Labi, turpini, teica Mellerds. Tātad tu gribēji sacīt, ka piepeši aptvēri: tas, ko saka Lainhems, attiecas uz vienu no taviem aizdomīgajiem.

Tenets pamāja.

-     Man radās tieši tā sajūta, ko es nupat aprakstīju. Visu laiku bijis kaut kāds noteikts stāvoklis, bijis kāds pagātnes notikums, ko slepkava pilnīgi pārpratis, bet kas atstājis milzīgu iespaidu uz viņa nē, viņas dzīvi. Pēc tam noticis kaut kas tāds, kas acumirklī mainījis šī cilvēka izpratni un attieksmi pret bijušo notikumu, citiem vārdiem, atklājis patiesību. Un šis pārdzīvojums bijis tik satriecošs, tik apdullinošs, ka viņš izdarījis slepkavību.

Nu, un starp šiem cilvēkiem bija viens, kas patiešām piedzīvojis triecienu, no kura nekad nav spējis atgūties. Tā bija Greisa Fērleja. Visi man tika stāstījuši, kā viņa dievinājusi savu bērnu un kādu iespaidu uz viņu atstājusi bērna nāve. Bet kāds tam varēja būt sakars ar Izobelu? Vienīgi… Vienīgi tāds, ka Izobela varbūt nogalinājusi bērnu un Greisa to dabūjusi zināt.

Tenets brīdi apklusa. Viņa klausītāji nekustīgi gaidīja turpmāko.

-      Un tas bija brīdis, kad manā apziņā viss nostājās savā vietā. Ja tā ir patiesība, tad viss kļūst skaidrs kāpēc Izobela tika šantažēta, kurš to darīja un kā Greisa atklāja patiesību. Redziet, es zināju, ka Izobela nevar būt samaksājusi pēdējā mēneša šantāžas summu, tāpēc ka viņa vienmēr ņēma naudu no bankas mēneša pirmajā datumā, bet triekas lēkme viņu piemeklēja 30. jūnijā. Tāpēc ap to laiku, kad notika slepkavība, šantažētājs neapšaubāmi kļuva nepacietīgs. Man bija spēcīgas aizdomas, ka abas reizes, kad Izobelai zvanīja tā nezināmā persona un runāja ar Letiju Rensamu, bijusi darīšana ar to pašu šantāžistu. Tenets paskatījās uz Mellerdu.

-     Varbūt tu atceries, es pieminēju šos telefona zvanus todien, kad mēs pārrunājām notikumu kopā ar Maiku Lainhemu. Tā nu es nolēmu, ka šis cilvēks, nevarēdams sazvanīt Izobelu, nolēmis rakstīt vēstuli. Ja mani pieņēmumi būtu pareizi, tad šis šantažētājs varētu būt tikai viens cilvēks bērna aukle Rita Saimza. Un es zināju arī to, ka Izobelas vēstules parasti nes augšā un lasa viņai priekšā tieši Greisa un ka tā viņa

darījusi arī tajā dienā. Redziet, viss saskanēja.

-     Bet ja jau Rita zināja, ka Izobelai bijusi triekas lēkme… prātoja Helēna.

Tenets papurināja galvu.

-     Tur jau tā lieta. Viņa to nezināja. Abas telefona sarunas bija ļoti īsas. Pirmajā gadījumā zvanītājs, uzzinājis no Letijas Rensamas, ka viņas māsa ir slima, tūlīt nolika klausuli, un otrajā reizē Letija pacilātībā par to, ka Izobela tajā rītā pirmoreiz drusku pakustinājusi paralizētās puses pirkstus, vienkārši pateica, ka māsai esot daudz labāk, kaut arī viņa joprojām guļot. Tāpēc zvanītājam nekļuva zināms, ka Izobela cietusi triekas lēkmi. Un Rita tādējādi sprieda, ka vēstuli izlasīs Izobela pati.

-     Bet vai tad viņa patiešām atļāvās tādu risku kā rakstīt vēstuli? brīnījās Mellerds.

-    Tā, bez šaubām, bija muļķība. Bet Ritai vajadzēja naudu. Ja cilvēks ir pieradis saņemt tūkstoš mārciņas mēnesī un pēkšņi tās pārstāj pienākt, tad viņam to pietrūkst! Rita, protams, nezināja, ka pastnieks visas vēstules mēdz atstāt vienā vietā, galvenajā mājā, tomēr bija tik piesardzīga, ka adresi uzrakstīja drukātiem burtiem ja nu gadījumā to nejauši ieraudzītu Greisa un, kas zina, atcerētos Ritas rokrakstu. Taču vēstuli viņa rakstīja pati ar savu roku.

-      Tad redz, kā! noteica Džouna. Un Greisa pazina rokrakstu! Pēc tik daudziem gadiem?

-       Varbūt pirmajā brīdī nepazina. Tomēr jāatceras, ka Greisai viss, kas saistīts ar viņas bērnu, tika ļoti dziļi iespiedies atmiņā. Līdzko Greisa sāka lasīt vēstuli, viņai kļuva skaidrs, kurš to rakstījis.

-     Un kas tur bija teikts? Vai tu to redzēji?

Tenets papurināja galvu.

-     Greisa to iznīcināja. Un es nezinu sīkumos, kas tajā bija rakstīts. Esmu pārliecināts, ka Rita nebija tik dumja, lai skaidros vārdos atgādinātu, ko viņas ar Izobelu darījušas. Tomēr ar uzrakstīto pietika, lai Greisa aptvertu patiesību.

Tenets atcerējās, cik sāpīgi bijis klausīties Greisas stāstu par notikušo.

-       Pirmajā brīdī es to vispār nevarēju aptvert. Sēdēju pie Izobelas gultas un skaļi lasīju viņai priekšā vēstuli. Un tad piepeši sapratu, kas to rakstījis un kas tajā pateikts, un tad jutos tā, it kā es vairs nebūtu es, it kā es stāvētu kaut kur malā un klausītos kāda cita balsī. Paskatījos uz guļošo Izobelu. Jūs jau zināt, ka viņa nevarēja parunāt, bet saprast viņa varēja ļoti labi un redzēja, ka es zinu, ko Izobela izdarījusi. Viņas acis… Es redzēju, ka viņa ir panikā. Vecā pastiepa pret mani savu veselo roku, it kā lūgdamās, bet es to neievēroju. Spēju domāt vienīgi par to, kas notika ar manu bērnu. Redzēju to pašu roku virs viņa galvas, redzēju, kā tā slīd lejup un piespiež viņa mazajai sejiņai spilvenu… Es negribu attaisnoties, bet tajā brīdī es itin kā zaudēju samaņu. Kad atguvos, stāvēju blakus Izobelai, piespiedusi viņai pie sejas spilvenu. Es to pacēlu nost un redzēju, ka viņa ir mirusi. Biju pavisam mierīga. Man likās, ka notikusi tāda kā poētiska atmaksa viņa mirusi tādā pašā veidā kā mans bērns. Pacēlu viņas galvu un noliku spilvenu vietā. Tad devos atpakaļ dārzā.

-     Nabaga sieviete, nopūtās Džouna. Kāds tas viņai bija trieciens!

-      Bet kas būtu noticis, ja Greisa nebūtu atzinusies? jautāja Mellerds.

-    Tev taču nebija pret viņu nekādu konkrētu pierādījumu, vai ne?

-     Nē. Skaidrs, ka tad mēs būtu strupceļā. Bet, atklāti sakot, man tad būtu vieglāka sirds, kaut arī profesionālais lepnums liek novadīt izmeklēšanu līdz tā dēvētam sekmīgam noslēgumam. Tā sieviete ir pietiekami cietusi.

-     Un kas ar viņu tagad notiks? vaicāja Helēna. Kā tu domā, vai viņu notiesās?

-    Jā, droši vien. Greisa taču ir atzinusies, un es nevaru iedomāties, ka viņa varētu savu stāstu mainīt. Bet es esmu pārliecināts, ka advokāts lūgs ievērot viņas emocionālo stresu un to, ka tā zaudējusi garīgo līdzsvaru, uzzinādama, kā viņas bērns ticis noslepkavots, tā ka Greisu Fērliju, visticamākais, notiesās par slepkavību ar ierobežotu atbildību.

-    Kāds spriedums par to var būt gaidāms?

-     Ar šādu pamatojumu diezin vai vairāk par diviem gadiem, un ļoti iespējams, ka viņai pat iedos nosacītu sodu vai kādu pārbaudes laiku. Tenets atcerēdamies saviebās. Vai zināt, ko viņa man teica, kad bija visu izstāstījusi? Viņa teica: "Es jums nejautāšu, kas tagad ar mani notiks, jo man patiešām pilnīgi vienalga. Tāds vai citāds cietums kāda tur starpība."

Klausītāji klusēja. Garās sarunas laikā ārā bija sabiezējusi krēsla un putnu dziesmas apklusušas. Saule jau labu brīdi bija norietējusi, bet tās atspīdums aiz kokiem dārza tālākajā malā joprojām krāsoja debesis sarkanos, oranžos un bāli sārtos toņos. Košās dārza puķes šķita pazudušas reizē ar dienas gaišumu, bet bālākie ziedi rēgaini šūpojās savos kātos, itin kā pakārti gaisā tievās, neredzamās aukliņās.

Mellerds piecēlās un sāka iedegt lampas.

-      Labāk aizver durvis, mīļais, sacīja Helēna. Žēl jau ir, bet tūlīt bariem vien salidos iekšā naktstauriņi. Es iešu uzvārīt vēl kafiju, labi?

Pie durvīm viņa pagriezās.

-     Un kā būs ar to aukli? Viņa, jādomā, neizspruks gluži sveikā?

-     Es ceru, ka ne, Tenets drūmi atbildēja. Mums vajadzēs nodot lietu prokuroram, bet saskaņā ar 1967. gada Kriminālkodeksa 4. paragrāfu viņa var dabūt līdz pat desmit gadiem.

-    Uz kāda pamata?

-    Līdzdalība slepkavības slēpšanā, sniedzot izmeklēšanai nepatiesas liecības.

-    Skaidrs. Un par šantāžu?

-     Tas ir drusku sarežģītāk. Bet par to tiek domāts.

Nākamajā rītā, svētdienā, Tenets virtuvē gatavoja Džounai rīta tējas tasi, kad iezvanījās telefons. Viņš izgāja vestibilā un paņēma klausuli.

-    Tēti?

-     Bridžita! Kā tev iet? Kas noticis, ka tu zvani tik agri svētdienas rītā?

-    Es ceru, ka tu nebiji vēl gultā?

-     Protams, ne! Gatavoju tējas tasi tavai mātei.

-      Vina man teica, ka izmeklešana esot pabeigta. Cik labi viss izdevās!

-Jā.

-    Nemaz neizklausās, ka tu būtu priecīgs.

-    Šis nebija no patīkamiem gadījumiem.

-    Vai tad tie kādreiz ir patīkami? Tu biji tik aizņemts, ka tajā nedēļas nogalē mēs tevi nemaz nedabūjām redzēt. Mēģinājām vakar piezvanīt, bet jūs nebijāt mājās.

-     Jā, mēs bijām aizgājuši vakariņās pie Mellerdiem. Helēna apjautājās par tevi.

-     Nākamreiz, kad aizbraukšu pie jums uz nedēļas nogali, vajadzēs aiziet arī pie viņas. Bet par šodienu runājot, Aleksandrs ierosināja, ka varētu aizbraukt jums pakaļ, un viņš mūs visus aizvestu pusdienās. Ko tu par to saki?

-    Vai Benu arī?

-    Jā, protams! Paklau, tēti? Bridžitas balsī ieskanējās tādas kā bažas. Tev taču viņš patika, vai ne?

Tenets pameta skatienu uz hortenziju. Tā izskatījās veselīga, dārga un skaista. Tāpat kā devējs, viņš nodomāja. Tenets atcerējās savu neveiklo iekšējo apjautu, domu, ka aizspriedumi pret Aleksandru viņam varētu būt radušies paša mazvērtības apziņas dēļ. Mellerdiem taisnība. Viņš nevarēja pateikt nevienu nopietnu iemeslu, kāpēc lai Aleksandrs nebūtu Bridžitai piemērots līgavainis, ja viņu attiecības ievirzītos tādā gultnē. Tenets dziļi ievilka elpu.

Protams, patika. Ļoti simpātisks jauns cilvēks.

-    Es jau tā cerēju, ka tev patiks. Meitas atvieglojums bija skaidri dzirdams. Tātad ko tu saki par šodienu?

-     Tā ir laba doma, Tenets atbildēja. Tava māte būs ļoti iepriecināta, ka svētdienā nevajadzēs gatavot pusdienas.

-     Tā arī mēs domājām. Labi. Tad mēs atbrauksim ap pusvieniem.

Vai varam palūgt tevi izvēlēties kādu jauku vietu un pasūtīt galdiņu?

-     Protams. Mēs jūs gaidīsim ar nepacietību.

Un tas bija sacīts no sirds.

Doroteja Simpsone JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

ROMĀNS

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./lax 286452 Licence N" 2-0356 Iespiests a/s "Preses nātns" tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Simpsone Doroteja Ja pamodinātu mirušos

I

II

III

IV

V

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX