Simpsone Doroteja

Viltus nelaiķis

Doroteja Simpsone

VILTUS NELAIĶIS

Režīms, kuru es uzņemos, ir manu pacientu labā saskaņā ar manām spējām un lēmumu, nevis viņiem par ļaunu vai par nelaimi. Es nevienam nesniegšu nāvējošas zāles, pat ja to man lūgtu, nedz ari tādas ieteikšu, bet jo īpaši es nepalīdzēšu nevienam nodzīt augli. Lai kurā mājā es ienāktu, es tur iešu sirdzēja labumam, atsakoties no jelkādas ļaundarīšanas vai kukuļņemšanas un jo īpaši no jelkādas pavedināšanas, vai tā būtu sieviete, vai vīrietis, nebrīvē vai brīvē. Lai ko es redzētu vai dzirdētu, kas attiecināms uz cilvēku dzīvi, man apmeklējot sirdzēju, vai pat citā sakarā, ja tam nebūtu jānāk gaismā tad es to paturēšu pie sevis, uzskatot šādas lietas par svētu noslēpumu.

(No Hipokrāta zvēresta)

1.

Piegruzdušas maizes dvaka cēlās augšup līdz pat vannasistabai, kur skuvās detektlvinspektors Luks Tenets. Lūkodamies putām klātās sejas spoguļattēlā, viņš saviebās, noskaloja mazgājamtraukā bārdasnazi un izgāja kāpņu laukumiņā.

Te smaka bija vēl spēcīgāka, un no puspavērtajām virtuves durvīm gluži kā ektoplazma cēlās tikko manāma zilga dūmaka. Skaļas, taču kādu oktāvu par augstu spēlētas skaņas vēstīja, ka Bridžita cītīgi vingrinās klavierspēlē. Tenets nevēlējās viņu traucēt.

Ben! viņš uzsauca. Tosters!

Pamazs stāvs ar komisku lēcienu no ēdamistabas iemetās virtuvē, un Tenets dzirdēja klikšķi tika iedarbināts bojātais tostera izcēlējmehānisms. Vai tu neieliktu tur vēl kādas šķēles, Ben? viņš nosauca. Un šoreiz uzmani, lūdzams!

Viņš aizgāja atpakaļ uz vannasistabu un, mazliet saraucis pieri, atkal paņēma bārdas skujamo. Džouna acīmredzot atkal bija kaimiņos kā ikrita iepriecinājums blakus dzīvojošajai misis Mārkhemai. Viņa izgāja ap to laiku, kad viņš izkāpa no gultas. Tagad jau bija pagājis labs brīdis.

Džouna jau astoņpadsmit mēnešus strādāja par asistenti pie sardzes virsnieka, kas uzmanīja nosacīti atbrīvotos vispirms jau, lai regulāri trenētos. Darbs viņai patika, taču tas bija ļoti atbildīgs, un, lai gan Tenets, cik vien spēdams, centās tai palīdzēt, Bridžita un Bens ari vēl joprojām prasīja no viņas savu daļu uzmanības. Un šobrīd, kad tā abiem tika atrauta, viņš, skalodams un slaucīdams seju, smlnīgi raudzījās savā atspulgā. Katras sievietes spējām bija savas robežas. No misis Mārkhemas puses nebija saprātīgi tik neatvairāmi mākties virsū, atņemot Džounai laiku. Misters Mārkhems jau gadu kā bija miris, un, lai gan Tenets no sākta gala pret atraitni juta dziļas simpātijas, viņu kaitināja, ka tagad tā prasīja no Džounas tikpat daudz uzmanības un rūpju, cik agrāk bija saņēmusi no sava laulātā.

Apģērbies Tenets devās lejā, cieši nolēmis ar Džounu par to izrunāties. Un jutās vīlies, konstatēdams, ka viņa vēl nav atgriezusies.

-     Es nevaru atrast savu triko, tētiņ, sacīja Bridžita, viņam ienākot virtuvē.

Viņa ar Benu tiesāja no šķīvjiem rīsu sacepumu.

-      Nedomāju vis, ka tas ir diez kur tālu aizklīdis. Tenets ielēja sev tasi kafijas un apsēdās. Kad tu pēdējo reizi turēji to rokās?

-             Māmiņa gatavojās to salāpīt, tēt. Man šodien tas noteikti vajadzīgs deju nodarbībām, un šodien būs Ziemsvētku uzveduma mēģinājums, Bridžitas pelēkās acis bija sākušas vizēt kā pērles.

-    Neuztraucies, Sīkā, Tenets nomierinoši pasmaidīja, pārliecoties pāri galdam Urt paplikšķinot viņai pa roku. Es tikai apēdīšu grauzdēto maizīti, un tad iesim to pameklēt. Ben, cik reizes esmu tev teicis, lai tu pie galda nelasi komiksu! Kurš zina, vai māmiņa jau paēda brokastis?

"Vēl kaut kas," viņš pavīpsnādams nodomāja, kad abi papurināja galvas. Džouna šajās dienās visbiežāk devās uz darbu, pat kafijas tasīti neiebaudījusi.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa vēlēšanās izrunāties ar Džounu bija kļuvusi par noteiktu apņemšanos. Pilnīga pārmeklēšana neko nedeva, un Bridžitas triko neatradās.

-    Kur tas var būt? tagad asaras jau sāka plūst nevaldāmi.

Viņš meiteni apskāva. Kuš, mīlulīt, neraudi! Kaut kur tepat tam jābūt. Ben, aizskrien labi ātri pie kaimiņiem un paprasi māmiņai, kur viņa likusi Sīkās triko. Pasaki, ka viņai tas šodien vajadzīgs skolā. Mums tiešām ir labi drīz jāiet, citādi nokavēsim.

Viņam nepatika redzēt bērnus ejam uz skolu satraukušos. Viņa galva bija pilna ar visādiem dusmīgiem vārdiem, kurus viņš pie izdevības sacītu Džounai. Viņš tomēr negrasījās šorīt rīkot traci bērnu klātbūtnē. Viņš negribēja Sīko satraukt vēl vairāk, pieļaujot, ka tā kļūst par vecāku strida liecinieci.

Džouna ienāca steidzīgā solī, Bens sekoja.

-     Man žēl, dārgumiņ, viņa noteica. Es netiku no turienes ārā.

Viņš ievēroja, ka tā izvairās lūkoties pretī.

-     Neuztraucies, Sīkā, viņa turpināja. Es zinu, kur ir tavs triko. Man tikai vēl jāsašuj un…

-    Tu gribi teikt, ka tikai vēl grasies to lāpīt? Tenets juta dusmu uzplūdu, kuru vēl pastiprināja Bridžitas satraukums un apziņa, ka viņi jau ir nosebojušies un tagad nosebosies vēl vairāk.

-    Tas ilgs tikai sekundi, Džouna sacīja, nozuzdama ēdamistabā. Būs gatavs, kamēr tu izbrauksi mašīnu no garāžas, viņa uzsauca.

-    Labi, tad nāciet, bērni, sacīja Tenets. Jo šorīt bija viņa kārta aizvest bērnus. Tagad veikli, veikli mēteļus mugurā un aplieciet šalles! Mēs jau kavējam.

Kā jau teikusi, Džouna izskrēja ārā ar triko rokās tieši tobrīd, kad Tenets izbrauca no garāžas. Tenets nolaida logu, lai to paņemtu un pasniegtu Bridžitai.

Džouna noliecās, lai uzspiestu ātru, paviršu skūpstu viņa vaigam un pamestu bučas bērniem.

-     Atā, mīlīši, viņa noteica. Redzēsimies pēcpusdienā.

Kāda no Džounas draudzenēm piepelnījās, ņemdama Bridžitu un Benu no skolas kopā ar saviem bērniem un paturēdama pie sevis, līdz Džouna izbrivējās, lai viņus savāktu.

Džouna māja, kamēr mašīna nozuda skatam. Tenets vēroja viņas stāvu, kas auto spogulī strauji samazinājās, līdz viņš nogriezās ap stūri. Pie skolas pagaidīja, kamēr Bridžita un Bens jau droši nonāk pagalmā, kur skolotāji tos var redzēt, un tikai tad brauca projām.

-     Cik jauka diena! uzsauca kāds cits tēvs, līdzīgi norūpējies.

Šī Tenets tobrīd to apjauta pirmoreiz bija ļoti skaista rudens diena: debess bez neviena mākonīša, un saule, šajā agrajā rītā jau pieņemdamās spēkā, kliedēja saltumu, kas ir salnu priekšvēstnesis. Garastāvoklis sāka uzlaboties, un prāts darboties ap to, kas šajā dienā gaidāms. Viņa neizgāztās dusmas bija vēl tepat, zemapziņā; taču tagad savādā kārtā tās sāka transformēties enerģijā. Pa šo laiku viņš bija nokļuvis līdz darba vietai un ticis ar tām galā, un sāka ticēt, ka šodien notiks kaut kas patiesi aizraujošs. Viens no iemesliem, kāpēc viņam patika policista darbs, bija tas, ka nekad nevarēja zināt, kas nāks priekšā nākamajā reizē.

Bija sarūgtinoši konstatēt, ka viņa "Ienākošo materiālu" mapē neatrodas nekas interesants, un pēc tās ātras izpētes viņš piecēlās un piegāja pie loga. Tur lejā, uz ielas, garām zibēja automašīnas un ļaudis steidzās savās gaitās, acīmredzami pilni savas lietderības apziņas. Tenets, viņus apskauzdams, nemierīgi pamīņājās no vienas kājas uz otru. Viņš alka būt ārā un rīkoties, kaut ko darīt.

-    Nelaimīgā kārtā, viņš sacīja pats sev, apsēzdamies atpakaļ pie galda, dzīve nav tāda, lai sagādātu mums to, ko vēlamies, un tieši tad, kad vēlamies. Ikviena aizraujoša, sirdij tīkama pienākuma dēļ nākas pieciest un izpildīt simtiem bezjēdzīgu. Viņš atvēra pirmos aktu vākus, kuri gaidīja iedziļināšanos.

Un piepeši it kā liktenis viņam par pareizas attieksmes saglabāšanu noglāstītu galvu iezvanījās telefons.

-    Šeit Tenets.

-Te detektīvseržants Lainhems, ser.

Tenets pasmīnēja. Uzticamais Maiks jau bija darba uzdevumā.

-    Esmu mājās pie pašnāvnieka, par ko šorīt ziņoja. Pie doktora Petifera.

-     Vai tas ir pats doktors Petifers, kas izdarījis pašnāvību? Teneta tonī bija sadzirdams izbrīns un pārsteigums tādu viņš izjuta ikreiz, kad dzirdēja, ka nogalinājies kāds no mediķiem.

-    Jā, ser.

"Kāda zaimošana," Tenets nodomāja, "nogalināties tādam, kas devis Hipokrāta zvērestu un sevi veltījis dzīvības glābšanai." Diemžēl pārstrādāšanās radīja stresu, ko pārslogotie ārsti reizēm nespēja paciest; pašnāvnieku tāpat kā alkoholiķu skaits viņu vidū bija liels.

-   Tā rādās, Lainhems piebilda.

-    Ko jūs gribat teikt ar to "rādās"?

-    Tā… tas viss medikamentu pārdozēšana kopā ar alkoholu no pirmā acu uzmetiena izskatās diezgan nepārprotami. Ir pat pašnāvnieka vēstule. Bet viņa sievas nav mājās, un saimniecības vadītāja mjā, viņa tāda histēriska kalpojusi pie viņa kopš laika gala un apzvēr, ka viņam nav bijis iemesla to darīt.

-    Tā viņas visas saka, Tenets bilda. Viņš pārāk labi pazina to neticību, kādu sākumā izjuta pašnāvnieku tuvinieki un ko sāpes palaikam pat pārmēru padziļināja.

-    Šā vai tā, es nodomāju, ka labāk būs jums piezvanīt.

-            Es aiziešu. Es tieši sapņoju par kādu ieganstu, lai varētu iziet no komisariāta. Vai tā ir tā lielā Viktorijas laika ēka Bromptonleinas galā, ko?

-    Gluži pareizi. Painlodža. Tā ar balti krāsotām kolonnām.

-      Es pēc desmit minūtēm būšu pie jums. Vai ārstu izsaucāt?

-     Saimniecības vadītāja teica, ka nezinot, kas bijis viņa mājas ārsts.

-    Kaut gan nokalpojusi pie viņa daudzus gadus?

-     Protams, tas izklausās dīvaini, ser, taču tā viņa teica. Viņš, šķiet, bijis ļoti veselīgs, turklāt man liekas, ka dakteri cenšas ārstēties paši, ja nav stipri savārguši… Tā vai citādi, man nelikās, ka būtu pareizi zvanīt kādam no viņa kolēģiem. Nodomāju, ka mēs varētu piezvanīt doktoram Mellerdam.

Mellerds bija policijas ārsts.

-      Pašnāvību gadījumos gan tā nav pierasts, Tenets sacīja. Taču šajos apstākļos… jā, tas būs tas labākais. Palūkošu, vai man izdosies viņu sadabūt. Ja ne, sameklēšu kādu citu kolēģi. Drīzumā redzēsimies.

Mellerds drīz tika atrasts, un Tenets ar vinu

* »

norunāja tikties Painlodžā. Bromptonleina atradās Starrendenas tālākajā nomalē, pirmklasīgā dzīvojamo māju rajonā, tā bija plaukstoša tirdzniecības vieta pašā Kentas sirdī. Tenets te bija dzimis un audzis, tāpēc vietējos lielākoties pazina pēc izskata. Automašīnā viņš lūkoja atcerēties, ko zināja par Petiferu, kas bija uzkrītoši gara auguma, tievs, ar līku degunu, izvirzītu zodu un smalku, kalsenu seju. Viņš neizskatījās pēc viegli pieejama vīra, viņam bija pirmklasīga ārsta reputācija, un pacienti tāpēc bija gatavi pieciest atturīgo apiešanos.

"Un, protams," Tenets ieinteresēts nodomāja, "viņš taču bija apprecējis aktrisi, Džemmu Seidu!" Tā viņam bija otrā sieva, daudz jaunāka par viņu. Šīs laulības pagājušajā gadā izraisīja tenkas visā Starrendenā. Vai varbūt tas bija aizpagājšgad? Tenets nejutās pārliecināts. Mis Šeidai bija vērā ņemama nopietnas aktrises reputācija, un visi jutās pārsteigti, ka viņa nolēmusi apprecēties ar lauku ārstu. Tas nesaderējās ar šo nedaudz eksotisko būtni. Tenets brīnījās, kur gan viņa šorīt pazudusi.

Patlaban, tuvojoties Bromptonleinai, viņš juta spiedienu pakrūtē, kaut arī apzināti mēģināja nodarbināt prātu tā, lai nedomātu par priekšāstāvošo smago pārbaudījumu. Neviens no kolēģiem nezināja, cik ļoti Tenets baidījās no pirmās līķa apskates. Nāves nesenumā īpaši, ja tā nebija bijusi dabiska jaudās kaut kas tāds, kas pirmajā mirklī viņu ļoti ietekmēja. Varbūt tā bija nevajadzīga nožēla, varbūt izjūta, ka tuvāk nekā citkārt atrodas šīs dzīves svarīgākais noslēpums brīdis, kad dzīva būtne zaudē savu individualitāti, savu identitāti un kļūst tikai par nederīgu miesas un kaulu kaudzi. Kādu laiku Tenets par šīm izjūtām kaunējās, uzskatīdams tās par nevīrišķīgām, neatbilstošām viņa aicinājumam, taču palēnām sāka noprast, ka paradoksālā kārtā tās izrādās esam viņa stiprums, kas līdzīgi piešiem pēcāk trenca uz priekšu. Iepazīstot vērtību, kas bija iznīcināta, viņš labāk atskārta savas sūtības jēgu.

Te bija Lainhema minētie vārtu stabi nokrāsoti balti droši vien tāpēc, lai pārgurušais ārsts pēc nakts izsaukuma tumsā vieglāk varētu saskatīt piebraucamo ceļu.

"Jā, tagad Petiferam vairs nakts izsaukumu nebūs," nodomāja Tenets, nogriezdamies pa kārtīgi pielīdzināto grantēto celiņu, un novietoja mašīnu līdzās Lainhema piektajam reno.

Petifera miegu neviens nekad vairs netraucēs.

2.

Petiferu nams bija tipiska deviņpadsmitā gadsimta beigās celta Viktorijas laika ģimenes māja. Plašās kvadrātveida logu ailes abpus šaurajām parādes durvīm netīkami sarkano ķieģeļu celtnei piešķīra cienības un pamatīguma izskatu. Šajā at

mosfērā nepavisam neiederējās stāvs konstebla uniformā pie ieejas.

-    Labritiņ, Endrjūs, Tenets sacīja. Vai detektīvseržants Lainhems ir tur iekšā?

-     Domāju, ka virtuvē, ser, kopā ar saimniecības vadītāju, viņš atkāpās sāņus, lai Tenets varētu paiet garām.

Tenets pamāja un iegāja mājā, aizvērdams aiz sevis durvis. Priekšnamā neviena nebija, pa labi un pa kreisi atradās durvis, bet priekšā platas kāpnes, kas veda taisni augšup līdz kāpņu laukumiņam, kuru apgaismoja sīkrūšu logs, līdzīgs tiem, kādi bija abpus parādes durvīm. Gaitenis no kāpņu laukumiņa droši vien stiepās uz virtuvi. Grīda bija izlikta melnām un baltām keramikas flīzēm un izklāta ar tiešām lielisku persiešu paklāju, un nespodrajā apgaismojumā kā pusdārgakmeņi spilgti izcēlās tā sarkanie un zilie toņi. Labajā pusē pie sienas uz senatnīga, grebumiem rotāta ozolkoka šķirsta stāvēja liels, sārts kauss ar mārtiņrozēm visos iespējamajos toņos no sārta līdz tumšsarkanam, no bālzilga līdz indigo zilam, sasaucoties ar paklāja tonālo bagātību. Pie sienām karājās eļļas gleznas, katra ar savu, individuālu apgaismojumu.

Tenets palika mierā, lai izjustu mājas atmosfēru. Nenācās šaubīties, ka te valdīja labklājība, te bija abas gan gaume, gan nauda. Taču, kuram

bija gaume un kuram nauda, nācās prātot. Ārsti badā nemira, taču viņu ienākumi nesniedzās līdz šādam līmenim. Un, lai gan misis Petifera bija plaši pazīstama, Tenets nedomāja, ka viņa ir tik izcila, lai pelnītu tādas milzu summas.

Mājas viņā galā atvērās un aizvērās kādas durvis, un no šaurā gaiteņa, kas atradās aiz kāpnēm, parādījās detektlvseržants Lainhems.

-     Ak, te jau jūs esat, Maik, sacīja Tenets. Kur viņš ir?

-     Savā guļamistabā. Vai iesim augšā? Lainhems, nostrādājis kopā ar Tenetu vairākus gadus, zināja, cik lēni viņš iešūpojas izmeklēšanas sākumā, un pat piekrita, ka pārliecīga steiga var pagaisināt vitāli svarīgo pirmiespaidu.

-     Rādiet ceļu, Tenets sacīja, sagatavojies sekot Lainhemam.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, viņš atkal sajuta šo spiedienu kuņģī un sausumu mutē, elpa paātrinājās. Viņš sasparojās.

Lainhems veda nevis uz kādu no galvenajām guļamistabām, bet gan uz mazu istabiņu tieši virs parādes durvīm. Tā bija iekārtota vienkārši, pat spartiski viena vienīga gulta, pie tās naktsgaldiņš un vienkāršs krēsls ar Petifera mājastērpu, kārtīgi pārliktu pāri atzveltnei. Nebija nekādu rotājumu, ne gleznu, ne greznuma priekšmetu, vienīgi mazs paklājiņš pie gultas uz pulētās parketa grīdas. Vēlāk Tenets noprata, ka pirmāk tā bijusi ģērbistaba pie kādas no galvenajām guļamistabām, jo vienu istabas sienu veidoja iebūvēts skapis un caur to varēja ieiet blakusistabā. Taču tobrīd viņa uzmanību pilnīgi piesaistīja gultā guļošais.

Doktors Petifers bija nomiris mierīgi tiešām, grūti nācās noticēt, ka viņš nav gluži vienkārši aizmidzis. Viņš gulēja, ērti iekārtojies uz labajiem sāniem, zodu atspiedis labajā rokā, vienīgi pilnīgais nekustīgums un ādas bālums atklāja patieso stāvokli.

-    Vai nav šaubu, ka viņš ir miris? Tenets nomurmināja.

-     Nekādu, ser. Viņš ir miris jau pirms vairākām stundām un ātri atdziest.

Tenets ar roku pieskārās Petifera vaigam, tas bija auksts un aptaustot likās mitrs. Lainhemam bija taisnība. Tātad pagājušajā naktī. Viņš atkāpās, salicis rokas uz muguras. Labāk būt uzmanīgam, lai nenāktos nožēlot katram gadījumam jācenšas neko neaiztikt. Lai gan viņam nācās to atzīt viss izskatījās diezgan nepārprotami, ja vien pašnāvība vispār var izskatīties nepārprotama. Šobrīd paša saspringums jau sāka gaist, un viņš uz naktsgaldiņa ievēroja tukšu pudelīti, netīru glāzi un pusizdzertu vīna pudeli. Pieliecās, lai izpētītu etiķeti: "Teilors, 1908. Portvīna darītava."

-    Tas nemaz neiederas stilā, viņš sacīja. Bija ari vēstule, tu saki?

Lainhems pagrābājās savā krūškabatā un izņēma rūpīgi noglabātu aploksni.

-    Adresēta sievai. Viss šķiet diezgan skaidrs.

Uz aploksnes bija uzrakstīts tikai viens vārds:

"Džemmai". Vēstule bija īsa un kodolīga.

"Dārgā,

piedod man, ka Tevi tā atstāju. Endijs lūdzu, saņemies un pasaki to viņam manā vietā, labi?

Vienmēr Tavs

Arnolds."

Tenets vērās papīra lapā. Tā šķita tik… nepiemērota šādai vēstij. Taču nebija tādas vēstules, vienalga, cik gara un maiga tā ari būtu, kas spētu mierināt šādā veidā pamestu sievu. Pašnāvība jau pati par sevi ir visai daiļrunīga rīcība, un no tās neizbēgami izriet paziņojums: "Tu man nenozīmē tik daudz, lai darītu manu dzīvi dzīvošanas vērtu."

-    Kas tas par Endiju?

-     Doktora Petifera dēls no pirmās laulības. Viņš ir prom internātskolā.

Tenets sarauca pieri.

-     Nabaga bērns. Viņam jāpasaka, protams. Kur ir misis Petifera?

-    Liekas, Londonā. Saimniecības vadītāja teica, ka viņai drīz jābūt atpakaļ. Devusies turp vakarvakarā, lai pavakariņotu ar savu aģentu un aprunātos par jaunu iestudējumu. Viņa ir aktrise, Džemma Seida.

-    Jā, zinu. Tātad viņa bijusi prom visu nakti.

-    Tā ticis sacīts.

-    Kad tad viņa aizbrauca?

-     Misis Praisa, saimniecības vadītāja, to nezina. Arī viņa pagājšnakt neesot bijusi šeit. Viņai bijusi brīvdiena, un drīz pēc brokastīm viņa devusies projām, lai pavadītu šo dienu kopā ar māsu Merišemā. Kad šorīt atgriezusies, esot atradusi visus aizkarus aizvilktus, nebijis nekādu pazīmju, ka doktors Petifers būtu brokastojis, tāpēc nākusi augšā apskatīties un atradusi viņu tā, kā redzējām. Ļoti uztraukusies. Kā jau teicu, esot pie viņa kalpojusi daudzus gadus.

-     Vai nav mazliet dīvaini, ka visi pagājšnakt bijuši projām? Domāju, ka viņai būtu vajadzējis atgriezties savlaicīgi, lai pagatavotu viņam brokastis, īpaši, ja misis Petifera nenakšņoja mājās.

-     Parastos apstākļos viņa droši vien būtu atgriezusies. Taču šoreiz saņēmusi īpašu atļauju pavadīt nakti pie māsas. Ciematā noticis kāds pasākums, kur abas ļoti gribējušas būt klāt.

-Žēl.

Ārā zem automašīnas riteņiem nokrakstēja grants.

Tas būs doktors Mellerds, sacīja Tenets, pieiedams pie loga. Jā, tas ir viņš. Ejiet lejā un sagaidiet viņu, labi?

Kamēr Lainhems bija projām, Tenets vēlreiz pavērās apkārt un pirmoreiz pamanīja, ka uz krēsla sēdekļa atrodas dažas personīgās mantas. Viņš tuvojās tām un pārlūkoja: tur bija kabatas portfelis, termometrs, divi atslēgu saišķi, pāris pildspalvu, veļa un dienasgrāmata. Tenets paņēma pēdējo un uzmeklēja vakardienas datumu. "Dž. Londonā," viņš lasīja, "misis P. — pie māsas." Tie bija vienīgie ieraksti šīsnedēļas ailēs. Viņš ātri pāršķirstīja pārējo dienasgrāmatu un neko interesantu neatrada. Lappuses lielākoties bija baltas, tikai daži ieraksti galvenokārt par sabiedriskiem pienākumiem un Endija mācīblaika termiņiem.

Tenets domīgi nolika dienasgrāmatu atpakaļ uz krēsla. Interesanti, ka misis Praisas brauciens pie māsas bija iegrāmatots. Vai normālos apstākļos vīrietis iegrāmatotu faktu, ka viņa saimniecības vadītāja pa nakti būs projām? Noteikti nē, ja nu vienīgi viņam bija īpašs iemesls to darīt piemēram, vēlēšanās pabūt mājā vienam. Nē, tas nebija dramatisks žests, kas rūpīgi izplānots tā, lai laikus atklātu pašnāvības mēģinājumu un paspētu glābt Petiferu pie bezdibeņa malas. Viņš bija nolēmis mirt un visu rūpīgi pārdomājis. Abām gan sievai, gan saimniecības vadītājai esot prom līdz pat šorītam, nebija lielu izredžu nepatīkamā kārtā tikt pārsteigtam.

"Kāds posts," Tenets domāja, pagriezies atpakaļ, lai ielūkotos mirušā mierpilnajā sejā, "kāds posts varēja novest tādu vīru kā Petifers tik tālu, lai nonāvētos? Droši vien izmisums, un kas vēl?" Tenets bija redzējis izmisumu visādās izpausmēs un visnegaidītākajās vietās, bet pašnāvība bija kas tāds, ko viņam vienmēr nācās grūti aptvert. Vai tas galu galā nebija slepkavības paveids sevis slepkavība, kas noteikti nebija mazāks noziegums par jebkuru citu slepkavību, pat ja to varētu vieglāk saprast. Un savā ziņā, attiecībā uz citiem daudz postošāk: slepkavības upuris, iespējams, pamaz prātojis par vainas apziņu un pašpārmetumu nastu, kāda palikusi viņa tuviniekiem. Cik tuvi cilvēki bijuši Petifers ar savu sievu, tur Tenets netika gudrs. Cik svarīgs bija fakts, ka viņiem bijušas atsevišķas guļamistabas?

Mellerds un Lainhems, ienākot istabā, pārtrauca Teneta domu plūdumu. Sasveicinoties Mellerds ar roku nemierīgi nobraucīja pliko pauri. Viņš izskatījās neparasti saīdzis. To varēja saprast. Ja Tenetam bija grūti aprast ar domu, ka nonāvējies ārsts, tad kā gan lai ar to samierinātos kolēģis? Un, cik Tenetam bija zināms, šie abi vīri pat varēja būt draugi. Iejaukties vajadzēja taktiski.

Mēs gaidīsim lejā, Tenets sacīja. Te nav daudz istabu.

Sagumusi pie virtuves galda, ar abām rokām aptvērusi krūzi kūpoša šķidruma, misis Praisa mēģināja nomierināties. Tā bija plaša telpa ar augstiem griestiem, liels, iebūvēts skapis, kalpotāju zvaniņu rinda ar istabu nosaukumiem pie katra un zaļi krāsoti, aizstikloti plaukti viesa veclaicīgu noskaņu. Savai valstībai misis Praisa līdzinājās gan ar lielajiem apmēriem, gan ar neuzsvērto vecmodīgumu. Šabloniskās krimplēna drānās un viegli ieveidotiem brūniem matiem viņa nekur nekristu acīs. Tenets nodomāja, ka tai varētu būt gadi sešdesmit. Kad abi vīrieši ienāca, pretī pavērās mulsa, saraudāta seja.

Tenets tuvojās un, stādījies priekšā, atvainojās, ka nāksies uzdot vēl jautājumus. Viņš bija konstatējis, ka pieklājība atmaksājas dodot maz, pretī var saņemt daudz. Misis Praisai viss nepārprotami šķita nepārliecinošs. Tenets ātri noskaidroja, ka viņa izgājusi no mājas vakarrīt pusdesmitos, braukusi pie māsas ar autobusu un ieradusies galā pirms pusdivpadsmitiem. Abas pavadījušas pēcpusdienu kopā mājās un vakarā apmeklējušas sanākšanu ciematā. Šorīt viņa paspējusi uz strādnieku autobusu, kas atiet sešos divdesmit, domādama nokļūt uz brokastu beigām, lai novāktu traukus.

-     Jādomā, ka brīvdienās jūs parasti nenakšņojat citur?

-    Nē, bet es ļoti gribēju tikt tieši uz šo sanākšanu, un doktors Petifers man atļāva. Ja vien es būtu palikusi mājās…

-    Kad jūs lūdzāt viņam atļauju?

-     Jau pirms kādiem trim mēnešiem, misis Praisa piesarka. Es ko tamlīdzīgu nelūdzu bieži, viņa taisnodamās sacīja, pēdējā reize bija, kad..'.

-     Neviens neuzskata, ka jums nav tiesību reizēm nakšņot ārpus mājas, Tenets mierinoši sacīja. Kāds jums vakarrīt, pirms aizbraukšanas, likās misters Petifers?

-     Lieliskā garastāvoklī. Viņš tiešām jutās ļoti labi, saimniecības vadītāja uzreiz atbildēja. Tāpēc jau es nespēju noticēt… lūpas nodrebēja, viņa izslaucīja acis un izšņauca degunu. Es tam neticu, saņēmusies viņa sparīgi iebilda. Doktors nekad to nedarītu, nemūžam. Vēl vakarrīt viņš bija tik laimīgs kā bērns. Jā, manuprāt, tas ir par traku. Viņš nekad… nekad… neslēpa, kas uz sirds, es taču viņu labi pazinu un varu apgalvot…

-    Cik ilgi jūs pie viņa kalpojāt, misis Praisa?

-     Piecpadsmit gadus, viņa lepni paziņoja. Kopš Endijs, viņa dēls, vēl bija zīdainis. Un es esmu jutusies ļoti laimīga.

Taču šajā pēdējā apgalvojumā bija kāda rūgtuma apjausma.

-    Tātad pēc pirmās misis Petiferas nāves mājsaimniecību vadījāt jūs viena pati? viņš vaicāja, uzminēdams, ka nemiera sakne slēpjas šeit.

-    Jā, tas tiesa. Piecus gadus. Es lieliski tiku ar visu galā.

Tātad viņam bija taisnība. Misis Praisa nespēja pārkāpt sev pāri, kad runa bija par otro misis Petiferu.

-      Vai jūs zinājāt, ka vakar misis Petifera gatavojās doties uz Londonu?

-     Jā, pēc ēšanas. "Lenča laikā mēs abas būsim projām, un vakariņas jāgatavo tikai vienam cilvēkam," viņa pateica vakarrīt pēc brokastīm. "Es šovakar dodos uz Londonu tikties ar savu aģentu un būšu atpakaļ tikai rīt no rīta." Tiesa, es biju mazliet norūpējusies. Gribēju teikt, ka par braukšanu pie māsas esmu sarunājusi kā jau jums sacīju pirms vairākiem mēnešiem. "Bet manis arī šonakt nebūs," iebildu, "kā ar doktora brokastīm rīt no rīta?" "Domāju, ka viņš bez tām izdzīvos," viņa man atteica aukstāk par aukstu. Un tagad… Misis Praisas acis pildījās asarām.

-    Ak, beidziet taču, misis Praisa, Tenets laipni sacīja. Jūs taču negribat teikt, ka doktors izdarīja to, ko izdarīja, tāpēc ka jūs nebijāt uz vietas, lai pagatavotu viņam brokastis?

Absurdais jautājums lika viņai pasmaidīt.

-    Nē, bet ja es nebūtu izpalikusi…

-     Misis Praisa, Tenets cieti sacīja, pat ja jūs būtu bijusi šeit, ko jūs būtu varējusi izdarīt? Nedomāju vis, ka jums būtu kādas iespējas redzēties ar doktoru Petiferu pēc tam, kad viņš devies gulēt. Viņš pagaidīja, kamēr viņa par atbildi papurināja galvu. Tātad te nu mēs esam. Un vēl jums jāatceras, lūk, kas. Ja kāds patiešām ir apņēmies nonāvēties, tad nekas viņu neapstādinās. Ja arī kāds viņu pārsteigs, viņš noteikti mēģinās atkal. Un, skatoties pēc tā, ka doktors izvēlējies šo nakti, zinādams, ka jūs abas ar misis Petiferu nebūsiet mājās… viņš ieturēja pauzi, lai ļautu mājienam nonākt līdz apziņai.

-   Te kaut kas nav labi, es vēl joprojām nespēju tam ticēt, viņa stūrgalvīgi sacīja. Viņš nudien nebija tāds cilvēks, kas padotos vienalga, kādā ziņā. Kad mira pirmā misis Petifera viņai bija vēzis, un jūs zināt, kā tas ir, viņa slimoja veselus divus gadus, līdz nomira jā, viņš ne mirkli neatmeta cerības, ne mirkli neatteicās no mēģinājumiem viņu glābt. Un vēl tagad, kad misis Petifera ir stāvokli un viss…

-    Misis Petifera ir stāvokli?

-    Jā, jau sestajā mēnesi. Bērnam jānāk pasaulē pēc Jaungada. Viņš tā priecājās par to… Un tad vēl Endijs… Ak vai, kurš gan to pateiks Endijam? Viņš bija tēvam ļoti pieķēries. Un viņa atkal izplūda asarās.

-     Man liekas, ka dzirdu doktoru Mellerdu nākam lejā, Lainhems klusi ieteicās.

Tenets pamāja, paplikšķināja misis Praisai pa plecu un Lainhema pavadībā kāpa lejā uz vestibilu. Viņi sastapa Mellerdu kāpņu galā. Policijas ārsts papurināja galvu, mutes kaktiņi noslīga.

-     Kā rādās, par to nav sevišķu šaubu, ko? Sekcijā vēl pārbaudīsim, protams, taču zāles kopā ar alkoholu… Ļoti tipiski, kā ārsts izraudzītos aiziet, ja būtu nolēmis to darīt. Visnotaļ ērts pašnāvības veids, ja tāda būtu iecerēta. Vai bija ari vēstule?

Tenets pamāja.

-    Tad jau, jādomā, viss saskan. Kāpēc tādā gadījumā izsaucāt mani?

-     Saimniecības vadītāja nezināja, kurš ir viņa mājas ārsts, bet misis Petifera ir projām. Viņai drīz jābūt atpakaļ.

-    Cik žēl! Dzirdēju, ka viņa esot stāvoklī.

-    Tā teica saimniecības vadītāja. Vai jūs viņu labi pazināt?

-    Petiferu? Mellerds saknieba lūpas un papurināja galvu. īstenībā nē. Es viņu pazinu pavirši. Tādā pilsētiņā kā Starrendena ārsti parasti laiku pa laikam sanāk kopā uz kādu apspriedi un tamlīdzīgi.

-    Kāds viņš bija?

-   Kā mediķim viņam bija lieliska reputācija. Kā cilvēkam jā, par to jums jāprasa viņa sievai vai darba biedriem. Viņi atrodami Meidstonroudā, veselības centrā.

Tātad Mellerdam Petifers nepatika vai vismaz nešķita simpātisks.

"Interesanti," Tenets nodomāja.

-     Vai jūs neesat dzirdējis kaut ko tādu, kas izskaidrotu, kāpēc viņš tā rīkojās? Baumas par depresiju, veselības traucējumiem, nelaimīgu laulību, finansiālām rūpēm?

-    Neko. Patiešām, pat ne pusvārdiņa. Es teiktu, tas nav aptverams, tāpēc ka neviens jau nekad īsti nezina, kas notiek otram galvā. Taču šajā gadījumā… Kālab… Mellerds noteica un pēkšņi vēl piebilda: Tas ir, ciktāl es šobrīd esmu informēts. Man vēl jāiedziļinās.

-    Kā jūs domājat, cikos viņš ieņēmis pārmērīgo zāļu devu? Tenets pavaicāja, pavadot Mellerdu līdz automašīnai.

-     Grūti to precīzi pateikt. Iespējams, ka nāve iestājusies diezgan ātri. Viņš noteikti zināja dozas, kādās šīs zāles jālieto, un, protams, alkohols to visu paātrināja. Pēc kādas stundas vai divām viņš noteikti bija jau miris. Taču ir vēl vairāki citi faktori, kuri varēja aizkavēt ķermeņa atdzišanu: tas, ka viņš bija gultā, silti sasedzies, bez tam vēl nakts bija silta… Es teiktu, ka tas noticis starp desmitiem un divpadsmitiem naktī.

"Ar Mellerda secinājumu pilnīgi pietiek," Tenets nodomāja, nolūkodamies, kā policijas ārsts aizbrauc. Mellerda taisnīgumu un asās uztveres spējas visi respektēja. Tenets bija labās attiecībās ar šo padzīvojušo cilvēku, kuru viņš pazina jau kopš bērnības. "Petifera nāve ir Mellerdu satriekusi," prātoja Tenets, iedams atpakaļ uz māju. Doktoram tik raksturīgie trāpīgie izteicieni un lietišķums uzkrītoši izpalika.

Atgriezies virtuvē, viņš piekrita iedzert tasi kafijas, kuru, viņam promesot, bija pagatavojusi misis Praisa. Viņa tagad izskatījās mierīgāka, varbūt bija radusi mierinājumu mājas solī.

-    Tātad, misis Praisa, Tenets uzmanīgi sacīja, policijas ārsts apskatīja doktoru Petiferu, un es baidos, ka tā tiešām izskatās pēc pašnāvības. Viņš pat atstājis vēstuli misis Petiferai. Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka nevarat iedomāties iemeslu, kāpēc viņš tā varētu būt rīkojies?

Misis Praisa papurināja galvu, sakniebdama lūpas šaurā svītrā.

-    Vai naudas grūtību nebija?

Arī šoreiz sekoja sparīga galvas purināšana.

-    Šajā mājā nekad nav bijušas nekādas naudas grūtības. Doktoram Petiferam bija laba prakse, un es noprotu, ka pirmā misis Petifera mirdama atstāja visu viņam. Cik zinu, viņa nebija nekāda nabadze.

-     Vai nebija nekādu… grūtību viņa otrajā laulībā?

Misis Praisa sakrustoja rokas un pavērās viņā.

-     Nē. Neba nu es jums nepateiktu, ja būtu, lai gan es neesmu nekāda tenkuvācele. Varat man ticēt, ka nebija vis. Es būtu pirmā, kas to uzzinātu, jo dzīvoju šajā mājā. Nē, viņš pielūdza zemi, pa kuru viņa staigāja.

-    Un misis Petifera?

-     Viņa pret vīru izturējās labi, neko citu es nevaru sacīt.

Bet Tenets nodomāja ir skaidrs, ka gribētu gan. Izklausījās tā, it kā te nebūtu nekādu rūpju. Un tomēr…

-     Es ievēroju, viņš smalkjūtīgi sacīja, ka doktoram un misis Petiferai bija atsevišķas guļamistabas.

-      Tas, sacīja misis Praisa, izskatīdamās kā ierādot kādam tā īsto vietu, ir vienkārši tāpēc, ka viņš rūpējās par misis Petiferu. Viņam negribējās traucēt sievu miegā. Viņu bieži izsauca naktīs, jūs taču zināt. Tāpēc, līdzko uzzināja, ka viņa ir uz grūtām kājām, uzstāja, ka gulēšot ģērbistabā. Viņš allaž bija pieklājīgs un uzmanīgs…

Asaras atsāka tecēt, un Tenets ātri iejaucās.

-    Un kā ar veselību? Vai ar to viņam nebija nekādu rūpju?

-      Viņš bija vesels kā zirgs. Kopš esmu šeit, nekad netika slimojis ilgāk par vienu dienu. Tāpēc jau es nezinu, kas ir viņa ārsts, ja vispār viņam tāds bija. Varbūt kāds no viņa kolēģiem. Ak, nē, es nesaku, ka viņš nekad neapaukstējās vai tamlīdzīgi, taču viņš ārstējās pats, un nekad nekādu nopietnu sarežģījumu nebija. Nevaru atcerēties, ka viņš būtu pēdējo piecpadsmit gadu laikā kādreiz kavējis darbu ilgāk nekā dienu vai divas. Viņš pagājšgad vairākas dienas nogulēja gultā. Bija pret kaut ko paklupis un sastiepis kājas muskuli. Taču viņš par to nemaz neuztraucās. Viņš daudz ko darīja, lai uzturētu formu. Nesmēķēja, nedzēra -ja nu vienīgi viesībās un regulāri vingroja.

Doktors Petifers, kā izklausījās, "bijis diezgan disciplinēts cilvēks", Tenets nodomāja.

-    Nekādu nepatikšanu ģimenē? Ar vecākiem? Dēlu?

-    Viņa vecāki ir miruši, un Endijs ir jauks zēns

tas jāatzīst, īpaši mūsdienās, kad tik daudz runā par visādiem jauniešiem. Nē, un misis Praisa pēkšņi apsēdās, jo asaras atkal sakāpa acīs, nav iemesla, nav nekāda iemesla, es jums saku. Tas būs nelaimes gadījums.

Tenets un Lainhems neko neteica. Kurš gan zina labāk nekā ārsts, kādas briesmas draud, ja vienlaikus iedzer zāles un alkoholu? Un turklāt bija ari vēstule. Taču runā bija tāds kā mājiens. Misis Praisai ari savulaik varētu būt bijusi kāda saskare ar traģēdiju.

-    Cikos misis Petiferai vajadzētu būt atpakaļ? Tenets noprasīja.

-    Apmēram ceturksni pēc deviņiem. Viņa šorīt pusvienpadsmitos norunājusi tikties ar akušieri.

Visi palūkojās pulkstenī. Desmit pāri deviņiem. Un, it kā viņa būtu parūpējusies pārrasties tikpat precīzi kā iziet uz skatuves dēļiem, parādes durvis atvērās, un vestibilā atskanēja sievietes balss. Tenets un Lainhems abi reizē piecēlās.

Izklausījās, ka Džemma Petifera beidzot pārnākusi mājās.

3.

Tenets steigšus pagriezās pret misis Praisu.

33

-    Kā sauc misis Petiferas ārstu?

Simpsone 3

"Sestajā mēnesī, man vajadzēja jau ātrāk par to iedomāties."

-     Doktors Bersons.

-    Tūlīt sazinieties ar viņu, Tenets sacīja Lainhemam. Misis Petiferai viņš būs vajadzīgs.

-     Tur pie sienas ir telefons, sacīja misis Praisa. Ja es ar kaut ko varu palīdzēt…

-     Pagatavojiet tēju, Tenets sacīja jau ceļā uz durvīm. Domāju, ka viņai tā noderēs.

"Tēja," viņš domāja, "angļu panaceja visām kaitēm. Ko gan šī nācija bez tās iesāktu?"

Misis Petifera vai Džemma Seida, tā pielūdzēji viņu labprātāk dēvēja stāvēja vestibilā, lūkodamās konsteblā Endrjūsā, kurš jutās visai neērti.

-    Nelaimes gadījums? viņa noprasīja. Kāda nelaime atgadījusies?

-     Ak, tur ir inspektors Tenets, Endrjūss ar manāmu atvieglojumu sacīja. Tas ir…

-    Inspektors? viņa pagriezdamās noprasīja.

Tenets netika gudrs, vai jautājošajā skatienā,

kuru viņa tam uzmeta, bija piesardzība, vai nebija. Viņam nekad vēl nebija gadījies redzēt šo aktrisi ārpus teātra un tik tuvu, tāpēc pirmā reakcija bija izbrīns par to, ka viņa var izskatīties tik vienkārša. Maza un smuidra, ar gariem, atpakaļ atsukātiem, brūnganiem matiem, kurus saturēja elastīga saite, ģērbusies krokotā Indijas kokvilnas auduma kleitā, kas sekmīgi apslēpa manāmo grūtniecības stāvokli. Viņš pamanījās ievest viņu viesistabā un apsēdināt krēslā un tikai tad pastāstīja par notikušo.

-    Miris? viņa noprasīja, lūkodamās augšup uz inspektoru. Pārdozējis zāles? Arnolds?

Tagad viņš redzēja, ka viņa bija vecāka, nekā sākumā likās, iespējams, pāri trīsdesmit, bet tik un tā gadus desmit jaunāka par savu vīru. Viņai bija izcili īpatnējas acis gaišā, vītolzaļā krāsā, ar ļoti izteiksmīgām varavīksnenēm. Tenets izjuta neparasti spēcīgu līdzjūtības uzplūdu.

-    Baidos, ka tā ir, viņš sacīja.

Viņas acis novērsās no viņējām, un viņa sargājoši saņēma rokas pāri savam piebriedušajam vēderam, it kā mierinot bērnu, liekot saprast, ka netaisās to pamest savam liktenim. Viņš gandrīz fiziski sajuta sievietes pūles apjēgt sava vīra nāves apstākļus un vārda "pārdozējis" nozīmi ar Petifera plašajām zināšanām medicīnā nekāda nejaušība tikpat kā nebija iespējama…

-    Tātad jūs sakāt, ka tā ir pašnāvība? viņa beidzot noprasīja.

-    Jā. Diemžēl. Taču baidos, ka būs jāveic arī izmeklēšana.

Viņš izņēma vēstuli.

-    Jūsu vīrs atstājis jums vēstuli.

Kādu mirkli viņa lūkojās pasniegtajā aploksnē, tad pasniedzās un piesardzīgi paņēma to divos pirkstos. Pēc tam pavērsa skatu un uzlūkoja viņu ar zaļām, apsūdzošām acīm.

-    Tā ir atvērta, viņa sacīja.

-    Jā, man ļoti žēl. To šādos apstākļos var uzskatīt par standartprocedūru.

-     Standartprocedūru, viņa nicīgi izdvesa, izņemdama no aploksnes papīra lapiņu. Ar acīm vienā paņēmienā pārskrēja īsajam paziņojumam.

-    Un tas ir… viss? viņa noprasīja.

Tenets uzreiz saprata, ko tā gribēja sacīt. Viņa kā atbalss atkārtoja to pašu, ko viņš bija nodomājis, pirmoreiz izlasījis, un viņai bija taisnība. Šie daži nožēlas pilnie vārdi likās šādam gadījumam galīgi nepiemēroti.

-     Baidos, ka jā. Man vajadzēs no jums to paņemt atpakaļ uz laiku.

Viņa atdeva tam vēstuli, pēc tam nogrozīja galvu.

-    Te kaut kas nav labi. Es joprojām nespēju tam noticēt.

-    Kāpēc ne? Tenets pieklājīgi pavaicāja.

Viņa sarauca pieri un lūkojās lejup uz savām

rokām, it kā tajās būtu atbilde. .

-     Vairāku iemeslu dēļ, viņa lēni noteica. Cik man zināms, veselības dēļ viņam raižu nebija

-    un es noteikti zinātu, ja viņam būtu gadījies kaut kas pietiekami nopietns… un turklāt viņš tā gaidīja bērna piedzimšanu. Viņa iekoda lūpā. Vēl vakar, ēdot brokastis, mēs apspriedāmies par vārdiem. ..

-    Vai tā bija pēdējā reize, kad jūs viņu redzējāt?

Durvis atvērās, un ienāca Lainhems, nesdams

tējas tasi. Doktors Bersons, viņš sacīja, drīz būšot klāt.

Tenets atkārtoja savu jautājumu.

-    Nē, tas bija vakarvakarā ap sešiem, viņa sacīja, ar pateicīgu rokas mājienu paņemdama tēju. Kad es palīdzēju viņam apgulties, tas ir, iedevu karstu dzeramo un pāris paracetamola tablešu. Viņš teica, ka jūtoties apaukstējies… un, kad tā paretam gadījās, viņš allaž gāja karstā vannā, ieņēma pāris paracetamola tablešu un likās gultā.

"Viņa joprojām ir mieriga, pārsteidzoši mieriga," Tenets nodomāja. Taču viņam jau agrāk bija gadījies redzēt šāda veida reakciju. Viņš prātoja, ka pašlaik to stindzina nerealitātes izjūtas. Vēlāk, kad apjēgs… Viņš apsēdās un pieklājīgi noteica:

-      Vai jūs jūtaties pietiekami labi, lai man īsi pastāstītu par vakardienu?

-    Ko īsti jūs gribat zināt?

-    Ja jūs varētu pastāstīt par visu dienu tā, lai man rastos kāda nojausma par jūsu vīra rīcību.

Vakarējā diena, tā šķitis, bijusi tikpat ikdienišķa kā jebkura cita, bez jelkādas norādes uz tuvojošos traģēdiju. Doktors Petifers tūlīt pēc brokastīm devies uz veselības centru. Pēc operēšanas viņš veicis savu parasto dienas apgaitu un pēc vizītēm atgriezies mājās uz lenču, kura laikā izturējies kā parasti.

-    Vai viņš nemaz nelikās sadrūmis?

-    Nē, nepavisam.

-    Jums tiešām nav nekas sakāms par viņa uzvedību, izturēšanās veidu? Vai tiešām nebija nekā neparasta?

-    Nē, nekā.

-    Un pēc lenča?

Pēc lenča misis Petifera bija devusies augšā savā istabā, lai atlaistos, jo vīrs uzstājis, ka grūtniecības laikā jāguļ diendusa. No otrās apgaitas Petifers atgriezies ap pussešiem. Tad ari pirmoreiz ieminējies, ka jūtoties apaukstējies. Tā kā sieva gatavojusies vakarā doties projām, viņš nolēmis izkarsēties vannā un likties gultā agrāk. Misis Petifera pagaidījusi, kamēr viņš apguļas, un pēc tam uznesusi viņam augšā karstu dzeramo un paracetamolu.

-    Un tas, jūs sakāt, bija ap sešiem?

-    Jā, pirms es devos projām. Mans taksometrs pienāca tieši desmit pāri sešiem. Es gribēju braukt sešos divdesmit septiņās un, kad uzkāpu augšā, pavaicāju, vai viņš vēlētos, lai atlieku tikšanos un palieku mājās. Bet viņš iebilda, tas neesot nepieciešams, pat būtu muļķīgi, jo, paliekot pie viņa, arī man varētu kaut kas pielipt. Domāju, viņš zināja, ka es justos sapīkusi, ja nebrauktu. Redziet, bērna dēļ es pirms pāris mēnešiem pārtraucu strādāt, un viņš zināja, cik man grūti ar to samierināties. Es biju tik pacilāta, kad aģents man atsūtīja izlasīšanai šo jauno lugu, taču vēl nebiju izlēmusi, vai pieņemt šo piedāvājumu, vai ne. Tāpēc gribēju satikties, lai ar viņu par visu aprunātos. Tad mans vīrs… viņa aprāvās.

-Jā?

Viņa paraustīja plecus.

-      Nekas. Kā jau teicu, viņš sacīja, ka man nevajag palikt, jo rit, bez šaubām, kā likts būšot atkal uz kājām.

Tenets bija pārliecināts, ka viņa ne tādēļ aprāvās, taču viņam nelikās, ka šobrīd varētu to piespiest izteikties. Viņš ļāva visam iet savu gaitu.

-    Jūs teicāt, ka ienesāt viņam dzeramo?

-     Jā. Kakao, viņas acis iepletās. Viņš taču ne… viņš taču neiedzēra to ar kakao…

-    Nē. Tātad jūs atstājāt viņu ar dzeramo?

-     Jā. Tas bija ļoti karsts, un viņš palika to malkojam, kad es gāju ārā.

-    Jūs teicāt, ka iedevāt viņam ari paracetamolu?

-   Tiesa. Divas tabletes. Viņš vienmēr lietoja tādu devu.

-    Un jūs atstājāt iepakojumu uz naktsgaldiņa?

-      Nē. Paracetamols glabājas lādītē, vannasistabā. Es izņēmu divas tabletes un ieliku iepakojumu atpakaļ.

-    Un jūs esat pārliecināta, ka tas bija Paracetamols?

-    Protams.

-    Vai uz iepakojuma ir etiķete?

-    Bez šaubām. Taču kļūdīties nekādi nav iespējams. Mums abiem… nebija vajadzības pēc medikamentiem. Kā viens, tā otrs, mēs paretam lietojām tikai paracetamolu un vēl, ja bija galīgi nepieciešams, tad antibiotikas, tāpēc nekādas citas zāles lādītē neglabājām.

-    Vai nevarat man pateikt, vai jūsu vīram nebija paraduma iedzert pirms gulētiešanas, piemēram, lai vieglāk varētu aizmigt?

-    Jūs domājat alkoholu? Augstā debess, nē! Nemūžam!

Sašutums bija neviltots, par to Tenets jutās pārliecināts. Tikai atceries, ka viņa ir aktrise, turklāt vēl pirmklasīga, brīdinoši čukstēja kāda balss. Vienalga, viņš nespēja saskatīt iemeslu, kāpēc viņai neticēt. Misis Praisa bija teikusi apmēram to pašu. Viņaprāt, notikušais bija skaidrāks par skaidru. Petifers bija gaidījis, līdz juties pārliecināts, ka sieva neatgriezīsies, un tad atbrīvojies no kakao tases. (Bet kāpēc? Un kur tā bija tagad?) Pēc tam viņš bija atnesis pudeli portvīna, glāzi un nepieciešamo daudzumu zāļu un atgriezies gultā, lai meklētu mūžīgo mieru.

Bet kādēļ?

Vajadzēja būt iemeslam, un tam bija jābūt neapstrīdamam, patiešām nopietnam un tomēr ne sieva, ne saimniecības vadītāja itin neko nezināja. Vēl vairāk, Petifers bija izmantojis šo nezināšanu, sekmējis to un pastiprinājis, līdz pašām beigām saglabājot noslēpumainību. Kāpēc tad tādas rūpes par saķertām iesnām, ja viņš bija nolēmis izdarīt pašnāvību? Lai vēl pēdējoreiz kā lielāko greznību izbaudītu sievas aprūpi? Patiešām, vai cilvēks, kas nodomājis nonāvēties, noņemtos ar tādām lietām?

Ak, es to nesaprotu, misis Petifera iesaucās. Es to nekādi nevaru saprast. Viņš vakar bija tik priecīgs. Kā viņš varēja… Zināms, pievakarē viņam likās, ka ir apaukstējies, bet tas taču nekas nav, tas ir gluži… parasts sīkums. Viņš uzstāja, ka man noteikti jābrauc uz Londonu… Es vienkārši nespēju noticēt, ka viņš visu laiku plānojis…

Viņa satraucās aizvien vairāk un vairāk, bet pēkšņi aprāvās, acis mirkšķinādama.

"Nu lik būs," Tenets nodomāja.

-     Nē! neveikli uzslējusies kājās, viņa spalgā balsī sacīja. Tas nav iespējams! Arnolds nekad tā nedarītu. Viņš nekad neko tādu nedarītu. Nemūžam. Viņš nekad mani tā neatstātu…

Balss nupat bija izklausījusies baiļu pilna, un ar rokas mājienu uz piebriedušā vidukļa pusi viņa it kā lūkoja aizslaucīt projām visus nākamos grūtos vientulības gadus, kad vienai nāksies audzināt bērnu.

Tenets piecēlās, arī Lainhems pielēca kājās un paspēra pāris nedrošus soļus uz viņas pusi. Aizcirtās ārdurvis, un vestibilā atskanēja balsis. Lainhems apsviedās un, acīmredzami atvieglots, devās uz durvīm.

-    Tas droši vien būs doktors.

Bersons bija gara auguma plikpauris ar dārgām brillēm. Viens vienīgs acu uzmetiens, un viņam viss bija skaidrs.

-     Džemma, viņš noteica. Pārgāja pāri istabai un saņēma viņas rokas savējās. Man tik ļoti žēl.

Tas, ka viņš uzrunāja misis Petiferu vārdā, Tenetu mazliet pārsteidza, taču viņš uzreiz saprata, ka tā varēja būt. Bez šaubām, Petifers Bersonu labi pazina viņš taču nebūtu uzticējis savas sievas un nākamā bērna veselību cilvēkam, kuru nepazina.

-    Domāju, ka misis Petiferai jāatpūšas, Bersons sacīja, uzmetis Tenetam naidīgu skatienu. Šādā stāvoklī viņa nevar riskēt. Tātad, ja jūs neiebilstat…

-      Nekādā gadījumā, sacīja Tenets, noskatoties, kā viņi aiziet. Bersons sievieti saudzīgi pieturēja. Ārsts ieradās gluži savlaicīgi, tieši tobrīd, kad misis Petiferai sāka trūkt pašsavaldības.

Gluži nemanot, viņam prātā iešāvās doma: vai tiešām nejauši? Vai misis Petifera bija dzirdējusi atbraucam doktora auto?

Nez kāpēc tad, kad viņa bija aizgājusi, Tenets juta maināmies savu attieksmi pret šo sievieti. Līdzjūtība tai bēdās šādos apstākļos bija pilnīgi dabiska, bet tagad, vēlreiz pārdomājot sarunu, viņam ienāca prātā, ka savaldība bija pārsteidzoša. Viena no pirmklasīga aktiera galvenajām īpašībām ir prasme aizkustināt publiku. Vai viņš, Tenets, nupat būtu bijis tik spīdošas izrādes liecinieks, ka ne mirkli nav prātojis, vai te viss ir kārtībā? Vai varbūt viņš pret Džemmu Petiferu bija netaisns?

-     Nabaga sieviete, noteica Lainhems, kad durvis aiz abiem aizvērās.

-    Jūs tā domājat?

Lainhems viņu pētoši uzlūkoja.

-    Jā. Un jūs? Vai tad tā nav?

-            Njā, Tenets šaubīdamies nosacīja. Nu, protams, ari es ta domāju. Šajā gadījuma viņai neviens neko nevar līdzēt, tikai just līdzi.

-Taču?

-Taču man nupat bija tāda jušana… varbūt esmu netaisns. Varbūt tas, kas viņa ir aktrise, pats par sevi nosaka, ka šādā situācijā cilvēki allaž prāto, vai jūtas ir īstas, vai tiek spēlētas.

Pieredze bija gaisinājusi Lainhema agrāko naivitāti un pakļaušanos sievišķīgam šarmam, kas dažos gadījumos manāmi iespaidoja viņa spriedumus un traucēja izmeklēšanu. Taču viņš bija pietiekami ilgi strādājis kopā ar Tenetu, lai respektētu tā uzskatus. Ja agrāk viņš būtu meties aizstāvēt Džemmu Petiferu, tad tagad vienkārši noteica:

-Tātad jūs domājat, ka viņa liekuļoja?

-      Vienkārši es neesmu simtprocentīgi pārliecināts, ka viņa bija patiesa.

-     Vai viņa pateica kaut ko tādu, kas liek jums šaubīties?

-     Nē, neko. Kaut gan vienbrīd viņa kļuva izvairīga. Jūs ievērojāt?

-    Kad viņa teju apklusa pusvārdā? Jā, es to ievēroju. Vēl pabrinījos, kāpēc jūs neuzstājat.

-     Viss gāja diezgan gludi. Es negribēju šūpot laivu. Baidījos, ka tad, ja es lūkošu piespiest, viņa varētu sabrukt.

-   Tieši tāpēc, ka nemēģinājāt, tas bija tik uzkrītoši.

-     Hm, tieši tad ieradās doktors. Tenets mēģināja runāt vienaldzīgi, bet viņam tas neizdevās. Lainhems uztvēra norādi.

-    Jūs gribat teikt, ka šis pēkšņais sabrukums bija iepriekš sagatavots? Izrāde, kas iestudēta par godu mums?

Tenets papurināja galvu. Aizmirsīsim to uz brītiņu, Maik. Ja tā visa ir izrāde, tad nav jāzaudē laiks, to apspriežot, viņš pavīpsnāja. Domāju, doktoram Bersonam palika iespaids, ka es visu ņemu par pilnu. Šā vai tā, palūkosim, kas mums vēl darāms. Mums jāatrod kakao tase, jāpārbauda paracetamola iesaiņojums vannasistabā…

-    Tātad mēs vēl nedosimies projām?

-     Neredzu nekādas iespējas, kamēr mums nav ne mazākās jausmas, kāpēc viņš tā rīkojies. Es piekritu, visi šībrīža pierādījumi norāda uz skaidri redzamu pašnāvību izvēlētais veids, atstātā vēstule un tas, ka viņš tik rūpīgi izraudzījies laiku, kad nebūs mājās ne sievas, ne saimniecības vadītājas. Taču es neesmu ar to apmierināts. Ja viņš nonāvējies pats, tad viņam ir bijis iemesls, un tas, iespējams, gluži vienkārši vēl nav nācis gaismā. Piemēram, viņš varēja atklāt, ka viņam ir vēzis. Ja tā, tad viss būs skaidrs pēc sekcijas. Vai varbūt viņam draudējis bankrots, un viņš jutis, ka nespēj stāties šai nelaimei pretī… Domāju, mēs veiksim dažus smalkjūtīgus pētījumus, šobrīd kvalificējot šo nāvi kā notikušu aizdomīgos apstākļos. Labāk pārmērīgi uzmanīties, nekā vēlāk sev pārmest nolaidību.

-    Tātad jūs gribat, lai es laižu zēnus iekšā?

-      Jā. Es parunāšu ar misis Petiferu. Drošības pēc noņemsim viņai un misis Praisai pirkstu nospiedumus. Pēc tam jūs dosieties uz viņa banku. Nav vajadzīgs iedziļināties sīkumos, tikai jānoskaidro, vai viņa finansiālais stāvoklis bija vai nebija drošs. Un es došos uz veselības centru parunāties ar viņa darbabiedriem, ja nu gadījumā tur kaut kas būtu nogājis greizi. Kāds no viņiem droši vien ir tur un operē. Cerēsim, ka viņi visi nav devušies apgaitā.

-    Vai vēlaties ari pārmeklēt māju?

-      Es palūgšu atļauju. Taču darīsim to smalkjūtīgi. Mēs patiesi šobrīd nevēlamies neko pārspīlēt… Ziniet, Maik, te ir viena būšana, kas man šķiet dīvaina. Tā tikai nupat man iešāvās prātā.

' Kas?

-     Tātad doktors Mellerds sacīja, ka, viņaprāt, Petifers ieņēmis pārmērīgo zāļu devu apmēram starp pulksten desmitiem un divpadsmitiem naktī, un jūs zināt tikpat labi kā es, ka šajā ziņā viņš gandrīz nekad nekļūdās. Taču, ja tā ir, kāpēc Petifers nogaidīja četras vai piecas stundas pēc sievas aiziešanas? Kāpēc viņš nerīkojās tūlīt, līdzko bija pārliecinājies, ka viņa aizgājusi?

-    Lūkojis saņemt drosmi?

-    Tas ir iespējams, piekrītu. Varbūt tāpēc uzradās ari portvīns.

-   Jūs domājat, ka viņš vispirms dzēra? Vai varbūt no brīža, kad sieva aizgāja, līdz laikam, kad viņš to izdarīja, kaut kas atgadījās, pamudinot viņu izlemt.

-   Ja tā, tad tas būs bijis kaut kas diezgan briesmīgs. Tas, ko mēs līdz šim esam par viņu dzirdējuši, neliecina, ka viņš būtu bijis vīrs, kas izdarītu pašnāvību bez pietiekami svarīga iemesla.

Durvis atvērās, un istabā ienāca doktors Bersons.

-     Baidos, ka misis Petifera neies pie miera, ar jums vēlreiz neparunājusi, inspektor, viņš kodīgi sacīja.

-     Kārtībā. Es ari gribēju pārmīt ar viņu pāris vārdus. Kopā kāpjot augšā pa kāpnēm, Tenets vērīgi pētīja doktora stingo sejas izteiksmi. Viņam vajadzēja šā vīra palīdzību. Varbūt man jāpaskaidro, doktor, ka gluži pretēji, nekā jūs varētu domāt, es runāju ar misis Petiferu ļoti uzmanīgi. Viņa bija pilnīgi mierīga, satraucās tikai mirkli pirms jūsu ierašanās un pēkšņi sabruka. Jūs varat viņai pavaicāt, ja vēlaties.

Tagad viņi jau bija nokļuvuši kāpņu augšgalā, un Bersons apstājās. Viņš izskatījās mazliet nokaunējies, kad sacīja: Atvainojiet, inspektori Acīmredzot esmu bijis pret jums netaisns. Dabiski, redzot, cik Džemma nomākta… Esmu ļoti pieķēries viņai, viņiem abiem. Es pazinu Arnoldu doktoru Petiferu daudzus gadus. Jau kopš tā laika, kad mēs kopā studējām medicīnu.

Tenets atviegloti uzelpoja, slavēdams Visaugsto, ka aizkustinājis šo cilvēku. Tas, ka viņš pazina Petiferu, varēja noderēt.

-    Kāds viņš bija?

Bersons savilka lūpas. Vai zināt, es vienmēr esmu domājis, ka uz šādu jautājumu ir grūti atbildēt, un, jo labāk kādu pazīsti, jo grūtāk. Sāc neviļus atcerēties visas labās īpašības, it kā būtu jāraksta rekomendācija. Ļaujiet padomāt… Jā, viņš bija lielisks ārsts pedantisks, strādīgs, apzinīgs, ļoti labs diagnostiķis. Viņam gan bija nelāgs ieradums nošķirties. Viņš bija ļoti atturīgs, piekļūt viņam varēja ar grūtībām. Lai gan pazināmies tik sen, tomēr nekad īsti netiku gudrs, ko viņš patiešām domā.

-     Vai jūs teiktu, ka šāda rīcība bija viņa raksturā?

-    Augstais Dievs, nē. Arnolds, starp citu, bija izturīgs. Viņš nekad nepadotos un neizietu no ierindas, lai cik grūti viņam klātos. Vismaz es nevaru iedomāties iemeslu, kas varētu viņu piespiest to darīt. Esmu gaužām pārsteigts par notikušo.

-    Vai jūs gadījumā nezināt, kas bija viņa mājas ārsts?

-    Es, ja tāds būtu bijis vajadzīgs. Es saku: "Ja tāds būtu bijis vajadzīgs." Jo, lai gan viņš teorētiski skaitījās manos reģistros, praktiski ne reizi visos šajos gados netika ar mani konsultējies. Viņam bija lieliska veselība vienmēr, un, es domāju, viegli sasirdzis, viņš izvēlējās sev zāles pats. Tātad, ja jūs prātojat, vai viņam nebija neārstējamas kaites… njā, ja tā būtu, tad es noteikti par to neko neuzzinātu. Un, ja gadījumā tāda bija, tad pēcnāves sekcija to noteikti parādīs.

-    Un ja gadījumā viņam bija tikai tādas aizdomas? Ir gadījies, ka cilvēki izdarījuši pašnāvību, domādami, ka slimi ar vēzi, kaut gan īstenībā nekā nopietna viņiem nav bijis.

49

Bersons izteiksmīgi papurināja galvu. Arnolds nemūžam nenonāvētos, ja viņam būtu tikai aizdomas. Nē, ja iemesls būtu veselības traucējumi, tad tas drīz vien taps zināms. Patiesību sakot, es domāju, ka jūs nemeklējat pareizā virzienā.

Simpsonc 3

-     Vai jūs šorīt iegājāt viņa istabā, lai viņu apskatītu?

-    Jā, uz īsu brīdi. Es, protams, neko neaiztiku. Bersons sarauca pieri. Labs portvīns un medikamenti. Jāatzīst, ka tas ir veids, kādu varētu izvēlēties ārsts. Vismaz visērtākais. Cik noprotu, tad bija arī vēstule.

Tenets parādīja to viņam. Bersons norūca:

-     Ak Dievs, Endrjū! Jādomā, ka viņa audzinātājs uzņemsies nepatīkamo pienākumu pateikt nabadziņam par notikušo. Pavaicāšu Džemmai, vai viņa vēlētos, lai es piezvanu uz skolu.

Viņas vārdu pieminot, abi atcerējās, kāpēc stāvēja te, kāpņu laukumiņā, čukstus sarunādamies, un sāka virzīties uz misis Petiferas istabas pusi.

Tā bija pilnīgs pretstats vīra mazajai klostercellei. Te valdīja saskaņotība krēmkrāsas paklājs un pie augstajiem logiem pa visu sienu līdz grīdai krēmkrāsas aizkari ar zīmētām meža puķu vijām. No tā paša auduma aizkari un drapērijas pie veclaicīgas gultas ar četriem stabiem stūros tā aizņēma turpat vai visu istabu. Loga nišā līdzās zaļa samta zvilnim, kam vienā galā bija daudz mazu dažādas formas un krāsas mežģīņu spilventiņu, uz tualetes galdiņa atradās sudraba, slīpēta stikla un dārga izskata trauciņu un pudeļu jūklis.

Pār gultas galu bija nevērīgi pārmests balts satīna mājastērps ar gulbja dūnu rotājumiem. Iespaids bija maigs, viegls, gaisīgs un neatvairāmi sievišķīgs. Tenets lūkoja, bet nespēja iedomāties Petiferu mājās šajā apkārtnē.

Džemma Petifera bija atlaidusies mežģīņu spilvenos un izskatījās tik trausla kā vaska lelle.

-    Jūs vēlējāties mani redzēt? Tenets vaicāja.

-     Jā. Man ir kaut kas, ko jums parādīt. Varbūt tas jūs pārliecinās, viņa pasniedzās, lai paņemtu no naktsgaldiņa lielu, brūnu aploksni. Vakar pēcpusdienā vīrs pasniedza man dāvanu. Viņš teica, ka esot to izvēlējies pa ceļam uz mājām. Esmu pārliecināta, ka jūs pratīsiet to novērtēt.

Un viņa izpurināja aploksnes saturu uz segas.

Tenets paguva tikai saskatīt košas, krāsainas brošūras, kad misis Petifera sataustīja kādu papīru un pasniedza to.

-     Tas bija pārsteigums man. Viņš zināja, ka vienmēr esmu vēlējusies turp doties.

Tenets aplūkoja papīru. Tā bija ceļojumu aģentūras kvīts. Vakar pēcpusdienā, tikai dažas stundas pirms pārnākšanas, Arnolds Petifers bija samaksājis divtūkstoš mārciņas par braucienu uz Kanāriju salām izbraukšanas datums bija noteikts pēc trim nedēļām.

4.

Ceļā uz veselības centru Tenets apjauta, ka domā par vīru, kas bija kļuvis par tādu kā vietējo leģendu.

Reiz, precīzāk, no 1948. līdz 1973. gadam, Pedokvudā, Kentā, dzīvoja ārsts sapņotājs. Šis ārsts bija doktors Makdonalds, un viņa sapnis bija dabūt zem viena jumta visus medicīniskos pakalpojumus, kādi sniedzami šajā kalnainajā apkaimē. Sievietēm vairs nebūtu jāzaudē puse dienas, vedot bērnus uz Tonbridžu vai Meidstonu pie zobārsta, vecajiem ļaudīm pensijas gados nebūtu vairs jāizdod liela daļa pensijas par braukšanu autobusos, un grūtniecēm nebūtu jāmeklē aukles, kas paliktu pie jau esošajiem bērniem, lai, mokoties ar sliktu dūšu autobusā, dotos uz pilsētu apmeklēt pirmsdzemdību centru. Doktors Makdonalds nolēma, ka viņa pacienti būs vislabāk aprūpētie pacienti visā Kentā, un Vudlendas veselības centrs Pedokvudā plaukst un zeļ joprojām kā piemineklis viņa pasaules redzējumam, pacietībai un apņēmībai.

Kopš tiem laikiem Kentā ir uzcelti vēl vairāki citi šādi lieliski veselības centri, taču tie, protams, izmaksāja dārgi, tomēr doktors Makdonalds palika kā izņēmums un pārāks par citiem. Starrendenai palaimējās, ka tās centrs līdz ekonomiskās krīzes sākumam jau bija vairāk vai mazāk nokomplektēts, jo tajā laikā paputēja daudzi tamlīdzīgi projekti. Tenets nekad vēl nebija te bijis un, kamēr novietoja auto stāvvietā un tuvojās galvenajai ieejai, lūkojās apkārt ar lielu interesi.

Vienstāva celtne ar plakanu jumtu bija būvēta W veidā, ar pieņemamajām telpām dentistam, ortopēdam, logopēdam un akušierim vienā no spārniem un daudziem un dažādiem procedūru un konsultāciju kabinetiem otrā spārnā. W viducī bija administrācijas telpas, reģistratūra un uzgaidāmā istaba, visas patīkamas, plašas, visas ar ērtiem, polsterētiem krēsliem melnos, oranžos, krēma un šokolādes toņos. Visapkārt valdīja nevainojama tīrība.

Tenets tuvojās izziņu lodziņam, pie kura sēdēja divas sievietes, iegrimušas liela papīru daudzuma aprakstīšanā, ko no viņām prasīja veselības centrs. Pēc dažām minūtēm viņš jau sēdēja mazā, spodrā kabinetiņā kopā ar izpildsekretāri misis Barnetu, slaiku, glītu, apmēram četrdesmit gadus vecu sievieti, ar kārtīgi ieveidotiem pelēkblondiem matiem, izpalīdzīgu un lietišķu no skata. Kad viņš pieklājīgi pastāstīja par notikušo, viņas riekstbrūnās acis ieplētās gluži apaļas.

Miris? Doktors Petifers? viņa pārprasīja kā

misis Petiferas izsauciena dīvaina atbalss.

Tenets pamāja.

-      Un baidos, ka šobrīd tas viss izskatās pēc pašnāvības.

Viņa ātri ievilka dvašu, it kā kāds būtu iezvēlis pa saules pinumu, un norija siekalas, tad noteica:

-    Nē, es tam neticu.

Tenets neteica neko, viņš gaidīja.

-     Tas nav iespējams, viņa pēc brītiņa sacīja, un bija skaidri redzams, ka viņa lūko šos jaunumus aptvert. Ne jau nu doktors Petifers.

-    Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka ir cilvēki, kurus iespējams iedomāties izdarām pašnāvību, ja tie nonāktu izmisumā, bet doktors Petifers… tas tiešām nemaz nesaderas ar viņa raksturu. Viņš ir tik spēcīgs, ar stipru gribu… nesalaužams. Ja viņš nonāk kādās grūtībās, tad nesēž un negaida, kamēr viss beigsies; viņš nepadodas, bet cīnās. Un parasti uzvar.

-      Tātad jūs sakāt, ka pašnāvība nepavisam neatbilstu viņa raksturam?

-    Tas tiesa. Nepavisam. Un vēl vakar viņš bija te, centrā, es gribēju sacīt. Šodien viņam bija brīvdiena, redziet, tāpēc mēs šodien nejūtām viņa trūkumu. Kaut gan…

-Kas?

-             Viņa auto. Tas joprojām ir šeit. Es vēl brīnījos… es to ievēroju, kad šorīt te ierados. Nodomāju, tas droši vien salūzis un viņam vakarvakarā nācies to te atstāt. Pat gaidīju, ka viņš šorit man piezvanīs, lai to pateiktu.

-    Es pārbaudīšu. Kāda ir auto marka?

-    Brūns rovers. Jauns.

-    Kārtībā. Bet jūs sacījāt, vakar…

-      Jā, viņš likās tik pacilāts. Gluži neparasti. Viņš nebija īpaši pretimnākošs, neapzināti misis Barneta jau bija pārgājusi pagātnes formā. Visi viņu cienīja, viņš bija ļoti labs ārsts, bet varēja izturēties, tā sakot, mazliet nevērigi, savā manierē. Ak, nē, viņš nebija rupjš vai tamlīdzīgi, viņa steidzīgi piebilda, es ceru, ka neesmu radījusi nepatiesu iespaidu. Bet vakar, jā, viņš man stāstīja par kādu briesmīgu maltīti, kuru viņi ar misis Petiferu ieturējuši pagājušajā nedēļā. Kā rādās, tā bija viņu otrā kāzu gadadiena, un viņi bijuši uz dzīru mielastu "Pīlē perētājā" pie Baidendenas. Tāpēc es teicu, ka viņš bija neparasti pacilāts. Normālos apstākļos viņš nemūžam nebūtu tik runīgs.

-      Vai jums nav zināms, ka viņam būtu kādas veselības problēmas?

-     Domāju, ka es to neuzzinātu, ja tā būtu ja nu vienīgi būtu kaut kas ļoti nopietns taču nekā tāda nav, nē. Viņš allaž licies ļoti veselīgs. Ārsti

-      Es domāju tāpat… Taču ļaujiet man apskatīties, viņa paņēma no galda žurnālu un atvēra to. Jā, pareizi, doktors Lovrijs būs klāt divos, lai tiktos ar kādu no jaunā ģimenes konsultāciju dienesta, kas sāk darbu Starrendenā. Kad ar viņu runāšu, tad pateikšu, ka jūs vēlētos pārmīt ar viņu pāris vārdus, ja?

-    Jūs esat ļoti laipna.

-     Ko man nokārtot pirms jūsu tikšanās?

-      Varbūt būtu iespējams, ka viņš te atgrieztos mazliet agrāk, teiksim, bez piecpadsmit divos? Tad mēs varētu aprunāties pirms viņa tikšanās.

-    Esmu pārliecināta, ka to varēs nokārtot.

Tenets pateicās viņai un devās laukā. Autostāvvietā ap brūnā rovera motoru piņķerējās kāds mehāniķis. Turpat blakus stāvēja mazs, zils pikaps ar uzrakstu "KLAFA AUTOREMONTS" uz durvīm. Tenets devās klāt.

-    Neiet? viņš laipni pavaicāja.

-     Tā izskatās gan, vai ne? mehāniķis uzmeta vienaldzīgu skatu pienācējam.

-    Tā ir doktora Petifera mašīna, vai ne?

Sekoja piekrītošs mājiens.

-    Nopietni?

-    Ļaujiet strādāt, cilvēk! Es tikai nupat ierados.

-     Varbūt būs labāk, ja iepazīsimies. Detektīvinspektors Tenets no Starrendenas policijas.

Vīrs atlieca muguru un uzmeta Tenetam piesardzīgu skatienu, pēc tam iztaisnojās.

-        Tā? viņš bija ap gadiem trīsdesmit, maza auguma, stiegrains un garmatains.

-       Kad jūs padzirdējāt, ka doktora Petifera auto salūzis?

-    Vakar pēcpusdienā.

-    Ap cikiem?

-       Varēja būt ap puspieciem, varbūt piecpadsmit pēc četriem. Harijs tas ir, misters Klafs ienāca darbnīcā un to man pateica.

-    Ko tieši viņš teica?

-        Harijs? Viņš teica, ka nupat esot piezvanījis doktors Petifers un pateicis, ka nevarot iedarbināt savu auto.

-Un?

-        Jā, un tad Harijs teica, ka viņš nevarot tūlīt nevienu turp nosūtīt, jo otrs mehāniķis bija saslimis un man līdz pieciem vajadzēja pabeigt kāda cita klienta pasūtījumu.

-    Vai doktors Petifers bija sarūgtināts?

-       Pēc Harija domām, nē. Harijs sacīja ja viņš varētu uzkavēties centrā, es brauktu turp, cik vien ātri varēdams, bet doktors Petifers atbildēja ka tam tiešām neesot nozīmes. Viņam uz vakaru izsaukumu neesot un auto nebūšot vajadzīgs, un, ja gadījumā ievajadzēšoties, viņš allaž varot paņemt sievas mašīnu.

-    Un ko tad jūs darījāt?

-     Es šorit, cik agri vien varēdams, devos šurp, lai pēcāk aizdzītu auto uz mājām.

-    Kā jūs dabūjāt atslēgas?

-    Doktors Petifers sacījās tās atstāt uz galda.

Reģistratore noteikti nebija iedomājusies to

pateikt misis Barnetai Tenets nodomāja. Bez šaubām, ka viņai bija daudz steidzamāki pienākumi.

-     Vai jūs nebijāt pārsteigts, ka doktors Petifers nav mēģinājis ar jums sazināties?

Vīrietis paraustīja plecus.

-    Es kaut kā par to neiedomājos.

-     Vai jums pašam jānogādā auto līdz mājām?

-Jā.

-      Labi, kad jūs to izdarīsiet, es mašīnu iebraukšu garāžā un nodošu atslēgas konsteblam, kas stāv pie durvīm. Misis Petifera vēlas, lai viņu netraucē. Domāju, jūs to vēl nebūsiet dzirdējis doktors Petifers šorit atrasts miris.

Vīra seja sašķobījās un mute pavērās.

-    Vai tā nav muļķošanās?

-    Baidos, ka ne.

-    Sirdslēkme?

-    Jūs vēlāk dabūsiet zināt visas detaļas, par to nav šaubu. Varbūt dariet to zināmu arī savam bosam.

-    Protams, mehāniķis nolūkojās uz uzgriežņu atslēgu savā rokā, it kā brīnītos, ko šeit šobrīd dara, bet Tenets devās pie sava auto. Tad vīrs atkal lēni pagriezās pret pacelto motora pārsegu.

Pirms aizbraukšanas Tenets vēl dažas minūtes sēdēja un domāja. Ko tagad? Viņš vēlējās apspriesties ar Lainhemu, taču viņam nepietika laika, lai nokļūtu līdz Painlodžai un atgrieztos vienos četrdesmit piecās. Nē, tā gluži nebija. Laika pietiktu, taču viņš vēlējās kādu brītiņu pabūt viens, lai apdomātu un salīdzinātu visu šorīt dzirdēto. Viņam vajadzēja rast savu viedokli. Varētu piezvanīt Lainhemam no kādas telefonkabīnes un pēc tam iedzert alu, piekožot sendviču tuvākajā ieskrietuvē. Kad viņš brauca projām, mehāniķis izslējās un pamāja ardievas. Tenets par atbildi arī pacēla roku.

Viņš uzmeklēja telefonkabīni nākamajā ielu krustojumā.

-      Maik? Šeit Tenets. Vai nekā jauna nav?

-     Es sazvanīju Petifera banku, un nebūt neliekas, ka tur kaut kas būtu gājis uz leju. Direktors, protams, runāja izvairīgi, taču nepārprotami pateica, ka Petifera finansiālais stāvoklis bijis, kā viņš izteicās, "ļoti stabils".

-    Vai puiši jau pabeidza?

-             Uz to pusi iet. Es sazinājos ar ceļojumu aģentūru, katram gadījumam. Petifers ir piezvanījis un piedāvājies samaksāt par braucienu vakar pēcpusdienā. Kā šķiet, tas bijis pēc pieciem.

-    Hm. Ko tad jūs tagad darāt?

-    Turpinu pētīt apkārtni. Neesmu pārliecināts, vai jūs vēlētos, lai es daru to ļoti pamatīgi.

-    Pamatīgi. Tik tiešām šķiet, ka te kaut kas sāk nelabi ost.

-    Vai tā ir?

Tenets pasmaidīja par aizrautību Lainhema balsī. Seržanta nedziestošā aizraušanās ar savu darbu bija viena no viņa labākajām īpašībām. Tenets bija redzējis tik daudz vērtīgu vīru kļūstam trulus un ciniskus. Un cerēja, ka ar Lainhemu tā nekad nenotiks. Viņš tam pastāstīja par auto.

Lainhems iesvilpās.

-     Kāpēc gan noņemties ar auto remontēšanu, zinot, ka tas jums nekad vairs nebūs vajadzīgs?

-    Tieši tā. Un arī ne tāpēc, ka to vajadzētu misis Petiferai. Kā jau varēja gaidīt, viņai ir pašai savs auto. Vai jūs jau ielūkojāties Petifera galdā?

-    Nedomāju, ka tas būtu ierakstāms iedalījumā ar virsrakstu "slepeni".

-    Labi. Tad atstājiet to man! Es gribu to apskatīties pats. Kur ir misis Petifera?

-    Gultā.

-    Un misis Praisa?

-    Nav bāzusi degunu laukā no virtuves.

-    Kārtībā. Labi, tad pamēģiniet uzzināt, tā īpaši neuzsverot, kur tieši misis Petifera pavadījusi pagājušo nakti.

-    Tad no turienes tas vējš pūš, ko?

-     Patiesībā neesmu par to pārliecināts. Varbūt tas nepūš ne no kurienes. Ja jūs vēlaties sazināties, tad būšu atpakaļ veselības centrā vienos četrdesmit piecās. Es tad tikšos ar vienu no Petifera darbabiedriem.

Pēc dažām šķērsielām Tenets atrada mazu, daudzsološu ieskrietuvi. Viņš devās iekšā. Tur bija kāds pusducis apmeklētāju. Tenets pasūtīja sendviču ar aukstu liellopu gaļu un ar savu alu devās pie stūra galdiņa. Kādu citu reizi viņš būtu apstājies pie letes un patērzējis. Šodien viņš vēlējās būt viens.

Alus bija labs, liellopu gaļas sendvičs lielisks: liela sulīgas, sārtas gaļas šķēle starp kraukšķīgām mājās ceptas maizes rikām. Tenets ļāvās reti jaukajai gastronomiskajai izpriecai, pēc tam aizkūpināja pīpi un sūca alu, vērdamies tālumā un mēģinādams sakārtot domas kaut cik ciešamā kārtībā.

Kā jau viņš bija sacījis Lainhemam, visi tiešie pierādījumi it kā norādīja uz pašnāvību vēstule, izvēlētais laiks un veids un tomēr… Līdz šim nebija atklājies itin nekāds iemesls, kapec Petifers

varētu būt šķīries no dzīves. Viņam šķietami nebi-

» > >

ja ne finansiālu, ne veselības, ne laulības dzīves problēmu, darbā viņu cienīja, viņa ārsta prakse zēla un plauka. Vēl vairāk, sieva gaidīja no viņa pirmo bērnu un tikai vakar pēcpusdienā viņš bija iegādājies biļetes uz dārgu ceļojumu pavisam drizā laikā. Tad vēl tā būšana ar auto. Kā jau Lainhems teica, kāpēc pūlēties un labot auto, zinot, ka tas nekad vairs nebūs vajadzīgs? Vēl vairāk, ikviens no izvaicātajiem sieva, saimniecības vadītāja, sekretāre un vecs draugs nikni noliedza domu par pašnāvību kā par kaut ko neiederīgu viņa raksturā, turklāt vēl visas trīs sievietes, atsevišķi izvaicātas, uzsvēra to, cik labā garastāvoklī Petifers bijis vakar vakarā.

Nē, nebija šaubu, ka te kaut kas noteikti nav kārtībā. Ņemot vērā šā vīra medicīniskās zināšanas, nekādi nebija iespējams, ka viņš varētu likties gultā, aiz nezināšanas iedzēris letālu zāļu devu kopā ar alkoholu. Neiespējami.

Tenets atjēdzās, ka sācis purināt galvu un ka apmeklētāji pie bāra pagriezušies un skatās uz viņu. Vai viņš būtu runājis skaļi? Samulsis viņš ātri izdzēra atlikušo alu un cēlās kājās, lai ietu.

"Tātad," viņš domāja, iedams atpakaļ uz auto, "ja pašnāvība liekas neticama un nelaimes ga

dījums atkrīt pats no sevis, tad…" Nevilšus viņš iztaisnoja plecus, un nāsis tikko manāmi papletās, it kā pa vējam jau saožot briesmas.

5.

Doktors Lovrijs valkāja zelta brilles un bija neliela auguma apaļīgs plikgalvis pilnīgs pretstats savam mirušajam darbabiedram. Smieklu krunciņas ap acīm un muti liecināja par sirds siltumu un dzīvesprieku.

-    Nāciet, nāciet, inspektor, Lovrijs panācās pretī, pastiepis roku, un apsēdināja Tenetu krēslā iepretim savam galdam.

-     Briesmu lietas, briesmu lietas. Tas tik būtu joks, es tā domāju, es tā ceru, ja misis Barneta būtu kaut ko nepareizi sapratusi.

Tenets pakratīja galvu:

-    Baidos, ka ne.

Lovrijs sarauca pieri:

-    Kā tas īsti notika?

65

Tenets īsi pārstāstīja detaļas. Lovrijs klusēdams noklausījās ļoti uzmanīgi, nenovērzdams acis no Teneta sejas. Tenets ar interesi vēroja viņa reakciju. Ja Petifers patiesi bija noslepkavots, tad Lovriju varēja uzlūkot par potenciālu vainīgo. Un, ja Lovrijs būtu vainīgs, tad viņam gan būtu nojaus-

Simpsone 3

ma par iemesliem, kāpēc Petifers izdarījis pašnāvību.

-      Neticami, sacīja Lovrijs, neticīgi purinādams galvu. Absolūti un pilnīgi neticami.

Tātad Lovrijs tiešām varēja būt tik nevainīgs kā izskatījās.

-    Es nekādi nespēju tam ticēt! Lovrijs pielēca kājās, piegāja pie loga, pavērās ārā un salika rokas aiz muguras. Viņš kādu mirkli klusēja, pēc tam pagriezās.

-     Paklausieties, inspektor, kā jūs domājat, vai vairums no mums šeit ir garīgi slimie? viņš ar īsu rokas mājienu norādīja uz konsultāciju istabu, ar to domādams visu veselības centru. Mēs ļoti izveicīgi ceļam tādu neslavu. Apmēram trīsdesmit procentiem mūsu pacientu ir izmisuma radītas psihozes vai stresa simptomi. Vai jūs gribat, lai es noticu, ka nebūtu pamanījis tādus vienam no saviem darba biedriem? Pat ja… viņš aprāvās.

-Jā?

Lovrijs papurināja galvu.

-      Nekas. Runa ir par to, ka esmu pārliecināts: ja Petifers ciestu no tādiem psihiskiem traucējumiem, kā dēļ varētu izdarit pašnāvību, Dievs zina, es to būtu pamanījis.

-             Mēs bieži vien nepamanām izmaiņas cilvēkos, kurus labi pazīstam. It īpaši tad, ja redzam

viņus katru dienu.

>

Doktors nepacietīgi papurināja galvu.

-     Es to zinu. Taču es nespēju piekrist, ka tas attiektos arī uz šo gadījumu. Velns par stenderi, es taču esmu pieradis šādas pārmaiņas ievērot. Tas ir pats par sevi saprotams, gluži kā elpošana. Un es labi pazinu Petiferu. Mēs kopā strādājam jau astoņpadsmit gadus. Viņš nebija tāds vīrs, kas salūztu. īstenībā likās, ka grūtības viņu rūdīja. Izaicinājums viņam bija kā ūdens un gaiss. Ja te sāktos ugunsgrēks, Petifers būtu pašā vidū un vienā mierā izrīkotu glābšanas un dzēšanas darbus.

Viņš atkal pakratīja galvu.

-      Te kaut kas nav labi, es gluži vienkārši nespēju tam ticēt. Un nedomājiet vis, ka es neesmu dzirdējis šādas runas no pašnāvnieku radiem un draugiem. Taču šajā reizē varu apgalvot, ka tā ir patiesība.

-     Tādā gadījumā, vai jūs gribat apgalvot, ka tas bijis nelaimes gadījums?

Lovrijs uzlūkoja Tenetu un pēc tam lēnām atgriezās pie sava galda un apsēdās.

-       Mans Dievs, viņš sacīja. Es saprotu, ko jūs domājat.

-       Tieši tā. Vai jūs patiešām domājat, ka nevar būt ne runas par nelaimes gadījumu?

-    Absolūti nekādas. Neviens ārsts, būdams pie pilna prāta, neliktos gultā ar tādu daudzumu tablešu un vīna pudeli uz naktsgaldiņa.

-    Pat ja būtu saslimis? Misis Petifera sacīja, ka viņš esot juties saaukstējies.

-    Nekādā gadījumā. Mēs pārāk labi zinām, kādas briesmas draud, ja iemiegot vai pusnomodā iedzer pārlieku daudz tablešu, pat lieku tableti. Un, protams, alkohols stāvokli vēl pasliktina. Redziet, es saprotu, izejas punkts ir tāds, ka Petifers nav bijis savā prātā, bet es nekādā ziņā tam nepiekrītu. Ar visu to, ka ir atstāta vēstule, protams…

Lovrijs izklaidīgi pārlaida roku pāri plikajai galvvirsai.

-    Es sāku mulst.

Ne vairāk apmulsis kā es, Tenets nodomāja, tad teica:

-     Tik un tā, jūs redzat, kādās grūtībās esmu nonācis. Man, protams, jāvaicā, vai jūs uzskatāt šo sarunu par konfidenciālu. Jo šobrīd šo gadījumu oficiāli mēs uzlūkojam par pašnāvību.

-     Jā, jā, es saprotu, ka tā nākas. Bet… Paklausieties, inspektor, pats par sevi saprotams, ka tas ir konfidenciāli, nedzisināsim tāpēc velti muti. Mēs pašlaik runājam par slepkavību, vai ne?

-    Iespējams.

-   Man liesām grūti noticēt, ka mums te jārisina šāda saruna. Iedomāties Arnoldu kā pašnāvnieku ir diezgan grūti, bet slepkavība… viņš greizi pasmējās. Pirms es pagūšu atjēgties, jūs jau prasīsiet, vai man ir alibi.

TeneLs neteica neko, tikai uzrāva uzacis.

-     Augstais Dievs, cilvēk, jūs taču noteikti nedomājat… Lovrija sejā atspoguļojās aizvainojums un neticība. Viņš savaldījās ar acīmredzamām pūlēm. Tas, es domāju, ir diezgan prātīgi. Galu galā es pats apgalvoju, ka tā nevar būt pašnāvība. Kā reizēm mēdz gadīties, man ir laimējies. Misis Barneta un es, mēs vakar vakarā bijām sanāksmē Starrendenā. Tā nebeidzās līdz desmitiem, un, ja jūs gadījumā domājat, ka es varēju no turienes nozust, tad piebildīšu, ka vadīju sēdi.

-    Un pēc tam?

-    Kāds paziņa, kas dzīvo netālu no misis Barnetas, piedāvājās viņu aizvest, un es atgriezos mājās reizē ar kolēģi. Manas sievas nav mājās, viņa ciemojas pie mātes, un man nepatīk agri pārnākt tukšā mājā.

-    Un šis kolēģis bija…

-    Doktors Filipss. Vai jūs viņu pazīstat?

Tas bija Teneta paša mājas ārsts.

-   Jā… jūs teicāt "reizē ar"…

-    Jā, ne jau vienā automašīnā, protams. Bet es sekoju viņam visu ceļu no sanāksmes vietas, un tas ilga līdz vieniem naktī. Jūs varat pārbaudīt, pavaicājot viņam, ja vēlaties.

Izskatījās tā, ka Lovrijs tiešām nekur nevarēja būt iejaukts.

-    Ja būs nepieciešams, es to darīšu. Kaut gan, kā jau teicu, oficiāli šī joprojām ir pašnāvības lieta. Tomēr, iespējams, man būs vajadzīga jūsu palīdzība.

Lovrijs atgāzās krēslā un salika kopā pirkstus.

-    Katrā ziņā. Visu, ko es varu darīt… Man divos norunātā tikšanās tika atcelta, es esmu jūsu ricībā.

-     Vispirms fakti, Tenets sacīja. Misis Barneta man īsumā aprakstīja šo iestādi, tāpēc nenāksies jūs ar to apgrūtināt, taču, lūk, kas mani neliek mierā. Zinu, jūsu pacientu skaits ir ļoti liels, īpaši jau doktora Fera prombūtnē, tāpēc, pēdējā brīdī neierodoties viņa aizvietotājam, slodze bija pamatīga. Vai pārstrādāšanās nevarētu būt vainojama doktora Petifera nāvē, ja pieņemam, ka tā bijusi pašnāvība?

-    Nedomāju vis. Ļaujiet paskaidrot! Pacientu skaits ir liels, jā, taču dažādiem ārstiem ir dažādas metodes, un tās nosaka, cik daudz laika ārsts pavada kopā ar pacientiem. Petifers rīkojās veikli, ātri un precīzi. Viņš operēja daudz izveicīgāk nekā mēs, pārējie. Tāpēc es nudien nedomāju, ka lielais pacientu skaits viņam radītu problēmas.

-    Jūs runājat tā, ka viņš liekas mazliet pārcilvēcisks.

-     Patiešām? Es neteiktu. Domāju, ka tāds viņš varētu likties tiem, kas viņu nepazina. Protams, ar viņu nebija viegli iedraudzēties. Viņš bija ļoti rezervēts un neko daudz no savām jūtām nemēdza izrādīt.

-     Jebkurā gadījumā jūs tātad nevarat sacīt, ka kādas problēmas darbā būtu varējušas viņu tā ietekmēt, ka viņš zaudē saprašanu?

-     Esmu pilnīgi pārliecināts ja tā būtu bijis, es to zinātu.

Taču Lovrija acu kaktiņos bija iegūlušās ēnas, un Tenets noprata, ka, turpinot izmeklēšanu, tas būs izvairīgs. Viņš nevēlējās Lovriju noskaņot pret sevi, uzstājīgi izdibinot informāciju, kuru viņš negribētu atklāt. Bija vēl šis tas, kādēļ Tenets īpaši vēlējās gūt ārsta atsaucību.

-     Es domāju, piemēram, vai varēja būt kāds pacients vai varbūt pacienta radinieks, kas justu sirdī rūgtumu pret doktoru Petiferu. Bieži vien nākas

dzirdēt cilvēkus sūdzamies, ka vini nav tikuši labi

7 »

ārstēti vai apkopti…

-             Pilnīgi noteikti es neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis. Un, pat ja tā būtu, domāju gan, ka es to zinātu. Tādi ļautiņi tikai šķiet klusi un mierīgi. Un vai tad Petifera dzīves beidzamajās stundās kādam varēja rasties izdevība inscenēt tādus apstākļus, kādos viņš mira?

-Tas, protams, ir grūti. Neiespējami… nē, par to es tik pārliecināts vis neesmu. Ar pietiekami gudru galvu un uzņēmību… Domāju, ka mēs nevaram ignorēt arī tādu iespēju. Tāpēc es gribēju pavaicāt, vai jūs neizskatītu doktora Petifera ierakstus slimības vēsturēs un nepārbaudītu… Piedodiet, es zinu, ka tas ir daudz prasīts, īpaši jau tāpēc, ka jums tagad noteikti būs vēl vairāk darba… Šaubos, vai būtu labi norīkot kādu jums palīgos. Zinu, cik svarīgi ārstiem ir ievērot slepenību, jebkurā gadījumā, ja klāt būtu kāds no maniem vīriem, varētu rasties nevēlami starpgadījumi.

-      Tiešām. Varbūt palūgšu misis Barnetu man palīdzēt. Es pilnīgi paļaujos uz viņas smalkjūtību… Ļoti labi, inspektor. Bet baidos, ka tas varētu ilgt zināmu laiku.

-      Es to saprotu. Un pateicos. Tagad, novēršoties no šīs varbūtības, man atkal jums jāvaicā, vai viņam varēja būt vēl kādas citas medicīniskas, finansiālas vai laulības problēmas, kas varētu ietekmēt viņa saprātu?

-    Man tas jāapsver. Nu, nē, tādu nebija, vismaz man tādas nav zināmas. Finansiāli viss bija lieliskā kārtībā. Iztikas dēļ viņš nebija atkarīgs no savas prakses. Pirmā sieva bija ļoti turīga sieviete, un viņš mantoja lielāko daļu viņas īpašuma. Kaut kāda daļa no tā, protams, ir noguldīta viņu dēlam laikam jāpiebilst, ka adoptētajam dēlam.

-    Adoptētajam?

-    Jā. Tagad viņam ir kādi piecpadsmit gadi. Viņš ir prom no mājām skolā. Ļoti jauks zēns. Viņš noteikti būs satriekts.

-    Tātad bērns, kuru pašlaik gaida misis Petifera, Petiferam būtu bijis pirmdzimtais?

-    Jā. Tas padara pašnāvības versiju vēl neticamāku.

-    Vai viņš par to priecājās?

-     Kā suns, kas ķer divas astes, Lovrijs pasmaidīja. Tik tiešām interesanti, ja vēl atceramies, ka abi pārliecināti apgalvoja: bērnu viņiem nebūs.

-    Patiesi?

-     Visnotaļ emocionāli. Un, patiesību sakot, es jutos mazliet pārsteigts par to, cik priecīgs viņš bija. Viņš nekad nespēja atraisīti sarunāties ar bērniem, tie viņam ne drusciņas nepatika, tas gan jāsaka. Viņam bija grūti nolaisties līdz bērnu līmenim. .. Taču, man šķiet, ar paša bērnu ir citādi.

-    Tātad viņš nesapratās arī ar savu pieņemto dēlu? Endrjū tā taču viņu sauca, vai ne?

-      Jā, Endrjū. Ak, nepārprotiet mani, viņš bija zēnam ļoti pieķēries. Es domāju, viņam klājās grūti, kad Endijs vēl bija pavisam mazs, bet tā tas ir ar daudziem vīriešiem. Taču, gadiem ejot, viņi savā veidā spēj ļoti pieķerties. Iespējams, viņš domāja, ka ar nākamo bērnu būs tāpat. Un, kā jau teicu, ja tas ir paša bērns… Šā vai tā, es domāju, šajā jomā mani nekas vairs nespētu pārsteigt. Esmu redzējis visu ko. Bezbērnu pārus, kuri maina savas domas un kuriem pēcāk ir bērni, pārus, kuri tos negrib, bet kuriem galu galā tie tomēr ir, un visļaunākajā gadījumā tādus, kuriem tie nevar būt. Petifera pirmā sieva Diāna bija viena no tādām sievietēm. Galu galā viņi nolēma adoptēt. Nabaga Diānai tādēļ dažnedažādā ziņā klājās plāni. Viņai bija tikai četrdesmit, kad viņa nomira.

-    Ar vēzi, vai ne?

-     Jā. Kuņģa vēzis, Lovrijs saviebdamies noteica.

-     Man gribētos zināt, kā jutās zēns, uzzinājis, ka gaidāms vēl kāds bērns.

-    Endijs? Lovrijs sarauca pieri. Par to man nav ne jausmas.

-     Vai viņu aizsūtīja prom no mājas, kad tēvs apprecējās otrreiz?

-     Par to viņš gan diez ko nepriecājās, Lovrijs nopūtās. Nebūtu īpaši godīgi no manas puses, ja es nepateiktu, ka ar pamāti viņš nespēja saprasties. Protams, viņš ir tajā vecumā, kad ļoti ātri apvainojas, bet viņai nav nācies saskarties ar bērniem, nemaz jau nerunājot par pusaudžiem, kas, kā jums zināms, spēj izturēties ellišķīgi pat pret vismīlošākajiem un saprotošākajiem vecākiem.

-     Tam es ticu, Tenets pavīpsnāja. Vecāku un bēmu problēmas ir mūžīgas, to arī es varu apgalvot. Tās tikai mainās. Un… kā ir ar Petifera attieksmi pret sievu?

Viņš apzinājās, ka abi nonākuši pie kutelīga jautājuma, un nebija pārliecināts, vai Lovrijs atbildēs. Taču bažas izrādījās bez pamata.

-     Viņš pielūdza sievu kā elku, Lovrijs uzreiz atbildēja. Pilnīgi un absolūti dievināja. Ļaujiet man paskaidrot! Tiem, kas Petiferu nepazina, viņš varēja likties auksts kā zivs, bet tie, kas pazina, zināja, ka viņam ir tikai divas nepārvaramas kaislības sieva un darbs. Un būtu grūti pasacīt, kas nozīmēja vairāk. Viņš, protams, vienmēr bija aizrāvies ar darbu, un otrreizējā apprecēšanās tur neko neizmainīja, taču nav šaubu par to, ka, pirmoreiz ieraudzījis Džemmu, viņš iemīlējās līdz ausīm. Tas ir neticami, ka vīrs ar tādu galvu un zināšanu līmeni spēj zaudēt jelkādu apdomību un veselo saprātu, ir kā no laivas izmests. Viņš viņu bildināja jau nākamajā nedēļā pēc tam, kad bija pirmoreiz ieraudzījis uz skatuves, ziniet. Tad katru vakaru sekoja puķes, dāvanas vecā, pazīstamā tuvošanās kārtība.

-    Vai jūs domājat, ka tā nebija saprātīga izvēle?

-    Ai, nē. Nebūt nē, Lovrijs kaismīgi iebilda. Viņi abi kopā jutās ļoti laimīgi. Domāju, ka Džemma pie viņa atrada tieši to, ko meklēja drošību, kādu sniedz laulība, kopā ar brīvību turpināt savu karjeru.

-    Vai viņš pret to neiebilda?

-     Nē, nekādā ziņā. Viņš ļoti lepojās ar viņas panākumiem. Viņa ir lieliska aktrise, jūs jau zināt.

■>Jā. Es viņu esmu redzējis. Vakara avīzē pirms dažiem mēnešiem. Bet mazulis… Nemaz neizklausās, ka bērniem būtu vieta viņas plānotā shēmā.

-   Jā, kā jau teicu, viņš bija kā no mēness nokritis. Viņa… domāju, ka viņai vajadzēja labu laiku, lai samierinātos ar šādu domu. Taču, reiz nu tā bija iegadījies… Nē, viņi abi ļoti gaidīja bērna nākšanu pasaulē. Kā jau sacīju, tas ir viens no iemesliem, kāpēc man pašnāvības versija šķiet tik nepieņemama.

-     Kāda bija doktora Petifera veselība? Vai tā bija laba?

-    Tīrās šausmas. Es gribēju sacīt, ka viņš par to ļoti rūpējās. Gluži vai fanātiski nodarbojās ar vingrošanu. Izpildīja kādu duci vingrojumu ik rītu, ar doktoru Feru divreiz nedēļā spēlēja skvošu… Visus šos gadus, kopš esam pazīstami, viņam nav piemeties nekas nopietnāks par parastām iesnām. Viņš nesmēķēja, iedzēra tikai reizumis, ēda pieticīgi, viņam bija nevainojama redze un dzirde nē, pagājušajā gadā viņam ar redzi bija nelieli sarežģījumi, taču viss beidzās labi.

Iezvanījās tālrunis.

-    Atvainojiet, sacīja Lovrijs. Tad piebilda: Tas ir jums, inspektor.

Tas bija Lainhems:

-     Piedodiet, ka jūs traucēju, ser! Mums nupat piezvanīja no Endrjū Petifera skolas. Viņš ir aizbēdzis.

Tenets norūca:

-    Domāju, ka viņš būs devies uz mājām.

-    Tāpat domā ari audzinātājs.

-    Cik ilgā laikā viņš var atkļūt šurp?

-     Atkarībā no tā, ar ko brauks. Pa taisnāko ceļu tās ir tikai trīsdesmit jūdzes, un, ja viņu kāds paķēris līdzi, tad viņš varētu drīz būt klāt.

-    Vai viņi domā, ka tā var gadīties?

-    Jā. Ar sabiedrisko transportu tur laikam nav diez cik labi. Skola atrodas laukos.

-     Es dodos atpakaļ. Esmu te gandrīz vai pabeidzis. Drīz redzēsimies.

Tenets pateica Lovrijam, kas atgadījies.

-      Vai vēlaties, lai dodos jums līdzi? Lovrijs pieceldamies piedāvājās.

Tenets piekrita. Zēns, bez šaubām, bija izmisis, un tāpēc nebūtu slikti, ja pie rokas būtu medicīniskā palīdzība. Iespējams, ka jau pazīstama seja vien varētu palīdzēt, ņemot vērā faktu, ka viņš nesaprotas ar pamāti. Protams, tur bija arī saimniecības vadītāja, taču varbūt viņa, lai cik simpātiska, tomēr turas malā…

-    Pateicos, viņš sacīja, tas būtu ļoti laipni.

-      Man jāsazinās ar doktoru Breintriju, Lovrijs sacīja, lai pateiktu viņam, kas notiek. Taču es to varu izdarīt arī no Petifera mājas. Manuprāt, tā ir laba doma būt tur, kad ierodas Endijs.

-    Cerēsim, ka mēs tur nokļūsim laikā.

Ar gluži vienādu nemieru sirdī abi steidzās uz durvīm.

6.

Nonākuši Painlodžā, Tenets un doktors Lovrijs atviegloti uzelpoja, redzēdami, ka no Endrjū vēl nav ne ziņas, ne miņas. Lovrijs tūlīt devās pie tālruņa, bet Tenetu Lainhems iesauca viesistabā.

-    Ceru, ka jūs neņemsiet ļaunā, ser, bet es vēl neesmu licis aizvest prom līķi.

-    Kāpēc ne?

Lainhems izskatījās apjucis:

-Tas puika, Endrjū… Es nezināju, kā pareizāk rīkoties… Kas viņu dziļāk satriektu tēva līķis vai tukša māja, kad mirušais būtu jau projām.

-     Īstenībā tas ir viņa patēvs. Jā, es saprotu, ko jūs domājat, Tenets jutās pārsteigts. Lainhems parasti nebija tik jūtīgs.

-    Ak Endrjū ir adoptēts? Es to nezināju.

-    Kāda tur starpība?

-     Es nezinu. Es… kad nogalināja manu tēvu jā, tas bija pirms daudziem gadiem es nekādi nespēju noticēt, ka viņš ir miris. Es viņu mirušu nekad netiku redzējis, ziniet, Lainhems iesmējās, juzdamies neveikli. Muļķīgi, patiešām. Man bija tikai seši gadi, es biju pārāk mazs, lai skatītu līķus, taču tas likās tik neticami, ka viņš varētu būt miris. Viņš torit bija atvadījies no manis kā visus citus rītus, tikai nekad vairs neatgriezās. Tāpēc es šodien iedomājos… iespējams, ka tas bija muļķīgi. Endrjū gandrīz ir jau pieaudzis, vai ne? Un, ja doktors Petifers bija viņam tikai patēvs…

-    Tikai? Nenovērtēsim par zemu šādu attiecību nozīmi, Maik. Jau pati bēgšana nozīmē, ka zēns ir satriekts. Un, kaut ari izklausās, ka piecpadsmit gados ir gana pieaudzis, īstenībā tas ir ļoti viltīgs vecums. Domāju, jūs pareizi rīkojāties, lai gan Tenetam tagad bija vairāk nekā divreiz piecpadsmit gadu, viņš vēl joprojām atcerējās tā laika saspringtos pārdzīvojumus un svārstīgos garastāvokļus no melna izmisuma līdz reibinošai eiforijai, neaptēsto nedrošību, kāda pusaudžiem jāpārvar, lai atrastu savu īsto veidolu: Šā vai tā, vai jums izdevās uzzināt, kur misis Petifera pavadījusi pagājušo nakti?

-     "Lombardas viesnīcā" pie Lombardskvēra. Es pārbaudīju.

-    Vai nav zināms, cikos vina ieradusies?

' *

-     Administratore to droši nezināja. Tā, ar ko es runāju, vakar nav dežurējusi, un, pat ja būtu, tā ir ļoti liela un ļaužu pārpildīta viesnīca, tāpēc es šaubos, vai to var atcerēties. Taču viņa teica, ka, spriežot pēc vietas, kur reģistru grāmatā misis Petifera ierakstījusi savu vārdu, tas varētu būt tā paagrāk vakarā.

-     Domāju, ka viņa tur ierakstījās pirms vakariņām ar aģentu.

-     Iespējams. Tā vai citādi, es vairāk tur neurķējos. Viņa teica, ka varētu pamēģināt uzzināt ko vairāk, ja es vēlētos, bet es atbildēju, ka šobrīd nav vērts pūlēties. Šajā stadijā negribas sacelt pārāk lielu troksni.

-    Jauki. Kā ar kakao krūzi?

-    Misis Praisa to šorīt atradusi izlietnē. Viņa to automātiski izmazgājusi un nolikusi vietā.

-    Žēl. KaUt gan es neesmu pārliecināts, vai tam ir liela nozīme. Taču tas apstiprina misis Petiferas sacīto. Kā ar paracetamola iesaiņojumu?

-     Tas ir vannasistabā, lādītē, kā misis Petifera teica. Puslīdz pilns.

Tenets ik pa laikam nemierīgi palūkojās logā. Bija sacēlies viegls vējiņš, un augsto krūmu zari dārzā šūpojās un locījās kā līgani graciozas austrumzemju dejotājas. Tumšsārtas un zeltainas kritušās lapas neregulārā rakstā klājās maurā.

-    Mums jāatceras, ka vēlāk jāpiezvana uz Klafa garāžu, Maik, lai konstatētu, kas īsti nebija kārtībā doktora Petifera automašīnai, Tenets sastinga. Vārtos iegriežas zēns. Aši pasaki doktoram Lovrijam. Viņš aizslēpās aiz aizkariem un, juzdamies kā veca dāma, kas izseko savus kaimiņus, aplūkoja Endrjū Petiferu.

81

Zēns bija garš un tievs, izstīdzējis kā jau pusaudzis. Rokas kabatās, pleci sagumuši, galva nokārta, ar kājām īgni spārdot oļus, viņš Tenetam izlikās satriekts. Zēns apstājās, lai aplūkotu māju, un sadrūma, ieraugot pie parādes durvīm sardzē stāvošo policistu. Pirms iekšā nākšanas viņš izvilka rokas no kabatām un iztaisnoja plecus.

Simpsonc 3

Vestibilā atskanēja balsu murdoņa, un doktors Lovrijs lejā pie durvīm tās pārkliedza:

-    Es ar Endrjū tūlīt iešu augšā.

Pēc desmit minūtēm viņš ieveda zēnu viesistabā un iepazīstināja.

-    Doktors Lovrijs teica, ka mans tētis esot atstājis vēstuli, Endrjū stīvām lūpām uzrunāja Tenetu. Viņš bija ļoti bāls.

Ar mazu novēlošanos Tenets bija ievietojis vēstuli caurspīdīgā polietilēna aploksnē.

-    Piedodiet, viņš sacīja, kad Endrjū mēģināja to izņemt, vai jūs neatstātu to tur iekšā?

Zēns sarauca uzacis, uzmeta Tenetam aizvainotu skatienu un pārlūkoja īso vēstuli. Pēc tam viņš to izlasīja vēlreiz. Un vēlreiz. Un klusēja.

Tenets ievēroja, ka viņš ir aizturējis elpu.

Labu brīdi zēns stāvēja nekustīgi un pēc tam lēnītēm pacēla galvu, lai uzlūkotu Tenetu.

-    Mans tēvs to nav rakstījis, viņš pārliecināti noteica.

Par Lainhema un doktora Lovrija sasprindzinājumu liecināja tik tikko manāma, bezmaz netverama sakustēšanās, kad Tenets piesardzīgi pārprasīja:

-    Tā? Kāpēc jums tā šķiet?

-    Lūk, Endrjū ar pirkstu norādīja uz plastikātu. Lai kas to rakstījis, viņš ir nepareizi uzrakstījis manu vārdu.

Viņš nolika vēstuli un ņēmās drudžaini rakņāties pa kabatām.

Trīs vīrieši gaidīja klusēdami, viņi visi apzinājās šā brīža nopietnību un pat nepasmaidīja par vienreizīgo priekšmetu kolekciju, kura tika sakrauta kaudzē uz zemā galdiņa: netīrs mutauts, piezīmju grāmatiņa, kalendāriņš, auklas gals, pāris skrūves, palielināmais stikls, pildspalvas, zīmuļi, gumija, pussalauzts lineāls, monētas, kabatas portfelis, golfa bumba, spalvu nazītis un vairākas apskrandušas aploksnes ikkatra tika nopētīta un tad nolikta. Viņi visi saprata, ka viņš meklē vēstuli no tēva.

-    Eku… Endrjū visubeidzot izkampa saņurcītu papīra lapiņu. Es zinu, ka tai kaut kur bija jābūt… To aplūkojis, viņš nomurmināja "jā", kas izklausījās apmierināti, pēc tam nolika lapu uz galda, lai nogludinātu locījumvietas, pirms pasniegt to Tenetam salīdzināšanai ar pašnāvnieka vēstuli.

-    Te, lūk, ir, zēns triumfējoši sacīja. Viņš vienmēr rakstīja manu vārdu tā. Ar "A".

Tenets ielūkojās vēstulē. Tā sākās ar vārdiem "Mans dārgais Andī!" Rakstāmmašīnas kļūda tā nebija, jo vēstule bija rakstīta ar roku. Viņš palūkojās uz misis Petiferai atstāto zīmīti, lai pārbaudītu to, ko vēl gluži skaidri atcerējās. Doktors Petifers bija rakstījis "Endijs".

-     Tā ir ļoti sīka atšķirība, sacīja Tenets, sniegdams abas vēstules Lainhemam. Lai gan viņš jutās pārliecināts, ka tā varēja būt arī ļoti nozīmīga atšķirība.

Endrjū, stūķēdams savu mantību atpakaļ kabatās, sparīgi purināja galvu.

-      Viņš nekad mana vārda beigās nav rakstījis "ijs", viņš sacīja. Nekad!

-    Ar vispatiesāko cieņu jāsaka, Endrjū, ka jūsu tēvs tobrīd nevarēja būt kaut cik sakarīgā stāvoklī.

-    Man nav nekādas daļas par to, kādā stāvoklī viņš bija. Vienalga, viņš manu vārdu tā nerakstītu. Nekad, nemūžam viņš tā nav rakstījis. Vispār jūs noteikti varat to pārbaudīt ar rokrakstu eksperta palīdzību. Tas jums pateiks.

-    To viņš, protams, daris, sacīja Tenets.

-     Paklausieties, sacīja Endrjū, pēkšņi kļuvis ass. Neākstieties, labi? Vai jūs gribat sacīt, ka es nezinu, kā manis paša tēvs būtu rakstījis? Šī nav vienīgā vēstule, viņš turpināja, norādīdams uz papīra gabalu Teneta rokā. Man to ir dučiem. Simtiem. Es jums atsūtīšu, cik vien vēlaties, un jums nāksies man noticēt. Tāpēc, ka jūs redzēsiet nekad, nevienu pašu reizīti mans tēvs nav manu vārdu rakstījis ar "ijs". Un visinteresantākais ir tas, ka neviens cits šo atšķirību nezina, neviens to nepamanītu, vai ne? Un neviens cits neapjēgtu, jo vārda skanējums ir tik līdzīgs, vai tad tā nav? Jo izrunā taču sasodīti vienādi…

Balss bija tapusi skaļāka, un pēkšņi viņam sāka birt aizturētās asaras, ritot aumaļām pa seju. Viņš tās nikni notrauca ar rokas delmu, tad piegāja pie loga un sāka vērties laukā, lūkojot savaldīties, tomēr viņa pleci drebēja.

Doktors Lovrijs paspēra soli uz viņa pusi, taču apstājās, acīmredzot nopratis, ka jebkāda līdzjūtības izpausme padarītu šo cīņu vēl grūtāku.

Iestājās neērtības pilns klusums.

Beigu beigās, kad Tenetam likās, ka zēns ir saņēmies, viņš noteica:

-    Vai jūs saprotat, cik nopietnas aizdomas esat izteicis, Endrjū?

Endrjū apsviedās un drūmi viņu uzlūkoja.

-    Es neesmu galīgs muļķis, inspektor. Un man šķiet, ka jums nebūs tālu jāmeklē.

Lūpas saviebis, viņš pievērsa acis griestiem.

-     Endij! izklausījās tā, it kā doktors Lovrijs justos šokēts. Tu pats nesaproti, ko runā! Un vēl piebilda, vērsdamies pie Teneta: Viņš ir pārlieku satriekts un nesaprot, kādas sekas var būt viņa teiktajam…

-    Lūdzu, doktor Lovrij! Endrjū viņu pārtrauca. Atvainojiet, negribu kļūt rupjš, bet es neesmu piecgadīgs bērns, jūs taču zināt. Okei, zinu, ka neesmu vēl pieaudzis, taču domāju, ka esmu pietiekami liels, lai man būtu savi uzskati, un es atklāti pateicu, kādi tie ir.

-    Dieva dēļ, kas te notiek?

Visi pievērsās durvīm. Tajās stāvēja Džemma Petifera smalkā, gaiši zilā tērpā ar lielu volānu pie kakla un tieši zem apspīlētajām krūtīm sašūtām brīvām ielocēm, kas izcēla piebriedušo vēderu. Viņa izskatījās nedaudz apmulsusi un samiegojusies.

-     Es dzirdēju kliedzienus… Ak, tas esi tu, Endij, viņa sacīja, zēnu pamanījusi. Mans dārgais… viņa palaida vaļā kopā saņemto tērpu un, rokas pastiepusi, tuvojās, lai viņu apskautu.

-     Man tik ļoti žēl… viņa sacīja, tik ļoti žēl…

-     Tev ir gan jābūt žēl, tu, govs, Endrjū iekliedzās, kāpdamies atpakaļ, lai no tās izvairītos, ar tādām pūlēm panāktā pašsavaldīšanās šķita izkūpējusi pa logu. Neķeries man klāt!

-    Endij! doktors Lovrijs un Džemma Petifera vienā balsī patiesās šausmās iesaucās. Džemma apstājās un neizlēmīgi palūkojās doktorā, kas kā sargādams satvēra viņas roku.

-     Neuztraucieties, dārgā, viņš steigšus sacīja. Zēns, protams, pārdzīvo…

-             Pārdzīvo? Protams, es nolādēti smagi pārdzīvoju! Endrjū iebļāvās. Viņš bija mans tēvs, vai ne? Mans tēvs, Dieva dēļ!

-    Tavs audžutēvs, precīzāk sakot, Džemma aizsmakušā balsī noteica, un katrs viņas skaidri izrunātais vārds bija sāpīgāks par pļauku sejā.

Iestājās pārsteiguma pilns klusums. "Zēnam ir taisnība," Tenets nikni domāja, "viņa tiešām ir govs. Un, kā redzams, tas ir visai tālu aizgājis."

-    Seržant, lūdzu, uzvediet misis Petiferu atpakaļ augšā, viņš sacīja, saņēmis viņas elkoni ar vienu roku un Lainhema elkoni ar otru, un žigli vilka viņus abus uz durvju pusi.

Misis Petifera atvēra muti, lai protestētu, bet, ielūkojusies triju vīriešu sejās, kuras šķita pārakmeņojušās, laikam nodomāja, ka labāk būs paklausīt. Klusumam valdot, viņa saņēma tērpa malas un Lainhema pavadībā izgāja no istabas.

Tenets pavērās vēl joprojām bālajā Endrjū sejā un nolēma uzticēt puisi Lovrijam, lai ārsts, kā spēdams, viņu nomierina.

-    Es došos pārmīt kādu vārdu ar misis Praisu, viņš sacīja. Pie durvīm Tenets apstājās. Endrjū, es nekādus jokus nedzenu, vai zini. Ja tev būs taisnība, tad ķeršos pie lietas. To es tev apsolu.

7.

Es vēlētos, kaut visur būtu tāda kārtība kā šeit, Tenets sacīja.

Viņi ar Lainhemu pētīja doktora Petifera rakstāmgaldu. Pieraduši pie juceklīgās nekārtības, kādu aiz sevis atstāj lielais vairums cilvēku, viņi priecājās par kārtību Petifera rakstāmgaldā. Te nebija nekādu nenomaksātu rēķinu, nekādu neatbildētu vēstuļu, nevienas pašas papīra strēmelītes, kas neatrastos savā vietā. Uz aktu vākiem bija kārtīgi uzrakstīts: "Degviela", "Apdrošināšana", "Izglītība", "Saimniecības izd.", tie stāvēja uz plauktiņa veclaicīga rakstāmgalda augšdaļā.

Tenets pasniedzās pēc vākiem ar uzrakstu "Izglītība". Kā jau varēja domāt, tie attiecās uz Endrjū un tur atradās ne tikai vēstules no skolas, bet arī zēna bērnu dienu zīmējumi, apsveikumkartītes uz svētkiem, zīmītes ķeburainā, neizveidotā bērna rokrakstā. Tenets paņēma pēdējo papīru kaudzi ar uzrakstu "Skolas ziņojumi", nostīvēja tai aplikto elastīgo saiti un pārlūkoja saturu. Kā likās, Endrjū bija gaišs zēns, uzcītīgs un labi ieredzēts. Mātes nāve bija viņu satriekusi:

"… Endrjū šajā ceturksnī ir novājējis un bijis izklaidīgs, nav šaubu, ka viņam vajadzīgs laiks, lai atkoptos pēc mātes nāves. Tāpēc nav brīnums, ka viņa darbu rezultāti vairs nav tik spīdoši, taču esmu pārliecināts, ka ar laiku viņam atkal būs lieliskas sekmes kā senāk, viņš atkopsies un būs tāds pats kā agrāk."

Cik daudz laika vajadzēs, lai atkoptos pēc trieciena šoreiz? Tenets netika gudrs. Viens cilvēks spēj izturēt tikai ierobežotu skaitu triecienu, lai nejustos dziļi satriekts uz visiem laikiem. Pārdzīvot vienu pēc otras ne tikai mātes, bet arī tēva nāvi ir ļoti smagi. Endrjū vairs nebija palicis neviena, tikai pamāte, kuru viņš acīmredzami necieta. Tenets pasniedza raksturojumu Lainhemam.

Lainhems izlasīja un nospurdzās.

-     Ja Petifers tiešām nonāvējies, tad varētu domāt, ka viņš zinājis, kādu iespaidu tas atstās uz Endrjū, vai ne? Viņš noteikti bijis pieķēries zēnam, citādi nebūtu visu šo saglabājis. Kaut gan, ja tā padomā…

-Ko?

-     Nu, vai tad tas nav vēl viens arguments pret pašnāvību, ja viņš bija pieķēries zēnam un apzinājās, kādu triecienu tam sagādās?

Tenets nopūtās.

-     Es nezinu. Cilvēki spēj būt bezgala egoistiski, ja runa ir par personisko laimi vai nelaimi, kā nu kurā gadījumā. Kā jums tur iet ar tām atvilktnēm?

-      Līdz šim nekā interesanta nav. Lielākoties vēstuļpapīru krājumi un tamlīdzīgi. Kaut gan viena ir aizslēgta, Lainhems piebilda, paraustīdams rokturi.

Tenets mirkli padomāja.

-     Tas atslēgu saišķis tur augšā, Petifera istabā uz krēsla. Vai tas vēl joprojām tur ir?

-Jā.

-    Ejiet un paņemiet to, labi?

Lainhems bija atpakaļ jau pēc īsa brītiņa.

-     Tā! Tenets apmierināti sacīja, kad viena no atslēgām viegli apgriezās slēdzenē. Tātad, kas mums tur ir? Kā šķiet, dokumenti, kuri attiecas uz finansu lietām.

Viņi abi kopā pārcilāja dokumentu paku: bankas paziņojumus, akciju sarakstus un izziņas par naudas ieguldījumiem, visus datētus. Tenets klusi iesvilpās, pārlūkodams šos ierakstus:

-     Bankas pārvaldnieks neko nepārspīlēja, teikdams, ka viņa finanses ir labā stāvoklī, vai ne?

-     Taisni jābrīnās, kāpēc viņš vispār strādāja, ja viņam bija tik daudz naudas? Lainhems ierunājās.

-      Viņš bija ļoti pieķēries ārsta darbam, tāpēc. Lovrijs jau mums to teica.

-     Kas attiecas uz mani, tad es būtu projām uz kādas salas sildītos saulītē.

-          Vai tiešām? Es brīnos. Vai jūs vēl neko personisku neatradāt?

-    Nē, vēl ne.

-    Jocīgi. Palūkosim, kas vēl tur ir.

Taču arī atlikušajās divās atvilktnēs nekas interesants neatradās.

-        Nekā personiska, izņemot to, kas attiecas uz Endrjū, sacīja Tenets.

-         Piemēram, nekā tāda, kas attiektos uz viņa pirmo laulību.

-         Es atradu laulības apliecību vienā no atvilktnēm. Bet tas ari viss.

-         Ja tās tur nebūtu, tad varētu likties, ka viņa pirmā sieva nemaz nav dzīvojusi. Nekādu vēstuļu, nekādu fotogrāfiju, nekā tamlīdzīga, vienīgi šī te.

Tas bija liels, ierāmēts Džemmas Petiferas fotoportrets, kopēts uz spodrpapīra.

-        Nekādu ģimenes fotogrāfiju, pat… tādu, kādas noteikti mēdz būt ikvienam. Vai ir vēl kāda vieta, kur viņš varētu tās glabāt? Varbūt kāds fotogrāfiju albums.

-        Mēs noteikti neko tādu nekur nemanījām. Es taču zinu, ka jūs vienmēr interesējaties par šādām lietām, un turēju acis vaļā.

-         Sakiet man, Maik… vai jums arī mājās ir rakstāmgalds?

-     Ne gluži vesels galds. Paris atvilktnes, kuras mums atvēlējusi mana māte no sava galda.

-    Lielas?

Lainhems pavīpsnāja:

-     Luīze allaž žēlojas, ka tajās esot par daudz visa kā un tās neesot iespējams aizvērt. Reizi pa reizei es tās pārkrāmēju, mazliet iztīru… Es saprotu, ko jūs domājat, viņš lēni nobeidza.

-       Protams. Petifers varēja būt ļoti kārtīgs, taču pat viskārtīgākajam cilvēkam ir dīvainības, vājības, kaut kas tāds, ar ko viņš bijis saistīts. Te nekā tamlīdzīga nav. Un, ja ņemam vērā arī to, ka te vispār nav nekā personiska…

-    Viņš nesen to visu iztīrījis, jūs gribat sacīt?

-    Tā izskatās, vai ne?

-    Tādā gadījumā gan…

-    Tas atkal norāda uz pašnāvību, Tenets piekrita.

Viņi klusēdami aplūkoja galdu.

-     Ja viņš nonāvējies, tad, es domāju, tas būtu viņa dabā atbrīvoties no visa personiskā. Manuprāt, pēc visa tā, ko mēs esam par viņu dzirdējuši, viņš nebija tas vīrs, kam patiktu, ka pēc viņa nāves kāds rakņātos papīros.

-    Piekritu.

Tenets piecēlās:

-    Iesim un aprunāsimies ar misis Praisu.

Teneta jautājumu dzirdot, saimniecības vadītājas acis samiedzās.

-    Jā, kad jūs tā atgādināt, es atceros, doktors Petifers tiešām tīrīja savu rakstāmgaldu. Atminos to tāpēc, ka viņš man prasīja plastmasas maisu, bet vēlāk es redzēju viņu iznesam to dārzā un kurinām ugunskuru.

-    Kad tas notika?

-    Ļaujiet atcerēties, domāju, ka tas varēja būt pirms kāda mēneša.

-    Pirms mēneša?

-     Apmēram. Jā, tagad atceros, es gatavoju plūmju kompotu, kad viņš ienāca virtuvē, un es allaž to daru septembra vidū.

Tātad pirms piecām nedēļām.

-    Kur jūs dedzināt atkritumus?

-    Dārza viņā galā, aiz lauru krūma.

Bija maz cerību pēc tik ilga laika tur kaut ko atrast, bet Tenets un Lainhems tomēr devās pārbaudīt. Debesis bija apmākušās, atkal pūta vējš, gaiss spiedīgs un drēgns. Rasā piemirkušo zāli klāja no augstā vakarkrāsas dižskābarža nokritušās melnsarkanās lapas, un dālijas, krizantēmas un miķelītes dziestošajā dienasgaismā atmirdzēja dārgakmeņu dzidrumā.

Lauru krūms bija augsts un biezs un, raugoties no mājas, aizsedza skatu uz sakņu dārzu. Taisna, šaura taka stiepās gar kārtīgām rudens ziedkāpostu un Briseles kāpostu rindām līdz iežogotai ugunskura vietai aiz komposta kaudzes.

-    Izskatās, ka viņiem ir arī dārznieks, sacīja Lainhems, norādīdams uz izravētajām dobēm.

-      Žēl. Šajā gadalaikā viņš noteikti dedzina atkritumus vairākas reizes nedēļā.

Viņi pārbaudīja ugunskura vietu, tur neatradās nekas, vienīgi daži pārogļojušies zariņi.

-    Pirms piecām nedēļām! Lainhems sacīja. Vai kāds var tik savlaicīgi ieplānot savu pašnāvību?

-    Varbūt tam nav nekāda sakara ar pašnāvību.

Taču Tenets īsti nespēja tam noticēt. Neviens

cilvēks pilnīgi neiznīcina savu pagātni, ja vien var iedomāties vēl kādu nākotni. Tenets lēni papurināja galvu, it kā vēlēdamies izkliedēt mulsumu.

-      Ejam, viņš teica. Man vajag atvilkt elpu un mazliet visu pārdomāt.

Viņam ari gluži fiziski gribējās tikt projām. Nāsis pēkšņi likās piepildījusi trūdu smaka, rudenīgais dārzs šķita piesūcies ar nāves jausmām.

-     Dosimies atpakaļ uz komisariātu un rakstīsim atskaites kā priekšzīmīgi skolaspuikas, viņš teica. Lietas būtības izlikšana uz papīra var mums palīdzēt.

Taču īstenībā viņš par to šaubījās.

8.

Vēl neticis līdz ārdurvīm, Tenets izdzirda televizora skaļo vāvuļošanu. Viņš sarauca uzacis. Džouna nekad pēc vakariņām līdz vēlai naktij neskatījās televizoru un nemēdza arī to uzgriezt visā skaļumā. Bērni noteikti joprojām bija augšā, un Džouna atkal kavējās pie misis Mārkhemas.

Iekams doties iekšā, viņš uzmeta niknu ska-

7 »

tienu kaimiņu ieejai un atkal atcerējās rīta apņemšanos izskaidroties ar Džounu. Viņš sadusmojās vēl vairāk, atrazdams abus, Bridžitu un Benu, skatāmies viņu vecumam galīgi nepiemērotu dokumentālo filmu par vardarbību Ziemeļīrijā.

-      Prom! Jūs abi! viņš teica, nomezdams

> 7

mēteli uz krēsla, un tūlīt devās pāri istabai izslēgt televizoru. Jums jau sen ir laiks gulēt.

Bērniem bija jābūt nogurušiem, jo protesta brēcieni neatskanēja. Viņi vienkārši pagrieza pret viņu savas pārsteigtās sejiņas un, kājās pietraukušies, stiepa pretī rokas, lai viņu apskautu.

-    Vai māmiņa ir pie kaimiņiem? viņš noprasīja.

Abi pamāja, un Bens iebāza roku džinsu kabatā.

-    Es to paglabāju tev, tētiņ.

Tenets pasmaidīja un paņēma lipīgu, papīriņā ietītu, pūkām aplipušu karameli.

-      Paldies, Ben, viņš nopietni sacīja. Jauki. Ko tu teiksi, ja es paglabāšu to un apēdīšu pēc vakariņām?

Bens palocīja galvu, un Tenets ceremoniāli nolika saldumu uz kamīnmalas. Pēc tam viņi roku rokā devās augšā.

Bens jau bija gultā, un Tenets, nometies uz ceļiem, vannasistabā slaucīja dvielī Bridžitu, kad aizcirtās ārdurvis. Pēc mirkļa Džouna steigšus uznāca augšā.

-     Atvaino, dārgais, viņa noteica, pavirši noskūpstīdama viņa pakausi, es netiku no turienes ārā.

-     Vai tu atceries, sacīja Tenets, lūkodams apslāpēt niknumu balsī un Bridžitas dēļ runāt, cik vien iespējams, vienaldzīgi, ka šie ir tie paši vārdi, kurus tu pirmos pateici man šorīt no rīta?

Džouna saknieba lūpas. Ne dusmas, ne pārmetums viņai nepagāja garām nepamanīti.

-     Vai Bens ir gultā?

-Jā.

-    Es tikai aiziešu novēlēt viņam labunakti, pēc tam uzklāšu vakariņu galdu. Viss ir sagatavots, būs ātri.

Tenets saprata, kāpēc ātri, kad ieraudzīja desu un kartupeļu čipsus. Kārtējo reizi. Garām laimīgās bifšteku, nieru pudiņu un gardo desertu dienas.

Kad Džouna nestrādāja, viņa lieliski gatavoja, un vakara maltīte bija visas garās Teneta dienas svētki. Tagad dusmas par savā vaļā pamestajiem bērniem vēl kāpināja dežūrmaltīte, kādu nenāktos ieturēt, ja Džouna nepavadītu tik daudz laika pie kaimiņienes. "Cik sen viņa nav cēlusi galdā savus gardumus," viņš saniknots nodomāja.

-      Tu sabojāsi kuņģi, ja ēdīsi tik ātri kā šobrīd, Džouna sacīja.

Pārmetums uzlika kroni visam. Tenets pavērās savā šķīvī, tad nolika nazi un dakšiņu.

-    Vai tu zini, ko bērni darīja, kad es šovakar ienācu?

-    Domāju, ka skatījās televizoru, Džounas balsī jautās piesardzība.

-    Tieši tā. Skatījās, kā puikas, kas nav diez ko vecāki par Sīko, spridzina degbumbas, nogalinādami kareivjus Belfāstas ielās…

Džouna iekoda lūpā:

-    Es nezināju. Man ļoti žēl.

-    Man ļoti žēl, man ļoti žēl, man ļoti žēl! Kā šķiet, šajās dienās tu neko citu nesaki!

-    Tikai tāpēc, ka tu visu laiku man uzbrūc, Džouna atcirta.

97

-    Pagaidi mazliet! Tu gribēji teikt, ka īstenībā nemaz nejūties vainīga? Ja es tev neaizrādītu, tad nejustos it nemaz? Vai to tu gribēji teikt?

Simpsonc 3

-    Nē. Tā gluži nav. Ak, es nezinu… Dārgais, tā nav tiesa. Es zinu, par ko tu niknojies, un apzinos ari to, ka tev ir taisnība. Es zinu, ka man nevajadzētu pavadīt tik daudz laika kopā ar misis Mārkhemu, taču es nekādi netieku ar to galā.

Viņas kapitulācija Tenetu atbruņoja.

-     Bet kāpēc? viņš vaicāja jau laipnāk. Es patiesi nesaprotu, kāpēc…

-    Kaut vai tāpēc, ka viņa ir tik… aizkustinoša. Tik bezpalīdzīga. Es jau tev teicu, vīrs darījis itin visu. Iedomājies, viņa nekad mūžā pat nevienu saimniecības rēķinu nav gājusi samaksāt, nekad nav rīkojusies ar naudu… Viņš parasti kārtojis visas naudas lietas, noteicis, kādus ceļojumus, drēbes un citus izdevumus viņi var vai nevar atļauties… Viņa bez vīra jūtas galīgi pazudusi. Viņa pat nezina, kā lai sāk patstāvīgi dzīvot.

-    Lai cik cietsirdīgi tas izklausītos, bet vai tad viņai nav pēdējais laiks to iemācīties?

-    Tas taču ir tieši tas, ko es cenšos viņai palīdzēt apgūt!

-    Vai tā ir? Vai patiešām? Labāk jau esi godīga pati pret sevi, dārgā! Teneta dusmas jau bija izgaisušas, taču viņu visu labad bija svarīgi šos Džounas sarežģījumus kaut kādā veidā atrisināt.

-      Vai tu vari godīgi apgalvot, ka viņa šodien jūtas daudz patstāvīgāka nekā pirms gada?

Džouna nopūtās:

-   Domāju, ka nē. Bet ko es varu darīt, Luk? Es mēģināju, es tiešām ļoti nopietni mēģināju viņai iemācīt pašai nodarboties ar šīm lietām, bet viņa atbild: "Vai tu nevarētu to izdarīt, dārgumiņ, tev taču tas veicas daudz ātrāk nekā man." Vai arī: "Cik žēl, ka līdz bibliotēkai jākuļas tik ilgi. Līdz autobusu pieturai tik tālu jāiet un tad vēl tik ilgi jāgaida un jāstāv aukstumā…" Un, pašai neapjēdzot, kā tas noticis, es jau esmu apsolījusi, mājup nākot, apmainīt viņas grāmatas…

-    Bet vai tad tu neredzi, kā tas notiek? Tieši tā viņa iekārtojas.

-    Jā, redzu, bet man šķiet, ka nespēju citādi rīkoties. Es tāpēc pati uz sevi dusmojos.

Tenets pārliecās pāri galdam, lai saņemtu Džounas roku.

-     Paklau, dārgā, tev jāsaprot, ka tā mēs nevaram turpināt. Es neesmu egoists, tomēr, patiesību sakot, man nemaz nepatīk, ka viņa tevi redz vairāk nekā es, un ari bērniem tu esi vismaz tikpat, ja ne vairāk vajadzīga nekā viņai. Kaut vai gadījumā ar triko šorīt no rīta. Sīkā tā uztraucās… Man nepatīk, ka viņa dodas uz skolu tādā stāvoklī.

-    Jā. Es zinu. Man ari.

-   Bez tam tas tev ir par daudz. Tev taču pietiek, ar ko noņemties: darbs, ģimene un mājas solis…

Palūkojies no šāda viedokļa! Ja tu visu laiku esi gatava darīt kaut ko viņas vietā, tad kāpēc lai viņa pūlētos? Viņai ir daudz ērtāk un vienkāršāk, ja dari tu. Vai tad tu neredzi, ka ir tikai viens ceļš, kā viņai iemācīt tikt ar visu galā piespiest viņu pašu rīkoties. Vienu. Citādi nudien es neredzu tam beigu, un tu?

-     Es arī… Jā, tev taisnība, zinu… Labs ir, mēģināšu. Es patiešām tā esmu nolēmusi. Man vienkārši vajag vairāk stingrības, tas arī viss, Džouna piecēlās un sāka novākt galdu.

-    Liecies mierā! Es nokopšu un arī traukus nomazgāšu. Ej, pasēdi! Tu izskaties pārguruši. Kati-

ju?

Viņa pateicīgi pasmaidīja:

-     Labi. Paldies, mīļais. Jā, mazliet gribētos gan.

Tenets nogaidīja, kamēr viņi abi sāka malkot kafiju, un iejautājās:

-    Saki man, intereses pēc, kā tu saīsinātu vārdu Endrjū?

-    Endijs, jādomā. Kāpēc tu vaicā?

-     Tikai pārbaudīju. Tu nobeidzi ar izskaņu "ijs", neliki beigās garo "ī"?

-     Nē. Nekad neesmu dzirdējusi tā sakām. Kāpēc tu prasi? viņa pārjautāja.

-    Vai tu esi dzirdējusi par doktoru Petiferu?

-Nē. Ko tad?

Viņš pastāstīja. Viņš vienmēr sievai stāstīja itin visu un, kad viņa sāka strādāt apsardzē, ne bez drebēšanas turpināja to darīt. Kad Džouna nolēma, ka šis ir tāds darbs, kādu viņa vēlētos strādāt, Tenets bija mēģinājis atrunāt. Policijas un sardzes virsnieku uzskati bieži vien atšķīrās, un viņš baidījās, ka šīs profesionālo interešu sadursmes varētu ietekmēt arī viņu privāto dzīvi un izraisīt domstarpības. Taču nevajadzēja daudz laika, lai pārliecinātos ja viņš lūkos atrunāt, tad sieva noteikti darīs to, ko ļoti vēlējusies. Tāpēc Tenets apzināti pūlējās saglabāt to uzticēšanās un vienprātības gaisotni, kāda vienmēr bija valdījusi viņu savstarpējās attiecībās. Viņam joprojām šķita, ka var pienākt diena, kad kādas būtiskas problēmas dēļ viņi var nošķirties pretējās pusēs, taču jutās gandarīts, ka tādā gadījumā viņi būs sagatavojušies šīs problēmas pārvarēt.

Džouna noklausījās uzmanīgi kā vienmēr, pelēkās acis likās svinīgas, īsās meduskrāsas cirtas apspīdēja lampas gaisma.

Tad tāpēc tu man vaicāji, kā es īsinātu vārdu Endrjū, viņa teica, kad Tenets bija beidzis stāstīt. Nabaga zēns, izklausās, ka viņš tiešām ir šausmīgi satriekts. Un ja viņš nevar ciest misis Petiferu… Kur viņš tagad ir?

-     Pavada nakti pie doktora Lovrija. Droši vien rit dosies atpakaļ uz skolu. Šķiet, Lovrijs domā, ka būtu labāk, ja zēnam neatliktu daudz laika bēdāties.

-       Jā, to es saprotu. Vai tu domā, ka viņš varētu kļūdīties attiecībā uz sava vārda saīsināšanu?

-        Mjā, tā zīmīte, ko viņš mums parādīja, neapšaubāmi apstiprina viņa teikto. Nabaga zēns, protams, bija ļoti nobēdājies. Un, kā jau es viņam sacīju, ir iespējams, ka viņa tēvs tādos apstākļos varēja kļūdīties.

-     Vai rokrakstu nodevi pārbaudīt?

-     Jā. Bet paies diena vai divas, kamēr dabūsim atbildi. Tu zini, cik viņi rūpīgi strādā. Mums nav ko žēloties, tā jābūt. Bet tādos apstākļos, kad mums vajadzīgs kaut kas, kam pieķerties, tas mūs kavē…

-      Un ko tu īsti domā? Vai tev šķiet, ka tā ir pašnāvība?

-      Nezinu. Es patiešām nezinu, Tenets pārvilka roku pār matiem. Un viņš tiešām nezināja. Vienbrīd viņam sāka likties, ka Petifers ir nonāvējies, citbrīd, ka ir pārāk daudz pierādījumu, kas liecina par pretējo. Viņš to pateica: Es jau sāku justies kā šizofrēniķis. Visa šī lieta ir tik bezjēdzīga, te kaut kas neiederas. Uzlūkosim to, piemēram, par pašnāvību jā, tā tiešām izskatās. Līdz šim par to esmu runājis ar trim ārstiem Bersonu, Mellerdu, Lovriju, un viņi visi piekrīt, ka visērtāk nokļūt uz viņpasauli var tad, ja zina īsto zāļu devu un iedzer tās kopā ar alkoholu…Tad vēl jāņem vērā vēstule, ja tā ir īsta, un laiks, kāds izraudzīts, jo ne sieva, ne saimniecības vadītāja nenakšņoja mājās, kas ir diezgan rets gadījums…

-    Kaut gan to visu iespējams apgriezt arī otrādi, Džouna prātoja. Ja tā bijusi slepkavība, tad kāds, zinot, ka doktors Petifers tonakt būs viens pats mājās, sagaidījis ideāli piemērotu brīdi…

-    Tiesa. Tomēr vēl ir fakts, ka viņš atstājis visas savas darījumu lietas neticami labā kārtībā, iztīrījis rakstāmgaldu no personiskajām mantām.

-    Tu taču teici, ka tas noticis pirms piecām nedēļām. Ir skaidrs, ka neviens aukstasinīgi nenolems izdarīt pašnāvību pēc piecām nedēļām, pēc tam turpinot izturēties tā, it kā viņam nekādu citu rūpju pasaulē nebūtu.

-    Tāpat teica arī Lainhems. Un es, protams, piekritu. Tu saproti, ko es domāju? Griez, kā gribi, vienmēr būs iebildumi.

-    Iespējams, ir vēl kaut kas, ko tu nezini. Varbūt viņš atklāja sev vēzi pēdējā stadijā…

-     Ja tā, tad sekcija rit to parādīs. Taču, pēc visa spriežot, viņš neizskatījās tā, it kā būtu nāves ēnā.

Gluži otrādi, visiem licies, ka viņš vakar bijis labu labā garastāvoklī, pat reti labā.

-    Viņš noteikti uzvedies loti dīvaini, turklāt ne tā kā

* » 7

cilvēks, kas nolēmis izdarit pašnāvību piemēram, dažas stundas pirms tam samaksājis par ceļojumu.

-     Tieši tā. Un tad vēl automašīnas lieta. Lainhems ari teica kāpēc pūlēties ar auto labošanu, ja jau zini, ka to tev nekad vairs nevajadzēs?

-      Kā tev šķiet, kas tur nebija kārtībā?

-    Tie ir tehniski smalkumi, Tenets šaubīdamies noteica.

Džouna pavīpsnāja.

-     Pamēģini man izstāstīt, viņa sacīja. Pieņemsim, tāpēc, lai apmierinātu manu ziņkārību.

-    Labi, tas nebija nekas pārāk nopietns. Hm, kā lai es tev to jēdzīgi izstāstu? Jaunajā roverā strāvas pievadu no aizdedzes uz sadalītāju sedz ūdensdrošs apvalks. Tas motora vibrāciju dēļ bija nokritis, tāpēc nebija kontakta un auto nevarēja iedarbināt. Tas ir sīkums, taču nekrīt acīs uzreiz, līdzko paceļ motora pārsegu. Klafs teica, ka doktors Petifers kaut ko saprotot no automašīnām un droši vien atrastu vainu pats, ja vien viņam būtu pieticis laika to pameklēt, taču es domāju, ka viņš, zinādams, ka sieva vakarā dodas uz Londonu, steidzās. Jādomā, ka viņš gribēja nokļūt mājās pirms viņas aizbraukšanas.

-       Varbūt viņš gribēja paspēt uz ceļojumu aģentūru, pirms to slēdz?

-    Jā, iespējams, jo pēcpusdienā viņš ir zvanījis uz turieni. Taču, kā jau mēs runājām, nemaz nav uzvedies tā kā cilvēks, kas zina, ka rītdienas nebūs.

-    Luk, vai tu gribi teikt, ka Endrjū apsūdzība pret misis Petiferu var izrādīties pamatota?

-    Es tiešām nezinu. Ir grūti ņemt to nopietni, jo tobrīd viņš bija tādā stāvokli… Vienkārši nodomāju, ka bēdas un niknums bija uz kādu jāizgāž un viņa gadījās ceļā. Taču tas, kā viss risinās, liecina, ka mēs nedrīkstam nerēķināties ari ar šādu iespēju.

-     Bet tu taču teici, viņa pati apgalvojusi, ka tā nevarot būt pašnāvība. Kāpēc lai viņa tā darītu, ja pati ir slepkava? Vai tad nav skaidrs, ka tādā gadījumā viņa visiem spēkiem lūkotu novērst jebkādas šaubas?

-   Ja nu vienīgi tas ir gājiens ar zirdziņu. Ja viņa apjēdz, ka ir fakti, kas var likt šaubīties par pašnāvības iespēju, un tāpēc mēģina novirzīt no sevis aizdomas, apgalvodama, ka tas nav iespējams.

-    Izbeidz! sacīja Džouna, saķerdama galvu. Es saprotu, ko tu domā. Un sāku mulst gluži tāpat kā tu.

-    Kāds viņai varētu būt motīvs? Kā rādās, ne-

> 7

viens nešaubās par to, ka viņi visu laiku bijuši ļoti laimīgi.

-       Ak, beigsim, dārgais. Tas nemaz pēc tevis neizskatās uzskatīt to par tīru patiesību tikai tāpēc, ka visi tā saka. Tu taču zini, cik mānīga var būt ārējā šķietamība. Padomā tikai, cik bieži dzirdam cilvēkus par izjukušu laulību sakām: "Esmu neizpratnē. Vienmēr domāju, ka viņi bija ideāls pāris."

-    Tas tiesa.

-      Viņa varēja iekārot viņa naudu, Džouna sacīja. Tu teici, ka viņš esot ļoti pārticis.

-     Kāpēc? Materiāli viņa taču dabūja visu, ko vēlējās, tas ir skaidrs… Skaista māja, saimniecības vadītāja, kas visu sakopj, pašai savs auto…

-    Tad varbūt viņai gribējās vēl kaut ko?

-    Piemēram, ko?

-    Brīvību?

-     Brīvību, lai darītu… ko? Vīrs simtprocentīgi atbalstīja viņas karjeru. Varbūt tu domā, ka viņai ir mīļākais?

-     Jā, tas taču ir iespējams, vai ne? Šāda tipa sieviete… Galu galā aktieri un aktrises bieži mainot savus partnerus.

-      Es, protams, esmu par to domājis, Tenets sacīja, taču nez kāpēc neraugos uz šādu iespēju diez cik nopietni. Un kāpēc? Varbūt tāpēc, ka viņa

ir stāvoklī. Viņš kautrīgi pavīpsnāja. Labi, labi, es zinu. Var nonākt līdz naivumam.

-    Mātišķības svētums, Džouna ķircinājās.

-            Nepiesienies… Es rīt došos pie Dženningsa no Vestendas iecirkņa, lai lūgtu viņu ievākt ziņas par misis Petiferas gaitām, kamēr viņa dzīvoja viesnīcā.

-              Vienu mirklīti, Džouna pēkšņi ieteicās. Es nupat atcerējos… Runājot par viņas grūtniecību… Tā tika piekārta pie lielā zvana. Jā, esmu pārliecināta, par viņu bija rakstīts vienā krāsainā svētdienas avīzes pielikumā. Domāju, Telegraph.

-             Patiesi? Es to nemaz neatceros. Vai mums tā vēl varētu būt saglabājusies?

-             Neesmu pārliecināta. Jālūko atcerēties, cik sen tas bija. Noteikti pirms vairākām nedēļām.

-    Vai tad skauti to vēl nebūs paņēmuši?

Reizi mēnesī vietējo skautu grupa nāca vākt vecās avīzes, lai, pārdodot makulatūru, iegūtu līdzekļus, ko ziedot lērumam fondu un labdarībai.

-              Paskatīšos, vai mums izdosies to atrast, sacīja Tenets, virzīdamies uz durvīm.

Vecās avīzes glabājās garāžā, kastēs.

-              Pirmajā lapā ir viņas fotoattēls, Džouna sauca viņam pakaļ.

Tenets gandrīz palaida to garām, Džemma izskatījās tik svešāda.

-     Viņa ne tuvu nav tāda, sacīja Tenets, rādīdams fotoattēlu Džounai.

-    Kādā ziņā?

-    Nemaz neizskatās tik smalka. Es tik tikko viņu pazinu.

Džouna iesmējās.

-     Varu saderēt, ka tu mani ari tik tikko pazītu, ja kāds veselu stundu noņemtos, mani grimēdams, un iedotu man tādas drēbes.

Džemmai mugurā bija krāšņs, eksotisks tērps no sarkanzeltaina brokāta.

-    Tu man labāk patīc tāda, kāda esi, sacīja Tenets, noskūpstīdams Džounas degungalu. Palūkosimies, kas tur par viņu sacīts.

Virsraksts vēstīja: "Mūslaiku talantīgākā aktrise", un raksts pēc labākajām žurnālistikas tradīcijām bija iecerēts gan izklaidējošs, gan informatīvs.

"Džemma," tajā bija rakstīts, "izvirzījusi sev ļoti augstus mērķus un netaupa pūles, lai tos sasniegtu. Pret darbu viņa izturas ļoti nopietni un vienmēr bijusi ļoti godkārīga, kas ir ļoti pārsteidzoši, ja ņemam vērā viņas pagātni. Džemma uzaugusi bērnu namā, jo atrasta pamesta pie kādām durvīm. "Kā cilvēki spēj tā izrīkoties? Džouna nomurmināja." Kādreizējā audzinātāja, kura tagad vairs nestrādā, stāsta, ka Džemmai allaž piemitusi brīnumaina spēja smagi strādāt un nepārprotama apņēmība panākt savu. Jau tad, kad viņa vēl mācījusies skolā, un arī vēlāk, uz skatuves, viņai vienmēr bijis rets talants aizgrābt un paņemt savā varā auditoriju, lai cilvēki aizietu no teātra ar izjūtām, ka viņi kādu brīdi ir dzīvojuši intensīvāk, ka no izrādes, kuru bijis lemts skatīt, bagātinājusies viņu pieredze."

"Džemmas Šeidas turpmākā karjera," lasīja Tenets, "vairāk nekā attaisnojusi daudzsološo sākumu, viņas ceļš uz slavas kalngaliem ir bijis īsts meteora skrējiens. Izrādēs allaž nācies brīnīties un neticīgi vērot viņas nepārspējamās iemiesošanās spējas, it kā viņa būtu trauks, kurā kāda cita cilvēka personība sāk pieņemt apveidu, uzsākot jaunu, vibrējošu dzīvesgājumu."

— Tā, tas ir apmēram tas, ko es domāju, sacīja Džouna.

"Lielākā daļa no mums personiskajā dzīvē spēj mainīt uzskatus, nezaudējot savu veidolu. Ar māksliniekiem ir citādi, taču mis Šeida nav baidījusies dažu gadu gaitā mainīt savējos. Viņa vienmēr apgalvoja, ka nekad neprecēsies un viņai nekad nebūs bērnu. "Esmu pārāk koncentrējusies uz sevi," viņa mēdza jautri paziņot, "vienmēr gribu citu dzīves pakārtot savējai."

Tagad, kad viņa jau divus gadus ir precējusies un gaida bērnu, šos vārdus atgādinot, mis Šeida tikai pasmaida un piebilst: "Jā, varbūt es kopš tā laika esmu mazlietiņ pilnveidojusies." Un viņai, kā pati izsakās, ir ļoti laimējies: viņas vīrs, ārsts, pilnīgi piekrīt, ka sieva turpina skatuves karjeru. Un bērns, kas gaidāms janvārī? "Tā ir labākā Jaungada dāvana, kādu vien mēs varam iedomāties," viņa saka. "Nevaru vien sagaidīt, kad kļūšu māte."

Tika pārrunāts, ka ari mātes pienākumi prasa labu daļu aktierdarba. Ja tā, tad Džemmas Šeidas pielūdzēji varēs vērot viņas turpmākās izrādes ar patiesu bijību."

-    Interesanta sieviete, Džouna noteica.

-    Jā, bet diemžēl man ar viņu par to neiznāca apspriesties. Mūsu sarunas tēmu noteica apstākļi.

-    Un ko tu tagad domā darīt? Turpināt izmeklēšanu?

-     Laimīgā kārtā manā rīcībā ir vēl pāris dienas, un tikai pēc tam nāksies pieņemt kādu lēmumu šajā lietā. Varbūt sekcija mums ko palīdzēs. Ja ne, tad mums ies smagi, kamēr par kaut ko izšķirsimies.

-     Protams, pat ja doktors Petifers nav nonāvējies pats, nemaz nav teikts, ka to izdarījusi viņa.

Var būt kāds ducis iemeslu, kāpēc kādam būtu izdevīgi viņu nogalināt.

-   Teiksim?

-             Labi… divi trīs iemesli katrā ziņā. Dakteri reizēm ir tik neaizsargāti. Viņš varēja nāvīgi apvainot kādu psihiski nelīdzsvarotu pacientu… vai, pēc tuva radinieka domām, būt atbildīgs par kāda pacienta nāvi… Ja tā padomā, viņam pat varēja būt romāns, viņu varēja noslepkavot kāds greizsirdīgs vīrs. Paklau, dārgais, sapurinies! Laiks vēl ir.

-            Tiesa, būdams taktisks, viņš nepateica, ka gan šīs, gan visādas citādas iespējas jau ir savā prātā pārcilājis. Tā vietā, novērtēdams viņas pūles nomierināt vīru, viņš pasmaidīja un pacēla roku, lai noglāstītu sievas seju.

-    Ko gan es bez tevis darītu? viņš noteica.

9.

-            Ser, te jums zvana inspektors Dženningss no Vestendas iecirkņa.

-    Hallo, Pīter? Te Luks.

-    Par to aktrisi…

-    Jā. Džemmu Seidu.

-            Sazvanījos ar viesnīcas drošības dienestu. Es tur pazīstu vienu puisi, viņš ir bijušais policists. Un jums bija taisnība.

-    Bija taisnība?

-      Kā tad. Mis Šeida tur pirmdienas naktī nav bijusi viena. Žēl, ka vajadzēja skaidroties tik ilgi, bet nudien nācās mazliet pamocīties. Tā istabmeita, par kuru ir runa, strādā nesen un putro istabu numurus, bez tam viņa baidījās, ka nonāks nepatikšanās. Šā vai tā, iznākumā viņa atzinās, ka kļūdas dēļ agri no rīta ienesusi mis Šeidai tēju un viņu no turienes izsviedis ārā mīlnieks.

-     Ak tā… vai jūsu cilvēks noskaidrojis, kas tas tāds bija?

-     Mazliet pacietības. Viņš nav nekāds brīnumdaris. Ņemiet vērā, ka mis Šeidas mīlnieks nebija oficiāli piereģistrējies.

-     Vai nav viņa izskata apraksta?

-      Jauneklīgs, gaišiem matiem, tas arī viss. Tomēr vēl kas…

-Jā?

-     Tā meitene, istabmeita, teica, ka viņš licies tā kā pazīstams. Tāpēc es nodomāju… ņemot vērā, ka viņa sirdsdāma ir aktrise…

-    Jūs domājat, ka viņš varētu būt aktieris?

-    Jā, tas ir iespējams, vai ne?

-     Tā gan. Tenets saspringti domāja. Dženningsam varēja būt taisnība. Tādā gadījumā bija vairāk nekā ticams, ka Džemmas Petiferas mīlniekam bija kāds sakars ar pēdējo izrādi, kur viņai

bijusi loma. Un, tā kā viņa pēdējos pāris mēnešus netika strādājusi…

-    Luk? Vai jūs vēl klausāties?

-Jā. Atvainojiet! Es domāju.

-    Dievs Tēvs! Pēc tam varēsiet lauzīt galvu!

-             Kaut nu tāds bridis pienāktu. Paklausieties, PIter, ja jums vajadzētu uzzināt baumas, kuras klīdušas kādas izrādes laikā, ko jūs pasāktu?

-    Vai to rāda pašlaik?

-             Nē. Tā izrādīta pirms kādiem pāris mēnešiem.

-    Šeit, Londonā?

-              Vestendā. Precīzāk sakot, Heimārketā, un saucas "Diena pagājusi".

-    Es pavaicāšu Vestvelam.

-    Kas tas tāds?

-    Viens no mūsu teātru detektīvseržantiem.

-    Vai viņš pašlaik ir?

-    Protams. Vai vēlaties, lai savienoju ar viņu?

-    Lūdzu! Un paldies, PIter.

-             Neaizmirstiet, ka jums nāksies izmaksāt man pinti alus, kad nākamreiz tiksimies.

-    Varu izmaksāt pat divas.

-             Pie šī darbiņa jums būs ko palauzīt galvu. Turieties!

113

Tenets pavīpsnāja. Viņi ar Dženningsu gadiem bija draugos un daudzkārt viens otram izpalīdzēja.

Simpsonc 3

Gaidīdams viņš aizklāja ar roku klausuli un uzsauca Lainhemam:

-    Viņa pavadījusi nakti ar mīļāko.

-    Tā jau es domāju, Lainhems netīksmē novaikstījās. Sestajā grūtniecības mēnesī!

-     No seksa nemēdz atteikties tāpēc, ka gaida bērnu, jūs taču zināt… pasmīnēdams pacīja Tenets.

-    Es nedomāju to. Es domāju…

-     Vienu mirklīti… Tenets atkal pievērsās telefonam.

-     Vai inspektors Tenets? Te detektīvseržants Vestvels.

Tenets paskaidroja, ko vēlējies uzzināt.

-    "Diena pagājusi"… Vestvels domīgi noteica. Es pats to neredzēju.

-     Kā tādā gadījumā jūs censtos uzzināt, vai Džemmai Seidai ir romāns ar kādu no trupas?

-    Jā, citā gadījumā es piezvanītu kārtībniekam, bet Heimārketā diemžēl ir jauns puisis. Viņš tur strādā tikai vienu mēnesi.

-    Kas noticis ar iepriekšējo?

-     Viņš nomira. Nekā aizdomīga, sirdslēkme. Tātad tur nekā. Domāju, kā nākamo jūs varētu izvaicāt teātra menedžeri, taču es, patiesību sakot, diez ko neceru, ka jums izdosies piedabūt viņu runāt.

-    Un ja neizdosies?

-     Domāju, ka jūs tad varētu parunāties ar citiem no trupas.

-    Un kā lai es viņus sameklēju?

-     Piedodiet, es nezinu. Bet varu uzzināt, ja vēlaties.

Tenetam būtu gribējies pieņemt šo piedāvājumu, taču viņš nespēja saņemties. Lūgt palīdzību nebija gluži tas pats, kas pūlēties pašam.

-    Paldies, bet izskatās, ka man būs jādodas uz Londonu pašam. Pasakiet inspektoram Dženningsam, ka viņš dabūs savu alu ātrāk, nekā domā. Ja pietiekami veicīgi tikšu ar visu galā, tad šopēcpusdien būšu klāt.

Vestvela balsī varēja saklausīt vīpsnu, kad viņš noteica:

-    Kārtībā, ser.

-     Ser, Lainhems šaubīdamies sacīja, kad Tenets nolika klausuli.

-    Nu?… Kas lēcies, sakiet!

Lainhemam vēl aizvien palaikam trūka pašpaļāvības, kas Tenetu kādreiz tā kaitināja.

-   Jā, vai jums neliekas, ka cerat par daudz?

-    Jūs domājat manus pieņēmumus, vispirms, ka misis Petiferas mīlnieks ir aktieris, un pēc tam, ka viņi varētu būt spēlējuši kopā pēdējā izrādē, kurā viņa piedalījusies?

Lainhems pamāja.

-     Esmu pārliecināts. Jo nešķiet, ka varētu saklausīt kaut mazākās skandāla atbalsis, tāpēc liekas loģiski pieņemt, ka viņš varētu būt aktieris, jo īpaši tāpēc, ka istabmeitai licies redzēts. Galu galā mums ar kaut ko ir jāsāk. Vai jūs varat ieteikt ko citu?

-    Ķerties pie misis Petiferas.

-   Es jau jums teicu, Maik, šī ideja man nepatīk. Vēl ne.

Vienīgā interesantā informācija pašlaik, nākamās dienas rīta nogalē, bija tāda, ka atrasti Džemmas Petiferas pirkstu nospiedumi uz glāzes, tablešu iesaiņojuma un portvīna pudeles, kas stāvēja uz galdiņa pie Petifera gultas. Vēl interesantāk likās tas, ka uz abiem pirmajiem nebija paša Petifera pirkstu nospiedumu. Lainhems jau bija gatavs doties turp, lai tūlīt viņu nopratinātu, taču piesardzīgais Tenets atturēja.

-     Vismaz tagad mēs noteikti zinām, ka viņai bijis motīvs…

-    Nē, Teneta balss skanēja noteikti. Vēl ir par agru. Mums jāatrod kas vairāk. Un atcerieties, ka jāstrādā abos virzienos. Es piekritu, viņai var būt bijis iemesls nogalināt, bet tas pats iemesls varēja izraisīt ari pašnāvību.

-    Jūs domājat, ka viņš varēja uzzināt…

-      Viņš dievināja šo sievieti, Maik, pielūdza viņu. Un tas vienmēr ir bīstami. Kad atklājas, ka jūsu elks ir milzis uz māla kājām… Kas zina, kādā veidā tāds vīrs kā Petifers uz šādu atklājumu reaģētu?

-   Taču nav nekādas norādes, ka viņš būtu kaut ko uzzinājis.

-     Tiesa… Un man jāteic, ka, par to domājot, nemaz neliekas, ka viņa raksturā būtu tā rīkoties, padoties bez cīņas… Tas nav labi, Maik, tā ir bezjēdzīga prātošana. Mums jādabū savā rīcībā vairāk faktu. Ja mēs sekcijas rezultātus varētu dabūt šodien…

Sekcijai vajadzēja notikt tikai nākamajā dienā, tā bija atlikta. Lai gan patologi bija divi, viens no viņiem slimoja un otrs bija ne tikai bezcerīgi pārstrādājies, bet arī šopēcpusdien pieaicināts dot vairākas liecības.

-    Vai ari, ja rokrakstu eksperti kaut ko paziņotu…

-    Taču nav ziņojuši. Tamdēļ patraucējiet viņus mazliet, Maik, labi? Pēc tam jādabū kāds, kas noskaidrotu portvīna pudeles izcelšanos. Es gribu zināt, kur, kad un kas to pircis. Pa to laiku es došos uz Skotlendjardu apvaicāties, vai drīkstu parevidēt Vestendas iecirkni.

Tenets joprojām vēl zvanīja pa telefonu, kad ienāca Mellerds.

-    Kas noticis? viņš noprasīja, kad Tenets bija beidzis. Es lejā dzirdēju, ka jūs strādājot pie Petifera lietas. Kas tā par lietu? Es domāju, ka tā bija visnepārprotamākā pašnāvība.

-    Baidos, ka tas nav tik vienkārši, dakter.

Tenets ātri pārstāstīja neizskaidrojamos faktus.

-    Un vēl mēs šorīt uzzinājām, ka misis Petiferai ir bijis romāns un ka pirmdienas nakti viņa pavadījusi kopā ar mīlnieku.

Mellerds saviebās.

-     Ak, dārgais ser! Vēl viena ilūzija pagalam. Es vienmēr tiku domājis, ka viņi ir vislaimīgākais pāris. Vismaz tas visu izskaidro.

-    Ko jūs ar to domājat?

-    Ka viņš to atklājis un tāpēc nonāvējies. Viņš taču pielūdza zemi, pa kuru viņa staigāja, jūs to zināt.

-     Nepietiekami, dakter, Tenets sacīja, galvu purinādams. Te ir pārāk daudz tāda, kas vēl jānoskaidro.

-    Es piekritu, ka Petifers nebija tā tipa cilvēks, kas padotos bez cīņas… Kaut gan ir vēl viens arguments, ka tā bijusi pašnāvība, ziniet.

-Tā?

-     Ir kāds filozofijas virziens, kas pašnāvību uzskata par agresijas paveidu, par dusmu, nevis izmisuma izpausmi.

-    Tas ir interesanti. Es par to padomāšu.

-Tā. Ko nu?

-            Mums jāatrod vēl kas vairāk. Tāpēc es gribu doties uz…

Iezvanījās tālrunis. Tenets pacēla klausuli.

-             Vestendas iecirknis, viņš noteica. Jā, te detektīvinspektors Tenets…

Mellerds pacēla roku atvadu žestā un izgāja.

Tenets vēlreiz paskaidroja, ko grib darīt Londonā. Beigās, klausuli nolicis, viņš sacīja Lainhemam:

-              Viss ir norunāts. Mums jāpiesakās divos. Sevailrovā autostāvvietas nav rezervētas, tāpēc būs vienkāršāk braukt ar vilcienu.

Viņš palūkojās pulkstenī, bija divdesmit pāri vienpadsmitiem.

-             Ja pasteigsimies, mēs vēl varam paspēt uz divpadsmitiem desmit.

-    Protams, laika pietiek.

-             Es pa ceļam vēl gribētu šo to paķert līdzi no mājām.

Šim līkumam vajadzēja stundas ceturksni, un, domās pateicies Džounai par kārtības uzturēšanu, Tenets taisnā ceļā devās pie atvilktnes, kurā viņa mēdza glabāt brīvdienu un izbraucienu piemiņlietiņas, lai paņemtu izrādes "Diena pagājusi" programmiņu. Vilcienā viņš to aplūkoja.

-     Jus man neteicāt, ka esat redzejis "Diena pagājusi".

-      Es vispirms kaut ko gribēju pārbaudīt, ja gadījumā atmiņa mani viļ. Ak, jā… viņš iedeva programmiņu Lainhemam. Ko jūs par to domājat?

Lainhems ātri pārlūkoja trupas fotogrāfijas. Bija četri galveno lomu tēlotāji, divi vīrieši un divas sievietes.

-     Es teiktu, ka šis te, Lainhema pirksts apstājās pie jauna aktiera ar klasiskiem sejas pantiem un zeltainām cirtām, viņa vārds bija Rovens Lī, šis atbilst istabenes aprakstam.

-   Tieši tā es domāju.

-    Tad tāpēc jūs iecerējāt šo braucienu.

-    Pareizi, Maik. Neesiet tik norūpējies! Jāatzīstas, tas man tūlīt pat iešāvās prātā. Bet, kā jau teicu, es gribēju pārbaudīt un tikai tad kaut ko sacīt.

-    Viņš liekas viņai tā kā par jaunu, vai tad ne?

Lī izskatījās gadus divdesmit piecus vecs, vismaz desmit gadus jaunāks par Džemmu Petiferu.

-   Iepējams, ka viņš ir vecāks, nekā izskatās. Ar fotogrāfijām nekad neko nevar zināt. Uzņēmums var būt izdarīts arī pirms vairākiem gadiem.

-    Tātad mēs lūkosim šodien viņu apciemot?

-    Nē, domāju, ka ne. Negribu riskēt, viņš var sazināties ar misis Petiferu. Ja viņa nav vainīga, tad es negribu viņu nevajadzīgi uztraukt, un, ja ir vainīga, tad gribu pārsteigt negaidot.

-    Ko tad mēs šopēcpusdien grasāmies darīt?

-      Šobrīd man visvairāk vajadzīgs apstiprinājums. Pilnīgi iespējams, ka esam maldījušies. Gribu uzmeklēt kādu, kas zina visas tenkas.

-    Deboru Čīversu?

Tā bija otra galvenās lomas tēlotāja šajā trupā.

-    Jā, ja dabūsim rokā.

-      Vina varētu būt darbā. Šodien ir trešdiena, kad spēlē dienas izrādes.

-     Zinu. Taču viņa var būt arī kaut kur citur. Cerēsim, ka nav izbraukusi viesizrādēs uz provinci. To mēs drīz uzzināsim.

Pēc īsas pieklājības vizītes Vestendas iecirknī viņi no Sevailrovas laukuma ar metro nokļuva Pikadillī laukumā un tad soļoja līdz pat Heimārketai, uz Karalisko teātri. Pie parādes ieejas pievedceļa viņi uz mirkli apstājās, lai papriecātos par klasisko fasādi ar sešām slaidām, baltām kolonnām.

-     Šis tiek uzskatīts par vienu no vecākajiem un slavenākajiem teātriem Londonā, Tenets sacīja, kad viņi vēra durvis.

Foajē bija elegants pienbaltas sienas ar zeltītiem ciļņiem un spoguļu ietvariem, spoži misiņa rokturi, ar baltu ādu pārvilkti krēsli. Dienas izrāde jau bija sākusies, jo foajē bija tukšs, vienīgi jauns cilvēks sēdēja pie administratora galdiņa.

Tenets tuvojās viņam.

-    Vai es, lūdzu, varētu runāt ar direktoru?

-   Jums jāiet apkārt uz personāla durvīm. Tās ir teātra otrā pusē, ieeja no Safolkstritas. Izejiet pa galvenajām durvīm, pagriezieties pa kreisi un vēlreiz pa kreisi!

Safolkstrīta bija aklā iela, augsto, balto namu balkonus rotāja melni dzelzs kalumi. Personāla ieeja atradās tālu viņā galā. Lainhems pēdējais ienāca nelielā telpā, priekšā stāvēja uzziņu galds, Tenets pie tā atkārtoja savu lūgumu.

-    Jums vajadzīgs direktors vai trupas vadītājs?

-    Jādomā, direktors.

-    Baidos, ka viņa nav, ser.

Šveicars bija laipns, runīgs vīrs vidējos gados, ar iesirmiem matiem un ūsām. Viņš, kā likās, jutās ļoti omulīgi savā mazajā, ne vairāk kā septiņus kvadrātmetrus lielajā istabiņā. "Mājīgi kā mājās," nodomāja Tenets, "nekā īpaša, tikai kvadrātveida paklājs uz grīdas, ērts atzveltnes krēsls, elektriskā tējkanna. Pat pārnēsājamais televizors."

-     Tādā gadījumā varbūt jūs varēsiet man palīdzēt, Tenets sacīja, stādījies priekšā. Domāju, jūs pietiekami labi pazīstat trupu, kura šobrīd spēlē?

-    Nu… jā un nē. Viss atkarīgs no tā, cik kurš ilgi strādā, cik runīgs ir un tamlīdzīgi.

-    Taču jums varētu būt nojausma, kādas, tā sakot, ir trupas dalībnieku attiecības?

Vārs spīdums vīra acīs pavēstīja Tenetam, ka jautājums saprasts pareizi.

-    Ak, par to es neko nezinu, ser. Tas neietilpst manos pienākumos. Es darbojos ar praktiskām lietām, ar uzgriežņiem un skrūvēm, kā mēdz sacīt.

Tenets tūlīt noprata, ka paliks zaudētājos.

-     Varbūt trupas vadītājs varēs man palīdzēt. Vai viņš pašlaik ir teātri?

-    Tas būs misters Vimslijs. Jā, viņš ir te. Vai gribat, lai es viņam piezvanu?

Jaunais cilvēks, kas parādījās kāpnēs, vairāk atgādināja darījumcilvēku nekā tādu, kas, pēc Teneta ieskatiem, varētu būt no teātra pasaules. "Ko tad tu gaidīji?" Tenets uzjautrināts klusībā prātoja. "Sarkanas ādas bikses un apskrandušu svīteri?" Viņš stādījās priekšā un norūpējies uzsvēra, ka iztaujāšanai nav nekāda sakara ar pašreizējo teātra repertuāru.

Bažas no Vimslija sejas izzuda.

-    Iesim manā kabinetā.

Viņš gāja pa priekšu cauri nelielām melna metāla virpuļdurvīm, tad lejā pa kāpnēm, uz kurām nebija grīdsegas. Kabineta stūri skaļrunis pārraidīja uz skatuves runāto.

Viņi apsēdās.

-    Tātad kā es varu jums palīdzēt?

-     Kā jau teicu, mēs esam no Kentas policijas. Mēģinām atrast dažus tās trupas dalībniekus, kuri šajā teātrī spēlēja pēdējā uzvedumā. Precīzāk sakot, "Diena pagājusi".

-    Tad jums jārunā ar teātra direktoru, steidzīgi sacīja Vimslijs. Baidos, ka viņa pašlaik nav. Redziet, es te esmu tikai atsevišķi pie šā iestudējuma. Bet viņš ir vienmēr.

-    Kad viņš būs atpakaļ?

-      Ne agrāk kā pēc stundas, varbūt pat divām. Bet es nupat iedomājos… Vai jūs zināt, kas tajā izrādē "Diena pagājusi" spēlēja, to cilvēku vārdus, ar kuriem vēlaties satikties?

-    Ak, jā, mēs zinām, kā viņus sauc.

Tenets izvilka no kabatas programmiņu.

-     Tad nekādu grūtību nebūs. Mēs varam ielūkoties "Prožektorā"… Tā ir rokasgrāmata, kur atrodamas ziņas par aktieriem un aktrisēm, — paskaidroja Vimslijs, redzēdams abu vaicājošos skatienus. Te man viena ir.

Viņš palūkojās mazā grāmatu kaudzītē, izņēma vienu un atšķīra to.

-      Redzat? viņš sacīja, parādīdams grāmatu. Tajā ir dati par profesionālo karjeru un tas laikam ir tas, ko jūs gribat aģentu uzvārdi un adreses. Tikai ievērojiet, ka izdabūt no aģenta viņa klienta adresi ir grūtāk nekā likt akmenim noasiņot, bet, ja jau meklētāja būs policija, tad jums var paveikties.

-    Vai drikstu tajā ielūkoties?

Pēc desmit minūtēm viņi izgāja no teātra ar pārējo triju izrādes "Diena pagājusi" galveno lomu tēlotāju aģentu adresēm un telefonnumuriem.

-     Vieglāk nekā mēs domājām, Maik! sacīja Tenets, apmierināti papliķēdams pa kabatu.

-    Nedaudz palaimējās, Lainhems piekrita. Kurp tagad?

-    Vispirms pie Deboras Čīversas aģenta. Tā kā mēs nevaram lielāko pēcpusdienas daļu veltīt, lai noskaidrotu, kā šurpu turpu kursē sabiedriskais transports, brauksim lepni.

Ieraudzījis brīvu kebu, viņš pacēla roku, un abi apbrīnā nolūkojās, kā kučieris cauri vienvirziena kustības plūsmai lietpratīgi manevrēja līdz ielas malai.

Teātra aģenta Džeikoba Sollija pieņemamo telpu plašais foajē bija iekārtots grezni, grīdu sedza biezs krēmkrāsas paklājs, ar zaļu ādu pārvilktie atzveltņi lielākoties aizņemti. Te valdīja gaidu pārpilna gaisotne. Sienas rotāja milzīgi fotoattēli, no kuriem lejup raudzījās klienti veiksminieki. Te atradās daži reti istabas palmu un milzu paparžu eksemplāri, kas tāpat kā valdzinoši skaistā blondīne zaļā zīda bikškostīmā pie rakstāmgalda acīmredzami bija izraudzīti to gleznā izskata dēļ.

Vērtējoši skatieni sekoja Tenetam un Lainhemam, kad viņi šķērsoja telpu.

-     Kā es varu jums palīdzēt? blondīnes smaids bija tikpat mākslīgs kā skropstas. Viņa jau bija nospriedusi, ka abi ienācēji ir neinteresanti. Uzklausot viņas atbildes pēc priekšāstādīšanās, Tenets juta dzēlīgu gandarījumu.

-    Hm… viņa nervozi paskatījās uz tālruni un klientiem aizmugurē, kuri gaidīja pie durvīm ar uzrakstu "Ienākt tikai pēc uzaicinājuma". Izskatījās, it kā statuja pēkšņi būtu kļuvusi par cilvēcisku emociju upuri. Viņa noristījās. Baidos, ka misters Sollijs ir aizņemts, bet es iešu un apskatīšos… Vai jūs varat uz mirkli apsēsties?

Ieinteresēti skatieni pavadīja katru Teneta un Lainhema kustību. Tenets saskatīja ziņkāri, līdzjūtību, naidīgumu. "Kāda sabiedrība," iesāņus mierīgi vērodams, viņš nodomāja. Tad ātri tos saskaitīja. Istabā bija piecpadsmit dažāda vecuma, auguma un apveida cilvēki. Viņš droši pamirkšķināja kādai sievietei ar īpaši aizvainotu skatienu un pavīpsnāja, kad viņa steigšus sāka pētīt savas rokas. Lainhems viņam līdzās nemierīgi sakustējās.

Blondīne strauji iznāca pa durvīm ar brīdinošo uzrakstu un tuvojās Tenetam. Viņš pūlējās nemanāmi izvairīties no nomācošā smaržu viļņa, kas iesitās nāsīs, kad viņa pieliekusies čukstēja:

-    Misters Sollijs pašlaik ir brīvs. Lūdzu, ienāciet!

Tenets un Lainhems ziņkāri aplūkoja istabu, kur viņus ieveda un apsēdināja. Pretstatā priekštelpai šī bija īsteni omulīga vīrieša miga, ar apdilušu, brūnu paklāju un gaišbrūnu ādu apvilktiem atzveltņiem. Brūni tapsētās sienas bija noklātas ar teātra afišām un jo spožiem slavenu klientu fotoattēliem. Ādas krēslā pie tīkkoka galda, kas liecināja par sabiedrisko stāvokli, sēdēja neliels, tukls vīrs krēmkrāsas ziemišķādas žaketē un zīdainā polosvīterī. Zelta mirdzums viņa pirkstos atmirdzēja ari smaidā.

-     Nāciet, nāciet, inspektor, viņš piecēlās un vienam pēc otra pastiepa mīkstu, mitru plaukstu.

Tenets tikai ar pūlēm novaldījās, lai nenoslaucītu roku bikšu starā. Pēc savstarpējām pieklājības frāzēm Sollijs apsēdās atpakaļ, pārlika rokas pār uzblīdušo vēderu un noteica:

-    Tā. Kā es varu jums palīdzēt?

-     Mēs meklējam kādu jūsu klienti, Tenets

V

sacīja. Deboru Civersu.

-            Ak tā… Sollijs saknieba kopā savas mitrās, pilnīgās lūpas un sadrūma. Vai būtu ļauts vaicāt, kādā sakarā… Debija taču nebūs uzvedusies nepiedienīgi, ko? viņš šķelmīgi pavaicāja.

Tenets satrūkās, taču cerēja, ka tas nebija pamanāms.

-    Nē, nebūt ne. Mēs tikai ceram, ka viņa varētu mums sniegt kādu informāciju par personu, kas iejaukta lietā, pie kuras mēs šobrīd strādājam.

-    Debija taču nav… hm… pati tur iejaukta?

-    Nē. Nepavisam.

Sollijs pēkšņi saslējās.

-     Piedodiet man, inspektori Esmu tik nolaidīgs namatēvs. Negribu sadusmot jūs, šajā stundā piedāvājot alkoholu, bet varbūt vēlaties tasi kafijas? Vai tējas?

Atkal uzspīdēja zelta plombas.

-     Paldies, nē. Diemžēl mums nav daudz laika, lai uzturētos Londonā.

-     Jā, protams. Labi, es neredzu iemeslu, kāpēc mēs nevarētu sarunāt, viņš piespieda pogu. Merilina, uzrakstiet inspektoram Deboras Čīversas adresi!

-     Vai jūs domājat, ka viņa varētu būt mājās, ja mēs šopēcpusdien dotos turp? Tenets pavaicāja.

-    Jā, viņa šobrīd atpūšas, sacīja Sollijs. Atkal uzplaiksnīja zelta spīdums. Tā mēs saucam laika

sprīdi, kad nav darba, esmu pārliecināts, ka jūs to saprotat, inspektor. Ja vēlaties, es viņai piezvanīšu un pabrīdināšu. Un veikli, pirms Tenets paguva iebilst, uzsauca: Dabū Debiju pie klausules, labi, Merilin? Jā, tūlīt.

Protestēt bija velti. Sollijs acīmredzami gribēja brīdināt Deboru Čīversu par gaidāmo vizīti. Ja viņš to nedarītu tagad, tad darītu pēc viņu aiziešanas, bet tikpat labi viņš varēja būt Tenetam īsti noderīgs, iespējams, atturot no veltīga brauciena.

Debij? Te Sollijs, mana mīļā. Jā… Nē, baidos, ka nē. Šobrīd nē. Taču kaut ko es perinu. Nē, pašlaik vēl nevaru neko sacīt, ja nu gadījumā nekas nesanāk. Nē, tev jāpaciešas, dārgumiņ. Nē, kaut kas pavisam cits. Tikai neuztraucies, bet te, pie manis, ir divi jauki policisti, kuri grib ar tevi parunāties. Jā… Nē, tu neesi izdarījusi neko nelāgu, mīļumiņ. Tev tikai jāsniedz kāda informācija, kura varētu būt tavā rīcībā, sakarā ar kādu lietu, kuru viņi izmeklējot. Nē, nav ne jausmas. Nopietni. Galvenais, ka viņi grib atnākt un ar tevi parunāties tūlīt, kā rādās. Viņi iebraukuši Londonā tikai uz vienu dienu. Nē, patiešām, dārgumiņ, nav ne jausmas. Šā vai tā, es teicu viņiem, ka tu šopēcpusdien būsi mājās, ja? Kārtībā. Jā, es ceru, ka drīz ar tevi sazināšos. Jā. Šobrīd atā! Arī

tev buča, saldumin.

129

7 >

Simpsonc 3

Viņš nolika klausuli un teica Tenetam:

-    Jebkurā laikā, kad vien jums tīk.

-    Pateicos.

Merilina ienāca, pasniedza Tenetam papīra loksni un izlīgoja ārā, zaļais zīds cieši apkļāva viņas sēžamvietu.

-     Uh… ārā, lūdzu, pa šejieni… Sollijs izvadīja viņus pa durvīm kabineta tālākajā galā.

-     Kur viņa dzīvo? Lainhems pavaicāja, kad viņi iznāca uz ielas.

Tenets ielūkojās papīriņā, ko turēja rokā.

-     Meidaveilā. Izskatās, ka mums atkal nāksies pārvarēt šķēršļus. Vajadzētu uzmeklēt telefonu… Tad, viņš pārgalvīgi piebilda, brauksim ar taksometru.

Lainhems pasmīkņāja. Man gribētos redzēt galvenā seju, kad viņš saņems mūsu izdevumu sarakstu, viņš noteica.

10.

Taksometrs apstājās pie mājas ar terasi karaļa Džordža laiku stilā. Tāpat kā daudzas Londonas ielas, ari šī bija pārcietusi nevērību un aizmirstību un tagad atkal sākusi atkopties.

Daudzām mājām bija atjaunoti ķieģeļu mūri, vizēja balti logu rāmji un ārdurvis klāja košas krāsas. "Tās ir privātmājas," prātoja Tenets, "jo viss liecina par īpašnieku rūpju izpausmēm." Ceturtais numurs acīmredzot bija īres nams un izskatījās kā nesakopts nabaga radinieks. Tenets nopētīja zvanu rindu. Podziņa ar uzrakstu "Cīversa" bija pati pirmā. Viņš to piespieda.

Kad durvis atvērās, Tenetam pirmajā mirklī likās, ka redz Bridžitas iemīļotās televīzijas programmas vadītājas daudz jaunāku līdzinieci. Deborai Cīversai bija smails zods, skaisti veidoti, plati vaigu kauli un nevainojama spoži melnu matu rota, tik īsi apcirpta, ka šķita kā uzgleznota. Viņš šaubījās, vai tā bija tīša atdarināšana. Efekts, protams, bija satriecošs, un to vēl pastiprināja meitenes drēbes: melna velveta golfa bikses, rievotas zeķes un plāna kokvilnas blūze ar kruzuļiem ap kaklu un piedurkņu galos. Vai tā viņu dēļ bija īpaši pūlējusies? Viņam šķita, ka laikam ne. Deborai Čīversai ļoti rūpēja pašas izskats, un viņa būtu gatava darīt diezin ko, lai panāktu vajadzīgo iespaidu.

-      Hei, viņa noteica. Vai jūs tie esat, mīlīši?

Tenetam uzmācās kārdinājums atsaukties: "Kā

tad, saldumiņ," taču viņš nocietās, neko neteicis, un formāli stādījās priekšā, uzrādīdams apliecību.

Debora Čīversa izskatījās uzjautrināta.

-   Tas bija joks, viņa sacīja, nāciet iekšā.

Atmetusi familiaritāti, viņa, ceļu rādot, iegriezās šaurās, tumšās kāpnēs uz puspagrabstāvu. Tenets un Lainhems piesardzīgi sekoja. Kāpņu galā viņa atvēra durvis.

Čīversas rezidence, viņa noteica. Jūtieties kā mājās! Un, kājas sakrustojusi, nometās uz liela, melna, samīcīta grīdas spilvena.

Abi policisti instinktīvi palūkojās apkārt pēc kāda piemērotāka sēžamā, taču neko nesaskatīja. Tenets piesardzīgi virzījās uz sarkana spilvena pusi. "Sarkans nozīmē briesmas," viņš uzjautrināts nodomāja. "Ja puiši no komisariāta šobrīd varētu mani redzēt!" Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Lainhems izvēlējies dzeltenu sēžamo; ar pilnīgi nopietnu seju izvilcis piezīmju blociņu un zīmuli, viņš nu sastinga gaidpilnā mierā. "Viņam var dot visus desmit punktus par pašsavaldīšanos," Tenets nodomāja. Cītīgi ignorēdams blēdīgo spīdumu meitenes acīs, viņš pavērās apkārt.

Istaba bija liela un izskatījās pēc guļamistabas, viesistabas, auditorijas, darbistabas un virtuves, kopā ņemot, lai gan šī daudzpusība tika rūpīgi slēpta. Tenets pazina saliekamo gultu, kura pildīja arī grāmatplaukta lomu, un noprata, ka virtuve slēpjas tālākajā kaktā aiz koka bufetes, kas bija aplīmēta ar dučiem teātra programmiņu. Grāmatplauktus veidoja dēļi un ķieģeļi, tajos atradās lielākoties brošūras, un bija manāmas darbošanās pēdas: pie loga stāvēja liels galds ar zīmējumiem un uzmetumiem, krāsu podiņiem, izmētātiem zīmuļiem un otām. Pie loga atradās liels dēlis ar piespraustām skicēm, bet pie katras skices izrādījās piestiprināta krāsaina vilnas šķipsna. Meitene acīmredzot bija ari kostīmmāksliniece. Viņa acis pievērsās drēbju pakaramajam pie sienas. Uz tā karājās kāds pusducis sieviešu svīteru, kurus pirmajā mirklī varēja noturēt par pašas meitenes garderobei piederīgiem.

-    Jā gan, meitene smaidīja, ievērojusi viņa ātro skatienu un sapratusi, kāds secinājums izdarīts. Tā man ir otrā nodarbošanās. Es tos pārdodu bodītēm, viņa piecēlās kājās, nokabināja vienu svīteri un pielika to sev klāt. Vai jums patīk? Tas bija viens no tobrīd nupat modē nākušajiem adījumiem.

Tenetam patika. Pat ļoti.

-   Tas man atgādina Dordogņu.

Viņi ar Džounu bija tur pavadījuši medusmēnesi, un viņiem tur patika.

Viņa nopriecājās.

-   īstenībā tas tiešām ir no turienes. Tur maniem draugiem ir kotedža, pagājšvasaru pavadīju pie viņiem. Mani pārsteidz, ka jūs pazināt tādas īpatnības.

Viņa noglaudīja svīteri.

-    Man patīk tos dāvināt. Tie patiešām ir jauki. Es jutīšos ļoti apbēdināta, ja aizraušanās ar tiem reiz beigsies.

Debora Čīversa pakāra svīteri atpakaļ uz pakaramā un atgriezās uz sava spilvena.

-     Vai jūs to darāt izrāžu starplaikos? Tenets pavaicāja.

Meitenes mutes kaktiņi noslīdēja lejup.

-     Mjā. Teātra spēlēšana ir briesmīga nodarbošanās. Pārāk daudz ļaužu dzenas pēc dažādām lomām. Lielākā daļa no mums starplaikos dara ko citu. Tā sakot, aktieri pelna sev iztiku. Ja nu vienīgi zvaigznēm tas nav vajadzīgs, jo nav ne par ko jārūpējas. Man ari varētu beidzot tā palaimēties.

-   Pēdējā lugā, kurā spēlējāt, jums taču bija tāda loma. Tā bija laba loma, vai tad ne?

-    Lugā "Diena pagājusi"? Jā, tā patiešām bija laba. Taču nelaimīgā kārtā publiku tā nesavaldzināja tik ļoti, lai tai būtu ilgs mūžs. Un tad es atkal ķēros pie adāmadatām, viņa nosmīnēja. Vai šī ir daļa no jūsu atmaidzināšanas taktikas, inspektor?

Inspektoram patika viņas tiešums. Par atbildi viņš arī pasmaidīja.

-    Jā un nē.

-    Kāpēc jā un kāpēc nē?

-    Nu… es zinu, ka cilvēki daudz labprātāk palīdz, ja esmu ar viņiem labās attiecībās. Taču tā nu gadījies, ka "Diena pagājusi" lielā mērā būs mūsu šodienas sarunas temats.

-     Labi. Tātad mēs esam labās attiecībās. Ar ko jūs ieinteresējusi "Diena pagājusi"?

-     Precīzāk sakot, gribu ar jums parunāt par Džemmu Šeidu.

"Deborai Čīversai ir ļoti izteiksmīgas acis," viņš nodomāja.

Tās mirdzēja skaidrā, tīrā zilumā, dienvidu debesu krāsā. Viņš būtu varējis apzvērēt, ka tagad tās satumsa un aizplīvurojās.

-    Kas ir ar Džemmu? viņa piesardzīgi pavaicāja. Ko viņa izdarījusi?

-    Cik zinu, neko, gluži neviltoti sacīja Tenets. Taču mums jāuzzina šis tas vairāk par viņas skatuves dzīvi.

-    Kāpēc jūs nācāt pie manis? Kāpēc neizprašņājāt viņas aģentu?

Tenets nopūtās. Ar šo meiteni nebija iespējams runāt riņķī un apkārt.

-    Tāpēc, ka viņas aģents varētu būt ieinteresēts.

Debora skaļi iesmējās, apķērusi ceļgalus un

šūpodamās uz sava spilvena šurpu turpu.

-    Ieinteresēts! Ak Kungs, tas tik ir joks! Ticiet man ja jūs meklējat cilvēku, kam nav aizspriedumu pret Džemmu Šeidu, tad es esmu pēdējā, ar kuru jums vajadzētu runāt!

-    Kāpēc? klusi pavaicāja Tenets.

Debora beidza vīpsnāt un apsēdās taisni.

-    Tāpēc, ka viņa nocēla man pielūdzēju, vecā ragana. Un ticiet man, inspektor tas ievaino ļoti dziļi. Tas man sāp joprojām.

-    Vai viņa nav, hm, viņam mazliet par vecu? Ja nu vienīgi viņš būtu daudz vecāks pārjums?

-    Tikai par vienu gadu. Viņam ir divdesmit trīs. Ak, jā, viņa, protams, ir viņam par vecu. Bet baidos, ka viņai tas netraucē. Džemmai Šeidai patīk jaunāki vīrieši, vienmēr ir patikuši. Šai profesijai tas ir diezgan raksturīgi. Un viņa netērē laiku, raizēdamās par to, vai pielūdzējs nepieder kādai citai.

-    Vai jūs runājat par Rovenu Lī?

Viņa samirkšķināja acis. Jā.

-    Vai jūs nejauši nezināt, vai viņi joprojām tiekas?

-    Es nezinu… Taču… Jā gan, domāju, tiekas. Tā sakot, viņš joprojām ir nepieejams, tāpēc esmu pārliecināta, ka viņa nav šīs attiecības izbeiguši. Varētu domāt, ka tagad viņai varētu būt vairāk apdoma tagad, kad viņa izskatās kā autobuss.

-    Gaida bērnu, jūs gribat sacīt. -Jā.

-    Cik sen tas viss sākās?

-      Bet klausieties, kāpēc tāda interese par Džemmas personīgo dzīvi? Vai Rovenam draud kādas nepatikšanas?

-     Es jau jums teicu, ka mūs interesē mis Seida. Tātad, lūdzu cik sen tas bija?

Debora nepamanīja izvairlbu. Izdevība brīvi parunāt par Džemmu bija pārāk laba, lai to palaistu garām.

-     Drīz pēc tam, kad izveidojās šī trupa, sacīsim… pirms astoņiem vai deviņiem mēnešiem.

-     Kas viņa ir par cilvēku? Ja nerunājam par šo aizraušanos, viņa ir…

Debora paraustīja plecus.

-     Kā jau teicu, es patiešām neesmu tas cilvēks, kam to vajadzētu vaicāt. Bet viņa ir pirmklasīga aktrise, to es saku no tīras sirds, kaut gan profesionālā zinā nestāvu viņai ne līdzās. Taču vina,

» > > 7

viņa… Jā, es domāju, visatbilstošāk būtu teikt, ka viņa ir alkatīga. Viņa grib itin visu veiksmi, stāvokli sabiedrībā, naudu, glaimus, mīlnieku, vīru…

-     Es kaut kur lasīju: viņa vienmēr apgalvojusi, ka nekad neprecēšoties.

-     Tas bija pirms tam, kad viņai patrāpījās tas dakteris. Un nezinu, vai jūs to zināt, vai nezināt viņš ir bagāts. Un šī… teiksim, aplidošana tas būs īstais vārds, gan šķietami vecmodīgs un Džemmas bruņnieciskā pielūgšana… Tas tiešām bija kaut kas, vismaz tā esmu dzirdējusi runājam. Tas, protams, aizsākās agrāk, pirms mēs sākām strādāt kopā.

-    Bet ja viņai patīk jaunāki vīrieši?

-    Lai uzjautrinātos jā gan. Bet, ja raugāmies patiesībai acīs, viņi parasti ir tukši. Un, ja ir jāizvēlas vīrs…

-    Jums viņa patiešām nepatīk, vai ne?

-     Nē, nepatīk. Un es to atklāti atzīstu. Man nepatīk cilvēki, kas mīda kājām citus, izmanto viņus un galu galā izmet mēslu kaudzē…

-    Tātad tas, ka viņa apprecēja doktoru Petiferu, jūs nepārsteidza?

-    Ak, es jau jums teicu, ka tajā laikā viņu vēl nepazinu, kaut gan biju par viņu dzirdējusi, protams. Taču, palūkojoties atpakaļ nē, nepārsteidza. Viņa taču neko neupurēja ne karjeru, ne savu brīvību, toties ieguva nodrošinājumu. Es zinu, viņš ir vecāks nekā viņa, taču tas nozīmē tikai vienu ka viņš nomirs pirmais un viņas vecumdienas paies bezrūpīgi.

Par doktora Petifēra nāvi viņa acīmredzot nebija neko dzirdējusi. Tenets juta, ka Lainhems nemierīgi dīdās aiz muguras, un noprata seržants gaida, ka viņš pastāstīs meitenei jaunumus. Taču šis nebija īstais brīdis. Ja viņš to izdarītu, tas varētu izjaukt visu sarunas norisi, ietekmētu un ierobežotu viņas atbildes. Viņš negribēja pieļaut, ka tā notiek.

-     Man jāteic, Debora bilda, biju ļoti pārsteigta, ka viņa netaisīja abortu, atklājusi, ka ir stāvoklī.

-Kāpēc?

-     Tāpēc, ka nekas, itin nekas šai sievietei nav nozīmīgāks par viņas karjeru. Un vēl jā, kāda mana draudzene, kas spēlēja kopā ar Džemmu tad, kad doktors sāka ap viņu lakstoties, teica, ka Džemma viņai sacījusi viens no iemesliem, kāpēc viņa izlēmusi pieņemt šo bildinājumu, esot tas, ka viņš neprasot, lai viņa kļūst par kādu vairošanās mašīnu; tā viņa to uzņēma. īstenībā viņam pat nepatika bērni, viņš tos nevēlējās un jutās pārliecināts, ka viņa domā tāpat. "Tātad tas man tiks aiztaupīts, paldies Dievam," viņa teikusi Džemma, es gribēju sacīt. Vārdu sakot…

-    Jā gan, Tenets atsaucās. Jā. Tas ir interesanti.

Viņš paraustīja plecus.

-     Labi, bet viņi droši vien savas domas mainīja.

-    Un ir vēl viens iemesls, kāpēc jutos tik pārsteigta, kad Džemma apprecēja ārstu. Gribēju teikt, zēni, ka viņai pret slimībām bija pilnīgi neirotiska attieksme!

-    Nespēja uzlūkot asinis vai to jūs domājat? Vai ko tamlīdzīgu?

-     Ak, nē. Viss ir daudz ļaunāk. Ja kādam bija klepus vai iesnas, tas nevarēja viņai iet tuvāk par pusjūdzi īstenībā, ja vien tā nebija neatliekama izrāde, viņa kopā ar neveselu cilvēku nekāpa uz skatuves. Un, ja runājam par infekcijām kā masalas vai cūciņa… Viņa pat negribēja neko dzirdēt par slimošanu. Vai ziniet, kad mēs iestudējām to izrādi "Diena pagājusi", ar vienu no jaunajām ģērbējām notika nelaimes gadījums, viņa salauza kāju. Mums visiem bija viņas ļoti žēl, viņa pirmoreiz bija dabūjusi darbu Vestendā; jūs taču varat iedomāties, viņai sirds vai lūza, kad nācās no tā atteikties. Viņas ģimene dzīvoja tālu, un mēs visi pa kārtai gājām uz slimnīcu viņu apmeklēt un uzmundrināt. Izņemot Džemmu. Viņa atrada visādus iemeslus, lai atrunātos, un pēc tam galu galā atklāti pateica, ka negribot neko dzirdēt par slimībām, neciešot slimnīcas un nekas, itin nekas nespēšot viņu piespiest turp doties. Ceru, tagad jūs saprotat, kāpēc mani tā pārsteidza ziņa, ka viņa precējusies ar ārstu.

-    Varbūt viņa domāja, ka tā allaž būs pie labas veselības, pasmīnēdams sacīja Lainhems.

Debora izskatījās pārsteigta. Šī bija pirmā reize, kad viņš ierunājās, un meitene veltīja glītajam jauneklim vērīgu un vērtējošu skatienu.

Tenets jutās uzjautrināts, redzēdams seržantu nosarkstam. Lainhems allaž bija izjutis vājību pret jaukām meitenēm un nekad nebija labākajā formā, kad ar tādām gadījās darīšana. Tenets un Džouna reizēm brīnījās, kā viņam bija izdevies saņemt drosmi, lai uz vietas bildinātu savu sievu Luīzi.

-    Tā ir laba doma, Debora noteica. Vai zināt, jums varbūt ir taisnība. Viņai varēja ienākt prātā, ka viņš būs viņas privātārsts.

Tenets šaubījās, vai tā bijusi tikai Džemma, kas padarījusi šo meiteni tik skarbu. Žēl gan, ka viņa, tik jauna būdama, jau ir vīlusies. Viņa, protams, to neizrādītu, ja netiktu pieminēts Džemmas vārds. Ja ari viņa patiesi bija iemīlējusies jaunajā Lī, tad tomēr šķita savādi, ka meitene jūt tādu rūgtumu pret vecāku sievieti.

-    Labi, pateicos jums, mis Cīversa, viņš sacīja, lūkodams ar godu tikt augšā no sava grīdas spilvena. Jūs sniedzāt mums nenovērtējamu palīdzību. Un vēl kas…

-   Jā? meitene piecēlās kājās graciozi, ar vienu pašu plūdeņu kustību, smaidīdama un nogaidoši lūkodamās viņā.

Viņš manīja mazliet izbrinīto Lainhema skatienu.

-    Tie svīteri, kurus jūs adāt. Hm… Cik jūs par tiem prasāt?

-    Trīsdesmit mārciņas, viņa tūlīt atbildēja. Un tas ir lēti. Veikalos tāds roku darbs, vienreizīgs modelis maksā divtik. Un šī nav kaulēšanās, jūs varat pārbaudīt. Es nolaižu cenu tāpēc, ka, pārdodot no rokas, nav atvilkumu. Kāpēc jūs tā vaicājāt? Vai kādu vēlaties?

-    Mana sieva vēlētos.

-    Nāciet un paskatieties, viņa pieveda Tenetu pie pakaramā, ar vieglu galvas mājienu norādīdama uz svīteriem. Kāds ir viņas augums?

-    Hm… vidējs. Ne resns, ne tievs…

Viņa iesmējās.

-    Tipiska vīrieša atbilde.

Viņa ātri pārlūkoja adījumus un izvēlējās trīs no tiem.

-     Tad šie varētu derēt. Vai jums kāds no tiem patiktu?

Viens Tenetam atgādināja pludmali, kur viņi ar Džounu bija pavadījuši daudz zeltainu pēcpusdienu. Tur varēja skatīt torņveida klintis, aiz kurām saule ik dienas aizgrima, laistīdamās savā pēdējā spožumā, zīdainos Dordogņas upes ūdeņus, kas šļācās pret stāvajām klintīm. Reiz viņi ar Džounu bija aizpeldējuši, lai tās aptaustītu… Arī šeit pamatā bija koku apēnotais, plašais, oļainais liedags, kas, kā likās, izskatījās gluži kā…

-     Tā taču nevar būt Meiregjūta, ko? viņš pavaicāja.

Viņas acis iemirdzējās.

-    Jā, tā ir! Vai jūs to vietu pazīstat?

-    Pat ļoti labi. Manai sievai patiks šis te. Es to ņemšu. Vai jums nav nekas pretī pieņemt čeku?

Gaismas urdziņas plūda pār spīdīgo matu klaidu, kad viņa papurināja galvu.

-    Nebūt ne. Nekādu nodokļu. Mana nolāpītā metodistu audzināšana.

Viņa rūpīgi salocīja svīteri un ietina to zīdpapīrā, kā iesaiņodama dāvanu.

Taksometrā Tenets atlaidās sēdeklī un ar patiku uzlūkoja krāsaino sainīti. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs Džounas seju…

-    Un tagad, viņš piepeši sacīja Lainhemam, pasakiet man, ko jūs domājat par mis Cīversu!

11.

Bērni pamanīja košajā iesaiņojumā ietīto sainīti topašbrīd, kad Tenets kāpa pāri slieksnim.

-    Ahā, dāvana! viņi sauca. Kam tā domāta, tētiņ? Kam tā domāta?

Tenets nopriecājās, redzēdams, ka šovakar viss šķiet kārtībā. Abi bērni bija nomazgāti un apvilkuši naktskreklus Džouna parasti atļāva rosīties līdz pusseptiņiem, lai viņi varētu sagaidīt tēvu no darba, un no virtuves plūda gardas smaržas.

Viņš pielika pirkstu pie lūpām.

-    Cssst… Tas būs mammītei. Nāciet!

Abi viņam sekoja uz virtuvi sazvērnieciskā klusumā. Radio bija ieslēgts, un Džouna noteikti nedzirdēja viņu pārnākam. Viņa kaut ko kapāja uz dēlīša pie plīts, pagriezusi muguru.

Tenets pielavījās sievai no mugurpuses, pārspīlēdams kustības, lai uzjautrinātu bērnus. Pēc tam, pacēlis roku pāri sievas galvai, viņš lēni nolaida sainīti, ļaudams tam karāties viņas acu priekšā. Džouna apslāpēti iekliedzās, un bērni sajūsmā iespiedzās.

-     Kas man būs par dāvanas pārnešanu? — viņš smaidīdams noprasīja.

-     Vai tas ir man?

Pārsteigums, prieks, gaidas, atzinība tas viss šobrīd bija vērojams Džounas sejā.

-     Paldies, mīļais! viņa atlieca muguru, lai vīru noskūpstītu, slaucīdama rokas priekšautā, pēc tam paņēma sainīti un devās uz istabu pie galda. Tenets un bērni sekoja, lai paskatītos, kā viņa izsaiņos dāvanu.

-             Ak! Džouna nodvesās, kad zīdpapīra

krokās parādījās svīteris. Bet, mīļais, tas ir tik skaists! Patiešām skaists, kur tu to atradi?

-    Londonā, Tenets pašapmierināti sacīja.

-     Vai zini, Džouna sacīja, to pacēlusi rokas stiepiena attālumā, lai aplūkotu, tas man atgādina Dordogņu.

-    Tā patiešām ir Dordogņa. Meitene, kas to darinājusi, tur pavadījusi pagājušo vasaru. Vai tas izskatās ļoti pazīstams? viņš smaidīdams pavaicāja.

Viņa piekrita, galvu uz vienu pusi piešķiebusi.

-     Jā… Meiregjūta? Dārgais, vai tikai tā nav Meiregjūta?

Viņa seja sievai apliecināja, ka uzminēts pareizi.

-     Meiregjūta… viņa nopūtās, to pētīdama. Kad viņa atkal pievērsās vīram, acīs mirdzēja asaras. Kāda jauka, jauka dāvana, viņa noteica, apvīdama rokas vīram apkārt.

Ari Tenets priecīgi apskāva sievu.

-     Es jau domāju, ka tev tas patiks, viņš nomurmināja.

-    Ikreiz, kad to uzvilkšu, tas man atgādinās…

Viņi apmainījās sapņainiem smaidiem, kas bija

145

atmiņu izgaismoti. Viņu medusmēnesis atstāja daudz atmiņu. Džouna viņu noskūpstīja vēlreiz, un aizrautīgi. Bērni staroja. Kāpēc viņš nebija tā rikojies biežāk, Tenets pats sev vaicāja.

Simpsonc 3

Pēc vakariņām Tenets tomēr ievēroja, ka Džouna izskatās mazliet satraukusies.

-    Kas noticis? viņš noprasīja.

Viņa savilka skumju seju.

-     Luīze šorīt zvanīja un apvaicājās, vai es ap lenča laiku viņu neapmeklētu.

Tenets novaidējās. Viņam patika Lainhema sieva, kaut gan, viņaprāt, Luīze bija pārāk valdonīga. Viņš jau nojauta, kas tur nebija kārtībā.

-    Vīramāte atkal sagādā galvassāpes?

-     Baidos, ka tā. Goda vārds, Luk, patiešām nezinu, ar ko tas viss beigsies. Pēc visiem tiem kreņķiem ar viņu kāzām es jau cerēju, ka Maika māmiņai mācība būs nākusi par labu.

Lainhema kāzas tika divreiz atliktas, jo viņa mātei abas reizes uznāca viegla sirdslēkme. Trešajā reizē viņš pateica mātei, ka gadījumā, ja viņai atkal būs lēkme, viņš neko neatcels un darīs to, kas jādara, lai godīgi izturētos pret Luīzi. Lēkme bija, taču viņš rīkojās, kā teicis.

-     Kas tad gadījies šajā reizē? Tenets pavaicāja-

-     Redzi, kā rādās, viņi vakar vakarā devušies apciemot draugus. Laimīgā kārtā tie bijuši labi paziņas, citādi… Nu jā, Maika māmulīte ir nopūlējusies ar zvanīšanu.

-    Vai tad viņa zināja, kurp abi aizbraukuši?

-    Jā. Pirmoreiz viņa zvanījusi astoņos tieši tad, kad viņi sēdušies pie galda, un teikusi, ka slikti jūtoties, un zupa atdzisusi, kamēr visi gaidījuši, kad Maiks beigs runāt.

Pēc tam viņa zvanījusi atkal tieši tad, kad viņi pēc maltītes ķērušies pie kafijas. Un pēcāk tas bijis kronis visam viņa zvanījusi vēlreiz, tad, kad Maiks un Luīze jau ielīduši gultā un, kā šķiet, sākuši mīlēties. Un šajā reizē Maiks tiešām apģērbies un devies pie viņas!

-    Tad jau skaidrs, kāpēc Luīze ir pārskaitusies!

-    Domāju gan! Bet vistrakākais, viņasprāt, ir tas, ka Maiks nevēlas par to runāt, viņš pat nevēlas atzīt, ka tā ir problēma.

-     Mani tas nudien nepārsteidz. Luīze reizēm spēj būt visai pavēloša, tu taču zini. Domāju, ka viņš bieži vien jūtas kā tārps starp divām strazdienēm.

-    Man likās, ka tev Luīze patīk!

-    Ak, jā. Jā gan. Taču es nevēlētos būt ar viņu precējies.

-     Viņa teica, ka Maiks pat neliekas saprotam, kā māte ar viņu manipulē, un tas Luīzi padarot vai traku.

-     Nabaga Maiks. Bet tu taču saproti, kāpēc viņš nevēlas par to runāt, ko?

-    Kāpēc?

-     Ko gan labu tas atnestu? Varu saderēt, ka ar "izrunāšanos par to" Luīze patiesībā domā piedabūt viņu lūkoties uz šo lietu no sava redzes viedokļa. Nekāds cits risinājums taču viņu neapmierinātu, vai ne?

-     Domāju, ka nē, Džounas balss izklausījās šaubīga.

-      Esmu par to pārliecināts. Viņa nav tas tips, kas noskaņots uz kompromisiem. Un, aplūkojot to visu no Maika viedokļa, tu sapratīsi, ka arī viņa mātei ir gluži tāda pati ietekme uz viņu. Galu galā ar Luīzi viņš ir kopā visu laiku, bet māte zvana tikai reizumis. Es saprotu, kāpēc Luīze dusmojas, bet jāskatās patiesībai acīs viņa taču pirms apprecēšanās zināja, ar ko ielaidusies. Un es nezinu, vai viņa justos laimīgāka, ja Maiks nedancotu pēc savas mātes stabules. Cik spēju apjaust, tad viņš justos tik vainīgs, tik nožēlojams un grēcīgs. Un tas viņai nepatiktu ne tik, vai ne?

-     Dārgais, man jāteic, ka tas sevišķi līdzcietīgi vis neizklausās.

-     Ja tā, tad lūdzu piedošanu. Taču es gluži tā vis neteiktu, es teiktu, ka lūkoju būt reālistisks. Atklāti sakot, domāju, ka ne Maika māte, ne Luīze šajā dzīvē nemainīs savus paradumus. īstenībā es neredzu šai situācijai nekādu atrisinājumu kamēr viena no viņām nomirs.

-Luk!

-     Man žēl, dārgā, bet saki, vai tu tomēr zemapziņā man nepiekriti?

Džouna iekoda lūpā.

-     Es patiešām kā strauss bāžu galvu smiltīs. Jā, domāju gan, ka tā ir. Tikai, redzot Luīzi tik nožēlojamu…

-       Baidos, ka tā ir cīņa, kas viņai būs jāizcīna pašai.

-      Viņa cerēja, ka varbūt tu varētu ar Maiku parunāt…

-     Es? Nekad, nemūžam. Mums ar Maiku ir tik sasodīti lieliskas darba attiecības, un es nevēlos tās iznīcināt. Bez tam tev jāsaprot, ka tā tiešām nav mana darīšana neaicinātam jaukties viņa personīgajā dzīvē.

-    Tātad tev nav nekādu spožu ideju?

-    Tikai viena. Ja viņa tiešām jūt, ka šī problēma ir nopietna un izklausās, ka tā patiešām ir tad laikam labākais ko varētu darīt doties uz laulības konsultāciju.

-     Vai tas neizklausās mazliet pārspīlēti?

-     Nebūt nē. Domāju, ka profilakse ir labāka par ārstēšanu, turklāt tā konsultante, kuru esmu saticis, uz mani atstāja patīkamu iespaidu. Tu taču atceries misis Torpu, pēc Džūlijas saslimšanas un sarežģījumiem?

Jā, atceros gan tagad, kad tu to pieminēji. Kārtībā. Rīt piezvanīšu Luīzei un palūkošu, vai nevaru viņai to taktiski ieteikt.

"Ak, laulātie, laulātie," Tenets domāja vēlāk, kad nomodā gulēja gultā. Kurš gan varēja pasacīt, kas īsti norisinās aiz visām šīm slēgtajām parādes durvīm? Neviens, pat ne paši laulātie nē, arī tie bija maldi. Parasti šie divi precētie cilvēki ir pēdējie, kas spēj apjēgt ar viņiem notiekošo. Bija jānotiek īstam apvērsumam, krīzei, sāpīgam sevis pārvērtējumam, lai to spētu. Viņš atcerējās paša dzīves bīstamo pagriezienu pirms dažiem gadiem, kad viņi ar Džounu ķīvējās tāpēc, ka sieva gatavojās nomainīt savu mājasmātes lomu pret kādu interesantāku darbu. Taču viss bija beidzies laimīgi. Tikt pie skaidrības palīdzēja lieta, kuru viņš tobrīd izmeklēja, turklāt tas bija tikai laika jautājums, nevis nopietnāka dilemma. Ar Lainhemu un Luīzi viss bija citādi; viņu problēma pastāvēja visu laiku, sakņojās viņu dažādajos raksturos un audzināšanā. Jelkāds pašu atrasts risinājums nāktu grūti un sāpīgi. Par to viņus nenācās apskaust.

Teneta domas atgriezās pie Petiferu lietas. Lūk, vēl viena intriģējoša laulība. Viņa piere raucās grumbās, tā guļot un veroties augšup tumsā, un aplūkojot katru no partneriem atsevišķi.

Ņemsim kaut vai Petiferu. Dīvains vīrs stingrs un lepns, cilvēks, kas tiecas pēc augstiem mērķiem, ne tikai sev, bet Tenets to apzinājās arī citiem, saglabādams spēju aplidot un pielūgt… Pielūgt abas savas apsēstības sievu un darbu. Nebija šaubu par to, kā viņš varēja justies, uzzinājis, ka viņa bijusi un joprojām ir neuzticīga.

Ja viņš zināja.

Vai zināja?

Tenets pārdomāja. Līdz šim vēl nebija pamanīts neviens pats pierādījums, kas norādītu, ka viņš to zinājis. Viņi būtu to atraduši, jo tad, ja viņš zinātu… Jā kas būtu, ja viņš zinātu? Kā viņš rīkotos? Viņš varētu ar testamentu atņemt sievai mantošanas tiesības tas sākumam, Tenets domās izdarīja piezīmi, nolēmis rīt no rīta pārbaudīt. Jebkurā gadījumā Petiferam vajadzēja būt dziļi aizskartam, ievainotam, saniknotam jā, neganti saniknotam. Bet ko gan viņš uzsāktu? Vai būtu nogalinājies?

Tenets domāja. Viņš atcerējās to, ko par pašnāvību bija sacījis doktors Mellerds kāds filozofijas novirziens to uzskatot par dusmu un agresijas izpausmi, nevis izmisuma soli. Vai tas bija piemērojams arī Petifera gadījumā? Varbūt atkarībā no tā, cik Petifers spēja spriest par savas sievas raksturu. Ja ticēt Deborai Čīversai, Džemmu nemocīja nekādi morāles apsvērumi. Tiesa gan,

Deborai bija aizspriedumi, kā jau viņa pati atklāti atzinās, un tomēr Tenets bija savām acīm redzējis, cik cietsirdīga Džemma spēja būt tā tas bija gadījumā ar Endrjū. Taču Petifers, mīlestības akluma apstulbināts, varēja skatīt viņu gluži citām acīm. Ja gadījumā viņš sievu uzskatīja par tādu sievieti, kurai piemīt sirdsapziņa un kura varētu mocīties vainas apziņā un pašpārmetumos, vainodama sevi vīra pašnāvībā vai tas liktu viņam izlemt par atriebšanos šādā veidā?

Tenets attapās, ka neviļus purina galvu. Nē. Itin viss, ko viņš līdz šim bija par Petiferu uzzinājis, runāja pretī šādai domai. Viņš varēja iedomāties Petiferu cīnāmies varbūt uzbrūkam sievas mīļākajam, apsūdzot sievu vai pat viņu atstumjot, maskējot aiz ledainas izturēšanās savas sāpes. Bet šādi… Nē, pašnāvība kā agresijas beigu akts noteikti bija gļēvuļa žests, nevarīgs ultimāts no tāda vīra puses, kas jūt, ka nekad dzīvē savu nepanāks nekādā citā ceļā, vienīgi labprātīgi padodoties. Un Petifers, pēc vispārējā uzskata, bija cīnītājs, vīrs, kas mērojās spēkiem ar dzīvi un dzīvoja pēc saviem paša likumiem.

Secinājums bija viens: Petifers nevarēja zināt par sievas neuzticību.

Un šis bija vienīgais iespējamais iemesls, lai viņš atņemtu sev dzīvību cits vēl nebija nācis gaismā, kā Tenets atgādināja pats sev. Bet sekcijas rezultāts joprojām kavējās.

Un te, lūk, Džemma Petifera, Džemma Seida. Fakts, ka viņai bija divi vārdi, likās simbolizējam viņas dubulto patību: mājās, Starrendenā, viņa bija laimīgi apprecējusies sieviete (ar kādu nieku slavas, protams, jo neviens nekad neaizmirsa, ka viņa ir pazīstama persona), respektabla ārsta sieva. Bet teātra pasaulē viņa bija kaķe riesta laikā, padzīvojusi sieviete, kurai patīk jaunāki vīrieši, un viņai piedēvēja tieksmi panākt savu par katru cenu, nerūpējoties par to, ka citi tāpēc varētu ciest. "Alkatīga" šo vārdu bija lietojusi Debora, un to saprast nenācās grūti, ņemot vērā Džemmas agrāko maznodrošināto dzīvi. Debora bija pārsteigta par to, ka viņa apprecējusi lauku ārstu, bet Tenets juta, ka viņam tas šķiet saprotami. Medicīna nozīmēja cienījamu prestiža profesiju, un Petifers spēja viņai sniegt dažādas priekšrocības gan labklājības, gan sabiedriskā stāvokļa ziņā. Ja vēl pievienojam faktu, ka viņš bija gatavs ļaut Džemmai pilnīgu brīvību karjeras turpināšanā (un līdz ar to, pašam nezinot, mīlnieku medībās), šis bildinājums viņai bija licies neatraidāms.

Pieņemot zināšanai hipotēzi, ka Džemma varēja viņu nogalināt, radās jautājums, kāpēc viņai vajadzēja atbrivoties no šāda nodrošinājuma? Vai viņa sāka garlaikoties Petifera sabiedrībā? Vai, iespējams, patiešām bija iemīlējusies Lī? Aplūkojot šādu pieņēmumu, varēja secināt, ka klasiskajā slepkavības trijstūrī viņa un Lī gribējuši ne tikai būt kopā, bet arī dabūt savās rokās visai ievērojamo Petifera bagātību, un kopā to slepeni paveikuši… Kā viņi varēja to izdarīt, ja Petifers ieņēma pārmērīgo zāļu devu vairākas stundas pēc Džemmas aizbraukšanas? "Tad noteikti," Tenets nolēma, "viņiem būtu jāatgriežas Starrendenā vēlāk vakarā, pēc Džemmas vakariņām ar viņas aģentu."

Viņš pārdomāja šo pieņēmumu. Džemma varēja iedot Petiferam pietiekami spēcīgu medikamentu, piejaucot to kakao un viņš cieši aizmiga. Vēlāk viņi kopā ar Lī varēja atgriezties varbūt ar auto. Tobrīd Petifers gulēja medikamenta izraisītajā miegā, un bija relatīvi vienkārši iedot viņam vēl citas zāles… Bet ja tā, tad kā tas tika īstenots, kā Džemma varēja zināt, ka Petifers piemērotā brīdī saaukstēsies, lai būtu izdevība iemānīt viņam pirmo zāļu devu?

Kādu brīdi Teneta domas kavējās kaut kur starp miegu un nomodu, iemaldoties neapvaldītās fantāzijās par to, ka Džemmai varēja būt pieejami kādi baciļi, ar kuru palīdzību viņa izraisījusi savārgumu, kam vajadzēja aizpildīt laikspridi līdz tonakt nodomātajai slepkavībai.

Tikai ar pūlēm Tenetam izdevās ievadīt domas atpakaļ kādā loģiskā notikumu secībā. "Nekļūsti smieklīgs," viņš pats sev sacīja. Petiferam īstenībā nemaz nevajadzēja saaukstēties, lai Džemma iemānītu viņam sākumdevu. Vispirms viņa varēja plānot zāļu pievienošanu vīra tējai, bet vēlāk, kad parādījās saslimšanas simptomi, bija tos izmantojusi saviem mērķiem. Galu galā viss šis notikums varēja būt arī neplānots, varbūt tālāko notikumu norisi izraisīja tieši šī saaukstēšanās. Redzēdama pagadījušos izdevību, Džemma varēja rīkoties impulsīvi, tverot to ar abām rokām.

Kaut gan viņu rīcībā bija tikai un vienīgi Džemmas sacītais par to, ka Petiferam vispār tādi simptomi bijuši.

Nez kāpēc tas likās tik zīmīgi, taču Tenets nekādi netika gudrs, kāda tam nozīme. Lūkojot koncentrēties uz to, viņš juta, ka skaidrā apziņa aizslīd projām. Tas bija nelāgi. Ar risinājumu nāksies pagaidīt līdz ritam.

Rītam… Rītrītam… Rīt no rīta viņam vajadzēs ņemt priekšā Džemmu, runāt par laulības pārkāpšanu.

Tās nebija priecīgas gaidas, ko viņš šai sakarā izjuta.

12.

Kad Tenets nākamajā rītā ieradās darbā, viņš atrada Lainhemu iedziļinājušos atskaitē.

-    Kas tas? Tenets noprasīja.

-    Rokrakstu eksperta pārskats.

-    Nekā interesanta?

-     Nē, patiešām, Lainhems pasniedza to viņam.

Tenets to ātri pārlūkoja, izlasīja vēlreiz, uzmanīgāk, un beigu beigās ar netīksmi nolika atpakaļ uz galda.

-    Jāgaida nākamais slēdziens! Tas nozīmē vismaz vēl pāris dienas, tomēr mēs kaut ko noteiktāku uzzināsim.

-     Mēs varam neko neuzzināt arī tad, Lainhems piemetināja. Nav nekādas garantijas, ka tas nākamais pārskats būs sakarīgāks par šo.

-    Tiesa. Tenets pārvilka roku pār matiem. Es tiešām cerēju, ka šodien mums būs tāda vai citāda, bet noteikta norāde. Es jūtos slims, strādādams tādā vakuumā kā šis. Vai tā sekcija tiešām nozīmēta uz šodienu?

-     Viņi to pašlaik taisa. Sāka pusdeviņos, tātad driz vajadzētu beigt.

-    Labi.

Tomēr trīs interesantas informācijas kripatiņas bija ienākušas. Pirmā par portvīna pudeli. Pēc misis Praisas liecības, misis Petifera to dāvinājusi vīram dzimšanas dienā. Un arī vīntirgotājs to apstiprinājis tas bija pārbaudīts. Viņš to atcerējies tāpēc, ka misis Petifera izvēloties lūgusi viņa padomu.

-    Tad jau nav brīnums, ka uz tās atrodami viņas pirkstu nospiedumi.

-     Nākamais kriksis es domāju, ka var izrādīties noderīgi padarboties ar doktora Petifera testamentu man likās, ka tad, ja viņš zinājis par sievas neuzticību, viņai varētu būt atņemtas mantošanas tiesības.

-Un?

-    Viņš uzrakstījis jaunu testamentu tūlīt pēc apprecēšanās. Zināma naudas summa noguldīta Endrjū vajadzībām, protams, bet viss pārējais paliek misis Petiferai. Tas vēl joprojām ir spēkā, un nekādas izmaiņas nav notikušas.

-   Tas jau ir interesanti. Un kāda ir trešā ziņa?

-    Tieši pirms jūsu atnākšanas zvanīja policijas konstebls Spārks.

-    Jā, es viņu pazīstu.

Spārks bija daudzsološs darbinieks. Tenets jau pasen bija metis uz viņu aci.

-    Viņš padzirdējis, ka mums par doktora Petifera gadījumu ir lielāka interese nekā par parastu pašnāvību, un īsumā viņa stāstītais skan šādi: viņš un policijas konstebls Mejs dežurējuši savā apkaimē tonakt, kad Petifers nomira, un ap pusnakti tur stāvējis auto pie nākamās mājas blakus Painlodžai. Viņi to ievērojuši tāpēc, ka bijis tāds interesants modelis vecs morgans. Tobrīd viņi nav neko nelāgu iedomājušies un nosprieduši, ka tur kāds atbraucis viesos. Viņi vienkārši garāmejot pārmijuši par to pāris vārdu un pēc tam aizmirsuši.

-    Vai viņi atceras numuru?

-    Baidos, ka ne.

-    Žēl. Krāsu?

-   Tumša tas arī viss.

Tenets pasniedzās pēc pīpes un sāka to piebāzt.

-    Spārkam, protams, var būt taisnība, tas var izrādīties gluži nevainīgi, kad noskaidrosies, kāpēc auto tur atradies, bet…

-       Tieši pirms jūsu ierašanās es par to domāju… Ja misis Petifera un viņas mīlnieks tur iejaukti abi kopā…

-    Šis varētu būt atvedis vinu no Londonas, tu gribēji sacīt? Jā, tāda doma ienāca prātā arī man. Mēs labāk piezvanīsim mis Cīversai. Viņa droši vien zinās, kādas markas auto pieder Lī, ja vien viņam vispār ir auto.

-      Es jau mēģināju, ser. Bet viņa laikam visu dienu ir projām.

-    Ceru, ka Mets varēs to mums noskaidrot bez pārliecīgām pūlēm. Mēs tūlīt viņam piezvanīsim.

-    Tā vai citādi kā jau teicu, tiku par to domājis, Lainhems sacīja. Jāteic, ka viņa būs nogaidījusi izdevīgu brīdi un īstajā laikā ķērusies pie lietas…

Savā aizrautībā viņš bija iedomājies ari to scenāriju, kādu Tenets apcerēja pagājšnakt, gultā guļot…

-    Ap pusnakti Petifers varēja būt galīgi samiegojies un nesajēgt, kas notiek, ja sieva viņu pamodināja, lai iedotu pārējās zāles, viņš triumfēdams nobeidza.

Tenets bija aizdedzinājis pīpi, viņš klausījās uzmanīgi, neko neteikdams un turēdams sērkociņu kastīti turpat tuvumā, lai nebūtu tālu jāmeklē. Tobrīd viņš, acīmredzami apmierināts, iebāza sērkociņkastīti atpakaļ kabatā un atkal apsēdās savā krēslā, atgaiņādams dūmu grīstes, kuras aizsedza skatu uz Lainhemu.

-     Bet, ja viņa to visu sagudrojusi, kāpēc tad izrīkoties tik dumji, pakļaujot visu izloloto shēmu briesmām un ņemot Lī līdzi atpakaļ uz viesnīcu, lai pavadītu ar viņu nakti? Zinu, ka viņi uzmanījās, lai neviens neieraudzītu, taču viņiem vajadzēja saprast, ka tas ir risks.

Lainhems izskatījās apjucis.

-    Tiesa.

-    Un kāpēc uzvesties tik idiotiski, atstājot pirkstu nospiedumus uz glāzes un visur citur. Par pirkstu nospiedumiem taču ir zināms visiem. Un kāpēc tik sparīgi apgalvot, ka tā nevar būt pašnāvība? Kāpēc rādīt mums to ceļojuma čeku, ko? Kāpēc tad neturēt muti ciet, cerot, ka norisim āķi un ēsmu ideju par pašnāvību.

-    Tāpēc, ka viņa zināja: mums izdosies atklāt to pašu. Viņam nebija iemesla galināties nost, tātad mēs tik un tā kļūsim aizdomīgi. Tad… tad… viņa iedomājās, ka aizdomas nekritīs uz viņu, ja runās par to pirmā…

Lainhems novērsa seju.

-    Nē, tas neturas kopā, vai ne?

-     Tā patiešām ir. Taču nedomājiet, ka es viņu atbrīvoju no aizdomām. Mēs abi zinām, cik gaistoši ir šķietami neapgāžami iebildumi. Mums šobrīd vienkārši nepietiek informācijas. Varbūt sekcijas rezultāti palīdzēs.

Tenets ielūkojās pulkstenī.

-     Viņi noteikti vairs neņemsies ilgi… Kamēr mēs gaidām vai jūs nepiezvanītu misis Petiferai un nepateiktu, ka mēs viņu apmeklēsim, uz īsu brītiņu?

Lainhems tikko bija nolicis klausuli, kad telefons iezvanījās. Viņš paņēma klausuli un pacēla pie auss.

-     Doktors Mellerds, viņš sacīja, pasniegdams klausuli Tenetam.

Tenets kādu minūti uzmanīgi klausījās, pēc tam teica:

-    Jā. Jā, es saprotu. Viņi tā apgalvo? Labi. Ak, un vēl viena norāde. Vai bija kādas saaukstēšanās pazīmes? Jā, saaukstēšanās… Saprotu. Skaidrs. Atā.

Viņš nolika klausuli.

-    Doktors Mellerds bija ļoti ieinteresēts, tāpēc devās apskatīties pats. Tika apstiprināts, ka doktors Petifers miris no pārliecīgas zāļu devas, taču kuņģa saturs vēl nododams analīzei.

-    Vai ar viņu kaut kas nebija kārtībā?

-    Ja ir runa par iesnām? Nē, nekas. Viņš bija neparasti veselīgs, nekādu organisku saslimšanas pazīmju.

-     Nekā briesmīga kā leikēmija, kura būtu grūti pamanāma?

-    Nē, kā rādās, tad leikēmija, ja tā progresētu, būtu gan pamanāma, izdalītos vairāk žults. Tā vai citādi, doktors Mellerds bija pedantisks kā parasti un pieprasīja tūlītēju asins analīzi gadījumam, ja būtu iespējama kāda slimība ļoti agrā attīstības stadijā. Taču nekā tāda nebija… Domāju, ka mēs rīkosimies prātīgāk, Maik, nosūtot kuņģa saturu uz Londonu, nevis to izmeklējot tepat ja ņemam

vērā, ka mums var būt darīšana ar slepkavību. Zīmīgi, ka viena interesanta norāde ir. Nebija nekādu saaukstēšanās pazīmju.

-    Kā viņi to var noteikt?

-     Ir kaut kas tāds kā hiperēmija, nāsu apsarkums. Dīvaini… Vēl vakarnakt es pārdomāju to, ka neviens cits netika pamanījis nekādas saaukstēšanās pazīmes es par to īpaši apvaicājos.

-    Bet kāpēc, pie velna, misis Petiferai vajadzēja sacīt, ka viņš bija saaukstējies, ja nekā tamlīdzīga nebija?

-    Tik tiešām nevaru iedomāties.

-    Varbūt viņš tā teica, lai aizkavētu sievu doties uz Londonu?

-    Bet viņa sacīja, ka vīrs esot uzstājis, lai tomēr braucot.

Viņi apmulsuši raudzījās viens otrā.

-     Tas, protams, ir tikai sīkums, Tenets beidzot sacīja. Taču, tāpat kā daudzām citām norādēm šajā lietā, tam nav nekādas jēgas. Labs ir, drīz tas kļūs skaidrs. Nav vairs jēgas te sēdēt un brīnīties. Dosimies pie viņas. Vispirms gan piezvanīsim visur, kur nepieciešams. Sazvaniet Metu un pavaicājiet, vai viņi var neuzkrītoši noskaidrot, kāds ir Lī braucamais; joprojām negribu viņu iztramdīt. Es savukārt došu rīkojumu, lai kuņģa saturu nosūta uz Londonu.

Pa ceļam uz Painlodžu Tenets nomākti lūkojās ārā pa logu. Vakardienas tīkamais, jaukais laiks pa nakti bija pagaisis kā nebijis, un tagad debess bijā kā uniforma svina pelēkumā. Lija salts lietus, skalodams bruģi un darīdams neskaidrus jumtu siluetus. Gājēju sejas šķita īgnas, it kā dienas drūmums būtu ielijis viņu dvēselēs.

-      Kāpēc, pēc viņu domām, pastāv "zebras" ielas šķērsošanai? murmināja Lainhems, veikli nobremzēdams, kad no ielas malas atdalījās kāds gājējs.

Tenets uzlūkoja seržantu uzmanību bija piesaistījis kāds līdz šim nemanīts pustonis viņa balsī. Lainhems vadīja mašīnu drūmā koncentrācijā, viņa acis bija nemīlīgas.

Tenets atcerējās Džounas sacīto vakarvakarā. Varbūt viņam vajadzēja ļaut Lainhemam izrunāties, ja vien viņš to vēlējās.

-    Vai kas lēcies, Maik?

Lainhems viņu mulsi uzlūkoja un papurināja galvu.

-    Es domāju par misis Petiferu.

Tenetam nācās pieņemt šo paziņojumu par tīru patiesību. Viņš negribēja uzstāt. Atklātība būtu iespējama tikai tad, ja Lainhems to vēlētos.

-Par Petiferu?

-    Es tiešām nevaru viņu atbrīvot no aizdomām.

-    Nē. Tur es jums piekrītu. Varbūt tam ir kāds sakars ar jau pārrunāto ka par aktieriem nekad nevar pateikt, vai viņi spēlē teātri, vai ne. Un, ja ņem vērā to, ko mēs par viņu jau zinām, grūti noticēt, ka viņa bija pilnīgi patiesa. Un turklāt…

-Kas?

-     Es vēl neesmu ne par ko pārliecināts, Tenets lēni bilda. Un tieši tas, jā, tā bēdu iestudēšana… tur bija kaut kas neizprotams.

Viņš aprāvās, lūkodams izprast šo netveramo iespaidu, tad turpināja:

-    Itin kā viņa pati justos pārsteigta par savu izturēšanos.

-    Es nesaprotu, ko jūs gribat sacīt.

Tenets pavīpsnāja.

-   Tas nav nekas pārsteidzošs. Es pats par to vēl neesmu skaidrībā. Ja vien mēs zinātu, vai Petiferam bijusi kāda nojausma par viņas neuzticību…

-   Tas šķiet vienīgais iespējamais iemesls, kāpēc viņš varētu atņemt sev dzīvību.

-    Bet, Maik, ja viņš zinātu, kāds taču to noteikti būtu ievērojis! Piemēram, misis Praisa. Viņa taču kungu labi pazina un visu laiku bija turpat, šajā mājā. Pat ja Petifers būtu kļuvis noslēgts un par varītēm sargātu savu pašlepnumu, misis Praisa tomēr pamanītu kādas pārmaiņas. Taču viņa noteikti nav tādas manījusi. Ja būtu, jādomā gan, ka mīļuprāt mums pastāstītu. Nav šaubu, ka misis Petifera viņai nav simpātiska.

-     Varbūt tieši tāpēc Petifers uzskatīja par nepieciešamu mājās neko neizrādīt.

-    Es nespēju izsekot domai.

-   Teiksim, Petiferam varēja būt zināms, ka misis Praisai nepatīk viņa sieva. Misis Praisa neatbalstīja šo otro laulību, un es iedomājos, ka viņš šo attieksmi jutis. Jādomā, doktoraprāt, tā nebija viņas darīšana. Tātad, ja Petifers noskaidroja, ka misis Praisai taisnība, bet pats maldījies, viņam vēl jo vairāk negribējās zaudēt pašlepnumu viņas acīs, izrādot vilšanos.

-    Iespējams. Bet pat tad mani neatstāj jušana, ka šādā vai tādā veidā, kādā sīkumā balss tonī, skatienā, žestā, tā būtu parādījusies.

-    Varbūt

Tenets nopūtās.

-     Mums būtu vajadzīgs tāda cilvēka spriedums, no kura Petifers nepiesargājās. Jāatrod kāds, kura domas viņam nebija svarīgas, vai kāds, kas viņus novērojis, pašiem to nezinot.

-     Jums vajadzētu uzaicināt mušas, kuras tur rāpoja pa sienām, Lainhems pasmīnēdams sacīja.

Tenets iesmējās.

-     Mušas uz sienas mums lieliski noderētu.

Starp citu, kamēr es runāšos ar misis Petiferu, man gribētos, lai jūs uzkāpjat augšā un ielūkojaties viņas istabā.

-     Vai vina neiebildīs?

*

-     Neredzu, kāpēc lai viņa to darītu. Galu galā viņa taču apgalvoja, ka virs nevarēja nonāvēties pats. Viņa drīzāk varētu žēloties, ka mēs neesam bijuši pietiekami centīgi. Mēs, protams, lūgsim atļauju, bet, patiesību sakot, nespēju iedomāties, kā viņa varētu atrunāties. Vai todien jūs pārmeklējāt Endrjū istabu?

-    Tikai ātri apskatīju, tas viss.

-    Tad pārmeklējiet to vēlreiz!

-     Jūs taču nedomājat, ka viņš varētu būt tur iejaukts, ko?

-      Viņš bija ļoti norūpējies, Tenets izvairīgi atbildēja. Ā, te nu mēs esam.

Misis Praisa ieveda viņus viesistabā. Džemma Petifera zvilnēja uz dīvāna. Pret piebriedušo vidukli bija atbalstīts lugas eksemplārs, taču viņa nelasīja. Tenetam likās, ka viņi iztraucējuši cilvēku, kas pamatīgi aizsapņojies; Džemmas sejas izteiksme, palūkojoties abiem pretī, bija neizprotama, acis aizplīvurotas. Viņa nemēģināja piecelties.

-      Inspektors Tenets, misis Petifera, misis Praisa atkārtoja, mazliet paceldama balsi.

Džemmas acis kļuva skaidrākas, tajās atgriezās apziņa.

-    Ak, inspektor, piedodiet!

Viņa piesardzīgi piecēlās un norausās uz grīdas.

-     Lūdzu, viņš ātri sacīja, necelieties kājās. Tas nav vajadzīgs.

-    Sēdieties!

Ar skatienu viņa bija aptvērusi ari Lainhemu.

-     Es domāju… todien mans seržants nepabeidza telpu apskati augšstāvā, Tenets sacīja. Vai jūs neiebilstat…

-    Pret manas guļamistabas apskati? Nebūt ne.

-    Un arī Endrjū istabu, ja jums nav iebildumu.

-    Endrjū? viņas uzacis izliecās. Labi, protams, ja jau tas nepieciešams. Kaut gan es īsti nesaprotu…

-    Tā ir tikai rutīna, sacīja Tenets. Ak, cik noderīgi bija tādi nodrāzti izteicieni.

Lainhems izgāja, un Tenets apsēdās, izmantodams iespēju un brīvi atlaizdamies dziļā, ērtā zvilnī. Džemma Petifera bija atslīgusi atpakaļ dīvāna spilvenos. Viņš īsumā atsauca atmiņā to, ko bija par Džemmu uzzinājis no Deboras Cīversas. Ja šai jaunajai sievietei varēja ticēt, Džemma bija egocentriska, viņai nerūpēja citu cilvēku jūtas, un tad vēl vājība pret jaunākiem vīriešiem… Nekāds jaukais šis uzskaitījums nebija. Atkal un atkal viņš nolādēja to neskaidrību, kas ietina Petifera nāves apstākļus. Vai viņam bija jāizturas pret Džemmu kā pret sērojošu atraitni vai kā pret noziedznieci? Tas nebija viegli nosakāms.

Misis Petifera nogaidoši lūkojās inspektorā.

-    Jā? viņa ar vāru smaidiņu sacīja. Kā varu jums palīdzēt, inspektor?

Tenets nolēma ievērot stingru neitralitāti. Ja misis Petiferai viņš nelikās simpātisks, tur neko nevarēja darīt.

-    Šorīt taisīja sekciju jūsu vīram, viņš iesāka un redzēja, ka viņa saviebjas. Un jūs varētu interesēt tas, kas nekādas slimības pazīmes netika atrastas.

-   Tas mani nepārsteidz. Es jau jums teicu, viņš bija ļoti veselīgs un ļoti rūpējās par savu veselību…*

-    Tātad veselība nevar būt viņa pašnāvības iemesls?

-    Bet es taču jums to jau teicu! viņa nepacietīgi uzsauca, nolaizdama kājas uz grīdas un nopietni palūkodamās uz priekšu. Nebija nekāda iemesla, vispār nekāda. Tāpēc…

-     Misis Petifera, Tenets iejaucās. Es domāju, tas man jums jāpasaka… Mēs zinām par misteru Lī.

-    Ak tā… viņa kādu bridi klusēja, salikusi kopā rokas un tās aplūkodama. Pēc tam viņa pacēla galvu un apveltīja inspektoru ar nepatikas pilnu skatienu. Taču tam nav nozīmes. Manam vīram nebija ne jausmas, ka misters LI un es…

-    …bijāt mīlnieki? Tenets pabeidza teikumu viņas vietā. Kā jūs varat būt par to tik pārliecināta?

Viņa bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Vienkārši esmu, tas arī viss.

-    Bet kas jums liek būt tik pašpārliecinātai?

-    Ak, liecieties mierā, inspektori Jūs esat precējies, vai ne? Vai gribat sacīt, ka jūsu izturēšanās paliktu pilnīgi nemainīga ja jūs uzzinātu, ka sieva bijusi neuzticīga?

'Tas bija nepārprotams sitiens," Tenets nodomāja. Jo tā, protams, varētu notikt.

-     Tas, ko es darītu vai nedarītu šādos apstākļos, nav apspriežams, misis Petifera, viņš rāmi sacīja. Izejas punkts ir tas, ko darītu vai nedarītu jūsu vīrs. Esmu pārliecināts, ka jūs man piekritīsiet tas atkarīgs no temperamenta.

-Tā?

-    Cik noprotu, jūsu vīrs bija visai atturīgs cilvēks. Ja viņš bija uzzinājis par jūsu… romānu… Vai viņš varēja gluži vienkārši neko neteikt, pārdzīvot to vienatnē un, pieņemsim, nespēdams dzīvot tālāk ar šādu apziņu, atņemt sev dzīvību?

-      Nē! tas jau bija sāpju kliedziens.

"Pietēlots?" Tenets domās minēja. Ak, ja viņš

varētu būt par to pārliecināts!

-     Ar mani tas neietu cauri, viņa noteica. Ar mani nē. Viņš nespētu no manis šādas jūtas noslēpt.

Džemmu Petiferu nekas nespēja izsist no līdzsvara. Viņa pat sev nespēja atzīties, ka vīrs, iespējams, varētu būt zinājis par neuzticību. Galu galā varbūt viņa patiešām bija vīru mīlējusi. Turklāt — ja viņa patiešām būtu vīru nogalinājusi kāpēc neatzīt tik lielisku iemeslu pašnāvības izdarīšanai, tādējādi atbrīvojot sevi no aizdomām?

-     Un bez tam vēl bērns, viņa piebilda, neviļus pārtvērusi Teneta domu pavedienu. Viņš tā gaidīja bērna piedzimšanu. Endijs ir audžudēls, jūs taču zināt, tas būtu bijis Arnolda pirmais bērns. Viņam aizrāvās elpa, kad pirmoreiz par to paziņoju.

-     Viņš bija pārsteigts?

-      Pārsteigts un iepriecināts, ļaudamās atmiņām, viņa tikko manāmi pasmaidīja. Redziet, ser, viņš domāja, ka es negribu bērnus… Es jau agrāk biju par to runājusi. Jā, bet tad es biju daudz jaunāka… Pirms precībām viņš ļoti nopūlējās, lai mani pārliecinātu, ka negaida bērnu producēšanu. Redziet, viņš zināja, cik daudz man nozīmē mana karjera. Un viņš ar mani ļoti lepojās…

-     Kas lika jums mainīt lēmumu? Par bērniem, es domāju?

Viņa paraustīja plecus.

-    Netiku to darījusi apzināti. Zemapziņā laikam biju izlēmusi, ka vienu tomēr gribētu. To mēdz izskaidrot tādējādi, ka gadījumā, ja aizmirstas iedzert tableti, zemapziņā acīmredzot modusies vēlēšanās pēc bērna. Un, kad ar mani tā notika… kad jūs pēkšņi saprotat, ka bērns nav nekas abstrakts, ka tas ir jau jūsos, aug lielāks ar katru dienu, kas paiet… Un, ja jums nav īpaša attaisnojuma, lai viņu nogalinātu, taisot abortu… Turklāt savā profesijā es jau jutos stabili… Varu pieņemt vai atraidīt lomas, izvēlēties. Laiks, kas paies, lai laistu pasaulē bērnu, man nebūs izšķirošs. Un būt mātei tā ir svarīga sievietes būtības sastāvdaļa, vai ne? Cik zinu, varu tā iegūt aktierisku slīpējumu pavisam jaunā dimensijā.

Teneta simpātijas, kas tomēr, par spīti viņa lēmumam būt atturīgam, bija augušas ar katru brīdi, pēkšņi apsīka. Vēl egoistiskāku iemeslu, lai laistu pasaulē bērnu, viņš nemaz nespēja iedomāties.

-    Vai jūs justos pārsteigta, viņš noprasīja, apzinādamies, ka uzvedas rupji, viņu tā pārtraukdams, ja uzzinātu, ka patologs nav atradis jūsu vīram nekādas saaukstēšanās pazīmes?

Tas viņu pārsteidza (vai varbūt viņa tēloja?).

Viņas acu skats likās tumšs, un mute palika pavērta.

-    Tās noteikti bija.

-    Kāpēc?

-     Ak, tāpēc, ka viņš sacījās jūtam saaukstēšanās simptomus. Viņš nebija tas vīrs, kas teiktu ko tādu, ja nebūtu pilnīgi pārliecināts. Es gribēju sacīt, parasti man nenācās tik viegli piedabūt viņu apgulties, ja viņš nejutās labi!

-    Un tovakar?

-     Tāpēc jau mani pārsteidz tas, ko jūs sakāt. Tovakar viņam nekādu pierunāšanu nevajadzēja. Viņš devās gultā paklausīgi kā jēriņš.

Viņa rauca pieri un izskatījās tik satriekta, ka Tenets jutās pārsteigts.

-     Tas ir stulbi. Ja viņš būtu tas vīrs, kas spētu ko tādu nospēlēt, lai aizkavētu manu aiziešanu, tad es to varētu saprast. Bet viņš tāds nebija. Patiesībā bija gluži pretēji. Kā jau jums teicu, kad piedāvājos atcelt savu tikšanos, viņš par to negribēja ne dzirdēt. Uzstāja, lai tomēr braucu… pēkšņi Džemmas Petiferas seja sašķobījās un viņa to paslēpa rokās. Tas ir kaut kāds murgs, viņa sacīja. Man visu laiku šķiet, ka es pamodīšos, un viņš atkal būs te…

Tenets varēja apzvērēt, ka šīs jūtas bija neviltotas. Viņš mirkli pagaidīja, pēc tam teica:

-    Kad jūsu vīrs tovakar pārnāca, vai viņš neko neteica par savu auto?

Tenets manīja, ka Džemmas Petiferas pleci notrīsēja, pirms viņa pacēla galvu.

-     Ak, jā, viņa atbildēja. Es domāju, ka tiku jums par to vaicājusi. Tas bija tik dīvaini, vai ne? Es pat nezināju, ka viņa auto nav garāžā līdz brīdim, kad Klafs atsūtīja atslēgas ar to policistu, kas stāvēja pie durvīm.

-    Jūs nezinājāt, ka jūsu vīrs atstājis auto veselības centrā?

Viņa papurināja galvu.

-     Viņš neko par to neteica, tāpēc nolēmu, ka pārbraucis mājās tāpat kā parasti. Kad auto nākamajā rītā tika atdzīts, es zvanīju Klafam. Man teica, ka vīrs esot lūdzis salabot auto un atdzīt to šurp nākamajā dienā.

-    Cik atceros, jūs sacījāt, ka uz staciju braucāt ar taksometru?

-Tas tiesa. Es vienmēr tā daru, ja dodos uz pilsētu tur pavadīt vairākas dienas. Man nepatīk atstāt auto stacijas stāvvietā visu nakti. Saprotams, garāžā iegājusi, es pamanītu, ka tur nav vīra auto.

-    Ja ar auto atgadījās kāda nelaime, vai viņš parasti mēdza par to runāt?

-    Jā. Protams, viņam tovakar nebija daudz laika runāties. Tiklīdz viņš pārradās mājās, es redzē

ju, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Kaut gan, ja jūs tagad sakāt, ka viņam nekas nekaitēja… Džemma Petifera pacēla rokas un sāka ar pirkstgaliem masēt deniņus. Tas viss ir tik neizprotami…

Pie durvīm pieklauvēja, un ienāca Lainhems, nesdams saburzītu papīru.

-    Atvainojiet, ka pārtraucu, ser, bet es domāju, ka jūs gribēsiet redzēt šo te.

Tenets uzmeta viņam pētošu skatienu. Lainhema balsī bija saklausāma pieskaņa kuru Tenets labi pazina. Viņš paņēma pastiepto papīra lapu. Rokraksts bija pavisam citāds nekā pašnāvnieka zīmītē:

"Mana dārgā, dārgā Džemma!

Jūs vakar izskatījāties tik skaista, ka nekādi nespēju par jums nedomāt. Guļot te, savā gultā, es aizveru acis un iedomājos, ka jūs esat man līdzās, ka es varu jūs aizsniegt ar roku…"

Tenets uzlūkoja Džemmu Petiferu, kura nogaidoši raudzījās viņā.

-    Vai jūs uz mirklīti mūs atvainotu?

Izgājuši vestibilā, viņš un Lainhems sāka sačukstēties.

i

Kur jūs to atradāt?

-     Endrjū istabā. Zem vienas no viņa galda kājām.

"Tātad tas bija melnraksts," Tenets nosprieda. "Saburnīts, sagumzīts, atzīts par nederīgu. Tā, un vai galīgais variants bija vai nebija nosūtīts?"

-     Kā jums šķiet, ser? Vai mēs to viņai neparādīsim?

Tenets papurināja galvu.

-    Nē, vēl ne.

-    Bet kāpēc ne? Zinu, viņa ir stāvoklī, un mums jābūt uzmanīgiem. Bet, ja viņa tiešām pavedinājusi puiku, kāpēc tad viņai atkal jātiek cauri sveikā?

-     Es nedomāju par viņu, Maik. Iedomājieties kaut mirkli, kā justos Endrjū, ja tā nav patiesība, ja vēstule ir tikai daļa no viņa pusaudža fantāzijām. .. un ja mēs būsim to viņai parādījuši.

Lainhema seja rādīja, ka viņš sapratis.

-    Es noprotu, ko jūs domājat. Ko tad mēs darīsim?

-    Šobrīd neko.

Tenets iegāja atpakaļ viesistabā. Kad viņš sacīja, ka viņiem abiem ar seržantu jādodas projām, Džemma Petifera sadrūma.

-    Tas papīrgabals, ko ienesa jūsu seržants kas tas bija?

-    Baidos, ka nevarēšu jums to paskaidrot.

Tenets bija pieklājīgs, taču apņēmīgs.

-    Kur tad viņš to atrada? Man noteikti ir tiesības uzzināt vismaz to.

-    Endrjū istabā.

-    Endrjū istabā?

Izbrīna pilnais uzsvars uz pirmās zilbes norādīja: kāda jums var būt interese par kaut ko, kas atrasts Endrjū istabā?

-    Jā. Un baidos, ka tagad mums tiešām jāiet.

Lainhems gaidīja automašīnā.

-   Tā, Maik, ko jūs par to domājat? Tenets noprasīja, aizsprādzēdams drošības jostu.

-    Fantazēšana?

-    Visu pārdomājot… fantazēšana.

-    Kāpēc?

-    Viņam taču ir tikai piecpadsmit…

-    Ak, beidziet taču, Maik, neesiet tik naivs! Jūs taču zināt tikpat labi kā es, ka tādas lietas mēdz notikt

-   Jā. Lainhems ieturēja pauzi. Atklāti sakot, es negribētu, lai tā izrādās patiesība. Man todien bija žēl Endrjū, un tā nav nekāda patīkamā doma, ka viņš varētu būt viņas nagos.

Viņš kaunīgi pavīpsnāja.

-    Un tā runā objektīvs lietas izmeklētājs.

-    Ieskatam pilnīgi pietiek.

Tenets jutās iepriecināts. Viņaprāt, gatavība aplūkot savas rīcības motīvus un izprast savas reakcijas bija raksturīgas laba detektīva pazīmes.

-     Lai nu kā, man gribētos jums piekrist. Es, protams, varu maldīties, bet tā kā esmu Endrjū redzējis nekādi nevaru viņu iedomāties karsti mīlējāmies ar savu pamāti. Fantazējam par kaut ko tādu jā gan… Turklāt tas izskaidro arī viņa tāsdienas izturēšanos pret pamāti. Dosimies kaut ko ieēst un padomāsim.

Lainhems nogaidīja, kamēr viņi ar alu un maizītēm bija ierīkojušies uzkostuves stūrī, un tad noteica:

-    Ko jūs teiktu par šo vēstuli, kas atklāj Endrjū attieksmi pret Džemmu?

-    Jā, manuprāt, mēs ar to mazliet par daudz aizrāvāmies, vai ne? Bet, ja viņam bija slepenas ilgas pēc Džemmas, droši vien mocīja arī vainas apziņa un dusmas uz sevi par tām.

-    Un šīs viņa dusmas varēja vērsties pret pamāti?

-    Mhm, sacīja Tenets, jo viņa mute bija pilna ar kārtējo kumosu. Viņš to sakošļāja un norija. Viņam pat varēja ienākt prātā, ka tam bijis kāds sakars ar audžutēva nāvi.

-    Jūs gribat sacīt, ka viņa tēvs varēja iedomāties, ka viņam ir sakars ar Džemmu, un tāpēc nogalināties?

-     Es nedomāju, ka gluži tā. Ja ari viņam bija kādas aizdomas, nav šaubu, ka viņš redzēja, cik

tas neticami. Nē, es teiktu, ka tā varētu būt daudz abstraktāka vainas izjūta, iracionāla ideja, ka viņš varētu būt kaut kādā veidā saistīts ar tēva depresiju. Un, ja viņš ko tādu juta, tad tāpēc varēja tik kareivīgi iebilst pret iespēju, ka tā bijusi pašnāvība.

-     Tāpēc, ka tad, ja tā būtu, viņš to nespētu izturēt?

-    Tieši tā.

-      Vai tikai jūs negribat teikt, ka viņš izdomāja to nepareizo sava vārda īsinājumu?

-      Nebūt nē. Viņš likās tik pārliecināts par to, ko runāja… Nē, viņš bija ļoti patiess. Es tikai saku, ka mums jāuzmanās ar to smagumu, kādu uzkraujam Endrjū ņemot vērā to, ko zinām par viņa jūtām pret Džemmu.

-     Protams, kā jau jūs teicāt, tā var būt tiesa, bet var arī nebūt… Viņi taču tiešām var būt tuvās attiecībās, vai ne? Galu galā mums ir zināms, ka viņai patīk jaunāki vīrieši…

V

-    Ja ticam Deborai Civersai.

-      Nu jā, ja ticam Deborai Čīversai. Bet Lī ir gadus desmit jaunāks par misis Petiferu, un tas apstiprina šo pieņēmumu. Un, tā kā viņas dzīvē pēdējā laikā bija tik daudz ierobežojumu, gaidot bērnu… Džemma varēja nodomāt, ka Endrjū būtu piemērots aizvietotājs līdz brīdim, kad viņa atkal varēs regulāri uzjautrināties un izklaidēties Londonā, vai ne?

Tenets pasmīnēja.

-    Jums viņa nepavisam nepatīk, vai ne, Maik? Man gan šķita, ka pirmajā brīdī jūs bijāt gluži vai savaldzināts…

-    Tas bija tad, kad vēl neko daudz par viņu nezināju, uz īsu mirkli Lainhema acis aizplīvurojās.

"Diez vai Lainhems izrādīja ari savu vilšanos Luīzē," Tenets nodomāja.

-   Šā vai tā, es jums piekritu. Mēs nevaram tādu varbūtību ignorēt. Ja viņi mīlinājās un Petifers viņus pieķēra, viņš varēja piedraudēt, ka izdzīs abus ārā, atteiksies maksāt par Endrjū izglītošanos.

-   Kas par skatu! Lainhems ņirdzīgi noteica. Iedomājieties tikai! Arestēt piecpadsmitgadīgu skolas puiku un aktrisi stāvoklī, divreiz vecāku par zēnu, turklāt vēl viņa pamāti. Presei gan būtu gards kumosiņš!

-    Es nedomāju, ka mēs pie šā jautājuma īpaši kavētos.

-    Kā misis Petifera reaģētu, ja jūs viņai pateiktu, ka mums zināms par viņas sakaru ar Lī?

Tenets viņam paskaidroja.

-     Vai viņu tiešām neuztrauca doma, ka vīrs varēja to zināt?

-      Ja neskaita varbūtību, ka tas varētu būt viņa pašnāvības iemesls, jā… Vai ari viņa izlikās. Tur jau ir tā lieta. Nekad netieku gudrs, kad viņa ir patiesa un kad nav… Es tiešām vēlētos, lai mēs noskaidrotu, vai viņš ir zinājis, vai ne.

-    Netieku gudrs, kā mēs to varētu noskaidrot.

-      Mazliet pagaidiet! Atcerieties, ko teicu par objektīvu liecinieku… Es nupat atcerējos. Misis Barneta, veselības centra sekretāre, minēja kādu restorānu, kurp Petifers vedis savu sievu svinēt jubileju "Pīli perētāju", kā šķiet. Pa Baidendenas ceļu uz priekšu. Vai jūs zināt, kur tas ir?

-      Es zinu, ka tāds ir. Mani kabatai tas ir par dārgu.

-     Man nupat ienāca prātā, ka gadījumā, ja tas iestādījums nav nekāds lielais, īpašnieks varētu viņus atcerēties. Varbūt būtu derīgi doties pie viņa un apvaicāties, kā viņi izskatījās abi kopā?

-Jā… Jā,jā…

-    Jūs par kaut ko šaubaties, Maik?

-      Neesmu pārliecināts, ka mēs tur daudz ko uzzināsim. Galu galā, tā ir kupli apmeklēta vieta. Ja reiz Petifers bija tik savaldīgs, ka pat viņa saimniecības vadītāja neko nemanīja, tad šaubos, ka mums vēl kāds ko varēs palīdzēt.

-     Un tomēr… Ja misis Petifera melo un viņš

*

zinājis par Lī, tad svešos cilvēkos varēja tik ļoti

nerūpēties par to, lai viss izskatītos vislabākajā kārtībā.

-     Vai jūs vēlētos, lai es šopēcpusdien dodos turp?

-    Domāju gan. Jā.

-Labi.

Lainhems brīdi svārstījās, pēc tam noteica:

-    Ziniet, ser, man tikai nupat iešāvās prātā, ka mēs nez kāpēc apgrūtinām ar savu pētīšanu vienīgi misis Petiferu.

-    Kā jūs to domājat?

-   Tātad, ja mēs uz mirkli pieņemtu, ka tā bijusi slepkavība, nevis pašnāvība, mēs vispirms pievērstos sievai. Bet, protams, aplūkotu arī citas varbūtības draugus, darījumu partnerus, un tā tālāk… Es zinu, ka doktors Lovrijs pārbauda slimības vēstures, noskaidrodams, kā ir ar pacientiem, bet, ja neskaita to, tad mēs, kā rādās, esam pievērsušies tikai misis Petiferai.

Tenets lūkojās viņā, acis nenovērsdams.

-    Kā jums šķiet, ser? Lainhems nedroši ievaicājās.

-     Hm, jums taisnība, Maik, Tenets klusi noteica. Patiešām, jums taisnība. Tātad kāpēc tā noticis? Viņš juta, ka nupat, nupat atklās kādu svarīgu patiesību. Tā bija tepat, rokas stiepiena attālumā. ..

-    Labi, sacīja Lainhems, sapratis viņu burtiski. Viņš ņēmās pārskaitīt punktus uz pirkstiem. Viens tie pirkstu nospiedumi. Vai jūs vismaz paprasījāt viņai paskaidrojumus par tiem?

Tenets klausījās tikai pa pusei.

-    Ko? Nē. Es pie tā vēl atgriezīšos, drīz vien.

-     Divi mēs noskaidrojām, ka viņai ir mīļākais, tātad arī motīvs. Trīs mēs jau esam sākuši šaubīties, vai varam ticēt kaut vienam vārdam, ko viņa saka… Tā nu tas ir.

Viņi neizteiksmīgi lūkojās viens otrā.

-    Jums taisnība, Maik. Ar to, ka mēs esam pievērsušies vienīgi viņai, nepietiek. Nevaru iedomāties, kāpēc tā gadījās. Es iesāku kā parasti. Piemēram, kad ieraudzīju doktoru Lovriju, pats pirmais, ko darīju noskaidroju, vai viņam ir alibi. Kaut gan nepapūlējos to pārbaudīt… Kas, pie velna, man lēcies? Ja runājam par kļūdīšanos… Labi, izdzeriet dzeramo, un ejam, Tenets pēkšņi piecēlās.

-    Kurp mēs dodamies? jau sēžot automašīnā, Lainhems noprasīja.

-     Vispirms atpakaļ uz policiju. Mums nāksies atgūt zaudēto laiku, tāpēc būs vajadzīgi divi auto. Tagad paskatīsimies… Tenets izvilka piezīmju grāmatiņu. Mēs sastādīsim sarakstu. Vispirms Endrjū…

-    Endrjū?

-     Protams. Ja nu vienīgi izslēgšanas nolūkā. Man nepatīk, ka viņš ir tik nomākts… Domāju, mums noteikti nevajadzētu šajā stadijā runāt ar viņu pārāk tieši galu galā viņš vēl ir skolnieks. Šķiet, būs diezgan viegli pārbaudīt, kur viņš atradies pirmdienas naktī. Tad vēl misis Praisa. Un darba kolēģi doktors Lovrijs, doktors Breintrijs un doktors Fers. Fers pašlaik ir atvaļinājumā, bet labāk to vēl pārbaudīsim. Un visbeidzot arī Lī.

-    Ja nu vienīgi doktors Lovrijs kādu atradis slimības vēsturēs.

-    Es domāju, ka viņš būtu par to mums paziņojis. Labi, mēs sadalīsim visu savā starpā, Lī pagaidām atstājot mierā. Gribu pagaidīt, kamēr uzzināsim, vai tas morgans ir viņa, vai nav to vispirms. Tātad jūs ņemsiet savā ziņā Endrjū un misis Praisu, es nodarbošos ar dakteriem.

-     Kā ar "Pīli perētāju"? Vai pamēģināt tur iegriezties atpakaļceļā?

-    Jā, Tenets ar plakšķi aizsita piezīmju grāmatiņu. Tad nu tā… Ziniet, Maik, ir vēl kaut kas, ko es atkal un atkal pārdomāju…

-    Kas tad?

-    Tā būšana ar bērniem. Tā patiešām nedod man mieru.

-    Kādā veidā?

-     Jā, es domāju, ka misis Petiferas uzskatus šajā ziņā var saprast. Sākumā viņa bērnu nevēlējās tāpēc, ka tas varētu traucēt kaijerai. Kad misis Petifera atklāja, ka ir stāvoklī, viņa jau bija sasniegusi slavas kalngalus un juta, ka var to atļauties. Turklāt viņa noprata, ka no bērna laišanas pasaulē var gūt kādu labumu viņa ar šo kapitālu papildinātu savu dzīves pieredzi. Bet viņš… jūs taču nesāksiet pārliecināt savu nākamo līgavu, ka nevēlaties bērnus, nebūdams pret tiem kategoriski noskaņots.

-      Varbūt viņa teica, ka neprecēsies, ja Petiferam vajadzīga visparastākā sieva un viņš simtprocentīgi neatbalstīs viņas karjeru.

-     Tiesa gan. Bet nebija vajadzības to īpaši uzsvērt, vai ne? Es gribēju sacīt ja doktors viņu bildināja un viņa atteica, atrunādamās ar to, ka viņam varētu rasties iebildumi pret viņas karjeru, tad varētu saprast, ja viņš teiktu: es negribu, lai man būtu visparastākā sieva, pēc bērniem nav nekādas vajadzības un tā tālāk… Bet droši vien tas ir Deboras Cīversas nopelns man radās iespaids, ka doktors lūkojis viņu par to pārliecināt jau pirms bildinājuma.

Lainhems pašūpoja galvu.

-    Tā varētu rīkoties cilvēks, kas tiešām nevēlas bērnu… Un jāatceras, ka Petifers nebija nekāds pavasara gailēns. Bez nepatikas pret bērniem viņu varētu traucēt arī autiņi, negulētas naktis un pusmūžā saraustītais pierastais ikdienas ritms. Cilvēki bieži tā jūtas.

-     Jā, piekrītu. Bet, protams, tad izklausās vēl dīvaināk, ka tad, kad viņa pateikusi par savu grūtniecību, doktors juties vai septītajās debesīs.

-    Ak, es nezinu. Cilvēki mēdz mainīt savas domas šādās lietās. Turklāt visi uzskata, ka viņš bija viņai ļoti pieķēries. Varbūt doktors nevēlējās sievu sarūgtināt.

-     Iespējams. Taču man pēc sarunas ar misis Petiferu palicis iespaids, ka viņi nekad nav to pārrunājuši. Viņam vienkārši paziņoja fait acompli[1]. Pēc tā, ko esam par doktoru dzirdējuši, es gan nedomāju, ka tas varētu viņu īpaši iepriecināt.

-     Pat tādā gadījumā, ja viņš bija viņai tā pieķēries…

-    Domāju, ka jums ir taisnība. Tā tas varētu būt noticis.

Kad viņi atgriezās policijā, tur par Lī automašīnu vēl nekas nebija skaidrs. Lainhems tūlīt devās uz Merišemu aprunāties ar misis Praisas māsu, un arī Tenets sāka šo to noskaidrot. Vispirms viņš piezvanīja savam ārstam, doktoram Filipsam, kas apstiprināja Lovrija alibi visos punktos. Apmierinājies ar to, Tenets devās pie doktora Fera. Misis Barneta veselības centrā bija informējusi viņu, ka pagājšsestdien, divas dienas pirms Petifera nāves, doktors Fers ar visu ģimeni desmitos no rīta devies ceļā ar British Airway lidmašīnu no Hitrovas uz trim nedēļām pie sievasbrāļa Jaunzēlandē.

Likās samērā vienkārši noskaidrot, vai Feri tiešām aizlidojuši ar šo lidmašīnu un vai ieradušies Jaunzēlandē pirmdienas rītā. Ja nu vienīgi Fers būtu pametis savu ģimeni kaut kur pusceļā un devies atpakaļ uz Angliju… "Pārāk tālu," Tenets nosprieda. Uz laiku viņš atbīdīja Feru pie malas. Palika vēl Breintrijs.

Tenets atkal apsēdās pie galda un pārdomāja. Viņš vēl joprojām dusmojās uz sevi par to, ka bija atļāvies būt tik… apžilbis, it kā viss fokusētos tikai ap misis Petiferu. Viņš priecājās, ka Lainhems laikus pamanīja notiekošo, un saīga tāpēc, ka nebija to aptvēris pats. Kā tas varēja gadīties? Viņš jutās tik satraukts, tik nervozs kā runcis, kas iekaustīts ne par ko. Inspektors greizi pasmīnēja. "Tā ir tava pašapziņa, kas dabūjusi punu," viņš sacīja pats sev. Un tomēr kā tas varēja gadīties? Runājot ar doktoru Lovriju, viņš noteikti vēl nebija ietekmējies… Teneta acis samiedzās. Viņš atcerējās Lovrija izvairibu, kad tika vaicāts, vai ar praksi bijušas kādas grūtības. Tā bija kļūda, ka viņš līdz pat šim laikam nebija sācis risināt šo pavedienu. Varbūt pirms Breintrija noklaušināšanas viņam vajadzētu vēlreiz aprunāties ar doktoru Lovriju…

Nākamais telefona zvans misis Barnetai ļāva noskaidrot, ka šī pēcpusdiena doktoram Lovrijam ir brīva un Tenets var viņu uzmeklēt "Meža mājvietā" ap pulksten trijiem. Ārsts ejot tur peldēties.

Nu Tenets sāka šaubīties, vai Lov rij s ir kaut ko darījis ar Petifera slimības vēsturēm. Viņš jutās tā, ka šajā brīdī pat viens vai vairāki psihopāti nespētu viņu pārsteigt.

14.

Doktors Lovrijs ķepurojās fiziski, nevis pārnestā nozīmē.

'Tik uzņēmīgs vīrs," domāja Tenets. "Nolēmis mācīties peldēt, kad jau pāri piecdesmit… Daudzi cilvēki baidītos izskatīties smieklīgi." Viņš sēdēja uz viena no balti krāsotajiem dzelzs krēsliem, kuri bija acij tīkami sarindoti vienā baseina malā, un gaidīja, kad Lovrijs beigs savu mācībstundu.

"Meža mājvieta" izrādījās visparastākā Viktorijas laikmeta celtne, tās neglītumu atsvēra vienīgi jaukā ainava. No trim pusēm ēku ielenca biezs mežs, kas šajā gadalaikā izskatījās kā īsts krāsu kaleidoskops, un ceturtajā pusē pletās ezers, kuru kārtīgs naudas rausējs ātri vien būtu padarījis par vienu no viesnīcas naudas kāšamajām mašīnām. Tiktu pieaicināti arhitekti, konsultanti un daiļdārznieki, un plānojums vēl nebūtu saskaņots, kad jau ierastos būvstrādnieki. Tiem, kam gāja pie sirds veclaicīgas ērtības un laika kavēkļi, te bija brīvdienu paradīze. Burāšana, peldēšana, vējdēlis, teniss, galda teniss, biljards, skaņu plates plašā izvēlē un ne mazāk kā četri restorāni no oficiālu pusdienu banketzāles līdz vieglu, gardu našķu uzkostuvei. Tur piedāvāja it visu pārliecībā, ka nedaudzie paredzamie klienti varētu nepieņemt daudzās piedāvātās atrakcijas.

Un, lai gan negribējās to atzīt, apkārt lūkodamies, Tenets nodomāja, ka tas ir pareizi, jo, viņaprāt, vienīgais glābiņš bija atklātais baseins. Tas bija ierīkots ar skatu uz ezeru un ar kāda perspektīves trika palīdzību pat šķietami ieplūda tajā. Augstu, izliektu, baltu mājas spārnu norobežots, apjumts ar tādu kā lielu stikla burbuli jumta vietā, par spīti visai agresīvajam mūsdienīgumam, tas pamanījās būt saskaņā ar ezeru, debesīm, kokiem, tādējādi sniedzot tiem, kas tajā peldēja, ilūziju par vienotību ar dabu. Ieejas maksa baseinā bija augsta desmitreiz augstāka nekā maksa par baseina apmeklēšanu jaunajā sporta hallē Starrendenā, taču apkārtne bija tik skaista, ūdens tik patīkams un cilvēku tik maz, ka peldēšanās šeit sagādāja patiesu prieku; vietējie iedzīvotāji ieradās te ar bērniem, izmantojot katru izdevību. Ari Tenets ar ģimeni bija pāris reizes te iegriezies, pēcāk ieturot maltīti zaļumos, ezera krastā.

Tenets apsēdās atpakaļ krēslā un ļāvās patīkamajai apātijai, kādu uzdzina siltais, tvaiku pilnais gaiss un apziņa, ka te neko citu nevarēja uzsākt vienīgi gaidīt. Aiz lielajām, bīdāmajām stikla durvīm, kuras viegli aizmigloja tvaiki, koku krāsas mežā šķita izplūdušas un neskaidras kā impresionistu gleznās, un, tā kā Tenets snauduļoja, baseina apmeklētāju iekliedzieni arī šķita neskaidri, aizslīdēdami aizvien tālāk un tālāk, jo viņš jau laidās miegā.

Piepešs bērna spiedziens pamodināja inspektoru no snaudas, viņš salēcās un atkal uzslējās sēdus. Doktors Lovrijs baseinā joprojām iemēģināja kāju kustības un elpošanu, ķerdamies pie instruktora kārts, lai noturētos virs ūdens. Tenets pamanīja, ka nodarbība beigusies un Lovrijs dodas uz kāpnēm, lai kāptu augšā. Tenets pa pusei piecēlās un viņu klusi pasauca. Lovrijs palūkojās augšup, par atbildi pacēla roku un devās uzmeklēt dvieli baseina tālākajā galā, lai pēc tam pievienotos Tenetam. Viņi sasveicinājās, Lovrijs sparīgi slaucījās, viņa treknais vēderiņš drebuļoja vien.

-     Es pagaidīšu, kamēr būsiet apģērbies, sacīja Tenets.

-     Nē, nē. Es vēl iešu ūdenī vēlāk, kad būšu atvilcis elpu. Varu šurp atnākt tikai vienreiz nedēļā, tāpēc jāpaspēj pēc iespējas vairāk. Tā peldēšana ir viena lieliska fizkultūra.

Lovrijs apsēdās, apņēmis dvieli ap pleciem, un bēdīgi paplikšķināja sev pa vēderu.

-     Kaut gan to vis nevarētu domāt, palūkojoties uz šito. Dieviņ tētiņ, baidos, ka visa vaina pārāk daudz laba ēdiena un pārāk maz vingrinājumu. Tāpēc nolēmu nodarboties ar peldēšanu, tikai nupat esmu iesācis. Lieliski vingrinājumi, viņš atkārtoja. Ziniet, izdodas patērēt 480 kalorijas stundā.

Tenets pie sevis nodomāja, ka labāk atteiktos no četrām vai piecām maizes rikām nedēļā, tas būtu gluži tas pats. Lovrijs ar jaunpievērstā dedzību joprojām runāja par izvēlētā vingrošanas veida priekšrocībām: "… muskuļu tonuss… sirdsdarbība… svara samazināšana…" Tas viss novirzīja Teneta uzmanību, taču vajadzēja izlemt, ar ko sākt. Bija tik daudz kas jāpārrunā.

Viņš nolēma uzsākt ar ko neitrālu un, kad

>

Lovrijs ieminējās: "Bet jūs taču neesat nācis šurp, lai klausītos, ko es saku par peldēšanu!" atteica:

-    Es gribēju zināt, kā jūs tiekat galā ar Petifera slimības vēsturu pārbaudi.

Dzīvesprieks Lovrija sejā noplaka.

-    Es jau domāju, ka esat šurp nācis tādēļ. Jūs vēl joprojām izstrādājat versiju par slepkavību?

-    Šobrīd jā.

-    Vai esat par to drošs? Es domāju vai tas ir pilnīgi skaidrs? Vai jums ir kāds vērā ņemams pierādījums?

-    Nē. Vēl ne. Taču šajā gadījumā mēs nevaram ļaut visam iet savu gaitu. Mēs zaudētu pārāk daudz laika.

-    Kā ir ar sekciju?

-    Nekā nozīmīga. Viņš bija ļoti veselīgs, kā jau jūs sacījāt. Intereses pēc vai jūs saredzējāties tās dienas pēcpusdienā, kad viņš mira?

-īsu mirkli, jā. Kāpēc jūs vaicājat?

-    Nekādu saaukstēšanās pazīmju?

Lovrijs pārdomāja.

-    Nē, cik atceros, nekā tamlīdzīga nebija.

-    Un slimības vēstures?

-    Ak, jā. Lovrijs nopūtās, Nu jā, es strādāju pie tām katru vakaru un ari agri no ritiem…

-    Jums tiešām vajadzēja atļaut mums nosūtīt kādu jums palīgā.

-    Nē, es to nevaru, nekādos apstākļos. Ja vēl mēs varētu būt pārliecināti, ka tā nav pašnāvība, tad es, iespējams, varētu kaut kā attaisnoties, bet, ja tā nav, pat neuzdrīkstos lūgt palīgā misis Barnetu. Tā vai citādi, esmu jau tās izskatījis. Taisījos jums zvanīt šopēcpusdien, mazliet vēlāk. Baidos, ka tur nav neviena tāda, kas kaut nedaudz liktos piemērots tādai varbūtībai. Es jau jums sacīju, es neticēju, ka tur kas tamlīdzīgs varētu būt.

-    Kāpēc ne?

-    Ir vismaz divi iemesli, es domāju. Vispirms, kā jau pirmīt teicu, ja kādam būtu tik smagi nodarīts pāri, ka viņš varētu vēlēties Petiferu nogalināt, tad tiešām neticu, ka nebūtu par to dzirdējis. Es vienkārši nespēju iedomāties, ka viņu kāds varētu apdraudēt. Cik esmu dzirdējis, šādi cilvēki parasti saceļ pamatīgu traci. Otrkārt, ja tāda persona lūkotu izdarīt slepkavību, tad nespēju iedomāties, ka tā lietotu šādu metodi ar zālēm un alkoholu. Tas ir pārāk mierīgi, pārāk… ērti. Šāds cilvēks vēlētos ne tikai izgāzt savas dusmas, bet ari likt Petiferam ciest, lai nāve būtu kā sods par sagādātajām ciešanām. Vai jūs man piekrītat?

-    Jā, piekritu. Arī es domāju, ka tā varētu būt. Atvainojos par traucējumu.

Lovrijs paraustīja plecus.

-    Es saprotu, tas jums bija jādara.

Tenets izņēma no kabatas pīpi un domīgi pacēla to pie mutes.

-    Turpiniet, Lovrijs ieteicās. Jums taču ir vēl kas vaicājams.

Tenets izņēma šķipsniņu tabakas un sāka piebāzt pīpi. Nākamā tēma bija visai kutelīga. Kā to labāk pārrunāt, lai Lovriju nenokaitinātu tāds bija jautājums. Viņš uzmeta druknajam doktoram vērīgu skatienu, ielūkodamies acīs.

-    Klājiet vaļā, inspektori Sakiet, kas par lietu! Es redzu, ka jūs pārdomājat, kā pateikt to, ko vēl gribat man jautāt.

Tenets vāri pasmaidīja.

-   Tas bija sitiens zem jostas vietas, doktor Lovrij. Laikam taču man jālasa jūsu domas, nevis otrādi.

-    Ilga prakse, mazliet pašapmierināti sacīja Lovrijs. Visefektīvākais ierocis daktera ieroču arsenālā. Jūs neticēsiet, cik daži pacienti ir nesakarīgi…

-    Tad es būšu vaļsirdīgs. Kad redzēju jūs pēdējoreiz, vaicāju, vai ir kādas ar praksi saistītas problēmas, kuras varētu doktoru Petiferu satraukt. Man palika iespaids, ka jūs kaut ko noklusējāt.

-    Skaidrs.

Lovrijs lūkojās tālumā, caur lielajām stikla durvīm un pāri ezeram, it kā atbilde uz šo jautājumu būtu pakarināta attālajos kokos.

-     Jā, viņš beidzot sacīja, domāju, ka nav

iemesla, kāpēc nevarētu jums to pateikt. Ja es to neizdarītu, jūs neliktos mierā, kamēr uzzinātu to no kāda cita… Tas ir tiesa, Petifers bija ļoti autokrātisks, un šāda izturēšanās izraisīja zināmu spriegumu.

-    Kāda veida spriegumu?

-      Piemēram, pieņemot nopietnus lēmumus. Mums katram bija citādas domas par to, kā jāvada prakse, un Petifers centās ņemt visu savās rokās. Šī situācija nebija nekāda neparastā. Kaut ko līdzīgu var atrast daudzās ārstu grupās.

-    Par kādiem lēmumiem jūs runājat?

-     Ak, kaut vai jautājums par pacientu skaitu… Kā jau jūs zināt, to mums ir vienpadsmitarpus tūkstoši, turklāt vēl tik plašā apkaimē kā Starrendena. Un tā jau ir problēma. Teorētiski viena ārsta pacientu skaits ir divarpus tūkstoši, neprasiet, kāpēc, reiz nu tā nolemts. Tātad četriem ārstiem vajadzētu aprūpēt desmittūkstoš pacientu. Bet kas notiek, ja jūs dabūjat vienpadsmit tūkstošus? Vai jūs noslēdzat sarakstu? Ja ne kad jūs mitējaties?

-    Un ko tad vēlas doktors Petifers?

-    Turpināt paplašināšanu. Ļaujiet man paskaidrot! Mēs katrs strādājam citādi. Tāds cilvēks kā Petifers strādā ātri, precīzi ļoti labs diagnostiķis, kā jau sacīju. Taču viņš īpaši neinteresējās par saviem pacientiem kā par cilvēkiem, uzlūkodams

viņus kā staigājošas slimības vēstures. Operēja viņš ātri un jau ap desmitiem no rīta bija projām vizītēs. Bet, piemēram, Breintrijs, jaunākais partneris, ļoti interesējas par savu pacientu slimību psihosomatiskajiem cēloņiem un vēlas pavadīt kopā ar slimniekiem daudz vairāk laika. Tāpēc ikvienā sarunā par kvotu palielināšanu ticiet man, šis jautājums sagādā galvassāpes Petifers bija par, Breintrijs pret. Un virsroku, protams, guva Petifers.

-    Un jūs?

-    Pūlējos atbalstīt Breintriju. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Petifers bija teicami izkopis tehniku, kā ar minimālām pūlēm dabūt savā varā pārējos. Viņš gan noklausījās, bet nepadevās. Ja mēs iekarsām, viņš, gluži pretēji, kļuva ledusauksts. Tas vienmēr iedarbojās. Taču varu jums apzvērēt, inspektor, ka neviens no mums šādās reizēs nav juties tā pārskaities, lai iedomātos viņu nogalēt un dabūt nost no ceļa.

Līdz šim brīdim Lovrijs bija pilnīgi atklāts. Tenets jutās par to pārliecināts, taču pēkšņi viņam uzmācās sajūta, ka sarunbiedrs melo vai vismaz sagroza patiesību.

-    Varbūt ne tāpēc… Bet kāda cita iemesla dēļ?

Lovrijs savilka dvieli ciešāk ap pleciem un nopūtās.

-     Ja es jums to nepateikšu, pateiks kāds cits, un labāk būs, ja to dzirdēsiet no manis faktus, kādi tie ir. Starp Breintriju un Petiferu bija nesaprašanās.

-    Kāda veida nesaprašanās?

-      Breintrijs, kā rādās, pārsteidzīgi bija pieļāvis kļūdu, kāda ārstiem rādās nakts murgos. Viņa recepte bija izlasīta nepareizi, slimniekam nozīmēta pārāk liela zāļu deva, pacients gandrīz nomira. Lai arī kļūda notika vairāk māsas, nekā doktora vainas dēļ, Petifers bija pārskaities un liedzās uzklausīt paskaidrojumu. Viņaprāt, šādā gadījumā attaisnojuma nevarēja būt. Doktora rokraksts varēja nebūt viegli izlasāms, taču pilnīgi nepieļaujami bija nepārliecināties, vai deva un koncentrācija uzrakstīta skaidri un nepārprotami. Breintrijam, kas allaž bijis pārmēru jūtīgs, tobrīd turklāt vēl nācās pārdzīvot nopietnus sarežģījumus laulībā, viņam konstatēja nervu sabrukumu, un viņš tikai nupat, pēc deviņu mēnešu pārtraukuma, bija atsācis pieņemt nelielu skaitu pacientu.

Domāju, saprotat, ka Petifers pēdējā laikā necik populārs vis nebija. Taču, es atkārtoju, neviens no mums neienīda viņu tādā mērā, lai nogalinātu.

-    Pat ne Breintrijs?

-     Savādi, bet Breintrijs vismazāk. Dīvainā kārtā viņš pat jutās Petiferam pateicīgs. Breintrija nervu sabrukums bija viņus ar sievu atkal satuvinājis. Varbūt tieši vajadzēja, lai notiktu kas dramatisks un vestu viņus pie prāta. Tagad viņi, kā liekas, kopā jūtas daudz laimīgāki.

-   Jūs ne reizi neminējāt neko par doktoru Feru. Kā ir ar viņu? Kā viņš sapratās ar doktoru Petiferu?

-    Diezgan labi. Ja es par viņu neieminējos, tad tāpēc, ka viņš ir ļoti sabiedrisks tips, kas lieliski saprotas ar lielāko daļu cilvēku… Paklausieties, es nemēģinu izvairities no sarunas, bet man kļūst pārāk auksti. Vai mēs būtu beiguši? Ja ne, es laikam darītu prātīgāk, ja apģērbtos.

-   Baidos, ka ir vēl viens vai divi jautājumi, kurus man gribētos ar jums pārrunāt… Diemžēl. Vai tad jūs vēlaties izpeldēties vēl vienu reizi?

Lovrijs piecēlās.

-   Tādā gadījumā… Es neaizkavēšos ilgi.

Viņš devās uz ģērbtuvju pusi drukns, tukls un mazliet komisks savās peldbiksītēs. Tenets ar augošām simpātijām noskatījās, kā viņš aiziet. Darot šo darbu, viņš bija redzējis tik daudzus cilvēkus, un lielākoties tie bija nervozi, agresīvi un izvairīgi. Daudzi izrādījās nelabojami meļi, un gandrīz visiem nācās aizstāvēties. Bija tik patīkami sastapt tādu liecinieku kā Lovrijs, kas bija gan atklāts, gan apveltīts ar uztveres spējām un labprāt sadarbojās.

Tomēr, iedams pie letes, kur pārdeva karstus dzērienus, lai palūgtu divas tases kafijas, viņš sev atgādināja, ka visbīstamākais ir tas liecinieks, kas spēj pārliecinoši parādīt vaļsirdību, kaut gan patiesībā ir kas slēpjams…

-     Es nodomāju, ka jums derētu karsts dzēriens, viņš sacīja, kad Lovrijs nāca atpakaļ.

-    Ļoti laipni nojums.

Tenets nogaidīja kamēr Lovrijs iemalko kafiju, un sacīja:

-     Vai jūs justos pārsteigts, ja uzzinātu, ka misis Petiferai bija mīļākais?

Lovrijs to nebija zinājis, par to Tenets jutās pārliecināts. Izbrīns, neticība, apjukums tas viss ātri mijās mazā doktora tuklajos vaibstos.

-     Bet tad jau… Kāpēc visas tās runas par slepkavību?

-    Ko jūs ar to domājat?

Taču Tenets, protams, to zināja.

-    Es jau jums sacīju, inspektor, ka Petifers dievināja savu sievu. Ja viņš uzzinājis, ka viņa bijusi neuzticīga… Tas gan ir iemesls, ko es uzskatītu par pilnīgi pietiekamu, lai viņš izdarītu pašnāvību.

-     Ak tā, bet vai viņš tika to darījis? Tenets klusi vaicāja. Noskaidrojis, es gribēju sacīt.

Lovrijs saviebās.

-    Es saprotu, ko jūs domājat.

Kādu mirkli valdīja klusums.

-     Nē, doktors beigu beigās noteikti sacīja. Ja es teiktu, ka jā, tas visu ļoti atvieglotu, vai ne? Bet man tomēr jāteic, ka nē, es nedomāju vis, ka viņš to darīja. Ja būtu darījis… Nē, viņš nezināja, par to esmu pārliecināts. Tas, protams, atbīda mūs atpakaļ turpat, kur bijām, vai ne? Ja nu vienīgi… Lovrija acis mazliet iepletās. Ak vai, viņš noteica, ak vai… tas viss sāk izskatīties visai nelāgi, vai ne?

-     Vai mēs varētu sacīt, ka tas dod zināmu vielu pārdomām, kuras, piedodiet, es patiešām nevaru ar jums apspriest?… Varbūt, doktor Lovrij, jūs varētu man pastāstīt ko vairāk par Petifera attieksmi pret bērniem vai varbūt, precīzāk sakot, pret tēva pienākumiem?

-     Neesmu pārliecināts, ka varu daudz ko piebilst pie tā, ko teicu pagājušajā reizē.

-      Manuprāt, ir ļoti pārsteidzoši, ka pēc tam, kad bija skaidri pateicis, ka nevēlas bērnus, viņš jutās tik priecīgs, kad sieva paziņoja par savu grūtniecību.

-      Domāju, runa bija ne tik daudz par nevēlēšanos, kā par lūkošanu pārliecināt, ka viņš negaida atteikšanos no karjeras bērnu dēļ. Tomēr, es jau jums teicu, cilvēki šādos gadījumos izturas dažādi. Kad bērns vairs nav tikai varbūtība, bet jau realitāte… Pieļauju domu, ka tā drīzāk ir zemapziņas, nekā saprāta reakcija. Ideja par sevis atkārtošanu… tajā ir kaut kas neatvairāms cilvēkam, kam savi bērni nekad nav bijuši.

-    Kāda bija viņa attieksme pret faktu, ka pirmajai sievai nevarēja būt bērni?

-     Visai flegmātiskā. Izrādīt neapmierinātību tā no viņa puses būtu nodevība. Nabaga Diāna, viņa tiešām ar to ļoti nomocījās. Gāja uz nebeidzamām izmeklēšanām, visādām operācijām… Un tomēr dīvaini, bet es gan viņu nesauktu par mātišķu sievieti.

-    Vai doktors bija viņai ļoti pieķēries?

-    Pieķēries tas ir ļoti labs vārds. Viņi dzīvoja labi, viņiem bija labas attiecības, taču tāds vīrs kā Petifers zaudē galvu tikai vienreiz mūžā. Tāpēc tad, kad nu tas notika, tas bija tik smagā formā. Nedomāju vis, ka viņš kādreiz būtu varējis iedomāties tādas jūtas, kādas viņam bija pret Džemmu.

-    Kā jums šķiet, kāpēc viņš apprecējās pirmajā reizē?

-   Tā, jāteic, patiesi bija gandrīz vai lietišķa vienošanās. Nokārtota laulība, ar abu pušu piekrišanu un līdzdalību. Diāna bija vienīgā meita, viņas tēvs tolaik bija galvenais ārsts, bet gatavojās iet atpūtā. Viņš gribēja redzēt meitu nodrošinātu. Viņa vēlējās to māju un vīru, un Petifers… jā, es domāju, viņš redzēja visas tās priekšrocības, ko viņam pienesa kā uz paplātes. Kā jau teicu, es domāju, ka viņš tiešām bija Diānai pieķēries. Un gatavs piekrist, kad viņa beidzot nolēma adoptēt bērnu, Lovrijs iecietīgi pasmaidīja. Viņa sievasmātei, Diānas mātei, gan bija raksturiņš. Kad viņa sievastēvs nomira un viņa aizbrauca, man kādu laiku viņas tiešām pietrūka.

-    Vai viņa vēl ir dzīva?

-    Cik zinu, jā. Viņa bija daudz jaunāka par vīru. Man šķiet, ka viņa pārvācās dzīvot pie mātes, Diānas vecāsmātes. Vecā lēdija tagad varētu būt ļoti veca, ja vēl ir dzīva.

-    Vai jūs zināt, kurp viņa devās?

-    Manuprāt, kaut kur uz Hedkornu. Šķiet, tiku dzirdējis kaut ko par graudu kalti, ko viņas nopirkušas.

-      Kā viņu sauca?

-    Bleidona. Doktors Bleidons, viņas vīrs, bija šīs prakses dibinātājs. Tajā laikā tā atradās Painlodžā.

-   Biju domājis, ka doktora Petifera pirmā sieva bija veselīga sieviete.

-   Tas tiesa. Viņas vectēvam paveicās ar labības pārdošanu, bet viņas tēvs nebija ieinteresēts šo nodarbošanos turpināt. Viņš vienmēr gribēja būt ārsts, un Diānas vectēvs piekrita nopirkt viņam šo praksi. Doktors Bleidons un Petifers šajā ziņā bija līdzīgi pietiekamie līdzekļi nebija par iemeslu, lai viņi mitētos strādāt tik aizrautīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņu iztika.

-     Es domāju, cik daudzi no mums tā rīkotos, ja vien būtu izvēle… Tenets ar smaidu sacīja, celdamies kājās.

-     Piemēram, es gan ne, Lovrijs atbildēja. Agrāk gan būtu tā darījis, bet tagad… jā, nav jau vairs ilgi, un ari es iešu atpūtā, un man jāteic, ka es to gaidu ar nepacietību.

Viņi šķīrās visai draudzīgi.

Saruna ar doktoru Lovriju izrādījās daudz garāka, nekā Tenets bija paredzējis. Viņš nolēma doties uz darbu, lai pārbaudītu, vai Lainhems atgriezies, un tikai tad mēģināt sazināties ar doktoru Breintriju.

Lainhems bija pie telefona.

-    Adopcijas iestādījums, viņš sacīja, kad bija beidzis sarunu. Es dabūju adresi doktora Petifera aktu vākos. Nodomāju, ka varbūt ir vērts pārbaudīt, ko viņi domā par Petiferiem kā par audžuvecākiem.

-    Laba ideja. Un…?

-    Ja ari Petifers nebija īpaši iepriecināts, viņš to nekādā gadījumā neizrādīja. Viņus uzskatīja par ļoti cienījamu pāri.

-     Hm… Jā, tas tiešām bija telefonzvana vērts. Ko vēl jūs noskaidrojāt?

-     Endrjū pirmdien pēcpusdienā ir piedalījies sporta spēlēs brīvā dabā Saseksā. Viņi pārbraukuši ne ātrāk kā pusdeviņos, pēc tam ieturējuši vakariņas, nomazgājušies un devušies gulēt. Viņš guļ vienā istabā ar diviem citiem puišiem, un vienam no tiem ap vienpadsmitiem sametusies slikta dūša. Endrjū uzmeklējis uzraudzi un palīdzējis aiznest puiša mantas uz lazareti.

-    Labi. Un kā ar misis Praisu?

Lainhems plati pasmaidīja.

-      Vai zināt, ko viņa darījusi? Iedomājieties tikai, lasījusi lekciju!

-      Lekciju?

-     Jā, teikusi runu. Un vadījusi pārrunas Merišemas Sieviešu institūtā par tēmu "Garšzāles mūsdienu virtuvē".

-     Jo labāk viņai. Ceru, honorārs bijis pieņemams.

-    Par to neko nezinu, bet nav šaubu, ka tur viss ir kārtībā. Viņa ieradusies tajā laikā, kurā sacījās ieradusies, pārgulējusi pie māsas un agri no rīta ar strādnieku pārvadājamo autobusu devusies atpakaļ -ja ticam viņas māsai.

-    Un jūs viņai noticējāt.

-              Jā, noticēju. Šā vai tā, sanāksme Sieviešu institūtā nebeidzās ātrāk par desmitiem piecpadsmit, un pēc tam misis Praisas māsa vēl ielūgusi dažus draugus uz tasīti kafijas. Tā pagājusi vēl vismaz stunda. Tātad, ja misis Praisas rīcībā nav burvju paklāja…

-    Vai draugus jūs pārbaudījāt?

-      Vienai no sievietēm gadījās būt klāt, kad es runāju ar misis Praisas māsu. Un tiešām, viņa to visu apstiprināja. Izvaicāju viņu, cik vien smalkjūtīgi spēdams. Negribēju izraisīt nevajadzīgas baumas.

-     Diezgan prātīgi. Tad tāpēc viņa tik savlaicīgi lūdza Petiferam šo brīvo vakaru. Pirms trim mēnešiem tā taču viņa sacīja?

-    Patiesi. To es atceros.

-      Viņam tas bija zināms jau tik sen, Tenets nomurmināja. Nez kāpēc šī doma tagad šķita ļoti nozīmīga, lai gan viņš nesaprata, kāpēc.

-     Atpakaļceļā iegriezos "Pīlē perētājā", Lainhems turpināja. Tā pieder kādam Frisam. Viņi abi ar sievu klāj galdus, ja ir daudz darba, un abi klājuši ari Petiferiem tajā jubilejas vakarā. Viņi to ļoti labi atceras, jo Petifers sarīkojis veselu izrādi un pasūtījis īpašus ēdienus, tos, kuri sievai vislabāk garšo… Šampanietim un rozēm jau bija jābūt uz galda viņu ierašanās brīdī.

-      Viņa padarīja vīru par romantiķi, vai ne? Kā viņi tovakar izskatījušies abi kopā?

-    Kā divi balodīši. Ilgi acuskati, turēšanās rokrokā un tamlīdzīgi…

Zvanīja telefons. Tā bija laboratorija. Viņi sacījās pārbaudījuši, vai nav ieņemts paracetamols, kā Tenets bija lūdzis; rezultāts izrādījās negatīvs. Tagad viņiem pavērās plašs darbības lauks, kamēr izdosies noskaidrot, kāds medikaments nogalinājis Petiferu, un varēja paiet vairākas dienas, iekams izdosies saņemt atbildi. Taču viņi apstiprināja, ka Petifers dažas stundas pirms nāves iedzēris kādu dzērienu, kas pagatavots no piena.

-    Tātad par paracetamolu viņa meloja, Lainhems apmierināti sacīja.

-    Acīmredzot. Kaut gan nesaprotu, kāpēc viņai to vajadzēja darīt. Un nedomāju, ka tas mums būtu palīdzējis kaut cik pavirzīties uz priekšu…

Telefons iezvanījās atkal. Un šoreiz tas bija kas nopietns. Lainhems to noteica pēc tā, kā samiedzās Teneta acis tāds īpašs, sevī vērsts skatiens. Viņš nepacietīgi gaidīja.

-     Lī piederot vecs morgans, sacīja Tenets, nolikdams klausuli. Un tā būtu pārāk neticama sagadīšanās, ja šajā lietā būtu iejaukts vēl otrs. Es domāju, šobrīd varam droši pieņemt, ka tas auto, kas tovakar stāvēja pie Petifēra mājas, pieder Lī, vai ne? Iesim, manuprāt, ir īstais laiks atkal apmeklēt misis Petiferu. Tagad viņai patiešām būs jādod daži paskaidrojumi.

"Viņa var būt laba aktrise," viņš prātoja, kopā ar Lainhemu kāpdams lejup pa kāpnēm, "taču nedomāju, ka šajā gadījumā viņai izdosies kaut ko nospēlēt, lai atrunātos."

15.

Kad Lainhems apstādināja auto uz grantētā celiņa, bija jau tumšs, un, apgaismoti no iekšpuses, krāsainie Painlodžas ārdurvju stikli spīdēja safīra un smaragda, rubīna un zelta toņos.

Pēc dažām minūtēm misis Praisa atvēra durvis. Kalpotāja droši vien bija uzkāpusi augšstāvā, jo atbraucēji vispirms dzirdēja tuvojamies soļu troksni, un pēc mirkļa viņa nervozi uzsauca:

-    Kas tur ir?

-    Inspektors Tenets, misis Praisa.

Tika atvilkti aizbīdņi, nograbēja ķēde, atslēga pagriezās atslēgas caurumā, un durvis atvērās.

-     Atvainojiet, viņa sacīja. Es šajās dienās esmu kā nervu kamols. Man prieks, ka jūs atnācāt, inspektor, viņa piemetināja, kad abi vīrieši ienāca vestibilā. Misis Petifera ir tur, un viņa novērsa acis, palūkodamās uz kāpņu pusi un augšup.

Tenets ievēroja, ka viņa aplikusi puķoto priekšautu otrādi.

-       Kas tad lēcies misis Petiferai? viņš noprasīja.

-    Es nezinu.

Misis Praisa ņēmās ar vienas rokas pirkstiem berzēt otru, it kā vēlēdamās tādējādi mazināt savu satraukumu.

-     Viņa ir tur jau vairākas stundas, patiesībā jau kopš lenča. Teicās esam piekususi un iet atgulties.

Tenets ar Lainhemu saskatījās, jo abiem bija iešāvusies prātā viena un tā pati doma.

-      Uziesim augšā un apskatīsimies, ko? un Tenets, atbildi negaidīdams, jau kāpa augšā pa kāpnēm. Lainhems viņam sekoja, arī misis Praisa nāca nopakaļ, tikai mazliet lēnāk.

Zem Džemmas Petiferas istabas durvīm nebija manāma gaismas svītra. Tenets pieklājīgi pieklauvēja.

-     Misis Petifera! viņš klusā balsī pasauca, lūkodams neizrādīt mokošo satraukumu. Te inspektors Tenets. Es gribētu ar jums parunāties, ja drīkstu.

Nekādas atbildes.

Tenets pasauca vēlreiz, mazliet skaļāk, taču iekšā vēl joprojām nedzirdēja ne skaņas. Beigu beigās viņš jau visai skaļi uzsauca:

-     Misis Petifera! Saprotiet, ka mēs par jums uztraucamies. Lūdzu, atveriet durvis, vai arī baidos, ka mums nāksies tās uzlauzt.

Vai tā bija kāda skaņa? Tenets lūkoja ieklausīties uzmanīgāk. Pēc tam viņa kurpju purngalos atspīdēja gaisma. Viņš pēkšņi juta nervus atslābstam un, pār plecu uzlūkodams pārējos, redzēja viņu acīs pats savu atspulgu.

Skaņas istabas iekšpusē tagad bija labāk saklausāmas, un inspektors gaidīja, bruņojies ar pacietību. Galu galā durvis atvērās.

-     Vai jūs jūtaties labi, misis Petifera? viņš noprasīja.

Muļķīgs jautājums. Bija skaidri redzams, ka nejūtas. Viņa izskatījās apstulbusi un sadzērusies zāles varbūt miegazāles? Garie mati bija sapinkājušies, savēlušies, it kā ļoti ilgu laiku nebūtu sukāti. Steigšus uzrautais tērps neglīti izcēla piebriedušo vidukli. Viņa ar vienu roku saturēja drānas uz krūtīm, ar otru atbalstījās pret durvju aplodu, mazliet līgodamās un šķiebdamās, it kā gatavotos ģībt.

-     Varbūt jums labāk atkal apgulties, Tenets nomurmināja, izpalīdzīgi pieturēdams Petifera kundzes elkoni. Viņi jau gandrīz bija tikuši līdz gultai, kad inspektors pēkšņi sajuta pretestību, viņas ķermenis it kā pārakmeņojās, viņš gandrīz vai fiziski izjuta pūles, ar kādām viņa apstājās, atlieca plecus un izslīdēja viņam no rokām.

-     Viss ir kārtībā, inspektor, pateicos. Es… es vienkārši biju vēl pusaizmigusi.

Tā bija apbrīnojama paškontrole, taču neizteiksmīgais balss tonis viņu nodeva. Uzkrītošā bāluma nobiedēts, Tenets nopētīja viņas seju rūpīgāk. Zem acīm bija zilgani loki, skatiens aizmiglots. Inspektors nosprieda, ka tā ir šoka beigu fāze. Šādā stāvoklī pratināt nebūtu humāni. Misis Petiferai vajadzēja ārstu, nevis policistu.

Viņa pavaicāja, kāpēc Tenets vēlējies sastapties, un apsēdās zvilnī pie loga.

-   Tas nav tik steidzīgi, Tenets sacīja. Varu pagaidīt līdz rītam. Redzu, ka jūs nejūtaties labi. Atvainojiet par traucēšanu!

Viņš apzinājās, ka viens otrs kolēģis uzskatītu šādu rīcību par smieklīgu. Jo pretinieks vārgāks, jo labāk, viņi sacītu. Ja būtu darīšana ar ļaundariem, kuri sarežģī lietas izmeklēšanu, viņš tādai attieksmei piekristu. Taču tādā gadījumā kā šis, kad vēl joprojām nebija skaidrs, vai darīšana ar slepkavību, un pastāvēja vienīgi aizdomas, doma par Džemmas Petiferas saguruma izmantošanu savtīgās interesēs inspektoru nomāca. Viņš sāka virzīties uz durvju pusi.

209

-    Nē, pagaidiet! misis Petifera valdonīgi pacēla roku. Es tiešām labāk uzklausītu jūs tagad. Citādi, viņa pasmaidīja spokainu smaidu, es gulēšu nomodā visu nakti, raizēdamās par jūsu apmeklējuma iemeslu.

Simpsonc 3

Viņa būtu gribējusi, lai tas izskan kā joks, taču Tenets redzēja, ka tā ir nopietnība. Viņš svārstījās.

-    Es nedomāju, ka šobrīd jūs tiešām esat spējīga mani uzklausīt.

-     Nieki. Es jūtos labi, patiešām. Es jau jums teicu. Biju ļoti dziļi iemigusi, kad jūs klauvējāt, tas arī viss. Un beidziet atvainoties, tas nav nepieciešams. Tagad, lūdzu, esiet tik laipns un sēdieties, inspektori Kārtībā, misis Praisa. Beidziet taču raizēties! Dodiet man mazliet laika! Pēc tam, kad inspektors būs projām, nākšu lejā vakariņās. Pagatavojiet kaut ko vieglu! Mazliet auksta cāļa un nedaudz salātu, es domāju.

Tā bija drosme, un Tenets to apsveica, ienākdams atpakaļ istabā un apsēzdamies krēslā, uz kuru viņa tam norādīja ar rokas mājienu. Lainhems kautrīgi apmetās turpat ieblakus.

-     Es klausos, inspektor, — viņa noteica un, rokas klēpī salikusi, nogaidoši lūkojās pretī.

-     Vai jūs justos pārsteigta, misis Petifera, ja uzzinātu, ka tas preparāts, kas nogalinājis jūsu vīru, nekādā gadījumā nav paracetamols?

-    Patiešām, nē. Jo es joprojām nespēju noticēt, ka viņš izdarījis pašnāvību. Tāpēc es vis nedomāju, ka viņam iedots kas tāds, ko mēs parasti lietojam.

-            Bet vai jūs joprojām vēl esat pārliecināta, ka tas, ko jūs viņam tovakar iedevāt, bija Paracetamols?

-     Ak, jā, pilnīgi. Es jau jums teicu, ka mēs nekad neko citu neesam mājās glabājuši ja neskaita tās zāles, kas atradās vīra ārsta somā, protams. Taču man nekad pat prātā nav nācis tās aiztikt.

-     Vai jūs pati redzējāt, kā jūsu vīrs šīs tabletes iedzēra?

Viņa sarauca pieri, lūkodama atcerēties.

-    Nedomāju vis… Nē, tagad atminos, ka devos atpakaļ uz savu istabu. Biju vairāk vai mazāk gatava doties ceļā, taču atcerējos, ka esmu aizmirsusi ielikt lugas eksemplāru, kuru gribēju ņemt līdzi; par šo lugu es grasījos runāt ar aģentu.

-      Vai jūs varat mums visos sīkumos izstāstīt, ko jūs darījāt, sākot ar brīdi, kad uznācāt augšā?

-     Centīšos. Ļaujiet padomāt… Es pārģērbos, kamēr mans vīrs karsējās vannā. Biju uzlikusi kosmētiku jau agrāk, pirms viņa pārnākšanas. Kad dzirdēju viņu iznākam no vannasistabas, nogāju lejā, pagatavoju kakao un ienesu to viņa istabā. Viņš tad jau bija gultā. Noliku tasi uz galdiņa pie gultas un devos uz vannasistabu pēc paracetamola.

Atgriezos viņa istabā, iedevu viņam tabletes un pēc tam devos atpakaļ uz savu istabu. Paņēmu

manuskriptu no naktsgaldiņa atvilktnes un noliku to gultā, blakus savai rokassomai. Pēc tam gāju atpakaļ uz vīra istabu, lai no viņa atvadītos.

-    Vai viņš bija iedzēris tabletes?

-             Jā, domāju, ka jā, protams. Galu galā viņš taču nebija mazs bērns, inspektor. Man nelikās, ka būtu jāstāv līdzās un jāseko, vai viņš tās iedzer.

-    Nē, es arī domāju, ka ne. Ko viņš darīja?

-    Sēdēja gultā, turēdams rokās kakao tasi.

-    Dzēra?

-             Viņš to turēja abās rokās, it kā viņam saltu. Kad es ienācu, viņš nolika to atpakaļ uz naktsgaldiņa.

-    Vai uz naktsgaldiņa bija vēl kaut kas?

Viņa pārvilka roku pār pieri, it kā izjustu sasprindzinājumu, atsaucot visas šīs detaļas atmiņā.

-             Nē, nedomāju vis. Nē, esmu pārliecināta, ka nebija.

-    Vai viņš kaut ko teica?

-     Viņš teica… viņš teica…

Tenetam par pārsteigumu viņas seja sašķobījās un acis pildījās asarām. Viņa akli taustījās pēc kārbas ar mutautiņiem, kura stāvēja turpat līdzās uz mazā galdiņa.

-            Redziet, es patiešām domāju, ka labāk būs atlikt šo sarunu uz rītdienu, Tenets sacīja.

Viņa sparīgi papurināja galvu.

-    Nē. Nē, viss kārtībā. Patiešām. Tie bija… viņa izšņauca degunu, … tie bija pēdējie vārdi, ko viņš man pateica, redziet, un es nezināju… Viņš teica: "Neskūpsti mani, dārgumiņ! Negribu, lai tu dabū no manis iesnas." Viņas lūpas raustījās. Tas liekas tik… tik triviāli, lai šādi nobeigtu dzīvi.

Tenets bija ko līdzīgu dzirdējis daudzas reizes. "Ja vien es būtu zinājis," cilvēki sacīja. Viņus sāpināja, ka atņemta iespēja pateikt ardievas, it kā ļauna nojauta spētu brīdināt, ka jāpagūst parādīt godu un cieņu. Reizēm šķita, ka ik dienu kopā ar tuviniekiem pieklātos pavadīt kā pēdējo. Vienīgi tā varēja aiztaupīt nebeidzamus pašpārmetumus un pašapsūdzības, ar kādām sevi pātago daudzi pēc tam, kad viņus piemeklējis pēkšņs likteņa trieciens. Lielisks padoms, protams, neko teikt…

-   Ja vien es būtu uzstājusi, ka man jāpaliek… viņa sacīja.

-     Ir gluži bezjēdzīgi mocīties tādos pašpārmetumos. Jūsu vīrs uzstāja, ka jums jāiet, jūs sacījāt.

-    Zinu. Taču, vienalga… ja es būtu palikusi, viņš būtu dzīvs vēl šodien.

-    Tas nav diez ko ticams. Ja kāds nolēmis izdarit pašnāvību…

-    Bet viņš nebija nolēmis! viņa saskaitusies iesaucās. Cikreiz tas man jums jāsaka? Viņš nevarēja…

-     Tatad jus paliekat pie jau sacītā. Bet vai jūs kaut mazliet esat padomājusi par šā notikuma gaitu?

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Mēs abi zinām, ka tāds ārsts kā viņš nekad nerīkotos tik nesaprātīgi, nekad nedotos gulēt ar zāļu paciņu un vīna pudeli uz naktsgaldiņa. Vai tā ir?

Viņa pamāja.

-     Tātad, ja atmetam šīs abas iespējas pašnāvību un nejaušību, mums paliek vairs tikai viena varbūtība.

-     Slepkavība, viņa nočukstēja. Turpiniet, pasakiet visu! Es to esmu atkārtojusi pie sevis atkal un atkal, un tagad esmu gatava izrunāt skaļi. Slepkavība, slepkavība, slepka… viņa drebuļoja kā apšu lapa, tad piespieda vienu roku pie lūpām un lūkojās Tenetā, acis bija plaši ieplestas un izmisuma pilnas, tās sauca pēc izpratnes.

-     Misis Petifera, Tenets sacīja. Man tiešām nākas uzstāt, lai mēs turpinātu šo sarunu rīt no rīta. Pēc labas nakts atpūtas…

-     Bet vai tad jūs neredzat, ka man nebūs nekādas labas nakts atpūtas, ja mēs tagad metīsim mieru! Paklausieties… Tas ir tāds atvieglojums, beidzot to izteikt… Tikai dodiet man mazlietiņ laika, es tūlīt atgūšos…

Viņa atmeta galvu un pāris reizes dziļi ieelpoja. Pēc tam pārvilka ar roku pār matiem un nopietni uzlūkoja inspektoru.

-    Redziet, viņa teica, es jau jūtos labi.

Tenets redzēja gan. Viņš redzēja, ka Džemma

Petifera spēj krietni vien apvaldīt savas fiziskās reakcijas, kaut kādā neizprotamā kārtā nošķirdama dvēseli un miesu; viņas uzvedība nekādi neatklāja viņas patiesās jūtas. Tas, kā viņam šķita, bija aktiera meistarības pamats. Viņš bija dzirdējis par aktieriem, kuri aizkulisēs bijuši nokaitināti līdz trakumam un spējuši pavisam vienkārši apslāpēt šis dusmas, kāpt uz skatuves un piedalīties vismaigākajos mīlas skatos, neizrādot neko no savām patiesajām emocijām. Tātad vai varēja ticēt tam, ko viņam rādija Džemma? Un tomēr… Viņš pētīja šo pēkšņi noliesējušo seju, sauso un bālo ādu… Viņa nezināja, ka šovakar tiks noklaušināta. Varbūt Tenets bija pret viņu netaisns? Bet varbūt nevarēja neņemt vērā ari šādu iespēju tā bija vainīgās seja?

Viņa gaidīja, uzmanīgi vērodama inspektoru.

-    Jūs teicāt, ka atliek vairs tikai viena iespēja, inspektor.

Viņš domīgi paraustīja plecus. Ja jau viņa to vēlējās…

-     Slepkavība, kā jau jūs pareizi teicāt, misis

Petifera. Bet, ja jūsu vīru kāds nogalinājis, kā viņam izdevies to izdarīt? Nebija taču nekādu ielaušanās pazīmju… Kā gan viņš ticis iekšā? Un kā viņš iemānījis jūsu vīram pārmērīgo zāļu devu?

-   Jā… misis Petifera sastomījās. Varbūt tas bijis kāds mana vīra pacients, kas turējis uz viņu ļaunu prātu… Galu galā tādas lietas ir dzirdētas. Kāds, kam licies, ka viņš nepareizi ārstēts, vai kāds, kas zaudējis kādu radagabalu sievu, varbūt pat bērnu, un iedomājies, ka mans vīrs pieļāvis paviršību vai parakstījis nepareizas zāles…

-    Vai kāds jauns ārsts, kam šķitis, ka viņš ticis apdalīts, Tenets apcerīgi ieteicās. Vai jūs tādu nepazīstat?

-     Nē. Bet es varētu arī nepazīt. Vīrs nekad nerunāja ar mani par savu darbu, viņa nodrebinājās un ciešāk ietīstījās drānās.

Tenets atcerējās viņas nepatiku pret jelkādām slimībām.

-   Turpiniet, viņš sacīja.

-    Jā, mans vīrs bija ļoti pretimnākošs. Pat ja pats nejutās labi, gadījumā, ja pie durvīm klauvēja pacients, Arnolds noteikti kāpa lejā, lai apskatītos, kas lēcies.

-    Vai viņš laistu pacientu iekšā?

-            Ak, jā, domāju gan. Jebkurā gadījumā, diez vai viņš runātos, majas tērpa stavedams uz kāpnēm, vai ne?

-    Un tālāk?

-     Jā, ja tas cilvēks liktos satraukts, Arnolds varēja viņam piedāvāt iedzert… viņa saviebās. Nē, patiesību sakot, es nevaru iedomāties Arnoldu piedāvājam pacientam iedzert… Jā, ja svešais iezvēlis manam vīram pa galvu, uznesis viņu otrajā stāvā un iedevis viņam iedzert, kamēr vīrs vēl bija apstulbuma stāvoklī vai tas ietu cauri?

-    Taču jūsu vīram nebija sists pa galvu. Nebija nekādu sitiena pēdu un arī nekādu citu vardarbības pazīmju.

-    Tad tas būs bijis kāds viņa paziņa, kāds, kam Arnolds varēja piedāvāt iedzert. Tad zāles varēja iemānīt Arnolda glāzē… viņas acis bija plati ieplestas.

-    Kā tas varētu notikt?

-    Es nupat iedomājos. Cik muļķīgi, ka līdz šim par to netiku iedomājusies, cik neticami muļķīgi…

-    Kas tad?

-     Desmonds Breintrijs! Bija taču vesela traģēdija ar to nesalasāmo recepti! elpu neatvilkusi, viņa nobēra faktus, kurus jau tika minējis doktors Lovrijs. Vai tagad saprotat?

Vai Breintrijs bija iešāvies viņai prātā jau pašā sarunas sākumā? Tenets netika gudrs. Vai viņš skatījās rūpīgi iestudētu izrādi?

-     Misis Petifera, viņš teica, izvairidamies no tiešas atbildes, pasakiet skaidri! Vai jūs domājat, ka jūsu vīra nāvei par iemeslu bijusi slepkavība, kas rūpīgi sagatavota tā, lai izskatītos pēc pašnāvības?

-     Jā, viņa nepacietīgi noteica. Protams, es tā domāju. Un…

-     Vienu mirklīti, lūdzu. Ja tā ir, tad varbūt jūs varēsiet man palīdzēt saprast dažas lietas, kas man šķiet neskaidras.

-    Noteikti, ja vien spēšu.

Tenets uzmeta viņai vērtējošu skatienu. Vai tas bija izaicinājums? Tagad vairs nevarēja apstāties. Tenets juta, ka vairs nav izvēles atlika tikai turpināt. "Galu galā," inspektors nodomāja, "viņai bija vairākas iespējas pārtraukt šo sarunu, ja vien būtu to vēlējusies."

-     Tātad, pirmkārt, viņš sacīja, noknikšķinādams pirkstus, jūs teicāt, ka jūsu vīrs bija saaukstējies. Taču tā nebija. Otrkārt, jūs mums teicāt, ka iedevāt viņam paracetamolu, bet mēs zinām, ka viņš to nav dzēris. Treškārt…

Viņš ieturēja pauzi. Džemma Petifera gluži sastingusi sēdēja uz pašas zviļņa maliņas, noliekusies uz priekšu un lūkodamās viņā kā hipnotizēta.

-            Treškārt. Jūs teicāt, ka tad, kad tovakar atstājāt savu vīru guļam gultā, uz naktsgaldiņa nekā nebija. Taču uz portvīna pudeles bija arī jūsu pirkstu nospiedumi… Un pudeli mēs atradām uz naktsgaldiņa pēc viņa nāves, turklāt jūsu un tikai jūsu pirkstu nospiedumi bija uz abām tukšajām glāzēm un tablešu iesaiņojuma, kurā atradās zāles, kas viņu nogalināja… Maik, aši!

Džemmas Petiferas acis bija izvalbījušās, audums saļima un sāka slīdēt lejup. Abi vīrieši metās uz priekšu.

Viņi tik tikko paspēja satvert misis Petiferu, neļaujot viņai sabrukt uz grīdas.

16.

-      Viņa ir vainīga, vai ne? Lainhems noprasīja. Es domāju tas, kā viņa reaģēja…

-    Nezinu, Tenets noskaldīja, nezinu.

Viņi brauca atpakaļ uz darbu. Kad Džemma Petifera paģība, abi bija aizstiepuši viņu līdz gultai un pasaukuši misis Praisu, bet pēc tam ari doktoru Bersonu, kas tūlīt ieradās. Tenets vēl joprojām jutās neērti, atcerēdamies doktora Bersona komentārus, redzot savas pacientes stāvokli.

-     Es gribētu nonākt pie kāda slēdziena pats, Tenets noteica, nevis pieņemt viņas uzspiesto. Redzu, ka viņa…

Lainhems neklausījās.

-             Ir skaidrs, ka viņa jauca pēdas, mēģinādama novirzīt mūs doktora Breintrija virzienā. Mums noteikti vairs nevajadzēs daudz noņemties, līdz mēs…

-              …varēsim viņu apsūdzēt. Mēs vēl joprojām neesam viņu izvaicājuši par…

-    Maik!

-             …to auto, protama lieta. Taču, ja viņa tonakt bija te…

-    Maik!

Lainhems uzmeta pārsteigtu skatienu Tenetam, kurš tikai retos gadījumos mēdza pacelt balsi.

-Jā?

-             Noņemiet taču kāju no akseleratora, esiet tik laipns! Jūs mani darāt nervozu. Un apstādiniet savu fantāziju, kura ieskrējusies līdz ar jums.

-             Fantāziju! Tas, ko jūs viņai sacījāt, taču nebija fantāzija, ko? Arī viņas reakcija…

-             Varbūt nebija arī. Taču tas viss nebūt nerādās tik nopietni, lai varētu viņu apsūdzēt. Tas, ka viņa ir mele, vēl nenozīmē, ka viņa ir slepkava.

-To es saprotu. Taču pirkstu nospiedumi…

-            To nozīmi labs advokāts ātri vien izskaidrotu. Tablešu iesaiņojums varēja būt jau agrāk aiztikts, tās lietojot kādā citā reizē. Tāpat arī glāzes.

-             Taču fakts, ka viņa pirkstu nospiedumi nav ne uz vienas…

-         Piekritu, to ir grūti izskaidrot. Un tomēr ar to nepietiek, lai ko secinātu…

-        Turklāt vēl vēstule. Ja Petifers nav to rakstījis, tad jāatceras, ka viņai taču bija vislielākās iespējas praktizēties viņa rokraksta atdarināšanā lielākas nekā jebkuram citam.

-        Jā gan, ja tā ir. Mēs vēl joprojām nezinām, vai tā ir īsta, vai nav. Turklāt ir tik viegli nonākt strupceļā gadījuma rakstura pierādījumu dēļ. Mums jādabū vairāk, daudz vairāk pierādījumu, lai varētu viņu apsūdzēt.

-    Bet to taču ir vairāk! Ir ari motīvs…

Tenetam ar nepatiku nācās piekrist, ka tā tiešām

ir.

-       Turklāt mēs zinām, ka Lī automašīna tonakt redzēta tur tuvumā.

-        Mēs nezinām, Tenets iebilda, mēs tikai cenšamies to noskaidrot.

-       Nu jā, protams, bet jūs pats sacījāt, ka tā būtu neticama sagadīšanās, ja šajā apkaimē parādītos divi morgani.

-    Es ļoti labi atceros, ko sacīju, Tenets norūca.

Lainhems zināja, kad jāmet miers. Viņš ļāva

paiet vairākām minūtēm, iekams kautrīgi bilda:

-        Intereses pēc, ser, kāpēc jurns vispirms neķerties pie auto? Man šķita, ka mēs pie viņas devāmies galvenokārt tāpēc.

-     Patiešām, Maik, es reizēm šaubos, vai jums piemīt kas cilvēcisks. Jūs taču pats redzējāt viņas stāvokli…

-     Ja vien tas nebija pietēlots. Nu jā, viņš noteica, pamanīdams Teneta nikno skatienu, jūs taču pats sacījāt, ka ir ļoti grūti noteikt, kad viņa tēlo un kad ne.

-     Labi, Maik. Paklausies, es nožēloju. Nav nekāda iemesla uzlikt manai mēlei iemauktus, tomēr jūtos vainīgs, ka viņa nonāca tādā stāvoklī. Ģībonis taču bija īsts. Doktors Bersons bija par to pilnīgi pārliecināts, vai ne?

Viņi abi bēdīgi pavīpsnāja.

-     Lai notiek, Tenets turpināja, atzīstu visas jūsu norādes par pareizām. Velns parāvis, es zinu, ka praktiski it viss jaunais, ko mēs uzzinājām, šķiet norādām uz viņu, un tomēr… Patiesībā, Maik, šajā lietā ir kaut kas tāds, kas dara mani ļoti domīgu.

-    Sarežģījumi?

-     Jā. Kaut kas ir pilnīgi greizi. Kaut kas nesaskan. Tāda nelāga sajūta. Un es nespēju saprast, kāpēc. Vēl vairāk, es vienkārši nesaprotu, kāpēc tad, ja Petifera nogalinājusi vīru un parūpējusies, lai viss liecinātu par pašnāvību, viņai vajadzētu mums uz to norādīt, tā sakot, savilkt cilpu ap pašas kaklu.

Lainhems nezināja, ko atbildēt. Viņi bija atbraukuši un nu klusēdami kāpa augšā pa kāpnēm.

Tenets ātri pārbaudīja, vai nav pienākusi kāda interesanta ziņa. Taču nebija nekā. Viņš nopūzdamies atslīga krēslā. Inspektora sakumpusī mugura liecināja par protestu un pašpārmetumiem. Tas bija nepārprotams signāls, ka viņam laiks doties mājās. Jau pirms vairākiem gadiem viņš bija mēģinājis no šā paraduma atbrīvoties, taču tas vēl joprojām lika sevi manīt, kad viņš bija noguris. Tenets iegrozījās ērtāk un palūkojās pulkstenī: bija pusastoņi, un vēl vajadzēja uzrakstīt dienišķās atskaites.

— Labāk jau pabeigt, es domāju, viņš sacīja.

Lainhems pamāja, nolika sev priekšā rakstāmmašīnu un ņēmās ar diviem pirkstiem klabināt tekstu.

Tenets joprojām sēdēja klusēdams, lūkodamies tukšumā. Džemma Petifera nedeva viņam mieru. Vainas sajūta bija mazinājusies. Viņš dusmojās pats uz sevi par šādu reakciju. "Galu galā," viņš saīdzis sacīja pats sev, "ja viņa ir vainīga, tad vienkārši nedrīkst ļaut sev tādā veidā uzvilkt trakokreklu." Agrāk vai vēlāk viss nāks gaismā, tas bija neizbēgami. Bet nākamajā reizē viņš vispirms konsultēsies ar doktoru Bersonu, varbūt pat uzstās, lai Bersons viņu pavada, ja tas būtu iespējams. Viņš domās nolēma rit no rīta visupirms piezvanīt doktoram Bersonam.

Šobrīd nebija iespējams nekā citādi šo jautājumu risināt.

Vai jūs gribētu rit doties uz Londonu, Maik?

Lainhems rādīja izbrīnītu seju.

-Ser?

Tenets paskaidroja. Bija laiks ķerties pie Džemmas mīlnieka, Rovena Lī! Tāpat vajadzēja nopratināt nakts portjē "Lombardas viesnīcā", lai izzinātu, vai viņš trešdien no rīta agri redzējis šo pārīti atgriežamies numurā. Lainhemam bija jādodas uz Londonu vienam. Ja Bersons piekritīs, Tenets vēlējās no rīta atkal tikties ar Džemmu Petiferu. Pēc tam viņš domāja uzklausīt doktoru Breintriju, un tad, ja izdotos sadzīt pēdas… Te viņš kļuva nenoteikts, neraugoties uz Lainhema acīmredzamo ziņkāri.

Tenets atkal ieslīga savā apcerigumā. Džemma Petifera. Viņa tiešām bija mīkla. Ja vien viņš spētu apjaust, vai viņas ciešanas ir īstas… Visu pārdomājot, aizvien vairāk un vairāk likās, ka ir gan. Jebkura cita cilvēka uzvedībā viņš nešaubīgi būtu ko tādu izskaidrojis ar novēlotu šoku, varbūt pat klīniskās depresijas sākumu. Un, ja tā bija patiesa… jā, tad viņš nespēja to izprast. Pēc visa spriežot, viņai klājās grūti, viņa meklēja glābiņu

un apprecējās drošības sajūtas, nevis mīlestības dēļ. Viņš bija sagaidījis tēlotas bēdas, jā gan, bet šīs…

Inspektors nopūzdamies ķērās pie savām atskaitēm.

17 .

Nākamajā rītā Tenets zvanīja doktoram Bersonam ceturksni pēc astoņiem, cik agri vien pieklājība atļāva. Bersons bija pikts. Šajā rītā viņam nebija jāoperē, taču nācās apmeklēt slimniekus. Un viņš nevēlējās, lai Džemma Petifera tiktu iztaujāta, pirms viņš to vēlreiz izmeklējis. Viņa bija pirmā doktora šārīta vizīšu sarakstā.

Tādā gadījumā, Tenets lietišķi sacīja, es būšu tur un gaidīšu, līdz jūs būsiet viņu apskatījis. Ja jūs teiksiet, ka viņa spēj mani uzklausīt, es ar viņu aprunāšos, ja nē, tad šodien to atlikšu. Bet, patiesību sakot, man patiešām vajadzētu viņu satikt, ja vien iespējams. Ja vēlaties, varat būt klāt, kamēr viņu izvaicāšu, un, ja jums šķitīs, ka tas viņai par grūtu, es mitēšos.

Pašam Tenetam šķita, ka viņš nudien nespētu būt vēl pretimnākošāks un pieļāvīgāks nekā šobrīd.

Bersons īdzīgi piekrita, murminādams, ka

savu laiku varot izmantot ari lietderīgāk, taču, ja jau tas esot tik steidzīgi…

Tā esot gan, Tenets apgalvoja, un abi vienojās, ka tiksies Painlodžā pēc stundas.

Kad Tenets iestūrēja mašīnu starp balti krāsotajiem pīlāriem, Bersona auto jau bija priekšā. Doktors bija pavadījis pie misis Petiferas vismaz stundas ceturksni tā sacīja misis Praisa.

-    Kā viņa šorīt jūtas?

Misis Praisa sašķobīja seju.

—        Klusi un mierīgi. Brokastīs neko neēda.

'Tas ir interesanti," Tenets domāja, viesistabā

gaidīdams, kamēr Bersons nonāks lejā un paziņos savu spriedumu, "ka misis Praisa beidzot izrādījusi savu attieksmi." Sākumā viņš bija pārliecināts, ka viņai Džemma nepatīk un ka viņa pret Džemmu izturas naidīgi. Varbūt Džemmas ātri progresējošā grūtniecība modināja misis Praisā mātišķos instinktus. Taču Tenetam radās aizdomas, ka tur bija kas vairāk. Ja pēdējo dienu laikā misis Praisa kaut kādā ziņā beidzot mainījusi savus uzskatus par sava nelaiķa darba devēja sievu, tas varēja notikt vienīgi tāpēc, ka viņa tiešām ticēja atraitnes bēdu patiesumam pēc Petifera nāves. Un, ja Džemma par savu jūtu patiesumu pārliecinājusi pat naidīgi noskaņoto misis Praisu…

Bersons ienāca istabā.

-    Domāju, ka jūs tagad varat neilgu laiku ar viņu parunāt, ja tas nepieciešams.

Doktors joprojām bija pikts un noraidošs.

-    Viņa uzstāj, ka jebkurā gadījumā vēloties jūs

redzēt.

-    Kā viņa šorit jūtas? Tenets jau otrreiz pavaicāja.

-    Domāju, ka varētu teikt tā, kā jau varēja gaidīt, Bersons sardoniski bilda. Galu galā viņa taču ir pārcietusi briesmīgu šoku vīra nāvi, turklāt ir stāvoklī, tas mums jāatceras. Mēs taču negribam, lai ari bērns būtu apdraudēts.

-     Ticat vai neticat, doktor, es no visas sirds jums pievienojos. Tieši tāpēc šorit jums zvanīju. Jūs varat domāt, ka esmu necilvēcīgs, taču es tikai daru savu darbu. Esmu pārliecināts, ka arī jūsu darbam ir savas nepatīkamās puses, ka jums reizēm nākas darīt ko tādu, ko jūs labprātāk nedarītu, taču…

Bersons izskatījās mazliet nokaunējies.

-    Jums taisnība, man ļoti žēl, inspektor. Zinu, ka vakar pārspīlēju. Bet arī jums jāatzīst, ka man visupirms jārūpējas par pacienti.

-    Protams, Tenets sacīja. Bez šaubām. Un tagad, kad esam sasnieguši zināmu vienprātību, varbūt varam kāpt augšā. Kā jau teicu, jūs drīkstat mani apstādināt, ja šķitīs, ka viņa vairs nespēj izturēt. Jūs teicāt, ka viņa vēloties mani redzēt…

Džemma vēl bija gultā, gurdeni atslīgusi spilvenos. Mati bija atsukāti atpakaļ un savīti pakausī, akcentējot ādas baltumu un to pārspīlēti stingro skatienu, kas Tenetam nepavisam nepatika. Viņš nosprieda, ka Džemma izskatās sliktāk nekā vakar, un nopriecājās, ka Bersons ir tepat. Pat tagad viņš šaubījās. Nepavisam negribējās sagādāt jaunus uztraukumus. Taču apņēmība neko nelīdzēja. Tikko Džemma viņu ieraudzīja, acīs parādījās satraukums, izkliedējot atbaidošo trulumu.

-    Inspektor, viņa sacīja, man prieks, ka jūs esat klāt. Man jums kaut kas jāizstāsta… Un viņa norādīja uz krēslu blakus gultai. Tenets apsēdās un uzjautrināts noskatījās, cik izveicīgi doktors Bersons tiek pārliecināts, ka viņa klātbūtne vairs nav nepieciešama, gan piebilstot, ka viņa būtu ļoti pateicīga, ja ārsts pagaidītu lejā mazu brītiņu, gadījumam, ja viņš vēl būtu vajadzīgs. Tenets sev atgādināja, ka gaidāmajā sarunā nedrīkst novērtēt misis Petiferu par zemu.

Kad Bersons negribīgi bija izgājis no istabas, viņa sacīja:

-    Es tiešām priecājos, ka jūs atnācāt, inspektor. Biju noraizējusies… Redziet, es pret jums nebiju gluži atklāta.

"Tātad grēksūdzes laiks ir klāt," Tenets nodomāja, gaidīdams, kas nu notiks. Viņš iekārtojās ērtāk, lai uzklausītu.

Misis Petifera rauca pieri, ar pirkstiem nervozi plucinādama gultas pārklāju.

-     Jūs taču atceraties, es jau stāstīju kad redzēju, ka vīrs nejūtas vesels, piedāvāju atcelt savu braucienu uz Londonu, taču viņš uzstāja, lai tomēr braucu…

Viņa pagaidīja, kamēr Tenets piekrītoši pamāj, un tikai tad turpināja.

-    Jā, kā jau varat iedomāties, necik laimīga vis nejutos, īpaši tāpēc, ka misis Praisai vajadzēja palikt prom visu nakti, bet es tik ļoti gaidīju, kad varēšu apspriest jauno lomu ar savu aģentu, tāpēc teicu, ka esmu mierā ar kompromisu: došos mājās uzreiz pēc vakariņām, nepavadot nakti pilsētā, kā biju nodomājusi. Taču viņš sacīja, ka neesot nekādas vajadzības, saaukstēšanās neko nenozīmējot, viss būšot kārtībā. Tad vēl viņš teica, ka es, ja vien tas mani kaut cik nomierinātu, varot piezvanīt ap desmitiem, kamēr viņš vēl nebūšot aizmidzis. Zvans netraucēšot, viņš teica, viņš nedomājot gulēt vakarā, jo tad nevarēšot gulēt naktī.

Jā, tā man likās laba doma, un es tā ari darīju. Paēdu vakariņas un ap desmitiem devos atpakaļ uz viesnīcu kopā ar misteru Lī. Mēs… mēs negribējām, lai mūs kopā redzētu uzejam manā numurā, tāpēc viņš devās uz bāru iedzert un sekoja man pēc desmit minūtēm. Pa to laiku es piezvanīju Arnoldam.

Viņas nervozās pirkstu kustības bija tapušas vēl ātrākas, tagad viņa plūkāja kādu vaļīgi iestrādātu pavedienu.

-   Tas, ko viņš teica, izklausījās tik dīvaini…

-    Dīvaini?

-    Teiksim, satraukti. Viņš bija uztraucies. Tas nemaz nebija viņam raksturīgi, varu galvot. Arnolds nebija tas cilvēks, kas par kaut ko celtu paniku.

-    Ko tieši viņš sacīja?

-    Viņš teica: "Džemma, Dieva dēļ, brauc šurp, cik ātri vien vari!"

-Tālāk?

-    Es vaicāju, kas lēcies, bet viņš neko nepaskaidroja, tikai sacīja, ka pastāstīšot sīkāk, kad būšu klāt. Tad viņš noprasīja: "Tu taču brauksi, vai ne?" Es apsolīju, ka braukšu tūlīt pat, un viņš nolika klausuli.

-    Vai viņš runāja skaidri?

Viņa sarauca pieri.

-    Ko jūs ar to… Ak tā, jūs domājat, ka viņš tad jau bija sazāļots? Nē, viņš izklausījās gluži sakarīgs.

-    Un ko tad jūs darījāt?

Tenets, protams, zināja, taču gribēja dzirdēt šo stāstu no pašas Džemmas.

-     Tātad es, gluži dabiski, izbijos. Tas nemaz neizskatījās pēc Arnolda tāda panika. Es nodomāju, ka tiešām atgadījies kas nopietns. Taču uz vilcienu desmitos divdesmit no Viktorijas stacijas vairs nevarēja paspēt, un es zināju, ka nākamais iet tikai divpadsmitos piecpadsmit. Ja es gaidītu to, tad ierastos mājās tikai pēc diviem, bet tas bija tik steidzīgi… Tāpēc vaicāju Rovenam, vai viņš nebūtu ar mieru mani aizvest, vina saviebās. Es zinu, kas tas necik jauki vis neizklausās likt mīļākajam traukties uz vīra palīgā saucienu, bet es tiešām neko citu nejaudāju izdomāt. Iespējams, ka varēju sameklēt taksometru, bet Rovens bija turpat uz vietas, un viņa auto atradās netālu, tas likās vislabākais risinājums. Protams, viņš necik priecīgs vis nebija, taču piekrita, un mēs tūlīt braucām.

-    Vai jūs atbrīvojāt viesnīcas istabu?

-     Es par to neparūpējos. Negribēju kavēties. Viņi mani pazīst, es allaž apmetos vienā un tajā pašā viesnīcā, kad palieku pilsētā, tāpēc zināju, ka par rēķinu nav jāraizējas vienmēr varu to nokārtot vēlāk. Tā es sastūķēju naktstērpu un tualetes piederumus pleca somā un devos ceļā. Tas ir viss, ko es parasti mēdzu ņemt līdzi, kad dodos projām uz vienu nakti. Nokļuvām Starrendenā apmēram ceturksni pēc divpadsmitiem. Rovena auto ir īsts Noasa šķirsts, tāpēc brauciens bija ilgāks, nekā tiku domājusi. Visu ceļu sēdēju kā uz adatām, bet, kad nonācām galā un es Arnoldu neatradu mājās, biju gaužām apskaitusies, to gan varu jums apgalvot.

Tenets jutās pilnīgi apjucis.

-    Viņš bija projām?

-     Jā, tā man tobrīd šķita. Tagad, kad visu pārdomāju… viņa iekoda lūpā. Viņš droši vien jau bija…

Acis pildījās asarām, un viņa tās nepacietīgi notrausa.

-    Ja vien es būtu zinājusi.

Tenets mirkli pagaidīja, kamēr viņa atgūst savaldīšanos, pēc tam sacīja:

-    Paklausieties, ja jūs šobrīd vēlaties to uz kādu brīdi pārtraukt…

-   Nē! Es labāk pabeigšu, lai būtu galā. Jūs taču varat iedomāties, cik ļoti baidījos jums to stāstīt.

Tenets varēja gan. Un, ja viņas stāsts bija patiess… "Nesteidzies ar slēdzienu," viņš pats sev sacīja. "Noklausies visu līdz galam."

-    Ja jūs esat pārliecināta, tad…

-    Esmu.

-     Labi, tad atgriezīsimies mazliet atpakaļ. Ko tieši jūs darījāt, kad ieradāties?

-     Tātad, kad mēs atbraucām, māja grima tumsā, un es jutos pārsteigta. Droši vien cerēju redzēt it visur iedegtas gaismas tām vajadzēja liecināt par satraukumu. Tāpēc biju mazliet apmulsusi. Rovens teicās mazliet uzkavēties, kamēr pārliecināšos, ka viss kārtībā, un mēs vienojāmies par sazināšanās signālu, norunādami, ka divreiz ieslēgšu un izslēgšu guļamistabā gaismu, ja viņš vairs nebūs man nepieciešams. Viņam bija jāpagaida stundas ceturksni… Tātad, kad piegāju pie ārdurvīm, atklāju, ka netieku iekšā. Durvis bija aizslēgtas un aizbultētas. Mēģināju mest oļus guļamistabas logā, taču nekas nenotika. Tad apgāju apkārt mājai. Zināju, ka netikšu iekšā arī pa otrām durvīm, jo man nebija atslēgas, taču nodomāju, ka logs var būt atstāts pusvirus… Neteikšu, ka es šādā stāvoklī nakts vidū gribēju rāpties iekšā pa logu, — un viņa norādīja uz savu piemilzušo vidukli zem gultas drēbēm. Katrā ziņā neko sakarīgu es nedomāju. Un tad es pamanīju, ka garāžā nav Arnolda auto. Un, kā jau teicu, apskaitos.

-    Apskaitāties?

-    Jā, es tūlīt iedomājos, ka viņš devies projām, kādā vēlā izsaukumā. Vārdu sakot, man nenāca ne prātā, ka viņš topēcpusdien nav pārbraucis mājās ar auto kā parasti, bet atstājis to veselības centrā. Tāpēc nodomāju, ka viņš rīkojies tāpat kā arvien, kad naktī izbrauca, atstājis ārdurvis aizslēgtas un aizbultētas no iekšpuses, bet pats izgājis pa otrām durvīm tās ir tuvāk garāžai.

-    Viņš taču tonakt nedežurēja.

-    Nē, to es zinu. Taču, ja gadītos kas steidzīgs, ja dežūrārsts jau būtu izsaukts un kādam vajadzētu palīdzēt… Tā notika ari agrāk. Mans vīrs bija ļoti apzinīgs ārsts, inspektor. Viņš nekad, ari tad, kad nedežurēja, nebūtu atļāvies neatsaukties uz zvanu pat tad, ja pats nejustos labi. Tāpēc, kā jau teicu, biju zili melna aiz dusmām. Iedomājoties, ka viņš licis man nobraukt visu to ceļu no Londonas šurp, turklāt slimai aiz bažām, un tad vienā mierā devies projām, zinot, ka es pat netieku iekšā mājā…

-     Bet vai jūs nebrīnījāties, kāpēc viņš tā rīkojies? Es domāju, jūsu vīrs taču visādā ziņā tik ļoti rūpējās par jūsu labsajūtu…

-    Protams, brīnījos! Gāju atpakaļ un pateicu Rovenam, kas atgadījies, un mēs… nu jā, mēs nolēmām, ka ir tikai viens atrisinājums… misis Petifera aprāvās, viņas lūpas drebēja.

Tenets zināja, kas varētu sekot, taču neko neteica; viņš vienkārši gaidīja.

Misis Petifera satraukti uzlūkoja inspektoru un tad sacīja:

-     Mēs iedomājāmies, ka Arnolds kaut ko par mums uzzinājis un sarīkojis to visu, lai mani sodītu.

-     Vai jūs gribējāt sacīt, ka viņš to zinājis jau pirms jūsu aizbraukšanas un sarīkojis veselu izrādi ar saaukstēšanos, telefonzvanu…?

-    Ak, nē. Nepavisam nē. To es varētu apzvērēt. Kad tovakar viņu atstāju, mūsu starpā viss bija kā parasti, par to esmu pārliecināta. Nē, mēs nodomājām, ka viņš kaut ko atklājis tajā pašā vakarā.

-Kā?

-     Man nav ne jausmas. Iespējams, kāds telefonzvans no tā saucamā draudzīgi noskaņotā "labvēļa"… Kaut kas tamlīdzīgs… Šā vai tā, mēs ko tādu iedomājāmies. Tātad, kā jau varat noprast, nākamajā rītā baidījos doties mājup. Zināju, ka viņam jābūt mājās šis rīts bija brīvs. Un, kad atklāju, kas īstenībā noticis… Es taču biju te, vai jūs saprotat tajā kritiskajā laikā. Ja es kaut kā būtu tikusi iekšā un viņu atradusi, varbūt vēl nebūtu par vēlu glābt…

Viņa paslēpa seju rokās un sāka raudāt.

-    Es pasaukšu doktoru Bersonu.

-    Vienu mirklīti… viņa pacēla asarām noplūdušo seju un pastiepa roku, lai viņu aizkavētu.

Tenets pagaidīja, kamēr viņa izņem mutautu no kastītes uz naktsgaldiņa un noslauka acis.

-    Zinu, ka jūs neko labu par mani nedomājat, viņa beidzot klusā balsī sacīja. Un es jūs par to nevainoju.

Viņas deguns bija saraucies nepatikā pašai pret sevi.

-     Nepateicīga, neuzticīga sieva… Es tik daudzas reizes esmu spēlējusi tādu lomu uz skatuves, un tas nelikās nekas slikts nospēlēt ko tādu ari dzīvē. Nezinu, vai spējat man noticēt, bet es jums to pateikšu, viņa pacēla seju augšup, un tajā jaudās kas līdzīgs lepnumam. Vīrs mani ļoti mīlēja, taču šajā ziņā es viņu nekad nemānīju, nekad neteicu, ka mīlu ari viņu. Viņš teica ka tas neesot svarigi, viņš esot gatavs gaidīt un būšot tik nevainojams vīrs, ka es beigu beigās viņu iemīlēšot. Tā viņš jokoja. Un tā ir likteņa ironija, ka tā patiešām notika. Es pamazām viņu iemīlēju… bet sapratu to tikai tad, kad jau bija par vēlu.

18.

Kā jau varēja gaidīt, Bersons bija pārskaities, atrodot Džemmu asarās.

-     Man šķiet, jūs solījāt viņu neuztraukt, viņš dusmīgi nomurmināja.

-    Viņa pati uzstāja…

-    Tad jūs droši vien sarunu tā ievirzījāt, Bersons nošņāca.

Džemma pacēla sadrūmušo seju.

-    Lūdzu, nelamājiet inspektoru Tenetu, Čārlz, viņa sacīja. Viņš vairākas reizes gribēja pārtraukt sarunu, bet es neļāvu. Šā vai tā, tas ir tik liels atvieglojums nomest šo slogu. Tagad man paliks labāk, jūs redzēsiet.

Ja arī Bersonu mocīja ziņkāre, viņš to neizrādīja, vienkārši atturīgi atvadījās no Teneta, kas paklausīgi atstāja istabu.

Nokāpis lejā, Tenets sajuta šaubas. Bija kas tāds, ko viņam gribējās Bersonam pavaicāt. Viņš nolēma pagaidīt.

Bersons nonāca lejā pēc minūtēm desmit.

-    Es domāju, ka jūs jau esat prom, viņš īsi noteica.

-    Nē. Ir kaut kas, ko es gribēju…

-     Šodien jūs vairs viņu nedrīkstat apmeklēt. Tādu risku es nevaru pieļaut. Ir kāda robeža, kuru sieviete viņas stāvoklī nedrīkstētu pārkāpt.

-    Nē, nē. Es vēlējos parunāt tieši ar jums.

Bersons, dusmās zvērodams, bija izgājis cauri

vestibilam un pārsoļojis celiņa otrā pusē. Tagad viņš apstājās, grasīdamies kāpt savā auto.

-    Ar mani?

-     Jā. Man ienāca prātā jūs teicāt, ka pazināt doktoru Petiferu jau ļoti sen. Jūs kopā esot studējuši medicīnu…

-    Tas tiesa.

-     Domāju, varbūt jūs varat man pastāstīt… Vai jūs teiktu, ka viņš bija atriebīgs cilvēks?

Šis jautājums Bersonu ļoti pārsteidza. Viņš lēni izslējās un apstājās, vienu roku uzlicis uz automašīnas durvīm, otru uz jumta.

-Atriebīgs…?

Tenets gaidīja.

-      Es tā nedomāju, Bersons lēni noteica. Tomēr mēs gan visu laiku bijām labās attiecībās, lai arī nebijām nekādi sirdsdraugi.

-     Es zinu. Tāpēc jau iedomājos par jūsu studijlaiku. Jūs noteikti esat kopā daudz ko piedzīvojuši…

-      Bija kāds gadījums, — Bersons lēni noteica, ar to pārsteigto sejas izteiksmi, kādu Tenetam bieži bija gadījies redzēt lieciniekam, kas atsauc atmiņā gadījumu, kuru sen atstājis pagātnē. Es biju to pilnīgi aizmirsis. Bija kāds tips, vārdā Teilors, īsts jokdzinis domāju, tāds atrodams ikvienā studentu grupiņā. Arnoldam, protams, nepiemita nekāda humora izjūta. Viņš bija pārmēru nopietns, jau tad aizrāvies ar savu darbu… Paklausieties, neesmu pārliecināts, vai vēlos ar jums par to visu runāt.

-     Doktor Berson, Tenets klusi iebilda, jūs esat gudrs vīrs. Tiešām brīnos, kāpēc ne reizes neesat apvaicājies, kāds iemesls mūsu atkārtotajām vizītēm pie misis Petiferas.

Bersona acis izvairījās no Teneta skatiena. Pēc tam viņš noplātīja rokas.

-     Labs ir, atzīšos. Es jau pirmajā dienā piezvanīju doktoram Lovrijam, lai izteiktu līdzjūtību. Jūs jau bijāt ar viņu runājis, un viņš vēl jutās gluži apstulbis. Viņš man sacīja, ka jūs nejūtoties apmierināts un pat pieļaujot iespēju, ka izdarīta slepkavība. Viņš to pateica, man uzticēdamies, un es neesmu nevienam neko izpaudis.

-    Saprotu. Tādā gadījumā jūs noteikti sapratīsiet, ka es patiešām cenšos uzzināt par doktoru Petiferu visu iespējamo. Neuzdodu jautājumus tāpēc, lai apmierinātu tukšu ziņkāri par to varat būt drošs.

Bersons kādu bridi pētīja Teneta seju, pēc tam noteica:

-    Es jums ticu.

-    Tādā gadījumā vai jūs varētu turpināt un izstāstīt man līdz galam to, ko iesākāt?

Bersons nopūtās.

-     Domāju gan. Vienkārši… tas izskatās pēc nodevības. Lai gan nevaru saprast, ar ko atšķiras runāšana par mirušu cilvēku no runāšanas par dzīvu.

-    Varbūt ar to, ka mirušais nevar strīdēties pretī.

Bersons bēdīgi pasmaidīja.

-     Iespējams, ka jums taisnība. Tātad… kur tad es paliku?

-    Jūs stāstījāt, cik Petifers bijis nopietns.

-     Tas tiesa. Jā, bija gan. Tāpēc, jādomā, viņš agrāk vai vēlāk neizbēgami kļūtu par mērķi Teilora zobgalībām.

-    Kas tad atgadījās?

-      Mjā, tas bija diezgan muļķīgi, patiešām. Viendien Teilors bija izšķīdinājis Petifera kafijā diurētiķi.

-    Kas tas par diurētiķi?

-     Cilvēkam visu laiku jāiet nolaist ūdeni. Turklāt vēl Teilors muļķīgā kārtā izvēlējās jokiem neatbilstošu laiku. Ja vēl būtu iedevis Petiferam tās zāles tādā laikā, kad viņš varētu vienā laidā skraidīt uz tualeti, bet nē, iemānīja zāles ritā, kad bija svarīga lekcija. Jokaini, nevaru iedomāties, kāpēc šis incidents man iešāvās prātā. Tas bija briesmīgi apkaunojoši… Laimīgā kārtā Petifers sēdēja aizmugurē, taču līdz durvīm viņš netika. Jūs gan varat iedomāties, kā viņš jutās…

"Varu gan iedomāties, kā jebkurš būtu juties tādos apstākļos. īpaši jau Petifers," Tenets pie sevis skumji pasmaidīja. "Stingrs, nopietns tas patiešām ir īstais ņirgāšanās paveids, lai viņu aizskartu vissāpīgāk."

-    Un kas notika?

-     Ilgāku laiku itin nekas. Protams, visi zināja, kas ir vainīgais. Taču neviens neko neteica, pat Petifers ne. Mēs jutām viņam līdzi, mums likās, ka Teilors aizgājis par tālu un visa šī lieta ir ļoti neglīta. Petifers nekad nebija ar Teiloru īpaši draudzīgās attiecībās un tagad viņu gluži vienkārši ignorēja. Un nemēģināja atspēlēties līdz pat nākamā gada jūnijam.

-    Ko tad viņš izdarīja?

-    Kaut ko vienkāršu, bet tiešām iznīcinošu. Un velnišķīgi viltīgu. Redziet, mēs likām gala eksāmenu, un jau pirmās dienas brokastīs Petifers pievienoja Teilora auzu pārslām laktulozi. Tas bija diezgan vienkārši izdarāms, šķīvji stāvēja salikti rindā, mēs tos ņēmām rindas kārtībā. Tam preparātam turklāt nav ne garšas, ne krāsas… Tās ir caurejzāles, viņš paskaidroja, redzēdams Teneta acīs neizpratni. Izraisa tādu pašu efektu kā diurētiķis, tikai zarnās, nevis pūslī.

-Caureju…

-    Šajā gadījumā nemitīgu caureju.

-     Dievs Tēvs, kāda atriebība! Kas notika ar Teiloru?

241

-     Viņš kaut kā pamanījās ar grūtībām nokārtot eksāmenu. Lai gan togad bija viens no daudzsološākajiem studentiem.

Simpsonc 3

"Tā," Tenets domāja, noskatīdamies, kā Bersons aizbrauc, "te nu tā ir, šī negaidītā Petifera

rakstura šķautne." »

Viņš vēl gribēja pārdomāt sarunu ar Džemmu Petiferu, taču nevēlējās to darit te, sēžot automašīnā pie viņas logiem. Viņš izbrauca no Bromptonleinas un apstājās ielas stūri.

Šī bija acij tīkama iela ar savrupmājām un pamatīgu bruģi, ietves malās auga ķiršu koki. Vēl vakar svina pelēkās debesis nu bija noskaidrojušās, draiskais vējiņš pa nakti bija aizpūtis prom padebešus, noraudams arī mirstošās lapas, savirpuļodams tās gaisos un pēc tam izkaisīdams pa ietvi. Ielas tālākajā galā vecs vīrs ritmiski kustējās, vispirms saslaucīdams lapas garos, tumšsārtos klājienos gar renstelēm, pēc tam kaudzēs, kuras galu galā ielāpstoja dzelzs konteinerā uz ritenīšiem.

Tenets, neko nedomādams, nolūkojās vīra kustībās domas bija tālu projām. Viņš vēl joprojām nespēja pieņemt kādu lēmumu par Džemmu Petiferu. Viņa bija runājusi pārliecinoši, jā gan, taču šo mākslu būt pārliecinošai tika slīpējusi daudzus gadus. Un ja nu viņa meloja un viss bija iestrādāts gudri izplānotā shēmā, lai nogalinātu vīru un novērstu uzmanību, spēlējot neuzticīgu sievu, kas pārāk vēlu aptvērusi savu pieķeršanos dzīvesbiedram… Un ja nu runas par saaukstēšanos, par paracetamolu, solījumu piezvanīt un Petifera palīgā saucienu bija vistīrākie meli, lai izskaidrotu, kāpēc viņa notikuma laikā atradusies tuvumā…

Vai ari… Teneta pulss sita aizvien ātrāk, viņam prātā bija iešāvusies gluži jauna doma. Varbūt Džemmas stāsts ir patiess, varbūt mānījusies nevis viņa, bet Petifers? Varbūt pretēji viņas pārliecībai viņam izdevies uzzināt par mīļāko un viņš sarīkojis šo izrādi ar saslimšanu un telefonzvanu. Tādā gadījumā Petifera rīcība varēja nozīmēt tikai pašnāvības inscenējumu. Un Džemmai tātad vajadzēja ierasties, aizvest viņu uz slimnīcu un, vainas sajūtas mocītai, uz visiem laikiem kļūt par uzticīgu, mīlošu sievu. Tāds plāns varēja nest divkāršu labumu atklāt Džemmai, cik dziļā izmisumā viņš kritis, un likt viņai mainīt savu uzvedību. Tas izskaidrotu it visu piemēram, to, kāpēc Petifers nodeva auto labošanā, kāpēc viņš loloja nākotnes plānus par dārgu ceļojumu kopā ar Džemmu. Vai varbūt ceļojumam vajadzēja modināt Džemmas sirdsapziņu, parādot visā košumā to mīlestību, kuru viņa atraidīja…

Tātad kas bija izgājis greizi?

Viņa netika iekšā mājā.

Un te bija tā zemūdens klints, pret kuru sadrupa visa šī prātīgā teorija. Protams, ja no tā būtu atkariga Petifera dzīvība, viņš neizdarītu tādu kļūdu, aizbultēdams durvis, vienīgo izeju, kas veda pretī glābiņam…

Bet kāpēc viņš vispār bija aizbultējis durvis, ja jau gaidīja viņu atgriežamies?

Varbūt bija rēķinājies ar to, ka Džemma, viņa palīgā sauciena nobiedēta, nolems kaut kā tomēr mājā iekļūt. Taču viņa nemēģināja tāpēc, ka tad, kad apgāja mājai apkārt, lai mēģinātu tikt iekšā pa sētas durvīm, redzēja…

Tenets vienā rāvienā izslējās taisni sēdeklī. Te tas bija! Viņa redzēja, ka auto nav garāžā. Un tas viņu sadusmoja, liekot domāt, ka viņa ataicināta no Londonas nakts vidū tikai viltus trauksmes dēļ. Džemma devās atpakaļ uz Londonu, ļaudama Petiferam nomirt, viņa plānu izjauca tas, ka viņš bija aizmirsis auto un to, kāda nozīme, viņasprāt, bija faktam, ka auto nav.

-    Vai viss kārtībā, ser?

Ielas slaucītājs grabināja pie auto loga, viņa sejā varēja jaust līdzjūtību.

Tenets nolaida loga stiklu.

-    Jā, viss kārtībā, paldies. Es tikai domāju.

Vīrs pasmīnēja.

-Tomēr jāuzmanās. Jūs rādījāt tādus viepļus…

Tenets par atbildi ari pasmīnēja.

-            Jums te ir diezgan daudz darbiņa, vai ne? viņš noprasīja, pamādams uz lapām klātā bruģa un dzelzs konteinera pusi. Es domāju, šodien ir īpašas mašīnas tādiem uzdevumiem.

Ir gan. Teorētiski. Bet viena saplīsa, un piezvanīja man. Redziet, es esmu pensijā. "Vai gribi

uz dažām dieninām dabūt savu veco darbinu?"

» *

viņi prasīja. "Kamdēļ tad ne?" teicu es. "Nopelnīšu kādu nieku Ziemassvētku izdevumiem." Un tā tomēr ir pārmaiņa atkal pastrādāt.

'Tas bija tik vienkārši plānot un kļūt atkarīgam," Tenets domāja, braukdams projām. Bija parādījies kaut kas negaidīts…

Taču, atmetot iespēju, ka Petifera plāns izgāzies, Tenetam prātā grozījās nopietns iebildums pret šo jauno teoriju: viņš tik tiešām nevarēja iedomāties Petiferu izmantojam pašnāvību kā sava veida emocionālu šantāžu. Šis izskaidrojums varēja būt atbilstošs, loģisks, pat ļoti iespējams bet vai tas bija psiholoģiski pamatots?

Tenets alka to visu pārrunāt ar Lainhemu, bet Lainhems bija Londonā, nesasniedzams līdz pat vēlai pēcpusdienai. Tenets šimbrīžam nolēma atgriezties pie saviem šīsdienas plāniem. Viņš apstādināja auto pie telefonbūdas un palūdza Bentliju papūlēties uzmeklēt misis Bleidonu, Petifera pirmās sievas māti, un, ja iespējams, norunāt Tenetam ar viņu tikšanos šopēcpusdien. Pēc tam viņš brauca uz veselības centru. Sarakstā nākamais bija Breintrijs.

Reģistratore atvainojās:

-    Baidos, ka esat viņu palaidis garām.

-     Vai jūs nezināt, kurp viņš devies vispirms?

-     Diemžēl ne. Es, protams, zinu visu to cilvēku vārdus, kuri dakterim jāapmeklē, bet man nav ne jausmas, kādā secībā. To viņš izlems pats.

-     Vai jums nav kāda spīdoša ideja, kā es varētu dabūt viņu rokā?

-     Labrīt, inspektori tas bija Lovrijs, kas devās laukā. Kā klājas?

-     Es cerēju šorīt pārmīt kādu vārdu ar doktoru Breintriju, taču rādās, ka esmu palaidis viņu garām.

-     Inspektor? misis Barneta, iznākusi no sava nelielā kabineta, noteikti bija dzirdējusi šo īso sarunu. Vai jūs teicāt, ka vēlaties satikt doktoru Breintriju? Es biju vienīgā, kas ar viņu runāja pirms aiziešanas, un viņš teica, ka pirms došanās vizītēs iegriezīšoties savās mājās. Ja jūs pasteigtos, varbūt izdotos viņu tur notvert.

-     Paldies! un Tenets steigšus pierakstīja norādīto adresi.

Kad viņš pagriezās, lai ietu, Lovrijs skarbi ierunājās.

-    Tikai vienu mirklīti, inspektor.

Saņēmis Tenetu aiz piedurknes, doktors pavilka viņu sānis un klusi sacīja:

-    Breintrijs… Es zinu, jums jādara savs darbs, taču apejieties ar viņu uzmanīgi, labi? Kā jau jums teicu, viņam pēdējā laikā smagi klājies. Viņš noteikti vēl nebūtu atgriezies darbā, taču tagad ir tik daudz darāmā… Un turklāt Fers aizbraucis brīvdienās, bet Petifers pagalam… Mēģināju pierunāt kādu pensionētu kolēģi mums palīdzēt, līdz Fers būs atpakaļ, bet, ja Breintrijs atkal sabruks, mēs tiešām būsim ziepēs.

-    Neuztraucieties, es būšu uzmanīgs, Tenets sacīja.

Breintriji dzīvoja klusā, nelielā nostūrī ar jaunām, stilizētām celtnēm karaļa Džordža laika stilā, vienā no iecienītākajām Starrendenas priekšpilsētām. Tenets piespieda zvanu pie purpurkrāsas parādes durvīm, kuras atgādināja spīdīgu reklāmas plakātu košas krāsas reklamēšanai, saviebās, dzirdēdams muzikālu tinkšķi kaut kur ēkas dziļumā, un gaidīja, pie viena pētīdams māju. Tās izdaiļošanā acīmredzami tika ieguldītas nebeidzamas pūles. Logi gluži vai laistījās, mazās četrstūrainās plātnes bija spulgas kā mazi spoguļi, krāsas klājumi spīdēja bez neviena traipiņa.

Sieviete, kas atvēra durvis, bija tikpat spodra tīrā kokvilnas svārkā un kruzuļotā priekšautā.

Viņas seja bija gluda un spīdīga, mati apgriezti taisni un nevainojami.

-    Jā? viņa ievaicājās, smaidīdama smaidu tikai ar muti acīs šis smaids neatstarojās.

Tenets paskaidroja, kāpēc ieradies.

-    Labāk nāciet iekšā, viņa sacīja, pamezdama ašus skatienus te pa labi, te pa kreisi, te uz vienu ielas pusi, te otru.

Halle bija izklāta paklājiem, tieši pie ārdurvīm uz maza gumijas paklājiņa stāvēja katram gadījumam tur novietots vīriešu čību pāris. Misis Breintrijai kājās bija mājas tupelītes, un Tenets apjucis manīja, ka viņa uzmet īsu, vērtējošu skatienu viesa apvalkātajiem ziemišķādas mokasīniem. Viņš jau gaidīja, ka sieviete palūgs tos novilkt.

Taču viņa nelūdza. Tikai pagrūda durvis, kas atradās pa labi, un noteica:

-    Ja jūs tur pagaidītu, es palūgšu viņu nonākt lejā.

Istabā atradās dārgas, bet pilnīgi bezpersoniskas mēbeles, sienas klāja zaļgana emulsijas krāsa, vēl baraviksamtaini aizkari un trīsdaļīga sekcija. Te bija ari pinkaina sega pretī neīstam kamīnam ar gāzes liesmiņu ērta saliņa uz uzmācīgi spoži nospodrinātās parketa grīdas, bet Tenets nespēja iedomāties, ka misis Breintrija jebkad spētu tur darīt kaut ko tik netīru kā mīlēties. Bija televizors, taču nebija ne stereoatskaņotāja, ne radio, ne grāmatu, pat ne žurnālu vai avīžu, kas padarītu istabu kaut cik cilvēcīgu. Tā bija tikpat bezpersoniska un neizteiksmīga kā istabas, kādas veido mēbeļu tirgotavās.

Tenetam kļuva Breintrija žēl. Kā gan dzīva cilvēka gars spēja dzīvot tādā atmosfērā kā šī? Tenets varēja derēt, ka pirms precībām Breintrija sieva bijusi medmāsa. "Un, ja tā tiešām bijis," viņš nodomāja, "es priecājos, ka nekad neesmu nonācis viņas gādībā."

"Jā," viņš turpināja prātot, kad misis Breintrija atgriezās istabā kopā ar vīru, "viņai laikam trūkst tā iekšējā siltuma, kas palaikam saglabājas, neraugoties uz nemitīgu, smagu darbu un pastāvīgu saskari ar cilvēku ciešanām. Misis Breintrijai nekādi vairs neglābties no emocionāla truluma. Viņai pacienti būtu tikai gaļa, kauli, asinis, nevis cilvēki."

-    Vai jūs vēlējāties mani redzēt, inspektor?

-    Tikai uz īsu mirkli, ja jums ir brītiņš laika. Tas, protams, ir sakarā ar doktoru Petiferu, un Tenets ieinteresēti nopētīja Petifera jaunāko kolēģi.

Doktoram Breintrijam bija tikko trīsdesmit. Gara auguma, slaids, mazliet sakumpis, ar melniem matiem, kuri nosedza pieri, viņš izskatījās kā grūtsirdīgs kovārnis.

-    Sēdieties!

-     Pateicos, Tenets zīmīgi palūkojās misis Breintrijā, cerēdams, ka viņa uztvers mājienu un izies, taču viņa vai nu neuztvēra, vai bija nolēmusi to ignorēt, stalti izslējās un ierīkojās vīram blakus uz dīvāna.

Tenets sēdēja tieši abiem pretī.

-     Ceru, tas neieilgs, inspektor. Man līdz lenčam vēl jāpagūst uz vairākām mājas vizītēm, Breintrijs bija pamanījis Teneta nevilšo skatienu kavējamies pie viņa mājas kurpēm un jutās neērti.

-     Es ari ceru, doktor. Vienkārši daru savu ikdienišķo, melno darbu, un gluži dabiski, ka uzdodu vienus un tos pašus jautājumus visiem, kuri bijuši tā vai citādi saistīti ar doktoru Petiferu. Vispirms varbūt jūs varētu man pateikt, vai pirms nāves viņam bija neparasti nomākts garastāvoklis.

-    Nē, nebūt ne.

-     Vai varbūt jūs zināt kādu iemeslu, kāpēc viņš varēja izdarīt pašnāvību?

-    Nē, nekādu.

-     Bet kādam iemeslam taču vajadzēja būt, vai ne? iejaucās misis Breintrijā. Ja nebūtu, viņš to neizdarītu. Padomā labāk!

Tenets ignorēja šo iejaukšanos, pārdomādams, kā uzdot nākamo jautājumu. Atcerēdamies doktora Lovrija brīdinājumu, viņš nolēma tuvoties aplinkiem.

-Kājūs abi satikāt?

Taču viņa smalkjūtība izrādījās velta.

-    Jūs esat saklausījies baumas! misis Breintrija iesaucās. Esat, vai ne? Un tā taču nav patiesība, vai ne, Des? Nevajag ticēt visam, ko dzirdat, inspektor. Ir tik daudz cilvēku, kas allaž cenšas aizskart citu reputāciju.

-     Galvoju jums, ka nemaz neticu visam, ko dzirdu, misis Breintrija. Taču man ir jāuzklausa un jāpārbauda. Tieši to es šobrīd daru.

-     Bet kāpēc? Kāda tam nozīme, vai viņš un Dess labi satika? Vini satika labi, tikai…

-    Redziet, doktoram Petiferam pirms nāves vajadzēja būt ļoti uzbudinātam…

-    Skaidrs! Jūs meklējat grēkāzi. Un izvēlējāties manu vīru. Tā taču ir, vai ne? viņas seja metās sarkana, acis izspiedās, nez kāpēc viņa šķita izaugam lielāka, nekā patiesībā bija.

Breintrijs, gluži pretēji, likās sarāvies.

-     Betij, viņš sacīja, nevarīgi lūkodams vest sievu pie prāta.

-     Bet tā taču ir, viņš to mēģina, vai tad tu neredzi? viņa turpināja, pagriezusies pret vīru. Bet tas jums neies krastā, viņa atkal pievērsās Tenetam.

-     Misis Breintrija! Tenets iebilda. Es neko negribu dabūt krastā. Es gribu tikai…

-      Mans vīrs nav darījis neko apkaunojošu un…

-    Lūdzu. Vai jums nebūtu iebildumu…

-    Es netaisos te sēdēt un…

-     Misis Breintrija! VAI JŪS BEIDZOT NEAPKLUSTU?!

Kādu sekundi ilga pārsteiguma izraisītais klusumbrīdis, pēc tam viņa uzšāvās kājās kā īstens dusmu iemiesojums.

-    Es netaisos te sēdēt un klausīties, kā mani apvaino pašas mājā! Des, tev ir laiks doties apgaitā.

-     Doktors Breintrijs, Tenets sacīja klusā, neizteiksmīgā balsī, paliks tur, kur viņš ir, tik ilgi, kamēr atbildēs uz jautājumiem, kurus vēlos viņam uzdot. Pretējā gadījumā, — viņš turpināja, paceldams balsi, jo viņa atvēra muti, lai protestētu, viņam nāksies mani pavadīt uz policiju, kur mēs varēsim parunāties MIERĪGI.

Viņa vēl kādu mirkli lūkojās inspektorā, pēc tam, apsviedusies uz papēža, metās ārā no istabas. Tenets varēja apzvērēt, ka dzirdējis nošalcam stērķelētus apakšsvārkus. Viņš cerēja, ka misis Breintrija aizcirtis durvis, taču ievēroja, ka viņa tās atstāj mazliet pusvirus.

-             Atvainojiet, inspektor, Breintrijs bezcerīgi noplātīja rokas. Mana sieva neko sliktu negribēja. Viņa vienkārši ir mazliet pārpūlējusies, tas viss. Kopš manas… saslimšanas viņa izturas pārlieku aizgādnieciski.

-      Pilnīgi saprotami, Tenets uz mirkli iedomājās par Džounas izlīdzināto, rāmo raksturu. Un, jādomā, viņu visai ietekmējusi doktora Petifera nāve. Tas ir tikai dabiski.

-     Tā ir. Un, protams, kamēr doktora Fera nav, darba ir pārāk daudz. Tātad, ja varētu īsāk…

Tenets pieklusināja balsi.

-      Būšu pret jums atklāts, doktor, un palūgšu jūs… viņš atcerējās durvis. Piecēlies viņš tās aiztaisīja un atgriezās savā krēslā, lai turpinātu. Varēja redzēt, ka Breintrijs jau ir informēts. .. .paturēt pie sevis to, ko es jums tagad saku. Jūs jau varat iedomāties, ka mūs šī lieta necik vis neiepriecina. Liekas, nav bijis nekāda iemesla, lai doktors Petifers izdarītu pašnāvību. Un, protams, tas nozīmē, ka mums jāpārliecinās, vai… hm… ar viņa nāvi nesaistās kas nelāgs.

Breintrija seja bija nobālusi līķauta bālumā. Viņš lūkojās uz durvīm, sadudzis uz priekšu savā krēslā.

-    Jūs gribat sacīt, ka viņš varētu būt noslepkavots? doktora balss nebija nekas vairāk kā baiļu pilns čuksts.

Tenets apjauta, ka ari pats sēž uz pašas krēsla maliņas. "Mēs droši vien izskatāmies pēc sazvērniekiem," viņš nodomāja.

-    Tā ir tikai viena no varbūtībām, Tenets sacīja, vēlēdamies, kaut būtu teicis patiesību. Taču jums jāsaprot, ka tik ilgi, kamēr šī varbūtība pastāv, mēs nevaram sēdēt, rokas salikuši, un neko nedarīt.

-    Protams. Tātad kā es varu jums palīdzēt, inspektor? doktora balsī varēja saklausīt bailes.

Tenets redzēja, ka Lovrijam bijusi taisnība. Viņam vajadzēja uzmanīties. Uz īsu brīdi pārņēma dusmas. Viņam jau metās slikta dūša, viņš bija noguris no cilvēku aptaustīšanas ar baltiem cimdiem. Šī, vismaz potenciāli, bija slepkavības izmeklēšana, un viņš sacīja pats sev, ka gadījumā, ja ar Breintriju viss netiks noskaidrots, uzdodot vienkāršus, tiešus jautājumus, viņš nevarēs turpināt darbu.

-     Vai jūs nevarētu man pateikt, kur bijāt pirmdienas vakarā?

-     Ak, mans Dievs! Breintrijs paslēpa seju rokās. Es pat nespēju domāt, viņš novaidējās un ar pirkstiem bužināja sev matus.

Tenets gaidīja.

-    Pirmdienas vakarā…? Breintrijs atkārtoja, runādams klabošiem zobiem.

-    Doktors Lovrijs ar misis Barnetu bija sanāksmē, -sacīja Tenets. Varbūt jūs dežurējāt?

Breintrija seja pēkšņi atplauka manāmā atvieglojumā.

-    Tagad es atceros! Mēs ar Betiju bijām tenisa klubā uz sezonas noslēguma balli tā notika Veiferirā.

-    Tātad jūs nedežurējāt?

-     Nē, dežurēja Lovrijs. Ja mēs dežurējam, bet kaut kur aizejam, tad atstājam telefonnumurus, lai mūs varētu atrast. Patiesībā man pirmdien būtu bijis jādežurē, taču es samainījos ar Lovriju, jo bija jāiet uz to balli. Man nepatīk, ja dežūras laikā iznāk lietot alkoholu, viņš paskaidroja. Lovrijam bija tikai jāparādās tajā sanāksmē, un misis Lovrija bija izbraukusi, tā ka viņš ar prieku bija gatavs mainīties.

-    Saprotu, Tenets ātri pārdomāja detaļas.

Breintrijam nācās uzņemties vakara pārsiešanas. Pēdējais pacients aizgāja ne ātrāk par pusseptiņiem. Breintrijam atlika tik vien laika, lai paspētu uz mājām, pārģērbtos un būtu gatavībā ap septiņiem. Tad atnāca divi citi pāri, kas devās uz šo pašu balli, viņi iedzēra pa glāzītei un pēc tam ieradās viesībās, kuras beidzās vienos naktī.

To visu viegli Varēja pārbaudīt, apjautājoties cilvēkiem, kuriem nebija nekāda iemesla melot domāja Tenets, pierakstīdams uzvārdus un adreses. Viņš bija noskaņots noticēt. Tenets pateicās Breintrijam un pamanījās iziet, vairs nesaticies ar misis Breintriju, kuru manīja rīkojamies virtuvē, kamēr steidzās cauri hallei. Nebija šaubu, ka viņa metīsies uzbrukumā vīram, tikko inspektors būs aizvēris ārdurvis.

"Tātad šis ceļš nekur neved," nodomāja Tenets, kāpdams automašīnā. Un atkal viņš atgriezās pie tā paša jautājuma: pašnāvība vai slepkavība?

Hronometrs smadzenēs atkal bija atsācis tikšķēt, un viņš pagrieza mašīnu atpakaļ uz pilsētas centra pusi.

Bija, nebija? Bija, nebija?

Un viņa vai kāds cits? Kāds cits vai viņa?

19.

Domādams, vai tikai velti nezaudē laiku, Tenets pēc lenča devās uz Bentlija sarunāto tikšanos ar misis Bleidonu. Bija skaista rudens pēcpusdiena, un viņš jau labu brīdi jutās tā, it kā būtu dabūjis brīvdienu. Tenets jau ilgāku laiku nebija braucis uz, kā viņš pats sacīja, "īstiem laukiem" un tagad nolaida automašīnas logu, lai lieliem elpas vilcieniem ieelpotu svaigo, tīro gaisu. Visapkārt maigā siltumā snauduļoja skaistās Kentas ainavas, prie

cīgas par to, ka atkal reiz parādījušas savas bagātības, lai pēc tam varētu mierīgi snaust, krājot sevi nepārvaramu vēlmi briedināt nākamā gada ražu.

Pie kādas ceļa zīmes Tenets apturēja auto un izkāpa ceļmalā, ainavas skaistuma pārņemts. Pārliecies pāri aizžogojumam, viņš dziļā apmierinājumā aplūkoja daudzkrāsaino lupatsegu, kas pletās viņa priekšā. Nokoptas rugaines, pļavas ar aitiņām un zirgiem jukjukām ar dārziem un mežiem saskaņas pilnā dabas harmonijā un elpu aizraujošā rudens krāsu bagātībā. Pāri dzīvžogam ķekariem vien nokārās pārgatavojušās kazenes, turpat ieblakus kā koši lāsumi ņirbēja paērkšķu un mežrožu spīdīgie augļi.

Tenets noplūca sauju kazeņu un sāka gremot, tajās uzkrātais saules siltums viņam likās kā visu šo bagātību esence. Viņš bija nodzīvojis Kentā visu savu mūžu un, kaut gan nekad netika sevi uzskatījis par lauku cilvēku, tomēr zināja, ka tad, ja viņu no šejienes izrautu un pārstādītu, kaut kas vinā novīstu un mirtu.

257

Bordenas ciems bija paslēpies tālu no sarežģītajiem, līkločainajiem, šaurajiem lauku ceļu pinumiem. Tenets reizes divas nomaldījās un beidzot apstājās, lai paprasītu ceļu cilvēkam, kas bija atspiedies pret maziem dārza vārtiņiem un mierīgi kūpināja pīpi.

Simpsone 3

Vīrs apdomāja Teneta jautājumu un pēc tam nevērīgi izņēma no mutes pīpi.

-     Kečpenijkalte? viņš atkārtoja. Tā būs misis Bleidonas kalte.

-    Gluži pareizi.

-     Ejiet tepat taisni, kādu pusjūdzi, sacīja vecais vīrs, norādīdams ar pīpes kātu uz priekšu, pēc tam nogriezieties pa kreisi un paejiet vēl mazliet tālāk tur jūs to redzēsiet slejamies aiz īvju dzīvžoga.

"Jādomā, viņš runāja par kaltes ēku, nevis tās īpašnieci," pie sevis pasmaidīdams, nodomāja Tenets un pateicās.

Augstie, koniskie kaltes ēku jumti ar baltajiem dūmvadu pārsegiem ir viens no visizteiksmīgākajiem akcentiem Kentas lauku ainavā. Šobrīd tikai dažas no tām vēl pildīja savas sākotnējās kaltēšanas funkcijas, žāvējot izslavētos Kentas apiņus daudzas jau bija pārbūvētas skaistās dzīvojamās mājās.

īvju žogs ap misis Bleidonas dārzu bija augsts un biezs, nevainojami apcirpts. Tenets novietoja auto ceļa malā un tuvojās baltajiem vārtiņiem. Kad viņš tos atbultēja, liels un melnbalts kaķis, kas sēdēja uz viena no vārtu stabiem, nolēca zemē un nosvērti aizsoļoja gar mājas stūri, nozuzdams skatam ar nicīgu astes pamājienu.

Kečpenijkalte bija visnotaļ pievilcīga celtne. Te acīmredzami bija pieliktas lielas pūles, lai pēc iespējas saglabātu sākotnējo izskatu, vienlaikus pievienojot vecajiem būvmateriāliem jaunus. Pēc divviru logiem ar tradicionāli mazajām, četrstūrainajām rūtīm un smagajiem, veclaicīgajiem dzelzs apkalumiem Tenets atklāja ari balsinātas, masīvas koka ārdurvis ar vējtveri.

Viņš vēl nebija paguvis pieklaudzināt, kad kaķis atkal parādījās un, Tenetam ne skatienu neuzmetis, atgriezās savā sargpostenī uz vārtu staba.

-      Ak tā, tepat jūs esat. Jau domāju, ka būsiet apmaldījies.

Sieviete parādījās aiz mājas stūra un tagad tuvojās, stīvēdama nost cimdus, ar kuriem bija strādājusi dārzā. Viņa iebāza cimdus audekla priekšauta ietilpīgajās kabatās un pasniedza roku.

-     Jūs esat inspektors Tenets, ja es pareizi sapratu?

Atgainīdams fantastisko iedomu, ka par viņa ierašanos savai saimniecei paziņojis kaķis, Tenets paspieda roku, ar interesi viņu vērodams.

"Tā nebūt nav skaistules seja, kuras dēļ jūrā nolaistu kaujas kuģus," viņš domāja, "taču gana acij tīkama un interesanta." Seja bija gara un šaura, ar mazliet uz āru izvirzītiem zobiem un neparasti vērīgām brūnām acīm. Brūnie, sirmojošie mati bija sasprausti nekārtīgā mezglā.

Viņa veda inspektoru apkārt mājai, pie viena noraisīdama priekšautu. Zem tā bija apvilkti maisveidīgi tvīda svārki, vilnas blūze un bezveidīga, brūna jaka, kuru viduklī saturēja kopā liela saspraužamā adata.

-    Mēs esam ārā, viņa sacīja. Tik jauka diena izvedu māmuļu terasē.

Mājas otrā pusē, paslēpusies starp diviem ēkas spārniem, atradās neliela, bruģēta terase ar ērtiem, pītiem krēsliem un bambusniedru galdu. Tālākajā kaktā, tā ievīstīta segās un lakatos, ka tik tikko bija saredzama, sēdēja vecveca kundze. Viņas acis maldījās pa dārzu, nekur neapstājoties. Blakus uz kādas nokārušās segas stūra gulēja svītrains kaķis, bet trešais kaķis, šoreiz ruds, slinki pacēla galvu, lai no spilvena ērtajiem augstumiem nopētītu Tenetu.

Misis Bleidona nometa priekšautu uz galda un devās pie mātes.

-     Mums ir viesis, māmuļ, viņa skaļi paziņoja.

Vecās lēdijas skatiens lēni jo lēni fokusējās meitas sejā.

-      Viesis! misis Bleidona atkārtoja, šoreiz vēl skaļāk, ar pirkstu sparīgi norādīdama uz Tenetu.

Acis pamazām pievērsās Tenetam un tad nelielā apjukumā atgriezās pie misis Bleidonas, kura mierinoši papliķēja mātes ceļus, pirms atlieca muguru.

-    Galīgi kurla, viņa nevaicāta paskaidroja, mutes kaktiņiem bēdīgi nolaižoties lejup. Un turklāt vēl stūrgalve. Nelietos dzirdes aparātu ne spiesta, ne lūgta, pat par naudu ne. Sēdieties, viņa strupi piemetināja.

Tenets paklausīja, nodomādams, ka šis pārsteidzošais paradums skaļi runāt ir izveidojies, daudzus gadus dzīvojot kopā ar kurlo.

Misis Bleidona noņēma rudo kaķi un apsēdās krēslā, kur tas bija gulējis. Dzīvnieku viņa paturēja klēpī. Žests bija tik pierasts, ka Tenets netika gudrs, vai viņa vispār apjauš, kur kaķis palicis.

-    Esmu pati uzmanība, viņa ieinteresēti sacīja, un acis iemirdzējās. Tas ir sakarā ar Arnoldu, vai ne?

-   Tātad jūs jau esat dzirdējusi par viņa nāvi?

-    Endrjū man zvanīja. Viņš nebija zvanījis kopš Ziemsvētkiem. Izstāstīja par notikušo. Negribu liekuļot, stāstot, cik ļoti pārdzīvoju Arnolda

nāvi.

-    Viņš jums nepatika?

Viņa novērsa seju.

-    Auksts kā zivs. Vai jūs viņu pazināt?

-    Tikai pēc izskata.

-     Ja jūs būtu viņu pazinis, tad saprastu, ko es gribu teikt. Briesmīgs cilvēks. Tātad Endijam taisnība?

"Ar šo te nekādu runu riņķi un apkārt," Tenets nodomāja. Pieklājības frāzes tiktu aizslaucītas projām kā uzmācīgi kukaiņi. Cik vien īsos vārdos iespējams, tieši pie mērķa tā būtu pieeja, kāda patiktu misis Bleidonai.

-     Tātad? viņa nepacietīgi noprasīja. Viņš ir noslepkavots, vai tā?

-    To mēs vēl nezinām.

-    Tam vajadzīgs laiks, vai ne?

-      Sarežģījumi, Tenets tikpat kodolīgi atbildēja. Viņš mulsa, redzot misis Bleidonas acis uzjautrināti iemirdzamies.

-    Nedusmojiet!

Tenets atvēra muti, lai to noliegtu, taču saprata, ka velti zaudētu laiku. Tad viņš pavīpsnāja.

-     Neizklausās vis, ka jūs justos pārsteigta, ja tā būtu.

-    Protams, nē.

-Kāpēc?

-     Es jau jums teicu. Briesmīgs cilvēks. Nekad netiku gudra, kā Diāna varēja ar viņu apprecēties. Nē, tā nav tiesa. Vienkārši viņš bija nekur nederīgs vīrs. Nekas vairāk.

-     Vai viņš bija cilvēks, kas viegli iemanto ienaidniekus?

Viņa sarauca pieri.

-    Tas būtu tā kā par stipru teikts. Drīzāk viņš nebija tas cilvēks, kas iemantotu draugus. Viņā nebija siltuma. Tomēr viņš bija labs ārsts. Mīlēja savu darbu, to gan varu apgalvot. Bet arī neko vairāk.

-    Pat ne jūsu meitu?

Viņa drizāk ierējās, nekā iesmējās.

-    Drizāk gan mīlēja viņas naudu.

-    Un Endrjū?

Viņas sejas izteiksme atmaiga.

-     Viņš bija zēnam pieķēries. Taču nemūžam nebūtu adoptējis tie abi nebija radīti, lai būtu vecāki.

-     Jūs gribat teikt, ka arī jūsu meita nemīlēja bērnus? Tad kāpēc gan…

-     Pirms piecpadsmit gadiem daudz kas bija citādi. Ja pāriem nebija bērnu… Tādi cilvēki kļuva bezmaz pāriji. Šodien uz to raugās citādi. Diāna ari izjuta tādu spiedienu. Nolādētā netaisnība, vienmēr tur vaino sievieti. Viņa tiešām ļoti pārdzīvoja. Un adoptēja viņu pašaizsardzības nolūkos.

Tenets lūkojās viņā, netikdams gudrs, vai pareizi dzirdējis. Varbūt viņš bija ko pārpratis, nespēdams uztvert šo īpatnējo, aprauto runu?

-    Ko jūs gribējāt sacīt, kad teicāt cik netaisni, ka tādos gadījumos mēdz vainot sievieti?

-     Ne jau viņas vainas dēļ abiem nebija bērnu. Viņa vainas dēļ.

Viņa vainas dēļ. Tātad Petiferam nevarēja būt bērnu. Un, ja tā…

Tā kā visas viņa teorijas šajā lietā tagad bija sākušas grīļoties, Tenets aši piecēlās. Tas bija tik svarigi, ka viņš nevarēja riskēt ar pārpratumiem, šim faktam vajadzēja apliecinājumu pat tad, ja tas būtu tikai nepareizs minējums.

-    Kas jums to teica?

-    Diāna, protams.

-      Viņa varēja novelt vainu uz vīru tāpēc, ka nevēlējās atzīt savējo.

Misis Bleidona noraidoši atmeta ar roku.

-    Tā ir psiholoģiska bezjēdzība.

-      Es taču sapratu, ka viņai pat bijusi operācija…

-    Olvadu necaurlaidība. Tos ātri saveda kārtībā. Tad arī viņa uzzināja. Līdz tam laikam Arnolds nekad nebija pārbaudījies. Taču, kad olvadi bija caurlaidīgi un joprojām nekā… Es pati redzēju rakstisku apliecinājumu no slimnīcas. Spermā nebija spermatozoīdu. Tur neko nevarēja darīt. Bet paklausieties, vai jūs te nešaujat greizi? Kāds, pie velna, sakars Arnolda spermai ar viņa nāvi?

"Vai tad jūs nezināt, ka Arnolda otrā sieva gaida bērnu?" Tenets gribēja sacīt. Taču nepateica. Viņa tik un tā drīz uzzinās un visu sapratīs. Cik vien ātri spēdams, viņš beidza sarunu un devās projām.

Petiferam nevarēja būt bērnu.

Tad jau viņam vajadzēja zināt, ka Džemmai ir mīļākais kopš paša pirmā brīža, kad viņa pateica, ka ir stāvoklī, kopš vairākiem mēnešiem. Un, ja tā…

Tenets juta, ka sāk uzlūkot visu šo lietu pavisam citādi. It kā būtu palūkojies kaleidoskopā. Tas, ko viņš vēl nupat bija skatījis, pēkšņi salūza, un tagad visi atsevišķie gabaliņi virpuļoja apkārt, bezjēdzīgi apļojot. Varbūt pēc maza brītiņa tie atradīs savas vietas un viņš redzēs īsteno attēlu pamazām iegūstam apveidu.

Šobrīd… Jautājumi bira cits pēc cita un nemitīgi-

Kāpēc Petifers menešiem ilgi spēlēja priekpilna jaunā tēva lomu, zinādams, ka bērns nevar būt viņa?

Kā viņam tik veiksmīgi izdevās nomākt greizsirdību, ja viņš mīlēja Džemmu tik ļoti, kā visiem likās?

Un, galu galā, kāpēc? Kāpēc viņš nekad ne ar vienu vārdu vai mājienu nebija izrādījis, ka zina par viņas neuzticību?

Tenets jutās pārliecināts, ka tad, ja viņam izdotos atrast atbildi uz šo pēdējo jautājumu, lieta būtu atrisināta.

20.

-    Kur, pie velna, jūs bijāt?

Pēdējās stundas laikā Tenets bija soļojis pa savu kabinetu kā sagūstīts lācis pa būri, nepacietībā gaidīdams Lainhemu atgriežamies.

Pēc šāda sveiciena Lainhems izskatījās pārsteigts.

-    Londonā, ser…

-     Es zinu, ka jūs bijāt Londonā, cilvēk. Bet kāpēc jūs tur bijāt tik ilgi?

-    Tā… man nācās mazliet pamedīt misteru Lī. Vispirms es…

-     Labi, labi, Tenets pamāja, aizslaucīdams prom visus paskaidrojumus, pēc tam smagi apsēdās krēslā pie sava galda.

Viņš bija uzvedies nesaprātīgi un to apzinājās.

-     Es atvainojos, Maik. Esmu pārliecināts, ka jūs laiku velti nezaudējāt. Nupat Petifera lietā kaut kas sāk kustēties, un es negribēju iet mājās, kamēr nebiju ar jums aprunājies.

-     Tā? Kas tad? Lainhems ieinteresēts noprasīja.

-    Visam savs laiks. Pastāstiet man, ko jūs noskaidrojāt Londonā!

Lainhems vispirms bija gājis uz viesnīcu. Administrators pārbaudījis viņa apliecību un apstiprinājis, ka Džemma tik tiešām tovakar ap desmitiem pasūtījusi tālsarunu. Viņš iedevis Lainhemam nakts portjē adresi, un nabaga vīrs ticis rupji izrauts no godam pelnītās snaudas, tomēr apstiprinājis, ka, lai gan neesot redzējis Džemmu un Lī aizejam no viesnīcas tūlīt pēc desmitiem, manījis viņus atgriežamies ap pusdiviem naktī. Viņš neesot Lī neko vaicājis, jo esot viņu redzējis dodamies kopā ar Džemmu uz viņas numuru arī iepriekšējās reizēs un nodomājis, ka viņam visas tiesības tur atrasties.

Lainhemam nācies patērēt diezgan daudz laika, meklējot Lī, kuru beigu beigās esot atradis kādas teātra trupas mēģinājumā Patnijā.

-   Tie nu gan bija jocīgi tipi, viņš sacīja, acis blisinādams.

-    Lī, Maik! Kas ir ar Lī?

Lainhema virslūpa nicīgi uzrāvās.

-     Tāds vīrieškārtas manekena tips, kādus var redzēt piegrieztņu bukletos. Izskatīgs, apspīlētās biksēs, krekls līdz jostai neaizpogāts, zelta medaljons uz spalvainajām krūtīm un tā tālāk.

Tenets pavīpsnāja.

-     Tas nav jusu vīrišķīga valdzinajuma ideāls, ko, Maik?

Lainhems nelikās manām Teneta zobošanos.

-      Viņš vēl joprojām bija noskaities uz misis Petiferu.

-    Par ko tad?

-     Par to, ka viņa likusi šim nakts vidū nobraukt simt jūdzes pēc bezjēdzīga sava vīra palīgā sauciena. Jādomā, ka atmosfēra atpakaļ brauciena laikā uz Londonu būs bijusi visai ledaina. Īstenībā man ir tāda sajūta, ka šī lieta ilgi vairs nebūs jārisina.

-     Vai to sajūtu jums iedvesa viņš?

Lainhems izskatījās sapīcis.

-    Tas veids, kā viņš par viņu runāja… "Jūs tak zināt tās vecojošās sievišķes ir…" Ļirum, ļerum. "Šīs var jaunam cilvēkam šo un to iemācīt, bet galu galā, redz, nākas tomēr ievērot, ka tie daiļumi tādi apvītuši." Tfū!

-     Vareni. Šā vai tā, es ceru, ka viņš apstiprināja viņas teikto.

-    Ak, jā, visu, līdz sīkākajai detaļai.

-     Kā jūs domājat, Maik, vai jūs redzējāt viņam cauri? Vai jūs nedomājat, ka viņš kopā ar misis Petiferu vazā mūs aiz deguna?

-     Nē, nemūžam! Ja runājam atklāti, ser, es vis nedomāju, ka viņš varētu bāzt galvu cilpā kāda cita dēļ. Ko viņā saskatījusi tik jauka meitene kā Debora Čīversa, tur es netieku gudrs.

-    Vai jūs esat par to pārliecināts?

-    Cik vien var būt.

-    Pat ņemot vērā, ka ari viņš ir aktieris? Un, lai ko jūs domājat par viņu kā par cilvēku, labs aktieris?

-    Ticiet man, es tiešām priecātos, ja varētu atbildēt citādi. Taču nē manuprāt, viņa līdzdalība tonakt sākas un beidzas ar braucienu mašīnā līdz Starrendenai un atpakaļ.

-    Hm. Kā jau es sacīju, kopš šārita kaut kas ir mainījies. Pēdējais no mūsu aizdomās turamajiem, Breintrijs, tagad atkrīt es pārbaudīju, kamēr gaidīju jūs atgriežamies, un, ticiet man, viņam ir dzelžains alibi. Un vēl es uzzināju kādu ļoti interesantu faktu no Petifera bijušās sievasmātes, Tenets apklusa, izvilka savu pīpi un sāka to piebāzt.

-Jā?

Tenets viltīgā kārtā paildzināja šo aizraujošo brīdi, pagaidīdams, kamēr pīpe bija piebāzta līdz malām, un tikai tad izspēlēja savu trumpi.

-     Neauglīgs? Lainhema seja izskatījās dziļāku studiju vērta. Bet tas taču nozīmē…

-Jā?

-     Visupirms jau to, ka bērns nav viņa. Un vēl to, ka viņam vajadzēja zināt kopš paša sākuma tur kaut kas nav lāgā. Tas nozīmē… Lainhems aprāvās.

-    Tas nozīmē, ka mūsu respektablais medicīnas pīlārs jau mēnešiem melojis, ka ausis kust. Īstenībā dzīvojis vienos melos. Un melojis velnišķīgi pārliecinoši. Viņš mūs kārtīgi iznesis cauri.

-    Un ari viņa sieva?

-    Ak, to gan es gribētu uzzināt. Vai viņš sievai pateicis, ka zina?

-     Viņš to nevarēja, tas ir skaidrs, ser. Es nespēju ticēt, ka tad, ja tā būtu noticis, viņi spētu noslēpt izmaiņas savās attiecībās piemēram, no misis Praisas, kas visu laiku dzīvoja kopā ar viņiem, tajā pašā mājā.

-    Un kāpēc viņiem vajadzēja tā izlikties, ko? Es domāju, ka Petifers nebūs vēlējies, lai citi cilvēki uzzina, cik muļķīgā stāvoklī viņš nokļuvis, vai ne? Un izturējies tā, it kā nekas nebūtu noticis, jo negribēja zaudēt pašcieņu. Bet kāpēc vajadzēja izlikties viņai?

-     Varbūt viņš draudēja šķirties, ja viņa neklausīs.

Tenets papurināja galvu.

-    Tā neiet, Maik, tas ne pēc kā neizklausās. Ja starp viņiem bija slepena noruna, vai tad viņa turētos pie tās ar miesu un dvēseli, ko? Padomājiet par to jubilejas atzīmēšanu! Kāpēc viņai vajadzētu rūpēties par tādu uzvedumu, turklāt vēl tādu laužu acu priekšā, kas viņiem pilnīgi sveši? Nē, jo vairāk par to domāju, jo vairāk man šķiet, ka viņš nav sievai neko teicis.

-     Bet kāpēc gan viņam būtu jāsaka? Es domāju…

Zvanīja telefons.

-    Vaicā pēc jums, Tenets sacīja, pasniegdams klausuli Lainhemam.

-    Jā? Ak, jā, sveika, māmiņ. Paklau, vai tas tik svarīgi? Es tiešām pašlaik ne… Ak tā. Jā, saprotu. Nē, es nezinu. Luīze mani gaidīs. Jā. Jā, es apskatīšos. Jā. Labi, es domāju, ka varēšu. Kārtībā, es mājupejot piezvanīšu. Neesmu par to pārliecināts, viņš ielūkojās pulkstenī. Nevaru būt pārliecināts, viņa balsī jau bija dzirdams aizkaitinājums. Es tiešām nevaru droši pateikt… Teiksim, pēc stundas. Atvaino, māmiņ, tu taču zini, kā tas ir, es neko skaidrāk nevaru pasacīt. Nē, nav vēl cauri. Jā. Jā. Tātad tiksimies vēlāk. Atā, un Lainhems vainīgi uzlūkoja Tenetu.

-    Tā bija mana māte, viņš nevaicāts noteica, nolicis klausuli. Neliela sirdslēkme. Kā jūs domājat. .. vai jums nebūtu nekas pretī, ja es ātri piezvanītu Luīzei, ser?

-    Dariet to!

Lainhems nocēla klausuli, sāka griezt ripu, bet apstājās un klusi nolika klausuli atpakaļ.

-    Šobrīd tas var pagaidīt, viņš muļķīgi sacīja.

Lainhems droši vien domāja, ka tad, ja pārnāks

vēlāk, Luīze nodomās, ka viņš aizkavējies darbā. Tādējādi varētu izvairīties no vārdu pārmaiņas par viņa mātes iegribām. Tenets atvēra muti un atkal to aizvēra. Lainhema privātā dzīve nebija viņa ziņā, ja nu vienīgi Maiks pats jautātu pēc Teneta padoma vai ieteikuma, kā agrāk reizēm bija gadījies. Taču bija tik grūti stāvēt turpat līdzās un noraudzīties, kā Maiks un Luīze pamazām attālinās viens no otra. Tenets bija pieķēries viņiem abiem.

Tagad viņš cerēja, ka nenāksies vēlāk sev pārmest klusuciešanu, laikā nepasakot to, kas sakāms.

-    Protams, sacīja Lainhems, vienmēr paliek iespēja, ka viņš nav neko teicis, jo cerējis, ka gadu gaitā viss mainījies.

Tenets iedomājās, ka Lainhems varbūt saprot, cik skaidri šis pieņēmums atspoguļo viņa paša laulības dzīves problēmas, un pašūpoja galvu.

-    Es nespēju tam noticēt, Maik. No tā, ko mēs par viņu uzzinājām, izriet, ka tas nemaz neatbilstu viņa raksturam. Ikviens apgalvo, ka viņš parasti griezis krūti pretī, ja sastapies ar problēmām. Un viņš bija tik lepns…

-     Varbūt viņš neko neteica sievai tāpēc, ka negribēja, lai sieva uzzina par viņa neauglību?

-    Tiku par to domājis, taču tā tomēr nav atbilde. Viņai nebija nekādas vajadzības to zināt, vai ne? Galu galā viņa varēja visu uzzināt arī bez paša Petifera piepalīdzības.

-    Tas tiesa. Kaut gan ja viņš negribēja, lai sieva uzzina par viņa neauglību, vai tāpēc viņam vajadzēja priecāties, kad viņa paziņoja, ka ir stāvoklī?

-    Tas nebija nepieciešams. Galu galā viņš taču bija skaidri pateicis, ka nevēlas bērnus. Es nemaz nedomāju, ka viņa būtu pārsteigta, ja vīrs īpaši par to nepriecātos. Un tomēr visi apgalvo, ka viņš esot bijis vai arī izlicies ļoti iepriecināts visus nākamos mēnešus. Un to es gluži vienkārši nespēju sagremot. Petifers priecājas par to, ka viņa sievai ir bērns no cita vīrieša… Tātad mēs nonākam pie tā paša jautājuma, vai ne? Kāpēc tāda mīklaina izturēšanās?

-    Jūs nedomājat, ka mēs visu pārlieku sarežģījam, ser? Galu galā viņš varbūt gluži vienkārši mīlēja sievu tik ļoti, ka bija gatavs paturēt viņu ar jebkuriem noteikumiem. Laikam ritot un nekam nemainoties, viņam varēja kļūt par grūtu ciest šādu neuzticību, un viņš nolēma nonāvēties.

273

-     Varbūt doktoram Mellerdam būs bijusi taisnība. Vai atcerieties, viņš teica, ka pašnāvība reizēm ir dusmu, nevis izmisuma izpausme?

Simpsone 3

-    Jūs domājat, viņš to izdarīja, lai sodītu sievu?

-    Nē, tas necik patiesi vis neizklausās, vai ne? Kaut gan… Velns un elle, Maik, mēs nekādi netiekam uz priekšu, vai ne? Domāju, šodien laiks mest mieru.

Braucot mājās, Tenets jutās sanīcis un noguris no tādas riņķošanas loklokiem. Agrākā pacilātība bija pagaisusi, un tagad viņš nejutās tuvāk lietas atrisinājumam kā tad, kad viņi sāka pie tās strādāt. Galva šķita piepampusi, deniņos pulsēja, un viņš pats sev sacīja, ka šobrīd vislabāk būtu par šo lietu aizmirst uz visu vakaru. Tenets jau no pieredzes zināja, ka tas varētu izrādīties auglīgāk par nemitīgiem prāta vingrinājumiem. Atpūta pēdējā laikā bija virspusēja, jo zemapziņā viņš turpināja risināt šo jautājumu.

Kā jau reizēm mēdz gadīties, viņam šo lēmumu palīdzēja pieņemt apstākļi, kas gādāja, lai nekāda izvēle nebūtu iespējama. Mājās pārradies, viņš atrada Džounu sēžam ēdamistabā ar segā satīto Benu klēpī.

Tenetam iekņudējās pakrūtē.

-    Kas noticis? viņš noprasīja un pavērās pulkstenī. Pusdeviņi. Benam jau vajadzēja būt aizmigušam

-    Bens nevar gulēt, sacīja Džouna, maigi atglauzdama matus no puisēna pieres. Viņam sāp vēders, vai ne, dārgumiņ? Un ir ari temperatūra.

Džounas acis sastapās ar Teneta acīm, tās bija gluži satumsušas aiz bažām, un viņš uzreiz noprata, ko viņa domā.

Apendicīts?

Likās, ka nē. Ārsts neesot atradis neko nopietnu bērns gluži vienkārši esot ko nelāgu ieēdis.

-     Viņš teica, ka rit Benam jau būšot labāk. Un mums dažas dienas jāpierauga, ko viņš ēd.

-    Tagad es ar to nodarbošos, Tenets sacīja. Ēdīšu vakariņas vēlāk. Mēs iesim gultā, vai ne, Ben, tur tev būs ērtāk, un es tev palasīšu, labi?

Bens pamāja, acis viņam spīdēja, vaigi kvēloja.

Tenets uznesa viņu augšā un ņēmās aprūpēt, būdams ļoti noraizējies. Viņš izlasīja trīs rto "Pedingtonstāstiem", izspēlēja "Cirku" un, kad Bens palūdza, lūkoja kopīgi atrisināt dažas krustvārdu mīklas.

Bens miga ciet, taču bija cieši nolēmis izmantot līdz galam šo nepieredzēto greznību, kad tēva uzmanība visā pilnībā piederēja viņam. Tad Tenets noteica:

-    Tikai vēl vienu, Ben, un tad pietiks.

Taču brīdinājums izrādījās nevajadzīgs. Bena acis aizvērās, un pēc dažām minūtēm viņš jau bija aizmidzis. Tenets puisēnu rūpīgi apsedza un nodzēsa gaismu, atstādams guļamistabas durvis pusvirus, lai varētu dzirdēt, ja viņš naktī pasauktu.

-    Aizmidzis? Džouna pavaicāja.

-     Beidzot, Tenets ar atvieglojuma nopūtu apsēdās.

-    Es tev pasniegšu vakariņas.

Kamēr Tenets ēda, viņi kādu mirkli pārrunāja Bena savārgumu, pēc tam Džouna ieteicās:

-     Man tev kas jāsaka, un es jau brīdinu, ka tev tas nepatiks.

Tenets viņu vērīgi uzlūkoja.

-Tā?

Un, kad viņa vēl nevarēja saņemties, paskubināja:

-Tad turpini!

-    Vai tu nenorausi man galvu?

Taču viņa to sacīja smaidīdama.

-      Vai tad es parasti tā daru? viņš par atbildi arī pasmaidīja. Lai nu kā, tu nevari gribēt, lai es kļūstu par likteņa ķīlnieku. Pasaki, kas par lietu!

-     Misis Mārkhema vēlas, lai svētdien aizvedu viņu uz Bekshilu. Dēls uz pāris nedēļām ielūdzis viņu ciemos.

-     Tad kāpēc viņš nevar atbraukt viņai pakaļ? Tenets eksplodēja. Viņam taču ir auto, vai ne? Kāpēc tev jādzenas uz Bekshilu? Džouna, tu taču sacīji…

-      Es zinu, es zinu, bet…

-              Un kas notiks ar bērniem? Es domāju, ka šī nedēļas nogale man būs brīva, taču viss ir ievirzījies tā, ka brīva laika varbūt nebūs un es nevarēšu te sēdēt un auklēt bērnus.

Un, pat ja uzsmaidītu tāda negaidīta laime un izdotos dabūt brīvu svētdienu, viņam nelikās, ka pašam un bērniem būtu jāatsakās no Džounas sabiedrības…

-     Mērija teicās viņus pieskatīt. Vai arī viņi var braukt man līdzi, lai izvēdinātos.

-    Bet kāpēc viņas dēls nevar atbraukt viņai pakaļ?

-     Viņš ir projām, šajā nedēļas nogalē viņam ir kursi.

-     Tad kāpēc nevar nākamajā nedēļas nogalē? Vai aizbraukt ar autobusu? Tūkstošiem cilvēku tā rīkojas.

Džouna ietiepīgi purināja galvu.

-     Ir savi iemesli, kāpēc tam jānotiek šajā nedēļas nogalē. Drīzumā atgriezīsies viņas mazdēls, kas uz gadu bija prom, Štatos, un tad vairs nebūs brīvas istabas viņas uzņemšanai.

-    Tad kāpēc viņi jau agrāk nevarēja viņu ielūgt? Man ļoti žēl, dārgā, es negribu būt neiejūtīgs, bet…

Džouna maigi piespieda pirkstus pie viņa lūpām.

-             Paklausies vienu mirklīti, labi, dārgais? Es zinu, ka atkal iekritu, patiešām, tas mani ļoti nomāc. Tev ir taisnība, tagad es to saprotu, viņa tiešām ir meistars, taču es nolēmu, ka šī ir pēdējā reize, kad atļauju ar sevi manipulēt.

Džouna noņēma pirkstus no viņa lūpām un lēnprātīgi sacīja:

-     Tev būs patīkami dzirdēt, ka es viņai to jau pateicu, protams, ne jau tādiem vārdiem. Lūkoju izdarīt to saudzīgi, bet, kad viņa būs atpakaļ no ciemiem, pateikšu vēl skaidrāk, ka nespēju turpināt šo skraidīšanu nakti un dienu, rītā un vakarā, kārtojot viņas vietā visas darīšanas, kā darīju līdz šim. Viņa, protams, necik priecīga vis nelikās, bet es paliku pie sava… Un te nu mēs esam. Šis ir mans pēdējais plašais žests. Patiesi.

Tenets kā pa jokam pacēla rokas.

-     Labi, labi, es padodos. Būs tik jauki dabūt tevi atpakaļ, viņš iečukstēja sievai ausī.

Džouna mazliet atrāvās, lai ielūkotos vīra sejā.

-    Tava nelaime ir tā, viņa sacīja, ka tu vēlētos visu manu enerģiju sev vienam.

Viņas skūpsts darīja šo nenoliedzamo patiesību mazliet maigāku.

-    īpaši jau vienu enerģijas paveidu, viņš pasmīnēdams piekrita, pieceldams viņu kājās. Vēl

nemaz nav tik vēls, vai tev tā nešķiet?

' b

Vēlāk, gulēdams viņai blakām atpūties un apmierināts, Tenets dīvainā kārtā nevarēja aizmigt. Parasti pēc mīlēšanās tas bija viņš, kas ātri ieslīga miegā, kamēr Džouna vēl bija nomodā, taču šajā naktī viss notika gluži otrādi. Sievas klusā, dziļā elpošana liecināja, ka viņa jau iemigusi, un viņš pagriezās uz labajiem sāniem, savā iemīļotajā pozā, nolēmis sekot viņas piemēram, cik ātri vien spēdams.

Pēc kādas pusstundas Tenets saprata, ka aizmigt tā ari neizdosies.

Pagriezies uz muguras un aizlicis rokas aiz galvas, viņš gremdējās savos bezmiega prātojumos. Protams, par Petifera lietu. Parasti viņš gulēja kā nosists, taču katrā nopietnākā izmeklēšanā pienāca tāds bridis, kad nebija iespējams iztikt bez pāris negulētām naktīm.

Šajā lietā neapšaubāmi vissatraucošākais bija tas, ka pēc četrām saspringta darba dienām viņi vēl joprojām nebija pārliecināti, vai tā ir pašnāvība, vai slepkavība. Katrs jauns pierādījums, ko izdevās sadabūt, likās apliecinām Džemmas Petiferas vainu, un tomēr… Dažu iemeslu dēļ viņš joprojām vēl nejutās pārliecināts. Kāpēc?

Tagad viņš atkal sāka visu no sākuma, pamazām aplūkodams to loģisko progresiju, kādā lieta ievirzījās viņai par ļaunu. Taču šis ceļš nekur neveda, un viņš atsāka atkal no jauna, šajā reizē mēģinot uztaustīt tos izšķirīgos brīžus, kad bija juties tik tuvu notikušā apjausmai.

Nekādas atšķirības. Beigu beigās Tenets bija tādā pašā strupceļā kā agrāk. Viņš ielūkojās modinātājpulkstenī un klusībā nolamājās. Pustrīs. Rīt viņš jutīsies kā izžņaudzīta lupata. Un tomēr viņš atkal piespieda sevi apgulties, lūkodams domāt par kaut ko citu. Viņš domāja par Lainhemu un viņa māti, par Luīzi, Džounu un misis Mārkhemu, par Benu…

Viņš sastinga. Vai Bens bija ievaidējies? Uzmanīgi, lai nepamodinātu Džounu, Tenets izkāpa no gultas, uzrāva drēbes un, mazliet drebinādamies, devās zēnu apraudzīt. Bens gribēja uz tualeti. Tenets aizveda puisēnu uz tualetes istabu un atveda atpakaļ, tad iekārtoja gultā un apsedza, smaidīdams smaidu, kas liecināja par viņa bažām. Bena piere vēl aizvien bija karsta.

-    Vai tev vēl joprojām sāp vēders?

Bens papurināja galvu.

-     Vai mēs nevarētu vēl ko palasīt, tēt? viņš palūdza.

Pustrijos no rīta? Tenets jau atvēra muti, lai iebilstu, taču pārdomāja. Viņam nenāca miegs, un ja tas Benam ko līdzētu…

-Lūdzu!

-     Labs ir, Tenets apsēdās uz gultas malas, pievilkdams Benu sev klāt. Ko tad mēs darīsim?

Bens parādīja viņam zīmējumu "Atrodi paslēptās kļūmes". Viņi tās meklēja pārmaiņus. Pie astotās kļūmes Bena plaksti jau vērās ciet, bet pie desmitās viņš aizsnaudās. Tenets kādu mirkli sēdēja ļoti klusu, gribēdams pārliecināties, ka Bens ieslīdzis miegā. Viņš dīki pārlūkoja attēlu, meklēdams desmito, vēl nepamanīto kļūmi. Ak, jā, tepat tā bija…

Un piepeši… Likās, ka viņam no acīm būtu nokritusi it kā migla un pavēries kāds slēģis, ielaižot gaismu, kura tagad plūda aumaļām. Viņa smadzenes sāka strādāt, pierādīt un apstrīdēt, pārbaudīt šo dīvaino Petifera nāves gadījuma interpretāciju, kas tik negaidīti pēkšņi pati no sevis bija nostājusies viņa acu priekšā.

Vai tas bija iespējams?

Nedomādams par to, ko dara, viņš pārliecinājās, vai Bens labi ierīkojies, un atgriezās savā gultā, pieglauzdamies Džounai un pateicīgi uztverdams viņas silto starojumu miegā.

Vai tas varēja būt?

Tas, protams, daudz ko izskaidroja īstenībā it visu, kas viņiem bija licies neizprotams. Taču te bija kāds neparedzēts šķērslis. Viņš savā prātā grozīja to gan šā, gan tā, meklēdams izeju.

Taču viss vēl joprojām bija tāpat, kad viņš beidzot laidās miegā.

21.

Nākamajā rītā skūdamies, Tenets atsauca atmiņā savus secinājumus un juta, ka domā par tiem aizvien vēl to pašu. Tie bija pareizi par to viņš bija pārliecināts un juta nekļūdīgumu kaut kur savas būtības dziļumos… Un tomēr tur bija šis viens traucēklis nē, ne gluži traucēklis, bet nepārkāpjams mūris, kaut kas neloģisks, un to vajadzēja aizvākt, ja viņš vēlējās justies apmierināts. Tenets nevarēja vien sagaidīt, kad varēs visu pārrunāt ar Lainhemu.

Taču viņam nācās iegrožot savu nepacietību. Ienācis kabinetā, viņš atrada Lainhemu jau strādājam.

Tenets ieraudzīja uz Lainhema galda kaudzē sakrautās atskaites, seržanta aizmiglotās acis, dienu vecos bārdas rugājus un sacīja:

-    Ko, pie velna, jūs te darāt, Maik? Jūs izskatāties tā, it kā nebūtu gulējis visu nakti.

-Jā, īstenībā…

-      …tā arī ir. Labi, Dieva dēļ, ejiet un savediet sevi kārtībā! Mums nāksies atlikt paskaidrojumus, kamēr jūs izskatīsieties vismaz tikpat kārtīgs kā vakarrīt. Un tad nāciet atpakaļ! Mums jāparunājas.

Lainhema apsarkušās acis apstājās pie Teneta sejas, un viņš novaidējās:

-    Es jau to zināju!

-    Kas noticis? Tenets noprasīja, sākdams uztraukties. Vai jūs esat slims, vai vēl kas atgadījies?

Viņš tiešām cerēja, ka šis "kaut kas" nav nopietnas domstarpības ar Luīzi. Ja Lainhems pavadījis te visu nakti…

-    Nē, nē. Ir tikai… Ak, tas nav svarīgi. Lainhems sāka kārtot aktu vākus, kraudams tos

glītās kaudzītēs.

-    Ko jūs īsti domājat? Jūs taču nevarat uzvesties tā, it kā pasaules gals būtu klāt, un tad sacīt: 'Tas nav svarīgi."

Lainhems apsēdās atpakaļ krēslā un uzlūkoja Tenetu.

-    Labi, pasakiet man tikai, ser… Jūs izskatāties tā, it kā būtu to riekstu pārkodis, vai varbūt nē?

-   Petifera lietu, jūs domājat? Pieļauju, ka jā, bet… Izmisuma izteiksme Lainhema sejā bija tik

acīmredzama, ka izskatījās komiska, un Tenets juta, ka tas ir neuzspēlēts.

-    Kas noticis, Maik? viņš laipni pavaicāja. -Tas pats vien… Ak vai, jūs droši vien nodomāsiet, ka esmu jucis. Vai pārlieku aizdomīgs. Vai nu viens, vai otrs, tas ir skaidrs.

-    Kā jūs to zināt, ja neesmu jums neko teicis? Kaut kas Teneta sejā, kā likās, iedarbojās uz

Lainhemu nomierinoši, jo viņš kādu bridi pētīja vecākā kolēģa vaibstus, pēc tam sacīja:

-    Labi, jādomā, ka nav nekāda iemesla, kāpēc es nevarētu jums to pateikt. Tā tas ir, vispirms jau es cerēju, ka tikšu galā pirmais.

Viņš paraustīja plecus.

-    Pavadīju visu nakti, pārlūkodams aktu vākus. Biju tik bieži redzējis jūs tā darām, kad jūs jutāt, ka mēs tuvojamies atrisinājumam, un es domāju… Ak, esmu sasodīti dumjš, tas ari viss.

-    Ejiet un sakopieties, Maik, pēc tam nāciet atpakaļ, un mēs to pārrunāsim. Tikai ielāgojiet jūsu vecumā es bieži jutos tā, kā jūs šobrīd. Tagad ejiet un pie viena paēdiet brokastis. Neviens nespēj strādāt ar tukšu vēderu, bet man vajadzīga jūsu palīdzība.

Lainhems izgāja. Kamēr viņš bija projām, Tenets prātā pārcilāja notikušo. Tas bija tiesa Maika vecumā viņš bieži bija juties tā kā Maiks pašlaik, tik vien starpības, ka Tenets, gan nebūdams par to pārliecināts, šoreiz sajuta seržantā nepārvaramu vēlmi atrast atrisinājumu pirmajam iespējams, tā bija kāda kompensācija. Bet ko gan seržants vēlējās kompensēt? Vilšanos kādā citā dzīves jomā? Protama lieta attiecībās ar Luīzi. Tas varēja būt tā. Tad nesaprašanās starp viņiem bija dziļāka, nekā Tenetam likās. Vai varbūt viņš izlikās neredzam to, ko negribēja redzēt? Tenets atcerējās sarunu ar Džounu un to, cik neatlaidīgi viņa lūdza ar Lainhemu aprunāties un sadrūma. Vai viņš vairījās no šādiem pienākumiem tāpēc, ka tie bija nepatīkami? Nē, sasodīts, viņš bija devis Lainhemam gana daudz izdevību izrunāties, ja seržants būtu to gribējis. Turklāt, ja Lainhema laulība tiešām bija uzskrējusi zemūdens klintīm, tad viņam vajadzēja lietpratīgu palīdzību, nevis amatierisku gramstīšanos apkārt un garām, jo viņš, Tenets, šajā ziņā jutās kā amatieris. Bet Lainhema darbošanās… jā, tā jau bija cita lieta. Lainhema saprāts šajā jomā bija skaidrs, Teneta palīgam piemērots, un viņam vajadzēja padomāt par to morālo atbalstu, kāds seržantam acīmredzami nepieciešams.

Beidzot Lainhems atgriezās, izskatīdamies diezgan svaigs un možs, un Tenets nodomāja, ka zina, kā to izdevies panākt.

-   Tātad, Maik, viņš sacīja, sēdieties, un apskatīsimies, ko mēs te varam darīt. Ir tiesa, ka domājos zinām, kā īsti risinājusies Petifera lieta, bet tur tomēr ir kāds liels misēklis. Varbūt tur jūs man varēsiet ko palīdzēt, un nav nekāda iemesla uztraukties par to, ka neatradāt atrisinājumu pirmais. Tiešām, neredzu, kāpēc jūs nevarētu turpināt, ja vien vēlaties.

-    Ko jūs gribējāt sacīt? Lainhema acis bija tikko manāmi iespīdējušās, it kā viņš gribētu Tenetam noticēt, taču nespētu sevi piespiest.

-    Teiksim, tā. Kāpēc nepalūkoties uz šo lietu kā mācībuzdevumu? Tad, ja jums izdotos to atrisināt, nākamreiz viss jau liktos daudz vieglāk. Prakse un pieredze tiešām ir ko vērts.

-      Netieku gudrs, kā to izdarīt. Domāju par to visu nakti, Lainhems norādīja uz aktu vākiem, un nekur tālāk netiku.

-      Paklausieties, Maik, Tenets sacīja, pagriezdamies sānis, lai izņemtu no kabatas savu pīpi, labs detektīvs ir ne tikai apķērīgs, apsviedīgs un gatavs nebeidzami garlaikoties, veicot dienišķo darbiņu, viņam ir nepieciešama vēl viena īpašība.

Tenets nolika pīpes galviņu atsevišķi, iepūta kātā un, izskatīdamies apmierināts, tos atkal savienoja.

-     Daži to dēvē par intuīciju un runā par to kā par kaut ko maģisku. Daži uzskata, ka tā var pievilt, un, jāpiebilst, skaidrojošā vārdnīca to definē kā "pēkšņu atklāsmi bez prāta piepūles". Es tomēr to par tādu neuzskatu. Drīzāk gan uzskatu to par spēju uztaustīt sasaites, kuras pastāv, taču nav uzreiz pamanāmas. Zemzemes sasaites varbūt tā varētu sacīt.

-     Es nespēju izsekot jūsu domai, Lainhems bija atkal atsēdies savā krēslā, sakrustojis rokas uz krūtīm un uzmanīgi klausījās. Terapija acīmredzami iedarbojās, un Tenets centās neizrādīt īpašu pašapmierinātību.

-     Labi, teiksim, notikusi motocikla avārija. Šķietamais avārijas iemesls cilvēks nokāpis no ietves, apkārt nepalūkojies, un braucējam nācies pagriezties sānis, viņš apvēlies un sasities. Bet īstenais iemesls ir tas, ka iepriekšējā vakarā vīrs, kas nokāpa no ietves, sastrīdējās ar savu draudzeni un bija tik pārņemts ar domām par šo stridu, ka neskatījās, kurp iet. Sakarība starp šo meiteni un motociklu nav saskatāma uzreiz, taču tā noteikti pastāv. Dzīves audumu veido šie zemzemes tīklojumi, un mūsu darbs daļēji nozīmē uztaustīt tos. Ja mēs tagad piemērotu šo teoriju Petifera lietai…

-      Jā? Lainhems aizrautīgi sakustējās.

Tenets izvilka tabakmaku un sāka piebāzt pīpi,

sarunas laikā piespiezdams tabaku ar rādītājpirkstu.

-    Tātad, kad es pagājšnakt par to domāju, iesāku tā kā parasti, griezdamies atpakaļ un analizēdams, kā jau mēs visi mēdzam darīt. Taču šī lieta likās neparasta ar to, ka parasti jau pašā sākumā zināmais fakts, vai tā ir, vai nav slepkavība, šoreiz nebija skaidrs. Tāpēc ņēmu to par izejas punktu.

-    Jūs domājat to, ka sākāt aplūkot iemeslu, kāpēc tā, mūsuprāt, nevarēja būt pašnāvība?

-    Jā. Tagad turpiniet no šīs vietas!

Lainhema acis koncentrējoties samiedzās.

-     Tātad vispirms jau vispārējais spriedums, ka Petiferam nebija iemesla nonāvēties. Viņa saimniecības vadītāja, sieva, sekretāre, darbabiedri, visi teica vienu un to pašu viņam nav bijis finansiālu rūpju, veselība bijusi laba, arī laulību nekas nav apdraudējis.

Lainhema skatiens satumsa, un Tenets ātri piebilda:

-      Viss ir tiesa. Tas ir svarīgi. Neviens viņa apkārtnē ne mirkli nav domājis, ka ar viņu kaut kas nebūtu kārtībā. Protams, mēs drīz vien atklājām, ka misis Petiferai bijis mīļākais, taču vēl joprojām ticējām, ka viņas vīrs to nav zinājis, kamēr nejauši no viņa bijušās sievasmātes uzzinājām, ka Petifers bijis neauglīgs, tāpēc viņam vajadzēja zināt par sievas neuzticību jau vairākus mēnešus, patiesībā jau kopš tā brīža, kad viņa pateica, ka ir stāvoklī.

-      Nebūt ne nejauši, ser, Lainhems atkal izskatījās apjucis. Es nemūžam neiedomātos doties izvaicāt bijušās sievas māti. Kāpēc par to iedomājāties jūs?

-     Jādomā, šīs lietas piņķerigums lika man atgriezties pie jautājuma par bērniem. Tur kaut kas nesaskanēja. Petifera uzvedība bija tik nekonsekventa. Viņš jau pirms precībām esot pūlējies pār

liecināt savu otro sievu, ka nevēloties bērnus, tomēr ikkatrs apgalvoja, ka viņš juties kā septītajās debesīs, kad viņa kļuvusi grūta. Turklāt doktors Lovrijs man sacīja, ka Petiferam tiešām bērni nav patikuši; lai gan Petifers pieķēries savam audžudēlam, sākumā viņš piekritis bērnu adoptēt tikai tāpēc, lai sagādātu prieku savai pirmajai sievai. Taču šobrīd uz mirkli aizmirsīsim to, atgriezīsimies pie iemesliem, kāpēc mums radās aizdomas, ka tā nav bijusi pašnāvība.

Lainhems piekrita.

-    Jā, un pirmais aizdomīgais fakts bija pierakstīšanās uz brīvdienu ceļojumu. Neviens taču neies maksāt vairākus tūkstošus par ceļojumu dažas stundas pirms tam, kad apņēmies darīt sev galu.

Tenets bija aizdedzis sērkociņu un gaidīja, kamēr skaliņš nodeg līdz galam, tad apdzēsa to ar ašu rokas kustību un noteica:

-   Tā gan. Turpiniet!

289

-    Turklāt bija auto. Kāpēc nopūlēties ar auto labošanu, ja to vairs nevajadzēs? Un tad vēl zīmīte, Lainhems jau bija uzņēmis apgriezienus. Es domāju, nepareizi uzrakstītais Endrjū vārds. Tas tiešām šķita aizdomīgi ja Petifers vienmēr to rakstīja citādi, tad nelikās ticami, ka viņš varētu pēkšņi rakstīt savādāk, pat satraukumā un, protams, šī īpašā vārda forma bija kas tāds, ko varēja

Simpsonc 3

zināt vienīgi Endrjū, protams, ja Petifera vēstules Endrjū neviens nebūtu redzējis. Un tad vēl mēs atradām pirkstu nospiedumus. Kāpēc gan misis Petiferas pirkstu nospiedumiem būtu jāatrodas ne tikai uz portvīna pudeles un tablešu iepakojuma, bet arī uz glāzes, ja, pēc pašas teiktā, viņa nekam nav pieskārusies? Vēlāk mēs noskaidrojām, ka viņa portvīnu dāvinājusi vīram dzimšanas dienā, taču tas nebūt neizskaidro, kāpēc otru nospiedumu nav. Vēl interesantāk, protams, ir tas, ka Petifera pirkstu nospiedumi, ja ari bija uz pudeles, neatradās ne uz iepakojuma, ne glāzes…

-      Tieši tā. Tātad tas bija mūsu atspēriena punkts, lai uzskatītu šo gadījumu par slepkavību un atrastu arī aizdomās turamo.

-      Misis Petiferu. Jā, Lainhems rauca pieri, apkopodams domas. Pēc tam nāca atklājums, ka viņai ir mīļākais, tātad, iespējams, bijis ari motīvs, lai dabūtu vīru nost no ceļa.

-Turpiniet!

-    Jā, pēc tam mēs dabūjām sekcijas rezultātus tie liecināja, ka Petifera veselības stāvoklis tiešām bijis labs, tātad pēdējais iespējamais iemesls pašnāvības izdarīšanai tika atmests…

-     Ja nu vienīgi viņš būtu nonāvējies aiz sirdssāpēm, uzzinādams, ka sievai ir mīļākais.

-              Jā, bet tajā laikā mēs vēl domājām, ka viņš to nezina. Itin nekas viņa uzvedībā par to neliecināja. Gluži otrādi, visi apgalvoja, ka viņš juties ļoti pacilāts… Lainhems aprāvās, pieri saraucis. Kaut gan es tiešām nespēju saprast, kāpēc viņam vajadzēja visus šos mēnešus izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis…

Tenets gaidīja. Vai Lainhems galu galā nepamanīs, cik šāda Petifera ricība nozīmīga?

Likās, ka ne. Lainhems sparīgi purināja galvu, it kā lūkodams atbrīvoties no mulsuma.

-    Es tiešām nespēju saprast…

-    Uz brītiņu atlieciet to malā! Jūs drīz vien sapratīsiet, ja tikai es nekļūdos. Atsāciet ar pēcnāves sekciju!

-    Jā, tātad otrs interesantais fakts bija tas, ka neatradās nekādas saaukstēšanās pazīmes kā sacīja misis Petifera, ar šādu aizbildinājumu viņas vīrs agri devies gultā, un viņa aiznesusi viņam paracetamolu. Un, kad mēs apvaicājāmies citiem, tad atklājās, ka neviens cits arī nav pamanījis nekādus simptomus. Turklāt vēlāk mēs dzirdējām, ka viņa kuņģī nav nekādu paracetamola pēdu…

-    īsāk sakot, viņas sacītajā daudz kas nesaskan.

-    Tieši tā. Un tālāk, Lainhems dedzīgi turpināja, nāk kronis visam mēs atklājam, ka tonakt, kad Petifers nomira, misis Petifera likusi savam mīlniekam nakts vidū vest viņu no Londonas uz Painlodžu. Viņa apgalvo, ka steigusies turp pēc vīra lūguma, kas izteikts pa telefonu. Kā viņa izsakās, Petifers pieprasījis, lai sieva atgriežas, un vēl viņa apgalvo, ka tad, kad atbraukusi, nav tikusi iekšā mājā un tūlīt braukusi atpakaļ uz Londonu. Lī apliecina, ka viņi gandrīz tūlīt braukuši atpakaļ, taču viņš nav devies uz māju kopā ar Džemmu, un tas nozīmē, ka viņa apmēram minūtes desmit sabijusi Painlodžā tieši tajā laikā, kad Petifers ieņēmis zāles. Tātad viņai bija ne tikai motīvs, bet ari izdevība. Bet… Lainhems aprāvās.

-Jā, nupat kļūst interesanti, vai ne? Bet…

Bet, Lainhems lēni turpināja, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus tā, it kā skaļi domātu, tik daudz kas no viņas sacītā vai darītā šķiet neizprotami. Ja viņa nogalinājusi vīru un izdarījusi to tā, lai viss izskatītos pēc pašnāvības, nav saprotams, kāpēc viņa tomēr uzstāja, ka tā nevarēja būt? Kāpēc viņa rādīja ceļojuma apmaksas kvīti, kāpēc viņa necieta klusu? Kāpēc vajadzēja sacīt, ka viņš bijis saaukstējies, ja tā nebija? Vai teikt, ka dots Paracetamols, ja tas nav ticis darīts? Kāpēc galu galā viņa nav pacentusies sagādāt sev pieklājīgāku alibi nekā Londonas viesnīcā ar mīļāko pavadītu nakti, ja patiešām vīru nogalinājusi? Un kāpēc viņa brīvprātīgi atzinās, ka nakts vidū kopā ar Lī uzņēmusies šo aizdomīgo braucienu uz Starrendenu, kad viņai vēl nebija nekādu aizdomu par to, ka mēs varētu to atklāt? Protams, atliek vēl iespēja, ka viņa, tik cītīgi līdzdarbodamās, mēģinājusi novērst no sevis aizdomas, tā sacīt, tēlojusi nevainīgo, taču tas joprojām nav izskaidrojums, kāpēc viņas sacītajā tik daudz neatbilstību. Vai varbūt… viņš šaubīgi apklusa.

Lainhems jau gandrīz bija pietuvojies kritiskajam punktam. Tenets attapa, ka aizturējis elpu. Viņš jutās neērti arī kādas neizprotamas sajūtas dēļ to bija grūti izskaidrot. Varbūt tās bija bažas, ka Lainhems varētu nonākt pie tā paša secinājuma, kuru Tenets bija uzskatījis par sasniedzamu tikai viņa paša modrajai intuīcijai.

-    Vai varbūt viņa to visu darījusi un teikusi, tik tiešām visam noticēdama? Lainhems nobeidza teikumu.

Izklausījās, ka viņš ir nikns un apjucis, it kā priekšā slietos nepieejama kalna virsotne.

-    Turpiniet, turpiniet, sasodīts! Neapstājieties! Iedziļinieties!

-    Bet kā, ser? Es tiešām nesaprotu, kur tas viss novedīs.

-     Sapratīsiet! Sapratīsiet! Tikai turpiniet! Ja viņa to visu darījusi un teikusi, tam ticēdama…

-    Tad, Lainhems lēni sacīja, jādomā, ka viņu kāds par to pārliecinājis.

-    Kas? Tenets klusi pavaicāja.

-    Tas varēja būt vienīgi… Lainhems aprāvās. Nē, tas nevar būt.

-    Kas? Sasodīts, pasakiet taču, puis!

-    Petifers? Lainhema seja bija īsts mulsuma iemiesojums.

Tenets lēni un apmierināti pamāja.

-    Petifers.

-     Bet tas taču ir neloģiski! Lainhems iesaucās.

-    Vai tā ir? Padomājiet taču, Maik! Kāpēc, piemēram, viņam vajadzēja sacīt, ka saaukstējies, ja tā nebija?

-     Lai Džemma par viņu iežēlotos? Lai viņa tāpēc nebrauktu uz Londonu? Nē, tā nevarēja būt. Viņa taču teica, ka vīrs uzstājis, lai viņa tomēr brauc. Un, ja mēs uzskatām, ka viņa darbojusies, visam noticēdama, un visu laiku runājusi patiesību… Tas nav tas. Es tiešām nesaprotu, kāda vella pēc viņam vajadzēja melot.

-    Oho, turpiniet, Maik! Nepadodieties! Tenets steigdamies pārlieku spēcīgi iepūta pīpē, un klēpī nolija dzirksteļu lietus. Viņš pielēca kājās, notraukdams tās zemē ar roku. Un beidziet vaikstīties, lūdzams!

-    Vai izsaukt ugunsdzēsējus?

-    Domājiet par savu darbu, Tenets norūca, atkal apsēzdamies. Ja viņš vēl dzirdēs kādu jociņu par ugunsdzēsējiem…

Viņš nemūžam nespēja aizmirst dienu, kad neviļus bija aizdedzinājis papīrkurvi, iemetot tur vēl nenodzisušu sērkociņu, turklāt tieši pirms iziešanas no kabineta. Sagruzdušais paklājs tika nomainīts tikai pēc vairākiem gadiem, priekšniecībai nemitoties kurnēt par nodokļmaksātāju naudas izšķērdēšanu, noziedzīgu vieglprātību un briesmām, kādas draud no smēķēšanas (pats priekšnieks, protams, bija nesmēķētājs).

-    Turpiniet! Kāpēc viņam vajadzēja sievu tīši maldināt? Tenets neatlaidās.

Lainhems apjukumā nošņirkstināja zobus un blieza ar dūri pa galdu.

-   Tas nekur neder. Es to nespēju saprast.

-     Labi, nomierinieties! Pamēģināsim no citas puses. Atgriezīsimies pie tā, ko jūs teicāt pirms kāda brītiņa viņam jau vairākus mēnešus bija jāzina par sievas neuzticību, patiesībā jau kopš tā brīža, kad uzzināja, ka sieva ir stāvoklī, taču viņš to nekādi neizrādīja. Padomājot par viņu, par to, kāds cilvēks viņš bija kāda, jūsuprāt, varēja būt viņa reakcija, to dzirdot?

Lainhems pārdomāja.

-     Pagājušajā naktī tiku par to domājis. Man liekas, viņš būtu ļoti nomākts, protams, taču to neizrādītu… Šo savu noslēpumu viņš nav atklājis daļēji tāpēc, ka bija ļoti savaldīgs cilvēks, daļēji tāpēc, ka nevēlējās, lai viņa uzzina, ka ziņa, kuru tam pateikusi, ir divkārša un liecina ari par sievas neuzticību.

-     Petifera neauglība? Jā. Tātad, lai slēptu savus īstenos pārdzīvojumus, viņš izlikās priecājamies. Un tālāk?

-     Neesmu ne par ko pārliecināts. Kad beidzot bija iespējams to visu pārdomāt, viņš droši vien bija ļoti noskaities. Domāju, viņš to ne mirkli neizmeta no prāta. No doktora Bersona teiktā mēs zinām, ka Petifers bija ļaunatminīgs un, ja viņš jutās smagi vīlies… Domāju, viņš gribēja sievu sodīt.

-    Jā, bet kā?

-    Tātad nav nekādas runas par to, ka viņš būtu gribējis sievai ko pārmest. Viņa tad gluži vienkārši varēja vīru pamest un aiziet pie mīļākā. Un, pat ja viņa to nedarītu, viss viņu starpā nekad vairs nebūtu tā, kā bijis. Tātad viņa sodu nesa-

nemtu, vai ne? Un mēs zinām, ka viņš netika atnē-

* 7 ' » *

mis sievai mantošanas tiesības.

-    Kas ir visai interesanti, vai ne?

-    Tātad kāda jēga būtu nogalināties? Tas taču ļautu viņai doties pie Lī kā bagātai sievietei.

-    Mierīgāk, Maik! Jūs pārāk steidzaties. Mēģiniet iedomāties sevi viņa vietā! Viņš grib sievu sodīt. Un jautājums ir tikai kā? Tagad mēģiniet iztēloties, kā tas viss notika. Ko viņš darīja?

-Taču… neko, manuprāt.

-    Nedomāju vis, ka tā. Pārdomājiet vēlreiz, ko visi teica par viņu un par šo laulību!

-     Ka šajā dārziņā bijis pārāk daudz rožu, jūs gribējāt sacīt?

-    Pārāk daudz rožu?

Lainhema acis samiedzās.

-    Jūs domājat, ka viņš tīši liekuļoja, lai radītu tādu iespaidu?

-    Padomājiet par to dienu, kad viņš mira! Visi apgalvoja, ka viņš bijis neparasti labā garastāvoklī, vai ne?

-    Jūs domājat, ka tas bija tēlots? Labi aprēķināts, lai viņus maldinātu?

-    Viņus jā. Un varbūt arī… mūs.

-Mūs? Bet…

-     Padomājiet taču, Maik! Kas tagad ir mūsu rīcībā? Vēlēšanās atriebties sievai. Tīša vēlme maldināt ikvienu, kas viņu pazinis, un galu galā ikvienu, kam būtu jādod liecība viņa nāves gadījumā. Tātad ikviens varēja teikt, ka viņam nav bijis nekāda iemesla izdarīt pašnāvību.

Tenets apklusa. Lainhema skatiens bija aizplīvurots, mute pavērusies. Viņš vārda pilnā nozīmē izskatījās apstulbis.

-     Vai redzat? Tenets noprasīja, apmierinājumā gari nopūzdamies.

Lainhema lūpas sakustējās, taču neizdvesa ne skaņas. Galu galā viņš nogārdza:

-     Viņš rūpējās, lai viņai piesietu lietu… Jūs taču tā domājat, vai ne?

Kādu mirkli viņš klusēja, pēc tam izgrūda:

-    Bet tas taču ir galīgi stulbi! Pilnīgi neticamas blēņas! Atvainojiet, ser, bet jūs nevarat gaidīt, lai es noticu, ka viņš, sodīdams savu sievu, nolēma nogalināties tā, lai izskatītos, ka viņa to nogalinājusi! Tas taču nozīmētu nogriezt degunu, lai izdaiļotu seju!

-    Bet kāpēc ne? Vai tad jūs neredzat, ka tas ir perfekts atrisinājums. Viņš vienā rāvienā būtu atspēlējies sievai un justos pārliecināts, ka viņa nevarēs doties pie mīļākā vai baudīt mantojuma priekšrocības.

-     Perfekts atrisinājums! Vai jūs neesat aizmirsis kādu mazu sīkumu, proti, ka viņam bija jānogalinās, lai dabūtu to gatavu?

-    Ak, jā. Labi, tas ir tas traucēklis, par kuru es jums agrāk minēju.

-Traucēklis! Lainhems dziļi ievilka elpu un, acīmredzami pūlēdamies atgūt savaldību, lai varētu pārdomāt, turpināja: Paklausieties, ser, es negribu likties rupjš vai… pretoties augstākstāvošajiem, zinu arī, ka jums jau šad un tad ienākušas prātā dīvainas idejas, tomēr galu galā izrādījusies taisnība, bet…

-     Šajā reizē es, jūsuprāt, esmu šāvis pār strīpu, vai tiesa? Neuztraucieties, Maik, es varu saprast, kā jūs jūtaties. Un man jāpiebilst, ka arī es pats jutos tāpat, kad pirmoreiz to apjautu tomēr apsveicu. Jūs taču to paveicāt, vai ne?

-    Paveicu ko?

-    Izdomājāt, kas par lietu. Jūs pats.

-    Vai tad tas biju es, ser?

-     Jā, es atzīstu, ka šad un tad jūs mazliet paskubināju, bet…

-     Nē, es tā nedomāju. Manuprāt, es nejutos pārliecināts, ka esam atraduši īsto atrisinājumu, tas viss. Redziet, ser, doktors Petifers bija gudrs cilvēks. Ja nu reiz viņš patiešām bija tik ļaunatminīgs, kā jums šķiet

-    kāpēc viņam nepalikt dzīvajos, lai redzētu, ka sieva cieš? Šajā gadījumā viņam nebija nekāda gandarījuma, nezinot to, vai plāns izdevies, vai ne.

-    Iespējams, ka viņš par to parūpējās. Šā vai tā

-     lai cik tas neprātīgi izklausītos, esmu pārliecināts, ka citādi nebūs bijis, Tenets izkratīja pīpi un nervozi devās pie loga. Mani uztrauc tas, Maik, ka te kaut kā trūkst. Kaut kur jābūt raksta

galam, kas izskaidrotu visu, kaut kam tādam, kas liktu mums izsaukties: "Ak, jā, tā tas varēja notikt, tāpēc viņš varēja to izdarīt!"

Zvanīja telefons. Lainhems pacēla klausuli, ieklausījās un vērīgi pavērās Tenetā.

-             Es viņam pateikšu, seržants noteica, un vīpsnā pamazām pagaisa no viņa sejas. Domāju, viņš tūlīt dosies ceļā.

Viņš nolika klausuli.

-Tātad?

Lainhems turpināja smaidīt.

-            Maik, vai jūs nenoslaucītu no sejas to dumjo ņirgu un nepateiktu… kas tur zvanīja, ko?

-             Ja jūs būtu pacēlis klausuli un es jums to pavaicātu, jādomā, jūs sacītu, ka tas bija Liktenis, ser.

-             Maik… izklausījās, it kā Tenets grieztu zobus.

-            Tā bija misis Petifera, ser. Viņa teica, tas esot steidzīgi.

-    Vai viņa pateica, par ko ir runa?

-    Viņa nevēlējās to apspriest pa telefonu. Šķiet,

vina šorīt saņēmusi vēstuli. Tā visu izskaidrošot.

» [2] v

"Mēs laikam izskatāmies kā divi Cešīras kaķi,"* nodomāja Tenets un noteica:

-    Ko tad mēs gaidām? Dosimies turp.

-     Viņa droši vien nepateica, no kā tā ir, Tenets sacīja.

Lainhems papurināja galvu. Viņš brauca ātri, taču apvaldīti.

-     Viņa sacīja, ka labāk neteikšot, kamēr ieraudzīšot mūs.

-    Es domāju… Tenets zināja, ka tiešām nav pamata prātojumiem, taču nespēja rimties.

-    No viņas vīra? ieminējās Lainhems, uzmetis Tenetam blēdīgu skatienu.

-    Jūs domājat kādu aizkapa balsi, vai? Mazliet melodramatiski vai jums nešķiet? Turklāt viņš diez vai būtu rakstījis divas vēstules, vai ne? Ja būtu kas sakāms, viņš to pateiktu atvadu vēstulē pirms pašnāvības.

-    Taču pašnāvnieka vēstule vienmēr nokļūst atklātībā. Varbūt viņš negribēja, lai kāds cits to lasītu vienīgi viņa sieva.

-     Iespējams, protams. Kā izklausījās? Misis Petiferas balss?

-    Es teiktu, ka atvieglota.

-    Atvieglota… Tenets prātoja. Lai kā tas būtu, viņš sacīja, kad auto iegriezās Bromptonleinā, mēs to drīz vien uzzināsim.

Misis Praisa atvēra durvis tūlīt pat. Uz ozolkoka šķirsta šorīt atradas mala trauks ar krizantē-

I

mām un dižskābarža zaru varakrāsas lapām to košās nokrāsas atspulgojās spoži nopulētajā virsmā.

-    Misis Petifera tūlīt nonāks lejā.

Viņa ieveda abus viesistabā.

-    Kā viņa šodien jūtas? Tenets pavaicāja.

Misis Praisa tikko manāmi paraustīja plecus.

-     Kā liekas, mazliet labāk. Mazliet jautrāka. Domāju, ka viņa ar šīrīta pastu saņēmusi kādas labas ziņas. Tomēr brokastīm viņa nepieskārās.

Kāpnēs varēja dzirdēt soļus, un pēc brīža istabā ienāca misis Petifera. Vakardienas izmisuma pēdas vēl joprojām varēja manīt zem acīm bija tumši loki, taču viņa vairs neizskatījās salauzta un sabrukusi. Šajā rītā viņa bija pacentusies nogrimēt seju un izmazgājusi matus tie viļņoja viņai ap pleciem kā mirdzošs plīvurs. Viņa bija apvilkusi citu krokās savilktu tērpu no Indijas kokvilnas auduma šoreiz tas izrādījās ieturēts baltos, zaļganos toņos, kas izcēla acu krāsu. Tagad pirmoreiz Tenets apjauta to skaistuma ilūziju, kādu viņa allaž tik veiksmīgi spēja radīt uz skatuves. Šī bija tā Džemma, kurā iemīlējās Petifers. Viņa nesa kādu aploksni un biezu grāmatu.

-      Labrīt, inspektor, viņa sacīja. Labrīt, seržant. Sēdieties! Misis Praisa, mans sakāmais attiecas uz doktora Petifera nāves gadījumu, un jūs tik ilgi bijāt kopā ar viņu… varat palikt, ja vēlaties. Viņa apsēdās uz viena no krēsliem pie kamīna.

Tenets izvēlējās atzveltnes krēslu otrpus kamīnam. Misis Praisa stīvi apsēdās uz neliela krēsla pie mazā rakstāmgaldiņa, bet Lainhems uztupās uz pašas dīvāna maliņas. Viņš izņēma savu piezīmju grāmatiņu.

Šī vēstule pienāca šorīt.

To pateikusi, Džemma pasniedza vēstuli Tenetam. To paņemot, inspektorā uzvirmoja priekšnojauta. Viņš apskatīja parakstu. Benedikts Rendels? Tenets nekad nebija par tādu dzirdējis. Viņš ātri pārlasīja īso vēstullti.

"Dārgā misis Petifera!

Tikai vakar atgriezos no atvaļinājuma un tikai tad uzzināju par Jūsu vīra nāvi. Viņš bija labs ārsts un mans draugs daudzus gadus; tā ir traģēdija, ka viņš nespēja tikt galā ar notiekošo. Un tomēr es nespēju nejusties vainīgs par to, ka nenojautu, cik liels un nepārvarams bija viņa izmisums.

Ja ir kas tāds, ko varētu darīt Jūsu labā, jebkurā laikā nešaubieties un zvaniet man!

Ar visdziļāko līdzjūtību

Benedikts Rendels."

Lasot Teneta prāts atsāka darboties. Ko šis vīrs ar to gribēja teikt? Bija tikai viens vienīgais iespējamais izskaidrojums. Bet kāpēc gan ne…?

-     Kā redzat, šis kungs ir domājis, ka es sapratīšu, ko viņš gribējis sacīt, Džemma paskaidroja. Tāpat kā Lainhems un misis Praisa, viņa neatlaidīgi lūkojās Tenetā.

-    Un ko tad viņš gribēja teikt? Vai drīkst? Tenets pagaidīja viņas atbildes mājienu un tikai tad pasniedza vēstuli Lainhemam.

-    Ak, man par to, protams, nebija ne jausmas, un es viņam piezvanīju. Mēs bijām tikušies redzējušies uz īsu mirkli reizi vai divas. Viņš ir konsultējošais neiropatologs Starrendenas klīnikā. Šajā jomā viņš ir liela autoritāte, viņam bija prakse Harlejstrītā.

-    Ko viņš teica?

-    Ka mans vīrs slimojis ar izkaisīto sklerozi multiplo sklerozi, kā to reizēm dēvē.

Misis Praisa ātri ievilka elpu ar tikko dzirdamu šņācošu skaņu.

-   Jā, sacīja Džemma, viņu uzlūkodama. Tagad jūs sapratīsiet, ko tas viņam nozīmēja, misis Praisa.

Un viņa atkal pagriezās pret Tenetu.

-    Kā rādās, mans vīrs lūdzis misteru Rendelu nekad nevienam par šo diagnozi neko neminēt,

pat man, ja mēs kaut kad satiktos. Misters Rendels nodomāja, ka Arnolds kādā izdevīgā gadījumā gribējis pats to man pateikt, un nosprieda, ka Arnolda nāve viņu no šā solījuma atbrīvojusi. Viņš bija ļoti pārsteigts, uzzinājis, ka es neko par to neesmu nojautusi.

Viņa pašūpoja galvu.

-   Mans vīrs nespēja to pārdzīvot, inspektor. Viņš bija tik lepns, tik skaudri neatkarīgs… tādas nākotnes izredzes viņam tiešām nebija pieņemamas.

Misis Petifera nodrebinājās, un tik ātri, ka Tenetam gandrīz vai šķita, ka tas tikai izlicies viņas acīs parādījās un pazuda pretīguma izteiksme. Tenets atcerējās, ko Debora Čīversa bija viņam teikusi par Džemmas bailēm no slimībām.

-    Biju dzirdējis, Tenets sacīja, taču zinu par to pārāk maz.

-    Misters Rendels man paskaidroja. Un es vēl pameklēju medicīnas leksikonā, viņa atzīmētā vietā atvēra grāmatu, kas atradās klēpī, un pasniedza to Tenetam.

-    "Nezināms slimības izraisītājs saārda galvas un muguras smadzeņu nervu apvalkus," Tenets skaļi nolasīja. "Smagākos gadījumos audi sabrūk, un nervi pārstāj funkcionēt."

305

-    Nezināms slimības izraisītājs, Lainhems sacīja. Cik briesmīgi!

Simpsone 3

-    Es zinu, Džemmas acis šausmās satumsa no iedomas vien. Misters Rendels teica, ka cēlonis neesot atklāts. Ģimenēs, paldies Dievam, tas neizplatoties tālāk, viņa sargājoši salika rokas uz vēdera. Un tā nav lipīga. Šī slimība, kā rādās, raksturīga mērenam klimatam kā šeit, un mans vīrs bija vecāks, nekā cilvēki parasti mēdz būt saslimšanas laikā. Te ir sacīts, viņa norādīja uz leksikonu, ka tipiski šīs slimības upuri ir jaunieši.

-     Kas ir rakstīts par simptomiem? Lainhems noprasīja, lūkodamies Džemmā tādās kā fascinējošās šausmās.

-     "Vājums, tirpšana," Tenets skaļi lasīja, "redzes dubultošanās vai vājināšanās, grūtības ar staigāšanu vai juceklīgas kustības." Tas laikam ilgst dažas dienas, pēc tam var pazust. Taču atkal atkārtojas pēc nenoteikta laiksprīža nedēļas, mēneša, pat gada vai gadiem. Galvenais, ka lēkmju sērijas mainās ar atveseļošanās periodiem. Te ir sacīts, ka tāpēc šo slimību bieži vien neizdodas savlaicīgi atklāt tās agrīnajās stadijās. Acīmredzot, kad simptomi pazūd, upuris nodomā, ka tie pazuduši uz visiem laikiem, un aizmirst par tiem līdz nākamajai reizei.

-     Tā ir, Džemma sacīja. Misters Rendels sacīja, ka tas varot atkārtoties daudzreiz un ilgstot gadiem, līdz beidzot pacients kaut ko uzsākot.

-    Tātad jūsu vīram radās aizdomas, ka varētu būt kļuvis par šīs slimības upuri, un viņš konsultējās ar doktoru Rendelu?

-    Tā tas bija. Skaidrs, ka, būdams ārsts, viņš varēja griezties tieši pie konsultanta. Parasti cilvēki nonāk pie konsultanta tikai ar savu ārstējošo ārstu nozīmējumiem. Un, protams, viņam radās aizdomas par šo kaiti agrāk, nekā būtu radušās vairumam cilvēku.

-    Tāpēc citi cilvēki vēl nekādas izmaiņas viņa uzvedībā neievēroja, un nevienam neradās aizdomas par to, kas patiesībā notika.

-    Tieši tā.

-     Atminos, doktors Lovrijs man sacīja, ka vienbrīd jūsu vīrs bažījies, vai tikai viņam nevajadzēs brilles, taču pēc tam tās izrādījušās nevajadzīgas. Tā būs bijusi viena no agrīnajām slimības lēkmēm.

-    Tā sacīja ari misters Rendels. Kā šķiet, mans vīrs pārbaudīja redzi, bet tad simptomi pazuda, un viņa redze izrādījās perfekta. Tajā laikā atgadījās ari tā kļūme ar kājas muskuli. Laikam tas ir raksturīgi cilvēkam ar nekoordinētām kustībām…

-   To es atceros, bilda misis Praisa. Ak vai, atvainojiet, misis Petifera, es negribēju jūs pārtraukt.

-    Viss kārtībā, misis Praisa. Turpiniet!

-    Redzēju, kā tas notika, tas viss. Es tobrīd lūkojos pa virtuves logu. Doktors Petifers nāca pa dārza celiņu, pēkšņi paklupa, sagrīļojās un pakrita. Es izskrēju ārā, bet viņš jau bija piecēlies. Taču es neko nesapratu. Pamanīju, ka tur nebija nekā tāda, pret ko viņš varētu paklupt.

-    Un cik sen tas bija vai to jūs varat pateikt? Tenets noprasīja.

-    Apmēram pirms astoņpadsmit mēnešiem.

-    Tikai dažus mēnešus pēc tam, kad mēs apprecējāmies, Džemma sacīja. Tātad jūs paši redzat… viņa nodrebinājās, un sejā uz mirkli parādījās pretīguma izteiksme.

Jā gan, Tenets redzēja ļoti labi. Beidzot bija atklājies ticams iemesls Petifera pašnāvībai Petifers bija vingrošanas fanātiķis, kā viņu nosauca Lovrijs… Piedzīvot ne tikai pamazām pārņemošu nekustīgumu, paralīzi un atkarību, bet arī dievinātās sievas riebumu… Tā patiesi būtu traģēdija. Atklāsme par viņas neuzticību būs bijis pēdējais sitiens.

-     Bet pēcnāves sekcijā… ieminējās Lainhems, un Tenets uzmundrinoši pavērās viņā. Par šo punktu arī viņš pats bija nodomājis painteresēties, … bet pēcnāves sekcijā nekas tāds neatklājās.

-     Es tikko vaicāju doktoram Rendelam, -

Džemma sacīja. Tas parastajā sekcijā varot ari neparādīties, īpaši jau slimības agrīnajās stadijās. Pat ļoti pieredzējis patologanatoms varot to palaist garām. Vai ar jums viss kārtībā, misis Praisa?

Saimniecības vadītāja bija izvilkusi mutautiņu un slaucīja acis. Viņa purināja galvu, un seja bija sāpēs savilkta.

-     Es nespēju tam ticēt, viņa sacīja. Iedomājoties, ka doktors… Misis Praisa atkal papurināja galvu un piecēlās ar asaru aizmiglotām acīm. Jūs mani atvainosiet…

Džemma aplika roku saimniecības vadītājai ap pleciem, pavadīdama viņu līdz durvīm.

-     Kāpēc jūs nevarētu iet un uz bridi atgulties? Ja vēlaties, paņemiet brīvdienu. Es ļoti labi tikšu galā, esiet bez rūpēm!

Misis Praisa izšņauca degunu un izslējās, atliekdama plecus.

-     Es jutīšos labāk, ja kaut ko darīšu, viņa sacīja, taču es jums pateicos.

Izskatījās tā, it kā abas sievietes beidzot būtu atradušas kopīgu valodu vismaz tā nodomāja Tenets, viņās nolūkodamies.

Kad saimniecības vadītāja bija izgājusi no istabas, Džemma atgriezās savā vietā un nostājās pie kamīna, pretī Tenetam.

-             Te nu mēs esam, inspektor. Jāteic lai ari mani ļoti sarūgtina vira rīcība, un acis iemirdzējās asaras, kuras viņa ātri norausa, tas ir liels atvieglojums uzzināt, ka tiešām bijis iemesls…

Tenets pamanīja, ka Lainhems tikko manāmi sakustas.

-      …un es priecājos bērna dēļ, ka neskaidrības ir noskaidrojušās. Viņa novietoja savu sargājošo roku uz piemilzušā vēdera. Tas būtu tik nelāgi viņa tēvs izdarījis pašnāvību, un mums pat nav zināms iemesls…

Tenets piecēlās.

-      Jā. Taču ir vēl viens jautājums, kuru man gribētos jums uzdot. Kurš īsti izdomāja, ka jums jādodas uz Londonu tovakar, nevis kādu citu vakaru? Jūs vai jūsu vīrs?

Viņa mirkli apdomājās.

-     Domāju, ka viņš. Jā, tā bija. Es lasīju lugu, pārdomāju lomu un, kā jau jums sacīju, vienkārši nejaudāju izlemt, pieņemt to vai ne, un Arnolds ierosināja, ka es varētu doties pie sava aģenta, lai par to aprunātos.

-    Kad tas bija?

-     Ak, ļaujiet atcerēties… Kaut kad pagājušās nedēļas sākumā.

-     Un kurš no jums izdomāja, ka jābrauc tieši pirmdien?

-     Arnolds. To atceros tāpēc, ka zināju: misis

Praisa būs prom visu nakti, un izdomāju, ka aizbraukšu citudien. Bet Arnolds teica, ka nē; tas dotu izdevību pabeigt kādu darbu, ko viņš jau sen ieplānojis. Tas bija viņš, kas uzstāja, lai es pa nakti palieku Londonā. Viņš teica, ka es tad tik ļoti nenoguršot… viņas sejas izteiksme bija izmainījusies. Biju to aizmirsusi. Domāju, ka viņš gribēja dabūt mūs abas ārā no mājas. Droši vien negribēja riskēt, lai kāda no mums viņu neatrastu nelaikā, pirms… pirms… viņa sāka purināt galvu, jo acīs parādījās asaras un tecēja lejup pa vaigiem.

Lainhems nogaidoši uzlūkoja Tenetu. Bija skaidrs, ka viņš gaida, kad Tenets sagraus viņas ilūzijas.

-    Es nevaru izturēt domu, viņa sacīja, ka viņš pēdējā brīdī savu nodomu mainīja, sauca mani palīgā, bet es… devos projām, atstādama viņu nomirt. Ja vien es kaut kā būtu tikusi iekšā…

-    Ja es būtu jūsu vietā, tad gan par to daudz nebēdātos. Pazīstot jūsu vīru kā jūs domājat, kas tā būtu par dzīvi, kādu viņam nāktos dzīvot, slimībai progresējot?

Misis Petifera saknieba lūpas un pašūpoja galvu.

-     Domāju, ka jums ir taisnība, viņa šaubīgi sacīja.

Tenets piecēlās atkal.

-    Tā vai citādi, bet neskaidrības beidzot šķiet noskaidrojušās. Nedomāju vis, ka mums vēl nāksies jūs traucēt.

Viņa izšņauca degunu, lūkodama pasmaidīt, un sekoja viņam vestibilā.

-    Ziniet… viņa ierunājās.

Ārdurvis jau bija puspavērtas, bet Tenets un Lainhems apstājās un pieklājīgi pagriezās atpakaļ.

-    Tās ceļojuma biļetes… viņa sacīja. Sāku domāt, ka tā ir Arnolda pēdējā atvadvēstule man. Iedomājos, ka viņš ar tām liek saprast: "Dzīvo tālāk! Un priecājies!"

Tenets ar Lainhemu aši saskatījās ar to pietika. Ātri atvadījies no Džemmas Petiferas, Tenets bīdīja Lainhemu uz auto. Viņš iestūma seržantu pasažiersēdeklī. Šajā reizē likās drošāk, ja pie stūres sēstos pats.

-    "Dzīvo nost un priecājies" jā gan, patiešām, Lainhems eksplodēja, kad viņi aizsprādzēja drošības jostas. Neticami, vai ne? Patiešām neticami!

-    Ko tas galu galā nozīmē? Lainhems gribēja nokratīt šo nastu tūlīt pat. Un visa tā muldēšana par bērnu. Kuru viņa grib izmuļķot?

-     Varbūt sevi pašu? Tenets klusi noteica. Vai varbūt viņa patiešām tam tic. Galu galā, Maik, jāatceras, ka, viņasprāt, vīrs gluži labi varētu būt tēvs. Viņai nav ne jausmas, ka viņam nevarēja būt bērnu, par to mēs varam būt pārliecināti.

-Taču tas nav pareizi!

-    Kas tad?

-    Ļaut viņai joprojām domāt… visu to, ko viņa domā. Vispirms jau, ka viņš ir nogalinājies tikai savas saslimšanas dēļ. Ka nav zinājis par viņas neuzticību… un domājis, ka bērns ir viņa… Un vēl visas tās blēņas par ceļojumu kā dāvanu gaišajai nākotnei, lai viņa būtu laimīga kaut gan mēs zinām, ka Petifers mēģināja vērst uz viņu aizdomas par slepkavību… Dieva dēļ!

-   Tātad jūs beidzot esat par to pārliecināts?

-    Ak, jā. Nav nekādu šaubu. Jums bija taisnība kā parasti, viņš piebilda ar greizu smīniņu. Jūs, ser, taču noteikti nedomājat to tā atstāt?

-    Jūs domājat, ka mans pienākums būtu viņai to visu paskaidrot?

-    Jā gan.

-    Kāpēc?

-Tā…

-    Lai sodītu viņu par grēkiem, vai tā?

Lainhems izskatījās nokaunējies.

-    Nē, Maik. Mans darbs ir beidzies, viss ir galā. Mūsu pienākums bija nokļūt līdz patiesībai, un mēs to paveicām. Un turklāt viņa varbūt šobrīd vēl to nesaprot, taču par visu vēl nāksies samaksāt.

-    Kā jūs to domājat?

-     Pagaidiet, kamēr tiksim atpakaļ darbā, tad es jums pateikšu. Lai gan agrākie notikumi liecina, ka jūs to varētu izdomāt ari pats.

Lainhems neatbildēja, un, ielūkojies viņam sejā, Tenets noprata, ka prātošana jau sākusies un seržanta taisnīgās dusmas noplakušas.

Tenets pagrieza stūri, lai apbrauktu velosipēdistu, kas pēkšņi parādījās mašīnai priekšā. Viņi tuvojās pilsētas centram, un priekšpusdienas satiksme pamazām pieņēmās spēkā.

Viņš pievērsās mašīnas vadīšanai, lai koncentrētos tikai uz to.

23.

Pabeidzis Petifera lietu, Tenets jutās nopelnījis brīvu svētdienu. Visi nepieciešamie papīri tiks sarakstīti pirmdien. Taču Džouna bija apsolījusi vest misis Mārkhemu uz Bekshilu…

-     Kāpēc es pats nevarētu jūs aizvest? viņš piedāvāja. Tā būs svinamdiena. Mēs pavadīsim dienu pludmalē.

-    Cik skaista doma, dārgumiņ! Džouna viņu apskāva. Es uzvilkšu jauno svīteri, lai to atzīmētu.

-    Satriecoši, tēt!

To teica Bens.

-Tu būsi brīvs veselu dienu, tēt!

To sacīja Bridžita.

-     Jā, mīlīši. Veselu dienu, Tenets apslāpēja vainas apziņu par to, ka tik parasts notikums liekas kaut kas neiedomājams.

Spīdēja saule, ceļi bija tukši, viņi visi jutās kā brīvdienās, un diena aizsteidzās jo ātri. Viņi nodeva misis Mārkhemu visnotaļ iepriecinātās vedeklas rokās un pēc tam devās uz pludmali. Viņi te vēl nebija bijuši un jutās ļoti priecīgi, redzēdami, ka tā ir smilšaina.

-     Es priecājos, ka ieliku ari spainīšus un lāpstiņas, nomurmināja Džouna, kad viņi apmetās izvēlētajā vietā.

Bridžita un Bens tūlīt ņēmās strīdēties un zīmēt smiltīs plānu ar grāvjiem iežogotai pilij un paceļamam tiltam. Džouna un Tenets kādu mirkli viņus uzmanīja, pēc tam norunāja darīt to pārmaiņus, lai viens uzmanītu abus, kamēr otrs atpūšas.

Tenetam patika sauļoties, un tik jauka diena kā šī šajā gadalaikā bija liels retums. Viņš tīksmi gozējās maigajā siltumā, izbaudīdams, kā tas iesūcas ādā, miesā, pat kaulos tā viņam likās. Kaiju žēlabainie brēcieni, ritmiskā jūras elpošana un rotaļā aizrāvušos bērnu spiedzieni saplūda tālīnā mūzikā, kas glāstīja dvēseli. "Cik brīnišķīgi ir tā atpūsties," viņš domāja. "Brīnišķīgi, ka nav jādomā par darbu. Priecājos, ka Petifera lieta ir beigusies…"

Kaut kur atmiņā atbalsojās viņa paša balss: "Redzat, Maik, labam detektīvam nepieciešama vēl viena īpašība: intuīcija." Jā, Maiks bija viņam pierādījis, cik būtiska ir intuīcija.

-    Kas noticis? Džouna pavaicāja.

-    Nekas. Kāpēc tu vaicā?

-    Tu vaidēji.

-    Vai tiešām?

-    Jā, tik tiešām. Nedaudz kunkstēji.

Tenets apvēlās un piecēlās sēdus.

-     Es tieši tobrīd domāju, kāds iedomīgs, uzpūtīgs, augstprātīgs idiots esmu bijis.

-    Ej nu! Vai tas ir viss?

-    Tas ir viss.

Viņi smīnēja, lūkodamies viens otrā.

-     Un kas tieši lika tādai pašiznīcinošai domai iešauties tavā galvā?

-     Es domāju par Maiku, un viņš pastāstīja sievai par Lainhema rūgto vilšanos, kad viņam neizdevās apsteigt Tenetu, par to, kā viņš sajutis Lainhema vēlēšanos tikt pie skaidrības tieši šajā brīdī, un par savu stratēģiju, lai viņam palīdzētu to izdarit.

-    Un vai tas izdevās?

-    Jā. Tikai pārāk labi.

-    Par ko tad tu uztraucies?

-    Par to, kā es viņam nolasīju lekciju. No augstiem plauktiem. Vervelēju par intuīciju, zemzemes sasaitēm…

-   Zemzemes sasaitēm?

Tenets paskaidroja un piebilda:

-    Tas liek manām asinīm vārīties dzīslās, iedomājoties vien.

-    Bet kāpēc? Tu taču tiki ar to galā pirms viņa, vai ne?

-    Zinu, bet… Galvenais kā. Maiks to izdarīja. Ak, es zinu, man vajadzēja viņu nedaudz ievirzīt, lai viņš pats dotos uz priekšu. Ja viņš nošautu garām, tad ātri padotos. Taču viņš tika galā. Un tika ar loģikas palīdzību.

-Tā?

-    Jā, un tas mani satrieca. Te nu bija es domāju, ka man piemīt kas īpašs, tas, ko dēvē par policista ožu…

-    Jā, tas ir kaut kas īpašs. Varbūt Maiks šoreiz to sasniedza ar loģikas, dedukcijas palīdzību lai kā to sauc, bet citās reizēs tā neiedarbojās.

-    Domāju, ka tas tiesa.

-    Šā vai tā, ja tu netiec tam klāt ar loģikas palīdzību, tad kā gan tiec?

Tenets, protams, bija Džounai stāstījis par lietas atrisinājumu, taču līdz šim bija pietrūcis laika to sīkāk pārrunāt.

Viņš piekrita.

-    Jā, es domāju, ka man pagrieziena punkts bija tas, ka atklāju Petifera neauglību.

-    Kāpēc tas bija tik svarīgi?

-    Tāpēc, ka tas padarīja viņa uzvedību neticamu. Parādīja, ka viņš melojis visiem un ikvienam, ieskaitot sievu, izlikdamies, ka viņu laulībā viss ir kārtībā. Tas lika man pārskatīt visu, kas jau bija pārbaudīts. Pēc tā, ko biju par viņu dzirdējis, vienkārši nespēju ticēt, ka viņš vienkārši varēja paraustīt plecus un ignorēt sievas neuzticību. Turklāt viņš acīmredzami vēlējās, lai visi notic viņa nezināšanai. Tāpēc es sev vaicāju kālab?

-     Kāpēc tev nelikās, ka viņš varētu to sagremot? Ir vīrieši, kas to spēj.

Tenets papurināja galvu.

-     Ne jau Petifers. Viņš bija augstprātīgs vīrs. Atturīgs un noslēgts. Un atriebīgs. Doktors Bersons man par viņu kaut ko pastāstīja… un Tenets atstāstīja dzirdēto Džounai.

Viņa sarauca degunu.

-    Sķebīgi.

-    Ļoti. Tas rāda, ka Petifers nebija tas vīrs, kas piedos un aizmirsīs. Un īpaši jau tad, ja tas skartu viņa sievu. Visi taču apgalvoja, ka viņš sievu dievinājis. Viņš noteikti bija satriekts, par to es biju pārliecināts. Protams, kad mēs uzzinājām par izkliedēto sklerozi, viss beidzot noskaidrojās.

-     Nabaga cilvēks. Tā ir šausmīga, šausmīga slimība.

-Zinu. Un tādam cilvēkam kā Petifers… Viņš noteikti krita izmisumā. Kā jau viņa sieva sacīja, viņam būtu pilnīgi nepieņemami visu laiku apzināties, ka laika gaitā kļūs nekustīgs un atkarīgs… Iedomājoties progresējošo paralīzi un gadus, kas jāpavada kā invalīdam, krēslā uz ritenīšiem… Un, protams, viņam vajadzēja zināt par viņas riebumu pret jebkādām slimībām. Es varu iedomāties, ka jau pirms tam, kad viņa pateica par savu grūtniecību un līdz ar to par savu neuzticību, viņš noteikti jau bija pārcilājis prātā iespēju par pašnāvību nākotnē, kad simptomi sāks izpausties skaidrāk.

-     Viņš noteikti bija arī pārskaities, sacīja Džouna. Tā mēdz gadīties ar tādām slimībām kā šī. Gluži dabiski, apcerot jautājumu: "Kāpēc es?"

-   Piekrītu. Un tad viņa pateica vīram par bērnu. Tagad, palūkojoties atpakaļ, varu galvot, ka tajā mirklī viņa domas mainīja virzienu, fokusēdamās uz sievu.

-     Vai atceries to grāmatu, kuru es lasīju pirms gada vai diviem? Džouna pēkšņi ieteicās. Kuru uzrakstījusi tā amerikāniete? To, par sievietēm slepkavām.

-     Visai miglaini. Es gribēju to izlasīt, vai ne, un nekad man neatlika laika to izdarīt.

-     Tiesa. Tad es sacīju, ka tā tev varētu likties interesanta. Tātad autore apgalvoja, ka viņas uzskats par šo tēmu pamatojoties uz slēdzienu, ka slepkavība var būt psiholoģiska alternatīva pašnāvībai. Viņa raksta, ka, īpaši jau Viktorijas laikos, dzīvojot bezcerīgi nelaimīgā laulībā kādu apstākļu dēļ vai piespiedu kārtā, kad nav ne naudas, ne iespēju sevi uzturēt ar kādu darbu, ne šķirties ir bijusi tikai izvēle starp diviem ļaunumiem, slepkavību un pašnāvību.

-     Man nav skaidrs, kāpēc tu to saki. Vai tad Petifers nokļuva tādā stāvoklī?

-     Kaut kādā ziņā jā. Viņam rokas bija saistītas tik daudzos veidos, vai ne? Viņš nespēja izārstēt savu slimību, nespēja aizmirst, ka sieva bijusi viņam neuzticīga, jo bērns vienmēr būtu turpat un to atgādinātu…

-     Tas tiesa. Un, protams, mums jāatceras, ka viņa nezināja par vīra neauglību un vēl joprojām nezina, tāpēc, protams, ir pārliecināta: viņš ticējis, ka ir bērna tēvs. Tātad viņam nebija nekādas iz

vēlēs: viņš nevarēja apgalvot, ka tā nav, nepasakot par savu neauglību, tāpēc neizrādīja, ko šis jaunums viņam īstenībā nozīmē. Domāju, viņš tik dikti baidījās atklāt savu noslēpumu, ka noslēpa savu īsto reakciju, rīkodamies pilnīgi pretēji un izlikdamies ļoti priecīgs. Un tad, kad bija to visu pārdomājis, viņš saprata, kā varētu izmantot šo sākotnējo reakciju savās interesēs. Viņš izdomāja, ka varētu darīt galu savam neciešamajam stāvoklim un tajā pašā laikā sodīt sievu. Viņš varētu nonāvēties un kaut kādā veidā darīt zināmu, ka viņa vainojama vīra nāvē. Tas viņam droši vien likās lielisks attaisnojums. Tādā kārtā viņa nekļūtu brīva, lai dotos pie sava mīļākā un tērētu mantojumu, kas viņai pienāksies…

Džouna nodrebinājās.

-     Patiešām, man drebuļi skrien pār kauliem, par to domājot. Tik aukstasinīgi…

Tenets satvēra viņas roku.

321

-     Es zinu… Un tomēr varu galvot, ka viņš ļoti rūpīgi izstrādāja visas šī plāna detaļas. Vissvarīgākais bija pārliecināt apkārtējos, ka viņam nav nekāda iemesla pašnāvības izdarīšanai. Tāpēc bija tik svarīgi pārliecināt ikvienu, ka viņam nav ne jausmas par sievas neuzticību. Diez vai viņam tobrīd iešāvās prātā, ka mēs uzzināsim par viņa sterilitāti. Viņš nezināja, ka pirmā sieva to patei-

Simpsonc 3 1/2 loksne

kusi savai mātei, un, pat ja zināja, tad nedomāju vis, ka viņam būtu ienācis prātā, ka mēs to varētu uzzināt. Viņš nebija apmeklējis savu sievasmāti gadiem ilgi, viņi nesapratās, un viņa, kā rādās, bija pilnīgi prom no viņa dzīves, tāpēc domāju, ka viņai šajos aprēķinos nekāda vieta netika ierādīta. Viņš jutās pārliecināts vai vismaz cerēja, ka mēs par viņa saslimšanu neko neuzzināsim, jo bija lūdzis neiropatologu misteru Rendelu nevienam neko neteikt, pat ne misis Petiferai.

-      Un tomēr zināms risks pastāvēja. Viņam vajadzēja zināt, ka misters Rendels varētu justies atbrīvots no šī solījuma līdz ar doktora Petifera nāvi.

-     Tiesa. Bet šo risku viņam vajadzēja uzņemties. Viņš droši vien nevarēja atļauties izteikt tādu lūgumu lai ārsts turētu savu solījumu pat pēc viņa nāves, neradot aizdomas par nodomu izdarīt pašnāvību. Un tādā gadījumā misters Rendels varēja lauzt savu solījumu vēl ātrāk, atklājot noslēpumu misis Petiferai.

-    Tiesa.

-     Petifers tomēr šādu risku uzņēmās. Labākais, ko viņš varēja darīt, bija paredzēt visus iespējamos misēkļus un tos novērst. Viņš neuzdrīkstējās mainīt testamentu, lai plāns neizjuktu, jo tad mēs noprastu, ka viņš zinājis par sievas romānu.

-    Tātad tāpēc viņš pēcgalā uzvedās tā, it kā vēl būtu kāda nākotne piemēram, nodeva labošanā auto.

-     Jā. Un pierakstījās uz to ceļojumu. Tas viss tika pasākts, lai pārliecinātu mūs, ka tā nevar būt pašnāvība.

-    Un izlikās, ka priecājas par gaidāmo bērnu, Džouna nopūzdamās sacīja.

-     Tieši tā. Tas ir, viņš sagatavojās nāvei, saveda kārtībā savas lietas un iztīrīja rakstāmgaldu. Viņš bija tāds cilvēks, kas nespēja paciest domu, ka viņa privātajās vēstulēs kāds varētu ielūkoties pat ja tas notiktu pēc viņa nāves. Tas viņa izrevidētais galds kopā ar izvēlēto nogalināšanās metodi bija vienīgie pieturas punkti, kas lika man domāt, ka viņš tomēr atņēmis sev dzīvību pats. Viņš bija saglabājis tikai pašus nepieciešamākos dokumentus, taču personīgo dokumentu vairs nebija nemaz.

-    Jā, es vēl gribētu tev pavaicāt par to viņa izvēles metodi. Tu teici, visi ārsti bija vienisprātis par to, ka arī viņi tādu izvēlētos. Ja viņš gribēja, lai jūs domātu, ka tā bijusi slepkavība, kāpēc tad neizvēlējās kaut ko ne tik… ak vai, dārgais, kāds te būtu visatbilstošākais vārds? Ērtu?

-     Zinu. Tas pārsteidza arī mani. Tad es iedomājos jā, viņš ļoti vēlējās, lai šis plāns izdotos, bet visas citas metodes likās tik grūti īstenojamas, apgrūtinošas vai mokošas, ka galu galā viņš nodomāja kāda velna pēc mocīties, mirst taču tikai vienreiz, tāpēc labāk mirt patīkami.

-    Jā, to es saprotu. Domāju, ka tā arī būs bijis. Vienu mirklīti… Džouna pielēca kājās. Pils jau bija ieguvusi apveidu. Bridžita veidoja pašu celtni, Bens cēla valni. Tagad abi strīdējās, kurš būvēs interesantāko daļu paceļamo tiltu pār grāvi. Tenets iecietīgi nolūkojās, kā Džouna izsaka savus spriedumus.

Dievs Tēvs, cik viņš bija laimīgs cilvēks! Viņš klusībā noskaitīja pateicības lūgšanu, gaidot sievu atpakaļ.

-    Viss kārtībā?

-     Vairāk vai mazāk. Pie kā tu paliki?

-      Tātad, parūpējies, lai visu acīs nostiprinātu tāda cilvēka tēlu, kam nekā netrūkst, viņš sāka plānot šo pasākumu. Viņam bija jāatstāj tādas pēdas, kurām policija varētu pieķerties tām vajadzēja būt pietiekami aizdomīgām, lai iekustinātu izmeklēšanu.

-    Tā ari notika.

-    Jā. Pirmais ieplānotais "pierādījums", protams, bija vēstule ar nepareizi uzrakstīto Endrjū vārdu.

-     Ak, jā, es atceros, tu par to runāji jau pašā sākumā.

-    Jādomā, ka, pazīdams Endrjū, Petifers cerēja uz viņa iejaukšanos, pieprasot parādīt zīmīti un uzrādot kļūdu, ko viņš ari izdarīja.

-   Tas arī bija risks, vai ne? Kā būtu tad, ja Endrjū nekad to neieraudzītu?

-   Tad aizdomīgs liktos kas cits. Tā bija tikai papildu norāde, ka tur nav notikusi pašnāvība. Noteikti parādītos vēl citi "pieturas punkti". Bet šis "pierādījums", kuru par tādu uzskatījām un kas lika mums domāt, ka tā varētu būt slepkavība, galu galā uzvedināja mani uz domām, ka tā tomēr ir pašnāvība. Tas un vēl kas cits, kam īstenībā nebija nekāda sakara ar šo lietu. Te uzdarbojās mana nepārspējamā "intuīcija".

-     Ko tu ar to domā? Nē, pateiksi vēlāk, kad beigsi paskaidrojumus par to, ko Petifers bija ieplānojis.

-     Tātad, kā jau teicu, viņš vispirms gribēja uzvedināt mūs uz domām, ka tā bijusi slepkavība, un vēlējās, lai visas norādes tiktu attiecinātas uz viņa sievu. Un te viss kļuva diezgan komplicēti. Viņš gribēja mūs pārliecināt par to, ka sievai bija ne tikai motīvs, bet ari iespēja to izdarīt. Turklāt viņš gribēja sievu diskreditēt, padarot viņas vainu jo redzamāku, kad visu laiku nāktu gaismā viņas meli.

-    Visai tālredzīgi.

-      Visnotaļ. Taču viņš bija gudrs vīrs, un, kā jau teicu, nekur nenācās steigties. Laiks strādāja viņa labā. Viņa slimība attīstījās tā, ka nebija riska to atklāt agrīnajās stadijās pēcnāves sekcija to neuzrādītu.

Tā vai citādi, es domāju, ka lēmumu inscenēt savu "slepkavību" viņš pieņēma augustā, kad misis Praisa saņēma ielūgumu lasīt lekciju Sieviešu institūta sanāksmē Merišemā, kam bija jānotiek pagājušajā pirmdienā, un viņa lūdza atļauju pavadīt nakti pie māsas. Tātad viņa rīcībā bija trīs mēneši, kuru laikā visu sagatavot. Mani nemaz nepārsteigtu, ja pa šo laiku viņš būtu nolīdzis privātdetektīvu, kas sekotu Džemmai un noskaidrotu, kur un kad viņa tiekas ar mīļāko. Viņš gribēja kaut kā nokārtot, lai sieva "slepkavības" nakti pavadītu Londonā un māja būtu viņa rīcībā. Viņš droši vien cerēja, ka sieva izmantos izdevību pavadīt nakti kopā ar Lī, savukārt mēs jo driz kļūsim aizdomīgi, kad, pārbaudot viņas alibi, atklāsim šo neuzticību.

-    Un līdz ar to ari motīvu.

-    Pareizi. Šajā gadījumā Liktenis bija viņa pusē. Džemmai piedāvāja lomu jaunā lugā, un viņa nekādi nevarēja izdomāt, vai to pieņemt. Petifers viņu pārliecināja pirmdienas vakarā doties uz Londonu, lai apspriestos ar aģentu. Pa to laiku viņš izstrādāja savu plānu. Viņš varbūt pat priecājās, to darot, izjuta tādu nelāgu prieku. Viņam nepietika ar to, ka viņa šķietami izdarījusi "slepkavību" jau pirms došanās uz Londonu. Viņš gribēja iepīt sievu vēl piņķerīgākā tīklā lai jelkas, ko viņa sacītu, liktos apšaubāms.

-   Pēc tava apraksta viņš izklausās gluži vai velnišķīgs.

-    Manuprāt, viņš tikai gribēja atspēlēties par to, kas viņam nodarīts. Dzīvei un viņai it īpaši viņai. Jo augstāks pjedestāls, jo zemāks kritiens no tā. Šā vai tā, viņa plāns bija ļoti rūpīgi izstrādāts, ļoti vienkāršs, patiešām. Viņš izlikās slims ne tik ļoti, lai viņa paliktu mājās, bet pietiekami, lai viņai rastos sirdsapziņas pārmetumi aizejot un vēlēšanās piezvanīt ap desmitiem, lai pārbaudītu, vai viss kārtībā. Pēc tam, kad sieva piezvanīja, viņš sacēla paniku, lūgdams viņu tūlīt braukt mājās. Zinot, cik tas neraksturīgi, viņa tūdaļ darīja, kā vīrs teicis.

-     Viņš droši vien nodomāja, ka sieva būs par viņu pietiekami norūpējusies, lai to darītu.

-    Jā, es arī tā domāju, taču viņam nelaimējās. Viņš izdabūja no sievas solījumu doties ceļā tūlīt pat, tiklīdz viņa būs nolikusi klausuli. Taču nākamais misēklis…

-            Vienu mirklīti! Atvaino, varbūt esmu neapķērīga, taču nekādi neapjēdzu, kāpēc tas viss. Tu teici, viņš vēlu naktī ataicinājis sievu uz Starrendenu droši vien tāpēc, lai jūs, policija, konstatētu, ka viņa bijusi notikuma vietā tajā laikā, kad ieņemta pārmērīgā zāļu deva.

-     Tā ir. Viņš gribēja, lai mēs domājam, ka sieva iedevusi viņam amitālnātriju tas bija medikaments, ko viņš lietoja. Visam vajadzēja izskatīties tā, ka šīs zāles iedotas kopā ar kakao pirms aiziešanas, lai Petifers iemigtu tik cieši, ka tad, kad sieva naktī atgrieztos, varētu viņu viegli piebeigt, jo viņš būtu tik apstulbis, ka neapjēgtu notiekošo. Varu derēt, ka tad, ja misis Praisa nebūtu izmazgājusi tasi, mēs atrastu tajā šā medikamenta pēdas.

-     Bet kā jūs uzzinātu, ka viņa naktī tur bijusi? Es domāju ja tie divi patrulējošie policisti nebūtu ievērojuši Lī neparasto sporta auto vai ja Džemma nebūtu pavadījusi nakti kopā ar Lī, bet braukusi ar taksometru… Tas taču bija tikai gadījums, vai ne?

-      Varbūt doktors Petifers paļāvās uz policiju vairāk nekā tu, mana mīļā, Tenets pavīpsnādams sacīja. Nē, agrāk vai vēlāk tas būtu noskaidrots, varbūt no viesnīcas personāla. Šā vai tā kā jau sacīju, nākamais misēklis bija tas, ka atbraukusi viņa ne tikai netika iekšā mājā, bet pat nemēģināja tajā iekļūt. Turklāt viņš, sievai nezinot, bija atstājis savu auto veselības centrā. Mēs

domājām, ka tas salūzis, taču es nejutīšos pārsteigts, ja viņš pats būs to tīši sabojājis. Viņš pietiekami labi pazina mašīnas, lai to izdarītu un liktu noticēt, ka vaina radusies nejauši, neradot mehāniķim nekādas aizdomas. Tātad pirms tam, kad Petifers ieņēma pārmērīgo zāļu devu, viņš aizslēdza un aizbultēja ārdurvis, lai viņa netiktu iekšā un, apiedama apkārt mājai un neredzēdama auto, nodomātu, ka viņš devies kādā naksnīgā izsaukumā.

-    Un atkal risks.

-     Jā, bet tas atmaksājās. Tas tev jāatzīst. Visi šie riska momenti bija ierēķināti, tie pamatojās uz viņa psiholoģijas zināšanām un sievas rakstura pazīšanu un lieliski atmaksājās. Viņa daudzreiz rīkojās tieši tā, kā viņš bija plānojis. Un viņš atrada vēl dažus nelielus pierādījumus, kuri norādītu uz viņas vainu. To triju mēnešu laikā viņš noteikti noglabāja glāzi un tablešu iesaiņojumu ar viņas pirkstu nospiedumiem, lai būtu pārliecināts, ka tie atradīsies drošībā, pasargāti no putekļiem, un pirkstu nospiedumi būs gluži svaigi…

-     Bet kas tad misējās? Kāpēc galu galā tas neizdevās?

329

-     Manuprāt, galvenokārt tāpēc, ka viņš tomēr sievu nepazina pietiekami labi. Viņš neaprēķināja sievas jūtu dziļumu. Viņš domāja ja sievai ir

Simpsone 3

mīļākais, tad viņai vīrs nemaz nerūp. Būdams tāds, kāds viņš bija, Petifers nespēja saprast, ka viņai mīļākie nenozīmē neko vairāk kā pārmaiņu, varbūt arī fizisku vēlmi vai glaimus patmīlībai. Tik tiešām, es domāju, ne vairāk kā spēli. Viņam seksuālās attiecības nozīmēja piederību, un viņš nespēja saprast, ka viņa varētu piederēt savam vīram, tajā pašā laikā izbaudīdama tuvību ar kādu citu.

-     Vai tu patiešām domā, ka viņai pret vīru bija dziļas jūtas?

-     Jā, domāju gan. Iedomājies, man šķiet, ka viņa pat neapjauta to dziļumu ātrāk kā vienīgi pēc viņa nāves. Domāju, ka šī apjausma viņu satriekusi ļoti dziļi, nākdama par vēlu. Tātad galu galā viņa nevis visu noliedza, maldināja, aizvien vairāk un vairāk stigdama melos un ar katru jaunu informāciju izskatīdamās vainīgāka, bet rīkojās pilnīgi pretēji. Viņa jau kopš paša sākuma uzstāja, ka tā nav pašnāvība, un, ja tā bijusi slepkavība, bija gatava sadarboties, pat ja aizdomas kristu uz viņu. Viņa būtu bijusi visneapdomīgākā slepkava visā mūsu noziedznieku kartotēkā, tik nepārdomāts bija viss, ko viņa teica. Viņas stāstā bija vairāk caurumu nekā caurdurī, un neatbilstības bija tik bezjēdzīgas, tik neizprotamas. Viņa bija par vīru bezgala nobažījusies.

-     Muļķīgi, vai ne ka viņš nomira, to neuzzinājis, es gribēju sacīt.

Džouna kādu mirkli domīgi klusēja; viņa nevērīgi sagrāba un atkal izbārstīja vienu smilšu sauju pēc otras, nolūkodamās, kā smiltis aizvējo caur pirkstiem.

-   Tātad, viņa beidzot sacīja, kā tad tur galu galā bija? Vai kāds sakars ar nepareizo Endrjū vārda rakstību?

-    Jā. Nē, gluži tā gan vis nebija. Visu nedēļu…

-     Vienu mirklīti, Džouna pēkšņi ieteicās. Atvaino, ka pārtraucu, dārgais, bet kā ir ar to otru vēstuli to, ko tu atradi Endrjū guļamistabā? Vai par to tu uzzināji ko vairāk?

-     Nē. Es joprojām esmu pārliecināts, ka starp viņu un Džemmu nekā nebija. Taču es nevarēju būt par to drošs, neizrunājies ar Endrjū vai Džemmu, tomēr negribēju to darīt, riskējot velti satraukt puiku, ja tas viss nebūtu nekas vairāk kā fantāzijas. Es jutu, ka tas, ko mēs zinām par viņa jūtām pret Džemmu, sagādātu viņam vēl papildus nevajadzīgu sarūgtinājumu, un viņam jau bez tā bija pietiekami daudz rūpju.

-     Piekrītu. Nabaga zēns. Viņš droši vien tagad jūtas pavisam pamests. Vai esi painteresējies, kas

ar vinu notiks?

*

-            Esot norunāts, ka viņš dzīvos pie vecāsmātes, patiesībā pie audžumātes mātes misis Bleidonas, Tenets atminēdamies pasmaidīja. Tev viņa patiktu. Un viņa, liekas, ir Endrjū pieķērusies.

-    Jādomā, ka tas šajos apstākļos būtu vislabākais atrisinājums. Tātad vari turpināt un pabeigt to, ko gribēji teikt.

-    Kur es paliku? Ak, jā, pie paskaidrojuma, kā beigu beigās nonācu pie tā, ko gribēju noskaidrot. Jā, kā jau sacīju, kaut gan Endrjū vārda rakstība pirmajā vēstulē atšķīrās, tādējādi ievirzīdama mani vajadzīgajās sliedēs, tas vēl nebija viss. Visu nedēļu acīs krita acīmredzamais Džemmas vaina šķita pārāk nepārprotama, paskaidrojumi pārāk pavirši. Un visu laiku es jutos tā kā neērti, tā kā ne savā ādā. Zināju, ka te kaut kas nav kārtībā, taču šis kaut kas nedevās man rokā. Jutos tā, it kā tiktu bīdīts tālāk un tālāk pa ceļu, pa kuru nevēlos iet… it kā viens būtu nostiepis auklas un dancinātu mani pret manu gribu. Kā marioneti.

Džouna savieba seju grimasē.

-    Marionete līķim. Cik drausmīga spēlīte!

-     Tas ir vispatīkamākais apzīmējums, kādu vien varēju atrast, lai raksturotu šo sajūtu, dārgā. Taču jā gan, tā tas patiešām bija. Lai gan, kā jau sacīju, labu laiciņu es pats to nesapratu. Man vienīgi bija tā nelāgā sajūta, kāda pārņem cilvēkus, kad ar viņiem kāds manipulē pret viņu gribu.

-     Es zinu, ko tu domā. Tāpat ir ar mani un misis Mārkhemu.

-    Jā, tas ir vārds vietā, es domāju, misis Mārkhemai beigās bija diezgan noteicoša loma manās pārdomās par notiekošo.

-    Ko tu gribi teikt?

-     Tātad tovakar, kad beigu beigās izpratu visu līdz galam, mums bija tā saruna par viņas vešanu šurp vai atceries? Lai gan man jāatzīst, Tenets piebilda, lūkodamies apkārt bezmaz tuksnesīgajā pludmalē, kur ūdens spīgoja saules gaismā un Bridžita ar Benu skraidelēja šurpu turpu, nesdami spainīšos ūdeni, lai piepildītu grāvi, galu galā tā nemaz nebija tik slikta doma. Kā jau minēju, misis Mārkhema man bija prātā visu nedēļu, es gribēju sacīt, tas veids, kādā viņa izdancināja tevi pēc sava prāta. Atklāti sakot, tagad es domāju, ka viens no iemesliem, kāpēc neganti apskaitos uz tevi par to, ka tu tādā veidā ļāvi ar sevi manipulēt, bija apziņa, ka ar mani notiek tas pats, jo zemapziņā sapratu, ka arī ar mani tā izrīkojas, un tas man nepavisam nepatika. Domāju, ka es izgāzu savas dusmas un nemieru uz tevi, lai gan to visu izraisīja paša situācija. Atgriežoties pie metodes, kā man izdevās to atrisināt… Ja atceries, tieši topēcpusdien biju uzzinājis, ka Petifers bijis neauglīgs, un, kā jau teicu, šis atklājums pavērsa manas domas gluži citā virzienā. Tici vai netici, bet beidzamā norāde, kas lika visam nostāties savā vietā, bija spēle, kuru spēlēju ar Benu.

-    Ar Benu?

-    Jā. Agrā rīta stundā, kad tu krāci tā, ka galva cēlās nost.

-    Es nekrācu!

-     Labi, apklusti, es jokoju. Tātad es aizmirsu tev izstāstīt, bet Bens naktī bija pamodies un gribēja uz tualeti. Kad noliku viņu atpakaļ gulēt, viņš sacīja, ka gribot paspēlēties mazais mērkaķēns mēģināja gūt vēl pēdējo labumu no sava nelabuma. Bet viņam vēl joprojām bija karsta galva, un es nodomāju, ka viņš ātrāk aizmigs, ja es piekritīšu. Mēs meklējām apslēpto kļūmi zīmējumā, kur tās bija vairākas…

-    Jā, tur viņš ir meistars, vai ne?

-    Es zinu. Tātad viņš aizmiga, pirms mēs bijām atraduši visas kļūmes, bet es nolēmu pagaidīt, lai pārliecinātos, ka viņš vairs nemodīsies. Nolēmu nekustēties, lai viņu neiztraucētu, un tā es tur sēdēju, blenzdams zīmējumā ar kļūmēm un apgrozīdams galvā visu to jucekli ar Petifera lietu un misis Mārkhemu, kad pēkšņi iedomājos: apslēptā kļūme, mans Dievs, tieši tādu taču esmu pieļāvis es ļaujot ar sevi manipulēt, protams. Tā nu tas bija. Visa šī lieta beidzot turējās kopā. Piepeši es redzēju to visu tīši sagrozīto vārda rakstību, iemeslu, kas bija licis Petiferam izlikties nenojaušam sievas neuzticību, viņa plānoto atriebību tas ir, it visu, taču ne iemeslu, kura dēļ viņam atlikusi tikai šāda izvēle. Lai to atrastu, man bija jāgaida līdz nākamajam ritam. Taču, vēl nezinādams neko par viņa saslimšanu, es jau jutos pārliecināts, ka esmu uzminējis patiesību, lai cik neticama tā varētu likties.

Tenets iesmējās un turpināja:

-    Tev vajadzēja redzēt Maika seju, kad viņš beidzot apjauta to pats! Viņš domāja, ka galu galā mani apsteidzis!

-   Tu teici: "Apjauta to pats." Bet vai īstenībā tā ari bija?

-    Jā, kā jau teicu, es laiku pa laikam laipni pavirzīju viņu vajadzīgajā virzienā, ja viņš apstājās. Taču galu galā viņš pie tā nonāca. Tāpēc ari…

-    Kārtībā, sapratu. Tāpēc tu juties tik muļķīgi un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Bet īstenībā, dārgais, es šaubos, vai viņš būtu pie tā nonācis bez tavas palīdzības.

-Bet…

-    Nē, paklausies! Tu pats pateici, kāpēc. Pat ja viņš būtu nonācis pie pareizā risinājuma, tomēr nespētu noticēt, ka tas ir pareizs. Domāju, tas ir tāpēc, ka viņš vēl nespēj pieņemt kā ticamu tādu iespēju, jo nekad vēl nav kādu nopietnu lietu atrisinājis ātrāk par tevi. Viņam ir izstrādājusies kāda iekšēja barjera, kas liedz spert solus, kuri, kā viņam zemapziņā šķiet, ved pie nepareiziem secinājumiem. Kamēr tu ļauj savam prātam darboties brīvi… Kāpēc tu uz mani tā skaties?

Teneta sejai lēnām pārslīdēja smaids.

-    Zini, tev laikam ir taisnība.

-    Ak, neizliecies taču tik pārsteigts! Es nemaz neesmu tik bezcerīgi dumja, tu taču zini. Cik tu vari būt pretimnākošs, ja nolaidies no saviem augstumiem!

Tenets savilka nožēlas pilnu grimasi.

-    Kāpēc tu taisi tik jocīgus viepļus, tēt? tā bija Bridžita, kas viņu ar interesi vēroja.

-    Māmiņa pateica jociņu, sacīja Tenets, ķircinoši uzlūkodams Džounu.

-    Nāc un apskaties mūsu pili!

Bridžita pieķērās viņam pie rokas.

Tenets negribīgi sakustējās, palīdzēdams Džounai piecelties. Abi apbrīnoja bērnu darinājumu.

-    Uztaisi man smilšu auto, tētiņ, Bens sacīja. -Tik lielu, lai es varu iesēsties!

-    Man arī, tētiņ, man ari! Bridžita dīca.

-     Izklausās, ka tas būtu tāds pailgāks darbiņš, Tenets sacīja. Mēs ar māmiņu tik ilgi sēdējām, ka mums notirpušas kājas, un nu gribam mazliet pastaigāties. Vispirms nedaudz paiesimies, pēc tam uztaisīsim tos auto.

Bridžita un Bens metās uz priekšu, traukdamies un līkumodami plašajā, tukšajā smilšu laukā. Tenets un Džouna sekoja nosvērtāk, turēdamies rokās.

-    Zini, man ir žēl misis Petiferas, Džouna beidzot noteica. Tev šī lieta jau ir beigusies, bet viņai… jā, es nedomāju, ka tā jelkad beigsies.

-   Tā ir viena no nopietno noziegumu nepatīkamākajām īpašībām ilgtermiņa efekts, kādu tie atstāj uz nevainīgiem cilvēkiem, kuri tajos iesaistīti.

-   Tu viņu sauc par nevainīgu?

Tenets paraustīja plecus.

-    Nevainīga vai nē, viņa noteikti par visu samaksās…

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-     Maiks un es, mēs nevarējām vienoties šajā punktā. Viņš domāja, ka viņai vajadzētu pateikt to, par bērnu, un to, ko vīrs mēģināja viņai nodalīt.

-    Bet kāpēc?

-    Domājams, viņam šķita, ka viņa pārāk viegli tikusi cauri, ka vajadzētu likt viņai saprast pašas vainu šajā lietā.

-    Un tu nepiekriti?

-            Jā. Vispirms jau tas neietilpst manos pienākūmos. Es sevi saskatu justīcijas ieroci, nevis tiesas spriedēju. Turklāt, kā jau sacīju, biju pārliecināts, ka viņa beigu beigās samaksās. Vispirms domāju, ka viņa bija patiesi satriekta, apjēguši, cik ļoti tomēr pieķērusies vīram, un viņai vēl stāv priekšā nožēla pēc atklāsmes, ka viņas izturēšanās pret vīru, kamēr viņš vēl bija dzīvs, varēja būt labāka; arī zaudējuma sajūta man šķiet neviltota. Un, lai gan šobrīd vēl viņa jūtas atvieglota, jo atradies vīra pašnāvības cēlonis, un neizjūt nekādu savas vainas smagumu, agrāk vai vēlāk viņa uz to visu palūkosies citām acīm. Viņa sāks saprast, ka tas fakts, kas īstenībā sasvēra svaru kausus šādā stāvoklī, bija riebums, kādu viņa juta pret slimībām zinot par to, Petifers vienkārši nespēja izturēt tādas nākotnes izredzes, bīdamies kļūt viņai pretīgs. Un varu apzvērēt, ka šajā punktā viņa jau sāk izjust vainu. Varbūt viņai tā saglabāsies visu mūžu. Nezinu. Var jau būt, ka es kļūdos. Varbūt pārspīlēju viņas pieķeršanos vīram, viņas emocionalitātes pakāpi, sirdsapziņas varu pār viņu. Taču nedomāju vis.

Bridžita un Bens skrēja atpakaļ uz viņu pusi.

-     Vai mēs tagad brauksim atpakaļ, tētiņ? Vai taisīsim autiņus?

-    Skrienam! viņš iesaucās, pievienodamies abiem.

Viņi visi metās skriet, Tenetam un Džounai tīši atpaliekot, lai nelaupītu bērniem uzvaras prieku.

Tenets pacēla lāpstiņu.

-     Bet es nevaru taisīt tos abus reizē, vai ne? Varbūt…

Viņš paraustīja uzaci, palūkodamies Džounā, kura aizelsusies bija atkritusi smiltīs.

Viņa pacēla seju augšup.

-     Un es cerēju, ka varēšu vienu dienu paslinkot.

Taču viņš redzēja, ka īstenībā Džounai nav iebildumu.

-    Tad nāc, viņa sacīja Bridžitai, pieceldamās kājās. Tētiņš ir lielāks, viņš palīdzēs Benam, kurš ir mazāks. Un mēs ar tevi darbosimies kopā. Skaidrs?

"Pietiek par nāvi," Tenets domāja. "Dzīve ir dzīvajiem."

Smiltis juka un vējoja visapkārt viņi bija sparīgi ķērušies pie darba.

Doroteja Simpsone VILTUS NELAIĶIS Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] noticis fakts (franču vai.).

[2]personāžs no l. kerola grāmatas "Alise Brīnumzemē" mūžīgi smīnošs kaķis. (Tulk. piez.)

Content

Simpsone Doroteja Viltus nelaiķis

1.

2.

3.

5.

6.

9.

10.

11.

14.

15.

16.

17 .

18.

19.

20.

23.