Simpsone Doroteja

Miris pirms rītausmas

Doroteja Simpsone

Miris pirms rītausmas

ROMĀNS

I

Tenets pacēla aizkara malu un, pavilcis to sāņus, pētoši skatījās uz tumsā tīto ielu.

-     Ir gandrīz pusviens. Kur viņa var būt? Agrāk taču nekad nav palikusi ārpus mājas tik vēlu. Un, lūk, paskaties sāk arī snigt.

Džouna nostājās vīram blakus pie loga.

-    Tā ir. Siltāks arī palicis.

Iepriekšējās dienās bija neganti salis.

-    Vienkārši nesaprotu, kā tu vari tik mierīgi sēdēt. Viņa vienmēr ir bijusi mājās līdz pusvienpadsmitiem. Viss kas var notikt. Tenetu, kurš policijā nodienēto gadu laikā bija redzējis daudz vairāk salauztu locekļu nekā viņa dzīvesbiedre, mocīja iztēle. Viņš redzēja drausmīgu skatu Bridžita, ievainota un sakropļota, cieš briesmīgas sāpes vai pat mirst. Viņš nosēdās uz dīvāna blakus Džounai un, saliecies uz priekšu, uzlika elkoņus sievai uz ceļgaliem, bet galvu paslēpa viņas plaukstās.

Džouna mierinoši uzlika roku uz viņa pleca.

-    "Viss kas" ietver absolūti ikdienišķas lietas, piemēram: viņai liek ilgāk pastrādāt, Tims nevar iedarbināt mašīnu, abus lūdz būt par avārijas lieciniekiem…

Viņu meita, Bridžita, tagad bija jau gandrīz septiņpadsmit gadus veca. Pagājušajā vasarā meitai bija izdevies iegūt vairākus augstākos novērtējumus vispārējās izglītības atestātā, un, tā kā Bridžita vienmēr kaismīgi bija vēlējusies taisīt kulināres karjeru, tad paņēma gadu akadēmiskā atvaļinājuma, lai vietējā restorānā apmācības kursos, kuros sagatavo augstākās kvalifikācijas pavārus, apgūtu praktiskā darba pieredzi. Tims bija viens no viesmīļiem tajā pašā restorānā un katru vakaru, kad viņu maiņas sakrita, Tims veda Bridžitu mājās.

Teneta plecs nemierīgi noraustījās.

-     Jā, es zinu… bet tādā gadījumā kāpēc viņa nepiezvana? Varbūt Timām nemaz nevar tā uzticēties, kā līdz šim domājām? Precēts vīrs, divu bērnu tēvs, viņš likās visai pieklājīgs jauns cilvēks, bet ja nu aiz viņa piedāvājuma vest Bridžitu mājās slēpjas kāds nodoms? Varbūt…?

Tenets pielēca kājās un vēlreiz paskatījās pa logu.

-    Tagad vēl vairāk nāk no gaisa.

Sniegs krājās. Tas apsedza zemi ar baltu, vieglu palagu. Smagas, mīkstas un miklas pārslas virpuļoja ap pūpēdim līdzīgo, oranžo ielas laternas bumbu pie ietves, blakus viņu mājai. Bez skaņas kā naktstauriņi, ko vilina gaisma, sniegpārslas sitās pret loga rūti. Saskaroties ar silto stiklu, tās kusa un slīdēja uz leju. Tenets ar cerībām pētīja ielu. Tukšums.

-     Mums vajadzēja atteikties no Tima piedāvājuma, vajadzēja uzstāt, ka vedīsim Bridžitu paši.

-    Tas nu gan nebūtu pieklājīgi, jo viņam tā vai tā jābrauc gar mūsu māju. Katrā ziņā būtu smieklīgi katru vakaru braukt meitai pakaļ, ja varam to nedarīt.

-    Tomēr labāk nekā sēdēt šeit un uztraukties, kur viņa ir un kas ir noticis.

Džouna iesmējās.

-    Izskatās, ka tu pārdzīvo grūtus laikus.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-      Nesatraucies, dārgais! Es vienkārši domāju, ka tas ir tikai sākums. Līdz šim mums ir veicies, bet es nešaubos, ka šī ir tikai pirmā no daudzām, daudzām naktīm daudzus, daudzus gadus, kad mēs abi nevarēsim aizmigt un gaidīsim durvju troksni, Bridžitai atgriežoties, domāsim, kur viņa ir, vai viss ar meitu kārtībā…

-    Kā tu vari to tik viegli uztvert?

-     Es to neuztveru viegli. Es tikai… esmu vairāk pieradusi pie domas, ka ar to jāsamierinās. Atceros, kā mani vecāki vienmēr cēla traci,

kad vēlu pārrados mājās pēc satikšanās ar tevi.

-    Tiešām? Viņi cēla traci? Es to nezināju. Tenets bija samulsis. Viņš saņēma Džounas roku.

-     Protams, ka cēla. Es gan netaisījos tev par to stāstīt. Tas padarītu mani līdzīgu mazam bērnam, par kuru vecākiem jāuztraucas.

Tenets pasmaidīja.

-    Pats briesmīgākais apvainojums.

-    Tieši tā. Un tieši tā to uztvers arī Bridžita, kad pārnāks mājās un atradīs mūs šeit sēžam kā uzņemšanas komisiju, Džouna apņēmīgi piecēlās, tāpēc nāc, iesim gulēt.

-Bet…

-    Luk, ejam!

Negribīgi viņš ļāva pierunāt sevi iet augšā.

-     Bet ievēro, es neļaušu tam tā turpināties. Ja meita grib tik vēlu nākt mājās, viņai mūs par to jābrīdina.

-    Labi, es mēģināšu taktiski parunāt.

-     Ne par daudz taktiski, Tenets piesējās viņas vārdiem un pasmaidīja.

-    Piekrītu, viņa atsmaidīja pretī.

Tikko viņi bija nolikušies gulēt, noklaudzēja ārdurvis. Pēc brīža abi dzirdēja, kā tās aizveras. Kad Bridžita bija aizlavījusies garām viņu guļamistabas durvīm uz savu istabu, Džouna jautāja:

-    Tomēr tas taču nav vienīgais, kas tevi šovakar satrauc, vai ne?

Tenets tumsā pagriezās, lai paskatītos uz viņu. Nebija jēgas liegties.

-    Nē, viņš atzinās.

-    Drako atkal?

-    Baidos, ka jā.

-    Kāpēc tu neteici?

-      Domāju, ka tev jau līdz kaklam to klausīties.

-     Muļķības. Tas vienmēr ienes svaigumu manā dzīvē.

Tenets saklausīja sievas balsī smieklus.

-    Tomēr, nopietni runājot, viņa jautāja, kas viņam šoreiz nepatīk?

-     Tur jau tā nelaime, ka mēs to droši nezinām. Visapkārt lidinās visdažādākās baumas. Viņš plāno kādu jaunu kampaņu.

Bet viens ir skaidrs mums, pārējiem, no tā dzīve kļūs vēl nejaukāka.

Jau pirms gada policijas šefs Pārķers bija aizgājis pensijā, un Goronvijs Drako bija pārņēmis policijas divīzijas štābu Starrendenā, nelielā Kentas pilsētiņā, kur Tenets dzīvoja un strādāja. Jaunais šefs bija ugunīgi straujš, dinamisks maza auguma velsietis. Viņš nelokāmi turējās pie uzskata, ka jaunai slotai jāslauka tīri un tam jānotiek, cik ātri vien iespējams. Ciešot no jaunās kārtības ar ikrīta pulcēšanos un stingrāku kontroli, Tenets negribīgi bija spiests atzīt, ka zem Drako visuredzošās acs Starrendenas galvenā policijas pārvalde ir kļuvusi par vietu, kas daudz vairāk stimulē uz darbu. To atdzīvināja no jauna iekārtotie biroji, augstāks tīrības un darba efektivitātes standarts. Darba vietā tagad sprakšķēja no jauneklīgas enerģijas, un atklāto noziegumu un aiz restēm iesēdināto neliešu procents bija iepriecinoši pieaudzis. Drako varbūt nebija populārs darbinieku vidū, bet, bez šaubām, viņam bija panākumi.

Tenets nopūtās.

Ceru, ka mēs izdzīvosim.

Nākamajā rītā, tikko atvēris acis, Tenets ievēroja, ka gaisma spīd pavisam citādi. Naktī noteikti sasnidzis daudz sniega. Viņš cerēja, ka tas nebūs pārāk dziļš. Sniegs ir tik skaists, bet tas rada problēmas. Lai kā arī vietējās varas iestādes centās, tomēr likās, ka tās nekad nav pietiekami sagatavotas sliktiem laika apstākļiem. Vismazākais sniedziņš izraisīja automašīnu sastrēgumus un vieglas avārijas, bet, ja sniega kārta sabira dziļāka par sešām collām, tā jau bija vesela katastrofa. Pie tam šorīt vēl piesalis.

Tenets ienīda aukstumu, un viņa degungals ziņoja, ka temperatūra guļamistabā ir nokritusies krietni zem pieņemamās. Viņa personīgajā gada mēnešu popularitātes aptayjā februāris ieņēma viszemāko vietu. Tenets atļāvās dažas minūtes palutināt sevi siltajā alā, ko sauc par gultu, bet tad sasparojās un izlīda ārā. Viņš bija piesardzīgs, lai neļautu aukstajai gaisa masai saldēt Džounu, kura vēl gulēja dziļā miegā. Uz pirkstgaliem Tenets piegāja pie loga. Varēja gaidīt ari ko sliktāku.

Par spīti neērtībām, kuras pēc pamošanās solīja sniegs, Tenets nespēja pretoties brīnuma sajūtai tik ļoti baltā sega bija pārvērtusi pasauli. Skaidrās ziemas rītausmas gaismā tā likās kā saposta zem pirmatnēji baltā palaga. Viņš pavērās uz garāžas jumtu, cenšoties noteikt sniega segas biezumu. Pēc acumēra likās, ka ne vairāk par piecām collām. Labi, nevajadzēs pārāk daudz laika, lai, Benam palīdzot, notīrītu iebrauktuvi. Un arī smilšu kaisāmās,mašīnas ir strādājušas pagājušajā naktī, tā ka ceļiem nevajadzētu būt pārāk sliktiem.

Trīs ceturtdaļstundas vēlāk, paklausījuši Džounas uzstājībai un stiprinājušies ar auzu pārslu biezputru, viņi ar Benu jau tuvojās āra vārtiņiem. Pa labi un pa kreisi no viņu mājas silti saģērbti stāvi tīrīja iebrauktuves un slaucīja ietves. Mašīnas uz ceļa pārvietojās lēnām, bet mērķtiecīgi.

Durvīs parādījās Džouna.

-    Luk? Telefons.

-    Pabeidz, Ben, labi?

Bens, trīspadsmit gadus vecs zēns, negribīgi pamāja.

-    Seržants Paters, Džouna teica.

Iecirkņa virsnieks. Tātad kaut kas ārkārtējs, ja jau bija jāzvana tik agrā rīta stundā. Pie tam Tenetam, vienalga, vajadzēja ierasties galvenajā policijas pārvaldē jau pēc pusstundas.

-    Tenets klausās.

-     Labrīt, ser. Nupat pienāca ziņojums, ka grāvī, pie ceļa uz Starrendenu, atrasts līķis. Atradis kāds vīrs, kas pastaigājies ar suni.

Kā viņa pēdējā lietā, nodomāja Tenets. Ja kāds ir suņa īpašnieks, tas vairāk nekā citi riskē uzdurties līķim.

-    Ziņojāt šefam?

-     Jā, ser. Viņš teica, ka tūlīt pat braukšot arī pats. Bija jūtams, ka Paters runā uzmanīgi, pat izvairīgi.

-      O, -Tenetam pamira sirds. Tas bija jaunums. Kā bija ar Drako līdz šim? Tenets atcerējās: kad Drako pirmo reizi ieradās pārvaldē, viņš bija prātojis, cik ilgi jaunais šefs apmierināsies ar sēdēšanu aiz galda. Viņa nemierpilnajai enerģijai taču vajadzēs krietni daudz noplūdes ventiļu. Tenets gan bija cerējis, ka viens no tiem nebūs Drako aktīva piedalīšanās izmeklēšanas sākuma stadijā. Vai viņu varēs nobremzēt? Un kā viņi jutīsies, jūtot šefa karsto elpu pakausī?

-    Acīmredzot sniegs ir diezgan daudz, kādas piecpadsmit collas, bet kupenās tas būs vēl dziļāks, tā ka ar transportu radīsies problēmas. Šefs ir sazvanījies ar municipalitāti un lūdzis, lai, cik ātri vien iespējams, notīra ceļus, un vēl viņš jūsu vajadzībām ir palūdzis pāris lendroveru džipus. Šefs grib, lai jūs viņu šeit satiekat, un brauks kopā ar jums1 .

-    Skaidrs. Cikos?

-    Astoņos trīsdesmit.

-     Labi, es būšu. Vai esat sazvanījušies ar seržantu Lainhemu?

-     Tūlīt to darīšu? ser. Es arī norīkošu, lai nozieguma vietas apskates eksperti un sakaru komandas seržants brauc ar otru lendroveru un pa ceļam paķer doktoru Mellerdu. Tikai biju domājis vispirms informēt jūs.

Droši vien, lai Drako nebūtu jāgaida uzvinu.

-    Paldies.

Priecīgs, ka brokastis paēstas un iebrauktuve notīrīta, Tenets uzvilka siltās zeķes, garos zābakus, aitādas vējjaku, cimdus un vilnas cepuri, jo paredzēja, ka daudzas stundas nāksies pavadīt sniegā.

-    Jūtos kā muļķīgs sniegavīrs, viņš teica un ar skūpstu atvadījās no Džounas.

Viņa pasmaidīja.

-    Tāds gan tu izskaties. Šeit būs, viņa pasniedza termosu.

-     Paldies, dārgā. Pagaidi mirklīti! Varbūt ieliec somā vēl kurpes. Es nevaru ar šiem piemīdīt telpas.

-    Vai tu negribētu, lai es salieku tev ceļasomu?

-    Tev jau labi tavā jaukajā, siltajā birojā.

Džouna strādāja Starrendenā. Viņa bija

nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienesta inspektore.

-    Patiesībā tā ir tiesas zāle.

-    Tiesas zāle, birojs, kāda starpība. Galvenais, ka tur ir silti.

-     Beidz kurnēt, viņa teica un izgrūda Tenetu pa durvīm. Ej! Tu taču negribi, lai Drako nāktos uz tevi gaidīt, vai ne?

Tenets izbolīja acis.

Dievs pasargi, nē.

Iekāpis mašīnā, viņš juta, ka perspektīva satikties ar šefu ir tā izsitusi viņu no sliedēm, ka viņš aizmirsis pajautāt, vai mirušais ir vīrietis, vai sieviete.

Pagāja vēl dažas stundas, līdz viņš to noskaidroja.

Ceļš līdz Satonindevīldai bija garš un nogurdinošs. Pirmās jūdzes vēl nelikās tik grūtas, bet drīz vien sniegs kļuva dziļāks. Tad viņi panāca sniega tīrītāju, kurš bija atsūtīts pēc Drako lūguma. Tomēr drīz vien Tenets atteicās no braukšanas aiz tā, jo tad atlikušo ceļa daļu būtu jāvelkas gliemeža ātrumā. Par laimi, pretī brauca kāds fermeris ar traktoram uzmontētu sniega lāpstu, un pēc zināmas piepūles un manevrēšanas viņi varēja turpināt ceļu ātrāk.

Ilgi nācās gaidīt uz otru lendroveru, doktoru Mellerdu un nozieguma vietas apskates ekspertiem. Līdz tam darāmā nebija visai daudz. Mirušā ķermenis gulēja ceļmalas grāvī, aiz kura slējās augsta siena, tikai dažus jardus no postamentiem ar lauvu statujām. Tur sākās iebrauktuve Longfordhollas lauku viesnīcā. No ceļa nevarēja redzēt neko, izņemot melnbalti rūtota tvīda auduma piedurkni, kuras augšējā mala iezīmējās gluži skaidri. Nāves sastindzinātā roka gulēja uz grāvja malas, un to bija atradis suns. Policijas konstebls Jeumens, vietējais policists, kurš pirmais šeit ieradās, no vīrieša sejas bija uzmanīgi notīrījis sniegu ūn konstatējis, ka tas ir miris. Nelokāmi sejas vaibsti, ādas bālums un atvērtās sastingušās acis bija pastāstījuši savu stāstu, un tā viņš tika atstāts. Bet Teneta atzinību izpelnījās pagaidu nožogojums, izveidots, iespraužot sniegā mietiņus un savienojot ( tos ar auklu.

Par spīti policijā nostrādātajiem gadiem, Tenetam reti kad izdevās pārvarēt bailes, kas uzmācās, pirmo reizi skatot līķi. Šodien, Drako gaidāmās klātbūtnes sanervozēts, inspektors bija tuvojies mirušajam ar ne vairāk kā vieglām trīsām, un, paskatījies uz nedzīvo seju, dziļi iegrimušu sniegotajā apkaklē, viņš nejuta neko vairāk kā parasto, sāpīgo nožēlu par nelaikā pārtrūkušo dzīvību. Tā kā sniegs vīrieša sejas vaibstus padarīja neskaidrus, tad precīzi noteikt vecumu nebija iespējams, bet Tenets minēja, ka viņam varētu būt starp četrdesmit un sešdesmit. Bez šaubām, laiks nesīs skaidrību.

Pagaidām neviens nebija mēģinājis notīrīt sniegu no pārējām ķermeņa daļām. Tenets gribēja, lai vispirms izdara fotouzņēmumus. Ne jau tāpēc, ka to Tenets uzskatītu par kaut ko ļoti svarīgu. Sniega apklātais ķermenis acīmredzot bija iekritis vai iemests grāvī vēl pirms sniegputeņa vai arī ap laiku, kad sāka snigt. Tomēr pagaidām neviens to nezināja. Šādos gadījumos atmaksājas būt pedantiski rūpīgiem, un, tā kā darbā gatavojās piedalīties arī Drako, tad Tenets bija nolēmis spēlēt pēc noteikumiem.

Katrā ziņā, zīmes sniegā stāstīja savu stāstu. Saārdītā, izjauktā apkārtne rādīja, kā satrauktais suns meklējis šo interesanto un neparasto atradumu. Vēl bija redzamas dubultas sliedes ar atnākošu un aizejošu pēdu nospiedumiem. Vienas piederēja misteram Kleitonam, suņa īpašniekam, bet otras — policijas konsteblam Jeuinenam. Tenets, Drako un Lainhems vēlāk uzmanīgi noskaidroja, kuras no tām pieder Jeumenam, un uz pirmo, vispārējo ķermeņa apskati gāja pa tām.

Pagaidām vēl sniega dēļ lielākā daļa cilvēku slēpās savos mājokļos. Gandrīz vai neviena mašīna netika braukusi pa ceļu. Pirms pusstundas buldozers bija sācis tīrīt viesnīcas iebrauktuvi, un Tenets gaidīja, ka jebkuru brīdi kāds varētu ierasties un prasīt paskaidrojumu par notiekošo aiz vārtiem.

Kur, pie velna, viņi kavējas?

Drako, kurš garām Tenetam un Lainhemam bija staigājis šurp un turp ar nolūku sasildīties, juta, ka nespēj apvaldīt nepacietību.

-    Viņiem vajadzēja būt šeit jau pirms pusstundas.

-    Varbūt doktors Mellerds ir izsaukumā.

Drako nosprauslājās. No viņa nāsīm kā pūķim izlauzās divi tvaika mutuļi. Mazs, kvadrātveidīgs, ar karakula cepuri un smagu kažokādas mēteli, viņš atgādināja krievu valstsvīru, kas gaida ierodamies augstus ārzemju viesus. Uz sniegotā fona šī ilūzija pastiprinājās vēl jo vairāk.

-    Velaties kafiju, ser? Man ir mašīna.

-     Paldies. Lieliska doma. Kāpēc es pats par to nepadomāju?

-    To mana sieva.

Tenets no mašīnas atnesa termosu, un Drako ar Lainhemu pēc kārtas iedzēra kūpošo šķidrumu. Lainhems līdz šim bija izturējies ļoti klusu. Bez šaubām, viņu ietekmēja Drako klātbūtne. Tenetam, atceroties Lainhema seju, kad tas skatījās, kā Drako rāpjas apvidus mašīnā, nācās apspiest smaidu. Seržantu acīmredzot neviens nebija brīdinājis.

Bija dzirdams, ka pa viesnīcas iebrauktuvi tuvojas mašīna, un pēc mirkļa starp akmens stabiem izspraucās rendžrovers. No tā izlēca vīrietis un sieviete.

-    Kas šeit notiek?

Balss neapšaubāmi piederēja varas pārstāvim. Tā bija inteliģenta, bet pašpārliecināta. Tās īpašnieks, tērpies kokvilnas uniformā, biezā svīteri un zaļos, augstos zābakos, bija tuvu pie piecdesmit, garš un labi noaudzis, ar tumšiem matiem, kuri viegli atkāpušies no pieres. Viņa zilpelēkās acis ātri novērtēja situāciju un nekļūdīgi izvēlējās Drako kā personu, pie kuras griezties.

-    Kas noticis?

Drako pasniedza termosa trauciņu Tenetam un, izstiepies visā augumā, ziņoja:

-     Drako, policijas šefs, Starrendenas departamenta policijas pārvalde…

Bet vīrietis neklausījās. Viņš bija pamanījis skaidri saredzamo, rūtoto piedurkni, un viņa sejas izteiksme izmainījās.

-    Ak, Dievs, tas taču ir…

Viņš pagriezās un izstiepa roku, lai aizkavētu sievieti, kas tuvojās no aizmugures,

-    Kas tur.ir, Džailz! Kas noticis?

Skaidra, zvanam līdzīga balss un vēl

zaļāki, augsti zābaki. Skaista sieviete, mazliet jaunāka par vīru, varētu būt ap četrdesmit, minēja Tenets. Ari viņa bija tumša, mati atķemmēti atpakaļ biezā franču bizē. Tie izcēla sievietes sejas klasisko veidolu. Tenetam ienāca prātā, ka tieši tāda viņa varēja izskatīties ari pirms divdesmit gadiem.

-     Man liekas, ka tev jāiet atpakaļ uz mašīnu, dārgā, teica vīrs.

Viņa atgrūda vīra roku, kas bija aizšķērsojusi ceļu.

-    Ko tu tur runā?

Pēc šīs kustības sievietes skatiens pirmo reizi uzdūrās rokai grāvī, un viņa izdvesa:

-    Mans Dievs, tas ir Leo mētelis.

-    Leo? Drako pastiepās uz priekšu.

-     Mans brālis. Roka saistīja viņas skatienu, sievietes acīs parādījās šausmas. Viņa pieķērās vīram, kurš aplika vienu roku viņai ap vidukli. Vai viņš ir…?

-     Miris? jautāja Drako. Diemžēl jā. Ja tas ir jūsu brālis, man žēl, ka jums par to šādā veidā jāuzzina.

-    Bet, Dieva dēļ, kāpēc jūs te stāvat apkārt un dzerat kafiju? Kāpēc jūs nemēģināt viņu izvilkt? Jūs taču nevarat Leo tur atstāt! Viņa sagrāba tuvāko mietiņu, izrāva to no sniega, nepacietīgi aizmeta sāņus un devās grāvja virzienā.

Trīs policisti metās apturēt sievieti, bet tas izdevās vienīgi viņas vīram, kurš, sagrābis viņu aiz mēteļa, atvilka atpakaļ.

-     Nedari tā, Dīlij! Vai tad tu neredzi? Ja tas tiešām ir Leo, te pašlaik neviens neko nevar palīdzēt.

-     Bet tas ir šausmīgi. Nav cilvēcīgi viņu atstāt tā, sniegā apraktu! Viņa pagriezās pret Drako. Viņas acīs zvēroja liesmas. Kā jūs uzdrošināties! Sievietes nicinošais skatiens apskrēja mazo policistu bariņu un atkal atgriezās pie Drako.

-    Policijas šefs man ir personīgi pazīstams. Es ziņošu viņam pārjums. Tūlīt pat.

Tenets apzināti atturējās paskatīties uz Lainhemu.

Viņa pagriezās pret vīru.

-      Ejam, Džailz. Brauksim mājās un mēģināsim kaut ko darīt ar šo absurdo situāciju.

Un, uzmetusi Drako vēl vienu zvērojošu skatienu, viņa iemetās mašīnā, apsēdās un kā pārakmeņojusies skatījās caur priekšējo stiklu. Vīrs apgrieza mašīnu, un abi aizbrauca.

-      Liekas, ka šī dāma pieradusi staigāt savus ceļus, teica acīmredzami sakaitinātais Drako. Jums, Tenet, ar viņu būs liela noņemšanās.

Tieši par to bija domājis ari Tenets, lai gan šī perspektīva viņu drīzāk intriģēja, nekā biedēja. Viņš uzrāva vienu uzaci un pagriezās pret konsteblu Jeumenu.

-    Kas viņi ir?

-      Misters un misis Hemiltoni, ser, Longfordhollas īpašnieki. Viņa pārvalda viesnīcu, bet viņš muižas īpašumus.

-     Tur jau ir arī pārējie, ser, pavēstīja Lainhems. y

-    Bija jau arī laiks, norūca Drako.

Caur piebraukušā lendrovera priekšējo stiklu nozibsnīja doktora Mellerda pusmēness brilles.

-      Kur jūs, velni tādi, bijāt, uzkliedza Drako, kad Treiss, ekspertu grupas seržants, viņa komandai sekojot, izkāpa.

Mellerds, cieši paspiedis Teneta roku, atbildēja:

-      Baidos, ka tā ir man^ vaina, šef. Visus pārmetumus veltiet ārstu neregulārajam dzīves veidam! Biju izbraucis pieņemt dzemdības. Sieviete atradās ceļā uz slimnīcu, bet ātrās palīdzības mašīna iestiga sniegā. Par laimi, paspēju laikā. Viņš smaidīja kā saulīte. Veselīgs puika, un man ar prieku jāsaka, ka abi sveiki un veseli. Ziniet, nekas tā neuzmundrina kā dzīvības nākšana pasaulē.

Piekrītu, teica Drako un tad griezās pie Treisa. Bet nu ķersimies pie lietas, ja jau jūs esat šeit. Stāvot tā vēl ilgāk, mēs pārvērtīsimies par ledus bluķiem.

II

Nākamās stundas beigās Tenets juta, ka Drako pareģojums sāk piepildīties. Viņa pēdas bija sastingušas, pats izsalis cauri līdz pat kauliem un jau sen, kā viņš nožēloja pārāk agri, izdzēris tik dārgās kafijas trauku. Varbūt drīzumā viņi varēs doties uz viesnīcu un iedzert kaut ko karstu.

Bija daudz padarīts. Nožogojums uzcelts, relatīvi neskartais sniega klajums nofotografēts, un doktors Mellerds bija oficiāli konstatējis nāves iestāšanos. Nācās ilgi gaidīt, līdz nozieguma vietas apskates eksperti pacietīgi bija notīrījuši no ķermeņa sniegu, ieturot pauzes, lai noņemtu paraugus, lai vēlreiz izdarītu nepieciešamos fotouzņēmumus. Beigu beigās līķis bija atklāts apskatei, un varēja redzēt, ka tas ir vīrietis, ap piecdesmit gadus vecs, plāniem, brūniem un cirtainiem matiem, ģērbies labi piegrieztās, kavalērijas tipa sarža biksēs, ūdens necaurlaidīgā sporta žaketē un melnbalti rūtotā tvīda mētelī. Viņa krūšu kabatā atradās maks ar divdesmit mārciņām papīra naudā, dažādas izziņas un citas papīra lapiņas, un, kas bija svarīgāk, autovadītāja tiesības un vairākas kredītkartes uz Leo Mārtindeila vārda. Tas izmeklēšanas sākumā vienmēr palīdzēja veikt identificēšanu.

Kad ķermeni uzmanīgi izcēla no tā līdzšinējā sniegotā kapa, lai ievietotu sanitārajā mašīnā, uz tā nebija redzamu ievainojumu pēdu. Tad doktors Mellerds pamanīja sarecējušu asiņu plankumu uz pakauša kreisajā pusē. Izcēlās satraukums, kad ekspertu grupas vīri atrada dažas krāsota, sarūsējuša metāla šķembas, divas ieķērušās uz mēteļa muguras ieplēstajā caurumā, un vēl vienu zemē.

-    Iespējams, ka ieķērušās drēbē no trieciena, teica Drako, kad viņi salasījās apkārt, lai nopētītu plastmasas maisiņā ieliktos paraugus. Ekspertīze noskaidros, vai tas ir tā. Aizbēgšana pēc cilvēka sabraukšanas?

-    Tā izskatās, lai gan, ja tā… Tenets kļuva domīgs.

-Kas?

-    Es tikai domāju…

Drako nepacietīgi pienāca tuvāk.

-    Nevelciet garumā, vecais, sakiet!

-     Nu, labi. Ievainojums ir pakausī, un arī šķemba uz mēteļa mugurpuses.

-Tā?

-      Iespaids ir tāds, ka trieciens dots no muguras. Es tikai cenšos iztēloties, kas noticis. Ja trieciens iegrūdis viņu grāvī, tad viņam vajadzēja gulēt uz mutes vai sāniem, vai saliektam čokurā, nevis tā kārtīgi uz muguras.

-     Ko jūs gribat teikt? Ka tas, kas viņu notrieca, apstādinājis mašīnu, izkāpis un iegrūdis ķermeni grāvī?

Tenets paraustīja plecus.

-    Tāda iespēja nav izslēgta, vai ne, ser?

-     Domāju, ka viena no daudzām, lai gan tikpat labi iespējams, ka viņš pēc trieciena varēja nokļūt arī šādā stāvoklī.

Tenets tam nepiekrita, bet nebūtu prātīgi iebilst. Drako nepatika opozīcija.

-     Domāju, ka mēs varētu veikt eksperimentus, ser.

-     Tiešām. Un tad ir vēl iespēja, ka trieciens viņu nav uzreiz nogalinājis. Vīrietis varēja palikt pie samaņas vai arī atgūt samaņu un aizrāpot, aizstreipuļot līdz grāvim, lai tiktu nost no ceļa un nogultos ērtāk, un tā viņš atradās stāvoklī uz muguras.

Tas likās daudz ticamāk.

-    Pareizi.

- Vai arī, teica Lainhems, pirmo reizi iejaucoties sarunā, viņam varēja uzbraukt ar nodomu.

Ar šo viņš izpelnījās dusmīgu Drako skatienu. Slepkavības izmeklēšana bija gan laikietilpīga, gan dārga padarīšana.

-    Vienalga, ja šīs metāla šķembas ir no automašīnas, nevajadzētu rasties nekādām problēmām, lai to atrastu.

Tenets pamāja. Viņi visi zināja, ka mūslaikos tā ir visai vienkārša lieta, relatīvi, protams, atrast mašīnu pēc krāsas drumstalām. Ekspertīzes zinātne ir sasniegusi tēlotājmākslas līmeni.

Viņi visi atkal pētīja lielāko krāsas atlūzu.

-     Liekas, ka tumši pelēka. Un skaidri redzams, ka sākusies rūsa, teica Lainhems.

-     Es pasteidzināšu ekspertīzi, apsolīja Drako.

-    Paldies, ser. Skaidrs, ka tam, ka blakus atradās šefs, bija arī savas gaišās puses.

-     Jūs labāk apstaigājiet m^jas! Gādājiet, lai vīri pārbauda visas vietējās mašīnas! Ja vajag papildspēkus, ziņojiet pa radiotelefonu! Es braucu atpakaļ uz pārvaldi.

Jau labāk. Tenets pēkšņi jutās daudz možāks. Likās, ka pat pēdas vairs tā nesalst.

Parādījās viens no sanitāriem.

-    Ser, mēs tagad esam gatavi braukt.

Drako uzmeta skatienu Tenetam.

-      Varētu ietaupīt daudz laika, ja jūs vispirms dabūtu ārā no viesnīcas Hemiltonu, lai viņš varētu veikt formālu līķa identifikāciju.

Tenets tieši to bija nodomājis darīt.

-     Jums taisnība, ser. Tad viņš pagriezās pret sanitāriem. Ja jūs varētu vēl mazliet pagaidīt…

-     Labi, labi. Drako pacilājās uz pirkstgaliem, jau sagatavojies aizbraukšanai. Doma par mājīgo kabinetu viņam droši vien likās vilinoša.

-     Es paņemšu vienu no lendroveriem un vēlāk atsūtīšu atpakaļ gadījumā, ja jums pašiem to ievajagas. Vai varu jūs aizvest, Mellerd?

-     Paldies. Būšu priecīgs nokļūt atpakaļ civilizētā pasaulē. Mellerds pacēla savu somu un notīrīja sniegu no tās apakšas.

-    Tikai vēl viena lieta, doktor, viņu aizkavēja Tenets.

Mellerds pamirkšķināja viņam pār savu briļļu pusmēnešiem.

-    Tā jau domāju, ka jūs neaizlaidīsiet mani bēz jautājuma. Laiks, kad iestājusies nāve, pareizi?

Tenets pamāja.

-     Nu, liekas, ka nāksies jūs sarūgtina!. Šādos apstākļos patiesībā ir neiespējami mēģināt pat minēt.

-    Tomēr… neatlaidās Tenets.

-    Patiešām, Luk. Labākais, ko varu izdarīt, ir pateikt, ka tas noticis kaut kad pagājušajā naktī. Teiksim, laikā no sešiem un… Mellerds paraustīja plecus. Vai jūs zināt, cikos sāka snigt?

-     Starrendenā ap pusvieniem. Šeit, protams, tas varēja sākties agrāk.

-     Nu, jums vajadzēs pārbaudīt. Bet ir skaidri redzams, ka lielākā daļa sasnigusi pēc tam, kad ķermenis nonāca grāvī. Teiksim, starp sešiem vakarā un, lai es neklūdītos, četriem no rīta. Baidos, ka neesmu īpaši jums palīdzējis. Diemžēl vēl jāņem vērā, ka Mārtindeilu varēja nenogalināt avārijā. Viņš varēja vienkārši nasalt.

Drako, nepacietībā doties projām, mīņājās no vienas kājas uz otru.

-     Nu, labi, Tenet, turiet mani visu laiku lietas kursā! Patiesībā labāk būs, ja ziņosiet man piecos. Būtu interesanti vēlreiz atgriezties pie pašas saknes.

-    Ceru, ka viņam sakņu būs pietiekami, teica Lainhems, noskatīdamies pakaļ aizbraucošajam lendroveram. Ko tagad?

-  Labāk paaiciniet tos papildspēkus! Pasakiet, lai nāk uz viesnīcu! Tenets pamāja ar roku policijas konsteblam Jeumenam, kurš bija turējies labi patālu no Drako un tagad pacietīgi gaidīja pie iebrauktuves viesnīcā. Ceru, ka neesat sasalis ragā?

-     Nē, ser. Viss kārtībā. Tā gan neizskatījās. Jeumena šaurā seja bija aukstuma savilkta, degungals sarkans un acis asaroja.

-    Jūs šeit esat labi pastrādājis pirms mūsu ierašanās.

-     Paldies, ser. Viegls sārtums sasildīja viņa vaigu bālumu.

-      Kā es saprotu, misis Hemiltonas brālis, ja tas ir bojā gājušais vīrietis, bija jums svešs?

-     Es zināju, ka viņai ir brālis, bet nekad agrāk netiku viņu redzējis. Esmu šeit tikai divus gadus, bet viņš pameta ciematu pirms veselas mūžības; visi domāja, ka viņš ir miris.

-     Ģimenes baltais zvirbulis, vai ne? Tenets nojauta, ka sekos interesants stāsts.

-     Domāju, ka jā. Vispār ne yisai iemīļota persona, kā var nojaust.

-    Kāpēc tā, vai jūs zināt?

Jeumens papurināja gfllvu.

-     Nē, konkrēti nezinu. Man tikai ir radies tāds iespaids.

-  Daļa no jūsu darba būs uzzināt, ieklausīties baumās. Pēc šī notikuma ciematā noteikti sāksies daudz runu. Pagaidām sameklējiet un atvediet misteru Hemiltonu, labi? Mēs gribam, lai viņš identificē līķi. Pēc tam, kad eksperti būs galā, varat nākt ar mums uz viesnīcu un iedzert kaut ko karstu.

-     Paldies, ser. Jeumens brašā solī aizsoļoja pa viesnīcas iebrauktuvi, šļūkdams un slidinādamies pa sniegu.

Tenets paskatījās apkārt.

-    Beidzāt šeit, Treis?

-    Gandrīz, ser.

-     Labi. Nogādājiet krāsas atlūzas uz ekspertīzi, cik ātri vien iespējams, ja?

-    Jā, ser.

Pēc divdesmit minūtēm atbrauca Hemiltona rendžrovers. Viņš izlēca ārā. Sanitārs izslidināja nestuves un atsedza mirušā seju.

Ne vārda neteicis, Hemiltons pamāja ar galvu. Tad piemetināja:

-    Tas ir mans sievasbrālis.

-    Leo Mārtindeils, teica Tenets.

Hemiltons likās pārsteigts.

-     Kā jūs…? Ak, viņam, droši vien, bija kāds dokuments. Viņš nopūtās un pamāja ar galvu. Pēdējais no šīs dzimtas. Viņš saviebās. Skumji, vai ne? Divi simti gadu Longfordhollā ir dzīvojuši Mārtindeili.

-    Tātad viņš nebija precējies?

-    Tā viņš murns teica.

-    Jums bija kāds iemesls to apšaubīt?

Likās, ka Hemiltons jūtas neērti.

-     O, nē, nē. Tikai… nu, šķiet, ka jūs ļoti gribat par to dzirdēt. Patiesību sakot, viņš nebija no tiem, kam var daudz ticēt.

-     Saprotu. Protams, mums vēl vajadzēs parunāt ar jums un jūsu sievu, tāpēc varbūt mēs varētu iet iekšā.

-     Protams. Hemiltons skatījās uz lendroveru, kurā ekspertu grupas viri krāva ekipējumu. Liekas, ka jums pašreizējā brīdī nav transporta, inspektor. Droši vien drīz jums to pagādās, bet vai pagaidām drīkstu piedāvāt savējo?

Tenetam labāk būtu paticis apskatīt Longfordhollu patstāvīgi, bet būtu nepieklājīgi atteikties, un viņš ari negribēja noskaņot misteru Hemiltonu pret sevi. Bez tam vilināja doma nokļūt siltumā.

-    Pateicos.

Viņi iekāpa mašīnā. Tā rāpās pa iebrauktuvi, kurai abās pusēs stiepās žogs. Iebrauktuve aizliecās ap plašu parku. Pirms 1987. gada lielās vētras to noteikti bija greznojuši ozoli un dižskābarži, bet tagad parks likās gandrīz»klajš. Tikai daži palikušie vientuļnieki slēja savus zarus debesīs. Šur un tur vēl gulēja nolauztu koku atlūzas kā šī Anglijas dienvidaustrumu nostūra vienas nakts postījumos pārciestā mantojums. Lai daba atgūtos, būs vajadzīgs trīs paaudžu ilgs laiks. Un Hemiltoni noteikti darīja savu mazumiņu, lai tā notiktu. Varēja redzēt, ka tiek veikta plaša pārstādīšanas darbu programma. Jaunās at• vases ar koka un stieples cieša pinuma nožogojumiem tika sargātas no zaķu un mājlopu postījumiem.

Jūs laikam vētrā zaudējāt daudz koku? jautāja Tenets.

Hemiltons nopūtās.

-Jā, tāpat kā visi citi. Ap astoņdesmit procentiem, kā redzat, un vēl neesam tikuši galā ar postījumu novākšanu. Tas prasa milzu darbu un izmaksā veselu bagātību, tāpēc mēs veicam to soli pa solim. Cenšamies koncentrēt darbu uz pārstādīšanu.

Parādījās viesnīca, un Tenets juta, ka, lai būtu labāka redzamība, Lainhems aizmugurē saliecas uz priekšu. Viņš zināja, ko seržants teiktu, ja viņi būtu vieni paši.

"Viņiem jau nu naudas netrūkst."

Un tā, protams, bija taisnība. Longfordholla patiesībā nebija pils, bet tā noteikti bija īsta angļu lauku džentlmeņa māja, uzcelta, kā varēja nojaust, septiņpadsmitā gadsimta beigās vai astoņpadsmitā sākumā. Tās bagātīgo rožu sārto ķieģeļu mūrējuma skaistumu vairoja apkārtējā baltā sniega sega. Mājas proporcijas bija ideālas, balti krāsoto, paceļamo logu rindas, gludais, stāvais torņveida jumts ar mansarda logiem, akmens balustrāde, kas apņēma visu jumta malu, tas viss kopā ar graciozajiem kāpņu posmiem, kas veda uz centrālo ieeju, veidoja lielisku formu harmoniju, tādu, pēc kādas bieži tiecas, bet reti kad izdodas sasniegt.

-     Kāda brīnišķīga māja, nomurmināja Tenets.

Hemiltons pacēla uzacis, it kā pārsteigts, ka policists spēj novērtēt tās ģeniālo arhitektūru.

-    Vai ne? Cēlis Hjū 1675. gada maijā.

Un tagad tā ir viesnīca LAUKU MĀJA. Tenets domāja, ko ir jāizjūt, ja māja, kas paaudžu paaudzēm bijusi ģimenes mītne, tiek pārvērsta par bagātu tūristu un nogurušu biznesmeņu patvērumu. Tenets zināja, ka tagad ir daudz LAUKU MĀJAS tipa viesnīcu, bet viņam nekad nebija gadījies būt iekšā kādā no tām. Tas likās interesanti.

Viņi bija atbraukuši. Hemiltons apturēja mašīnu kāpņu priekšā. Garš, tievs vīrs, ģērbies siltā, vatētā jakā un jūras zilu vilnas cepuri

galvā, tīrīja no kāpnēm sniegu. Viņa ausis kā dārza rūķītim slējās no cepurītes apakšas. Viņiem ejot garām, vīrs uzmeta tiem ziņkārīgu skatienu. Viņa kustību ritms izjuka. Viņš iztaisnojās, lai izvilktu kabatlakatu un izšņauktu degunu.

-     Kas viņš ir? Tenets pusbalsī jautāja, kad bija pagājuši garām.

-     Baiflīts, mūsu meistars un šoferis. Hemiltons ar īpašnieka žestu atgrūda centrālās ieejas durvis. Notīrījuši sniegu no apaviem, viņi sekoja tam plašā iekšējā priekštelpā, kurai nebija ne mazākās līdzības ar jebkuras citas viesnīcas, kādā Tenetam jebkad bija gadījies būt, priekštelpu. Ja viņš nezinātu, ka šī ir viesnīca,

4 viņš domātu, ka ir iegājis privātmājā. Sarindoti gar labās puses sienu, stāvēja panēsāti gumijas zābaki, kriketa spēles vārti, lietussargi un pastaigas spieķi. Izskatījās tieši tā, it kā jebkuru mirkli vajadzētu parādīties ģimenes locekļiem, lai saģērbtos kaut kādiem tiem prātā ienākušiem āra darbiem. Kreisajā pusē pie sienas bija pieskrūvēta koka sija, bagātīgi aprīkota ar āķiem, uz kuriem karājās visplašākā izvēle: krietni panēsātas vējjakas, ūdens necaurlaidīgi mēteļi, tvlda cepurītes un platmales.

Laika pietika tikai tam, lai šai garderobei

uzmestu īsu skatienu. Hemiltons noāva zābakus, un visi trīs policisti sekoja viņa paraugam. Tad viņš iebrauca čībās, kas bija atstātas pie durvīm, bet Tenets, uzmetis Lainhemam vainas pilnu skatienu, iztina no iesaiņojuma kurpes, kuras pirms Drako aizbraukšanas bija paņēmis no lendrovera, un uzvilka, priecādamies par savu tālredzību. Viņš nespētu vadīt izmeklēšanu, ciešot apvainojumu par to, ka kājās ir tikai zeķes. Bez šaubām, Lainhems nožēloja, ka nevar izdarīt to pašu.

Hemiltons plaši atvēra iekšējās durvis un ieveda viņus lielā hallē, no kuras augšup uz pirmo stāvu vijās piemīlīgas kāpnes. Tenets, daudzo izjūtu satriekts, mirkšķināja acis. Gaisā karājās īpatnēja kaltētu ziedu un apdedzināta ābeles koka smarža. Akmens plākšņu grīdu klāja persiešu paklāji. Telpu greznoja antīkas mēbeles ar sīki izstrādātiem ziedu kokgriezumiem. No gadsimtiem ilgas spodrināšanas tie spīdēja. Apkārt dižojās izcilu gleznu un dekoratīvu, ornamentiem rotātu porcelāna trauku pārpilnība. Tālumā kāds spēlēja klavieres. Likās, ka viņi ir atkāpušies laikā un nokļuvuši laiskākā, dižciltīgākā laikmetā.

Vienu mirkli, nomurmināja Hemiltons. Viņš pameta tos, lai parunātos ar jaunu sievieti, kura stāvēja pie ādas pārvilkta galda istabas kreisajā stūrī. Droši vien viesnīcas viesu uzņēmēja. Tā bija pirmā neuzkrītošā norāde, ka Longfordholla ir komerciāla rakstura iestāde. Kā magnēta pievilkti, visi trīs policisti virzījās uz liesmām, kas kurējās milzīgā kamīnā pie labās puses sienas. Divas sievietes, viena jauna, otra vidējos gados, sēdēja tā priekšā uz kokvilnas drēbes pārvilkta dīvāna.

-     Jāsaka, vārdus stiepjot, ierunājās vecākā no viņām, ka jūs, nabaga vīrieši, izskatāties nosaluši līdz kaulam. Nāciet šeit, pie uguns, un sasildieties!

Pēc balss intonācijas amerikāniete, droši vien kāda no viesiem.

Tenets pasmaidīja.

-     Šādā aukstā laikā jūs noteikti esat izvēlējusies vispiemērotāko vietu. Siltums no kamīna plūda uz kājām un radīja pilnīgas svētlaimes sajūtu.

Meitene izskatījās sabozusies. Viņa, nupat izaugusi no padsmitnieces gadiem, bija maza auguma, melnīgsnēja un ar brīnišķīgi baltiem, līdzeniem zobiem. Tādi zobi Tenetam nezin kāpēc vienmēr asociējās ar amerikāņiem.

-     Jūs droši vien gribat teikt, ka mums vienkārši nav paveicies. Šodien bijām plānojušas braukt uz Kentaberiju. Kā jūs domājat, cik ilgā laikā notīrīs ceļus?

Tenets paraustīja plecus.

-     Diemžēl nezinu. Varbūt līdz šai pēcpusdienai, varbūt…

Parādījās Hemiltons.

-    Ja jūs varētu nākt šeit, inspektor. Es norīkoju, lai atnes kafiju. Ceru, ka karsts dzēriens nāks jums par labu.

Abas sievietes apmainījās skatieniem.

-     Inspektors! iesaucās jaunākā, nojauzdama nepatīkamas pārmaiņas. Vai tas nozīmē, ka…

Hemiltons griezās pie wrtas ar visu iespējamo laipnību un kūstošu smaidu.

-     Ir noticis nelaimes gadījums… Un kā aitu suns, kas dzen mazu ietiepīgu aitu bariņu, viņš mudināja policistus uz durvīm pa labi no kāpnēm. Ja jūs vēlētos apsēsties…

Tā bija maza, eleganta viesistaba zilā un zelta krāsā.

-    Kad padzersiet kafiju, es pasaukšu sievu.

-    Vai viņa ir ļoti satriekta?

-    Tas atkarīgs no tā, ko jūs domājat ar vārdu "satriekta". Šokā jā, bet ne bēdu satriekta. Tiešām nedomāju, ka sieva tāda būtu. Galu galā līdz pat šai nedēļai viņa bija pārliecināta, ka brālis miris jau pirms daudziem gadiem, tāpēc varat saprast, ka viņai ir bijis pietiekami laika, lai ar šo domu aprastu.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un parādījās meitene istabenes tērpā garā, melnā kleitā un kruzuļainā priekšautiņā. Viņa nesa paplāti ar kafijas traukiem. Visi ar pateicību ķērās pie piedāvātajām porcelāna tasītēm ar kūpošo šķidrumu. Tenets pagaidīja, līdz viņa bija aizgājusi.

-     Kad tieši viņa uzzināja? Teneta roku un kāju pirksti tagad sāpēja, jo bija atsiluši, un vajadzēja saņ^jnt krietnu gribasspēku, lai neizrādītu savas rrešanas. Viņš negribēja novērst Hemiltona uzmanību no sarunas.

-     Aizvakar. Hemiltona sejas muskuļi savilkās. Viņa sejā atspoguļojās spriedze, ko sagādājis negaidītais viesis. Acīmredzot viņā un viņa sievā brāļa augšāmcelšanās nebija izraisījusi īpašu sajūsmu.

Tenetam prātā iešāvās interesanta doma. Ja Leo ir bijis Longfordhollas likumīgais īpašnieks…? Tas būtu slepkavības motīvs, ja tā vispār bija slepkavība. Jautājumi drūzmējās inspektora galvā. Viņš uzmeta skatienu Lainhemam. Ņem uz sevi! Pats viņš gribēja padomāt.

-  Vai misters Mārtindeils uzradās tā vienkārši, no skaidrām debesīm un bez brīdinājuma? -jautāja Lainhems.

Hemiltons izskatījās pārsteigts par pēkšņo taujātāja nomaiņu.

-Jā.

-    Cik ilgs laiks bija pagājis?

-     Kādi divdesmit, divdesmit pieci gadi. Es jau sen esmu pazaudējis skaitu.

"Kāpēc atgriezties pēc visiem šiem gadiem?" Tenets domāja.

-      Kāpēc atgriezties pēc visa šī laika? jautāja Lainhems.

Hemiltons paraustīja plecus.

-     Viņš ilgāku laiku dzīvoja ārzemēs un Anglijā acīmredzot atgriezās tikai pirms kādas nedēļas. Bijis pie friziera un svētdienas pielikuma žurnālā ieraudzījis rakstu par LAUKU MĀJAS tipa viesnīcām. Tur bija pieminēta arī Longfordholla.

Hemiltona runas veids bija viltīgi mainījies. Viņš pēkšņi kļuva uzmanīgāks.

-    Es redzēju to rakstu, teica Lainhems. Arī Čilstonas Parks tajā bija pieminēts.

Tā bija vēl viena labi pazīstama LAUKU MĀJAS tipa viesnīca Kentā, ievērojama ar to, ka tās īpašnieki bija Milleri, ievērojamā ANTĪKO LIETU CENRĀŽA izdevēji.

-     Pareizi, Hemiltons acīmredzami jutās atvieglots par iespēju mainīt virzienu, kādu bija pieņēmusi saruna.

Bet Tenets negrasījās tik viegli to pieļaut. Līdz šim brīdim viņš bija pārliecināts, ka viņam bijusi taisnība. Leo bija mantinieks. Vēl viens skatiens uz Lainhemu. Tagad es pārņemšu pavedienu. Viņi tik ilgi strādāja kopā, ka tāda bezvārdu sazināšanās bija kļuvusi par viņu otro dabu.

-    Cik ilgi Holla ir viesnīca, mister Hemil-

ton?

-    Divus gadus.

-     Kas lika misis Hemiltonei izšķirties par tādām pārmaiņām?

Viņš saņēma atbildi, kādu bija gaidījis.

-    Pirms četriem gadiem nomira viņas tēvs, un nebija citas iespējas, kā tikt galā ar mājas izmaksām.

-    Vai misters Mārtindeils zināja, ka tēvs ir miris?

Tas bija delikāts temats. Hemiltona balss kļuva uzmanīgi nevērīga. Viņš papurināja galvu.

-     Acīmredzot nē. Kā jau es teicu, viņš daudzus gadus dzīvoja ārzemēs, Francijas dienvidos, lai gan tad mēs par to nezinājām. Mēs darījām visu iespējamo, lai sameklētu viņu, bet bez sekmēm. Acīmredzot villa, kurā viņš bija…

apmeties, atradās visai nomaļus, augšā kalnos.

• Viņa saimniece bija francūziete, un abu saskare ar apkārtējo sabiedrību visai niecīga.

"Vārda "saimniece" vietā būtu jāsaka "mīļākā"," nodomāja Tenets.

-    Tad nu misteram Mārtindeilam vajadzēja būt ievērojamā šokā, uzzinot, ka viņa vecā māja vairs nav privātmāja?

-    Domāju gan. Lai gan viņš nemaz nelikās izsists no līdzsvara.

-    Patiešām? Ja tā ir taisnība, tad tas likās visai interesanti. Vai Leo bija cerējis nopelnīt no visa tā smagā darba, ko viņa māsa ieguldījusi, lai padarītu Longfordhollu par tādu ienesīgu iestādi, kāda tā acīmredzot bija?

-     Un uzzinot arī par tēva nāvi? jautāja Tenets.

-Jā.

Nepatīkams vienzilbes vārds. Hemiltonam jāzina, kas sekos tālāk.

-     īpašums tika novēlēts jūsu sievai, nevis viņas brālim?

-Nē.

Vēl kodolīgāk.

-    Tātad, Tenets uzmanīgi turpināja, vajadzēja rasties zināmām problēmām ar mantošanas tiesībām? viņš ar interesi gaidīja Hemiltonā reakciju.

Bet sekoja sarūgtinājums. Hemiltons acīmredzot bija gatavs šim brīdim. Viņš tikai pa-* smaidīja, laipni, neko neizsakoši izstiepa lūpas un teica:

-      Nebūt nē, inspektor. Piedodiet, ka man jūs jāsarūgtina, bet esmu pārliecināts, ka mēs visi varējām nonākt pie draudzīgas vienošanās. Atklāti sakot, pīrāgs ir pietiekami liels, un tā pietiktu visiem.

"Tas atkarīgs no tā," nodomāja Tenets, "cik lielu šķēli Mārtindeils būtu gribējis nogriezt sev."

-    Tieši cik liels tas ir?

-     Divi tūkstoši akru. Hemiltons slinki smaidīja, bet tas bija īsts plēsoņas smaids. Plēsoņas, kas noķēris un aprijis savu laupījumu. Un māja, protams.

"Nemaz jau nerunājot par to, kas tajā iekšā," nodomāja Tenets. Tas vien, ko viņiem bija izdevies redzēt, maksāja krietnu žūksni. Interesanti, kā uz to visu bija reaģējusi Hemiltona sieva?

Kā uz mājienu atvērās durvis un parādījās misis Hemiltone.

-     Ak te tu esi, dārgais. Atvaino, ka traucēju, bet neliela ķibele. Nupat kā zvanīja miesnieks un pateica, ka mašīna iestigusi sniegā. Vai tu neiebilsti, ka Baiflīts uz pusstundu paņem rendžroveru un aizbrauc pēc gaļas?

III

Pēc Teneta lūguma Dīlija Hemiltone, nodevusi Baillitam atļauju paņemt rendžroveru, atgriezās. Ar mulsu smaidu viņa apsēdās blakus vīram.

-    Jūs, inspektor, šķiet, domājat, ka es esmu ļoti nejūtīga, ja spēju uztraukties par tik nesvarīgām lietām pēc visa, kas noticis. Bet fakts ir tāds, ka es joprojām atbildu par šejienes saimnjecību, un mums patiešām ir viesi. Par laimi, pašlaik ne pārāk daudz, bet tomēr.

Viņa bija pārģērbusi āra drēbes, un tagad sievietei mugurā bija eleganti tvīda svārki un dūmakaini zaļš kašmiras džemperis ar pērlītēm. Tā krāsa sakrita ar viņas acu krāsu. Tās tumšie mati bija saņemti atpakaļ gludā pinumā. Nevainojama elegance. Katra colla viņas augumā liecināja, ka misis Hemiltone ir īsta lauku lēdija. Viņas tēls, bez šaubām, bija rūpīgi izdomāts, lai atstātu iespaidu uz viesiem. Par sērām nebija ne miņas.

-     Cik daudz viesu jums ir? Tenets jautāja, ignorējot neīsto taisnošanos.

-    Tikai astoņi. Šajā gadalaikā parasti ir visai kluss.

-Un tie ir…?

-     Četri amerikāņi precēts pāris un māte

ar meitu, tad vēl trīs cilvēku ģimene un viens vīrietis, visi briti.

"Būs vieglāk iztaujāt," domāja Tenets. "Ja tagad būtu valsts brīvdienu nedēļas nogale…"

-     Mēs sapratām no jūsu vīra stāstītā, ka jūsu brālis ieradās aizvakar negaidīti, ka līdz tam jūs uzskatījāt viņu par mirušu.

-     Tāpēc arī tagad nevaru izlikties esmu satriekta. Leo priekš manis tik daudzus gadus bija miris, ka nespēju aprast ar domu, ka viņš ir dzīvs. Atkal atskanēja mulsinošie smiekli. Šķiet, jūs domājat, ka esmu visai cietsirdīga, bet nav jēgas liekuļot, vai ne?

Tenets neatbildēja. Viņš pamanīja, ka sūdzības augstākajai priekšniecībai vairs nav gaidāmas. Varbūt tas bija izdarīts un lieta izbeigta?

-    Vai jūs varat mums pastāstīt kaut ko par to, ko Leo Mārtindeils darīja, šeit ieradies?

Viņa pacēla roku, lai notrauktu neredzamu matu šķipsnu.

-     Es centīšos, lai gan daudz laika kopā mēs nepavadījām. Man joprojām bija jāsaimnieko viesnīcā, un Leo likās apmierināts ar iespēju klaiņot savā nodabā, satiekoties ar veciem paziņām un, bez šaubām, apciemojot vecus midzeņus.

-    Ja jums būtu kaut vai kāda doma…

Viņa paskatījās uz vīru.

-     Nu, ļaujiet man padomāt… Viņš ieradās negaidīti pirmdienas pievakarē, īsi pirms vakariņām. Viņa saviebās. Es gribu teikt, īsi, pirms mēs būtu ēduši vakariņas. Mēs vienmēr ēdam smieklīgi agri, tā, lai es būtu brīva, kad viesi dzer kokteiļus, pirms vakariņām.

-    Ar "mēs" jūs domājat…?

Viņa paskatījās uz Hemiltonu.

-    Mēs ar vīru.

-     Vai pārējie no jūsu ģimenes pašlaik nedzīvo šeit?

-      Pašlaik šeit ir mūsu meita Tesa un arī dēls Edems. Bet viņš ieradās tikai vakar vakarā. Dēls mācās internātskolā, bet pašlaik ir beidzies semestris, un dažas pirmās brīvdienas viņš pavadīja pie draugiem. Un Tesa, kā parasti, bija izbraukusi. Visu dienu pavadīja pilsētā un atgriezās vēlu.

T Ar "pilsētu" jūs domājat Londonu?

-     Protams. Paklausieties, bet vai tas ir svarīgi? Es nesaprotu, kāda nozīme ir tam, ko mēs darījām aizpagājušajā vakarā. Svarīgs taču ir pagājušais.

-     Es tikai cenšos izveidot kopējo ainu, tā ka piecietiet manu ziņkāri, lūdzu! Jūs teicāt, ka misters Mārtindeils nebrīdināja jūs par savu ierašanos.

Viņa papurināja galvu.

-     Nē, vienkārši uzradās kā no skaidrām debesīm.

-    Tas noteikti jūs šokēja, jo jūs bijāt pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir miris.

-Tas gan bija… patīkams šoks, protams.

-     Protams, atbalsoja Tenets, cerot, ka viņa balsī neskanēs sarkasms. Tātad, kā varu iedomāties, pēc ierašanās jūs misteru Mārtindeilu pavadījāt uz viņa istabu.

-    īsi runājot, jā. Visas istabas vienmēr tiek turētas kārtībā, tā ka problēmu nebija.

-     Un tad jūs ēdāt vakariņas. Tas varēja būt…?

-     Sešos trīsdesmit kā vienmēr. Šoreiz tās, protams, bija sava veida svinības. Mēs atkorķējām pudeli šampanieša. Pazudušā dēla atgriešanās un viss pārējais.

Tenets nemaz nedomāja, ka Le<j ticis sagaidīts atplestām rokām, bet viņi, kā liekas, bija izdarījuši visu, ko pieklājība prasa.

-    Un pēc tam?

-     Mēs vienmēr viesistabā septiņos trīsdesmit iedzeram ar katru no viesiem, kas vēlas mums pievienoties. Viesiem patīk, ka par viņiem rūpējas kā mājās, un šo iespaidu tad ari cenšamies veidot.

-    Vai tajā vakarā brālis jums pievienojās?

-    Jā. Šī doma, šķiet, viņu uzjautrināja.

-    Un pēc tam?

Viņa paraustīja plecus.

-     Darbs kā parasti. Viņa paskatījās uz Hemiltonu. Šķiet, ka tu kārtoji papīru lietas kantorī, vai ne, dārgais, un es apstaigāju viesnīcu, pārbaudot, vai viss kārtībā. Leo devās uz ciemata krodziņu. Tad atgriezās ap deviņiem un pazuda savā istabā.

-    Un vakar?

Dīlija Hemiltone pielika roku pie pieres un uzbudināti atbildēja:

-      Es viņu manīju laiku pa laikam, bet precīzi nepierakstīju visas viņa gaitas. Kādēļ lai es to būtu darījusi? Pie tam man bija jāstrādā. Ziniet, šādā vietā darbi nedarās paši. Ikdienas darbu pieminēšana lika viņai paskatīties rokas pulkstenī. Klausieties, vai mēs nevarētu mazliet pasteigties? Tā te paies visa diena.

Hemiltons sakustējās.

-     Arī man jāķeras pie darba. Vai es tiešām esmu jums vēl nepieciešams? Nedomāju, ka vēl varu būt jums noderīgs, pie tam lielāko dienas daļu esmu tepat, muižā.

-     Es to augstu vērtēju, ser, bet būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs varētu šeit uzkavēties mazliet ilgāk. Jūs varētu mums palīdzēt konkretizēt pagājušās nakts notikumus.

Hemiltons atkal atlaidās krēslā un sarauca pieri.

-    Nu, labi, bet iesim uz priekšu, ja? Tenets nebija domājis, ka viņu steidzinās.

-     Ja mēs varētu atgriezties pie vakarrīta,

tad…

Dīlija Hemiltone saviebās un nopūtās.

-     Ja jums tas ir nepieciešams, bet esmu pārliecināta, ka mūsu mājsaimniece varētu jums palīdzēt daudz vairāk nekā es.

-Un tā būtu…?

-    Mona Baiflīta. Viņa ir precējusies ar mūsu šoferi.

-    Jūs viņu redzējāt ārpusē, ja atceraties, inspektor, atgādināja Hemiltons.

-    Ak, jā. Varbūt es varētu parunāt ar misis Baiflītu vēlāk, bet pagaidām…

Dīlija Hemiltone krēslā iztaisnojās, it kā

lai atbrīvotu atminas muskuļus un tad sāka ātri

> >

runāt.

-     Leo ilgi palika gultā un, man šķiet, ēda tur arī brokastis. Es redzēju viņu vēlā rītā. Brālis teica, ka iešot paklaiņot, apmeklēšot vecās vietas, kā es jau teicu. Pusdienās viņš stāstīja, ka tam bijusi tāla pastaiga pa muižu. Vēl Leo teica, ka pēcpusdienā iešot lejā uz ciematu, un domāju, ka tā viņš arī darīja. Pēc tam mēs kopā ēdām vakariņas…

Tad Dīlija atcerējās kaut ko viņai nepatīkamu. Tenets to noteica pēc tā, ka viņas sakrampēto roku kauliņi kļuva balti un arī pēc tā, kā viņa iekārtojās krēslā.

-    Jūs, jūsu vīrs un brālis?

-    Pareizi, viņa nepacietīgi apstiprināja. Patiešām, inspektor, jums patīk salikt punktus uz "i", vai ne?

-    Jūs teicāt, ka jūsu meita ir šeit?

-     Viņa atkal bija aizbraukusi apciemot draugus.

-    Uz Londonu?

-    Nē, tepat.

-     Par ko jūs runājāt vakariņu laikā, misis Hemiltone?

Viņas skatiens atbildot bija atklāts, bet Tenets ievēroja, ka viņas kurpes purngals paceļas, acīmredzot sasprindzinājumā tika pacelti kājas pirkstgali. Tenets bija atklājis, ka pēda vienmēr lieliski atklāj cilvēka psihisko stāvokli.

-  Šo un to. Viņas zods pacēlās, balss kļuva vēsa. Doma bija vienkārša. Nedomāju, ka tā ir jūsu darīšana.

Tenets to ignorēja.

-    Piemēram, ko?

Viņa paraustīja plecus.

-     Vienkārši vispārēja pļāpāšana: ko mēs esam darījuši, kamēr Leo bija tālumā, ko darījis viņš. Daudz bija ko pārrunāt.

Tenets nolēma necensties vēl ko izzināt. Ja vajadzēs, tad vēlāk, viņš sev apsolīja. Pašreizējā brīdī Tenets tikai gribēja uzzīmēt vispārēju ainu.

-    Saprotu. Un vēlāk, pēc vakariņām?

-    Pēc tam es viņu vairs neredzēju.

-    Un jūs, mister Hemilton? Jūs redzējāt?

-    Vai redzēju viņu? Nē. ,

-    Vai jums tas nelikās savādi?

Šoreiz viņi abi papurināja galvas un ierunājās reizē.

-    Nē, nepavisam.

-     Nemaz. Kāpēc lai tas liktos savādi? Tā bija Dīlija Hemiltone. Šis nav municipalitātes nams, un mēs tiešām nesekojam, ko citi kuru brīdi dara. Mājai ir daudz ieeju un izeju, un, ja jūsu ceļi nejauši nekrustosies, jūs varat nostaigāt visu dienu un nesatikt vienu vai otru no iemītniekiem.

-     Vai viņš tejca, ko ir nolēmis darīt pēc vakariņām?

Atkal galvu purināšana.

-    Un jūs, ko jūs darījāt?

Hemiltoni paskatījās viens uz otru.

-   Tu brauci uz staciju, lai paņemtu Edemu, vai ne, dārgā? jautāja Hemiltons.

-Jā.

-    Cikos tas varēja būt, misis Hemiltone? Tenets juta, ka Lainhema uzmanība pastiprinās, un viņš nekļūdījās. Jebkura Hemiltonu iepriekšējā vakara brauciena pieminēšana varēja būt augstākajā mērā būtiska.

-     Man vajadzēja izbraukt apmēram divdesmit piecas minūtes pāri septiņiem. Edema vilciens pienāk septiņos trīsdesmit, un vajadzīgas piecas minūtes, lai aizbrauktu līdz stacijai.

Tenets atcerējās, ko bija teicis doktors Mellerds:

"Teiksim, starp sešiem vakarā un četriem

no rīta, lai neklūdītos."

-    Tātad jūs pārbraucāt apmēram bez divdesmit astoņos?

-    Apmēram, jā.

-     Un turp vai atpakaļceļā jums negadījās pabraukt garām brālim?

Dīlijas Hemiltones acis samiedzās.

-  Vai jums neliekas, ka es pateiktu, ja tas būtu noticis? Es jau teicu, ka vispār neredzēju viņu pēc vakariņām.

-    Un kā ar jums, mister Hemilton?

-    Es kantori strādāju. Parasti daru to vakaros. Ari Hemiltona acis sašaurinājās. Paklausieties, kāpēc visi šie jautājumi par to, ko mēs darījām? Viņa balss kļuva griezīga. Taisnību sakot, es domāju, kāpēc tādi jautājumi par to, ko Leo darījis vakar pa dienu? Kas te tik svarīgs var slēpties? Es saprotu, lai noskaidrotu, kā notika nelaimes gadījums, jums jāzina, ko mēs darījām vakar vakarā, bet jums arī vajadzētu pietikt ar to, ka pasakām, ka pēdējo reizi redzējām Leo pēc vakariņām.

-    Baidos, ka viss nav gluži tik vienkārši.

-    Kāpēc ne?

-     Jā, kāpēc ne? jautāja arī Dīlija Hemil-

tone.

Viņi abi skatījās uz Tenetu un gaidīja atbildi.

Tenets svārstījās. Cik daudz viņš pašreiz drīkst teikt?

-     Nu? nepacietīgi jautāja Dīlija Hemil-

tone.

Tenets paraustīja plecus.

-    Ir miris cilvēks, misis Hemiltone, un mūsu pienākums ir noskaidrot, kā un kāpēc. Šajā

brīdī es nevaru noteikt, kāda informācija būs būtiska.

-       Bet viņu droši vien sabrauca un tad pameta, teica Hemiltons, neskatoties uz to, jūs sakāt, ka…

-     Ne visai viegli, skaidroja Tenets, irf noteikt, kādā veidā misters Mārtindeils nokļuva grāvī tādā stāvoklī, kādā mēs viņu atradām. Kā tas varēja notikt, teiksim, ja viņam kāds mazliet nepiepalīdzēja.

% "Mazliet nepiepalīdzēja", atkārtoja Hemiltons. Mans Dievs, inspektor, jūs taču negribat teikt, ka kāds viņu nolicis tur?

Tenets paraustīja plecus.

-     Baidos, ka neko vairāk nevaru pašlaik pateikt.

-Bet…

-    Paklausies…

Atkal viņi runāja vienlaicīgi. Tomēr Dīlijas Hemiltones acis liecināja, ka viņa pakļaujas vīram.

-     Vai jūs sakāt, Hemiltons kļuva skeptisks, ka viņš ir noslepkavots?

Tenetu paglāba durvis, kuras, droši vien nenoslēgtas, tika atgrūstas. Parādījās galva.

-     Atvainojiet, bet nevarēju nenoklausīties. Vai tas ir kāds pārsteigums, tēt? Tu taču vienmēr teici, ka Leo neņems labu galu.

Tas bija zēns, četrpadsmit vai piecpadsmit gadus vecs, lai gan pēc ģērbšanās manieres to nekādi nevarēja noteikt. Mati saglausti ar briljantīnu, mugurā tumšs kostīms ar kniedēm, balts krekliņš un šaura, adīta kaklasaite. Balta zīda šalle vaļīgi karājās viņam ap kaklu. Zem vienas rokas pašauta mīksta filca platmale, bet otrā ceļa spieķis ar sudrabotu uzgali. Nākdams dziļāk

istabā, viņš ar vienu roku demonstratīvi atbal-

7 >

stījās uz spieķa, bet otru iegrūda kabatā.

Bet turpmākie pārsteigumi vēl nāca.

Izklausās interesanti, teica sievišķīga balss, un istabā tūlīt aiz zēna ienāca septiņpadsmitgadīga meitene. Arī viņa acīmredzot gatavoja pieteikumu ar savu izskatu. Kas tas īsti ir? Tenets nevarēja saprast. Varbūt sacelšanās pret augstāko sabiedrību? Viņa dižojās ar dzeloņcūkas adatām līdzīgiem matiem, mironim līdzīgu kosmētiku uz izspiestajiem vaigu kauliem, ar izēnotiem acu dobumiem, ar viscaur melnu tērpu, augstpapēžu kurpēm, apspīlētām zeķubiksēm un minisvārciņiem, tik īsiem, ka tie drīzāk atgādināja rotājuma kruzuļus, nekā apģērba gabalu.

Tenets sūtīja klusu pateicības lūgsnu, jo pagaidām Bridžitas jaunības revolucionārisms nebija gājis tālāk par maigu flirtu un pamatīgu acu krāsošanu.

Paskatījies uz Tenetu, Hemiltons piecēlās.

-     Vai klausījāties aiz durvīm, jūs abi? viņš dusmīgi jautāja.

-     Nu, beidz, tēti, taisnojās Edems. Noklausīšanās tevi atradīs visur, tu to zini. Viņš uzjautrināts paskatījās uz Tenetu. Kā šajā gadījumā. Jūs laikam esat kruķi?

-     Ja jūs tā vēlaties, Tenets vēsi atbildēja un uzmeta brīdinošu skatienu Lainhemam, kurš, vienmēr jūtīgi uztverdams katru savam šefam veltītu apvainojumu, saspringa. Konstebla Jeumena izteiksme, viņš uzjautrināti secināja, bija apstākļiem piemērota kokaina.

-     Ārā! pavēlēja Hemiltons, draudoši tuvodamies savām atvasēm. Bet tie stāvēja stabili kā pāļi.

-     Ak, nekļūsti par nežēlīgo senci, tēt, apātiski teica Tesa, mēs tikai atnācām piedāvāt savu palīdzību, kā kārtīgiem pilsoņiem pieklājas. Man likās, ka tev tas varētu patikt, jo tu vienmēr esi centies, lai mēs būtu paklausīgi.

-    Nu, vienreiz pietiek, mātes balss skanēja asi. Jūs dzirdējāt, ko es teicu. Ārā, jūs! Tūlīt.

Viņi negribīgi sāka virzīties uz durvju

pusi.

-    Tieši tad, kad saruna kļuva interesanta, kurnēja Edems.

Tenets paskatījās uz Hemiltoniem.

-     Atvainojiet, bet vai jūs ļoti iebilstu, ja es pārmītu kādu vārdu ar jūsu bērniem? Varbūt viņi var palīdzēt.

-     Lieliski, iesaucās Edems, nometot spieķi un tēlojot bērnišķīgu vēlēšanos iesaistīties darbībā.

Hemiltoni apmainījās skatieniem.

-    Ko tad viņi var palīdzēt? jautāja Dīlija.

-     Ak, mammu, Tesa kļuva izsmējīga, kā viņš var pateikt, ja tieši to cenšas noskaidrot.

Un, negaidot tālāku atļauju, viņi vienādā leņķī šķērsoja istabu un apsēdās uz tā paša dīvāna, uz kura jau sēdēja viņu vecāki. Apsēdušies viņi gaidoši skatījās uz Tenetu.

Hemiltons piecēlās.

-     Es eju! viņš bija sašutis. Ja jūs neiebilstat. Piebilde skanēja sarkastiski.

Tenets pamāja ar roku.

-    Jauki.

-     Bet man arī jāiet, teica misis Hemiltone. Vēl milzums darba jāpadara.

Tomēr viņas iebilde bija novēlota. Hemiltons jau bija izgājis.

-     Domāju, ka pagaidām man nekas jums nav vaicājams, misis Hemiltone, teica Tenets, -ja jūs domājat, ka jums labāk būtu iet…

Viņa saniknota paskatījās uz bērniem. Bija skaidri redzams, ka viņu plēš uz pusēm vajadzība strādāt un nevēlēšanās pamest jaunos cilvēkus policista sabiedrībā. Viņa droši vien baidījās par to, ko tie var sarunāt.

-    Nē, es mazliet uzkavēšos.

-    Viņš mūs neapēdīs, mammu, ej, mudināja Tesa.

Dīlija saknieba lūpas, pakratīja galvu un atkal apsēdās krēslā. Bērni apmainījās skatieniem, pabolīja acis un nopūtās.

-    Ak, mammu, lūdzās Edems.

-    Nu\ labi, Tenets stādīja priekšā sevi un Lainhemu. Konsteblu Jeumenu jūs, bez šaubām, jau pazīstat.

Viņi paskatījās uz Jeumenu un pamāja.

-     Faktiski, atzinās Tenets, es neesmu visai pārliecināts, vai jūs varēsiet mums daudz ko palīdzēt, Edem.

Zēna seja sašļuka.

-    Kāpēc ne?

-     Nu, cik es zinu, jūs vakar vakarā līdz septiņiem četrdesmit nebijāt mājās, bet varbūt redzējāt tēvoci pēc tam… Redzējāt?

Edems negribīgi papurināja galvu.

-    Nē. Es gan vakarā kādu reizi pieklauvēju pie viņa durvīm, bet atbildes nebija.

-    Cikos jūs to darījāt?

Viņš sarauca pieri.

-     Ļaujiet padomāt! Man bija jāpaēd. Tad es uzgāju savā istabā un izkravāju somu. Tas varēja būt starp pusdeviņiem un deviņiem.

-    Vai durvis bija aizslēgtas?

-    Jā. Aizsardzību meklējošs skatiens pie mātes. Es pamēģināju rokturi, jo domāju, ka varbūt viņš ir vannasistabā un nedzird mani.

'Tur Leo varēja arī būt," domāja Tenets, "un durvis bija aizslēdzis, lai nodrošinātos pret šādu, iespējamību." Tātad viņi nebija tikuši nekur tālāk.

-     Un tagad diemžēl es nekad vairs neuzzināšu, kā tēvocis izskatījās.

Izklausījās pēc neviltotas nožēlas. Zēnam Edema vecumā mistiskais, grēcīgais tēvocis, kurš pazudis nezināmā tālē, lai neviens viņu neredzētu un neko par viņu nedzirdētu, bez šaubām, bija intriģējoša figūra.

Viņš pagriezās pret māsu.

-    Un tu beidz lūrēt tik pašapmierināti! Tu tikai sagadīšanās pēc esi šeit.

-    Edēm! māte viņu asi apsauca.

-     Un ko jūs, Tesa, varat pateikt? jautāja Tenets.

Bet, pirms viņa paspēja atbildēt, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-     Iekšā, DIlija ar acīmredzamu atvieglojumu aicināja.

Ienāca istabene.

-     Atvainojiet, ka traucēju, kundze, bet ir ieradušies vēl vairāki policisti. Viņa vērsās pie Teneta. -Vaicā pēc inspektora.

-     Paldies, atbildēja Tenets. Pasakiet, ka pēc dažām minūtēm nākšu! Viņš atkal pievērsās Tesai un gaidoši pacēla vienu uzaci. Vai jūs vakar vakarā redzējāt tēvoci?

-      Nē, vakar vakarā ne. Bet mēs papļāpājām ar viņu pirms tam.

-     O, kad tas bija? mātes jautājums atkal skanēja asi.

-     Vakar no rīta, ejot lejā pa kāpnēm, es uzskrēju viņam virsū, tā ka, dabīgi, stādījos priekšā. Viņš vēlējās iedzert tasi kafijas ziemas dārzā. Viņš bija uz goda. Meitene iepleta acis.

-    Tesa!

-     Jā, viņš bija! Tik pieglaimīgs un… viņš bija interesants. Es gribu teikt, ka tēvocis bija visur bijis, visu redzējis, visu ko darījis…

-     Un ar visām, pusbalsī nomurmināja Edems.

-    Kas tas bija? māte salēcās. Ko tu teici?

Edems un māsa apmainījās skrejošiem, uzjautrinājuma pilniem skatieniem.

-      Neko, mammu, beidz grābstīties pa apakšveļu.

-    Edēm!

"Lēdija Breknela nevarētu ielikt vairāk nosodījuma šajās divās zilbēs," nodomāja Tenets.

-     Es jums gribētu atgādināt, māte bija saniknota, ka šī ir oficiāla nopratināšana. Viņa ar nepatiku paskatījās uz Lainhema piezīmju grāmatiņu. Tā ka padomājiet, pirms ko sakāt, ņemiet to vērā!

-     Neuztraucieties, misis Hemiltone! Man pašam ir tīņu vecuma bērni, mierināja Tenets. Viņš varēja iedomāties Bena komentārus, ja tas redzētu šos divus. "Pāris smagu gadījumu!" Bens teiktu.

Viņš atkal pievērsās Tesai.

-    Vai misters Mārtindeils nepastāstīja kaut ko tuvāk par to, ko ir darījis pēdējo gadu laikā?

Viņa papurināja galvu. Melnās adatas nodrebēja.

-     Nē. Patiesībā neko. Tikai to, ka ir dzīvojis Francijas dienvidos.

-    Viņš neteica, ar ko pelnīja iztiku?

Tesa smieklos uzsprāga.

-     Strādāja, jūs domājat? Jūs noteikti jokojat. Dārgais tēvocis Leo bija tas, ko vecmāmiņas paaudze sauktu par profesionālu deju partneri.

-    Tesa! māte atkal iesaucās.

-    Ak, beidz, mammu! Kāda jēga izlikties? Es domāju, ka viņš dzīvoja uz sieviešu rēķina, pārsvarā bagātu atraitņu, tā man liekas.

Dīlija Hemiltone, sašutuma dzelta, pielēca

kājās.

-     Nu, vienreiz pietiek, Tesa. Es neklausīšos, kā tu cel neslavu tēvocim. Saruna beigusies, inspektor. Un jūs abi ārā! Šoreiz es to domāju nopietni.

-    Bet, mammu, Tesa protestēja. Tā nebija neslavas celšana. Neslava ir, ja runā nepatiesību, bet šī bija…

-     PIETIEK! iekliedzās Dīlija. Vai jūs neiesiet?

Šoreiz viņi paklausīja.

IV

-    Tātad, ko jūs domājat, Maik?

Viņi, gaidot pārvaldnieces Monas Baiflītas ierašanos, ēda sendvičus, ko bija pagādājusi misis Hemiltone. Konstebls Jeumens bija aizsūtīts uz ciematu palīdzēt Teneta vīriem apstaigāt mājas, bet pārējie pildīja norīkojumu Sameklēt un pārbaudīt visas mašīnas Longfordhollā, lai varētu atrast pelēko, par kuru bija aizdomas, ka ar to ir sabraukts misters Mārtindeils. Detektīvam konsteblam Bentlijam bija dots uzdevums iztaujāt viesus, bet detektīvam konsteblam Sviltam apkalpojošo personālu.

-      Droši vien neviens pārāk nepārdzīvo. Mmm, sendviči ir lieliski. Lainhems pacēla virsējo šķēli un ieskatījās iekšā. Tuncis, saldā kukurūza un majonēze. Es teiktu, ka tā ir laba kombinācija. Būs jāpastāsta Luīzei.

-      Ja jūs varētu novērst uzmanību no sendviča sastāvdaļām, Maik, man būtu interesanti dzirdēt, kā jūs domājat, vai mums ir kaut kas, kam pieķerties.

-     Atvainojiet, ser, Lainhems paraustīja plecus, bet, kā jūs pats vienmēr sakāt, ir tikai pats sākums. Man šķiet, ka Mārtindeils nebija tas tips, ko cilvēki mīlēja, vai ne? Un vēl ir tāda lieta, ka uz spēles ir brangs, sulīgs mantojums.

-    Taisnība.

-     Būtu interesanti uzzināt, vai šo jautājumu viņi apsprieda.

-    Pareizi.

-     Es gan nevaru iedomāties, ka Hemiltoni ļoti priecātos par perspektīvu dalīties ar viesnīcu un droši vien ari ar īpašumu, vai ne, ser, lai ari misters Hemiltons saka, ka ir pietiekami, ko dalīt.

-     Spriežot pēc tā, ko esam dzirdējuši par Mārtindeilu, es nespēju iedomāties, ka viņš labprātīgi atteiktos no daļas, uz kuru viņam ir liesības, lai arī cik daudz darba viņa māsa un māsasvīrs pēdējo gadu laikā būtu tur ieguldījuši.

-     Nē. Un, pat atmetot finansiālo aspektu, nedomāju, ka misters Mārtindeils būtu ar mieru zaudēt muižnieka godu. Viņš izskatās pēc tipa, kam šāda loma tīri labi varētu patikt.

-     Piekrītu. Gribētos redzēt, ko Svifts uzzinājis no personāla. Tādā vietā kā šī, man šķiet, viņu acīm nekas nevarētu paslīdēt garām, un viņi noteikti būs ievērojuši šādus tādus interesantus sīkumus.

-    Taisnība. Lainhems nožāvājās. Tenets ievēroja, ka viņš izskatās noguris.

Iestājās klusums. Abi ēda sendvičus un mēģināja izprast uzzinātos jaunumus.

-     Būtu laiks parādīties pārvaldniecei, teica Tenets, iztukšojis kafijas tasi. Viņš labprāt izsmēķētu pīpi, bet nebija laika. Inspektors piecēlās. Iesim un paskatīsimies, vai viņa nav jau atnākusi.

Tenets un Lainhems izgāja hallē. Nevienu no viesiem nemanīja. Bija piecpadsmit pāri vieniem, un visticamāk, ka visi pusdienoja. Vīrietis virssulaiņa oficiālajā uniformā melnā žaketē, svītrotās biksēs un baltā kreklā ar melnu kaklasaiti pašlaik pazuda durvīs telpas tālākajā galā.

Viņi piegāja pie viesu uzņemšanas galda.

-     Vai jūs nepateiktu, kur pašlaik varētu atrasties misis Baiflīta? jautāja Tenets.

-     Jā. Mona Baiflīta zina, ka jūs vēlaties viņu satikt, un ieradīsies šeit, līdzko būs brīva. Smaids pauda atvainošanos. Neliels starpgadījums ar vienu no viesiem. Varbūt jūs varētu pagaidīt pie kamīna?

-     Bet jūs varbūt varētu mums palīdzēt? Tenets atsmaidīja meitenei, kurai bija tikko ap divdesmit. Viņa bija maza un runīga, ar tumšu matu mākoni un melnām, košām acīm. Meitene izskatījās prātīga un arī vērīga. Vai jūs strādājāt aizvakar, kad ieradās misters Mārtindeils?

-Jā.

-     Šķiet, ka tas notika kādas piecpadsmit minūtes pāri sešiem?

-      Pareizi. Viņš uzradās pēkšņi. Es nodomāju, ka šis ir vienkārši vēl kāds no viesiem, lai gan tie parasti pasūta vietu iepriekš. Kungs pajautāja, vai mums ir istaba uz nakti, un es viņam to ierādīju. Tad viņš taujāja pēc misis Hemiltones.

-    Ko tieši misters Mārtindeils teica?

-     Tikai pajautāja, vai misis Hemiltone ir kaut kur tuvumā. Un, kad es atbildēju, ka ir un varu viņu sameklēt, ja viņš vēlas ar to runāt, misters Mārtindeils atbildēja, ka gribot gan. Un tad teica: "Pasakiet, ka viņas brālis ir šeit!" Es biju pārsteigta, jo nezināju, ka viņai ir brālis.

-    Vai jūs redzējāt, kā viņi satikās?

-     Jā. Kad pa telefonu to paziņoju misis Hemiltonei, viņa likās ļoti pārsteigta un tad teica: "Es tūlīt pat nākšu lejā."

-     Vai viņa izskatījās priecīga, satiekot

brāli?

-    Jā, lai gan… Meitene svārstījās un tad iekoda lūpā.

-    Kas?

Viņa papurināja galvu.

-    Nekas.

Tenets nojauta, ka meitene droši vien pamanīja zināmu neīstumu Dīlijas uzspēlētajā priekā par brāļa ierašanos.

-    Kas Mārtindeilam bija mugurā?

Viņa paraustīja plecus.

-    Liekas, sporta žakete un melnbalti rūtots tvīda mētelis. Es to atceros tāpēc, ka viņš mēteli novilka un pārlika pār manu krēslu.

-    Vai viņš vēl kaut ko teica?

Viņa papurināja galvu.

-    Liekas, ka nē. Lai gan viena lieta bija.

-    Kāda?

-     Kamēr viņš gaidīja misis Hemiltoni faktiski tieši pirms viņas ierašanās no viesistabas iznāca misis Baiflīta ar kādu jaunu vīrieti. Mārtindeils pamāja uz viņiem un jautāja: "Kas ir tas cilvēks?" Es pastāstīju, ka tas ir mis Hemiltones draugs, un, tikko kā viņš gribēja vēl kaut ko jautāt, ieradās misis Hemiltone.

-    Šis jaunais cilvēks, kas viņš ir?

-     Tobijs Fīvers. Viņš ir vietējais, un viņa tēvs ir viens no ciemata biznesmeņiem, kravas pārvadājumu kontraktors.

"Ne īsti piemērots Tesai Hemiltonei," nodomāja Tenets. "Nezin kāpēc Mārtindeilam vajadzētu par to interesēties?"

-     Vai jūs neievērojāt, vai misters Mārtindeils vispār ar viņu sarunājās?

-Nē.

-     Varbūt ar kādu citu tādā gadījumā? Jūs šeit redzat visus, kasrienāk un iziet.

-     Viņš dienas lielāko daļu pavadīja ar vienu vai dažiem no viesiem, tas arī viss. Un lūk, kur jau nāk misis Baiflīta.

Tenets un Lainhems pagriezās, lai paskatītos uz sievieti, kas nāca lejā pa kāpnēm. Dīlija Hemiltone nebija izrādījusi pārāk lielu sajūsmu par perspektīvu, ka viņi iztaujās misis Baiflītu.

-  Viņa pēdējā laikā nejūtas visai labi, un es negribu viņu satraukt. Viņa ir… nu, misis Baiflīta ir stāvoklī, viņas pirmās cerības, un viņai jau ir pāri trīsdesmit, tāpēc Mona baidās, ka nebūs viegli. Bet es negribu viņu pazaudēt. Misis Baiflīta ir ļoti prasmīga un čakla, un būtu grūti atrast kādu viņas vietā. Vispār nav viegli atrast personālu šādai vietai.

"Viņai taisnība, misis Baiflīta neizskatās labi," nodomāja Tenets. Viņa bija, kā varēja nojaust, kādā sestajā grūtniecības mēnesī, lai gan viņas garā, zaļā, stingrā zīda kleita likās tik labi piegriezta, ka visu noslēpa. Bet šaurā seja likās bāla un īsie, brūnie mati, par spīti lieliskajam sakārtojumam, plāni un nedzīvi.

-     Misis Baiflīta? Viņš pagāja pretī, lai stādītos priekšā. -Varbūt mēs varētu iet mazajā viesistabā, kuru jau izmantojām?

Pēc īsas sarunas ar viesu uzņēmēju viņa pavadīja tos uz mazo, zili zeltaino istabu. Sev viņa izvēlējās stāvu atpūtas krēslu un ar vieglu nopūtu ieslīga tajā. v

-    Smags rīts? ar smaidu jautāja Tenets.

-     Kāda dāma no mūsu viesiem nejauši paklupa. Ar viņu viss ir kārtībā, paldies Dievam, tikai sastiepta potīte. Tagad kundze guļ. Bet man vēlreiz, uz īsu brītiņu, vajadzēs uziet viņu apraudzīt.

-      Mēs jūs ilgi neaizkavēsim. Tikai gribējām pajautāt, ko vakar darīja misters Mārtindeils. Kur gāja?

-    Ļaujiet man padomāt… Mona pārbrauca ar roku pār pieri, it kā savācot domas.

-     Jā, deviņos Leo Mārtindeils savā istabā paēda brokastis. Pēc tam es viņu redzēju ziemas dārzā. Viņš dzēra kafiju ar Tesu, mis Hemiltoni. Tad es redzēju, ka kungs iziet ārā domāju pastaigāties. Vēlāk pārnāca, lai ar misteru un misis Hemiltoniem ieturētu vieglas pusdienas un atkal izgāja ārā, šoreiz uz ciematu.

-    Vai misters Mārtindeils jums teica, ka iet uz ciematu?

-     Jā. Es biju hallē, un viņš apstājās, lai papļāpātu. Teica, ka iešot apskatīties, kādas pārmaiņas notikušas. Es atbildēju, ka droši vien visai niecīgas. Tas arī viss. Tad… viņa sastomījās.

-    Kas tad?

Viņa pakratīja galvu.

-     Es tikai mēģinu atcerēties. Neesmu pārliecināta, cikos viņš atgriezās, bet vakariņas viņš ēda kopā ar Hemiltoniem.

-    Un pēc tam?

-    Nezinu, ko Mārtindeils darīja pēc tam.

Sievietes balsī ieskanējās zināma trauksmaina izvairība, tāpēc Tenets neatkāpās.

-     Vai jūs redzējāt viņu vēl kādu reizi pēc vakariņām?

-Nē.

Teneta skatienam viņa atbildēja gandrīz iznīcinoši. Melo. Tenets par to bija pārliecināts. Bet kāpēc? Vai bija notikusi kāda sadursme, par kuru viņa negribēja stāstīt? Vai varbūt Mona gribēja būt lojāla pret Hemiltoniem?

-    Vai misters un misis Hemiltoni priecājās, kad ieraudzīja viņu?

-    Protams.

Tomēr šajā apstiprinošajā atbildē skanēja neīstums.

-    Tas, protams, viņiem bija pārsteigums, jo viņi domāja, ka misters Mārtindeils ir miris. Šāds jaunums katru varētu šokēt.

-      Jūs nepamanījāt kādu pazīmi, ka, sacīsim tā, viņu vidū būtu disharmonija?

Viņa papurināja galvu.

-    Nē. Bet balsij trūka pārliecības, lai gan viņa negrasījās labot savu apgalvojumu.

-    Jums patīk šeit strādāt, misis Baiflīta?

Pirmo reizi neviltots smaids izstaroja siltumu.

-    Jā, protams. Darbs man ir ļoti piemērots. Pie vecajiem staļļiem mums ar vīru ir dzīvoklis.

Vīrs uzrauga staļļus un, kad ir vajadzība, veic arī šofera pienākumus. Šī ir jauka māja, un ir patīkami te strādāt. Šeit ir tik daudz skaistu lietu, un misis Hemiltone pret mums ir laba saimniece, ļoti jauka. Viņa grib, lai strādā ar pilnu atdevi, bet arī pati strādā tikpat smagi, tā ka nedomājiet par viņu neko sliktu!

-    Cik ilgi jūs šeit esat?

-    Nu jau kādus trīs gadus.

Pēc Džailza Hemiltona stāstītā, Dīlijas tēvs bija nomiris pirms četriem gadiem. Misis Hemiltone nebija tērējusi laiku un bija likusi šai vietai strādāt. Pirms tika saņemta atļauja īstenot plānus, ņemot vērā, ka viens no mantiniekiem pazudis, par tādu īpašumu droši vien nācās izcīnīt zināmu juridisku cīņu.

-     Šķiet, ka viesnīca sāka darboties pirms diviem gadiem?

r Pareizi.

-      Un jūs, tā sakot, palīdzējāt to nolikt uz pamatiem?

-     Jā. Misis Hemiltone darīja verga darbu, un tāpat ari mēs, visi pārējie.

-     Jāgūst milzīgu gandarījumu, redzot, ka uzņēmums izveidojies tik plaukstošs.

-     O, jā. Pašlaik, protams, pie mums ir kluss. Februāra vidus nav pats labākais laiks atpūtai laukos, bet mēs esam panākuši sev ļoti labu reputāciju, un gada lielāko daļu darba ir ļoti daudz. •

Tas ari izskaidroja, kāpēc pārvaldniece izrādīja tādu uzticību savai saimniecei. Darbojoties šeit no pašiem pirmsākumiem, viņai gandrīz kā īpašniecei vajadzēja būt ieinteresētai panākumos.

Tenets piecēlās.

-    Es tagad gribētu apskatīt mistera Mārtindeila istabu. Viss kārtībā, viņš piemetināja, redzot viņas sejā šaubas, misis Hemiltone atļauju deva.

-     Protams, viņa cēlās mazliet neveikli, atbalstoties uz krēsla rokturiem. Es uzvēdīšu jūs augšā.

-     Jūs jau ilgu laiku strādājat viesnīcās? uzturot sarunu, jautāja Tenets, gribēdams savu mieru nj^dot Mfthjļi. Viņi kāpa pa graciozāln kāpnēm.

-    Varētu teikt, ka visu mūžu. Mani vecāki turēja viesnīcu. Protams, ne šādu. Un viņa palūkojās apkārt uz dārgo dienvidzemju puķu pārpilnību, uz eļļas gleznām pie sienas, uz mirdzošu antīku priekšmetu un dažādu dekoratīvu sīkumu bagātīgo daudzveidību.

-  Atvainojiet par šādu jautājumu, bet vai kādam no viesiem nekad nav iekārojies paņemt kaut ko no visa šā līdzi?

-     Viesiem gan ne, viņas atbilde skanēja nenoteikti.

"Domājot par personālu?" Tenetam ienāca prātā. Tiešām, gandrīz vai nebūtu pārsteigums. Redzot tik daudz ko apskatei izliktu, jāsāk domāt, ka kāds īpatnējs sudraba vai porcelāna izstrādājums varētu nozust.

-     Viesus tas viss bieži vien satriec, viņa' stāstīja, it īpaši amerikāņus. Viņiem parasti tamlīdzīgās vietās nav gadījies apmesties, un dažas dienas tie apmulsuši staigā apkārt un skatās, skatās… Viņa klusu iesmējās. Ir saprotams, ka tādā senlaicīgā namā šis tas reizēm ir uz robežas ar neērtībām, kādas nerastos modernā viesnīcā, bet visu laiku, kopš esmu šeit, neviens ne reizi nav sūdzējies. Viņi vienkārši visu uztver kā daļu no šīs vietas būtības un…

-    Vides? pateica priekšā Tenets.

-     Pareizi. Viņi pret to izturas gandrīz vai ar godbijību, un man šķiet, ka sūdzēšanās vai kaut kā nozagšana viņiem liktos kā zaimošana.

Uzkāpuši līdz plašajam kāpņu laukumam, viņi nogriezās pa labi un,apstājās pie trešā nu-* mura.

-     Te nu mēs esam. Es ierādīju misteram

Mārtindeilam luksusa numuru. Viņa atgrūda durvis un nostājās Tenetam aiz muguras. Un tagad, ja jūs neiebilstat…

-      Ak, jā, jūsu slimnieks. Tikai vēl pāris jautājumu, pirms aizejat. Cik cilvēku jūs esat personālā?

-     Teorētiski kopā jābūt trīsdesmit. Es saku "teorētiski", jo patiešām ir ļoti grūti savākt personālu šādai vietai, tā ka parasti mēs esam par dažiem cilvēkiem mazāk. Mēs šeit esam visai izolēti no ārpasaules, un pats par sevi saprotams, ka viņiem brīvajā laikā nav ko darīt, bet daudzi jaunie nevar atļauties nopirkt mašīnu, tāpēc viņiem kļūst garlaicīgi, un daudzi aiziet.

-    Tātad pašlaik cik jūs šeit esat?

-     Astoņi virtuvē, tur vajadzētu vēl divus cilvēkus, un septiņpadsmit mājā. Mums trūkst dažu istabeņu un vienas apteksnes.

-     Un bez tiem, kas strādā virtuvē, jums ir vijssulainis un sulainis?

-     Vecākais sulainis, viņa to pārlaboja, tad virssulainis, sešas istabenes, četras apteksnes, divas viesu uzņēmējas, mans vīrs un es. ĀrjHisē ir dārznieks, drīzāk man šķiet, ka jūs viņu sauktu par apzaļumotāju, un viņa palīgs.

-    Un cik no šiem ļaudīm dzīvo šeit?

-    Desmit, neskaitot manu vīrulin mani.

-     Skaidrs. Pateicos. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Tenets pasmaidīja, paklanījās un atvadījās no misis Baiflītas.

Ķīniešu luksusa numurā Tenets palūkojās apkārt un pārsteigumā iesaucās:

-    Oho, ir nu gan viesnīcas numuriņš!

Atradās tikai viens vārds, kā to visu nosaukt greznība. Šeit ietilptu trijās viņa viesistabas un vēl paliktu pāri. Te bija tik daudz kā, kur pamielot acis, ka nācās grūti visu to aptvert. Viņš lēnām griezās riņķī un skatījās.

Iespējams, ka tapetes bija no Ķīnas bāli zaļā ķīniešu marmora krāsā ar iekodinātu, graciozu bambusu audzes un krēmkrāsas gārņu zīmējumu uz tām. Uz plašās, spoži nopulētās ozolkoka parketa grīdas pletās zīdains krēmkrāsas paklājs ar zaļu un rozā ornamentu. Smalki izstrādātie aizkari pie četrdaļīgās gultas un līdz zemei garās drapērijas piepogā bija ieēnotas zaļos un rozā toņos. Katrā pusē gultai atradās zemi, apaļi galdiņi ar rozā, līdz zemei nokarājošos galdautu. Virs tā klājās mazāki galdautiņi, izrotāti ar krēmkrāsas mežģīnēm. Puse istabas bija mēbelēta kā viesistaba, ar zemiem sofā dīvāniem un klubkrēsliem, sakārtotiem ap garu, apaļkokiem apdarinātu kamīnu. Koku aizsargāja misiņa režģis. Bija daudz gleznu, ieskaitot divus ķiniešu kokgriezumus ar dūmakā tītu kalnu ainavām, un vēl bija sērija ķīniešu kostīmu, gravīru ierāmējumos. Dažādas antīkas mēbeles, arī miniatūrs rakstāmgaldiņš ar rakstāmpapīru un aploksnēm ar viesnīcas emblēmu tas viss bija izkārtots telpā. Visur juta vieglu saimnieka rokas pieskārienu. Šeit bija televizors, kura ekrānu varēja redzēt gandrīz vai no jebkura istabas punkta, un skaists, glazēts pulkstenis. Šeit bija augi puķu podos, divās vietās izkārtoti svaigi ziedi dažādās krēma un rozā nokrāsās, pieskaņoti istabas toņiem. Neliels klūgu groziņš ar saldumiem skaistā iesaiņojumā. Trauks ar augļiem un augļu tasītes, bāli rozā salvetes un augļu naži, paplāte ar dzērieniem un kaudzīte ar daiļliteratūru visi pēdējā laikā publicētie romāni, un komplekts ar jaunākajiem žurnāliem.

-      Oho! Lainhems vēlreiz iesaucās. Interesanti, cik izmaksā viena nakts šādā numurā?

-      Ārā ejot, paņemsim prospektiņu, teica Tenets.

-      Es «unāju nopietni! uztraucās Lainhems. Ja es tagad sāktu krāt naudu mūsu kāzu gadadienai… Luīzei te patiktu.

^Tenetam labāk patiktu, ja šāda ideja būtu ienākusi prātā viņam pašam, un viņš ar nepatiku nodomāja, ka Lainhems varētu nebūt tik runīgs.

-     Pie lietas,. Maik, atcerieties, kāpēc mēs šeit esam, sarunāts? Palūkosimies, ko varam noskaidrot par šo Mārtindeilu.

Izskatījās, ka Mārtindeils gatavojies šeit pavadīt ilgāku laiku. Uz skapja stāvēja vecmodīga, ar aviolīniju etiķetēm aplīmēta ādas ceļasoma, bet pats skapis un kumodes atvilktnes bija pilnas ar drēbēm. Tās šķita visai dārgas, it kā domātas nevalkāšanai. Kopā ar pusdienu žaketi šeit bija vairāki drēbnieka šūti uzvalki. Tenets uz iekškabatas sameklēja tā etiķeti:, Filligrew and Browne, Spotting Tailors. Conduit Street 21. 9. 27. Viņš ātri pārbaudīja pārējos uzvalkus. Neviens nebija jaunāks par 1981. gadu. Kurpes, seši pāri, visas CHURCH'S, bija pārāk nonēsātas. Krekli pie apkaklītēm un aprocēm krietni padiluši, bet apakšveļu katrā ziņā jau sen vajadzēja nomainīt.

-    Izskatās, ka viņam trūcis naudas, lai apmeklētu apģērbu veikalu, secināja Lainhems. Droši vien, izlasījis avīzi, viņš no brīnumiem novēlās kā no plaukta.

-     Tiešām viņam trūcis naudas jaunām drēbēm, bet katrā ziņā Leo nebija nonācis līdz galējam punktam, jo tad jau sen būtu ieķīlājis visu to. Tenets pamāja uz mantām, kas mētājās uz kumodes: divas ar sudrabu apdarinātas ķemmes, sudraba dzērienu flakons un zelta aproču pogas.

-    Taisnība.

Tenets paklaiņoja pa vannasistabu, kuras iekārtojums neatpalika no istabas: trauciņš ar aromātiskām smaržām, lielāks trauks ar mīkstām kokvilnas salvetēm, buķete mākslīgo ziedu, mazs groziņš ar tualetes piederumiem dušas cepurītes, šampūni, vannas putas un FLORIS ziepju izlase. Dvieļi bija biezi, mīksti, un to bija vesela bagātība. Aiz durvīm karājās divi grezni frotē halāti ar Longfordhollas emblēmu uz kabatām. Visapkārt mētājās Mārtindeila lietas: žiletes, bārdas putas, skūšanās otiņa, bārdas krēms, zobu suka un zobu pasta. Viņa medikamentu maisiņā atradās Paracetamols, renīns, alkasāls un antiseptisks krēms.

-    Nekā daudz, Maik.

Atbildes nebija. Tenetam likās, ka blakusistabā iestājies absolūts klusums. Savilcis uzacis, viņš atgriezās viesistabā un atrada Lainhemu uz dīvāna kamīna priekšā. Viņš bija iemidzis.

-Maik!

Lainhems vienā mirklī pamodās.

-      Piedodiet, ser, es laikam iemigu. Siltums… ^

-   Jūs tiešām iemigāt. Un jāatvainojas būtu man. Jāatvainojas par to, ka esat tik noguris, ka spējat aizmigt slepkavības izmeklēšanas laikā!

-     Mēs vēl nezinām, vai tā ir slepkavības izmeklēšana, ser.

Tenets uzbudināts pakratīja galvu.

-     Tādā gadījumā iespējamas slepkavības izmeklēšana. Jūs ļoti labi zināt, ko es domāju, un beidziet izvairīties no jautājuma.

-    Es tiešām atvainojos…

-    Maik, es gribu, lai jūs paskaidrotu, nevis atvainotos.

Lainhems izberzēja acis.

-    Runa ir par manu svaini.

Tenets uzbudināti izpūta elpu un apsēdās klubkrēslā ar seju pret seržantu.

-    Kā to visu saprast?

Lainhems nožāvājās.

-     Pusi nakts neesmu gulējis, jo runāju ar viņu. Svainim ir problēmas ģimenē, un pagājušajā naktī viņš parādījās pie mūsu durvīm ar ceļasomu rokā.

-    Pametis sievu, ja?

Lainhems paraustīja plecus.

-    Vismaz uz laiku.

-     Paklausieties, Maik, man žēl, ka jūsu svainim ir problēmas laulības dzīvē, un es negribu izskatīties pēc tāda, kurš nespēj just līdzi, bet ziniet, tā tiešām nevar. Es vienkārši nedrīkstu pieļaut, ka jūs aizsnaužaties izmeklēšanas laikā, vai darīšana būtu ar slepkavību, vai ar ko citu.

-     Jā, es saprotu, ser. Tas vairs neatkārtosies.

-      Patiešām? Noliksim malā jautājumu par jūsu svaini. Esmu ievērojis, ka pēdējā laikā jūs izskatāties ļoti noguris. Kas par nelaimi?

-     Nekas, ser. Ne jau tieši nelaime. Tikai Ričards. Viņš pagaidām nav iejuties skolā, un viņam nav labas attiecības ar skolotāju. Tāpēc zēns slikti guļ, katru nakti mostas, raud, tādas tās lietas. Mēs ar sievu pārmaiņus uzmanām viņu, bet tas ir visai nogurdinoši, vienmēr pietrūkst pilnvērtīga naktsmiega. Pagājušā nakts pārspēja visu.

-     Labi, es saprotu. Patiesību sakot, ari man mājās ir noticis kaut kas līdzīgs. Bens, kā jūs zināt, nupat pārgāja uz citu skolu, un viņš jūt, ka ir visai grūti izturēt spēcīgāku konkurenci. Iepriekšējā skola no dēla neprasīja īpašu piepūli, bet šajā… tā ka es saprotu jūsu problēmas. Bet kaut ko vajadzētu darīt, Maik. Aprunājieties ar Luīzi, aizejiet pie skolas direktora, bet dariet kaut ko! Un, kas attiecas uz jūsu svaini, esmu pārliecināts, ka mācēsiet taktiski pārliecināt viņu, ka visām sarunām jānotiek ārpus naktsmiega. Pareizi?

-    Jā, ser, protams. Tas patiešām vairs neatkārtosies. Apsolu.

-    Es ceru. Un tagad, kas jums te ir? Vai tā ir mistera Mārtindeila ceļasomas atslēga?

Lainhema rokā ādas siksniņā karājās miniatūra atslēdziņa.

-    Varētu būt. Tā bija paslēpta zeķē.

-    Nu, paskatīsimies.

-   O, Lainhems apmierināti iesaucās, kad atslēdziņa atslēgas caurumā bez pretestības pagriezās.

-    Nu jau kļūst mazliet interesantāk, teica Tenets.

Ceļasomā bija Mārtindeila pase un liela, brūna aploksne, kura likās visai nobružāta un, paņemot rokā, nočaukstēja. Tenets nosēdās uz dīvāna malas un sāka pārbaudīt atradumu. Pasē inspektors neatrada neko noderīgu. Tā bija izdota tikai pirms gada, un tajā nebija vīzu ielīmju. Ja Mārtindeils kopš pases izdošanas ir ceļojis, tad tikai pa Eiropas kopienas valstīm, kuras jau sen no ceļotājiem neprasīja vīzu ielīmes.

Vēl bija aploksne. Tenets izbēra tās saturu. Tas likās daudzsološāks: adrešu grāmatiņa, paciņa ar vēstulēm un pastkartēm un vēl viena mazāka aploksne ar fotogrāfijām.

Lainhems paņēma adrešu grāmatiņu un izšķirstīja to.

-    Mums nāksies mest pie malas visus citus darbus, ja gribēsim visas šīs adreses pārbaudīt.

Tenets sadalīja vēstuļu kaudzīti uz pusēm.

-     Vai jūs ātri neapskatītu šīs? Pamatīgāk mēs vēstules pārskatīsim vēlāk. Salieciet tās hronoloģiskā kārtībā, ja varat uz markām salasīt datumus.

Viņi atklāja, ka visas vēstules ir no sievietēm, un visas bija sūtītas uz viesnīcām vai vēlāk pāradresētas no vienas viesnīcas uz citu. Tēma gandrīz visās bija viena un tā pati nožēla, ka no Mārtindeila nav ziņu, kuras sieviete tik ļoti cerējusi saņemt. Tālāk sekoja raižu pilns lūgums rakstīt. Dažās no vēstulēm bija delikāta norāde uz aizņēmumiem, un kādās pāris daudz stingrākā tonī pieprasīta informācija par "ieguldījumiem", kurus viņš veicis sūtītājas vārdā.

-    Viņa moto noteikti bija mīli un laidies lapās, pasmīkņāja Lainhems.

-     Vēlams ar pilnu kabatu, spriežot pēc vēstulēm. Tenets uzsita pa vienu no pastkartēm, uz kuras bija kāda no variācijām par tēmu "kaut tu atrastos pie manis". Izskatās, ka šī ir pēdējā. f

Datums uz pastmarkas bija 10.11.84. Uz pastkartes bija redzama viesnīca BAIRONS Vēdingā. Aizmugures uzraksts vēstīja: Istaba

gaida Tevi. Brauc divdesmit trešajā. sekoja paraksts "b". tā bija adresēta uz viesnīcu PARADĪZE, Nicā.

-     Izskatās, ka kādu laiku viņš ir pavadījis kaut kur Vēdingā, teica Lainhems. Šķiet, ka šim tipam, Mārtindeilam, ir bijuši bagāti medību lauki.

-     Jūs domājat, ka istaba, par kuru viņa runā, atrodas BAIRONA viesnīcā. Bet tikpat labi tas var nozīmēt, ka, rakstot pastkarti, pati sūtītāja dzīvojusi BAIRONĀ, bet istaba, kuru sieviete piemin, atrodas viņas pašas mājā.

Lainhems savilka lūpas čokurā.

-    Tā varētu būt, bet vai otrs izskaidrojums nav daudz ticamāks?

-     Nelauzīsim galvu. Katrā ziņā pēc šīs vairs neseko neviena vēstule vai pastkarte.

-     Varbūt misters Mārtindeils šo francūzieti, ar kuru kādreiz dzīvojis kopā, ir saticis PARADĪZĒ.

Tenets paraustīja plecus.

-    Kas zina? Bet es piekrītu, ka šāda iespēja pastāv. Žēl, ka nekas neliecina, kas ir šī sieviete un kur dzīvo. Viņš sasēja vēstules paciņā un iztukšoja aploksni ar fotogrāfijām. Kā jau bija paredzams, gandrīz visās bija sievietes. Vai nu vienas pašas, vai kopā ar Mārtindeilu tās pozēja uz visdažādākajiem foniem. Dažas fotogrāfijas bija mazākas, krietni vecākas, ar nolocītiem stūriem. Tenets tās paņēma un sāka apskatīt rūpīgāk.

-     Paskatieties! Liekas, ka šeit Mārtindeils ir kopā ar māsu.

Šo pāri varēja pazīt. Abiem mugurā bija izjādes bikses. Viņi sēdēja uz Longfordhollas centrālo kāpņu pakāpieniem. Dīlijas klasiski veidotos vaibstus apņēma tumšu matu mākonis. Leo, skaists un bezrūpīgs, vienu roku bija aplicis māsas pleciem.

-     Un šiem jābūt abu vecākiem, rādīja Lainhems.

Šoreiz tā bija tējas dzeršana dārza mauriņā vīrietis zvilnēja guļamkrēslā. Eleganti izslējušos sievieti fotoobjektīvs bija notvēris mirklī, kad viņa lēja tēju. Skaists pāris. Tenets, kuru vienmēr bija interesējusi gēnu pārmantojamības problēma, atzīmēja, ka Dīlija atsitusies tēvā, bet Leo mātē. Viņam ienāca prātā, kā vecie Mārtindeili reaģētu uz pašreizējo situāciju: droši vien ar cieņu un britu slaveno augšlūpas saraukšanu, viņš iedomājās. °

-     Nožēlojami, vai ne? teica Lainhems, pamādams uz vēstulēm un fotogrāfijām.

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Nu, cik var saprast, šīs mantas, tās, kas ir šeit, ir vienīgais mistera Mārtindeila īpašums.

-    Jā, tā varētu domāt.

-      Jābrīnās, ka tāds cilvēks kā viņš, ar tādiem priekštečiem… Interesanti, kad viņa dzīve sagāja greizi?

-      Kas lika viņam šo vietu pamest, jūs domājat?

-Jā.

-    Ja mums paveiksies, mēs to uzzināsim.

Bet Lainhemam bija taisnība. Aina likās

nožēlojama. Un vēl vairāk. Tenets nespēja noticēt, ka šī mazā vēstuļu kaudzīte ir visa Mārtindeila vairāk nekā divdesmit gadu sarakste, ka šīs ir visas viņa fotogrāfijas. Nē, pēc Teneta domām, te gulēja tas, kas palicis pāri pēc visai nežēlīgas atlases. Pēc kādiem kritērijiem Mārtindeils to veica? Vienu vēstuli vai pastkarti, vienu fotogrāfiju katrai sievietei? Tenets saprata, ka viņam rokā atrodas viena vīrieša pagājušo gadu amorpasts. Pēkšņi inspektors neparasti skaidri iztēlojās, kā Mārtindeils sēž krēslā ar viskija glāzi rokā un ar vieglu, pašapmierinātu smaidu pārlapo vēstules. Tenets nepatikā noskurinājās un sāka tās stūķēt atpakaļ aploksnē. Vēlāk viņš vēstules sašķiros un atliks malā tās, kurām jāpievērš lielāka uzmanība, ja vispār ir vērts to darīt.

Pie durvīm klauvēja.

-    Lūdzu, iekšā!

Tas bija viens no policijas konstebliem. Viņu pavadīja istabene.

-    Kas noticis, Mākem?

Meitene aizgāja, bet konstebls, pirms sāka runāt, aizvēra aiz sevis durvis un tad ar saprotamu triumfu paziņoja:

-      Liekas, ka mēs esam atraduši mašīnu,

ser.

-    Ā? Tenets pielēca kājās.

-     Patiesībā furgoniņu, ser. Tas bija novietots viesnīcas aizmugurē. 1981. gada BEDFORD H A, pelēks, jau sācis rūsēt. Mēs atradām pāris švīkas, kurās, kā liekas, ir aizķērušies upura mēteļa diegi. Tie aizķērušies aiz nolobījušās krāsas, tieši virs priekšējā luktura.

-    Lieliski. Kam furgons pieder?

-    Viesnīcai, ser.

-    Labi. Iesim to apskatīt.

V

Tenets un Lainhems atgriezās priekštelpā pie galvenās ieejas, lai uzvilktu zābakus. Kamēr viņi to darīja, Tesa Hemiltone, turēdama pie rokas, aizveda garām jaunekli. Iespējams, ka tas bija tas pats, par kuru Leo Mārtindeils izrādīja interesi. Kā viesu uzņēmēja bija teikusi kāds bija viņa vārds? Fīvers. Tobijs Fīvers.Tenets redzēja viņu tikai uz mirkli, bet viņa sejas vaibstos likās kaut kas izvairīgi pazīstams. Varbūt Fīvers ir kādreiz sodīts?

Kad visi trīs policisti izgāja ārā, jaunie cilvēki aizbrauca. Mazlietota FORD ESCORT riteņi nobuksēja pa iebrauktuves saplacināto sniegu.

Pēc mājas siltuma āra ledainais gaiss deva belzienu, un Tenets uzslēja savas aitādas jakas apkakli, uzmezdams bažīgu skatienu debesīm, kuras krāsojās tajā draudīgajā svina tonī, kurš vēsta sniegputeņa tuvošanos.

-     Izskatās, ka vēl nāks no gaisa, teica Lainhems.

-    Cerēsim, ka ne. Tad Tenets pacēla balsi, lai runātu ar Mākemu, kurš veda viņus gar mājas priekšu kā centīgs suns pie sava sevišķi interesantā atraduma.

-    Sī mašīna. Kas parasti ar to brauc?

Mākems piebremzēja.

-     Liekas, puisis, vārdā Tillers. Viņš ir apzaļumotājs. Iesim šeit.

Gar mājas galu viņi pagriezās pa labi.

-    Ak, jā, Tenets atcerējās, ka Mona Baiflīta bija viņu pieminējusi. Liekas, ka viņam ir ari palīgs.

-    Es gan to nezinu, ser. Misteram Tilleram aizgāja pakaļ. Viņš tūlīt būs klāt. Starp citu, klāt ir arī jūsu lendrovers.

-    Labi.

Viņi nogriezās gar mājas aizmugures stūri, un visu acu priekšā atklājās liels, bruģēts pagalms, no trijām pusēm norobežots ar rindu zemu, gleznainu namiņu, būvētu no ķieģeļiem un ar dakstiņiem klātiem jumtiem. Pagalma tālākajā galā bariņš policistu, no aukstuma mīņādamies, pulcējās ap nelielu, pelēku furgoniņu. Policistu vidū stāvēja vīrs zābakos, vējjakā un audekla cepurītē.

-    Jā, tam jābūt viņam. apmierināti teica Mākems.

Kad viņi bija pienākuši tuvāk, Tenets redzēja, ka Tilleram varētu būt ap sešdesmit. Viņš bija drukna auguma un ar vēja appūstu seju, no kuras raudzījās dusmīgas, zilas acis.

-    Misters Tillers? jautāja Tenets.

Vīrs agresīvi izbīdīja žokli.

-    Jūs atbild par visu šito? Kas ellē te notiek?

-    Jūs jau noteikti esat dzirdējis par misteru Mārtindeilu… par nelaimes gadījumu, mister Tiller? Mums vajadzētu jums uzdot dažus jautājumus. Varbūt mēs varētu atrast kādu siltāku vietu? Ieiesim garāžā vai stallī?

Tillers nebija izkustināms.

-    Kāpēc?

Tenets apgāja apkārt furgoniņam un apskatīja švīkas, kuras tam parādīja viens no policistiem. Spriežot pēc visa, likās, ka viņiem ir taisnība un šī ir mašīna, kuru viņi meklēja. Sarūsējušajam metālam bija pieķērušies daži auduma diegi. Tenets pieliecās, lai apskatītu tos tuvāk. Jā, varēja redzēt, ka tas ir melnbalts tvīds. Viņš pamāja Lainhemam, un tas izņēma pinceti un celofāna maisiņu.

Tad Tenets atlieca muguru.

-    Liekas, ka misteru Mārtindeilu ir sabraukusi mašīna, un izskatās arī, ka tieši šī. Tā kā acīmredzot jūs par mašīnu atbildat…

-    Pagaidiet, pagaidiet! Vai jūs gribat teikt, ka…? Galvu saliecis kā nikns bullis, Tillers likās gatavs uzbrukumam.

Tenets saprata viņa uzbudinājumu. Situācijai vajadzēja būt neskaidrai. Viņš pasmaidīja.

-     Es neko negribu teikt, mister Tiller. Gribu tikai uzdot jums dažus jautājumus. Esmu pārliecināts, ka jūs tikpat lielā mērā gribat noskaidrot patiesību, kā to vēlamies mēs. Viņš pagriezās pret vienu no policistiem. Nokārtojiet, lai mašīnu ievelk iekšā pārbaudeif

Tillers svārstījās. Viņa acis meklēja Teneta sejā kādu pierādījumu, ka inspektors ir kļūdījies. Tad viņš strauji aizgriezās.

-    Šeit. Balss bija skarba.

Tillers aizveda viņus uz vienu no saimniecības ēkām un atgrūda durvis. Tā bija dārza darbu instrumentu noliktava darbarīki, darbgalds, apkrauts ar puķu podiem, un milzums citu krāmu kūdras maisi, minerālmēsli un komposts, nobērti pie sienas, un vairāki dažādas konstrukcijas un izmēra zāles pļāvēji. Šeit bija tikai nedaudz siltāks nekā ārā.

Tillers atspiedās pret solu un sakrustoja

rokas.

-Nu?

Nav ko mēģināt izsist ar pieri sienā caurumu, cenšoties uzlabot Tillera garastāvokli. Tenets paskatījās, vai Lainhems ir gatavs pierakstīt runāto.

-    Pastāstiet par furgonu!

-    Ko jūs grib zināt?

-    Kā es saprotu, jūs par to atbildat?

-    Savā ziņā.

-    Kā to saprast?

-    To lieto visi. Tad kāpēc jūs izvēlējāties mani? Tillera naidīgums atkal pieņēmās spēkā.

-    Mister Tiller, lūdzu, saprotiet, ka es jūs ne par ko neapsūdzu. Vismaz pašlaik. Es tikai mēģinu noskaidrot, kas ar to brauc, kad ir braucis un kādā nolūkā, tas ari viss. Un, jo ātrāk es to noskaidrošu, jo ātrāk mūsu saruna beigsies. Tādēļ, ja jūs varētu sniegt mums kādu informāciju…

-     Misters un misis Hemiltoni, misters Tīliens, misters un misis Baiflīti, Endijs puisis, kas man palīdz. Tā.

Tenetu pārņēma bezcerība.

-    Skaidrs. Vai visiem ir mašīnas atslēgas?

-     Jā, izņemot Endiju. Kad viņam ievajagas, tad ņem manējo. Furgons stāv pagalmā, un katrs, ja ir vajadzība, to lieto.

-    Misters Tīliens, viņš ir…?

-    Fermas pārvaldnieks.

-     Biju domājis, ka darbus vada misters Hemiltons.

-     Misters Hemiltons pārvalda īpašumu, bet darbus patiesībā vada Džeks Tīliens.

-    Skaidrs. Un kur misters Tīliens dzīvo?

-    Houmfārmā.

-    Kur tas ir?

Tillers pavicināja roku.

-    Hollas otrā malā.

-    Un jūs?

-    Kur es dzīvoju, jūs domājat?

"Pacietību," Tenets mierināja sevi.

-    Pareizi. Jā.

-     Šeit, zirgu staļļa pagalmā. Viena no' saimniecības ēkām ir pārbūvēta dzīvošanai, viņš ar nepatiku paskaidroja.

-     Saprotu. Tenets tiešām saprata. Tas nozīmēja, ka katram, kam bija furgoniņa atslēgas un kas dzīvoja pietiekami tuvu, mašīna pagājušo nakti bija pieejama.

-    Un vai kāds vakar to lietoja?

-    Kā lai es to zinu?

Tenets nopūtās. Izskatījās, ka katrs informācijas piliens no Tillera būs jāizspiež ar spēku. Viņš deva zīmi, lai Lainhems pārņem iniciatīvu.

-     Un kā ar jums, mister Tiller? Vai jūs to lietojāt? ,

-     Un kas, ja es to darīju? Man ir tiesības,

ne tā?

a Neviens to nenoliedz, bet šajā situācijā…

-     Kāpēc jūs nesakāt tieši? Jūs domājat, ka es viņu sabraucu, vai ne? Runājiet! Pasakiet to!

-     Mister Tiller, kā inspektors Tenets jau paskaidroja, mums nav skaidras idejas par to, kas notika pagājušo nakti.

-     Nemuldiet tukšus niekus! Tad kāpēc jūs nerunājat ar pārējiem, a? Nu, pasakiet man!

-     Tāpēc, ār apbrīnojamu savaldību paskaidroja Lainhems, ka mēs tikai nupat no-

\

skaidrojām, ka šī ir tā mašīna, kura saistīta ar… nelaimes gadījumu.

-     Un arī to jūs paspējāt. Tillers triumfēja.

-    Paspējām ko?

-     Piebremzēt, pirms pateicāt "nelaimes gadījums". Viņa skatiens durstīja Tenetu.

-     Tāpat kā viņš nupat. Runājiet, pasakiet, ka tas tomēr nebija nelaimes gadījums! Jūs domājat, ka tas bija ar iepriekšēju nodomu.

-     Mister Tiller, vai jūs nevarat saprast, ka šajā izmeklēšanas stadijā mēs patiešām nezinām, kas noticis. Atkārtoju, ka tikai cenšamies to noskaidrot. Pn mēs, protams, Lainhems pacēla balsi, redzot, ka Tillers atkal pavēris muti, lai pārtrauktu viņu, runāsim ar visiem pārējiem, kuri varēja piekļūt mašīnai, bet, tā kā jūs kaut kādā mērā atbildat par to, tad mēs sākām ar jums. Tāpēc, gluži vienkārši, vai jūs nevarētu pastāstīt, vai pagājušo nakti lietojāt mašīnu un, ja lietojāt, tad kur braucāt, cikos…

Tillers neticīgi kratīja galvu un nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

-     Ļoti labi, mister Tiller, teica Tenets, ja jūs nevēlaties runāt ar mums tagad, tās ir jūsu tiesības. Bet mums šī informācija ir vajadzīga, tāpēc varbūt būsiet tik laipns un pavadīsiet mūs uz policijas pārvaldi, kur mums būs daudz ērtāk gaidīt, līdz būsiet gatavs runāt.

Tillers apmierināti māja ar galvu.

-     Tieši tā jau es domāju. Arestēsiet mani,

ja?

-     Ne, nepavisam. Tenets ar pūlēm valdīja uzbudinājumu. Patiesībā, ja jūs varētu sniegt mums šo informāciju tagad, mēs daudz ātrāk varētu ķerties pie citiem darbiem. Bet, tā kā vīrs joprojām klusēja un caur piemiegtajām acīm ar aizdomām pētīja viņu, Tenets piemetināja: Ak, beidziet, vecais, un beigsim šo lietu. Kā jau es pirms tam teicu, jo ātrāk jūs mums visu izstāstīsiet, jo ātrāk mēs būsim cauri. Vai tiešām jūs to nesaprotat? Ja jums nekas nav slēpjams, jums nav ari par ko uztraukties.

Tillers nicinoši iesprauslājās un, uzgriezis viņiem muguru, caur zirnekļu tīkliem klāto logu skatījās pagalmā.

Klusums.

Un tad, tiķko kā Tenets bija gatavs mest mieru un dot rīkojumu, lai vīru aizved uz Starrendenu uz kādu laiku atvēsināt galvu, Tillers strauji pagriezās pret viņiem.

-     Liekas, ka jums ir taisnība, viņš negribīgi atzina. Ja man nekas nav slēpjams…

Tenets pamāja ar galvu. Pilnīgi pareizi, viņš drošināja.

Tillers vēl kādu bridi vilcinājās.

-     Patiesību sakot, es to lietoju pagājušo nakti. Braucu uz krodziņu.

Atmosfēra atslāba.

-    Labi, teica Tenets.

-     Cikos tas notika, mister Tiller? pajautāja Lainhems.

-    Pusdeviņos vai kaut kur ap to laiku.

Kā varēja saprast, otrdienas vakarus Tillers parasti pavadīja ciemata krodziņā kopā ar draudzeni Sonju Renklu. Viņa ari dzīvoja Satonindevīldā, kādu pusjūdzi no muižas, Starrendenas ceļa malā. Tillers paņēmis furgonu tūlīt pēc pusdeviņiem un pirms atgriešanās savā mājoklī Longfordhollā ap pusvienpadsmitiem aizvedis sievieti mājās.

-     Un tas ir viss, kas notika vakar vakarā? jautāja Tenets.

-Jā.

-    Tagad padomājiet uzmanīgi, mister Tiller! Vai jūs ceļā uz krodziņu vai no tā gadījumā neredzējāt misteru Mārtindeilu?

Atbildi, protams, varēja paredzēt.

-    Nē, neredzēju.

Tenetam iešāvās prātā kāda doma.

-    Jūs taču zināt, par ko es runāju, vai ne? Apzaļumotājs varēja Mārtindeilu noturēt par kādu no viesiem.

-    Es viņu pazinu. Tillera kokainā atbilde izraisīja Tenetā interesi.

-     Jūs gribat teikt, ka pazināt Mārtindeilu tāpēc, ka redzējāt viņu šeit dažu pēdējo dienu laikā, vai arī tāpēc, ka pazināt Leo vēl tad, kad viņš šeit dzīvoja pastāvīgi?

-     Esmu vietējais un tāpēc pazinu viņu

agrāk.

Tenets sasprindzinājās, lai uztvertu virstoņus Tillera balsī, kura, kontrastā ar visām viņa iepriekšējām atbildēm, tagad bija izteikti neitrāla.'

-    Un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka vakar, kad bijāt ārpus mājas, neredzējāt Leo?

Pēkšņi vīra agresivitāte atgriezās ar pilnu spēku.

-     Pie velna, es taču jums teicu, ne tā? Es jau zināju, ka jūs man neticēsiet.

-     Vai ir kāds iemesls, kādēļ lai mēs jums neticētu, mister Tiller?

-    Nē, nav.

-    Tādā gadījumā mēs ķersimies pie citiem mūsu darbiem. Ejam, seržant!

Tillers atlaida sakrustotās rokas, jo redzēja, ka nepieciešamība uzmanīties ir garām.

-    Tas nozīmē, ka es varu iet?

-    Protams. Paldies par sadarbību!

Viņu aiziešanu pavadīja Tillera neticības pilnais skatiens.

VI

-    Interesanti, teica Lainhems, tiklīdz viņi bija izkļuvuši ārā.

-    Kas tieši, Maik? Vai tas, ka viņš ieņēma tādas aizsardzības pozīcijas, vai arī, ka apklusa, tiklīdz es pajautāju, vai šis Tillers ir pazinis Mārtindeilu agrāk?

-    Gan viens, gan otrs. Man gribētos teikt, ka viņam kaut kas ir slēpjams. Vai jums tā neliekas?

-     Par to nav šaubu. Bet nekas ļauns nenotiks, ja ļausim viņam mazliet nostāvēties un pa to laiku noskaidrosim, vai pagājušo nakti vēl kāds nav braucis ar furgoniņu. Tenets sarauca pieri. Kā par nelaimi, tas ir pieejams tik daudziem.

-    Ar kuru no viņiem sāksim?

-    Jāmet pieklājību pie malas un jāsāk ar Hemiltoniem, es domāju ar misteru Hemiltonu. Droši vien viņš ir oficiālais mašīnas īpašnieks.

Atgriezušies mājā, viņi mēģināja noskaidrot, kur var atrast Hemiltonu, un uzzināja, ka pēcpusdienās viņš parasti strādā īpašuma kantorī, kurš atrodas staļļu daļā, mājas aizmugurē.

Vēlreiz ejot pa iestaigāto ceļu, Lainhems pēkšņi ierunājās:

-    Attiecībā uz to tāpat ari misis Baiflīta.

Līdzīgi laulātiem draugiem, kuri kopā

nodzīvojuši daudzus gadus un bez vārdiem spēj uztvert kopīgo pavedienu, Tenets tūlīt saprata, ko Lainhems domā.

-     Jā. Man ir aizdomas, ka arī viņa ir redzējusi vai dzirdējusi kaut ko tādu, kas varētu nostādīt Hemiltonus nepatīkamā gaismā.

-     Viņa acīmredzot ir ārkārtīgi lojāla, vismaz pret misis Hemiltoni.

-    Jā, visai. Tas, protams, ir interesants moments. Mona Baiflīta tikpat kā nepieminēja misteru Hemiltonu.

-     Nedomāju, ka viņi bieži tiekas, jo viņai vairāk darīšanas ir ar misis Hemiltoni.

-    Taisnība.

-    Lūk, kur arī kantoris.

Būdams pārāk aizņemts ar Tilleru un furgoniņu, Tenets nebija pamanījis gaumīgi neuzkrītošo uzrakstu KANTORIS, pieskrūvētu blakus vienām no staļļu gala durvīm. Acīmredzot viesnīcas viesiem nebija īpaši jājūt, ka viņi atrodas komerciālā iestādījumā.

Hemiltons, iegrimis papīros, sēdēja pie sava galda.

-    Ā, inspektors.

-     Piedodiet, ka atkal jūs jātraucē, mister Hemilton.

-    Neuztraucieties! Es jau cerēju, ka varēšu pārmīt kādu vārdu ar jums. Viņš pamāja ar roku. Lūdzu, sēdieties!

Šī bija pievilcīga vieta, kā radīta darbam, nodomāja Tenets, kad viņi apsēdās pret galdu pagrieztos stāvos krēslos. Staļļa oriģinālās ķieģeļu sienas bija balti krāsotas, ar smilšu strūklu notīrītās sijas virs galvām atgādināja svaigu medu, bet sengadīgā granīta grīdas plāksnes šķita kā nopulētas. Robustās priedes koka mēbeles un milzīgā īpašuma karte radīja turīgas lauku dzīves atmosfēru. Pat tik aukstā dienā kā šī, telpā bija mājīgi un silti.

-     Redzēju, ka jūsu ļaudis aizvelk mūsu furgoniņu. Vai man jāsaprot, ka tam ir kāds sakars ar nelaimes gadījumu?

-     Tas ir iespējams, Tenets bija piesardzīgs. Tāpēc arī gribēju ar jums parunāt.

-Tā? *

-     Mēs mēģinām noskaidrot, kas ar to vakar braucis, un, kā es saprotu, diezgan daudziem, ieskaitot arī jūs, ir mašīnas atslēgas.

-     Tā ir taisnība. Hemiltona balss kļuva piesardzīgāka, un to varēja saprast.

-    Tātad, vai jūs vakar braucāt?

Hemiltons svārstījās tikai vienu mirkli,

acīmredzot saprotot, ka agrāk vai vēlāk patiesība tā vai tā atklāsies.

-    Jā, godīgi sakot, es braucu. Aizskrēju uz Ešfordu pakaļ meitai. Tas bija, jā, tas varēja būt ceturksni pāri vienpadsmitiem.

Nu, tas iekļāvās doktora Mellerda noteiktajā laika limitā.

-     Vai viņa pati nebrauc? Tenets jutās pārsteigts. Viņš bija iedomājies, ka tādai meitenei kā Tesa noteikti vajadzēja iegūt braukšanas tiesības tūdaļ pēc viņas septiņpadsmitās dzimšanas dienas. Nezin vai te trūka mašīnu, ko viņa būtu varējusi paņemt, ja vien meitenei jau sen nepiederēja pašai savs braucamais. Varbūt viņa bija jaunāka nekā izskatījās.

-   Jā, protams, brauc. Un vakar vakarā Tesa paņēma rendžroveru. Diemžēl tad, kad pienāca laiks doties mājās, meita nevarēja iedarbināt motoru un tāpēc, dabīgi, zvanīja, vai kāds nevarētu atbraukt viņai pakaļ.

-    Liekas, ka šorīt tas bija pilnīgā kārtībā.

Hemiltons paraustīja plecus.

-     Reizēm niķojas.Vakar vakarā lieta izrādījās pavisam vienkārša. Aizbraucis es pārbaudīju sveces, viņš paškritiski pasmaidīja, ar to manas tehniskās zināšanas izbeidzas. Tomēr man paveicās. Viena no svecēm bija vaļīga, un tāJTesa varēja braukt mājās pati.

-    Jūs sapratīsiet, ka tagad man jājautā, vai turp jeb atpakaļceļā jūs neredzējāt savu sievasbrāli.

-     Nē. Pie tam, vai tiešām jums šķiet, ka viņš būtu varējis tik vēlu un tik aukstā naktī klaiņot apkārt?

Tenets paraustīja plecus.

-    Cikos jūs pārbraucāt?

-    Apmēram desmit pāri divpadsmitiem.

-    Vai tad jau sniga?

-    Nupat sāka, kad iegriezos iebrauktuvē.

-     Vai jums ir zināms vēl kāds, kas vakar vakarā būtu braucis? Cik man zināms, misis Hemiltone brauca uz staciju sagaidīt jūsu dēlu. Varbūt viņa izmantoja pati savu mašīnu?

Hemiltons savilka lūpas. Skaidrs, ka viņš bija gaidījis šo jautājumu.

-Nē.

-    Sieva brauca ar furgoniņu?

-     Jā, mašīna, kuru viņa parasti izmanto, BMW, ir remontā. Pagājušajā nedēļā kāds idiots, kad tā bija novietota stāvvietā Stounbaras centrā Meidstounā, uzskrēja tai virsū. Un Tesa, protams, izmantoja rendžroveru.

-        Vai BMW ir vienīgā mašīna bez rendžrovera, ko jūs izmantojat?

-     Nu, vēl ir ROLLS, bet tas stingri tiek lietots tikai viesnīcas vajadzībām, lai sagaidītu un atvestu viesus. Tas ir viens no mūsu piedāvātajiem luksusa pakalpojumiem. Viņa noteikti nebūtu to lietojusi, lai atvestu Edemu no stacijas. Pie tam tas nebija šeit. Baiflīts ar to aizbrauca uz Getviku pēc amerikāņiem un atbrauca tikai astoņos.

Atvērās durvis, un, atnesdama līdzi auksta gaisa mākoni, ienāca Dīlija Hemiltone.

-     Džailz, ko tas viss, ko es dzirdēju, nozīmē? Ieraudzījusi Tenetu un Lainhemu, viņa aprāvās. A, inspektors. Kāpēc viņi ir aizveduši furgonu? Vai tam ir kāds sakars ar manu brāli?

Tenets vēlreiz pacietīgi izstāstīja to, ka ar furgonu ir uzbraukts misteram Mārtindeilam un ir nepieciešams noskaidrot, kurš vakar vakarā ar to braucis.

Dīlija bija šķērsojusi istabu un nostājusies vīram aiz muguras, vienu roku uzlikusi viņam uz pleca, it kā lai no šī pieskāriena smeltos spēkus.

-     Džailz, vai tu pastāstīji viņiem, ka es…? viņa sastomījās.

-     Ka tu brauci vakar vakarā? Viņ'š pastiepa roku, lai mierinoši uzliktu to uz viņējās. Jā. Un, ja tu atceries, ari es to lietoju.

Viņa nobālēja. Skaistās sejas vaigu kauli pēkšņi izdalījās, gandrīz vai atgādinot galvaskausu.

-    Ak, mans Dievs, tu ari brauci. Pakal Tesai. Viņa pacēla otru roku un piespieda pirkstus pie deniņiem, it kā lai atvieglotu pēkšņi uznākušu sāpju lēkmi. Es biju aizmirsusi.

-     Nelaimīgā kārtā tik daudziem ir pieejamas furgoniņa atslēgas, teica Tenets. Kā es saprotu, bez jums pašiem un mistera Tillera, kuri visbiežāk lieto mašīnu, ar to brauc arī abi Baiflīti un fermas pārvaldnieks misters Tīliens.

-     Džeks! Ak Dievs, ari viņš brauca pagājušo nakti. Es nepacentos tev pastāstīt, viņa teica vīram, jo tad tas nelikās svarīgi.

Skatiens, ar kuru viņa ar Hemiltonu apmainījās, bija pilns neizteiktu zīmju, kuras Tenets centās, bet nespēja nolasīt. Tomēr viena lieta bija skaidra. Kaut kāda iemesla dēļ fermas pārvaldnieka vārdam šajā kontekstā priekš viņiem bija īpaša nozīme.

-    Džeks? Vai tas būtu misters Tīliens?

-     Jā. Dilija joprojām skatījās uz vīru. Tūdaļ pēc tam, kad es ar Edemu biju pārbraukusi no stacijas, kāds piezvanīja un pateica, ka uz ceļa pie Lainkleiteru mājas esot izsprukušas dažas no mūsu aitām. Tas ir blakus krustojumam ar Ešfordas ceļu, viņa paskaidroja Tenetam. Džeks misters Tīliens bija atnācis no Houmfārmas, lai, kā viņš bieži to dara, pirms pusdienām iedzertu ar mums kādu glāzīti, un viņš apsolīja šo lietu nokārtot. Protams, tā kā Džekam nebija savas mašīnas, tad viņš paņēma furgoniņu.

-    Cikos tas varēja būt?

Dīlija paraustīja plecus.

-     Kādas piecas minūtes pēc tam, kad es pārbraucu.

-     Un, kā jūs teicāt, tas bija apmēram bez divdesmit astoņos? Tātad bez ceturkšņa astoņos.

-    Laikam tā varēja būt.

-    Un cik ilgi misters Tīliens bija projām?

-    Nav ne mazākās nojautas. Jums vajadzētu pajautāt viņam pašam.

-    Vai viņš ilgi strādā pie jums?

-    Daudzus gadus. Misters Tīliens bija fermas pārvaldnieks vēl mana tēva laikos un palika amatā, kad mans vīrs pārņēma lietas.

-    Cik gadus?

Dīlija sarauca pieri.

-     Precīzi nevaru pateikt. Džeks ieradās, kad vēl biju bērns. Divdesmit piecus, trīsdesmit gadus, apmēram tā. Un atkal jums vajadzētu pajautāt viņam pašam. Vai arī, man parskatita ari pēc mistera Mārtindeila divdesmit pirmās dzimšanas dienas.

-Jā.

-    Un, reiz stājušos spēkā, to nevar lauzt?

-     Pareizi. -Viņa nopūtās. Protams, neviens nevarēja paredzēt situāciju, kāda izveidosies ar mantinieku. Un šajā gadījumā kādam vajadzēja pārvaldīt īpašumu, un aizbildņi mana brāļa prombūtnes laikā atļāva to darīt mu

-     Un, ja Leo neatgrieztos septiņ jadu laikā, viņš tiktu izziņots par mirušu un īpašums piederētu jums?

Klusējošs galvas mājiens.

Bez šaubām, viņi visi domā par vienu un to pašu, Tenetam renāca prātā. Kā tas arī notiek pašlaik.

-     Labi. Vēl ir tikai viens jautājums, kurš man jums jāuzdod.

Šajā situācijā bija ļoti grūti izdomāt, kā to izdarīt taktiski. Ja ir tā, kā izskatās, tas ir jūsu furgons, ar kuru uzbraukts misteram Mārtindeilam. Vai ir kāds iemesls, kura dēļ jebkurš no tiem, kam mašīna pieejama, varētu bez nožēlas vēlēties redzēt viņu mirušu? Protams, es nerunāju par jums un jūsu milzīgo iemeslu, par kuru jūs nupat mums pavēstījāt.

Teneta delikātums bija izplēnējis. Hemiltoni bija gudri ļaudis un uzreiz saprata, ko viņš jautā, un saprata ari, ar ko tas saistās. Nespēdami tam noticēt, viņi skatījās uz inspektoru.

-      Ļaujiet man to dzirdēt tieši, beidzot izdvesa Hemiltons. Es jau pirms tam jums jautāju, vai jūs uzskatāt, ka Leo ir noslepkavots. Es tad vēl nespēju noticēt, ka jūs to domājat nopietni, un nespēju ari tagad. Bet tas tā ir, vai ne? Tas, ko jūs patiesībā jautājat, nozīmē vai kādam no ļaudīm, kam ir pieejams furgons, ieskaitot arī mūs, bija iemesls viņu nogalināt.

-    Tas ir ārprāts! teica viņa sieva, saķerot galvu. Nespēju noticēt savām ausīm. Ar manu brāli ir atgadījies skaidri redzams nelaimes gadījums, un, pirms mēs izprotam, kas īsti noticis, mūs apvaino viņa slepkavībā.

-     Nē! iebilda Tenets. Jūs pārsteidzīgi izdarāt secinājumus. Pašreizējā brīdī es nevienu ne par ko neapsūdzu, bet vienīgi pārbaudu visus iespējamos variantus. Par to man maksā naudu. Un jums jāsaprot, ka…

Pie durvīm klauvēja.

-     Iekšā, sauca Hemiltons, ne pārāk draudzīgi, acīmredzami juzdanļf atvieglojumu, ka saruna tiek pārrauta.

Tas bija Bentlijs.

-     Piedodiet, ka jūs traucēju, ser, bet… -

Bija skaidrs, ka viņš ir atnācis ar kaut ko interesantu.

Tenets piecēlās. Skaidrs, ka no Hemiltoniem viņš pagaidām neko vairāk neuzzinās.

-    Viss kārtībā, Bentlij, mēs esam beiguši.

Ārā jau tumsa. Bija sācis snigt. Tenets

atkal uzslēja apkakli un izvilka vilnas cepurīti. Nav ko salt, cenšoties izskatīties cienīgākam.

-    Kas noticis?

-     Viens no viesiem pastāstīja, ka vakar no rīta izgājis pastaigāties un redzējis Mārtindeilu ar kādu nikni strīdamies.

-    Ar ko?

-     Viesis nevarēja atcerēties vārdu, lai gan bija to dzirdējis viņš to redzējis vakar vakarā, kad, pirms vakariņām iedzerot, iepazīstināti. Un vispār viesis saka, ka tas ir fermas pārvaldnieks.

-     Tīliens, noteica Lainhems. Nu, nu. Es ievēroju, kā misis Hemiltone paskatījās uz vīru, kad sākās runa par viņu.

-    Jā. Vai šis viesis atradās pietiekami tuvu, lai sadzirdētu, par ko abi strīdējās?

Bentlijs nožēlā papurināja galvu.

-     Diemžēl nē. Bet viesis saka, ka tuvumā bijis vēl kāds vīrs, traktorists, ar kuru acīmredzot šis Tīliens sarunājies, kad viņiem pievienojies

misters Mārtindeils. Traktorists taktiski pagājis malā, un tūlīt pat sākusies ķilda.

-     Bet kā domā jūsu liecinieks, vai traktorists bijis pietiekami tuvu, lai sadzirdētu, par ko viņi runāja?

-    Jā, ser.

-    Tādā gadījumā, teica Tenets, nebūtu slikti pirms sarunas ar Tīlienu satikt traktoristu.

Viņš paskatījās pulkstenī. Bez desmit četri. Ja paveiktos, viņi paspētu noķert traktoristu, pirms tas beidzis dienas darbus. Acīmredzot vieta, kur viņu meklēt, ir Houmfārma.

Sems Tillers ar lāpstu rokā gāja pāri pagalmam. Viņš devās uz noliktavu, kurā pirms kāda laika bija sarunājušies. Tenets pasauca Tilleru, un viņi uzzināja, kā Houmfārmā var nokļūt, ejot kādu pusjūdzi cauri Hollas laukiem vai arī izbraucot uz ceļa un pirmajā pagriezienā nogriežoties pa labi.

Paskatījies uz svina krāsas debesīm un sabiezējušajiem sniega mākoņiem, Tenets izvēlējās vieglāko. Pateikušies Bentlijam, viņi devās uz lendroveru.

VII

-    Apbrīnojami, vai ne? drūmi teica Lain-' hems, kad viņi brauca pa iebrauktuvi. Mēs ne

tikai atklājam, ka sešiem cilvēkiem ir bijušas furgoniņa atslēgas, bet arī, ka pagājušajā nakti četri no viņiem mašīnu ir lietojuši. Un mēs vēl neesam iztaujājuši Baiflītus. Viņš samazināja ātrumu, jo klāt bija galvenais ceļš. Viņiem garām pabrauca un iebrauktuvē iegriezās sarkans FORD ESCORT, kurā sēdēja Tesa Hemiltone un viņas draugs.

Tenets pacēla roku, lai atbildētu viņas mājienam.

-     Redzot abus jaunos Hemiltonus, uz visiem laikiem var zaudēt vēlēšanos audzināt bērnus, šausminājās Lainhems.

Tenets iesmējās.

-    Mums mazliet par vēlu, vai ne, Maik?

-    Varu pateikt tikai, ka ceru — Mendija tāda nebūs, kad sasniegs septiņpadsmit gadu vecumu… Bet mūsu lieta man kopumā izskatās bezcerīga. Pat ja mēs tiešām nojaušam, kurš īsti vadīja mašīnu, kad misters Mārtindeils tika notriekts, mums nav ne mazāko cerību to pierādīt. Ne liecinieku, ne kā cita.

-     Beidziet, Maik! Vēl nav laiks. Nekad nevar zināt, ko atklās māju apstaigāšana, un vēl paliek ekspertīze. Ja, kā mums ir aizdomas, misters Mārtindeils patiešām ir ievilkts grāvī…

-    Hmm. Un te nu mēs esam.

Viņš iegrieza lendroveru ceļā, virs kura karājās koka plāksne ar melnu uzrakstu HOUMFĀRMA. Abās pusēs ceļam stiepās labi uzturēti stiepļu žogi, gar kuriem bija sagrūsts sniegs. Traktori noteikti tīrījuši ceļu. Priekšā bija redzams fermas ēku pudurītis. Pēc diviem simtiem jardu ceļš sadalījās. Viena bija iebrauktuve uz sarkanu ķieģeļu un dakstiņu dzīvojamo māju, bet otrs atzars paplašinājās un beidzās plašā pagalmā, ko apņēma kūtis un šķūņi.

Labajā pusē pa platu eju lopu kūtī lēnām rāpoja traktors ar apkaltu piekabi. Tenets un Lainhems, uzrāvuši plecus un pret virpuļojošo sniegu noliekuši galvas, soļoja uz priekšu. Pie ieejas kūtī viņi apstājās. Abās pusēs slējās stingri metāla nožogojumi, aiz kuriem uz biezas salmu segas rindojās melnbaltas govis. Tās gremoja skābbarību, kura no piekabes tika krauta šauras konveijera lentas iedobumos.

Lainhems sarauca degunu.

-    Fū! Kāda smaka! Kā tie strādnieki var to izturēt?!

-    Droši vien pieraduši.

Traktors tagad bija aizbraucis līdz ejas tālākajam galam un, ar rēkoņu paātrinājis gaitu, apbrauca plašu pusloku brīvajā laukumā aiz kūts, un, pagriezies atpakaļ pret viņiem, gluži ātri tuvojās. Acīmredzot darbs bija padarīts. Tam tuvojoties, viņi pakāpās atpakaļ. Tenets pacēla roku. Traktorists apturēja braucamo un izslēdza motoru.

-Jā?

Pēkšņais klusums sniedza atvieglojumu. Tenets pagāja uz priekšu.

-     Esam no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas. Viņš stādīja priekšā Lainhemu un sevi. Mēs izmeklējam nāves gadījumu, kas noticis ar misteru Mārtindeilu no Hollas.

-    Ak, jā. Traktorists joprojām ērti sēdēja savā sēdeklī, vienu roku uz stūres, bet otru uz aizdedzes, it kā gatavībā jebkuru mirkli atkal aizbraukt.

-     Vai jūs vakar bijāt kopā ar misteru Tīlienu, kad starp viņu un misteru Mārtindeilu izcēlās strīds?

-    Tas bija viņš? Nezināju.

-     Vai jūs nevarētu izkāpt? Mēs gribētu parunāt.

Ar ierastu kustību vīrs pagriezās un nolēca blakus viņiem.

-Nu?

"Viņam varētu būt ap četrdesmit," Tenets minēja. Vēja appūstā seja liecināja, ka vīrs pieradis strādāt ārā. Mugurā tam bija apjomīga

vējjaka dubļu krāsā un neiederīgi dzīvespriecīga,. burbulim līdzīga cepurīte ar sarkanām un baltām svītrām. Vīra gaļīgā deguna galā karājās pile. Viņš to noslaucīja ar cimdoto roku,-bet tūlīt pat sāka veidoties vēl viena.

Skābbarības smaka, kas nāca no piekabes vai konveijera lentas, vai arī vīra drēbēm, bija nepanesama.

Tenets pamīņājās.

-     Vai ir kāda nomaļāka vieta, kur mēs varētu parunāties, mister…

-    Mārdijs. Dzims Mārdijs. Es nevaru slaistīties apkārt. Man jāstrādā.

-Tas nebūs ilgi.

Mārdijs vēl mirkli svārstījās, bet tad, ne vārda nerunājot, šķērsām pagalmam aizveda viņus uz mazu nojumīti, apšūtu ar darvotiem dēļiem, un atgrūda durvis. Tā kā logu nebija, tad iekšā valdīja tumsa. Mārdijs taustījās pēc slēdža, un iedegās vientuļa, vāja lampiņa, kas nokarājās no vienas spāres, kurā bija sadzīta naglu rinda piekārta ar kombinezoniem un veselu kolekciju saburzītu mēteļu. Uz pieplacinātās zemes gar sienām bija sakrauts milzums salmu ķīpu. Uz trijām no tām bija saliktas plastmasas pusdienu kastītes un, termosi. Mārdijs piegāja pie vienas no ķīpām, paņēma termosu, apsēdās un ielēja

sev tasīti kūpošā šķidruma. Tenets un Lainhems skaudīgi noskatījās. Tenetam tūlīt pat ienāca prātā, ka rīt, ja izmeklēšana vēl turpināsies, viņš ieradīsies, labi apgādājies ar karstiem dzērieniem. Tenets bija pārliecināts, ka Lainhems dod sev līdzīgu solījumu.

Mārdijs pār tasītes malu gaidoši skatījās uz Tenetu, kurš apsēdās uz vienas no ķīpām un deva Lainhemam signālu sākt.

Lainhems palika kājās, rokas kabatās dziļi sabāzis.

-     Kā mēs saprotam, jūs sarunājāties ar misteru Tīlienu, kad ieradās misters Mārtindeils.

-     N'jā. Jānomaina dažus žoga posmus. Mēs bijām aizgājuši tos apskatīt.

-    Cikos tas notika?

-     Tieši pirms mana pusdienas pārtraukuma. Tuvojās divpadsmit. Jā, tā vajadzēja būt. Mārdijs iesūca vēl vienu malku.

-    Vai jūs varētu pastāstīt, kas īsti notika?

Zibsnis vīra acīs liecināja, ka Mārdijs

tagad ir sapratis, ar kādu nolūku uzsākta šī saruna. Jautājums bija vai Mārdijs viņus atbalstīs, vai turēsies pretī. Tenets saprata, ka viss ir atkarīgs no Mārdija rakstura un attiecībām ar viņa darba devēju vai uzticība tam ņems virsroku pār vēlmi pastāstīt par notikušo drāmu.

-    Ko īsti jūs domājat?

Vīrs pagaidām spēlēja spēli. Viņš vēl nebija izlēmis. Tenets pavēra muti, lai iejauktos, bet tad atkal aizvēra. Nebūtu godīgi pret Lainhemu iejaukties katru reizi, kad spēle ievirzās nepatīkamā gultnē.

Lainhems to bija pamanījis. Viņa skatienā pavīdēja nedrošība. Tenets skatījās uz zemi. Turpini!

-     Mēs domājām, ka jūs varēsiet pastāstīt mums, par ko izcēlās ķilda.

Mārdijs paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas.

-    Bet jūs taču dzirdējāt, ko viņi runāja.

-    Šo to.

-     Varbūt jums nesagādātu grūtības mums to pastāstīt.

Klusums. Mārdijs domājot lēnām iesūca vēl vienu malciņu no sava trauciņa un tad uzskrūvēja to termosam.

-    Kāpēc jūs nejautājat misteram Tīlienam?

-    Mēs to darīsim.

-     Tādā gadījumā, Mārdijs piecēlās, man nav jēgas jums kaut ko stāstīt, vai ne tā?

Lainhems mocījās vēl dažas minūtes, bet veltīgi. Tagad, kad Mārdijs bija izlēmis, nekas nespēja viņu satricināt.

-    Nu, labi, Lainhems beidzot padevās, vismaz pastāstiet mums vienu! Cik ilgi vilkās viņu saruna?

Mārdijs šaubījās, apsverot, kā atbildē atdalīt graudus no pelavām. Acīmredzot viņš izlēma, ka šī informācija ļaunumu nenesīs.

-    Ne vairāk par dažām minūtēm.

-    Un kā jums šķiet, vai pēdējo dienu laikā viņi jau bija tikušies?

Atkal šaubīšanās. Tad Mārdijs pakratīja

galvu.

-      Tas otrs, misters Mārtindeils, teica: "Sveiks, Tīlien, daudzus gadus neesam redzējušies."

-    Ko atbildēja misters Tīliens?

Sapratis, ka pret paša gribu ir sācis dot informāciju, lai gan gribējis noturēties, Mārdijs devās uz durvīm.

-    Manam tagad jāiet.

Tenets un Lainhems atgriezās pie lendrovēra un vēroja, kā vakara krēslā Mārdijs rūcina savu traktoru.

-     Paspēlēju, ser, vai ne? teica Lainhems. Piedodiet, ser! Saīdzis par neveiksmi, viņš iebelza pa mašīnas stūri un tad ieslēdza logu tīrītājus. Kamēr abi runāja ar Mārdiju, uz stikla bija sakrājusies plāna sniega kārtiņa. Pārāk strauji iesāku. Ja būtu sācis tā, kā nobeidzu, kaut ko jau izvilktu.

-     Nav vērts par to uztraukties. Galvenais, ka redzat, kur kļūdījāties. Un tie pēdējie divi jautājumi bija ļoti vērtīgi.

-     Es tikai gribēju uzzināt, cik ilgi viņi saruAājās, pirms iesākās strīds, kaismīgi teica Lainhems. Un vai tas bija kāda iepriekšēja strīda turpinājums.

-    Pareizi. Acīmredzot nebija.

-    Lai kāds ari bija iemesls, strīds bijis nopietns. Es gribu teikt, ka, satiekoties pēc vairāk nekā divdesmit gadu pārtraukuma, nekavējoties mesties ķildā var tikai tad, ja tam ir ļoti nopietns iemesls.

-       Un vēl izklausās, ka tas ir bijis Tīliens, kurš turējis ļaunu prātu. Mārtindeila apsveicināšanās skanējusi visai draudzīgi.

-    Tātad šoreiz misters Tīliens?

Tenets pamāja. Viņi izbrauca no fermas pagalma un iegriezās ceļā uz Houmfārmu. Tuvojoties galvenajām durvīm, mājā ierējās suns. Riešana pieņēmās spēkā, bet vīrs, kas atbildēja uz klauvējienu, necentās apslāpēt troksni, pirms Tenets bija stādījies priekšā.

-    Labs, Ret. Pietiek!

Rets, Austrumeiropas aitu suns, tūlīt pat apklusa, lai gan piesardzību nezaudēja un vēroja katru abu policistu soli, gatavs reaģēt uz varbūtējām draudošajām briesmām.

-    Labāk nāciet iekšā!

Tīliens labajā pusē atvēra durvis uz mazu priekštelpu, ieslēdza gaismu, un viņi sekoja tam uz aukstu, drūmu ēdamistabu, mēbelētu ar smagu ozolkoka galdu, tādiem pašiem krēsliem, paklāja četrstūri un trūcīgiem aizkariem bez svītrām, bet ar oranžu un dzeltenu puķu zīmējumu. Likās, ka istabu vai nu nelieto nemaz, vai tikpat kā nemaz un, ja arī lieto, tad gadiem nepievērš uzmanību tās iekārtojumam.

-      Kas noticis? Viņš bija ap sešdesmit gadus vecs, maza auguma plecīgs vīrs, ģērbies labi panēsātās kokvilnas biksēs, džemperī un tvīda sporta žaketē. Likās, ka viņš sen aizmirsis, kā jāsmaida. Visas vīrieša sejas līnijas vilka uz leju, un starp uzacīm griezās dziļas rievas. Viņš nepiedāvāja tiem apsēsties un tikai tad, kad Tenets palūdza atļauju, negribīgi pamāja. Suns nogūlās Tenetam pie kājām un iespieda purnu ķepās.

Atvērās durvis, un ienāca sieviete.

-    Kas noticis, Džek? Viņa bija maza auguma, tieva un bāla. Sievietes apģērbs grūti nosakāms, mati pelēki un atsieti atpakaļ plānā mezglā.

Vienā mirklī vīrieša uzvedība mainījās. Kā dzelts tas pielēca no krēsla un, kā aizsargājot, aplika roku sievas plecam.

-     Viss kārtībā, Megij, tikai darba darīšanas. Tas nebūs ilgi. Ej atpakaļ siltumā. Viņš maigi izvadīja viņu priekštelpā uz durvīm tās tālākajā galā.

-    Negribu uztraukt sievu, viņš atgriezies paskaidroja un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis. Viņai nav visai labi ar veselību. Sirds streiko.

-    Jūtu jums līdzi.

Tenets to teica neliekuļoti, bet Tīliena skatiens likās skeptisks. Viņš atkal apsēdās.

-    Labi, ko jūs gribējāt?

-     Jūs būsiet dzirdējis par mistera Mārtindeila nāvi?

Kas atplaiksnījās? Apmierinātība? Vai kāda vēl spēcīgāka emocija? Tīliens pamāja.

-    Uzbrauca virsū un aizmuka, vai ne?

Tenets ievēroja, ka tas nav jautājums, bet

apgalvojums. Un joprojām ne mazākā mājiena par nožēlu, pat ne liekuļotu.

-    To arī mēs cenšamies noskaidrot.

Tīliens izskatījās apmulsis.

-    Kā to lai sāprot?

-    Tā, kā es saku. Tenets ieturēja pauzi. Izskatās, ka viņš notriekts ar forda furgoniņu, kurš viesnīcā ir galvenais braucamais.

Viņš vēroja, kā Tīliens sagremoja uzzināto un atcerējās, ka arī pats vakar vakarā braucis ar to.

-Un?

-     Un gluži dabīgi, ka mēs runājam ar katru, kas furgoniņu vakar vakarā izmantojis. Kā es saprotu, arī jūs.

-    Jā, tā ir taisnība. Nu, un tad?

-      Misis Hemiltone pastāstīja, ka jums vajadzējis aizbraukt pārbaudīt aitas, kas uzklīdušas uz ceļa.

-    Pareizi.

-     Šķiet, ka jūs izbraucāt bez ceturkšņa astoņos. Cikos atgriezāties?

Tīliens paraustīja plecus.

-     Nebija jau pārāk ilgi. Divdesmit, varbūt divdesmit piecas minūtes.

-     Tātad jūs atgriezāties, teiksim, desmit pāri astoņiem?

-    Tā varēja būt. Un kāda tam nozīme?

-    Es tikai mēģinu izveidot skaidru ainu par furgona pārvietošanos pagājušajā naktī. Un gluži dabīgi, ka man jājautā, vai brauciena laikā jūs neredzējāt misteru Mārtindeilu.

-Nē.

-     Tomēr liekas, ka jūs Leo Mārtindeilu satikāt pirms tam, dienā.

-    Kas jums to teica?

-    Kāds no viesnīcas viesiem redzējis jūs kopā.

Tiliens neteica neko.

-    Viesis teica, ka jūs esot sarunājušies.

Joprojām ne skaņas.

-    Patiesībā strīdējušies.

-     Nu, un tad? Vai es nedrīkstu ar kādu pastrīdēties tā, lai policija par to neizrādītu interesi?

-     Drīkstat, atbildēja Tenets, bet, ja šis kāds tajā pašā dienā tiek nogalināts…

Tīliens piecēlās, un tajā pašā brīdī, it kā neredzamas atsperes stumts, piecēlās arī suns.

-    Vienu mirkli… uz ko jūs velkat?

Tenets pamanīja, ka spalva uz suņa kakla

saceļas.

-     Ne uz ko, mister Tīlien. Vienkārši vācam ziņas. Par ko tieši jūs strīdējāties?

-     Tā, pie velna, nav jūsu darīšana! viņš norūca.

Lūpas lēnām atvilkās no zobiem. Saimnieks un suns izskatījās ļoti līdzīgi. No dzīvnieka rīkles dziļumiem izlauzās kluss rūciens.

-      Baidos, ka tas tā nav, Tenets centās būt mierīgs, tagad policijai ir darīšana ar visu, kas saistīts ar misteru Mārtindeilu. Aizdomīgs nāves "gadījums nozīmē, ka jebkurš, kas ar to ir saistīts, pilnīgi zaudē tiesības uz noslēpumiem.

Tīliens uzlika roku suņa galvai.

-     Viss kārtībā, puika, viss kārtībā. Guli! Viņš apsēdās pats, jo suns tagad bija apgūlies, un, dažus mirkļus klusējot, skatījās uz galdu. Beidzot Tīliens ierunājās:

-     Kā es saprotu, tad, ja nepastāstīšu jums tagad, jūs neliksiet mani mierā, kamēr neuzzināsiet jums vajadzīgo.

Tenets neatbildēja. Viņš minēja, ka Tīliens ir atcerējies par strīda liecinieku un nav pārliecināts, vai viņi jau nav paspējuši nesekmīgi iztaujāt Džimu Mārdiju, un nolēmis, ka labāk būtu pirmajam izklāstīt savu versiju.

-     Nu, varu jau ari pastāstīt. Tagad atgriezies, viņš bija nolēmis palikt te uz visiem laikiem. Es viņam ieteicu braukt projām jo ātrāk, jo labāk un tik tālu, lai šeit nevienam nebūtu jāraizējas.

-    Viņu te tik ļoti nemīlēja?

Tīliens paraustīja plecus.

-     Teikšu tikai to, ka viņš veikli mācēja kāpt visiem uz deguniem.

-    Un tāpēc jūs strīdējāties?

-      Nu, dabīgi, viņš par to nebija priecīgs. Teica, ka pēc visa šī laika mums jāsaprot: kas bijis, tas bijis. Es tam nevarēju piekrist un tā arī pateicu.

-     Pēc jūsu stāstītā viss izklausās ļoti nevainīgi, mierīgi. Bet tā taču nebija, vai ne tā?

Tīliens neatbildēja, tikai atkal paraustīja plecus.

-    Mūsu liecinieks bija kādu gabalu tālāk, bet viņš skaidri dzirdēja, ka jūs esot nikni strīdējušies.

Tīliena lūpas spītīgi sakniebās.

-    Tas ir viss, par ko mēs runājām.

Tagad nāca pats svarīgākais. Tenets necerēja, ka tas pie kaut kā novedīs, bet vajadzēja pamēģināt.

-    Es nespēju noticēt, ka jūs to darījāt tikai tā, vietējo ļaužu labā. Man šķiet, kad Mārtindeils pateica kas bijis, tas bijis, jums bija kāds personīgs iemesls būt pret to, ka viņš atkal šeit apmetas.

Klusums ieilga. TenetjS gaidīja. Gaidīja.

Beidzot Tīliens piecēlās.

-     Atvainojiet, bet esmu pateicis visu, kas man bija sakāms. Viņa žoklis izbīdījās. Viņš pacēla balsi. Un, kā jau teicu, tā nav jūsu darīšana. Vai jūs nebūtu tik laipni un tagad neietu?

Suns atkal pielēca kājās. Nu viņš sāka riet. Spalvu kušķi uz muguras bija saslējušies.

Nebija jēgas pastāvēt uz savu. Lēnām, it kā starp citu, lai nedotu iemeslu suņa trauksmei, Tenets piecēlās. Lainhems viņam sekoja. Viņi izgāja ārā. Ārpusē Lainhems izpūta aizturēto elpu.

-    Fū! Likās, ka viņš taisās mums uzrīdīt to suni, vai ne?

-     Neizskatās, ka pašlaik mēs justos ļoti labi, Maik.

Kad viņi bija iekāpuši mašīnā, Tenets paskatījās pulkstenī. Četri trīsdesmit. Ja viņam, kā bija pavēlēts, piecos jāziņo Drako par padarīto, tad laiks doties projām. Pie tam inspektors bija pārsalis līdz kauliem. Doma par mājām, siltumu un karstu ēdienu bija neizturama.

Viņš nolēma pagaidām mest mieru.

VIII

Tomēr, ka parasti, vilinājumu doties mājās vajadzēja pārvarēt. Kamēr Tenets bija noziņojis Drako šīs dienas atklājumu "detalizētu, precīzu un akurātu" pārskatu, bija jau gandrīz deviņi. Par laimi, draudīgais, smagais sniegputenis nebija atnācis, un galvenie ceļi bija relatīvi tīri. Tenets cerēja, ka tā arī paliks. '

Viņa paša iela likās sveša, gar ietvēm stiepās sniega kaudžu rindas, ko māju iemītnieki bija sastūmuši, attīrot braucamo daļu.

Mājas siltums un kairinošā ēdiena smarža likās kā pati svētība. Viņš nokratīja aitādas jaku un pakāra to pieliekamajā zem kāpnēm. Vēders vakariņu nojausmā rūca.

Džouna bija dzirdējusi, kā viņš ienāk priekštelpā. Sievai mugurā bija jaunais kombinezons, kuru viņi kopā pagājušo sestdien bija izvēlējušies. Tā maigais, noslēpumaini zilais tonis izcēla Džounas maigo sejas krāsu un tīram medum līdzīgos matus.

-     Mm, viņiem saskūpstoties novilka Tenets. Tu izskaties lieliski un lieliski arī smaržo.

-    Tikko kā biju vannā.

-    Ko tu vispār dari?

-    Neko īpašu. Piešķīru sev brīvdienu.

-     Vai skatījies kaut ko pa televizoru? Bija kas interesants?

-    Nekas īpašs.

Viņa ieveda Tenetu virtuvē, izņēma no cepeškrāsns vakariņas un uzklāja galdu parastajā vietā.

-    Turēju tās siltumā un baidos, ka mazliet apžuvušas.

-     Izskatās burvīgi, paslavēja Tenets. Tas bija cepetis un nieru pīrāgs, viņa mīļākais ēdiens. Tieši tas, ko man vajadzēja.

-    Es šodien domāju par tevi, kā tu brien pa sniegiem. Vai bija smagi? Viņa zināja, kā virs necieš aukstumu.

Tenets saviebās.

-    Šorīt bija gan.

-     Kā tev gāja ar tavu šefu Drako, jūtot viņa elpu pakausī?

Viņa ielēja tēju un apsēdās vīram tieši pretī, un, viņam ēdot, abi pļāpāja par dienas gaitām. Kad Tenets bija pabeidzis stāstījumu par izmeklēšanu, Džouna brīdi sēdēja un domāja, tad beidzot ierunājās.

-     Izklausās, ka viņš bijis visai nelaimīgs. Es domāju upuri.

-     No sarunām ar cilvēkiem man tāds iespaids neradās.

Viņa papurināja galvu.

-     Nē, es nedomāju iespaidu, kādu viņš atstājis uz citiem. Domāju par to, kāds viņš bija iekšēji.

-    Tu domā par to, ka par viņa nāvi līdz šim neviens nav skumis?

-     Varbūt. Ir briesmīgi pat iedomāties, ka nav neviena paša, kas uztrauktos, vai tu esi dzīvs, vai miris.

-    Mēs nezinām, vai ar misteru Mārtindeilu ir tieši tā. Vēl jau ir citi, citur… Tomēr jāatzīst, ka man tam negribas ticēt. Pēc visa, ko zinām par viņu, viņš bija kā ripojošs akmens. Bet, ja tu būtu redzējusi vēstuļu kaudzi rūpīgi sakrātas no visiem viņa upuriem, varbūt tu viņu tā vis nežēlotu.

-     Ak, es nemaz necenšos viņu aizstāvēt. Gribu tikai teikt, ka ir skumji justies tik vientuļam.

Tenets nolika nazi un dakšiņu.

-     Liekas, ka viņš ar panākumiem ir padarījis sevi ārkārtīgi nepopulāru šajā apvidū. Un tagad…

-Kas?

-     Es tikai cenšos to izprast. Man ir tāda sajūta, ka viņi visi stājas viens pie otra ciešā lokā, lai nepielaistu mani pie patiesības.

-    Un kāda, pēc tavām domām, ir šī patiesība?

Tenets paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas.

-     Vai tev neliekas, ka viņi visi varēja izdomāt, kā atbrīvoties no Mārtindeila?

-      Nē. Nu, nē, tas nav tik oriģināli. Es vienkārši sāku nojaust, ka katrs no viņiem tiešām jūt atvieglojumu par to, ka Leo ir miris, un jūtas pateicīgs tam, kas sēdēja pie stūres, kad notika nelaimes gadījums. Tāpēc arī ir tāda… nu, klusējoša konspirācija, jo visi grib šo braucēju paglābt. Neviens nevēlas, lai aizdomas kristu uz viņu, bet neviens ari nepakustinās ne mazo pirkstiņu, lai palīdzētu atklāt kādu citu. Un tā pagaidām vienīgie noderīgie pavedieni nāk no iebraucējiem. Viņš nopūtās. Ja tā turpināsies, būs grūti. Vai tējkannā vēl ir tēja, mīļumiņ?

Džouna paņēma vira tasīti, un Tenets noskatījās, kā sieva ielej tēju. Luks priecājās par

abu attiecībām, kad katrs no viņiem bez

7 >

šaubīšanās veic otra labā šos mazos pakalpojumus. Vajadzēja ilgu laiku, lai līdz tam nonāktu. Tenets, lai gan vārdos atzina, ka Džounai nepieciešama sava darba karjera, daudzus gadus iekšēji bija palicis vīriešu šovinismam tipisks sivēns. Ārēji gan Tenets to it kā nosodīja. Bet tagad… viņš saņēma Džounas roku un noskūpstīja to. Viņam bija paveicies.

-     Māja gan šovakar liekas klusa. Bridžita izgājusi? Viņš zināja, ka meitai ir brivs vakars.

-    Jā. Un Bens mācās.

-    Vēl tagad?

Viņi saskatījās. Laiks, kad vajadzēja sekot, kā Bens pilda mājasdarbus, bija sen pagājis. Augstākās akadēmiskās izglītības standarti un viņa jaunās skolas prasības bija pie tā noveduši. Sākumā Tenets un Džouna priecājās par Bena jauno, nopietno attieksmi pret mācībām, bet tagad viņi sāka bažīties par to. Pietika ar uztraukumiem par Bridžitu, kad tā sēdēja pie saviem izlaiduma eksāmeniem, kur nu vēl bažīties, ka tas pats būs ar Benu.

-    Uzkāpšu augšā un sasveicināšos.

Bens, noliecies pār grāmatām, sēdēja pie

galda.

Tenets apsēdās uz gultas.

-    Vēl mācies?

-    Jā. Esmu jau gandrīz beidzis.

"Bens izskatās noguris," nodomāja Tenets, no jauna atcerēdamies, cik mācību dēļ nomākta pirms gada bija Bridžita un kā tas gandrīz bija beidzies ar katastrofu. Jautājumi, ko tēvs gribēja uzdot, domas, ko viņš vēlējās izteikt, drūzmējās galvā, bet Tenets tomēr piebremzēja sevi. Viņi ar Džounu bija apņēmušies, pirms novērtēt situāciju, dot Benam sešu mēnešu laiku iedzīvoties jaunajā skolā. Viņš piecēlās.

-    Nu, labi.

Bens paskatījās uz tēvu.

-    Manā klasē ir zēns… Viņš jautāja, vai es negribētu sestdien braukt uz Gilingemu slidot. Viņa brālim ir mašīna.

Ar grūtībām Tenets noturējās, nepavaicājis, cik vecs ir šis brālis, cik ilgi tas vada mašīnu un cik būs braucēju. Šī bija pirmā reize, kad Bens stāstīja, ka jaunajā skolā viņam ir draugs. Tenets pasmaidīja.

-    Izklausās vilinoši.

Nokāpis lejā, Tenets novēlās uz dīvāna blakus Džounai un pastāstīja par Benam piedāvāto braucienu.

-     Cik labi! Esmu tik priecīga. Domāju, ka jaunajā skolā viņš par to priecājas visvairāk, jo tur nav neviena no vecajiem draugiem. Džouna sarauca pieri. Tomēr es gribētu zināt, cik ilgi tas būs, jo Benam vēl jānokārto eksāmeni. Lai gan, kā tu teici, izbraukums tam noteikti nāks par labu.

-    Vai tev radās iespēja parunāt ar Bridžitu par vakarvakaru?

Viņa papurināja galvu.

-     Nē. Kad pārnācu mājās, Bridžita kā parasti bija vannā un tad, šausmīgā steigā noskrējusi lejā, paziņoja, ka septiņos esot jāsatiekas ar Dajanu.

-    Kur meitenes brauca?

-     Man nebija iespējas pajautāt. Pirms paspēju pavērt muti, viņa jau bija projām.

Tenets saviebās.

-    Man nepatīk, ka nezinu, kur ir meita.

-    Es to zinu.

-     Un nav pirmā reize, kad tā notiek. Viņai jāsaprot, ka vienmēr jāpasaka mums, kur ir un ar ko.

Džouna nopūtās.

-     Esmu jau mēģinājusi, bet Bridžita tikai atbild: kā lai to pasakot, ja pati nezinot. Viņa saka, ka draudzenes nekad iepriekš neizlemjot, jo domājot tikai tad, kad satiekoties.

-     Varu saprast, ka tas ir grūti, bet tomēr. Nav labi. Mums tiešām vajadzētu pacensties un izstrādāt kādu sistēmu. Kā lai mēs zinām, kur meitu meklēt, ja kādā reizē viņa nepārnāktu mājās?

-     Varbūt būtu labāk, Luk, ja tu pats parunātu ar Bridžitu. Pēdējā laikā meita ir tik jūtīga. Ja es kādreiz kaut ko tādu pasaku, viņa vienkārši atbild: "Ak, mammu, netaisi traci!" vai "Citas mammas tā nedara."

-     Mani neinteresē, ko dara citas mammas, nepielūdzami teica Tenets, kamēr mēs dzīvojam zem viena jumta, mums ir tiesības zināt, kur viņa atrodas. Paskatīšos, ko te var izdarīt.

-    Tikai skaties, lai tev nebūtu pārāk smaga roka, labi? Negribu, lai viņa paziņo: "Ja jūs tā domājat, tad es eju projām."

-    Tu domā, ka Bridžita varētu tā pateikt?

Noliekusi galvu uz sāniem, Džouna domāja.

-     Nē, ceru, ka ne. Pat esmu pārliecināta, ka ne. Galu galā mēs visā visumā sadzīvojam gluži labi. Ja padomā par problēmām, kādas ar saviem bērniem risina citi vecāki…

Tenets nopūtās.

-    Tā laikam ir. Vienkārši vienmēr liekas, ka ir kaut kas…

Džouna pasmaidīja.

-    Varbūt tas skanēs banāli C'est la vie. *

Tenets viņai atsmaidīja.

-     Tā ir viena no īpašībām, kas man pie tevis patīk. Tavs patiesi oriģinālais domāšanas veids.

Džouna izaicinoši pacēla vienu uzaci.

-    Kādas ir citas?

-      Kam tu dotu priekšroku? jautāja Tenets, aplikdams roku viņai ap vidukli, pierādījumiem vai izskaidrošanai?

Viņa pieglaudās viņam ciešāk. Pierādījumiem, protams.

Nākamajā rītā Tenets devās uz darbu agri. Būs milzums ziņojumu no Bentlija, Svifta un vīriem, kuri vāca ziņas pa mājām. Tenets gribēja

♦Tāda ir dzīve. (Franču vai.)

izskriet cauri ziņojumiem pirms rīta tikšanās ar Drako astoņos četrdesmit piecās. Viņam nepatika, slikti sagatavotam, saskarties ar šefa rīta versmi. Ar prieku Tenets ievēroja, ka palicis siltāks un sniegs sācis manāmi saplakt. Viņš bija atcerējies un uzvārījis divus lielus termosus ar kafiju, lai gan likās, ka šodien nebūs tik nežēlīgi auksts.

Lainhems vēl nebija ieradies. Tenets cerēja, ka seržantam būs izdevies tikt galā ar sievasbrāļa problēmām un vismaz šonakt seržants būs labi izgulējies. Viņš aizdedzināja pīpi, ar nolūku atstādams durvis vaļā tā, lai Lainhemu nesagaidītu dūmu pilns kabinets, un nosēdās lasīt ziņojumus.

Bija parādījušies daži interesanti fakti.

Kāds no viesiem redzējis pārvaldnieci Monu Baiflītu septiņos piecpadsmit Mārtindeila nāves dienā iznākam no viņa istabas. Tas nozīmēja, ka, cik pagaidām zināms, viņa ir pēdējā, kas redzējusi Leo dzīvu. Tenets atgāzās krēslā un vēroja dūmu gredzenus, kas slinki vijās virs viņa galvas. Inspektors gremdējās atmiņās.

-    Nezinu, ko viņš darīja pēc tam.

-     Vai jūs pēc vakariņām vēl redzējāt viņu?

-Nē.

Un viņš neskaidri atcerējās, ka ir jutis, ka

Mona melo, un domājis, kāpēc viņa tā dara. Tad Tenets bija domājis, ka sieviete ir nejauši dzirdējusi kādu sarunas fragmentu, kādu notiku, mu Mārtindeila un Hemiltonu starpā, bet tagad viņš par to šaubījās. Vai misis Baiflīta vienkārši nebija gribējusi, lai inspektors zinātu, ka vēlreiz pēc vakariņām ir redzējusi Mārtindeilu? Bet kāpēc Monai to vajadzēja slēpt?

Tenets papurināja galvu. Nē, drīzāk izskatījās, ka vai nu misis Baiflīta ir veikusi ikreizējo istabas apskati, vai arī Mārtindeils pasaucis viņu, lai atrisinātu kādu sīku ikdienas problēmiņu, un saskriešanās bijusi tik nenozīmīga, ka izslīdējusi Monai no atmiņas.

Tenets paņēma nākamo ziņojumu.

Baiflīti apgalvoja, ka neviens no viņiem furgoniņu pagājušajā naktī nav lietojis. Misters Baiflīts atcerējās, ka izbraucis no Hollas ar ROLLS piecos trīsdesmit, devies uz Getvičas lidostu pēc viesiem un atgriezies tieši pirms astoņiem. Viesi to bija apstiprinājuši. "Viss ir ļoti labi," nodomāja Tenets. Tas tomēr nozīmēja, ka pēc tam, kad Tillers ar furgoniņu bija atbraucis no krodziņa, abi Baiflīti, ja viņiem bija vēlēšanās, varēja brīvi izmantot mašīnu.

Viņš ķērās pie ziņojumiem par informācijas vākšanu pa mājām.

Ciemata krodziņa saimnieks pieminejis

Tilleru un misis Renklu, vina draudzeni. Abi bijuši starp parastajiem tā vakara apmeklētājiem. Viņš stāstīja, ka tie vienmēr nākuši otrdienas vakaros un ieradušies parastajā laikā, apmēram bez divdesmit deviņos. Un arī… Teneta acis iepletās.

-     Labrīt, ser. Tas bija Lainhems. Tenets ar prieku ievēroja, ka šorīt viņš izskatās daudz svaigāks.

-     Paklausieties šo, Maik! Krodziņa īpašnieks saka, ka misis Renkla Sema Tillera draudzene vienmēr vakara gaitā ņēmusi furgoniņu, lai aizskrietu līdz mājām. Acīmredzot misis Renklai raizes sagādā dēls, un viņa skrien pārbaudīt, vai ar to viss ir kārtībā.

-    Un vai viņa otrdien ņēma mašīnu?

-     Liekas, ka Renkla, kā parasti, izgājusi uz brīdi, un viņš domā, ka turpat, kur vienmēr. Sieviete parasti bijusi projām kādas divdesmit minūtes.

-     Interesanti, kā vina vada mašīnu. Celi tonakt bija visai apledojuši.

-     Jā. Acīmredzot mums nāksies apciemot misis Renklu.

Lainhems paņēma žūksni ziņojumu un apsēdās. Pēc dažām minūtēm viņš vienā no tiem ieskatījās uzmanīgāk.

-    Ser, šis ir interesants.

Tas bija ziņojums par sarunu ar misis Dorlnu Viktori. Viņa dzīvoja ciematā un apgalvoja, ka redzējusi Mārtindeilu (pazinusi to pēc viņa melnbalti rūtotā mēteļa) tovakar divas reizes. Pirmo reizi viņš redzēts, sarunājoties ar misis Fīveru, vietējā biznesmeņa sievu ("Vai viņa ir arī Tobija Fīvera, Tesas Hemiltones drauga, māte?" Tenets brīnījās), kura pie garāžas lējusi mašīnā benzīnu. Otrajā gadījumā misis Viktora redzējusi viņu, kā viņai licies, niknā vārdu apmaiņā ar misis Renklu, Sema Tillera draudzeni. Par nelaimi, viņi atradušies ielas pretējā pusē, un viņa nav varējusi sadzirdēt, par ko abi strīdas.

-     Strīdas, Tenets kļuva domīgs. Tā parasti nemēdz notikt, ka ciemata ieliņā uzsāk strīdu ar pilnīgi svešu cilvēku, vai ne?

-     Viņiem jābūt jau agrāk pazīstamiem, dedzīgi teica Lainhems. No tiem laikiem, kad viņš šeit dzīvoja. Un viņa arī brauca ar furgoniņu tajā naktī…

-     Tieši tā… Un kā ar misis Fīveru? Vai lieciniecei palicis iespaids, ka arī to Mārtindeils pazinis agrāk?

-     Viņa par to neko nemin, Lainhems likās vīlies.

-     Maik, vai jūs gadījumā neievērojāt, vai

tas pie garāžas ir pašapkalpošanās benzīntanks?

-     Nē, neievēroju. Jūs domājat, ka vajadzēja būt tanka uzraugam, kurš būtu varējis dzirdēt sarunu?

-    Tas būtu iespējams. Un daudzas ciematu mazās garāžas vēl nav pārgājušas uz pašapkalpošanos. Pārbaudīsim.

Lainhems to pierakstīja.

Tagad Tenets caurskatīja Svifta ziņojumus par sarunām ar Longfordhollas personālu.

-     Klausieties, Maik! Kāda no istabenēm redzējusi, ka Mārtindeils strīdas ar misteru Fīveru šīs sievietes vīru. Šķiet, ka tas varēja būt ceturksni pāri sešiem. Viņa atradusies bibliotēkā, pārbaudījusi, vai viss ir kārtībā, un tur bijis arī Mārtindeils. Kā stāsta istabene, misters Fīvers iedrāzies iekšā un uzklupis viņam, ieteikdams, lai Mārtindeils turas tālāk no viņa sievas.

-    Ko atbildējis Mārtindeils?

-     Viņš bijis visai aukstasinīgs, mēģinājis pārvērst visu par joku. Teicis, ka neredzot neko ļaunu, ja apsveicinās ar vecu paziņu. Fīvers gandrīz izskrējis cauri jumtam.

-    Kas noticis?

Misis Hemiltone ienākusi un izraidījusi meiteni ārā, tā ka viņa neko vairāk nav dzirdējusi.

-     Tātad misis Hemiltonei tas nav bijis nekāds jaunums, un viņa nav teikusi ne vārda.

Tenets nopūtās.

-     Tā jau es ari domāju. To es vakar vakarā teicu Džounai. Man ir aizdomas, ka mums vajadzēs atteikties no mēģinājumiem likt cilvēkiem runāt. Mūsu vienīgā cerība ir ļaudis no malas, tādi kā misis Viktora vai krodziņa saimnieks un šī istabene.

-     Patiesībā viņi nemaz nav cilvēki no malas.

-     Ar cilvēkiem no malas es domāju tos, kuri nav pazinuši Mārtindeilu agrāk.

Lainhems saviebās.

-     Jums noteikti ir taisnība. Un, ja ir tā, kā jūs sakāt, tad mums ies grūti.

Tenets paskatījās pulkstenī. Astoņi trīsdesmit piecas.

-    Pārskatīsim pārējos ziņojumus. Es gribētu būt lietas kursā pirms tikšanās un vispārējos vilcienos zināt mūsu šīsdienas plānu.

Tenets steidzās iepazīties ar atlikušajiem ziņojumiem. Vienīgais, kas izraisīja interesi, bija Svifta saruna ar kādu no personāla, kurš bija dzirdējis, kā Sems Tillers uzstāda ultimātu Dīlijai Hemiltonei: ja Mārtindeils paliek, tad viņš, Tillers, iet projām.

-    Skaidrs, ka šejienes popularitātes aptaujā misteram Mārtindeilam nav tā augstākā vieta! teica Lainhems.

-    Nē. Tenets salika papīrus kopā. Taisnība, Maik. Pārskatiet šos vēlreiz, kamēr es iešu uz apspriedi, un pārbaudiet, vai neesam kaut ko palaiduši garām. Nāksies runāt ar daudziem no viņiem un vēlreiz pamēģināt, vai nevar uzzināt kaut ko vairāk no misis Baiflītas, misis Hemiltones, mistera Tillera. Un mums arī jāpacenšas piekļūt mistera Tillera draudzenei misis Renklai, abiem Fīveriem un, protams, arī šai misis Viktorai, jo varbūt viņa var pastāstīt vēl kaut ko vairāk. Izklausās, ka viņa varētu būt interesants baumu savācējs. Varbūt mums vispirms jāpamēģina satikt misis Viktoru. Tāpēc piezvaniet un sarunājiet, kad mēs varētu tikties!

Tenets atkal paskatījās pulkstenī.

-     Piedodiet, jāpazūd. Viena minūte ceļam. Ja viņš nokavēsies, Drako būs nikns un pusi apspriedes laika viņi pazaudēs, klausoties, cik svarīgi būt precīziem.

IX

Tenets paspēja uz apspriedi ar desmit sekunžu rezervi. Ieslīdējis krēslā, viņš pamanīja Drako ierasto skatienu uz pulksteni. Nomurminājis visapkārt sveicienu, Drako pacēla papīru kaudzīti, kas gulēja tieši rakstāmgalda centrā. Viņš nokrekšķējās.

Bez Drako un Teneta kabinetā vēl bija divi: vecākais inspektors Todijs, kurš aizvietoja šefu, kad tas bija aizņemts, un inspektors Būns, Teneta ilggadīgs draugs un kolēģis. Katrs no viņiem vēroja Drako savā īpatnējā manierē: Todijs ar pieglaimīgu pussmaidiņu, Būns ar ironijas zibsni acīs.

Gaisā jautās gaidu atmosfēra. Kaut kas bija noticis. Tenets vēlreiz paskatījās uz Drako, un, jā, te tās zīmes bija: pazīstamais pašapmierinātības mirdzums, kam pāri klājās viņa misijas apziņas dedzīgums. No Drako staroja gandrīz sadzirdami enerģijas izlādēšanās sprakšķi. Izskatījās, ka ilgi aprunātā jaunā kampaņa ir sākumam nobriedusi. Tenets garīgi saspringa. Kas tagad būs?

Labrīt, kungi. Esmu nonācis pie secinājuma, ka tuvākajā laikā mums vajadzētu veikt nopietnas izmaiņas mūsu lietās. Ja mēs gribam sekot laika garam, mūsu darbā jāiesaista vismaz viena sieviete. Tomēr tas nav tas, par ko es ar jums šorīt gribēju runāt. Šorīt es gribu runāt par shēmu, kā turpmāk uzlabot mūsu Starrendenas policijas spēku darba efektivitāti. Ak, es zinu, ko jūs pašlaik sakāt paši sev.

Tenets ievēroja, ka Drako velsiešu akcents kļūst izteiktāks, droša zīme, ka viņš uzņēmis ātrumu. Tenets bieži iedomājās, ka šefa stils vairāk ir piemērots kancelei, nekā policijas spēkiem.

-     Jūs teiksiet: "Vai mums pašlaik jau nav pietiekami daudz izmaiņu? Vai mums nepienākas vai patiešām neesam pelnījuši nelielu atelpu?"

Drako ar izplestu plaukstu uzsita pa savu galdu, tādējādi likdams visiem salēkties.

-     Nē! Ir tieši tas moments, es jums saku, kad mūsu standarts sāk buksēt. Pašapmierinātība ir mūsu ienaidnieks. Tā ved uz slinkumu domāšanā, slinkumu praktiskajā darbā un galu galā uz slinkumu visā policijas darbā kopumā.

Drako apsēdās, aizbāzdams īkšķus aiz vestes izgriezumiem, un ar apsverošu skatienu noskatīja pēc kārtas katru no vīriem.

-      Es tagad negribu noliegt, ka jūs visu pagājušo gadu esat ļoti smagi strādājuši, lai pārveidotu šos visiedarbīgākos spēkus. Rezultāti, kā esmu pārliecināts, un jūs piekritīsiet, ir redzami. Bet es ari ceru, ka jūs, kad dzirdēsiet manus jaunos priekšlikumus, piekritīsiet, ka ir daudzas jomas, kurās atradīsies vieta turpmākiem uzlabojumiem.

"Ja neko citu, tad vismaz vina entuziasmu

jāapbrīno," nodomāja Tenets. "Jāatceras, ka jāiedod Sviltam tās pastkartes un vēstules," viņš sev atgādināja, kad koncentrēšanās atslāba, jo Drako turpināja tādā pašā garā. "Jāpaskatās, vai Svifts var sadzīt pēdas kādai no Mārtindeila vecajām draudzenēm." Ne tāpēc, ka pašlaik būtu kāds neatliekams iemesls to darīt, bet tāpēc, ka tas bija pavediens, tiesa, mazsološs, kuram jāizseko.

Drako joprojām turpināja savu iesākto runu. "Ak, runājiet ātrāk, jūs, velsiešu pļāpa," Tenets pie sevis mudināja viņu.

Tenets domāja par Mārtindeilu. Cik dīvaini, ka viens cilvēks var tik daudzos citos izraisīt tik milzīgu naidu, ka tas nav samazinājies, pat pēc vairāk nekā divdesmit gadu neredzēšanās perioda. Pa to laiku, uzmetis mīlestības pilnu skatienu papīriem savā rokā, Drako nonāca pie galvenā.

Pēc zināmām pārdomām es esmu noteicis četras galvenās jomas, kurās jāveic uzlabojumi. JAUNIEVEDUMI, ORGANIZĀCIJA, KĀRTlBA un SISTĒMA. Pirmie burti, es nešaubos, ka jūs to pamanījāt, veido vārdu "JOKS". Viņš gaidīja zīmi, ka ir visus uzjautrinājis, un tad pasmaidīja pats. Jā, domāju, ka jūs to pratīsiet novērtēt. Un ja šis mazais akronīms sniedz cilvēkiem kaut nelielu atslodzi, tad esmu priecīgs. Es ne mazākajā mērā nepretošos kļūt par joku meistaru, ja vien tas liks ķerties pie darba un īstenot manus priekšlikumus. Un, kā tas īstenosies, protams, lielā mērā būs atkarīgs nojums.

Viņš piecēlās un izsniedza katram pa papīra lapai.

-    Lūdzu. Es vēlos, lai jūs tos paņemtu, pamatīgi izskatītu un rit ierastos pie manis ar jūsu priekšlikumiem konstruktīviem, protams. Nē, nelasiet tos, tagad nav laika, jūs visi gribat ķerties pie saviem darbiem. Tāpēc īsumā, vai mēs, lūdzu, varētu noklausīties jūsu ziņojumus? Viņš apsēdās un virs vestes sakrampēja rokas.

Lai gan Tenets centās runāt, cik vien iespējams, īsi, viņa ziņojums iznāca visgarākais, un tā nebija viņa vaina. Mārtindeila līķa atrašana grāvī katrā ziņā bija vakardienas svarīgākais notikums. Viņš domāja, vai Drako būs kādas piezīmes sakarā ar intensīvo izmeklēšanu, bet acīmredzot auduma šķiedru atklāšana uz furgona bija šefu pārliecinājusi, jo vismaz pagaidām Tenets un viņa komanda tika attaisnoti par to, ka ziedojuši tik daudz enerģijas, lai noskaidrotu, kas īsti noticis.

-     Es varētu pat aizskriet pats uz Satonu vēlāk, teica Drako, likdams Teneta sirdij pamirt. Jums vajadzēs satikt dažus no šiem cilvēkiem vēlreiz, kā ari iztaujāt jaunus lieciniekus. Es ieteiktu sākt ar puisi, kurš iedrāzās viesnīcā un uzsāka strīdu ar Mārtindeilu kā viņu sauca? Fīvers, ja? Un ar to sievieti Renklu.

Tenets neuzdrošinājās pateikt, ka Lainhems pa šo laiku jau būs sarunājis veselu rindu vizīšu. Ja Drako brauks viņus apciemot, nezin vai viņam palaimēsies tos sameklēt. Ja tas padarīs šefu traku, arī būs slikti. Negribēdams zaudēt laiku, spēlējot paslēpes ar Drako, Tenets steidzās augšā uz savu kabinetu, kur atrada doktoru Mellerdu sarunājamies ar Lainhemu. Mazais policijas ķirurgs, kā parasti, izskatījās saposies un možs, un viņā bija grūti saskatīt to kašķīgo putnubiedēkli, par kādu viņš bija kļuvis pēc sievas ilgstošās slimības un nāves. Tenets nekādi nevarēja saprast, kā ir palaidis garām to bridi, kad vecais draugs pamanījās apprecēties vēlreiz.

-     Ā, Luk. Nupat stāstu Lainhemam, ka ekspertīze būs gatava pēcpusdienā. Tiklīdz varēšu, paziņošu jums jaunumus.

-    Paldies, doktor.

-    Kā jums veicas?

Tenets paraustīja plecus.

-     Pagaidām nekas. Vai Lainhems jums pastāstīja, ka mēs esam atraduši furgonu?

-     Jā. Kā es saprotu, tas pieder Longfordhollas ļaudīm. Vai cilpa savelkas?

-     Vēl neesmu pārliecināts.Var gadīties, ka kāds Mārtindeilam vienkārši uzbrauca virsū un pēc tam aizmuka.

-    Jūs esat izvairīgs, kā vienmēr, Mellerds uzzibsnīja Tenetam pār savu briļļu pusmēnešiem. Kā jums ir pieticis nekaunības žēloties, ka es neesmu pietiekami precīzs, nosakot nāves iestāšanās laiku, to es nevaru saprast. Viņš paņēma savu somu. Labi, vēlāk sazināsimies. Veiksmīgas medības!

Kad Mellerds bija aizgājis, Lainhems pamāja uz papīriem Teneta rokā. Kaut kas interesants, ser?

-     Šefa pēdējā kampaņa, Tenets pasniedza papīru Lainhemam. Pats vēl neesmu lasījis.

Lainhems ieinteresēts to paņēma. Domāju jau, ka kaut kas rūgst. Viņš plati pasmaidīja. Vai viņš apjēdz…

-   O, jā. JOKS. Tā viņš viltīgi saasina situāciju.

Lainhems lasīja un smējās.

-     Nestāstiet man, Tenets lūdzās, nejūtos pietiekami spēcīgs, lai lasītu to tagad.

-     Tas viss beigsies ar tik lielu papīru rakstīšanu, ka neatliks laika izmeklēšanai. Vai jūs saprotat…

-     Maik, teicu, lai nestāstāt man. Pašreizējā bridi negribu to dzirdēt. Vai sarunājāt vizītes?

-     Visas, izņemot ar Semu Tilleru un misteru Fiveru. Es vēl mēģinu viņus sazvanīt.

-     Labi. Jūs turpiniet, kamēr es aprunāšos ar Sviftu! Gribu, lai viņš pamēģina uzmeklēt kādu no Mārtindeila vecajām draudzenēm. Vai sākumā mēs brauksim pie misis Viktoras?

-    Jā, vienpadsmitos.

-    Jauki.

Desmitos trīsdesmit viņi jau bija ceļā. Debesis bija noskaidrojušās, saulīte izlīdusi un pilsētiņā dažas slapjā sniega nomelnējušās plēksnes strauji kusa. Ārpusē, laukos, aina bija citāda. Gar ceļa malām, vietās, kur saule vēl nebija iespiedusies, sniega kaudzes spiedās pie biezajiem, brūnajiem dzīvžogiem. Tajos nebija ne miņas no vasaras zaļuma. Bet atklātā laukā pakusušā sniega plēkšņu saltais baltums jaucās ar uzartās zemes brūno un ziemāju sējumu liegi zaļo krāsu.

-     No kā es nevaru tikt vaļā, teica Lainhems, nobraukdams ceļa malā, lai palaistu garām smago mašīnu, ir nepatika pret Mārtindeilu. Sems Tillers acīmredzot neieredzēja viņu tā, ka draudēja aiziet no darba, ja Mārtindeils paliks šeit. Džeks Tīliens pasaka viņam tieši, ka viņu šeit neviens negrib. Šis misters Fīvers iedrāžas Hollā un saceļ traci tādēļ, ka Mārtindeils dienā saticies ar viņa sievu, un pat Sema Tillera draudzene ielaižas ķildā, kad ciematā nejauši uzskrien viņam virsū. Tas liekas neticami. Tiešām jābrīnās, ko tādu viņš kādreiz ir sastrādājis.

-    Es pirmīt domāju tieši to pašu. Gribētos gan zināt, kas visiem šiem ļaudīm ir pret viņu un vai iemesls visiem ir viens un tas pats, vai katram savs, individuāls? Man ir aizdomas, ka to nebūs viegli noskaidrot.

-     Varbūt par to nevajag uztraukties, ser. Varbūt izrādīsies, ka tas bijis parasts nelaimes gadījums. Kāds Mārtindeilam netīšām uzbraucis virsū atcerieties, ceļi bija stipri apledojuši un nobijies no atbildības, tāpēc, atklājis, ka viņš ir beigts, vienkārši iegrūdis to grāvī un tā atstājis.

-     Varbūt. Un tādā gadījumā mums nav ne mazāko cerību vainīgo atrast, ja nu vienīgi uzradīsies kāds liecinieks vai ari viņš pats ieradīsies policijas iecirknī un atzīsies. Tomēr jāmēģina. Kā jūs teicāt kā sauc Viktoru māju?

-     Casa Mia. Tas ir bungalo pašā ciemata galā. Tieši pie mājas ir uzraksts PĀRDOŠANAI.

Viņi pašlaik brauca iekšā Satonā, un Lainhems samazināja ātrumu. Līdzīgi daudzām mazām Kentas pilsētiņām, Satonai nebija izteikta centra. Ciematu veidoja izkaisītas mājas, krodziņš, garāža, baznīca un ciemata skola, tagad pārveidota par dzīvojamo māju.

Bargo Anglijas dienvidaustrumu būvteritoriju ierobežojumu dēļ Casa Mia, līdzīgi daudzām citām jaunajām mājām, bija iespiesta pleķī, kurš acīmredzot kādreiz bijis vecākās blakusmājas dārzs. Tenets minēja, ka Casa Mia būvējis kāds, kurš lolojis cerības par villu Spānijā. Marokāņu arkas un metālā kalti greznojumi tāpat neiederējās šajā tik angliskajā ainavā kā staigule tējas dzeršanā pie vikāra.

Lainhems novietoja mašīnu ceļa malā, un viņi izkāpa. Neiederīgi augsto dzelzs vārtu abās pusēs slējās no ķieģeļiem mūrēti stabi ar akmenī kaltiem ananasiem uz tiem.

-    Lieluma mānija, nomurmināja Tenets.

Viņiem soļojot pa celiņu, sakustējās aizkari, un, pirms atvērās durvis, Tenets paspēja saklausīt, ka durvju zvaniņi spēlē "Nams, mans mīļais nams".

-    Misis Viktora?

Sieviete noglauda savus balinātos matus un kautrīgi pasmaidīja, atklādama baltu un līdzenu zobu rindu. Tenets minēja, ka viņai varētu būt tuvu pie sešdesmit un daudzas sezonas vai nu solārijā, vai pludmalē bija piešķīrušas ādai tumšu, bagātīgu brūnumu. Diemžēl sauļošanās rezultātā āda likās stipri sakrunkota. Viņa bija rūpīgi, ja ne pārāk rūpīgi, nokrāsojusies un ģērbusies, savam vecumam neatbilstoši jaunavīgi cieši pieguļošās biksēs un puķītēm nobārstītā svīterī. Stādoties priekšā, Tenets viņai silti uzsmaidīja. Viņa izskatījās tieši tāda, kādu inspektors bija cerējis to ieraudzīt sieviete, kurai ir pārāk daudz brīva laika un pārāk maz darba, lai varētu nedarīt neko citu, kā tikai interesēties par jaunumiem kaimiņu mājā. Pirms aicināt viņus iekšā, viņa noraizējusies paskatījās pār Teneta plecu uz iebrauktuvi.

Ceru, ka mans vīrs kuru katru mirkli būs mājās.

Skaidrs, ka viņa negrib, lai saruna sāktos bez vīra. Dzīvojamajā istabā spāņu tēma turpinājās. Smagas, tumšā ozolkokā grieztas mēbeles kontrastēja ar plašu, trīsdaļīgu sekciju, un uzkrītošs spāņu flamenko dejotāja gleznojums greznojās virs sintētisku akmeņu kamīna. Misis Viktora rosījās, ērti apsēdinādama viņus un uzstādama, lai tie iedzertu pa tasei kafijas, pēc kuras viņiem pašlaik nebija ne mazākās vēlēšanās.

-    Tā jau ir gatava, nepaies ne mirklis.

-    Tomēr interesanti, kāpēc viņa šajā laikā gaida mājās vīru? teica Lainhems, kad sieviete bija izgājusi.

-    Varbūt jūs domājat, ka viņa tam piezvanījusi un pateikusi, lai brauc uz šejieni?

-    Ja tas ir tā, tad kāpēc?

Tenets paraustīja plecus.

-    Varbūt viņa ir bailīga un nejūtas ērti, ja nejūt blakus vīra morālo atbalstu.

Lainhema lūpas savilkās smīnā.

-     Man gan liekas, ka šādas viņas izjūtas aizpeldējušas kopā ar Noasa šķirstu.

-     Nesaprotu, kāpēc jūs piegriežat tam tik lielu vērību. Ir tūkstošiem dažādu sieviešu vai tā nav īstā mašīna, kas tur tuvojas pa iebrauktuvi?

Lainhems puspacēlies paskatījās pa logu.

-    Jaguārs. Jābūt labam.

Aiz priekštelpas durvīm atskanēja soļu troksnis. Kāds tuvojās durvīm, un drīz vien bija dzirdama sačukstēšanās.

No visiem policijas darba dažādajiem aspektiem iztaujāšana Tenetam patika vislabāk, un, redzot abus Viktorus ienākam pa durvīm, viņš aizrautīgā priekšnojautā piecēlās.

-    Inspektors Tenets? Rokas iepletis, Viktors nāca pretim, radīdams tāda pilsoņa tēlu, kurš kaismīgi vēlas izpildīt savu pienākumu.

Tenets, pieradis pie šāda veida sastapšanās, sajuta, ka vīrā vārās slēpts satraukums. Vai tas bija tikai tāpēc, ka Viktors saprata kaut netieši tiek iejaukts drāmā, par kuru noteikti runāja viss ciemats, vai arī te slēpās kaut kas vairāk?

Viņš bija maza auguma, retiem, lokainiem matiem un bagātīgu vaigu bārdu, ģērbies oficiāli, melnā uzvalkā un atturīgi svītrotā kreklā, tikai kaklasaite, bagātīgi izzīmēta oranžām un sinepju dzeltenām ziedu vītnēm, sasaucās ar gaumi, kura radījusi un mēbelējusi šo māju.

-     Kafija jau gatava, nomurmināja misis Viktora, un, kamēr visi trīs vīrieši apsēdās, viņa paspēja to ienest.

Viktors sāka visai nenoteikti.

-    Dabīgi, ka mana sieva brīnījās, kāpēc jūs vēlaties ar viņu runāt. Viņš piesardzīgi iesūca malciņu verdošā šķidruma. Es domāju policistam, kurš vakar zvanīja, viņa jau ir pastāstījusi visu, ko zina par šo misteru… kāds bija viņa uzvārds?

-    Mārtindeils.

-     Jā, pareizi. Un tas nav daudz. Es gribu teikt, ka viņa to līdz otrdienas pēcpusdienai vēl ne reizi mūžā nebija redzējusi un pat nezināja, kas viņš ir. Un tikai tad, kad policists pateica, kāds viņam bijis mētelis…

-     Melnbalti rūtots tvīds, sacīja misis Viktora, pirmo reizi iesaistīdamās sarunā. Un arī ļoti skaists.

-     Jā, Dora. Mēs to zinām. Neiecietīgs mājiens. Viņš atkal pagriezās pret Tenetu. Un tā…?

-     Mēs tikai gribējām tikt skaidrībā par divām lietām, ser. Noskaidrot jūsu sievas iespaidus.

-    Saprotu.

Kā negribot, kā jokojot, viņš izdarīja spiedienu.

-     Nu, visu, ko mēs varam palīdzēt, protams…

Un atkal pavīdēja uzbudinājums, it kā Viktoru pašu nospiestu kāds noslēpums. Tenets sāka domāt, vai tam, ka Viktors ir šeit, vispār ir kas kopīgs ar viņa sievu. Vai patiesībā viņš nav pārbraucis tāpēc, ka pats glabā kādu gardu informācijas kumosiņu. Ja tā, tad Viktors to pasniegs, kad būs pienācis īstais laiks.

-    Pateicos. Un tagad, kā es saprotu, misis

Viktora, otrdienas pēcpusdienā jūs Mārtindeilu redzējāt divas reizes?

-    Jā, viņa nolika kafijas tasīti uz zema, kokgriezumiem rotāta ozolkoka galdiņa sev blakus un paskatījās uz vīru, it kā gaidot viņa iedrošinošo skatienu. Man, ziniet, bija jāiet uz pastu pēc pastmarkām. Tas atrodas ciemata viņā galā, un man bija jāiet garām garāžai. Tur es šo vīrieti, šo Mārtindeilu ieraudzīju pirmo reizi. Vismaz es domāju, ka tas bija viņš. Viņa uzmeta vīram šaubu pilnu skatienu.

-     Pastāsti inspektoram, Dora, kā viņš izskatījās, teica Viktors tonī, kādā iedrošina bērnu, kuram trūkst pašpaļāvības.

-     Viņam varēja būt ap piecdesmit. Vidēja auguma, brūniem, cirtainiem, galvvidū paplāniem matiem. Nevilšs skatiens uz Viktora retajām cirtām, tad viņa ātri novērsās no vīra. Tajā reizē es viņu īpaši skaidri neredzēju; tas notika vēlāk, kad Mārtindeils bija beidzis runāt ar misis Renklu. Tad viņš pagāja man cieši garām.

Viktora skatiens meklēja Teneta apstiprinājumu. Tenets pamāja.

-    Liekas, ka vinš.

-    Es, protams, ievēroju viņu, misis Viktora uzņēma ātrumu, tāpēc, ka šeit" Mārtindeils bija svešinieks un tādu te nav daudz. Mēs šeit dzīvojam it kā savā pasaulē, tāpēc, dabīgi, es pabrīnījos, kas šis kungs tāds ir, it īpaši… viņa aprāva sevi, nē, ne it īpaši. Es domāju… Nu, vienalga, viņš sarunājās ar misis Fīveru.

Tenets mēģināja aplinkus ceļu.

-    Vai misis Fīvera ir jūsu draudzene?

-     Ak, nē! Tikai… viņa apklusa un paskatījās uz viru, meklējot atbalstu.

Viņš pasmīkņāja.

-     Fīveram ir ellišķīgi greizsirdīga vīra reputācija. Viņa sieva nevar pat paskatīties uz citu vīrieti, lai viņš neiekaistu, tāpēc viņa izvairās no tete-a-tetes[1] ar jebkuru, kam mugurā bikses.

Interesanti.

-     Jums ir gadījies redzēt, kā viņš kļūst nikns par kaut ko tādu? Tenets iedomājās, vai Viktors pats nav pievērsis uzmanību misis Fīverai un uz savas ādas pārliecinājies par Fīvera privātīpašnieciskajām tieksmēm.

-     Nevarētu teikt. Mēs ciematā ne ar vienu īpaši nesaejamies. Viņš paskatījās uz sievu un rūgti iesmējās. Godīgi sakot, viņi šeit nav īpaši viesmīlīgi. Iztieciet pats ar sevi, ja esat jaunatnācējs… Mums ar Dorīnu tas ir līdz kaklam. Esam nolēmuši atgriezties Meidstounā.

-     Tad kā jūs uzzinājāt, ka misteram Fīveram ir tieksme uz greizsirdību?

-     Tā biju es, stāstīja misis Viktora. Reiz, kad mana mašīna bija remontā, man nācās braukt uz Starrendenu ar autobusu, un es dzirdēju divu šī ciemata sieviešu sarunu par…

-     Starp citu, tu vari pastāstīt, kā viņš sievu sargā, teica Viktors. Mēs esam bijuši uz diviem, trijiem sarīkojumiem ciematā, baznīcas svētkiem un tamlīdzīgi, un viņš nekad nenolaiž no sievas acu.

-     Un tā, misis Viktora, otrdienas pēcpusdienā, redzot, ka misters Mārtindeils sarunājas ar viņu, jutāties ieintriģēta?

-     Jā. Tas bija otrs iemesls, kāpēc es Mārtindeilu tā īpaši ievēroju.

-    Saprotu. Vai jūs bijāt pietiekami tuvu, lai varētu sadzirdēt, par ko viņi sarunājas?

Ar zināmu nožēlu viņa papurināja galvu.

-Nē.

-     Liekas, jūs teicāt, ka viņa lēja mašīnā benzīnu?

-     Pareizi. Viņa nedarīja to pati. To darīja Bērts, garāžas apkalpotājs.

-    Skaidrs.

Ja paveiksies, Bērts varēs pastāstīt kaut ko vairāk.

-    Un, cik jūs varējāt noprast, viņi vienkārši pļāpāja?

-    Nu, neesmu gluži pārliecināta, bet es tā neteiktu. Likās, ka runā viņš, bet misis Flvera krata galvu.

-    It kā viņš gribētu sievieti pārliecināt kaut ko darīt?

-    Varēja būt. Jā, kaut kas tāds.

-    Vai viņi ilgi sarunājās?

-    Tikai, kamēr mašīnā iepildīja degvielu. Kad biju nonākusi pie pasta, es pagriezos, un viņa jau brauca projām.

-     Vai jums palika iespaids, ka viņi viens otru pazīst?

-    O, jā. Noteikti.

Tenets paskatījās uz Lainhemu un savilka uzacis. Vēl kaut ko?

Lainhems papurināja galvu.

-    Labi, paldies. Un vēl, man liekas, ka otrā reize, kad jūs viņu redzējāt, šoreiz kopā ar misis Renklu, bija tad, kad iznācāt no pasta?

-    Pareizi. Kad es iegāju pastā, misis Renkla jau bija tur, viņu apkalpoja. Misis Renkla aizgāja, es nopirku savas markas un, kad izgāju ārā, ieraudzīju viņus strīdamies.

-     Kur tas bija? Vai viņi atradās tajā pašā ceļa pusē, kur jūs?

-     Jā. Kamēr es pirku markas, Mārtindeils bija pārnācis uz šo ceļa pusi.

-    Cik tālu no jums viņi bija?

Misis Viktora koncentrējoties savilka pieri un paskatījās uz vīru.

-     Kādus piecdesmit jardus. Viņas balsī nebija pārliecības.

-     Dora ne visai labi māk noteikt attālumu, Viktors iesmējās, it kā sievu attaisnojot.

-    Tam nav nekādas nozīmes. Vai viņi bija pietiekami tuvu, lai jūs varētu sadzirdēt, par ko tie sarunājas?

-     Patiesībā, ne īpaši. Un tomēr varēja saprast, ka abi strīdas. Es dzirdēju, kā misis Renkla saka: "Vienkārši nesaprotu, kā tev pietiek nekaunības atkal šeit parādīties."

-     Viņa droši vien pacēla balsi? Jā. Vai dzirdējāt vēl kaut ko?

Misis Viktora ar nožēlu papurināja galvu.

-     Es līmēju markas uz aploksnēm pirms iemešanas pastkastītē un, ja būtu gājusi atpakaļ pa ceļu, pa kuru atnācu, tad ietu viņiem garām gluži tuvu, bet, saprotiet, bija skaidri redzams, ka viņi strīdas… būtu neērti mēģināt izlikties, ka neko neesmu dzirdējusi. Un būtu arī uzkrītoši, ja es šķērsotu ceļu tikai tāpēc, lai izvairītos no abiem. Tāpēc īsti nezināju, ko darīt, un beigās paliku turpat, kur biju stāvējusi, un izlikos, ka nekādi nevaru pielīmēt markas.

-     Jā, saprotu. Žēl. Un tomēr… Kas notika pēc tam?

-     Viņa dusmīga, varētu pat teikt nikna, aizmetās projām. Un viņš nāca manā virzienā un iegāja pastā… Tā bija tā reize, kad es varēju viņu labāk apskatīt.

-    Vai viņš likās sarūgtināts?

-     Jā, mazliet. Nu, es domāju, ka tas bija saprotams, vai ne? Kad pasaka acīs, ka jūs neviens šeit negrib redzēt.

Viņa un vīrs apmainījās skatieniem. Mēs zinām, kā ir, kad jūs neviens negrib redzēt.

-     Vai ir vēl kaut kas, ko jūs varētu atcerēties?

Viņa papurināja galvu.

-     Nē, nedomāju. Tad vēl viens skatiens uz vīru, viegls uzacu pacēlums. Vai tu taisies viņiem stāstīt?

"Varēja arī manis dēļ to izdarīt," Tenets nodomāja.

-     Šķiet, ka jūs vakar nebijāt mājās, kad mūsu cilvēks zvanīja, mister Viktor?

-    Tā bija, jā.

-     Tādā gadījumā, vai ir kaut kas, ko jūs varētu pievienot jūsu sievas stāstītajam?

-     Patiesību sakot, kaut kas jau ir, lai gan nezinu, vai tas ir svarīgi.

-    Tomēr, ja jūs varētu…

Viktors pielika mēles galiņu pie augšlūpas un saliecās uz priekšu, izbaudīdams galvenās personas stāvokli.

-    Biju krodziņā pirmdienas vakarā.

-    Atvainojiet, ka pārtraucu jūs, bet es tikai gribu būt drošs, ka… Jūs runājat par vakaru pirms nelaimes gadījuma ar misteru Mārtindeilu?

-Jā.

Tenets atcerējās Dīlijas Hemiltones stāstīto, ka pirmajā vakarā Mārtindeils devies uz krodziņu un atgriezies ap deviņiem.

-    Turpiniet!

-       Dora bija aizbraukusi uz saviem skaistumkopšanas kursiem Ešfordā, un tā es devos iedzert kādu mēriņu, tam vajadzēja būt ap astoņiem. Tur bija visai biezs. Spēlēja dārtu. Un tur bija šis puisis, nomaļus pie bāra.

-    Misters Mārtindeils, jūs domājat?

-    Jā. Lai gan es nezināju, ka tas ir viņš. Jūs mani saprotat. Sākumā es nospriedu, ka tas ir kāds svešinieks, vienkārši ieskrējis iedzert, braucot cauri ciematam, bet tad sāku saprast, ka tur slēpjas kaut kas vairāk.

-    Kā jūs to domājat?

-     Nu, pēc kāda laika man atklājās, ka visi vietējie, nu, vecie, izvairās no viņa. Tas likās nenormāli. Viņi centās uz Mārtindeilu neskatīties, un, kad tiem vajadzēja atkal piepildīt mēriņu, tie gāja uz otru bāra letes galu, tālāk no viņa.

-    Kā Mārtindeils uz to reaģēja?

-     Vienkārši sēdēja un dzēra, it kā neko nemanītu. Es domāju, vai man tas tikai liekas, bet pēc brīža pārliecinājos, ka nē, un man kļuva viņa žēl. Biju jau nodomājis iet Mārtindeilam blakus, papļāpāt, varbūt piedāvāt izmaksāt kādu pinti, kad ienāca Sems Tillers viņš strādā Hollā par apzaļumotāju.

-    Jā, es zinu. Turpiniet!

-     Nu, viņš ienāk un iet taisni pie bāra, uz vietu blakus viņam. Mārtindeils pagriežas un saka: "Tas taču Sems, vai ne? Sems Tillers! Kā klājas?" Tillers paskatās uz viņu un paliek kā sasalis… Varu apzvērēt, ja ar skatienu varētu nogalināt… Tillers nesaka ne vārda, tikai aiziet uz bāra otru galu. Neviens nesaka ne vārda, bet visi vietējie skatās un gaida, ko Mārtindeils darīs.

-    Un ko viņš darīja?

-    Vienkārši izdzēra savu mēriņu un aizgāja.

"Tātad publisks noraidījums," nodomāja Tenets. "Un vēl vairāk, varbūt brīdinājums?"

-    Kas notika pēc tam?

-    Sems samaksāja par dzērienu un aizgāja uz otru galu pie paziņām.

-    Netika nekas runāts? Jūs nedzirdējāt?

-    Nē, bet viens no viņiem uzsita viņam pa dibenu, kaut ko pateica, un visi smējās.

-     Skaidrs. Nu, liels jums abiem paldies. Jūs mums ļoti palīdzējāt.

-    Tikai vēl viena lieta… ierunājās Lainhems, kad viņi visi bija piecēlušies. Kad jūs pirmdienas vakarā pārnācāt mājās, mister Viktor, vai jūs gadījumā nepastāstījāt par šo notikumu sievai?

-    Jā, pastāstīju. Kā jau es teicu, man viņa bija žēl.

-    Es tikai domāju, misis Viktora, kāpēc jūs to nepastāstījāt policijas konsteblam, kas jūs vakar iztaujāja?

Viņa izskatījās samulsusi.

-     Nezinu. Es neiedomājos… Viņš teica, ka jūs mēģinot izsekot mistera Mārtindeila gaitas viņa nāves dienā, tāpēc pastāstīju tikai to, ko biju redzējusi.

-    Bet, kad es atgriezos no darba un izdzirdēju, kas noticis, teica Viktors, ka šis puisis ir miris un policija visus iztaujā, es nodomāju, ka varbūt man jums tas jāpastāsta. Ja jūs nebūtu pieteikuši vizīti, es būtu jums zvanījis.

-    Pilnīgi pareizi, teica Tenets, mums ir vajadzīga visa iespējamā informācija.

Mašīnā Lainhems jautāja:

-     Kā jums šķiet, ser, vai šī misis Fīvera nevar būt sena Mārtindeila simpātija?

-     Iespējams. Un tādā gadījumā ir skaidrs, gan Fīveriem, gan Tilleriem ir mums šis tas jāpaskaidro. Cikos ir vizīte pie Fīveriem?

-    Divpadsmitos piecpadsmit.

Tenets paskatījās pulkstenī. Bija bez divdesmit divpadsmit.

-     Tieši pietiekami laika, lai pirms tam aprunātos ar mehāniķi.

XI

Vietējā garāža nu nekādi nevairoja Satonas Jau tā trūcīgo skaistumu. Tā nebija nekas vairāk kā būda ar dēļu apšuvumu, uzslieta kotedžu rindas galā ciemata centrā. Daži no nevienādajiem jumta dakstiņiem bija nobiruši un aizvietoti ar zaļi krāsotu gofrētu skārda. Pie garāžas slējās divi vecmodīgi benzīna sūkņi un uzraksts VAJADZĪBAS GADĪJUMĀ LŪDZU SIGNALIZĒT, bet iekšpusē valdīja tik raksturīgā, kodīgā eļļu un metālu smaka.

Izskatījās, ka šis bizness nav no plaukstošajiem. Darbnīcā atradās tikai viena mašīna, un no tās apakšas rēgojās tikai divas kājas. Acīmredzot tas bija Bērts.

Lainhems piegāja tuvāk.

-     Bert? Viņš noliecās un palūrēja zem mašīnas. Atvainojiet, bet es nezinu iūsu uzvārdu.

No mašīnas apakšas vispirms izlīda kājas, tad rumpis automehāniķa kombinezonā un visubeidzot galva.

-    Sellers. Vīrs pašķielēja uz viņiem. Ko jūs grib?

Pēc Teneta domām, Sellers bija kādus trīsdesmit gadus vecs. Viņam bija gari, taukaini mati un šaura, seskam līdzīga seja.

-     Policija, mister Seller. Lainhems pastiepa viņam savu apliecību.

Sellera skatiens piesardzīgi pārvietojās no Lainhema uz Tenetu, tad atkal atpakaļ.

-    Ja ir runa par darba lietām, tad jums vajadzēs pagaidīt misteru Steiku. Viņš ir aizbraucis uz Ešfordu pēc rezerves daļām.

-     Nē, mūs neinteresē jūsu darba lietas. Gribējām satikt jūs pašu.

-    O…? kamēr Lainhems stādījās priekšā, Sellers nemierīgi mīņājās.

Tenetu ieintriģēja piesardzīgie virstoņi viņa balsī. Vai Lainhems ir tos pamanījis?

Sellers piegāja pie sola, nolika uzgriežņu atslēgu, ko bija turējis rokā, un noslaucīja rokas eļļainā lupatā.

-     Mēs izmeklējam aizpagājušās nakts, mistera Mārtindeila, nāves gadījumu.

-    Kad viņu sabrauca un pēc tam aizmuka?

-     Jā. Pēcpusdienā viņš redzēts šeit, pie garāžas, sarunājamies ar misis Fīveru.

Sellers māja ar galvu.

-    Tā bija. Viņa piebrauca, lai ielietu benzīnu, un tad pienāca viņš.

-     Vai jūs, lūdzu, nevarētu pastāstīt mums par abu sarunu?

-    Nu… Sellers pašķielēja uz viņiem, apdomādams, ko teikt tālāk. Es nupat biju sācis liet benzīnu misis Fīveras mašīnā, kad tas vīrs pārnāca pāri.

-    Pāri ceļam, jūs domājat?

-     Jā. Viņš gāja uz pastu, kas atrodas ceļa pretējā pusē. Es šo vīru ievēroju tāpēc, ka viņš šeit ir svešinieks un tādi te bieži neparādās. Katrā ziņā viņš noteikti bija ieraudzījis misis Fīveru, jo pēkšņi apstājās, paskatījās un nāca pāri ceļam. Vīrs pamāja man sveicienu, tad noliecās un caur mašīnas logu sacīja:

"Ivonna, vai ne?" Viņa paskatījās uz augšu un palika balta kā papīra lapa. Sākumā tā neteica ne vārda, bet bija skaidrs, ka Ivonna to pazinusi, un tad atbildēja:

"Jā, tā esmu es, Leo."

Viņa vēl neteica neko, bet tad attaisīja durvis, izkāpa ārā un pagriezās tā kā pret mani, tā kā gribēdama teikt: "Es negribu, ka jūs to dzirdat." Sellers iesmējās. Ziniet, viņai nepaveicās. Pa piecdesmit jardi, kad adata nokrīt, es var sadzirdēt.

-    Un kas notika tālāk? jautāja Lainhems.

Sellers paskatījās uz vienu un uz otru,

acīmredzot apmierināts, ka tie tā aizrāvušies, viņā klausoties.

-    Šis skrien šai pakaļ, zin.

"Vai tad jūs neesat priecīga mani satikt?" šis jautā.

"No kurienes jūs esat uzradies, Leo?"

"Ak, beidziet, Ivonna! Kurš tā izrāda savu prieku par satikšanos?"

"Kāpēc jūs esat atbraucis? Ko gribat?"

"Kā jūs vēlaties, uz kuru jautājumu lai es atbildu vispirms?"

"Leo, lūdzu!"

"Tas ir tik vienkārši, mīļumiņ…"

7 * »

"Nesauciet mani šajā vārdā!"

"Ļoti labi. Tas ir tik vienkārši. Esmu pārbraucis mājās uz visiem laikiem."

"Ak, Dievs, nē… Bet kāpēc? Kādēļ pēc visiem šiem gadiem ?"

"Vai man pastāstīt, ka nesen uzzināju kaut ko labu priekš sevis?"

"Jūs gribat teikt, ka nezinājāt, ka jūsu tēvs ir miris?"

"Līdz pagājušajai nedēļai nezināju."

-    Līdz tai vietai es biju beidzis pildīt benzīnu, un misis Fīvera man jautāja, cik tas maksājot. Viņa samaksāja, un man bija jāiet uz kantori pēc sīknaudas. Sellers izskatījās nožēlas pilns. Tad iezvanījās telefons, un vajadzēja atbildēt. Kad atkal iznācu ārā, viņš centās pierunāt misis Fīveru iet ar viņu kopā iedzert tasi tējas. "Par vecajiem laikiem," viņš teica.

-    Viņa piekrita?

-    Nē. Viņš vēl centās, lai Ivonna pārdomātu, bet viņa iekāpa mašīnā un aizbrauca. Izskatījās gluži satraukta.

-    Un pēc tam?

-    Šis paskatās uz mani, iesmejas un saka: "Nu, labi, ar visām jau netikt galā." Tad šis pāriet pāri un iet savu ceļu uz pastu.

Tenets bija pārsteigts, ka Sellers ir tik pretimnākošs. Sākumā viņam bija licies, ka Lainhemam nāksies grūti pastrādāt, lai piedabūtu Selleru runāt. Viņš atcerējās tā nemieru, kad pirmo reizi tika pieminēts Mārtindeils. Vai aiz šīs pļāpības kā aiz dūmu aizsega neslēpās kaut kas cits? Tenets rūpīgi vēroja, kā Lainhems turpina iztaujāšanu, un viņam kļuva skaidrs, ka šis vīrs kaut ko slēpj. Kā noskaidrojās, Sellers ciematā strādāja tikai kādus divus gadus, un sākumā viņam nebija ne jausmas, kas īsti ir Mārtindeils.

-     Kad jūs to uzzinājāt? jautāja Lainhems.

-    Es par to pateicu misteram Steikam, kad viņš atgriezās.

-    Ko tieši jūs pateicāt?

-     Ka šis slavenais Leo pierunājis misis Fīverai pilnu galvu.

-    Un misters Steiks tūlīt pat zināja, par ko ir runa?

-     O, jā. Teica: "Leo Mārtindeils atgriezies? Nebiju dzirdējis. Tas ir pārsteidzošs notikums."

-     Acīmredzot misters Steiks ^te ir dzīvojis ilgus gadus.

-     Visu mūžu. Arī viņa tēvam pirms tam bija garāža.

-    Cik vecs viņš ir?

Sellers izskatījās pārsteigts. Viņš paraustīja plecus.

-    Ap piecdesmit.

"Tātad Mārtindeila vienaudzis," nodomāja Tenets.

-     Ko vēl viņš teica, kad jūs pastāstījāt par notikušo?

-     Neko daudz, tikai pateica, ka cerot, ka Mārtindeils netaisās atkal sagādāt nepatikšanas.

-    Kas tās par nepatikšanām?

-    Viņš neteica.

Lainhems, pacēlis uzacis, paskatījās uz Tenetu.

-     Mister Seller, jautāja Tenets, vai jūs gadījumā nepastāstījāt par to vēl kādam citam?

Trāpīts mērķi! Sellera sejas izteiksme izmainījās, un viņš jutās neomulīgi.

-    Pastāstījāt, mister Seller?

Sellers joprojām svārstījās.

-    Tādā gadījumā ļaujiet man minēt, teica Tenets. Jūs domājāt, ka, pastāstot misteram Fīveram, varēsiet mazliet pajaukt gaisu, vai ne?

-    Tāds nelietis! Sellers uzsprāga. Vienmēr uzspiež savu, domā, ka ir tik liels. Es gribēju viņam palīdzēt, paglābt no pazemojuma. Kā es varēju zināt, ka viņš tā darīs?

-    Kā? Kad tas notika?

-     Ārpusē pie "Lopu Tirgoņa". Es aizbraucu iedzert kādu pinti pēc darba un uzskrēju viņam virsū stāvvietā.

-     Tātad, ko tieši jūs misteram Fīveram pateicāt?

-    Neko daudz! Tikai to, ka šo pēcpusdienu redzēju kādu vecu viņa sievas draugu. Tas vīrs ir traks.

-    Ko viņš darīja?

-     Sagrāba mani aiz apkakles un bļāva: "Ko, pie velna, jūs ar to domājat?"

-Un?

-       Es mēģināju ieslēgt atpakaļgaitu, pārvērst to par joku, bet ar viņu tas negāja cauri. Fīvers piespieda mani izstāstīt visu, ko biju dzirdējis.

-    Un pēc tam?

-    Tūlīt ielēca mašīnā un aizbrauca.

-    Hollas virzienā?

Sellers drūmi pamāja.

-    Kā jau es teicu, nelietis.

Tenets nosprieda, ka pēc tādas iepriekš nodomātas ļaunprātības Selleram ir paveicies, tik viegli tiekot vaļā. Lainhemam viņš to pateica, kad tie bija izgājuši ārpusē.

-     Šķiet, ka Fīvers bija daudz vairāk ieinteresēts dabūt rokā Mārtindeilu, ser. Viņš noteikti drāzās tieši uz Hollu, lai noskaidrotu šo lietu.

-     Tā izklausās. Bet, jebkurā gadījumā, Mārtindeils kādu laiku pēc tā vēl bija sveiks un vesels. Cikos tas notika? Sešos piecpadsmit?

-     Jā. Pēc tam viņš ēda vakariņas ar māsu un Hemiltonu.

-     Protams. Bet vēl ir iespējams, ka Fīvers vēlāk atgriezās. Tomēr tas vēl nepagrūda viņu zem mašīnas riteņiem.

-      Un mēs vēl neesam simtprocentīgi pārliecināti, ka vainīgs ir furgoniņš, vai ne, ser? Kā jūs domājat, kad būs gatavs ekspertīzes slēdziens?

-    Šefs teica, ka šo pēcpusdienu, ja viss būs kārtībā. Ja nē, tad rīt no rīta. Tomēr es būtu ļoti pārsteigts, ja izrādītos, ka furgons nav mūsu meklētā mašīna. Nu, labi. Paskatīsimies, kas Fīveram pašam sakāms. Ir jau gandrīz ceturksnis pāri. Būtu laiks braukt.

Fīveri dzīvoja lielā, modernā mājā, kas slīga bagātīgos dārzos, blakus pussagruvušu fermas ēku rindai. No šejienes Fīvers vadīja savu pārvadājumu biznesu.

-     Interesanti, kā gan viņam izdevies dabūt projekta atļauju šai te, brīnījās Lainhems, kad viņi bija novietojuši mašīnu uz plaša, grantēta stāvlaukuma. Varu derēt, ka te iesmērēts pamatīgs kukulis.

-     Nav teikts, Maik. Ja jūs paskatīsieties uz mājas vidējo daļu, tad redzēsiet, ka tās mūrī ķieģeļi ir daudz vecāki. Domāju, ka tā ir viņa godkāre, kas veikusi šo pārbūvi.

-     Tādā gadījumā labi nostrādāts, Lainhems gremzās.

Tenets ar iekšēju smaidu gaidīja seržanta nākamo piezīmi. Un tur jau tā nāca.

-    Te jau nu pensus neskaita. Naudu noteikti ar vezumu ved.

-     Domājat, ka jāpērk furgons un jādara tas pašam? Tenets piezvanīja, un šoreiz durvju zvaniņi nospēlēja ievadtaktis no "Mans vecais teica brauc līdzi manā auto".

-      Ļoti atbilstoša melodija, Lainhems smaidīja.

Durvis atvēra Tobijs Fīvers, Tesas Hemiltones draugs.

-    Nāciet iekšā!

"Glīts, jauns cilvēks," nodomāja Tenets. Viņu atkal apsēda doma, ka viņš Tobiju agrāk kaut kur jau ir redzējis. Interesanti, ko abas šīs ģimenes domā par Tobija un Tesas draudzēšanos. Viņš varēja iedomāties, ka daudzu iemeslu dēļ neko labu.

-     Es pateikšu tēvam, ka jūs esat šeit. Tobijs atvēra durvis priekštelpas labajā pusē un,

ievedis viņus istabā, iegāja dziļāk mājā.

Tā bija liela viesistaba, vismaz divdesmit kvadrātpēdas. Caur logiem trijās sienās bija redzams dārzs. Te viss bija grandiozs, lai gan Tenets nodomāja, ka tas, kurš izvēlējies mēbeles, pārāk uzmanīgi pieturējies pie neitrālām pasteļkrāsām, un, lai gan biezais paklājs, smagie aizkari un trīsdaļīgā sekcija bija labas kvalitātes, viss likās drūms un nedzīvs. Viņš nodomāja, ka misis Fīverai trūkst pašpārliecības, lai īstenotu savas gaumes prasības.

Inspektors Tenets?

Otro reizi šodien Tenetu sagaidīja pretī izstiepta roka. Gadījumā, kad uz cilvēku bija mesta ēna, kā tas noticis arī ar Fīveru, šāds pārspīlēts draudzīgums darīja viņu aizdomīgu.

Un arī pats Fīvers bija kā brīnums.

"Interesanti," domāja Tenets, "kā var izveidot priekšstatu par vienu cilvēku no otra stāstījuma un cik absolūti kļūdains šis priekšstats var izrādīties." Viņš bija iedomājies Fīveru kā milzīga auguma mežstrādnieku, kurš ir neuzveicams ne tikai fizisko dotumu dēļ, bet ari kā personība. Ja neņēma vērā gadus Tenets bija iedomājies Fīveru tā ap piecdesmit tad pārējā realitāte bija pilnīgi pretēja. Fīvers bija labi ja piecas ar pusi i» <l.r. )mis un tievs kā dzinējsuns. Viņa ikdienas apģērbs dārgs mazliet maisveidīgas gabardina bikses un kašmiras svīteris ar augstu apkakli virs krekla un vaļēju kaklu. Tenets juta, ka zem virspusējās laipnības slēpjas zināma piesardzība.

Aiz viņa muguras istabā ienāca sieviete.

-     Un šī ir mana sieva. Liekas, ka jūs gribējāt runāt arī ar viņu?

Kā pasaku princese, ko apsargā pūķis. Tenets bija gaidījis, ka viņa būs skaista, un viņš nebija vīlies. Nu, varbūt ne tieši skaista, viņš sevi palaboja, bet ļoti pievilcība gan. Ivonna bija varbūt kādu vienu, divas pēdas garāka par vīru, viņas auguma proporcijas brīnišķīgas. Zem tumšo matu mākoņa mirdzēja dzidras, samtaini brūnas acis. Likās, ka šai sievietei nepiemīt seksapīls. Tā vietā bija kaut kas daudz liegāks maigo sievišķību vēl vairoja zvanveida zamšādas svārki, kuri, viņai ejot, krita mīkstās krokās, augstpapēžu kurpes un zīda blūze. Varbūt viņa neradīja iemeslu vīram būt greizsirdīgam, bet Fīvera bailes zaudēt šādu sievieti cita^īrieša dēļ Tenets varēja saprast.

Visi apsēdās, Fīveri viens otram blakus uz dīvāna.

-     Kā jūs, bez šaubām, saprotat, mēs izmeklējam mistera Māitindeila nāves gadījumu, paskaidroja Tenets, un pašlaik mēs cenšamies

izveidot viņa vakardienas pārvietošanās ainu.

-     Atvainojiet, ka jūs pārtraucu, inspektor, teica Fīvers, bet kāpēc? Pēc visa spriežot, viņam uzbrauca virsū, un pēc tam vainīgais aizmuka, tāpēc vai jums nevajadzētu koncentrēties uz autobraucējiem, kuri pagājušajā naktī stūrējuši cauri ciematam?

-    Tas ir viens no darbiem, ko mēs darām. Diemžēl izskatās, ka nav tik vienkārši. Grūti saprast, kā misters Mārtindeils varēja nokļūt grāvī tādā pozā, kādā mēs viņu atradām, ja kā lai to pasaka kāds viņam nav palīdzējis.

Kad misis Fīvera saprata Teneta domu, viņas acis iepletās, rokas klēpī sažņaudzās, kā ķerot viena otru. Tenets redzēja, ka pirkstu locītavas kļuvušas baltas.

Fīvera acis samiedzās. Viņš pasēdās uz priekšu.

-     Pagaidiet, pagaidiet, ko jūs tur runājat? Vai tas ir mājiens, ka nav noticis nelaimes gadījums, bet…

-      Mēs arī cenšamies noskaidrot, kas īsti noticis. Iespējams, ka tas bija nelaimes gadījums un braucējs, izkāpis no mašīnas un atradis misteru Mārtindeilu beigtu, kritis panikā un ievilcis ķermeni grāvī, lai tam neuzbrauktu vēl kāds cits.

-     Bet ir arī iespējams, ka kāds viņam uzbraucis ar nolūku, to jūs gribat teikt, ja?

Fīvers sāka uztraukties.

"Te nu mēs atkal esam," nodomāja Tenets. Saruna jau sāka ievirzīties gultnē, kura pēdējo pāris dienu laikā bija kļuvusi tik pazīstama.

-    Viss ir iespējams, mister Fīver. Jums jāsaprot, ka šajā izmeklēšanas stadijā mums jāņem vērā visu…

-     Nerunājiet tukšus niekus! Fīvers pielēca kājās un sāka soļot uz priekšu un atpakaļ pa istabu. Tieši tāpēc jau jūs šeit esat, vai ne? Jūs esat padzirdējis, ka vakar man ar Mārtindeilu bija saķeršanās un nu gribat piesiet man viņa slepkavību!

Misis Fīvera izdvesa klusu, neartikulētu vaidu un, izstiepusi pret vīru roku, nočukstēja:

-    Luis, lūdzu.

Fīvers viņu ignorēja.

-    Jūs jau neticat! Ja katru reizi, kad divi vīri sastrīdas, vienu no tiēm apsūdzēs slepkavībā, tad līķi mētāsies visapkārt kaudzēm!

-    Mister Fīver, mūs interesē tikai viens līķis, mistera Mārtindeila. Kā jau teicu, mēs neesam droši, ka viņa nāves cēlonis bijis nelaimes gadījums, tāpēc mēs tikai veicam savu pienākumu, tas ir cenšamies noskaidrot, kas precīzi noticis.

-     Pienākumu! Vai jūsu pienākums ir nākt uz mājām pie cilvēkiem un apsūdzēt viņus slepkavībā!

-     Mister Fīver! Kad Tenetam to vajadzēja, viņš spēja palikt nelokāms kā tērauds, un viņš negrasījās ļauties iebaidīties un aiziet no šejienes bez tā, pēc kā bija atnācis. Es nevienu ne par ko neapsūdzu. Vai jūs, lūdzu, nevarētu apsēsties un ļaut mums prātīgi aprunāties, vai ari…

Fīvers mežonīgi izbrauca ar rokām cauri matiem.

-    Saprātīgi! Kas var būt saprātīgs…

Otro reizi pēdējās divās dienās Tenets bija spiests darīt to, ko viņš uzskatīja par pēdējo cerību. Viņš piecēlās.

-    Ļoti labi. Jūs to pats vēlaties. Man nāksies lūgt jūs sekot mums uz policijas pārvaldi, lai mēs varētu turpināt mūsu sarunu tur.

Misis Fīvera pietrūkās kājās un saķēra vīru aiz piedurknes.

-    Luis, lūdzu, viņi dara tikai to, kas viņiem

jā…

Viņš nokratīja sievas roku un, piecelies kājās, skatījās uz Tenetu.

Iestājās saspīlēts klusums. Tad viņš noslīga uz dīvāna un kareivīgi sakrustoja rokas uz krūtīm.

-     Liekas, ka man nav lielas izvēles, vai

ne?

-     Gluži otrādi, ari Tenets apsēdās. Izvēle ir jūsu rokās. Šeit… vai tur.

-     Šeit, tur, kāda starpība. Katrā ziņā man nav ko slēpt, tāpēc, Dieva dēļ, sāksim.

Viņi nepastāstīja neko daudz vairāk par to, ko Tenets jau zināja. Misis Fīvera atzina, ka saruna starp viņu un Mārtindeilu pie garāžas notikusi. Runājot viņa apzināti izvairījās paskatīties uz vīru, bet Fīvers, tikko valdot savu agresivitāti, kura tomēr ātri gaisa, īsumā pastāstīja par savu Hollas apciemojumu. Viņš apgalvoja, ka viņa nodoms bijis tikai brīdināt Mārtindeilu, lai tas turas tālāk no viņa sievas, atbaidīt Leo.

-      Šķiet, ka jūs viens otru pazīstat gadiem, vēl, pirms misters Mārtindeils aizbrauca no šejienes? '

Fīvera seja kļuva savādi kokaina.

-    Tā ir, jā.

Misis Fīvera, raižu pilna, sāniski paskatījās uz vīru.

-    Jūs bijāt draugi tajā laikā?

-    Draugi! Ticiet man, Leo šeit nebija draugu.

-      Kādēļ? Kas ļaudīm bija pret viņu? Tenetam nebija lielu cerību uz godīgu atbildi, un

viņš tādu ari nesanēma. » %

-     Sacīsim tā, Mārtindeils veikli mācēja sakaitināt ikvienu.

Fīvera smaids vairāk līdzinājās zobu rādīšanai. Tas Tenetam atgādināja Džeka Tīliena reakciju.

Tenets piecēlās.

-    Man liekas, ka jūs tomēr nepasakāt visu līdz galam.

Viņi piecēlās.

-    Domājiet, ko gribat, teica Fīvers, bet tā tas bija. Un, ja jūs meklējat vainīgo, inspektor, tad šajā mājā jūs to neatradīsiet.

-     Burvīgi, teica Lainhems, kad ārdurvis aiz viņiem bija aizcirtušās. Vai jūs domājat, ser, ka mēs esam uz īstā?

Tenets paraustīja plecus.

-    Kā jau es pirms tam teicu, nedomāju, ka mēs viņu varam nosēdināt pie šī furgoniņa stūres. Un, pat ja varam… nezinu, Maik. Varu iztēloties, kā, būdams nokaitēts, viņš uzdrāžas Mārtindeilam, nevis, mierīgi sēžot, izplāno un pēc tam aukstasinīgi novāc to. Gan jau redzēsim. Kurš ir nākamais dienas kārtībā?

-    Misis Hemiltone, vienos trīsdesmit.

Tagad bija divpadsmit četrdesmit piecas.

-    Domāju, ka laiks uz krodziņu, Maik.

tik ļoti noskaņoti pret Mārtindeilu, atgādina mēģinājumu izspiest sulu no akmens, vai ne?

-     Neuztraucieties! Kā jūs jau teicāt, vēl nav laiks.

Tenets pasmaidīja. Lainhema nekļūdīgais optimisms bija viena no īpašībām, kādēļ viņam patika strādāt kopā ar seržantu.

-    Taisnība. Un tagad jūs teicāt, ka…

-     Ka nākamais brauca Sems Tillers. Viņš aizveda misis Renklu mājās un pēc tam devās mājup pats. Aizbrauca no krodziņa…

-    Desmitos trīsdesmit, liekas.

-     Un beigās misters Hemiltons paņēma furgoniņu, lai atvestu Tesu, jo viņa nevarēja iedarbināt rendžroveru. Domājat, ka tā ir taisnība?

-      Jāpārbauda. Parunāsim ar Tesu. Bet

neliekas, ka viņš riskētu iesaistīt meitu melos.

7 »

-     Tad nu furgona pārvietošanās ir gluži precīzi uzskaitīta, izņemot kādas divdesmit minūtes starp desmit pāri astoņiem un pusdeviņiem un trīs ceturkšņus siarp desmitiem trīsdesmit un vienpadsmitiem piecpadsmit. Laika, abos gadījumos bija pietiekami, lai jebkurš no viņiem aizbrauktu līdz vārtiem un atgrieztos.

-    Jā, bet kurš? Padomāsim. Ko viņi visi saka, Maik, ko ir darījuši šajos starplaikos?

-  Misters Hemiltons teica, ka strādājis kantorī pirmajā no šiem starplaikiem. Droši vien vienatnē, pretējā gadījumā Hemiltons būtu minējis, ka kāds bija ar viņu. Misters Hemiltons viegli varēja izlavīties ārā. Viņi ar misis Hemiltoni daudz zaudētu, ja Mārtindeils pretendētu uz to, uz ko viņam ir tiesības. Teiksim, Hemiltons paskatījās pa logu un ieraudzīja, ka Mārtindeils iet projām, varbūt uz krodziņu, varbūt…

-     Šaubos, Maik, vai viņš ietu uz krodziņu pēc vakardienas aukstās dušas.

-     Nu, nezinu. Man šķiet, ka Mārtindeilam ir visai bieza āda. Tomēr taisnība, nezin vai viņam vajadzēja iet uz krodziņu. Varbūt satikt kādu…

-    Ko, piemēram?

-    Nezinu. Es tikai prātoju, ser. Lainhems noskuma. Viņš vienkārši varēja iet pastaigāties.

Tenets paraustīja plecus.

-    Taisnība. Labi, Maik, turpiniet!

-      Nu, teica Lainhems, saliekdamies uz priekšu, it kā gribēdams nokļūt tuvāk savai teorijai, Hemiltons redz lielisku iespēju tikt vaļā no viņa. Viss ir klusu, viesi ēd vakariņas… Neviena neredzēts, viņš aiziet līdz furgoniņarn un aizbrauc. Tad noķer Mārtindeilu ceļa vidū un uzbrauc tam virsū. Hemiltons izkāpj ārā, lai pārliecinātos, ka Mārtindeils ir miris, un ievelk to grāvī tā, lai viņu neatrastu neviens, kas šajā naktī iet caur Hollas vārtiem. Tad iekāpj atpakaļ furgonā, pa iebrauktuvi atgriežas Hollā, atpakaļ kabinetā, un nu tas ir mājās un tīrs. Tam kopumā vajag kādas desmit, piecpadsmit minūtes. Kā jums liekas, ser?

Tenets izņēma pīpi, padauzīja, izpūta tai cauri gaisu un sāka piebāzt.

-     Ja nu vienīgi tas nav negribēts nelaimes gadījums, tad tā būtu varējis notikt. Bet nelaime ir tāda, ka šo pašu scenāriju mēs varam izspēlēt ar katru no viņiem. Mēs nezinām, ko tajā laikā darīja misis Hemiltone, ko darīja Sems Tillers, ko Džeks Tīliens…

-      Vai Baiflīti, piemēram. Lainhems nomākts padevās. Baiflītam vajadzēja būt atpakaļ no Getvičas ap astoņiem, tā ka arī viņi abi no desmit pāri līdz pusdeviņiem bija mājās. Furgons stāv pagalmā, blakus viņu mājoklim.

-      Nelaimīgā kārtā tas ir pieejams daudziem, teica Tenets un nopūtās. Mums, Maik, ļoti daudzus nāksies pārbaudīt. Būtu vieglāk, ja mēs zinātu, cikos Mārtindeilu sabrauca, bet ekspertīzes slēdziena pagaidām nav. Pēc agrajām vakariņām, kuras beidzās ap septiņiem, neviens, liekas, nav viņu redzējis.

-     Izņemot misis Baiflltu. Atcerieties, viņa redzēta septiņos piecpadsmit iznākam no Mārtindeila istabas.

-     Zinu, bet varbūt tā bija parastā apgaita. Tikpat labi istaba varēja būt tukša.

-    Mums abiem likās, ka vina melo un kaut ko slēpj.

-     Zinu. Ak, beidziet, Maik, izdzeriet savu kausu! Nedomāju, ka misis Hemiltone ir no tām sievietēm, kurām patīk gaidīt.

-     Man gan liekas, ka mums neizdosies daudz izvilkt no viņas, Lainhems kurnēja.

-      Nekad nevar zināt. Neaizmirstiet, ka mums ir pāris trumpju. Tomēr Tenets par tuvojošos sarunu nemaz nebija tik optimistiski noskaņots. Misis Hemiltoni nebūs tik viegli piedabūt runāt par to, par ko viņa negrib runāt.

Stāvvietā Tenets pēkšņi apstājās.

-    Man nupat ienāca prātā…

-Kas?

-     Furgons. Izņemot tās divdesmit minūtes, kad ar to brauca misis Renkla, visu vakaru tas stāvēja krodziņa stāvvietā, teiksim, starp astoņiem četrdesmit piecām un desmitiem trīsdesmit. Šajā laikā jebkurš varēja to paņemt un, tā kā visi acīmredzot bija iedzēruši, tad to varēja arī nepamanīt.

Lainhems novaidējās.

Dīlija Hemiltone gaidīja viņus savā kantori, nelielā, jaukā un saulainā telpā ar gaumīgām, senlaicīgām mēbelēm, apvilktām ar vasarnīcas tipa mēbeļdrānu.

Viņa piecēlās, lai apsveicinātos ar tiem.

-     Ceru, Inspektor, ka tas nebūs pārāk ilgi. Kā jums veicas? Vai esat jau noskaidrojuši, kas īsti noticis?

Dīlija, kā vienmēr, bija nevainojami eleganta, mati šodien gludā šinjonā. Mugurā viņai bija vienkārša, eleganta kleita no aveņkrāsas vilnas auduma ar garām piedurknēm un kapuci. Pērles un veclaicīgi glazētais, brīnišķīgais rokas pulkstenis pastiprināja īstas angļu lauku lēdijas tēlu.

-    Vēl ne, kundze, bet neuztraucieties, mēs noskaidrosim.

Viņa norādīja uz diviem stāviem krēsliem, kuri jau atradās rakstāmgalda priekšā, bet pati nostājās aiz tā un, gaidoši pacēlusi uzacis, jautāja:

-Nu?

-    Ir uzpeldējušas pāris lietas…

-    Un tās būtu?

-    Tajā vakarā, liekas, starp misteru Fīveru, kurš dzīvo netālu, un jūsu brāli ir bijis strīds.

-    Tam es ticu.

-    Vai jūs nevarētu pastāstīt kaut ko par to?

-    Es nebiju klāt, tāpēc nē, baidos, ka nē.

-     Vai jūs nevarat iedomāties, kāda iemesla dēļ misteram Fīveram vajadzēja būt tik dusmīgam uz jūsu brāli?

-      Nav ne mazākās nojausmas. Viņa pavicināja roku, it kā noraidot šo tematu kā galīgi nesvarīgu. Fīveram ir tāda cilvēka reputācija, kurš ātri uzsprāgst. Domāju, ka Leo izdarīja kaut ko tādu, kas Fīveru sakaitināja. Jūsu vietā es tam nepiegrieztu īpašu vērību.

-    Mistera Fīvera sieva, Ivonna…

Dīlijas Hemiltones delikāti izliektās uzacis atkal pacēlās.

-    Kas ir ar viņu?

-     Jūsu brālis, liekas, pazīst viņu. Kā mēs saprotam, abi vakar ciematā satikušies, un viņš sasveicinājies ar Ivonnu kā ar vecu paziņu.

-     Satonas kopiena ir visai neliela, inspektor. Ivonna Fīvera šeit nodzīvojusi visu savu mūžu, un kā bērni mēs visi viens otru pazinām.

-    Vai starp viņiem bija kas vairāk?

-    Vairāk?

-     Varbūt viņa bija Leo meitene, pirms viņš atstāja Satonu?

Dīlija iesmējās.

-    Es to tā nesauktu. Pateikšu tikai, ka Leo bija ļoti pievilcīgs jauneklis un nešaubos, ka vienā vai otrā reizē brālis satikās ar gandrīz vai katru no vietējām meitenēm, bet ka Ivonna būtu bijusi viņa meitene… Viņa papurināja galvu. Tas nebūtu piemērotākais vārds.

Droši vien tāpēc, ka no tik atšķirīgām aprindām. Visai naiva doma, Tenets to saprata. Viņš bija visai pārliecināts: ja Leo būtu aizrāvies ar meiteni, viņš bez svārstīšanās lauztu aizspriedumus. Bez tam viņam likās, ka jautājums ir licis DIlijai Hemiltonei justies neērti. Vai nu Ivonnas Fīveras un Leo dēļ ir bijis skandāls, vai ari vēl kas cits, kādas citas vietējās meitenes dēļ. Varbūt tā ir bijusi Sema Tillera meita, ja viņam tāda bija? Vai Džeka Tīliena?

-   Tātad, cik jums zināms, nav īpaša iemesla, kādēļ misters Fīvers tur ļaunu prātu uz jūsu brāli?

Viņa papurināja galvu.

-Nē.

-    Un kā ar Semu Tilleru?

-    Semu Tilleru? Uz īsu brīdi viņa izskatījās samulsusi.

-     Kāds ir dzirdējis Semu Tilleru sakām jums: ja jūsu brālis palikšot šeit, viņš iešot projām.

Dusmu uzliesmojums ātri tika apdzēsts. Dīlija bija nokļuvusi grūtā situācijā, kad droši vien jāsniedz paskaidrojums.

-    Jums nevajadzētu uzklausīt tenkas, inspektor. Nedrīkst ticēt ne pusei no tā, ko šeit dzird.

-     Tātad jūs noliedzat, ka šāda saruna notikusi?

-    Es to neesmu teikusi.

-    Un to, ka Sems Tillers jums uzstādīja šo ultimātu?

-     Es esmu vienīgā, inspektor, kas šeit uzstāda ultimātus.

-    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

Viņa ienīda to, ka viņu tādā veidā saliec.

Acīmredzot viņa nebija pieradusi, ka kāds spiež atbildēt uz jautājumu, uz kuru viņa negrib atbildēt.

-      Ko jūs man vaicājāt? Viņas acīs pavīdēja padošanās, jo viņa bija sapratusi, ka Tenets neļaus misis Hemiltonei izvairīties no atbildes.

Viņam tīri labi patika šis atjautības duelis.

-     Vai Sems Tillers teica jums: ja jūsu brālis paliks šeit, tad viņš iesniegs atlūgumu?

-    Un, ja tā? Kas tur tik svarīgs?

-    Vai viņš teica, misis Hemiltone?

Dīlijas acīs iezibējās dusmas, un viņa kapitulēja.

-    Ja jums ir tik svarīgi to zināt… Jā.

Bet tā bija tikai puse no uzvaras.Tenetam vēl vajadzēja tikt skaidrībā pašam ar sevi, ko īsti viņš grib noskaidrot.

-    Kāpēc viņš tā teica?

Viņa paraustīja elegantos plecus.

-    Kā lai es to zinu?

-    Kāpēc?

-    Es nešaubos, ka viņam bija kāds iemesls.

-    Kāds?

Misis Hemiltones paškontroli varēja apbrīnot, bet par niknumu un spriedzi liecināja sievietes nedabīgi sastingusi poza un savilktie sejas muskuļi.

Tenets gaidīja. Vai viņa runās, vai Tenetam nāksies arī turpmāk izdarīt spiedienu, vai arī Dīlija melos? Viņš juta, ka tūlīt pilnīgi izšķirsies, vai tam izdosies uzvarēt šajā kaujā. Ja jā, tad tā būs pirmā plaisa klusēšanas sienā, kuru, kā likās, visi, kas pazina Mārtindeilu, steidzīgi bija uzbūvējuši, kad tos sāka iztaujāt par naida cēloni pret šo vīru.

Viņš ļāva klusēšanai turpināties vēl kādu brīdi un tad nopūtās.

-  Misis Hemiltone, viņš centās būt maigs, -jūs taču neliksiet man ticēt, ka, ja patiešām nezinājāt, tad nepajautājāt, kāpēc Sems uzskata par absolūti neiespējamu strādāt pie jūsu brāļa.

-    Es jūs nelūdzu kaut kam ticēt vai neticēt.

Tenets pamēģināja iet pa citu taku.

-    Es jau sāku šaubīties, vai jūs vispār gribat, ka mēs atklājam jūsu brāļa nāves cēloni.

Tas bija kā bites dzēliens. Viņa saknieba

lūpas.

-      Nevajag mani muļķot, inspektor. Jūs taču pats tam neticat. Jūs vienkārši cenšaties izprovocēt mani izstāstīt to, kas jūs interesē. Bet, ja tas ir tik svarīgi, kāpēc jūs nejautājat Semam pašam?

-     Ja jūs man nepastāstīsiet, es to darīšu. Bet es domāju, tā kā jūs tik kaismīgi aizstāvat Tilleru, jūs noteikti neticat, ka viņš šajā lietā ir iejaukts. Un tādā gadījumā jūs Semam darītu tikai labu, izstāstot man visu un neliekot viņam jautāt to tieši. Šķiet, ka tas būs jautājums par to, kas misteram Tilleram pagātnē sagādājis ciešanas.

Atbildes joprojām nebija.

-    Jūs zināt, ka es nepadošos, kamēr nenoskaidrošu to.

Klusums. Izvesta no pacietības, viņa piecēlās, piegāja pie loga, paskatījās ārā un atkal atgriezās.

Tenets gaidīja. Viņš paskatījās uz Lainliemu, kurš, triumfējoši pacēlis īkšķi, smaidīja. Teneta lūpu kaktiņi nolaidās. Viņš paraustīja plecus. Cāļus skaita…

Beidzot misis Hemiltone, atspiedusi muguru pret palodzi, pagriezās ar seju pret viņiem. Saules stari ap sievietes matiem veidoja oreolu.

-    Tikai kāpēc tas ir tik svarīgi?

-     Mēs vēl nezinām, vai tas ir svarīgi, bet varbūt ir.

-     Jo jūs turat Semu aizdomās, ka viņš ir sabraucis Leo.

-    Tā ir viena iespēja no daudzām.

Viņa greizi pasmaidīja un atgriezās savā krēslā.

-     Labi, inspektor, redzu, ka jūs neesat no tiem, kas padodas. Kā jūs droši vien būsiet ievērojuši, es nemīlu runāt par saviem darbiniekiem viņiem aiz muguras. Pēc manām domām, lojalitātei jābūt abpusējai, bet domāju, ka patiesību jūs varat dzirdēt ari no citas mutes un tas var būt neobjektīvs stāsts.

"Un ļaus novērst uzmanību no manis pašas," Tenets sev atgādināja, pirms viņa sāka runāt. Bet viņš bija uzvarējis.

-    Sems vienmēr nav bijis šādā… nu, zemā postenī. Reiz viņam bija pašam sava ferma. Tā gan nebija liela, bet piederēja Tilleru ģimenei jau vairākas paaudzes… Viņam bija arī ilggadīga, kaismīga aizraušanās audzēt godalgotus buļļus. O, jūs varat smaidīt, inspektor, bet ticiet man, priekš Sema pasaulē nebija nopietnākas nodarbošanās.

-     Nu, ja pārlecam visiem izmēģinājumu un kļūdu, pilnīgu neveiksmju un garām palaistu iespēju gadiem, īsi sakot, beigu beigās viņam tas izdevās. Viņa bullis ieguva Stonlejas Karaliskās izstādes absolūtā čempiona godalgu. Tā ir balva ar visaugstāko prestižu, un Sems jutās kā septītajās debesīs. Tillers zināja, ka buļļaudzētavu honorāri var padarīt viņu par bagātu vīru, bet vislabākais bija tas, ka viņš zināja, ka ir to paveicis viens pats, tikai ar savu darbu. Jūs to sapratīsiet.

Tenets pamāja.

-     Nedēļu pēc izstādes mans dārgais brālītis, iedams garām laukam, kurā atradās bullis, atstāja vaļā vārtus. Nezinu, vai jūs kādreiz esat redzējis šos radījumus, inspektor, bet ticiet man, tie ir ļoti masīvi. Kā par nelaimi, tajā brīdī garām brauca rēcoša smagā mašīna. Bullis izskrēja tieši uz ceļa. Dzīvnieku uzreiz nenogalināja, bet ievainojumi bija tik nopietni, ka bulli nācās nokaut. Varat iedomāties, kā jutās Sems.

-    Vai no jūsu brāļa puses tā bija nolaidība?

-     Ak, nedomājiet, ka tas tika izdarīts ar iepriekšēju nolūku. Jā, tā bija nolaidība, absolūta, noziedzīga, pilnīgi nepiedodama nolaidība. Mans tēvs samaksāja pamatīgu kompensāciju, mēģināja nogludināt lietas, bet tas, protams, nespēja atlīdzināt Sema daudzu gadu godīgās pūles. Tas vienkārši salauza viņa sirdi, nobeidza to. Tillers nespēja atkal sākt visu no gala un atstāja visu pašplūsmā. Nauda kusa un kusa, un beigu beigās viņš bankrotēja. Tieši ap to laiku nomira Tillera sieva, un viņš aizgāja dzīvot pie meitas. Daudzus gadus Sems pelnījās ar gadījuma darbiem kā traktorists vai laukstrādnieks, un tad, kad nomira mans tēvs un es nolēmu pārveidot šo vietu par viesnīcu, man ievajadzējās kādu, kurš rūpētos par tīrumiem. Staļļu korpusā bija brīvs mājoklis, un es jutos parādā Semam… Man nācās viņu vairākkārt pierunāt, bet tad viņam radās nesaskaņas ar znotu, un, kā man liekas, viņu sakārdināja perspektīva kļūt neatkarīgam. Kopš tā laika misters Tillers ir šeit.

-    Saprotu. Tenets tiešām saprata. Daudzie rūgtuma gadi varēja nocietināt vīra sirdi. Tilleram perspektīva strādāt cilvēkam, kurš viņu ir izpostījis, varēja likties nepanesama. Saskāries ar to, ka otro reizi mūžā jāatsakās no paša uzceltā, un tagad kā dāvanu saņēmis iespēju atriebties, viņš viegli varēja padoties kārdinājumam.

-     Ak, es zinu, ko jūs domājat, inspektor. Tieši tāpēc jau es negribēju jums neko stāstīt. Jūs domājat: jaiespēja pati skrien rokās, Sems varēja iekārdināties sabraukt Leo. Bet viņš nav tāds. Viņš ir labs cilvēks, laipns…

Atceroties Tillera aizstāvēšanos, viņa agresivitāti un naidīgumu, Tenets par viņas vārdiem nebija pārliecināts. To pašu inspektors aiz durvīm pateica Lainhemam.

-     Piekrītu, bet, ja tas bija viņš, tad kā mums vispār kādreiz var izdoties to pierādīt? Lainhems viņu pārtrauca. O, nē…

Tenets pagriezās un skatījās. Pa iebrauktuvi tuvojās policijas lendrovers. Tas bija pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt pasažieri.

Bija ieradies policijas šefs Drako.

XIII

Drako izlēca no lendrovera un pa grantēto laukumu sparīgi nāca viņu virzienā. Enerģijas viļņi, kas staroja no šefa, bija gandrīz vai saredzami.

-    O, šeit jūs esat, Tenet. Kā klājas?

-     Nupat gatavojāmies runāt ar apzaļumotāju, ser, ar Semu Tilleru.

Viņi pagaidīja, kamēr divi no viesiem, paris pusmūžā, saģērbušies pastaigai laukos pusgaros zābakos un vējjakās, iznāca no viesnīcas un pagāja viņiem garām, nopētīdami ziņkārīgiem skatieniem. Tad Tenets deva īsu atskaiti par sarunu ar misis Hemiltoni.

Drako sejā parādījās apmierināts smaids.

-    Tas ir kas jauns. Atriebība par godalgota buļļa nāvi, ja? Līdz šim domāju, ka daudz esmu dzirdējis, bet šis tiešām ir saldais ēdiens.

Viņi devās uz saimniecības pagalmu.

-    Pat ja Tillers ir sabraucis misteru Mārtindeilu, mums būs ļoti grūti pierādīt to. Vai ir jau ziņas no ekspertīzes, ser?

-    Nē. Es biju iegājis pie viņiem tieši pirms izbraukšanas. Parastās atrunas darba līdz kaklam un tā tālāk. Bet viņi apsolīja rezultātus līdz rītdienai.

Visiem soļojot, Drako ziņkārīgi skatījās apkārt. Šefs izskatījās tā, it kā no visas sirds priecātos pats par sevi.

Tenets atkal atcerējās savas pārdomas pēc Drako ierašanās policijas pārvaldē cik ilgi šefs domā sēdēt kabinetā aiz galda. Viņš cerēja, ka šis apciemojums nevēsta jaunu ēru, kurā Drako ik dienu centīsies dot savu ieguldījumu nodaļas izmeklēšanas darbā.

-  Ir tikai viena lieta, Drako pazvejoja pa savu kabatu un izvilka papīra lapiņu. Bentlijs domā, ka jūs varētu interesēt tas, ka misters… misters Tīliens pirms nedēļas ir atlaidis no darba algādzi. Šeit ir viņa vārds un adrese. Viņš pasniedza papīru Tenetam. Bentlijs domā, ka varbūt būtu lietderīgi iztaujāt viņu, ņemot vērā faktu, ka starp Tīlienu un Mārtindeilu notikusi asa vārdu pārmaiņa un jums nav izdevies noskaidrot, par ko viņi strīdējušies.Viņš uzskata, ka šim vīram droši vien vajadzētu zināt viņu ķildas iemeslu. Ja šis algādzis joprojām jūtas aizvainots, viņam varētu uznākt kārdinājums to izstāstīt. Es teicu, lai Bentlijs rīkojas. Domāju, ka tas jums būs noderīgi.

Tā nebija. Tenetam nepatika, ka t)rako izrīko inspektora cilvēkus. Kas zina, kā tas var beigties? Tenets norija aizvainojumu un izvairīgi teica:

-    Tas var noderēt. Un atkal tas tā nebija. Tenets domāja, ka viss ir atkarīgs no tā, cik ilgi šis vīrs dzīvojis šajā apvidū un cik daudz viņš zināja par naidu, kuru acīmredzot Tīliens krājis pret Mārtindeilu. Tomēr Tenets negribīgi atzina, ka Drako taisnība, ir vērts pārbaudīt.

Saimniecības pagalms bija tuksnesīgi

tukšs.

-     Viņš var būt saimniecības ēkā, kur mēs

vakar ar viņu runājām, teica Lainhems.

Viņi šķērsoja pagalmu un pieklauvēja. Pēc mirkļa durvis atvērās. Viņus sagaidīja Tillera drūmais skatiens.

-    O, tie atkal esat jūs. Kas jums šoreiz vajadzīgs?

-     Vēl dažus vārdus, ja jūs neiebilstat. Iepazīstieties, šis ir policijas šefs, misters Drako.

Vai, paskatoties uz Drako, Tillera acīs pazibēja bailes? Ja arī tas tā bija, tad tūlīt pat tās nomainīja vecais, ņirdzīgais kareivīgums.

-    Ieradāties mani arestēt, vai ne?

-     Tikai dažus vārdus, kā es jau teicu. Tenets bija pati laipnība.

Tillers negribīgi pakāpās atpakaļ.

Viņš bija kārtojis darbarīkus, ar galodu asinājis lāpstu. Šajā laikā ārā nekas daudz nebija darāms, un bija pat īstā reize pārbaudīt, vai ekipējums ir gatavs pavasara darbu steigai.

Drako ierašanās bija atņēmusi Tenetam laiku apdomāt, kā piekļūt Tilleram. Šefa klātbūtnē viņš jutās sasaistīts, neskatoties pat uz to, ka Drako taktiski nostājās aizmugurē un izlikās, ka pēta darbarīkus, kuri bija sakārti uz āķiem pie sienām. Ar milzīgām pūlēm Tenets centās izsvītrot šefu no prāta, izlikties, ka viņa šeit nav.

Viņš nolēma tūlīt pat ķerties vērsim pie ragiem. Apspiedis greizo smaidu par sakāmā piemērotību, viņš iesāka:

-     Jūs teicāt misis Hemiltonei: ja misters Mārtindeils paliks šeit, tad jūs aiziesiet.

Tillers atspiedās pret darbgaldu un sakrustoja rokas.

-Nu?

-    Mēs zinām, kāpēc, mister Tiller.

Spazma? Dusmas? Bailes? viegli izkropļoja Tillera seju.

-     Ja jūs esat tik gudri, tad es nezinu, kāpēc jums jāizliekas, ka gribat runāt ar mani. Sāciet, pasakiet, ka esat izdomājuši, ka es sabraucu viņu. Viņa skatiens apskrēja visus trīs policistus un tad atkal apstājās pie Teneta.

Tenets nopūtās.

-Ja man viss būtu tik skaidrs kā jums, mister Tiller, tad uz manas sirdsapziņas gulētu vesela virkne nevainīgu cilvēku arestu. Bet tas nav mans darba stils. Atkārtoju, mēs tikai cenšamies noskaidrot patiesību. Un es gribētu uzsvērt, ka, ja jums nav nekāda sakara ar mistera Mārtindeila nāvi, tad tikai jūsu pašu interesēs ir, cik vien iespējams, produktīvi sadarboties ar mums.

Iestājās klusums. Tillers pārdomāja Teneta sacītā loģiku. Beidzot atlaida sakrustotās rokas un izņēma no kabatas pīpi.

Tenetam tūlīt pat sagribējās viņam piebiedroties. Patiesībā viņš to būtu arī darījis, ja vien šeit nebūtu Drako. Šāda maza dalīšanās savstarpējā baudījumā var radīt normālu saprašanos un par vairākiem grādiem pazemināt grūtas sarunas emocionālās spriedzes temperatūru. Viņš atkal nolādējās par Drako klātbūtni.

Ar ievingrinātām pirkstu kustībām Tillers stūķēja tabaku pīpes galviņā un tad izņēma no kabatas sērkociņus. Viņš nerunāja, līdz pīpe nebija aizdegta, un tad, pavērojis dūmu gredzenus, kas slinki vijās virs galvas, teica:

-    Jūs varat iegūt punktu.

Tenets zināja, ka jāklusē, un viņš turpināja pacietīgi gaidīt, asi sajuzdams Drako klātbūtni aiz muguras. Viņš varēja paļauties uz Lainhemu, bet ar šefu bija citādi. Pacietība nebija viņa stiprā puse, un, ja šajā kritiskajā brīdi Drako kaut ko darīs vai sacīs… Cerams, ka ne. Tenets sev atgādināja, ka līdz savam pašreizējam postenim Drako netiktu, ja nebūtu to kārtīgi nopelnījis.

Tillera skatiens lēnām nonāca līdz Teneta sejai un tur apstājās.

-    Nu, labi. Ko jūs gribat zināt?

Smagā atmosfēra bija izklīdināta. Bet vēl jau viņi nekur nebija tikuši. "Tagad lēnām," Tenets sevi brīdināja.

-     Mēs joprojām izsekojam furgona pagājušās nakts pārvietošanos. Jūs teicāt, ka esot aizbraucis no šejienes astoņos trīsdesmit, lai paņemtu misis Renklu?

Tillers pamāja ar galvu, ritmiski pakšķinādams pīpi.

-     Un aizbraucāt no krodziņa desmitos trīsdesmit, lai pirms atgriešanās šeit aizvestu misis Renklu mājās?

Vēl viens galvas mājiens.

-     Kad jūs pēdējo reizi lietojāt mašīnu, es domāju pirms tam?

Tillers padomāja un izņēma pīpi no mutes.

-     Ap pieciem. Lai aizvestu Endiju mājās, to jauno puisi, kurš man palīdz. Viņš parasti brauc ar riteni, bet pašlaik tas ir nojucis.

-     Un pēc tam furgons kā parasti stāvēja pagalmā?

-Tā bij.

-     Vai jums ir zināms, ka vēl kāds to būtu izmantojis vakar vakarā?

Tillers vilcinājās.

Nav vērts bojāt vīra garastāvokli un likt viņam atkal noslēgties viņa pārprastajā uzticībā Dīlijai Hemiltonei.

-     Misis Hemiltone pastāstīja mums, ka esot to paņēmusi, lai tūlīt pēc septiņiem atvestu dēlu no stacijas. Ari misters Tiliens braucis pārbaudīt aitas, kuras izmukušas uz ceļa. Tas bijis kādas divdesmit minūtes vēlāk. Un tad tas stāvēja dīkā, līdz jūs ar to aizbraucāt astoņos trīsdesmit. Tas ir viss, kas mums pagaidām zināms…

Atbildes nebija.

Tenets mēģināja vēlreiz.

-     Vai jums nav zināms, ka kāds furgonu būtu izmantojis vai nu pirms misis Hemiltones, vai arī tajās divdesmit minūtēs starp desmit pāri astoņiem un pusdeviņiem?

Tillers kratīja galvu.

-     Nē, cik man zināms. Kāds, protams, varēja to paņemt.

-    Vai jūsu mājas logi ir uz pagalmu?

Tillers pamāja. Viņa acis sašaurinājās.

-     Pat ja jūs neredzējāt, ka kāds būtu ienācis pagalmā vai izgājis no tā, vai arī braucis, varbūt jūs kādā brīdī manījāt, ka tā tur nav?

Tillers domāja. Tad viņš papurināja galvu.

-     Pirms tam es dzēru tēju virtuvē, dziļāk mājā, tad skatījos televizoru un ap astoņiem uzkāpu augšā, lai nodzītu bārdu un sakārtotos iet ārā. Un, protams, bija tumšs un aizkari aizvilkti.

-    Žēl. Tādā gadījumā varbūt, kamēr bijāt guļamistabā, kaut ko dzirdējāt? Motora iedarbināšanu?

-    N'ne. Radio bija ieslēgts.

-     Un vēlāk, kad atgriezāties mājās? Neko nedzirdējāt?

Tillers jau atkal sāka purināt galvu, bet tad apstājās.

-    Kaut kas bija, viņš lēnām izrunāja vārdus.

-    Cikos?

-     Drīz pēc tam, kad iegāju gultā. Biju jau iesnaudies. Varēja būt kādu ceturksni pāri vienpadsmitiem. Dzirdēju, ka iedarbina mašīnu.

-    Jā, tas droši vien bija misters Hemiltons. Mis Hemiltone bija paņēmusi rendžroveru un nevarēja to iedarbināt. Misters Hemiltons brauca viņai palīgā. Jūs varbūt dzirdējāt, kā viņi pārbrauc?

-    Es nē. Iemigu, kā vienmēr.

-     Un pirms tam, kad vēl nebijāt aizgājis

gulēt?

Vēlreiz galvas papurināšana.

-    Diemžēl.

Tātad strupceļš. Nu, ko, pārej uz kutelīgāku tēmu par to, kā misis Renkla paņēma mašīnu. Kā būtu labāk mēģināt panākt, lai Tillers stāsta labprātīgi un riskēt viņu atkal sadusmot tikai tad, ja tas būs nepieciešams, varbūt pieķerot melos, vai arī uzdot jautājumu tieši?

Izlauzties var pa katru no šiem ceļiem. Mazliet drošāk varbūt būtu censties izvairīties apvainot Tilleru.

-     Kā es saprotu, kad jūs ar misis Renklu ejat uz krodziņu, viņa parasti uz kādu bridi paņem mašīnu, lai aizbrauktu apraudzīt dēlu. Viņš, liekas, ir invalīds?

Tillera reakcija bija zibenīga. Ignorējot Teneta pēdējo jautājumu, viņš izrāva pīpi no mutes, iztaisnojās un skatījās Tenetam tieši sejā.

-     Nu, un tad? Man ir tiesības dot mašīnu, kam vien es gribu.

-    Es nejautāju par jūsu tiesībām dot…

-     Ceru, ka nē. Tāpēc pajautājiet misis Hemiltonei! Ejiet, pajautājiet viņai! Es nebiju pārliecināts, vai Sonja var braukt apdrošināšanas dēļ, redz, nezināju, uz kā vārda tā ir, un tāpēc lūdzu misis Hemiltones atļauju, un viņa atbildēja, ka apdrošināšanas polise der jebkuram un es varu lietot mašīnu, kā man pašam nepieciešams. "Ārpus darba laika, Sem, jūs varat to lietot kā savējo," viņa teica. "Jums ir pilnīga rīcības brīvība."

Tenets pacēla roku.

-     Labi, labi. Es tam piekrītu, bet es teicu, ka mani neinteresē jūsu tiesības to dot kādam. Gribu tikai uzzināt, vai otrdienas vakarā misis Renkla ar to brauca.

Ja Tillers gribētu notēlot statuju, viņš ātrāk nepaspētu tik nekustīgi sasalt. Tikai viņa acis vēl likās dzīvas, divas mazas, degošas oglītes paralizētās miesas blāķī. Tad caur Tillera puspavērtajām lūpām izlauzās šņāciens un viņa kreisais plakstiņš noraustījās. Sems dziļi ievilka elpu.

-    Ko nu, viņš izgrūda caur zobiem, jūs gribat piešūt?

Pretestības vilnis, kas plūda no viņa, bija tik spēcīgs, ka gandrīz vai gāza Tenetu no kājām.

-    Piešūt, mister Tiller? Nē.

Tillers paspēra soli viņa virzienā, un Tenets sajuta aiz sevis Lainhema plecu.

-    Lieciet misis Renklu mierā! Vai jūs dzirdat mani? LIECIET VIŅU MIERĀ!

-    Tas tā var nebūt, mister Tiller.

Tillers izgrūda neartikulētu skaņu, līdzīgu pērkona grāvienam, savilka pirkstus dūrēs un paspēra vēl vienu soli.

Arī Lainhems paspēra soli, un pēkšņi Tenets pie otra pleca sajuta Drako. "Trīs pret vienu," viņš nodomāja, "ne visai godīgi." Viņš apspieda vēlēšanos iesmieties. Kādu iespaidu uz šefu jāatstāj šādai nopratināšanai!

Viņš jau atvēra muti, kad iejaucās Drako.

-  Beidziet, mister Tiller, tas nebūtu visai prātīgi, vai ne? Uzbrukums policijas virsniekam un tā tālāk.

-     Paklausieties, teica Tenets, pazemots un nikns, cenšoties ignorēt faktu, ka Drako vispār ir ko teicis. Varu iedomāties, kā jūs jūtaties…

-     Varat? rūca Tillers. Kā jums patiktu, ja kāds jums pazīstams ietu bojā avārijā un, pirms jūs paspējat apdomāties, jūs jau tur aizdomās par slepkavību? Vai arī, ja ne jūs, tad jūsu draudzeni vai varbūt sievu. Padomājiet par to! Kā jūs justos?

-    Ja es būtu nevainīgs traki dusmīgs, apvainots, bezpalīdzīgs, sagrauts, ievainots, samulsis, pārprasts…

-    Nu, lūk!

-     Bet, ja es būtu vainīgs… Tenets ļāva pauzei ieilgt un tad klusām teica: Ja es būtu vainīgs, es lieliski nospēlētu visas šīs izjūtas, sniegtu labu izrādi, lai pierādītu savu nevainību.

Tillers skatījās uz viņu. Tad viņa pleci nolaidās un viņš aizgriezās.

-    Es nevaru uzvarēt, vai ne? Pie velna, es nevaru uzvarēt.

-    Jūs pats sev negribat palīdzēt, ļaujot lietām ņemt šādu virzienu, tas nu ir droši, Teneta balss skanēja mierinoši. Un es varu jums galvot, ka tieši šāda veida jautājumus mēs uzdodam katram, kuram tajā nakti bija pieejams furgons. Katram. Agrāk vai vēlāk patiesība atklāsies. Un es saku tieši to, ko domāju. Ja jūs neesat vainīgs, jums ne par ko nav jābaidās, bet, cik vien iespējams, jāpalīdz mums.

Tillera žests liecināja par nomāktību.

-     Esmu jums pastāstījis visu, ko zinu. Bet, ja jūs gribat uzdot jautājumus par citiem, tad labāk ejiet un runājiet ar viņiem pašiem, tāpēc ka par citiem es nevaru un negribu runāt.

Tiešām, nebija jēgas turpināt.

-    Ļoti labi, mister Tiller. To es varu saprast. Tenets uzmeta skatienu pārējiem. Gatavi doties projām?-Mēs jūs atstājam ar jūsu darbiem.

Izgājuši ārā, viņi saspringtā, mulsinošā klusumā šķērsoja pagalmu. Pēc brīža Drako nokrekšķējās.

-    Es lūdzu jūsu piedošanu, Tenet.

Tenets neatbildēja.

-      Man nevajadzēja iejaukties. Es biju visaugstākajā mērā iespaidots no tā, kā jūs ar viņu darbojāties. Atvainošanās no Drako prasīja lielu raksturu, un Tenets nomierinājās. Jāatzīst, ka ari man viņš uz bridi sagādāja uztraukumu, ser. Esmu priecīgs, ka jūs ar Lainhemu bijāt blakus.

-    Dīvains klients. Un nav muļķis, bet šausmīgi kareivīgs. Ja tāds ir naids, kādu spējis pret sevi izsaukt Mārtindeils, tad es nemaz nebrīnītos, ka kāds ir izmantojis iespēju no viņa atbrīvoties. Domājat, ka tas varēja būt Tillers?

-    Es vēl nezinu, ser. Kā jūs domājat, Lain-

hem?

Lainhems priecājās, ka ir iesaistīts sarunā, Tenets to redzēja, bet, tāpat kā viņš, seržants nevarēja neko pateikt.

-     Ja misters Mārtindeils gadījuma pēc ir gājis pa ceļu tad, kad Tillers brauca pakaļ misis Renklai, es, protams, varu iedomāties, ka viņam uznāk šāds kārdinājums, bet nezinu, vai viņš varētu to izdarīt ar iepriekšēju nodomu.

-    Piekrītu, Tenets nopūtās. Kaut mums būtu vairāk kas zināms par Mārtindeila gaitām…

-     Pie kā jūs tagad dodaties, Tenet? Drako joprojām meklēja izlīgumu.

-     Domāju, ka vajadzētu apciemot misis Renklu.

Tenets aizturēja elpu, skaitot lūgšanu, lai tikai Drako nepateiktu, ka ies tiem līdzi.

Viņi bija aizgājuši līdz priekšējai iebrauktuvei. Drako apstājās.

-     Pareizi. Nu, tad es jūs pametīšu. Jābrauc atpakaļ.

Atvieglojums.

-    Labi, ser.

Ar vienu kāju mašīnā, Drako atskatījās.

-      Un, kā es jau teicu, Tenet, labi nostrādāts.

Tenets pacēla roku, apliecinot, ka ir sapratis, un noskatījās, kā lendrovers aizbrauc.

-     Cerat, ka viņš jums pasniegs medaļu, ser? jautāja Lainhems.

Viņš izvairījās no Teneta tēlotā sitiena, un abu smiekli izdzenāja sasprindzinājumu.

XIV

-     Kā pret kalnu, vai ne? teica Lainhems, kad abi pa iebrauktuvi devās projām.

-     Gandrīz visu laiku jūtos tā, it kā peldētu pret straumi, Tenets atzinās. Nevaru atcerēties nevienu lietu, kurā būtu nācies saskarties ar tik daudziem naidīgi noskaņotiem lieciniekiem. Tikai interesanti…

-    Kas? Lainhems paskatījās uz viņu.

Tenets paraustīja plecus. Interesanti, vai

tas nozīmē, ka mēs rejam ne pie tiem vārtiem? Varbūt viņu tiešām tikai nejauši sabrauca un pēc tam vainīgais aizmuka.

-    Es jums gluži vis nepiekrītu, ser.

-  Varbūt es esmu dīvains un nezinu, kā lai to pasaka, bet… ja kāds būtu Mārtindeilu nogalinājis, vainīgā naids pret viņu atslābtu. Tas vairs nevirmotu te gaisā. Bet lielākā daļa no šiem ļaudīm, lielākā daļa šo cilvēku joprojām ir tik naidīgi, it kā mēs darbotos ar neuzsprāgušām mīnām. Vai jūs saprotat, ko es gribu teikt? Tas ir gandrīz kā…

Lainhems savilka uzacis.

Tenets mulsi iesmējās.

-     Ir tā, it kā vinu naids uz Mārtindeilu tagad būtu pavērsies pret mani.

-    Vai jūs iesakāt, ka mums vajadzētu pārtraukt izmeklēšanu?

-     Noteikti nē. Patiesībā, jo grūtāk iet, jo spēcīgāka ir mana apņemšanās noskaidrot patiesību.

-     Interesanti, vai kāds atsauksies uz televīzijas paziņojumu?

Viņi bija lūguši atsaukties visus autobraucējus, kas otrdienas naktī šķērsojuši Satonu laikā no septiņiem vakarā līdz diviem naktī.

-    Vienkārši jāgaida, tad redzēsim.

-       Domāju, ka šī būs misis Renklas kotedža.

Lainhems apstājās divu kopā sabūvētu mājiņu priekšā. Vienā no dārziņiem invalīdu riteņkrēslā sēdēja jauns cilvēks, silti apņemts ar segu, ģērbies vējjakā un siltu cepurīti galvā. Viņa priekšā stāvēja ātri kūstošs sniegavīrs. Jauneklis saliecās uz priekšu un papliķēja to.

-    Sveiks, Tenets smaidīja.

Jaunā cilvēka galva strauji atgriezās, un Tenets redzēja, ka viņš ir daudz vecāks, nekā sākumā bija licies, jau tuvu pie trīsdesmit, ar tukšu, garīgi slima cilvēka skatienu. Izskatījās, ka jaunais cilvēks ir sarūgtināts, tuvu pie asarām.

-     Kas noticis? Tenets notupās viņa priekšā.

-     Lai neiet. Vārdus tik tikko varēja saprast.

Tenets sarauca pieri, mēģinādams atšifrēt teikto.

-    Kas jūs esat? Ko jūs gribat?

Balss no satraukuma skanēja griezīgi. Kotedžas atvērtajās durvīs stāvēja sieviete. Kad Tenets piecēlās, sieviete tuvojās viņiem.

-     Misis Renkla? Mēs negribējām jūs satraukt. Viņš stādījās priekšā. Liekas, ka jūsu dēls ir sarūgtināts.

Viņa bija ap piecdesmit gadus veca, tieva un slaida, ar netīri brūniem matiem un nogurušu, grumbainu seju. Starp uzacīm ievilkto dziļo rievu dēļ likās, ka uz sievietes saliektajiem pleciem sagūlušās visas pasaules bēdas. Viņa nelietoja kosmētiku un bija ģērbusies bezformīgā, brūnā kleitā un dzeltenīgi brūnā, no daudzu reižu mazgāšanas saveltā džemperī. Izzvejojusi no kabatas mutautiņu, viņa uzmundrinoši noslaucīja jaunā cilvēka vaigus.

-    Viņš ir sarūgtināts par to, ka sniegs kūst. Ir tā, Vinc? Tev tas tā patika, vai ne? Nu, beidz! Labāk iesim iekšā. Tu esi nosalis.

Viņa pagrieza riteņkrēslu un sāka to stumt pa piemirkušo mauriņu. Braukt bija grūti.

-    Ļaujiet mums, palūdza Tenets.

Viņi ar Lainhemu izmanevrēja krēslu uz takas un tad līdz durvīm. Misis Renkla pa šauro taku gāja priekšgalā. Viņa atvēra durvis.

-    Šeit, lūdzu.

Tā bija četrstūraina virtuve, kas vienlaicīgi kalpoja arī kā dzīvojamā istaba, vecmodīgi, bet pieticīgi mēbelēta ar galdu istabas vidū, marmora izlietni, gāzes plīti un antīku ledusskapi. Kamīnā aiz čuguna režģa gailēja ogles. Tam blakus atradās koka atpūtas krēsls ar spilvenu, uz kura gulēja pinkains kaķis. Te varēja justies visai ērti, pat mājīgi, tomēr… Tenets, kas vienmēr bija jūtīgs pret vietas atmosfēru, palūkojās apkārt, meklēdams neomulības cēloni. Istaba likās dīvaini tukša un nemīlīga. Varbūt tas bija tādēļ, ka istaba bija ne vien ārkārtīgi tīra, bez neviena traipiņa, bet ari nevainojami kārtīga. Te nebija nekā no tām lietām, kuras Tenetam asociējās ar dzīvošanu nebija grāmatu, avīžu, istabas augu, ne miņas no kaut kādiem misis Renklas vai viņas dēla darbošanās pierādījumiem. Ko viņi visu dienu varēja sadarīt tādā mazā, kailā cellē?

"Muļķīgs jautājums," viņš saprata. Misis Renkla vilka Vincentam nost cepuri un mēteli un tagad piegāja pie milzīga televizora, kuru Tenets gan bija pamanījis, bet ne īsti ievērojis. Viņa ieslēdza to. Dārzu eksperts stāstīja, kā rūpēties par istabas augiem. Tad viņa aizstūma Vincenta riteņkrēslu un novietoja to tieši pretī televizoram.

-    Labi, mīļais? Viņa mierinoši pārbrauca ar roku dēla matiem un tad pagriezās pret Tenetu. Ko jūs vēlaties?

-    Vai mēs drīkstam apsēsties?

Viņa palūkojās apkārt.

-    Vajadzētu vēl kādu krēslu. Viņa devās uz durvīm.

-Tūlīt atnesīšu no otras istabas.

-    Nē, neuztraucieties, teica Lainhems. Es varu pastāvēt. Viņš piegāja pie izlietnes un atspiedās pret to.

-     Tiešām? Viņa apsēdās atpūtas krēslā, bet Tenets uz vienīgā taisnā krēsla pie galda.

"Vai pie viņiem vispār kāds nāk ciemos?" Tenets domāja.

-     Kā jūs droši vien nojaušat, mēs izmeklējam mistera Mārtindeila nāves gadījumu otrdienas naktī.

Viņa neatbildēja. Kas tas bija, kas pārlaidās viņas sejai? Apmierinājums?

-     Un mēs mēģinām savākt ziņas par viņa dienas gaitām. Viņš nedeva viņai iespēju pajautāt, kāpēc. Un tajā pēcpusdienā jūs esat redzēta ciematā sarunājamies ar viņu… Patiesībā strīdoties.

Atbildes nebija.

-     Mūs interesē kāpēc… tas ir, kāda iemesla dēļ jūs strīdējāties ar viņu. Viņš bija sagatavojies uz noliegumu, izvairību, uz kategorisku atteikšanos runāt par šo jautājumu. Tas būtu normāli, salīdzinot ar iepriekšējām sarunām.

Viņa paskatījās uz Vincentu, kurš bija pilnīgi iegrimis stāstījumā par ģerāniju apgriešanu, un ap viņas lūpu kaktiņiem iegriezās dziļākas sāpju rievas.

-     Man nav iemesla slēpt to no jums. Ja nepastāstīšu es pati, jūs ātri vien uzzināsiet to no kāda cita. Es nešaubos…

Viņa pamāja uz dēlu.

-    Leo Mārtindeils padarīja viņu tadu.

Tenets bija satriekts. Ko viņa ar to gribēja

teikt?

-    Uz viņu skatoties, ir grūti noticēt, vai ne, bet līdz deviņu gadu vecumam Vincents bija pilnīgi normāls, veselīgs mazs zēns. Uz īsu brīdi rūgtuma rievas ap viņas lūpām atslāba, bet tad atkal saspringa. Kādu dienu, gandrīz pirms divdesmit pieciem gadiem, mēs šajā kotedžā viesojāmies pie manas mātes. Tad mēs šeit nedzīvojām. Mums bija municipalitātes piešķirta mājiņa Krenbrūkā… Kamēr atradāmies šeit, Vincents izgāja ārā parotaļāties. Mēs pieteicām viņam neiet uz ceļa, bet jūs jau zināt, kādi ir zēni. Pirmo mēs izdzirdējām bremžu kaucoņu un sitiena troksni… Izskrējām ārā. Vincs gulēja ceļa vidū, bet Leo Mārtindeila sporta mašīna bija iegriezusies šķērsām ceļam, ar priekšgalu žogā.

īsā, spilgtā atmiņu uzplaiksnījumā Tenets atcerējās to sirdi satriecošo mirkli, kad Benu, arī deviņu gadu vecumā, notrieca no velosipēda garāmbraucošs traktors. Teneta vēders sarāvās, it kā tas būtu noticis nupat, un viņš nebrīnījās, kad misis Renklas rokas, atceroties nelaimes gadījumu, pat pēc tik ilga laika lauzījās izmisīgās kustībās. Viņas acis pieplūda asarām. Bija sāpīgi to redzēt. Viņa dusmīgi tās notrauca.

-     Viņš bija piedzēries, viņas balsī skanēja rūgtums. Viņam blakus sēdēja meitene. Abi, protams, bija sveiki un veseli, bet Vincs… Viņa paskatījās uz dēlu, nekustīgi sēdošu ņirbošā ekrāna priekšā. Mēs domājām, ka viņš nomirs. Vairākas nedēļas dēls bija komas stāvoklī, bet, kad atveseļojās… Viņa pakratīja galvu un ciniski iesmējās. Atveseļojās! Jūs, cerams, piekritīsiet, ka tas nav tas piemērotākais vārds.

Ko viņš varēja teikt? Ko te vispār kāds varēja teikt?

-   Tam bija jābūt šausmīgam laikam priekš jums?

-     Es nevaru jums pateikt… Viņa vērtējoši paskatījās uz Tenetu, it kā pēkšņi gribētu pārliecināties, ar ko sarunājas. Tenets redzēja, ka viņa apsver, vai runāt tālāk. Stingri ņemot, viņš bija uzzinājis daļu no tā, ko gribēja ka misis Renklai ir pamatīgs iemesls vēlēties Mārtindeila nāvi, atriebties. Tagad Tenets saprata apmierinājumu sievietes sejā, kad viņš bija pieminējis Mārtindeila nāvi. Pat ja misis Renkla tajā vakarā nav bijusi pie furgoniņa stūres, tas, ka viņš ir sabraukts ar auto, līdzīgi kā pats bija sakropļojis viņas dēlu, ir likteņa ironija. Tenets zināja, ka tagad viņam jāsāk iztaujāt sievieti par furgoniņa lietošanu tajā naktī, bet kaut kas viņu atturēja. Viņš bija pārliecināts, ka misis Renkla vēl daudz ko gribētu viņam pastāstīt. Likās, ka viņai tā ir reta iespēja parunāt par traģēdiju, kas sagrāvusi viņas dzīvi. Vietējie ļaudis noteikti jau to zināja un nezin vai klausīsies to pašu veco stāstu atkal un atkal, bet reti viņai gadās satikt tādu pilnīgu svešinieku kā viņš un kā Vecajam Jūrniekam [2] izstāstīt savu bēdu stāstu.

Vēl nekas nebija beidzies, kad mēs izņēmām viņu no komas, viņa stāstīja klusā balsī, tikai sākums. Kad atklājām, ka skartas ir viņa smadzenes un ka viņš nekad nevarēs staigāt, mans vīrs… Viņš vienkārši nevarēja to pieņemt. Vīrs pacieta to pāris gadus un tad aizgāja. Sievietes lūpas sašķobījās un pirksti savilkās. Tā, lūk. Vienu dienu viņš bija te, bet nākamajā jau aizgājis. Atstājot mani iesprostotu… Viņa saņēmās. Ne jau tāpēc, ka Vincs nebūtu labs. Viņš ir ļoti mīlošs un paklausīgs. Bet saprotiet, tas tā iet un iet, dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada…

Sievietes balss kļuva skaļāka, un viņas sejā Tenets saskatīja bezgalīgus, nerimstošus gadus nesavtīgas sevis atdošanas, ko viņai nācies izciest. Kā viņa spējusi to izturēt? Vai jums vispār neviens nepalīdz viņu pieskatīt?

-      Pāris reizes gadā, kad man ir atvaļinājums, aizvedu dēlu uz vietējo aprūpes centru, bet tas ari ir viss. Viņiem nav tik liels personāls, lai tādiem kā es sniegtu regulāru palīdzību. Tas nav tik vienkārši, it īpaši tādos laukos, kādos dzīvojam mēs. Un lietas būtība ir tāda: kamēr var ar visu tikt galā, tikmēr neviens nekustinās ne pirkstu.

-     Un jūs nevēlaties viņu atstāt aprūpes centrā pavisam. Tas nebija jautājums, bet secinājums.

-     Esmu par to daudz domājusi. Bet tālāk par pāris reizēm, kad, nonākusi pilnīgā izmisumā, ievācu izziņas, neesmu tikusi, bet jūs neticēsiet, cik garš ir gaidītāju saraksts ar cilvēkiem daudz sliktākā stāvoklī nekā Vincs. Bez tam viņš jūtas laimīgs šeit, un, cik ilgi vien es varēšu, viņu pieskatīšu… Kad ir bērni, nedrīkst izvairīties no atbildības par tiem, it īpaši tad, ja rodas grūtības, vai ne?

To nevarēja noliegt. Tenets līdzjūtīgi papurināja galvu.

-    Vai jūs prasību tiesā iesniedzāt?

Viņa pavīpsnāja.

-     Viss, ko viņš dabūja, bija seši mēneši

nosacīti un braukšanas tiesību nonemšana uz as-

i

toņpadsmit mēnešiem… Es joprojām jūku prātā, kad iedomājos par to. Nu, nebija tik grūti, kamēr mamma vēl bija dzīva. Mēs ar Vincu pārcēlāmies uz šejieni kopā ar māti, un viņa Vincu pieskatīja, kamēr es strādāju uz pusslodzi. Bet, kopš māte nomira pirms desmit gadiem… To nespēj iedomāties neviens, kas pats nav kaut ko līdzīgu pārdzīvojis…

"Un bez perspektīvas nākotnē," nodomāja Tenets. Būtu brīnums, ja, uzzinājusi, ka Mārtindeils ir atgriezies, un saskārusies ar iespēju atriebt ilgo šķīstīšanās ceļu, pieskatot dēlu, kurš piedzimis pilnīgi vesels un nu nolemts bezpalīdzīgai atkarībai, viņa ir padevusies impulsam uzbraukt savas dzīves izpostītājam. Tenets ļoti cerēja, ka tas tā nav noticis. Kā viņš varēs sadzīvot ar savu sirdsapziņu, ja misis Renkla tiktu notiesāta un Vincents paliktu bez vienīgā atbalsta.

"Beidz," viņš sev teica. "Tu neesi tiesnesis, tev tikai jānoskaidro patiesība un, vai patīk, vai ne, tev tas jādara."

Ar grūtībām atslēdzis domas no strīda ar sirdsapziņu, viņš klusām teica:

Misis Renkla, kā es saprotu, jūs otrdienas vakarā bijāt paņēmusi mistera Tillera furgoniņu, lai atbrauktu uz šejieni un apskatītos, vai ar Vincentu viss ir kārtībā?

Mainoties sarunas tēmai, viņa pamirkšķināja acis.

-     Jā. Es tā vienmēr daru. Tas ir vienīgais vakars nedēļā, kad es izeju no mājām. Tagad viņa aizsargājās. Otrdienās ielieku Vincu gultā mazliet agrāk. Viņš pats nespēj pārvietoties, tā ka atrodas pilnīgā drošībā. Bet vakara vidū es tomēr pārliecinos, vai viss ir kārtībā.

-     Es nejautāju, kā jūs par viņu rūpējaties. Acīmredzams, ka ļoti labi. Ir cita lieta… vai pa ceļam uz mājām un atpakaļ uz krodziņu jūs nevienu neredzējāt?

Viņa domājot sarauca pieri.

-     Cik varu atcerēties, nē. Bija ļoti auksts, ceļš apledojis, un es visu uzmanību biju sakoncentrējusi uz braukšanu. Saprotiet, es to nedaru bieži… ak! Sapratusi, par ko ir runa, viņa iepleta acis. Vienu mirkli… Es jau domāju, kāpēc jūs esat atnākuši. Jūs taču nemēģināsiet iestāstīt man, ka viņu sabrauca ar Sema furgonu?

-     Mēs vēl neesam pilnīgi pārliecināti, bet baidos, ka tā izskatās.

-    Ak Dievs! Viņa paskatījās uz Vincentu un tad, krītot panikā, ieslīga atpakaļ krēslā.

Tenets redzēja, ka viņas kakls kustas, it kā viņa konvulsīvi mēģinātu kaut ko norīt. Viņa pielika roku pie mutes, kā būdama slima. Plaši ieplestās acis vērās poli'cistos. "Ja viņa tēlo," nodomāja Tenets, "tad tā ir augstas klases izrāde."

Inspektors no visas sirds cerēja, ka tas tā nav.

Tad viņa nosēdās taisni, ar acīmredzamām pūlēm cenzdamās kontrolēt sevi.

-    Jūs… viņa nočukstēja, pārvilkdama ar pirkstgalu pār sausajām lūpām. Jūs taču nedomājat… Ak, Dievs, domājat gan! Jūs domājat, ka es varēju sabraukt Mārtindeilu!

-    Misis Renkla, es galvoju, ka šajā izmeklēšanas stadijā mēs neko tādu nedomājam, bet tikai mēģinām noskaidrot, kas noticis.

Pēkšņi viņai ienāca prātā kāda doma.

-    Sems…

-     Ar furgoniņu vakar vakarā braukuši vairāki, ieskaitot ari Semu. Mēs runājam ar viņiem visiem.

Tagad, pārvarējusi acumirkļa šoku, viņa atguvās. Tenets redzēja, kā iztaisnojas misis Renklas mugura un izslējās galva. SI sieviete ir cīnītāja, viņš sev atgādināja. Pretējā gadījumā viņa jau sen būtu padevusies.

-    Tad tāpēc jūs jautājāt par strīdu. Viņas balss bija kļuvusi daudz noteiktāka, gandrīz kareivīga. Nu, labi, ļaujiet man to jums pastāstīt! Man drīkst būt iemesls nemīlēt riebekli, misteru Mārtindeilu, bet tas vēl nenozīmē, ka es varētu viņu aukstasinīgi sabraukt. Un, gadījumā, ja jūs kaut ko tādu domājat, es viņu nesabraucu ari nejauši.

Pēkšņi, acīm iezibsnoties, viņa saliecās uz priekšu.

-     Jūs teicāt "Ar viņiem visiem". Kā? Vairāki cilvēki ir braukuši ar furgonu, un jūs runājat ar viņiem visiem. Vai Luiss Fīvers ir ieskaitīts?

Tenets redzēja, kā Lainhems aiz viņas muguras sastingst.

-     Ko jūs ar to domājat? Nebija liels pārsteigums, ka viņa mēģinātu lietot uzbrukuma taktiku, bet, ja Tillers otrdienas vakarā ir aizdevis furgoniņu Fīveram un viņi abi par to klusējuši, tad šis varēja būt negaidīts lūzums. Acīmredzot misis Renkla pret Fīveru nejuta tādu uzticību.

-      Arī viņš tajā vakarā ņēma furgonu. Fīvers ienāca krodziņā ap… Viņa pielika pirkstus pie deniņiem un pamasēja tos, it kā gribot piespiest atmiņai darboties efektīvāk. Ļaujiet padomāt! Tas bija… jā, tas bija, pirms es braucu apraudzīt Vincu. Kad viņa bija skaidrāk atcerējusies notikumu, vārdi sāka gāzties aumaļām. Tam vajadzēja būt apmēram, nu, apmēram bez ceturkšņa deviņos. Fīvers ienāca krodziņā un jautāja Semam, vai drīkst paņemt

mašīnu. Vini ar Semu ir seni darbabiedri… Viņš

> *

nupat bija uzzinājis, ka viņa sievasmāte ir saslimusi, un gribēja aizvest sievu to apraudzīt.

-     Kāpēc Fīvers nebrauca ar savu mašīnu vai sievas domājams, ka arī viņai ir auto?

-     Ir gan, bet to bija paņēmis Tobijs. Abi bija atbraukuši ar Luisa mašīnu, bet, braucot cauri ciematam, juta, ka riepa caura. Viņš negribēja tērēt laiku, mainot riteni, un, ieraudzījis stāvvietā pie "Lopu Tirgoņa" Sema furgonu, ienāca iekšā un palūdza to uz pusstundu. Sems, protams, atļāva.

-    Kur viņa sievasmāte dzīvo?

-    Ešfordā.

Tātad Fīveram pa ceļam vajadzēja braukt garām Hollas vārtiem.

-    Cik ilgi viņš bija projām?

-     Tikai kādu pusstundu, kā bija solījis. Tiklīdz Fīvers bija atbraucis, es devos pārbaudīt, vai ar Vincu viss kārtībā.

Kad abi jau sēdēja mašīnā, Lainhems rezervēti teica:

-     Es tomēr tam neticu. Cik vēl cilvēku, pēc jūsu domām, otrdienas vakarā brauca ar to draņķi?

-    Varbūt Baiflīti? jautāja Tenets.

-      Un par cik daudziem jūs varat būt drošs?

-     Neesmu avantūrists, kā jūs labi zināt, Maik, ja viss iet tā, kā līdz šim, tad mūs vēl var pārsteigt lieli brīnumi. Mums jānoskaidro, vai lajā vakarā, kad Mona iznāca no Mārtindeila istabas, viņa to satika. Tāpēc iesim un parunāsim, labi?

XV

Atpakaļceļā, braucot pa iebrauktuvi, viņi satika pārīti vidējos gados, kas atgriezās no pastaigas. Saimniecības pagalmā Edems Hemiltons īsināja laiku, mētājot akmeni. Tenets pirmajā brīdī viņu gandrīz vai nepazina. Viņš bija nometis savu iepriekšējās dienas ekscentrisko apģērbu par labu džinsu biksēm un nekārstam svīterim aizņemtam no tēva.Tas karājās krokās, un piedurknes bija tik garas, ka pilnīgi noslēpa plaukstas. Kad viņi bija novietojuši mašīnu, zēns pienāca tuvāk.

-    Hei, inspektor, kā klājas?

-    Labi, paldies.

-    Atradāt jau, kas to izdarīj's?

-      Izdarījis ko? Bija gan skaidrs, ko Edems domā.

-      Ak, beidziet! Nobrauca dārgo tēvoci Leo, protams. Tas ir acīmredzams, kā teiktu Elīza Djulitla, ka kāds šo novāc's.

-    Kas tev liek tā domāt?

•Tas taču ir skaidrs, vai ne? Es turu ausis

vaļā, un skaidrs, ka viņš patiešām tajā īsajā

laiciņā, kamēr atradās šeit, ir sacēlis lielu kņadu.

-     Un kam šis trača cēlājs ir pievērsis vislielāko uzmanību?

Edems paraustīja plecus.

-    Jūs saņem par to naudu, un jūs domā… Es uztrauktos mazāk, ja tas šoreiz nebūtu mans vecais.

Viņš runāja vīzdegunīgi, bet Tenets juta, ka aiz fasādes slēpjas bailes. Vai nu Edems zināja kaut ko, vai ne, viņš meklēja apstiprinājumu tam, ka viņa tēvs nav iejaukts. Par nelaimi, Tenets, vismaz pagaidām, nevarēja palīdzēt. Viņš centās, lai balss skanētu uzmundrinoši.

-    Tu domā, ka viņš varētu būt?

Zēns paraustīja plecus un pēkšņi izskatījās ļoti jauniņš un neaizsargāts.

-     Iemesls jau nu būtu sasodīti varens, vai ne? viņš, atmetis galvu un teatrāli žestikulējot, pazobojās. Senču tīrumi un viss pārējais.

Tenets apžēlojās.

-     Tādēļ vēl nevajadzētu mocīties ar bezmiegu. Kā tu saki, tēvocis ļoti īsā laikā, kamēr atradās šeit, ir sacēlis kņadu, pamodinājis šos guļavas, un tomēr vēl nekas neliecina, ka tas nav bijis parasts nelaimes gadījums… Klausies, es gribēju parunāt ar Baiflītiem. Vai tu gadījumā nezini, kur šajā laikā viņus varētu atrast?

-     Kopš misis Baiflīta ir stāvoklī, mamma uzstāja, lai viņa pēcpusdienā atpūšas, tā ka misis Baiflītai vajadzētu būt dzīvoklī. Nezinu par misteru, bet viņš varētu būt kaut kur tepat tuvumā.

-    Kur tieši viņi dzīvo?

Edems parādīja uz logiem virs staļļa durvju rindas.

-     Tur. Ejiet tieši caur stalli, pa labo pusi! Tur ir kāpnes.

Tenets pateicās, un viņi ar Lainhemu devās norādītajā virzienā. Edems palaida viņus garām.

-     Visai garlaicīgi slaistīties šeit brīvlaikā, ticiet man. Un vēl negadīties klāt, kad notiek kaut kas tiešām aizraujošs. Bet, ja es varu kaut ko palīdzēt…

-    Turpini turēt ausis vaļā un, ja gadās kas interesants, dod man ziņu!

-    Jūs vēlaties, lai es kādu īpaši uzmanu?

-    Pagaidām nē. Paldies tev.

Edems izskatījās vīlies un, rokas kabatās sabāzis, kaprīzi aizgāja mājas virzienā.

-     Nabaga puika. Noteikti satraucies līdz nāvei, teica Lainhems.

-    Tātad jūs ievērojāt? Ja, bet patlaban mēs neko daudz nevaram viņam palīdzēt.

Durvis, kuras bija parādījis Edems, ar akmeni atbalstītas, stāvēja vaļā. Tās veda garā telpā ar kreisajā pusē nodalītiem staļļiem. Tajos acīmredzot kādreiz turēti zirgi. Šis sekcijas gals likās novārtā pamests. Pie labās puses sienas bija piebūvētas pamatīgas koka kāpnes platiem, vaļējiem pakāpieniem un margām.

Visai tumšs, pukojās Lainhems. Nezin, vai gaisma te ir?

Viņš meklēja slēdzi un, atradis to aizdurvē, nospieda. Virs abu galvām, kāpņu galā, iemirdzējās spēcīga lampa, apgaismojot durvis. Baiflīts atbildēja uz klauvējienu un, ieraudzījis, kas ir atnācēji, bez skaņas atkāpās atpakaļ. Caur miniatūru priekštelpu viņš ieveda tos lielā viesistabā, kura stiepās visas celtnes garumā. Divās pretējās sienās bija logi. Tenets nosprieda, ka istaba ir jauka, viena no tām, kādā viņš ļoti labprāt dzīvotu pats. Virs galvas stiepās sijas. Rupjais apmetums starp tām bija bagātīgi nokrāsots gaišā krēma krāsā. Grāmatplaukti starp logiem lūza no grāmatām, un ziediņiem nobērtie aizkari saskanēja ar ērto atpūtas krēslu pārklājiem un rakstaino paklāju uz spoži nopulētās dēļu grīdas. Dīvāniņi, puķes un istabas augi lepojās ar košām krāsām, un blakus nelielam portatīvam televizoram stāvēja pieticīga stereo sistēma. Uz īpaši uzbūvētiem plauktiņiem lepojās bagātīga plašu un kasešu kolekcija. Uz viena no krēsliem gulēja sainītis baltu mežģīņu tamborējumu. Turpat blakus, uz zema galdiņa, stāvēja šaha galdiņš ar nepabeigtas partijas f igūrām. Uz otra galdiņa zili balts māla trauks glabāja dažādus sīkumus krāsainus akmentiņus, sudraba riekstu knaibles, korķu viļķi, kabatas grāmatiņu, skrūvgriezi un sārtas zīdaiņu čībiņas. No galda lampām plūda aicinoši gaismas kūļi. Šī bija dzīvojamā istaba šī vārda labākajā nozīmē, istaba, kurā baudīt dzīvi. Kontrasts ar misis Renklas nemīlīgo virtuvi bija gandrīz vai sāpīgs.

-    Vai jūs vēlējāties runāt ar manu sievu?

-    Patiesībā ar jums abiem, mister Baidīt.

Līdz šim Tenetam bija izdevies apskatīt

pārvaldnieces vīru, tikai garāmskrejot, un tagad viņš pētīja to ar interesi. Bez micītes mistera Baiflīta ausis tā neizcēlās, kā Tenetam bija licies iepriekšējā reizē. Vīrs bija jaunāks, nekā viņš bija iedomājies, tuvu pie četrdesmit, un bez vējjakas daudz tievāks garš, kaulains, bezformīgs indivīds, kura locekļi likās vairāk atdalīti, nekā muskuļiem un cīpslām savienoti. Viņš izskatījās saspringts, lai gan tam nebija īpaša iemesla. Sarunājoties ar policistu, lielākā daļa cilvēku jūtas ssapringti,-gan vainīgie, gan nevainīgie. Un Baiflīts droši vien īpaši gribēja aizsargāt sievu tagad, kad, būdama cerībās, viņa vadīja grūtas dienas. Baiflīta nākamie vārdi to apstiprināja.

-      Viņa atpūšas, viņš paskatījās rokas pulkstenī, bet drīz celsies. Sieva lūdza celt viņu bez ceturkšņa četros.

Mājiens bija skaidrs. Baiflīts negribēja modināt sievu pirms laika. Tenets paskatījās pulkstenī. Trīs trīsdesmit.

-     Jauki. Kamēr gaidām, mēs varētu parunāt ar jums.

Viņi visi apsēdās.

Baiflīts gaidoši skatījās uz Tenetu, bet runāja, kā iepriekš bija norunāts, Lainhems.

-     Kā mēs saprotam, mister Baiflīt, jūs vakar vakarā atvedāt no Getvičas dažus viesus?

-    Jā, tā bija.

-    Jūs, šķiet, braucāt ar ROLLS-ROYCE.

-    Ar to es parasti braucu pakaļ viesiem.

-    Varu derēt, ka viņiem tas patīk.

-    Liekas, ka jā.

-    Jūs esat laimīgs cilvēks. Viens no maniem mūža sapņiem ir braukt ar ROLLS-ROYCEak, neuztraucieties, mister Baiflīt, tas nav mājiens, bet pat vienkāršam policistam drīkst būt sapņi.

Šis teikums lika Baiflītam viegli pasmaidīt.

"Labi nostrādāts, Maik," atzina Tenets. Lainhems bija ļāvis Baiflītam, vismaz nedaudz, atslābināties.

-    Tātad, Lainhems turpināja, jūs atgriezāties…

-    Bez piecām astoņos, atbildēja Baiflīts, vai apmēram ap to laiku.

-    Vai jūs redzējāt misteru Tīlienu braucam ar furgonu ārā pa iebrauktuvi? Viņam tajā laikā vajadzēja pārbaudīt uz ceļa izmukušās aitas.

Tenets bija pārliecināts, ka Lainhems labi zina, ka Tīliens izbrauca krietnas desmit'minūtes agrāk.

Baiflīts purināja galvu.

-    Iebrauktuvē es nevienu nesatiku. Un, pat ja būtu saticis, tad nezinātu, ka braucējs ir misters Tīliens. Bija tumšs.

Lainhems paraustīja plecus.

-     Bet jūsu mašīnas gaismām vajadzēja būt ieslēgtām. Jums vajadzēja kādu pamanīt. Tomēr, ja jūs sakāt, ka nevienu nesatikāt… .

-    Es nesatiku.

Tenets palaida garām tālāko vārdu apmaiņu. Inspektoram ienāca prātā, vai Mārtindeils ir sapratis, ka tuvojošais furgons gatavojas uzbraukt tam virsū. Tenets iedomājās šo skatu: Mārtindeils soļo tumsā, viņa soļi gurkst aukstajā nakti. Tad aiz muguras dzirdams braucošas mašīnas troksnis. Tas tuvojas. Priekšējās gaismas stiepj garus ēnu pirkstus. Mārtindeils varēja apstāties, piespiesties pie vārtiem ceļa malā, lai palaistu mašīnu garām. Kurā mirklī viņš saprata, ka mašīna nebrauc vienkārši garām, ka viņš ir tās mērķis? Varbūt Mārtindeils tā arī nepaspēja aptvert. Viņa mēteļa ieplēsums bija uz muguras. Varbūt viņš tika iemests Mūžībā, pašam to neapzinoties? Iespējams, ka tas ir bijis vienkāršs nelaimes gadījums. Braucējs, ieraudzījis sev priekšā kājāmgājēju, pārāk asi nospiedis bremzes, lai neuzbrauktu viņam virsū, un sajutis, ka slīd pa apledojušo ceļu. Bet bija arī iespējams, ka pats negadījums noticis uz galvenā ceļa, nevis iebrauktuvē. Jebkurā gadījumā bija pilnīgi neiespējami, ka Mārtindeils paspējis ieraudzīt sava nogalinātāja seju.

Tenets pievērsās sarunai.

Ja jūs gadījumā būtu paskatījies pa jebkuru no priekšējiem logiem, vai pazītu kādu, kas šķērso pagalmu? Kā tas ir naktī apgaismots?

Lainhems acīmredzot bija vaicājis, vai Baiflīti nav pamanījuši kādu braucam ar furgonu.

-Tas patiešām ir ļoti labi apgaismots. Kad pagājušajā gadā kāds no viesiem uz bruģakmeņiem izmežģīja potīti, misis Hemiltone uzstādīja papildus gaismas.

-    Kurš atbild par to ieslēgšanu?

Baiflīts paraustīja plecus.

-     Teorētiski es. Bet, ja neesmu šeit, kad kļūst tumšs, to izdara kāds cits.

-     Vai gaismas bija ieslēgtas, kad jūs atgriezāties tajā vakarā?

-     Domāju, ka vajadzēja būt, bet neievēroju. Viņš mirkli padomāja. Jā, bija.

-     Vai jūsu sieva jau bija šeit, kad atgriezāties?

-     Jā. Viņa zināja, ka atbraukšu ap astoņiem, tāpēc atnāca mājās pagatavot vakariņas.

Vai viņā pazibēja nemiers, vai arī Tenetam bija izlicies? Katru reizi, kad tika pieminēta misis Baiflīta, viņas vīrs izskatījās uztraukts. Būtu interesanti redzēt viņus abus kopā.

-     Un jūs sakāt, ka tūlīt pat sēdāties pie vakariņām?

"Droši vien virtuvē," nodomāja Tenets. Šajā istabā nebija ēdamgalda. Varbūt viņi ēdienu uzliek uz paplātes. Inspektors jau pavēra muti, lai pajautātu, bet tad pārdomāja. Varbūt tas jau pārrunāts īsajā brīdī, kuru viņš palaida garām, domājot par nelaimes gadījumu. Viņš nedrīkst ļaut savām domām atkal aizklīst tālumā.

Lainhems bija to pamanījis un pacēla uzacis. Jūs gribējāt kaut ko jautāt?

Tenets papurināja galvu.

-    Cik ilgi jūs ēdāt vakariņas?

Baiflīts paraustīja plecus.

-    Ne visai ilgi. Divdesmit minūtes, varbūt pusstundu.

Tātad, kā Baiflīts apgalvoja, kritiskajā laika periodā, kamēr furgons bija stāvējis vientuļš, viņš ar sievu baudījis omulīgu mājas idilli.

Lainhems nebija palaidis to garām.

-    Jūs parasti ēdat tajā laikā?

-     Pārsvarā starp astoņiem un pusdeviņiem, jā. Tad ari viesi vakariņo, un mana sieva ir brīva.

-    Un pēc tam viņa iet atpakaļ uz Hollu?

-     Jā, uz kādu stundu. No deviņiem līdz

' *

desmitiem.

-    Viņa strādā ilgas stundas.

-    Sievai ir brīvas pēcpusdienas un vismaz viena pilna brīvdiena nedēļā.

Dīlija Hemiltone bija izpelnījusies milzīgu savu darbinieku uzticību, nodomāja Tenets. Pagaidām nebija gadījies dzirdēt ne mazāko kurnēšanu.

Lainhems paskatījās pulkstenī.

-  Labi, pateicamies, mister Baiflīt. Tagad ir bez desmit četri, un varbūt jūs varētu pamodināt sievu?

Baiflīts sarauca pieri un tad negribīgi piecēlās. Viņš svārstījās un tad teica:

-    Paklausieties…

Tenets un Lainhems neatbildot gaidīja.

-    Mana sieva… viņai nav labi.

-    Jā, misis Hemiltone mūs brīdināja.

-     Es negribu, lai jūs bez vajadzības viņu uztrauktu.

Zināms kareivīgums.

-     Mēs neesam necilvēki, mister Baiflīt. Gribam uzdot tikai dažus vienkāršus jautājumus.

Baiflīts likās samulsis.

-Atvainojiet! Vienkārši… nu, šis mazulis… viņš ir… Mēs esam precējušies jau piecus gadus un bijām jau atmetuši visas cerības, saprotiet, un tad…

-    Es saprotu.

Baiflīts kādu brīdi šaubījās, it kā meklēdams vēl papildus garantijas, bet tad pagriezās un pazuda durvīs istabas tālākajā galā, aizvērdams tās aiz sevis.

-    Mazliet nervozs, vai ne?

-     Mm, nevaru saprast, vai viņam ir kaut kas aiz ādas, vai arī viņš vienkārši negrib, lai viss šis notikums satrauktu viņa sievu. Skaidrs, ka viņš to ļoti sargā.

-    Domāju, ka to var saprast. Viņi abi gaida pirmo bērniņu, un viņas stāvoklis acīmredzot nav bez sarežģījumiem.

-     Taisnība. Ē… baidos, ka manas domas kādu laiku bija aizklīdušas tālumā, Maik. Kur viņi ēda vakariņas?

-    Virtuvē, ēkas aizmugures daļā.

Tenets piecēlās un piegāja pie grāmatu skapjiem. Viņu vienmēr bija interesējis tas, ko cilvēki lasa. Baiflītu gaume, liekas, bija visai katoliska. Biogrāfijas, pārsvarā vieglas, vienkāršas dzejas izlases, vesels plaukts ar populāri zinātnisku literatūru, kurā bija aptvertas tēmas no ceļojumiem līdz "pašu rokām", un vairāki plaukti ar daiļliteratūru, gan klasika, gan mūsdienu rakstnieki. Apakšējā plauktā, zem vēsturiski romantisku romānu rindas, atradās dažas bērnu grāmatiņas. Tenets notupās, lai apskatītu tās: Elisone Atlija, Beatriče Potere un kādreiz nicinātā, bet tagad atkal godā celtā Inida Blaitone. Ar smaidu gremdējoties atmiņās, viņš izvēlējās Slavenais piecnieks atkal meklē piedzīvojumus, vienu no savām mīļākajām grāmatiņām. Uz iekšējā vāka sīkiem, rūpīgi noapaļotiem burtiem bija rakstīts:

Mona Teilore

Laimas sagatavošanas skola

Bērgas ceļš

Braitona

Saseksa

Anglija

Britu Salas

Eiropa

Pasaule

Visums

Viņš pasmaidīja un parādīja ierakstu Lainhemam.

-    Ierašas daudz nemainās, vai ne? Atceros, ka rakstīju to pats, un varu derēt, ka jūs arī. Un tāpat arī Bens un Bridžita.

-    Jā, nešaubos, ka arī manējie to rakstīs, kad pienāks laiks. Jaukā vietā viņi dzīvo, vai ne? Patiešām, mazliet negaidīti. Neliekas tipiski apzaļumotājam, vai ne?

-     Droši vien viņš mīl dzīvi. Varbūt viņiem patīk strādāt kopā. Tagad Tenets pētīja plates un ierakstus. Populāra klasiskā mūzika. Džilberts un Sulivans, vecas popdziesmas, nekā no jaunākajiem ierakstiem. Viņš gandrīz jau sadzirdēja, kā Bens un Bridžita novelk "garlaicība".

-    Laiks iet, vai ne? Lainhems kļuva nemierīgs.-

-    Ja misis Baiflīta ir gulējusi, tad vajadzēs dažas minūtes, lai savestu sevi kārtībā.

-     Vai šefs gaida, ka jūs šodien atkal ziņosiet?

-     Baidos, ka jā. Tenets atgriezās savā krēslā.

Lainhems pasmīnēja.

-    Tie jau vairs nav joki. Domājat, ka viņš skries šurp katru dienu tāpat kā šodien?

-    No visas sirds ceru, ka nē. Cenšos iestāstīt sev, ka šie jaunievedumi drīz viņam apniks.

-    Tā būtu prātīgāk, vai ari izcelsies dumpis.

-     Labi, labi, Maik. Jūs to neesat teicis. Bet, ja esat, es neesmu dzirdējis. Un nenovirzieties no lietas! Tas man krīt uz nerviem.

-    Jūs pats pirms mirkļa bijāt novirzījies. Lainhems saīdzis ieslīga savā krēslā. Nevaru ciest tādu nīkšanu.

-    Interesanti, vai pēcnāves slēdziens jau ir gatavs?

-    Ap šo laiku jau vajadzētu būt.

-     Doktors Mellerds apsolīja, ka, ja būs kaut kas interesants, tad dos ziņu, un, tā kā nekā nav, tad izskatās, ka no slēdziena lielu palīdzību nav ko gaidīt. Es jau sāku domāt, Maik, ka šī lieta tā arī neatrisināsies.

-  Tādi vārdi neizklausās pēc jums, bet es saprotu, ko jūs domājat. Un piekritu, neredzu lielu perspektīvu pierādīt vainu pat tad, ja atradīsim vainīgo. Tomēr mums ir bijušas lielas arī pirms tam, kad jūs teicāt to pašu, un beigās mēs tomēr pierādījām, vai vismaz jūs.

-     Mm. Tenets sāka just miegainību. Ja būs vēl ilgāk jāsēž šajā tik ērtajā krēslā, viņš iemigs. Pirmās pāris dienas šāda izmeklēšana ir ļoti nogurdinoša. Tik daudzus cilvēkus jāsatiek, tik daudzus pavedienus jāšķetina, tik daudzus secinājumus jāizdara, tik daudzus iespaidus jāuzsūc. Bija labi, kamēr lieta virzījās uz priekšu, bet, ja gadījās apstāties un zaudēt impulsu… Viņš strauji piecēlās un piegāja pie loga, mēģinot sapurināt sevi.

-    Nu jau viņi nenāk pārāk ilgi.

-     Varbūt sasējuši palagus un aizlaidušies pa logu, Lainhems smējās.

-    Ha, ha. Ļoti smieklīgi. Tenets vērās pagalmā. Debesis atkal bija apmākušās, un atkal agri sāka tumst. No savas darbnīcas parādījās Tillers un pa bruģi aizstūma ķerru. No šejienes bija lielisks skats uz visu pagalmu līdz pat mājas galam. Tillera māja atradās šīs pašas puses tālākajā galā, bet Hemiltona kantoris labā stūra korpusā. Jebkuram no viņiem vajadzētu labi saredzēt Mārtindeilu,ja tas iznāktu pa aizmugures durvīm, it īpaši tāpēc, ka pagalms bija labi apgaismots.

Tenets pateica to Lainhemam.

Arī tas pienāca paskatīties.

-    Jā, un tajā spilgti rūtotajā mētelī viņu varētu viegli pazīt. Bet kādēļ jāiet pa aizmugures durvīm, ja ir priekšējās?

Tenets paraustīja plecus.

-     Varbūt negribēja foajē satikties ar viesiem? Nav viegli apzināties, ka jūsu māju pārņēmis kāds cits un visiem bez izņēmuma ir tādas > >

pašas tiesības kā jums. Vai…

Viņi abi pagriezās, kad atvērās durvis un ienāca Baiflīti. Baiflīta roka bija aplikta sievas pleciem. Viņai mugurā bija tā pati garā, tumši zaļā kleita, droši vien mājas pārvaldnieces forma. Acīs vēl redzēja miegu, un viņa likās satraucoši bāla un trausla.

-    Piedodiet, ka liku jums gaidīt, inspektor, viņa smaidīja. Baidos, ka šajā periodā man vajadzīgs ilgāks laiks, lai sakārtotos pēc miega.

-    Tam patiešām nav nekādas nozīmes, misis Baiflīta. Piedodiet, ka atkal apgrūtinu jūs, bet baidos, ka ir vēl pāris nelielu jautājumu…

-    Es saprotu.

Viņa un Baiflīts apsēdās. Vīrs saņēma, viņas roku. Tā abiem sēžot blakus, Tenets ievēroja, ka viņiem jau sāk veidoties tā pārdabiskā līdzība, kāda reizēm novērojama laulātiem draugiem, kuri ir ļoti tuvi. Viņš bija pamanījis to jau agrāk un vēlreiz ar izbrīnu centās izprast, kur tā slēpjas. Sejas izteiksmē, attieksmē vienam pret otru, tikko pamanāmos žestos vai ieradumos, neapzināti pārņemtos vienam no otra? Vai tā notiks arī ar viņu un Džounu?

-     Mēs tikai mēģinām salīmēt kopā mistera Mārtindeila otrdienas gaitu uzskaitījumu, un, kad vakar satikāmies ar jums, jūs aizmirsāt pastāstīt, ka tajā vakarā pēc vakariņām esat satikusies ar viņu.

Viņš vēroja, kā bālajā, gandrīz caurspīdīgajā ādā lēnām ieplūst sārtas nokrāsas ēna. Interesanti, vai Mona atceras viņu vakardienas sarunu tikpat skaidri kā viņš?

"Vai jūs vispār viņu vēl satikāt pēc vakariņām?"

"Nē."

Viņa ar grūtībām papurināja galvu.

-     Šķiet, ka jūs brīnāties, kāpēc es nepateicu par to pirms tam, bet… Viņa paskatījās uz vīru. Tenets pamanīja, ka, Baiflītam pamājot ar galvu, viņas rokas tvēriens kļuva ciešāks.

-     Vienkārši tas likās tik neveikli,, tik mulsinoši…

Cerams, ka Mārtindeils viņas stāvoklī nebija mēģinājis Monai tuvoties?

-    Es tikai veicu parasto ikdienas mājas apstaigu, ko daru vienmēr šajā laikā, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā lampas ieslēgtas, aizkari aizvilkti, tamlīdzīgas lietas un, kad gāju pa gaiteni garām ķīniešu numuram, durvis atvērās un parādījās Mārtindeils. Viņš teica, ka vēloties parunāt ar mani, un tā es iegāju iekšā. Viņš… Mona atkal paskatījās uz vīru un saņēma drosmi. Tas bija pretīgi! Viņš sāka nu iztaujāt mani par viesnīcu. Sāka ar jautājumu, cik ilgi es šeit strādāju, vai man te patīk, un tad sāka uzdot visai specifiskus jautājumus par personāla skaitu, cik daudz viesu mums ir, par personāla algu, brīvdienām un tamlīdzīgi… Es pat nezināju, ko atbildēt…

Viņa sāka uztraukties, un Baiflīts atkal aplika roku viņas pleciem. Mona papurināja galvu.

-    Es gribēju teikt, ka zinu, ka viņš ir misis Hemiltones brālis, bet man tomēr neliekas, ka viņam ir tādas tiesības… Centos būt laipna vai izlikos, ka nezinu, ko atbildēt, bet viņš uzstāja… Beigās pateicu viņam, ka diemžēl nejūtos tiesīga sniegt viņam tāda veida informāciju bez misis Hemiltones atļaujas, bet Mārtindeils atbildēja, ka labāk būtu, ja es sāktu pierast pie domas, ka galu galā no šī brīža būšu pakļauta viņam un nevis misis Hemiltonei… Pajautāju Mārtindeilam, vai viņš uzskata, ka misis Hemiltone vairs nevadīs viesnīcas darbu, un viņš atbildēja, ka vadīs, bet īpašnieks būs pats un visiem vajadzēs pierast pie šīs domas. Teicu, ka man joprojām liekas, ka vajadzētu palūgt misis Hemiltones atļauju sniegt šādu informāciju. To sakot, biju mazliet nervoza, jo galu galā, ja misteram Mārtindeilam patiešām pieder šī vieta, tad viņš ir mans darba devējs un var sadusmoties, pajautāt, vai es uzskatu viņu par meli, vai kaut ko tamlīdzīgu, bet viņš tikai pasmējās un teica, lai eju un jautāju misis Hemiltonei. Un vēl viņš augstu vērtējot personāla uzticību un parunāšot ar mani pēc tam, kad būšu parunājusi ar misis Hemiltoni.

-    Un jūs runājāt ar viņu?

-     Ne tūlīt. Pusceļā satiku kādu no viesiem, un tas man aizņēma dažas minūtes, un tad izrādījās, ka misis Hemiltone aizbraukusi uz staciju pakaļ Edemam. Tad atgriezusies viņa iegāja tieši viesistabā uz kokteiļiem ar viesiem misis Hemiltone to dara vienmēr pirms vakariņām, un tad man bija jānāk pagatavot tev vakariņas, vai ne, Dez, un tā es satiku misis Hemiltoni tikai pēc deviņiem.

-     Un viņa apstiprināja mistera Mārtindeila teikto?

-Jā.

-    Kāpēc jūs nepastāstījāt to vakar?

Viņa paraustīja plecus.

-    Nelikās nekas svarīgs.

Tenets nopūtās.

-    Ak, kaut cilvēki ļautu izlemt man, kas ir svarīgi, kas nav.

Viņa iekoda lūpā.

-    Atvainojiet!

-     Nekas. Jūs pastāstījāt to tagad… Pirmīt mēs jautājām jūsu vīram, vai viņš gadījumā vakarā nav pamanījis furgonu izbraucam no pagalma. Viņš teica, ka nē, bet jūs? Vai nemanījāt?

Viņa papurināja galvu.

-     Un vēlāk? Sems Tillers atbrauca no krodziņa desmitos trīsdesmit.

-     Es neredzēju, teica Baiflīts. Un tu, dārgā?

Viņa vēlreiz papurināja galvu.

-    Un pēc tam?

Viņa svārstījās.

-    Es kaut ko dzirdēju…

-    Cikos?

-    īsi pēc tam, kad mēs aizgājām gulēt. Kādu ceturksni pāri vienpadsmitiem. Dzirdēju, ka tiek iedarbināta mašīna un kāds aizbrauc un pēc kāda laika atgriežas. Nožēlas pilna, Mona pasmaidīja. Pēdējā laikā man nav visai labs miegs.

Tenets atcerējās Džounas nemiera pilnās naktis cerību pēdējos mēnešos.

-    Saprotu… Vai jūs dzirdējāt vienu mašīnu atgriežamies, vai divas?

-    Liekas, ka divas.

-    Un cikos tas bija?

-     Atvainojiet, bet es neievēroju. Man nelikās, ka tas ir kas svarīgs.

Tenets piecēlās.

-     Ir vēl viens jautājums, kuru es gribētu uzdot jums abiem. Vai kāds no jums kaut kādā nolūkā tajā vakarā izmantoja furgoniņu?

Acīmredzot viņi saprata jautājuma nozīmīgumu. Nepaskatoties viens uz otru, abi vienlaicīgi pakratīja galvas.

-     Mums nebija tādas vajadzības. Baiflīta balss skanēja nelokāmi.

Kad viņi bija uzmanīgi uztaustījuši ceļu lejup pa kāpnēm un izgājuši ārā, Lainhems jautāja:

-    Vai jus ticat viņiem, ser?

Tenets pāris reizes ieelpoja tīro, auksto āra gaisu. Viņš paraustīja plecus.

-     Grūti pateikt. Misis Baiflīta tik slikti izskatās, un viņš tik uzmanīgi rūpējas par sievu…

-    Protams, pēc tā, ko viņi mums pastastīja, var domāt, ka tiem bijis zināms iemesls, vai ne, ser?

-     Jūs domājat, ka viņi varētu baidīties pazaudēt savu omulīgo ligzdiņu, ja virsroku ņemtu Mārtindeils? Mazliet par plānu, vai jums tā neliekas? Laba pārvaldniece un šoferis, amatnieks noteikti vienmēr var atrast darbu.

-    Bet ja viņa ir cerībās un ar veselību nav visai spoži, un vēl viss pārējais? Domāju, ka nav nemaz tik vienkārši.

-    Tā laikam ir.

Kad viņi iekāpa savā lendroverā, pagalmā iedegās gaismas. Baiflīts teicis taisnību, visa teritorija bija labi apgaismota. Vai Mārtindeils bija soļojis cauri šim gaismas aplim, gājis ceļu pretī savai nāvei?

Tenets jau pirms tam bija teicis Lainhemam, ka sācis šaubīties, vai to vispār kādreiz noskaidros.

XVI

Ieradies mājās ap astoņiem trīsdesmit, Tenets pārsteigts virtuvē atrada Bridžitu kopā ar Džounu. Viņš noskūpstīja abas.

-    Domāju, ka tu šovakar strādā, Bridžit.

-     Mendija gribēja samainīties, tāpēc .šodien nostrādāju pusdienas maiņā.

Pat to zinot, Tenets nebūtu cerējis sastapt viņu mājās. Viņš noturējās, to nepateicis. Bridžita dzīvoja tik aktīvu sabiedrisko dzīvi. Savos septiņpadsmit gados meita jau bija ziedoša, sievišķīga būtne seja un augums bija zaudējuši tuklumu, kurš tā bija apgrūtinājis viņas dzīvi pusaudzes vecumā, un, ejot ārpus mājas, Bridžita vienmēr pamanījās izskatīties moderna, lai gan viņas garderobi nevarēja nosaukt par bagātu. Šovakar meita bija ģērbusies džinsu biksēs, treniņjakā, bezkrāsainā vīriešu kreklā un maisveidīgā, gandrīz līdz ceļiem garā svīterī, kura piedurknes bija pavirši savilktas līdz elkoņiem.

Tenets paraustīja tās.

-    Šo svīteri es kaut kur esmu redzējis.

Tēlotā pazemībā viņa apvija rokas tēvam

ap kaklu.

-     Es jau zināju, ka tu nerāsies. Tu taču nedusmojies, vai ne?

-     Tādi laiki pienākuši, kad pats savā mājā neko vairs nevar uzskatīt par savu.

-     Nerunā tik daudz! pukojās Džouna. Starp citu, mēs vēl neesam ēdušas. Sarunājām, ka gaidīsim līdz deviņiem, jo cerējām, ka līdz tam laikam tu būsi mājās. Veselu mūžību neesam kopā vakariņojuši.

Tenets staroja.

-    Jauki. Viņa neregulārā darba laika dēļ kopīgas ģimenes vakariņas bija gandrīz nereāls sapnis. Kad bērni vēl bija mazi, viņš vismaz zināja ja atgriezīsies mājās puslīdz normālā laikā, viņi varēs paēst visi kopā, bet vēlāk, it īpaši tad, kad Bridžita bija beigusi skolu un sākusi strādāt restorānā, kopīgas vakariņas kļuva par arvien retāku notikumu. Kā ar Benu? Vai viņš vēl nav nomiris badā?

-    Es piestūķēju viņu ar sautētām pupiņām un grauzdiņiem, kad viņš pārnāca no skolas, Bridžita smaidīja.

-    Tādā gadījumā iešu nomazgāt rokas.

Uzkāpis pa kāpnēm, viņš atcerējās, ka abi

ar Džounu bija apņēmušies nopietni parunāt ar Bridžitu par viņas vēlajiem vakariem un izklaidēm, nezināmos virzienos. Teneta sirds notrīcēja. Būtu žēl sabojāt jauko, kopīgi pavadāmo vakaru. Varbūt atlikt sarunu uz citu reizi? Viņš nikni paskatījās uz sevi vannasistabas spogulī un papurināja galvu. Nē. Tas jādara sava sirdsmiera labad. Vienīgā problēma kā izvēlēties piemērotu bridi.

Kad Tenets nonāca lejā, vakariņas jau bija gatavas.

-    Izskatās lieliski, Tenets teica. Kas tas ir?

Bridžita izskatījās iepriecināta.

-    Cālis ar papriku un sīpoliem.

-     Gatavoja Bridžita, palielīja Džouna. Neburkšķi, Ben, viņa piemetināja.

Bens sadrūma un sāka stūķēt ēdienu, cik ātri vien spēja.

-    Man vēl jāpilda mājasdarbs.

-     Nezinu, kā tu vari sajust garšu, rijot tādā ātrumā, Bridžita bija neapmierināta.

-     Kas tad tev! Tev jau vairs nav jāmācās. Cita darba nav, kā tikai izpriecas.

-     Es tā neteiktu. Strādāju taču, un tu to zini.

-     Un tas saucas darbs? Pāris stundas dienā? Es gan būtu priecīgs par tādu darbu.

-     Pietiek, Tenets apsauca viņu. Atceries, ka Bridžitai arī vajadzēja iziet cauri visam tam, ko tagad dari tu.

Bens nolika nazi un dakšiņu.

-    Pudiņš būs?

-     Visam savs laiks, teica Džouna. Mēs vēl ēdam.

Bens atbīdīja krēslu un piecēlās.

-     Nu, es nevaru slaistīties apkārt. Ēdīšu to savā istabā mācoties.

-     To tu nedarīsi, Džouna bija kategoriska, bet tad atmaiga:

-     Klausies, Ben! Mēs veselu mūžību neesam vakariņojuši kopā. Atslābinies mazliet! Baudīsim šo vakaru, labi?

Viņa acīs bija dusmas.

-    Tad es neēdīšu vispār! Un viņš izmetās

ārā.

-     Ben! Tenets puspacēlās, bet tad atkal apsēdās un ar nožēlas pilnu skatienu pavērās Džounā. Nu, labi, nav ko uztraukties. Gluži labi saprotu, ka viņam ir grūti baudīt tādas laiskas vakariņas, kad rokas pilnas darba.

-     Pēdējā laikā viņš ir pilnīgi neciešams, teica Bridžita.

-      Kā tu labi zini, viņam nav viegli iedzīvoties jaunajā skolā, teica Tenets. Tas jāņem vērā.

-     Bet to viņš vienmēr izgāž uz mani. Manas drēbes, mana kosmētika, es pārāk ilgi aizņemot vannasistabu vai…

-     Man liekas, teica Džouna, sākdama novākt traukus, ka tavā rīcībā viņu kuut kas kaitina.

-    Bet kas?

-    Nu, parasti jūs satikāt ļoti labi. Tagad tev priekš brāļa neatliek laika vismaz viņam tā liekas. .

Tagad sapīka Bridžita. Viņa piecēlās, paņēma atlikušos traukus un tā šķindināja tos, ka Džouna sarāvās.

-     Kas tad man būtu jādara? Jāņem viņu sev līdzi? Kurš gan grib, ka visu laiku kaklā karājas mazais brāļuks?

Viņa izmetās ārā, bet Džouna pārspīlētā, uzspēlētā izmisumā paraustīja plecus.

-    Pēdējā laikā es vienmēr esmu tā vainīgā. Nē, viņa teica, kad Tenets bija piecēlies, nepūlies tagad to noskaidrot! Mēs pašas tiksim galā.

Viņas abas atgriezās ar citrona pudiņu un deserta traukiem. Džouna neveiklā klusumā sāka klāt galdu.

-     Paklausies, viņa teica, es taču nesaku, ka tev vajadzētu visur iet kopā ar Benu, nebūt nē, bet šis brālim ir grūts periods, un, ja tu varētu atrast kaut nedaudz laika priekš viņa…

-    Bet Bens vienmēr mācās! Un, kad ne, es neesmu mājās.

Tenets noķēra Džounas skatienu. Tā bija bezvārdu saruna.

"Neaizmirsti, ka mums jārunā ar viņu…"

"Zinu."

Bridžita nebija muļķe.

-    Ko tas nozīmē?

-    Kas? jautāja Džouna.

-    Tā saskatīšanās. Jūs ar tēti saskatījāties.

Tenets nopūtās. Šis nebūs tas piemērotākais brīdis sarunai. Varbūt atlikt? Bet jautājums bija sasāpējis, un Tenets saprata ja paskatās reāli, tad īstais brīdis pateikt to, kas viņam jāsaka, var nepienākt nekad. Kādēļ šai jaunatnei ir tik smagi raksturi? Tomēr Tenets negribēja padoties morālai šantāžai un baidīties no delikāta sarunas temata tikai tāpēc, ka tas var izsaukt dusmu izvirdumu un sliktu garastāvokli.

-    Labi, tagad, kad tu esi pamanījusi to…

Bridžita izbolīja acis.

-    Kas atkal?

-     Bridžit, es gan domāju, ka tas nav godīgi! Džouna bija sadusmojusies, lai gan tas nebija viņai raksturīgi. Vai mēs tevi daudz esam ierobežojuši, ja runa ir par to, ko tu dari, kur ej vai ar ko ej?

-     Ha! Tad, lūk, kas! Bridžita nolika karoti, kuru nupat bija paņēmusi, atslējās pret atzveltni un sakrustoja rokas. Labi, parunāsim. Ko es tagad atkal esmu izdarījusi?

"Mīlīgās ģimenes vakariņas acīmredzot aizgājušas pagātnē, nodomāja Tenets. Viņš kļuva ass."

-    Pietiek, Bridžit! Mēs ar māti gribam, lai starp mums un tevi notiktu saprātīga pieaugušu

cilvēku saruna. Lūdzu, mēģini nomierināties!

-     Ar "saprātīgu sarunu" jāsaprot, ka jūs uzstādīsiet noteikumus, kuri man būs jāpilda.

-     Tu spried nepareizi. Es domāju tieši to, ko teicu, mēs gribam saprātīgu sarunu. Tā ir tāda saruna, kurā abas puses pauž savu viedokli un rezultātā tiek sasniegts kompromiss. Un tagad, vai tu klausīsies, vai arī uzvedīsies kā sabojāts pusauga skuķis?

Viņa nikni paskatījās uz tēvu.

-     Ā, tad, lūk, kas es tagad esmu, vai ne? Sabojāts pusauga skuķis? Atstūmusi krēslu, viņa gribēja celties augšā.

Tenets uzlika plaukstu meitas rokai un apturēja viņu.

-     Nē, Bridžit, pagaidi! Atbildi uz vienu manu jautājumu!

-     Kādu? Viņa joprojām dusmīgi skatījās uz tēvu.

-     Vai tu vari pavisam godīgi pateikt, ka mēs esam tie vecāki, kuri ar smagu roku uzstāda noteikumus un uzskata, ka tev tie jāpieņem, vēlies tu to vai ne?

Bridis klusuma. Viņa kodīja iekšlūpu un, uzbudinājuma pārņemta, nespēja dot godīgu atbildi.

-     Domāju, ka nē, galu galā Bridžita negribīgi izgrūda.

-    Labi. Vai tādā gadījumā tu vismaz varētu noklausīties to, kas mums sakāms, un tad padomāt, vai arī šoreiz mūsu teiktais tev šķiet kas nepamatots?

Bridžita vēl svārstījās, bet tad Tenets juta, ka meitas rokas saspringtie muskuļi atslābst. Tomēr atbilde vēl skanēja īdzīgi:

-    Nu, tad sāc! Tiksim ar to skaidrībā.

Tenets brīdi klusēja, mēģinot sakārtot domas. Jau ar pirmo reizi viņam nekļūdīgi jātrāpa mērķī.

-     Vai tu vari saprast, ka mēs, tavi vecāki, reizēm esam spiesti uztraukties par tevi?

-    Ak, tēti!

-     Jā, es saprotu, ka tas tevi var kaitināt. Būdami jauni, mēs nevēlamies, ka kāds ierobežotu mūsu brīvību. Bet es gribu, lai tu skaidri saprastu mēs ari negribam to darīt. Mēs pazīstam tevi un ticam, ka tu esi prātīga, bet tajā pašā laikā mēs gribētu, lai mums ap sirdi būtu mazliet mierīgāk. Tāpēc mēs lūdzam, lūk, ko: ja tu zini, ka atgriezīsies mājās vēlu, vienkārši piezvani, lai mēs to zinātu, un, ja tu kaut kur dodies, mēs gribētu zināt, ar ko tu ej un uz kurieni. Tā, lūk!

-     Bet tas nav iespējams! Bridžita uzliesmoja. Simtiem reižu esmu to mammai teikusi!

Kā es varu pateikt, kur eju, ja pati nezinu! Jūs nesaprotat! Teiksim, es satieku Sjū. Viņa varbūt ir sarunājusi satikties ar citiem, un, kad mēs visi esam kopā, mēs sakām: "Nu, kur šovakar ejam?" Tie var būt ķegļi, var būt krodziņš ak, neskaties tā uz mani, tēt! Mūslaikos ir citādi. Uz krodziņu iet visi, jā, es zinu, ka man vēl nav astoņpadsmit, un tāpēc apsolu jums, ka alkoholu es nelietoju un nelietošu. Patiešām nē. Bet krodziņš ir vieta, kur mūsdienās cilvēki salasās… Vai ari mēs ejam uz McDONALDS. Ja kādam ir mašīna, braucam uz SKURSTENI Bidendenā vai uz ungāru restorāniņu Tēnbridžā, Velsā… un arī par to jums nevajadzētu uztraukties. Tas, kurš brauc, nekad nelieto alkoholu. Mēs par to pārliecināmies, jo negribam jau nonākt morgā.

Paklausies, mīļumiņ, tu kļūdies, domājot, ka mēs to nesaprotam. Saprotam. Bet mēs saprotam arī, kur slēpjas mūsu problēma. Mēs zinām, ka tev tas tā notiek, un viens no iemesliem, kāpēc mēs par šo jautājumu līdz šim neesam runājuši, ir tāds, ka mēs patiešām nezinājām, kā šo problēmu atrisināt. Bet tagad šķiet, ka man ir izdevies atrast iespējamo izeju. Tomēr, pirms uzzinu tavas domas šajā jautājumā, es gribētu uzzināt, vai tu vari saprast, par ko mēs uztraucamies. Vai tu nesaproti, ka, nezinot, kur tu esi, iedomājoties, ka mēs pat nezinātu, kur tevi meklēt, ja gadījumā notiktu kaut kas slikts un tu nepārnāktu mājās… un neboli tā acis! No sava darba es daudz labāk zinu, cik bieži šādas lietas notiek. Ja tu būtu satikusi kādus no tiem izmisušajiem vecākiem, kurus man ir nācies satikt… Bet, nu labi, vai tu saproti, ko es mēģinu pateikt?

-    Domāju, ka jā.

-     Labi, tad, lūk, ko es piedāvāju. Lai tu dzīvo kā līdz šim satiecies ar draugiem, brauc visur, kur vien jūs vēlaties, bet ar vienu mazu noteikumu. Lai kur tu arī aizbrauktu, piezvani un dažos vārdos pasaki, kur esi! Tas arī viss. Un tas aizņems tikai dažas sekundes, bet mums vairs nebūs jāuztraucas.

-    Viņi kritīs zemē no smiekliem, Bridžita tēloja bērna balstiņu. Atvainojiet, man jāaiziet piezvanīt māmiņai un tētiņam, lai viņi zinātu, kur es esmu.

-     Vai tu tiešām nevari nebūt tik neciešama? Tev nav jāsaka viņiem, kam ej zvanīt. Vai arī padari viņu acīs mūs par briesmoņiem, gāz visu uz mums. Mēs neiebilstam…

Viņa iekodā lūpā un iegrima domās.

Ko viņš darīs, ja meita atteiksies? Tenetam nebija nodoma tēlot tirānu un uzstādīt ultimātus,

kurus pēc tam Bridžita nespētu izpildīt. Tādas prasības nekad neiedarbotos un vēl vairāk sabojātu tās, pamatos labās un veselīgās, attiecības, kuras, neskatoties uz pašreizējo problēmu, valdīja viņu starpā.

-     Paklausies, viņš teica, kad klusēšana bija ievilkusies, varbūt tu vismaz piekristu izdarīt eksperimentu uz kādu nedēļu, teiksim? Ja tas nedarbosies un apgrūtinās tevi, mēs padomāsim atkal, paskatīsimies, vai nevaram atrast kaut ko citu. Varbūt tev ir kāds savs priekšlikums…?

Viņa papurināja galvu.

-     Pašlaik es neko citu izdomāt nevaru… Un tad pēkšņi kapitulēja. Nu, labi. Es piegriezīšu. Kādēļ gan ne?

Atvieglojuma sajūta bija neaprakstāma. Tenets jutās tā, it kā būtu uzvarējis nogurdinošās sacensībās.

-     Labi! Kolosāli! Viņš paskatījās uz neskarto pīrāga gabalu. Tagad viņš spēs to baudīt. Un pēc tam gabalu uznesīs Benam.

Parasti pēc vakariņām viņi kopā ar Džounu mazgāja traukus, bet šoreiz Bridžita uzstāja, ka izdarīs visu viena.

-     Ejiet, atpūtieties, kamēr vēl es to ļauju.. Vēlāk ienesīšu jums kafiju.

Tenets un Džouna viens otram blakus atlaidās uz dīvāna.

-      Viņa tiešām ir jauka, vai ne? jautāja Džouna. Ja palūkojas apkārt un redz visas tās ķibeles, kādās iekļūst tik daudzi no šiem jaunajiem cilvēkiem, tad varam skaitīt, ka mums vēl ir ļoti paveicies.

-    Pagaidām.

-     Pagaidām. Pašlaik man liekas, ka visu laiku kritu viņai uz nerviem.

-     Meita laikam ir ļoti līdzīga tev, jo līdz šim spējusi piedot visas tavas kļūdas. Vēlāk viņa no tā izaugs.

Džouna nopūtās.

-    Laikam gan. Jā. Atceros, kā kāds cilvēks reiz stāstīja par savu meitu. Pusaudzes gados viņa bijusi absolūti neciešama, padarījusi vecāku dzīvi par elli, bet pēc vairākiem gadiem, būdama tā ap divdesmit pieci, viņa kļuva par gluži citu meiteni: laipnu, uzmanīgu, taktisku. Tīrais prieks. Tad viņa mēdza teikt savam tēvam: "Zini, tēt, kad es atceros, kāda biju pusaudzes gados, tad vienkārši nesaprotu, kā jūs ar mammu varējāt tikt ar mani galā." Tāpat, kad man ar Bridžitu izceļas strīds vai arī jūtu, ka man nav taisnība un es lieku viņai uztraukties, tādās reizēs.es sev atgādinu, ko teica šis cilvēks, un pasaku sev ja es griezīšu zobus un palikšu pie sava, tad tas novedīs strupceļā.

-     Tev taisnība. Es pilnīgi tam ticu. Tenets plati nožāvājās. Atvaino!

-     Esi noguris. Tu arī izskaties noguris. Slikta diena?

Ienāca Bridžita ar divām kafijas tasēm.

-    Iešu vannā un izmazgāšu matus.

-    Labi, mīļumiņ. Paldies. Viņš pagaidīja, kamēr meita bija aizgājusi, un tad teica: Nē, ne slikta, nē, bet tu zini, kā tas notiek lietas sākuma stadijā. Un šefa uzvedība arī nenāk par labu.

-    Jā? Kāpēc?

-      JOKS. Viņš atcerējās, ka noteikti jāizskata Drako izsniegtā informācijas lapa.

-    Kas par lietu?

-     Viņa jaunā kampaņa. Es jau stāstīju, ka tā rūgst. Nu, un te nu tā ir. JOKS. J-O-K-S. Tas nozīmē: JAUNIEVEDUMI, ORGANIZĀCIJA, KĀRTĪBA un SISTĒMA. Beidz smaidīt! Šis akronīms ir radīts ar nolūku. Viņš domājis, ka ar to sniegs mums kādu atslodzi! O, viņš ir pietiekami viltīgs. Zina, kā saldināt biķeri. Lai gan, patiesību sakot, un tu varbūt tam neticēsi, bet šopēcpusdien Drako man atvainojās!

-    Ko viņš izdarīja?

-    Tā ir taisnība.

Džouna ieritinājās ērtāk, pievilkdama sev klāt zeķēs ģērbtās kājas.

-    Pastāsti!

Viņa vienmēr bija uzmanīga klausītāja. Abiem sarunājoties, Tenets iedomājās, cik liela nozīme ir tam, ka Džouna ir šeit, ka viņš var dalīties ar sievu šajos retajos, klusajos mājās kopīgi pavadītajos vakaros. Viņam kļuva žēl Mārtindeila, kurš droši vien tā arī nekad neuzzināja, ko nozīmē mājas omulības jaukumi. Liekas, ka patiesībā neviens nesēro par viņa aiziešanu. Tik daudzi slepus ir baudījuši atvieglojumu vai pat priecājušies par viņa nāvi. Tenets sāka prātot par ietekmēm, kuras iedarbojušās uz Mārtindeilu un padarījušas viņu par to, kas viņš bija, par vīrieti, kurš nespēja izveidot ilgstošas saites ar sievieti. Var būt, ka viņam tas pat nebija vajadzīgs. Lai gan likās, ka viņš saglabāja pieķeršanos savai pēdējai franču mīļākajai. Bet varbūt viņš vienkārši bija atradis ērtu apmešanās vietu un centās pārliecināties, vai nav to pazaudējis. Pazīstot Mārtindeilu, tas likās daudz ticamāk. To visu Tenets pastāstīja Džounai.

-     Mm, viņa kļuva domīga. Viņš tiešām neliekas no tām jūtīgākajām dvēselēm. Liekas, ka praktiski katrs, kurš ar viņu saticies, ir uzsācis ķildu.

-     Tieši tā. Sākumā man likās dīvaini, ka cilvēki ceļ augšā vecos strīdus ar tādu sparu, it kā tie būtu notikuši tikai vakar, bet, kad misis Baiflīta pastāstīja, kā viņš centies gluži nekaunīgi izprašņāt viņu, tad iedomājos, ka Mārtindeils acīmredzot spēja izlikties valdzinošs, ja pats to gribēja, bet, ja ne, tad neko daudz neuztraucās, vai ir kādu sarūgtinājis, vai nav.

-     Jā, bet mēs gan nerunājam par ikdienišķām lietām, vai ne? Sakropļot uz visu dzīvi to nabaga nelaimīgo zēnu, izpostīt viņa mātes laulības dzīvi, nonāvēt mistera Tillera godalgoto bulli pēc tik daudzu gadu smaga darba, tuvoties precētai sievietei, kuras vīrs ir slavens ar savu greizsirdību…

-      Viņš varēja arī nezināt, ka Fīvers ir greizsirdīgs.

-    Pat tādā gadījumā…

-      Un Džeks Tīliens, fermas pārvaldnieks. Mēs vēl pagaidām nezinām, kas viņam ir pret Mārtindeilu. Tenets nopūtās. Un vispār, kā es jau teicu Maikam, brīžiem sāk likties, ka mēs ejam uz nekurieni.

-    Ak, beidz, dārgais! Pie šīs lietas tu strādā tikai četrdesmit astoņas stundas. Un, ja tu man samaksātu tikai vienu mārciņu par katru reizi, kad esmu dzirdējusi no tevis šādus vārdus…

Gandrīz ikreiz kādā zināmā izmeklēšanas punktā tu sāc šaubīties, vai spēsi atklāt noziegumu.

-     Liekas, ka tev taisnība. Viņam nācās atzīt, ka Džounai ir taisnība. Bet šoreiz ir tāda problēma pat ja mēs atradīsim viņa slepkavu, pieņemot, ka tas nav bijis tīrais nelaimes gadījums, es neredzu perspektīvu to pierādīt.

-    Arī šo es esmu dzirdējusi agrāk! Tu tiksi līdz galam, es zinu, ka tiksi. Esi vienkārši noguris, tas arī viss. Iesim gulēt, un tu redzēsi, ka rit jutīsies gluži citādi.

Tenets cerēja, ka viņai ir taisnība.

XVII

Džounai, kā vienmēr, izrādījās taisnība. Tenets kādu laiku nevarēja iemigt, jo galvā drūzmējās un savā starpā cīnījās dienas iespaidi, beigu beigās viņš aizmiga un labā miegā nogulēja septiņas stundas. No rīta pesimistiskais noskaņojums bija pazudis. Galu galā, pašķielējis skūšanās spogulītī, viņš sev atgādināja, ka tas nebūt nav strupceļš. Būs parādījušies ziņojumi par veselu virkni interviju, ieskaitot sarunu ar algādzi, kuru Džeks Tīliens bija atlaidis no darba. Tenets cerēja, ka tas ir kāds vietējais, kurš spēs apgaismot, kādēļ Tīliens jūt tādu naidu pret Mārtindeilu… Šodien jābūt gatavai arī furgona apskates ekspertīzei un pēcnāves slēdziena rezultātiem.

Ārpus mājas Teneta garastāvoklis uzlabojās vēl vairāk. Spīdēja saule, debesis bija skaidras, un temperatūra uzkāpusi par dažiem grādiem. Pēdējais sniegs bija nokusis, un nu viņi varēs nomainīt lendroveru ar savu mašīnu. Lainhems būs priecīgs.

Svilpodams Tenets sēdās pie darba, bet viņa dzīvespriecīgo noskaņojumu drīz gaidīja nopietni pārbaudījumi. Viņš izbrauca no mājām ar pietiekamu laika rezervi, bet bija tikai pusceļā, kad atskanēja bremžu kaukoņa un priekšā braucošās mašīnas strauji nobremzēja. Atskanēja truls, nelaimi vēstošs krakšķis, un viņa mašīna sasviedās. Braucējs aiz muguras nebija noreaģējis un nepaspēja nospiest bremzes pedāli. Sekoja ilga uzvārdu, telefona numuru un apdrošināšanas kompāniju koordināšu apmaiņa, un tā rezultātā Tenets ieradās darbā tikai dažas minūtes pirms rīta apspriedes. Kā par nelaimi, steidzoties iekšā, Drako pieņemamajā telpā sarunājās ar nodaļas dežurantu. Šefa spalvainās uzacis sāpīgā izbrīnā sacēlās pašas no sevis. Viņš zīmīgi paskatījās sienas pulkstenī.

Lai nepatikšanas būtu pilnīgas, Tenets,. ieraugot Drako, atcerējās, ka iepriekšējā vakarā galīgi aizmirsis izlasīt šefa JOKA lapu. Skaidrs, ka šorīt viņam starp šefa mīluļiem vieta neatradīsies.

Pie sevis lādēdamies, viņš drāzās augšup pa kāpnēm uz savu kabinetu un iegājis norāva mēteli. Lainhems izbrīnā vēroja inspektora steigu.

Tenets nometa mēteli uz krēsla.

-     Nav laika parunāt, viņš elsa. Neliela avārija pa ceļam. Nē, viss kārtībā ar mani. Vai ir kaut kas īpaši svarīgs, ko man vajadzētu zināt pirms apspriedes?

Lainhems paskatījās uz papīriem, kuri mētājās pa galdu.

-    Interesants ir, bet ne svarīgs.

-    Labi. Drīz redzēsimies.

Skriešanai lejup pa kāpnēm bija atlikušas dažas sekundes. Pie Drako durvīm Tenets uz mirkli apstājās, lai pirms iešanas iekšā pāris reizes dziļi ievilktu elpu. Kārtējo reizi viņš bija nokavējies.

Drako uzmeta viņam sānisku skatienu, bet neteica ne vārda. Viņš pagaidīja, līdz Tenets bija apsēdies, un iesāka:

-      Labi. Tagad, kad jums ir bijušas četrdesmit astoņas stundas, lai pārdomātu manus priekšlikumus, varbūt mēs varētu sākt, uzklausot jūsu spriedumus par JOKU.

Tenets ieslīdēja krēslā kādas pāris collas dziļāk, instinktīvi apspiezdams vēlēšanos kļūt neredzamam. Drako asi paskatījās uz viņu. Šefs bija pamanījis Teneta kustību. Tenets atkal saslējās un iztaisnoja plecus. Uzņem to kā vīrs, ar iekšēju smīnu viņš, vidusdienvidnieku manierē stiepjot vārdus, sev teica. Tad no viņa izlauzās aizvainojums. Man prātā ir daudz svarīgākas lietas.

Todijs un Būns acīmredzot bija izpildījuši mājasdarbu. Viens aiz otra tie sniedza konstruktīvus komentārus, bet Tenets pa to laiku iekšēji turpināja attaisnot sevi.

-    Tenet?

-     Ē… Laikam labāk uzreiz teikt patiesību. Diemžēl es biju tik aizņemts ar Mārtindeila lietu, ka tiešām aizmirsu ser, ka jūs šodien gribēsiet zināt mūsu domas par šo jautājumu.

Drako nāsis iepletās.

-    Saprotu.

Iestājās neilga, pārdomu pilna pauze. Tad šefs ierunājās:

-    Nu, labi, varbūt tādā gadījumā jūs pastāstīsiet mums, ko tādu esat darījis.

Ignorējot uzsvaru uz "tādu", Tenets sāka izklāstīt vakar padarīto. Klausītāji uzdeva atbilstošus jautājumus, bet Drako pajautāja:

-    Vai pa nakti ir nācis klāt kas interesants? .

-     Diemžēl neesmu vēl paspējis pārbaudīt, ser, Tenets saniknojās. Drako taču bija redzējis viņu ierodamies dažas minūtes pirms darba sākuma, un viņam vajadzēja saprast, ka Tenetam nav bijis laika izlasīt ziņojumus. Tā bija apzināta viltība, lai iegrūstu viņu bedrē vēl dziļāk. Varbūt šefs atmaksāja par savu vakardienas kļūmīgo soli.

-     Ceļā uz darbu iekļuvu nelielā ceļa negadījumā un tādēļ iznāca aizkavēties.

-     Ceru vismaz, ka avārija nenotika jūsu dēl, Tenet?

-    Nē, ser.

-     Labi. Man nepatīk, ka manus virsniekus pieķer pārkāpjam likumu.

Apspriede beidzās, bet Drako pasauca Tenetu atpakaļ. Viņš sakrampēja rokas aiz muguras un deva pirmo brīdinājuma sitienu, it kā lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru.

-    Klausieties, Tenet. Es saprotu, ka jūs esat ļoti aizņemts ar šo Mārtindeila lietu, bet, kā jūs zināt, tādēļ nedrīkst paslīdēt garām citi jautājumi.

-    Piekrītu, ser.

Vēl viens.sitiens.

-  Man ir radies iespaids, ka jūs ne visai labi izprotat manas jaunās iniciatīvas nozīmīgumu, un tāpēc mēs nevaram sākt ātri un enerģiski rīkoties.

-    Piekrītu, ser.

Vēl viens sitiens.

-    Jāsaglabā līdzsvars, pareizas proporcijas. Ir tik viegli nonākt tādā apsēstībā ar vienu darba aspektu, ka otrs paliek dīkā. Es, protams, nelieku jums darīt to otru tagad, bet katram pašam ir jāseko, lai… Varbūt līdz rītam jūs atradīsiet laiku apdomāt un izteikt savus apsvērumus par JOKU.

-    Es centīšos, ser. Bet…

Sitiens.

-     Es ar nepacietību gaidīšu. Nu, labi, tas arī viss.

Visu ceļu augšup pa kāpnēm un līdz pat kabinetam Tenets nevarēja norimties.

Lainhemam pietika tikai paskatīties uz viņu.

-    Bija jautri?

-     Nejokojiet par to, Maik! Tenets pasniedzās pēc pīpes un sāka to piepildīt, niknām kustībām stūķēdams tabaku.

-    Vai tad bija tik traki?

-    Pateikšu tikai, ka negribētu, lai tas atkārtotos arī rīt.

Ar dusmu uzliesmojumu kāds raksturīgs pīpmaņiem visā pasaulē, un kas arvien vairāk liek tiem justies izstumtiem no sabiedrības, Tenets aizdedzināja pīpi. Lainhemam kārtējo reizi nācās ar to samierināties.

Atvērās durvis, un ienāca doktors Mellerds.

-    Fū! viņš saviebās un sāka vicināt roku, lai izdzenātu dūmu gredzenus, kuri vēlās viņam virsū. Atkal tas pats, Luk? Cik bieži man būs jums jāsaka? Vai es jūtu atmosfēras atdzišanu?

-     Ceļā uz darbu viņam gadījās neliela avārija, paskaidroja Lainhems.

-     Tiešām? Mellerds nobažījies tuvojās Tenetam. Vai ar jums viss kārtībā, Luk?

-     Tad ne jau tur tā lieta, Tenets bija uzbudināts. Avārija nebija nekas. Ar mani viss ir pilnīgā kārtībā.

-     Jūs esat pārliecināts? Negribat, lai es jūs apskatu?

-     Nē, nē. Ja jau jums jāzina, tad mani nupat nolika uz paklāja, tas arī viss.

-     Ak Kungs! Mūsu centīgais šefs atkal nostājies uz kara takas. Par ko tad šoreiz?

Tenets papurināja galvu.

-    Tas nav nekas svarīgs. Vai ir kādi jaunumi priekš mums, doktor?

-     Šeit ir pēcnāves slēdziens. Gribēju piezvanīt jums vakar pēcpusdienā, bet negaidīti uzradās pāris darbiņi…

-     Tas nekas. Tenets zināja, ka, ja būtu kas svarīgs, Mellerds par to neaizmirstu. Tātad nekā negaidīta tur nebija?

-     Faktiski nē. Viss ir šeit, bet vai man pastāstīt jums īsu kopsavilkumu vienkāršā valodā?

-    Lūdzu.

-     Nu, tā, no ieplēsuma mētelī un ievainojuma galvā var spriest, ka upuris triecienu saņēmis no mugurpuses. Pēc manām domām, kad mašīna notrieca viņu, viņš tika pamests gaisā, tad uz sāniem un ar pakausi atsitās pret motora vāka priekšējo malu.

-     Tā ir, teica Lainhems un paskatījās uz Tenetu. Šorīt pienāca arī furgona apskates ekspertīze.

-     Jā, un, kā jau es teicu, turpināja Mellerds, galvenais trieciens bija muguras kreisajā pusē. Tur ir spēcīgi zilumi uz muskuļiem, atsistas nieres un visbīstamākais ievainojums mugurkaula lūzums. Galvaskausa ievainojums ir relatīvi viegls, garāmslīdošs sitiens.

-    Tātad viņš varēja nākt pie samaņas?

-     Viņš arī nāca. Mellerds svārstījās. Tas bija tas nepatīkamākais.

-    Ko tas nozīmē?

-     Domājiet paši! Ņemot vērā, Ica viņu novietoja grāvī tūlīt pēc sabraukšanas…

-      Vienu mirkli, Tenets pārtrauca viņu, jūs teicāt "novietoja". Mugurkaula lūzums nozīmē, ka viņš pats tur nevarēja nokļūt?

-     Viņš noteikti nespēja iet. Varbūt norāpot kādu īsu gabaliņu, bet uz viņa plaukstām nav ne ieskrāpējumu, ne nobrāzumu. No otras puses, aiz viņa nagiem bija smiltis…

Tenets skatījās uz Mellerdu, šausmu pārņemts. Vienā mirklī viņam acu priekšā uzpeldēja aina: ievainotais Mārtindeils grāvī, plāns sniega palags pārklāj viņa seju. Viņš daļēji nāk pie samaņas un, arvien lielāka izmisuma pārņemts, mēģina piecelties sēdus, tad nāk apziņa par situācijas bezcerību, pirkstu nagi izmisīgi skrāpējas gar grāvja sasalušajām malām, un tad gals, stindzinoša bezsamaņa un nāve.

-     Ja viņu tūlīt pat aizvestu uz slimnīcu, viņš atrastos visai smagā stāvoklī, bet vismaz būtu dzīvs. Vai arī, ja būtu vasara, laiks siltāks… Bet šajā gadījumā viņam nebija iespējas, un nav brīnums, ka līdz rītausmai Mārtindeils bija miris.

Tenets papurināja galvu, mēģinot izkliedēt nežēlīgo vīziju, kura negribēja pazust no viņa iztēles ekrāna.

-     Šķiet, ka jūs joprojām nevarat sīkāk noteikt precīzu nāves iestāšanās laiku?

-  Nē, bet, spriežot pēc taisnās zarnas temperatūras un acu šķidruma testiem, nāve varēja iestāties kaut kad pirmajās rīta stundās.

Tenets joprojām jutās satriekts. Viņš paņēma Mellerda sniegto ziņojumu.

-    Nu, paldies, ka atnācāt, doktor.

-    Vai jūs, Luk, esat pārliecināts, ka ar jums viss ir kārtībā, un nevēlaties, lai es jūs apskatu?

-     Nē, tiešām. Kāds idiots man aizmugurē nepaspēja laikā nospiest bremzi, tas ari viss. Vienīgais ievainojums ir manas mašīnas aizmugurei.

-     Neērti jau teikt, kurš te pārkāpj sabiedrisko kārtību, līdzjūtīgi teica Mellerds. Nu, labi, ja nekā vairāk nav…

Tenets noskatījās, kā doktors aiziet, un tad ar nožēlu nolika pīpi. Protams, Lainhemam nebija jācieš tikai tāpēc, ka Drako ir tik neprātīgs.

-    Nejauki, teica Lainhems.

-      Ļoti. Nemaz negribas domāt par to, vai ne? Tad Tenets mēģināja sapurināties. Būs jau labi, Maik. Kas mums šobrīd jauns?

-     Dažādi sīkumi un krikumi. Kā jau teicu, ekspertīze ir pierādījusi, ka viņu notriecis tieši šis furgons.

-    Labi. Vēl kaut kas?

-     Simtiem pirkstu nospiedumu un, protams, nekādas jēgas. Tik daudzi oficiāli drīkstēja to lietot…

-    Tā ir. Neuztraucieties, mēs vismaz droši zinām, ka esam uz pareizā ceļa un vainīgais nav nejaušs garāmbraucējs. Un, ja runājam par garāmbraucējiem, vai pēc paziņojuma televīzijā ir kādi rezultāti?

-     Nekā noderīga, ser. Skaidrs, ka nakts bija kodīgi auksta, un domāju, ka lielākā daļa cilvēku sēdēja pie kamīniem un skatījās televizoru, un šis arī nav no galvenajiem ceļiem, te pārsvarā brauc tikai vietējie.

-    Žēl. Mums ļoti noderētu kāds liecinieks no malas.

-     Neizskatās, ka mums izdosies tādu sameklēt. Jau divas dienas pagājušas…

-    Beidziet gausties, Maik! Vēl kaut kas?

-    Tikai daži sīkumi.

-     Kādi? Sāciet, vecais, mēs nevaram šeit sēdēt visu dienu.

-     Interesanta saruna ar istabeni, kura klāja vakariņu galdu Hemiltoniem un Mārtindeilam viņa nāves dienā. Kā viņa saka, viņa esot dzirdējusi Mārtindeilu sakām, ka viņš taisoties palikt Hollā un pievērsiet uzmanību gatavojoties atjaunot savas vienīgā likumīgā mantinieka tiesības.

-    Tiešām? Kā istabene to visu varēja noklausīties? Hemiltoni taču nebūtu viņas priekšā atklāti runājuši par tādām lietām.

-    Nezinu, ser. Bet man ir iespaids, ka šādi cilvēki iedomājas, ka kalps ir gandrīz vai tukša vieta. Tomēr nē, viņi nav runājuši atklāti. Istabene vienkārši teica, ka atmosfēra bijusi interesanta un, jūtot vielu baumām, viņa sarunu noklausījusies.

-    Skaidrs. Kurš no mūsējiem ar vinu runā-

ja?

-     Svifts, ser. Es ar viņu aprunājos un nojaušu, ka Sviftam nācās krietni papūlēties, lai no viņas šīs ziņas izvilinātu.

-     Droši vien izmantojis savu vīrieša neatvairāmību. Varu iedomāties, ka viņa ir jauna meitene.

Lainhems pasmaidīja.

-    Jā, un skaista.

-    Kāpēc viņa par to nestāstīja agrāk?

-      Dienā, kad atrada līķi, viņai nebija jāstrādā, tāpēc Svifts viņu satika tikai vakar.

-     Un ko vēl viņa dzirdējusi? Lainhems atspiedās pret atzveltni un pasmīnēja. Tikai to, ka Mārtindeils paziņojis Hemiltoniem, ka tie, ja vēlas, ir laipni lūgti palikt un strādāt pie viņa.

-     Viņa māsa lai vada viesnīcu un Hemiltons īpašumu?

Lainhems pamāja.

-  Tas viņam par to: "Esmu pārliecināts, ka mēs varam nonākt pie kādas draudzīgas vienošanās." Un: "Pīrāgs ir pietiekami liels, lai pietiktu visiem."

Lainhems joprojām māja ar galvu.

-     Pilnīgi pareizi. Klasiska tēma, vai ne? Divi tūkstoši akru un Longfordholla.

-    Jā. Jāatzīstas, ka man jau likās aizdomīgs misis Hemiltones stāsts par Semu Tilleru un viņa bulli. Ak, es zinu, ka viņa nospēlēja labu teātri, izrādot nepatiku, bet esmu pārliecināts, ka viņa nebūtu padevusies, ja aiz tā neslēptos kāds iemesls.

-    Jūs domājat lai novērstu uzmanību no

sevis?

-     Jā. Vai meitene nepastāstīja, kā viņi reaģējuši uz šiem brīnišķīgajiem jaunumiem?

-     Diemžēl to viņa nezina. Viņai bijis jāiet pēc nākamā ēdiena, bet, spriežot pēc viņu uzvedības, kad istabene atgriezusies, viņu vidū nav notikusi atklāta ķildošanās.

-     Varu iedomāties, ka viņiem vajadzēja izturēties pietiekami viltīgi, vispirms mēģināt pierunāt Mārtindeilu nākt pie prāta vai arī konsultēties ar advokātu.

-    Tā ir.

-     Acīmredzot vajadzēs vēlreiz parunāt ar Hemiltoniem. Ja tikai mēs varētu uzzināt, ko

Mārtindeils sastrādāja pēc tam, kad septiņos piecpadsmit no viņa bija aizgājusi misis Baiflīta… Nu, labi, vai ir vēl kaut kas?

-     Svifts joprojām mēģina sadzīt pēdas Mārtindeila agrākajām mīļajām sirsniņām. No adrešu grāmatiņas nebija nekādas jēgas, jo lielākā satura daļa ir novecojusi. Viņš domā, ka vajadzēs vēl dažas dienas. Ar dažiem vārdiem vispār nav ko iesākt. Vienkārši pastkartes bez adresēm. Dažas no viņām viesojušās viesnīcās, kurās bija apmeties Mārtindeils, bieži vien tas noticis sen, tā ka noskaidrošana prasīs daudz laika. Ieraksti ir pazuduši vai iznīcināti, vairākas viesnīcas mainījušas nosaukumus vai sievietes pārcēlušās…

-     Jā, jā. Bilde man ir skaidra. Vai viņam šobrīd ir arī kādi pozitīvi rezultāti?

-    Nu, dažas no viņām ir vadījušas viesnīcu darbu vai pat bijušas to īpašnieces, tā ka tās vēl ir turpat. Un nav jau ari ko brīnīties. Mārtindeils bija tikai piecdesmit gadus vecs, un liekas, ka uzmanību galvenokārt pievērsis atraitnēm vidējos gados, kuras, ja tām piederēja viesnīcas, vēl ņebūs aizgājušas pelnītā atpūtā. Tomēr dažas no viņām tagad ir precējušās, tā ka pārbaudīšana ir visai kutelīga lieta. Svifts sastādīja sarakstu. Lainhems parakņājās papīru kaudzē uz sava galda un izvilka kādu lapu.

-    Te nu mēs esam. Viņš pasniedza sarakstu Tenetam.

-    Mm. Tenets sāka lasīt vārdus. Misis Mērija Viksa Norvičā, misis Elizabete Džonsone Brodvejā, misis Žanete Mārtiņa Istbornā, misis Brenda Teilore Vēdingā, misis Kerolaina Dempstere Folkstounā, misis Ketlina Džeksone Bornmautā.

-      Neviena no viņām nav zvanījusi. Un kādēļ lai tās zvanītu, un ko būtisku viņas varētu pastāstīt? Varbūt Svifts zaudē laiku. Tenets pajautāja:

-    Ko jūs par to domājat, Maik?

-     Nu, es piekrītu. Milzums laika tiktu iztērēts nenozīmīgam mērķim. Neesmu gluži pārliecināts, vai saprotu, kādēļ jums tas liekas svarīgi.

-     Nav jau tik svarīgi. Vienkārši vēl viens vaļīgs pavediens, kam pieķerties. Bet, ja tas aizņems daudz laika, tad neesmu pārliecināts, ka mērķis attaisnos līdzekļus. Tenets uzsita pa ziņojumu. Vai Svifts vispār uzzināja kaut ko vērtīgu no kādas Mārtindeila mīļākās?

-    Patiesību sakot, nē. Reakcija acīmredzot bijusi visai dažāda. Kādas pāris atteikušās runāt. Izdzirdējušas Mārtindeila vārdu, viņas nometušas telefona klausuli. Viena misis Dempstere no Folkstounas visai aizkustinoša būtne, gluži noilgojusies pēc ziņām no viņa, likusies sarūgtināta, izdzirdot par viņa nāvi. Vēl kādas pāris atbildējušas, ka negribot par šo tēmu runāt. Viņas tagad ir laimīgi apprecējušās… nē, es piekrītu. Ari man šķiet, ka nav vērts šķiest laiku tam.

-     Tad atbrīvosim Sviftu no šī darba. Nu, vai tas ir viss?

-    Ne gluži.

Lainhema acīs nošķīla zibsnis, kādu Tenets bija pamanījis jau agrāk. Likās, ka pašu interesantāko seržants pataupījis beigām.

-      Kas jums vēl tur ir zem piedurknes, Maik? Nu, nesakiet! Atlaistais algādzis…

-     Pareizi! Lainhems izvilka vēl vienu ziņojumu un atvēra to, bet Tenetam nedeva. Skaidrs, ka gribēja pastāstīt pats pie reizes, vērojot viņa reakciju.

Tenets nolēma ļaut viņam šo prieku.

-Nu?

Lainhems saliecās uz priekšu.

-     Tīliena meita, Roze, izdarīja pašnāvību, kad Mārtindeils pameta viņu.

XVIII

Tenets atcerējās apmierinājumu Tīliena acīs, kad viņš uzzināja par Mārtindeila nāvi, viņa rūgto naidu iztaujāšanas laikā. Nemīlīgo gaisotni Houmfārmā, Tīliena sievas trauslumu un to, kā Tīliens sargāja sievu. Vai Roze bija viņu vienīgais bērns? Un vai viņas pašnāvība tā sagrāva viņu māju un ģimeni, ka viņi nekad vairs nespēja atgūties?

-    Kad tas notika?

-     Sešdesmit ceturtajā gadā. Tad viņai bija septiņpadsmit.

Bridžitas vecums. Kāda būtu viņa attieksme pret cilvēku, kurš būtu novedis viņa meitu līdz pašnāvībai? Tenetam uznāca drebuļi.

-    Tas izskaidro Tīliena naidīgumu, vai ne, ser? It īpaši, kad mēs pateicām, ka Mārtindeils sabraukts ar viesnīcas furgonu, un viņš zināja, ka tovakar ir to izmantojis. Nav brīnums, ka viņš negribēja stāstīt, kāpēc neieredz Mārtindeilu. Viņš noteikti zināja, ka mēs to uzskatītu par nopietnu iemeslu slepkavībai.

-     Taisnība. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka viņš ir slepkava. Tīliens vienkārši negribēja celt augšā atmiņas, kuras tam bija ļoti sāpīgas. Tenets nopūtās. Man jāsaka, ka Mārtindeils nemēdza pamest iesākto pusratā, vai ne? Kā redzams, viņš aiz sevis ir atstājis veselu rindu sagrautu likteņu. Sems Tillers, misis Renkla, tagad Tīliens…

-      Būs jābrauc un vēlreiz jāsatiekas ar Tīlienu.

-     Acīmredzot, Tenets saviebās. Viņš droši vien uzrīdīs mums suni. Bet pirms tam es gribu satikt Hemiltonus.

-    Vai man pieteikt vizītes?

-     Nē. Mēģināsim uz labu laimi. Nav īpaši svarīgi, kādā kārtībā mēs tiekamies ar viņiem. Ja neatradīsim vienu, mēģināsim meklēt otru.

Šajā rītā brauciens uz Satonu sagādāja īstu prieku. Lauki gozējās saulītē, un varēja jau noticēt, ka pavasaris patiešām ir tepat aiz stūra. Drīz ap aitām, kuras ganās pļavās, parādīsies jēriņu bari, mežus un krūmājus ietīs maigi zaļa lapotne. Tenets mīlēja vērot, kā pavasaris pieņēmās spēkā, un viņam bija žēl pilsētnieku, kuri bija tik atkarīgi no parkiem un dārziem, jo tikai tur tie varēja vērot dabas ikgadējo pārmaiņu ciklus.

Longfordholla šodien bija brīnišķīga kā nekad ar tās maigo ķieģeļu sārtumu uz dusošo mežu un parka fona. Pa labi tālumā sīkas cilvēku figūriņas veica smago Sīzifa darbu tīrīja vētras postījumus. Tenets izteica domu, ka arī Hemiltons varētu būt starp viņiem.

-     Nav svarīgi. Mēs vispirms varam satikties ar misis Hemiltoni.

-    Ja viņa ir mājās.

Dīlijas nebija, bet drīz varēja gaidīt viņu pārnākam. Tenets ārpusē bija ievērojis Tobija Fīvera mašīnu. Viņam ienāca prātā, ka, gaidot misis Hemiltoni, abi varētu izmantot izdevību un ar Tobiju un Tesu noskaidrot pāris sīkumus.

Viesu uzņēmēja saviebās.

-     īsti nezinu, kur vini varētu būt. Kā liekas, abi runāja, ka iešot apciemot auklīti.

Auklīte! Tenets saspicēja ausis. Viņam ienāca prātā, ka tā būtu laimīga sagadīšanās, ja viņa izrādītos ari Dīlijas un Leo auklīte. Reizēm šādās ģimenēs auklītes tā ieaug mājā, ka neaiziet arī tad, kad bērni ir izauguši, jo tagad jāauklē viņu bērni. Šīs vecās auklītes, protams, ir izzūdoša parādība. Mūslaiku aukles reti kad uzturas vienā vietā ilgāk par pāris gadiem un tad pārvācas uz svaigākām un, iespējams, arī bagātākām ganībām. Bet tādā mājā kā šī…

-    Kur mēs varētu viņu atrast?

-    Neesmu pārliecināta, ka… Ak, nu nedomāju, ka viņai kas būs pretī. Meitene iesmējās. Patiesībā, ja padomā, tas auklītei pat varētu patikt! Viņa joprojām ir visai žirgta, vienīgi artrīts piesaista šo sievieti pie istabas. Pašlaik viņa ir bērnu rotai istabā. Sameklēšu kādu, kas jūs varētu pavadīt.

Saposusies istabene viņus veda pa šķietami bezgalīgiem kāpņu posmiem un koridoriem, līdz tie nonāca košā, saules pielietā telpā mājas dienvidaustrumu galā. Šīs februāra stundas saules straumes apžilbināts, Tenets sāka mirkšķināt acis. Istaba likās cilvēku pilna, bet, kad acis aprada ar gaismu, viņš redzēja, ka telpā ir tikai četri: Edems, Tesa, Tobijs un veca sieviete ortopēdiskā krēslā ar īpašu atzveltni galvai. Krēsls atradās pie kamīna. Istabā bija ērtas, bet vienkāršas mēbeles: masīvs galds istabas vidū un krēsli ap to, un vairāki izsēdēti atpūtas krēsli ar nonēsātiem, vaļīgiem pārklājiem. Edems un Tesa sēdēja divos no tiem, bet Tobijs bija atlaidies uz paklāja kamīna priekšā. Kamīnā no glazētiem, zaļiem podiņiem, rotātiem ar dzīvnieku attēliem, aiz melnām Viktorijas laika čuguna restēm spoži kurējās uguns. Kamīna priekšu rotāja augsts misiņa ugunsdrošības režģis, piemiņa no tiem laikiem, kad telpa tiešām kalpoja kā bērnistaba. Tagad režģis droši vien sargāja nevarīgo auklīti.

Visi viņi acīmredzami baudīja mājīgi omulīgo, atbrīvoto laiskošanos. Droši vien pārtraukti jokojot, viņi pagriezās pret abiem policistiem. Acīs vēl jauta smieklus.

Inspektori Edems pielēca kājās. Ļaujiet stādīt jums priekšā manas dzīves lielo mīlestību Neniju Fosteri! Nenij, šie ir inspektors Tenets, cilvēks, par kuru es jums stāstīju, un viņa uzticamais pavadonis seržants Lainhems!

Tas vairs nebija švītīgais klaidoņpuika. Šodien Edems bija īsts šīs mājas dēls, ģērbies sarža izjādes biksēs, krāsaini rūtotā kreklā, veclaicīgu skolas kaklasaiti ap kaklu un tvīda sporta žaketi mugurā. "Tad, lūk, no kurienes rodas persona non grata," Tenets iedomājās. Arī Tesa šodien izskatījās citādi. Asās matu adatas, kuras vakar slējās gaisā, šodien gulēja, spiezdamās gar ausīm uz visām pusēm. Likās, ka naktī adatas ir apciemojis kāds mistisks spēks un licis tām mainīt stāvokli. Jau tā trūcīgais mini šodien bija vēl īsāks.

Pietiek, Edēm, teica sieviete un pasmaidīja. Inspektors vēl nodomās, ka nekad neesmu mācījusi jums labas manieres.

Viņa likās satraucoši trausla. Sievietes vājo augumu bija saliekusi un savijusi kropļojoša slimība. Rokas līdzinājās mezglainām, bezveidīgām koka saknēm. Viss liecināja, ka par auklīti šeit labi rūpējas. Mis Fostere izskatījās sakopta un tīra, viņas retie, baltie mati rūpīgi saķemmēti atpakaļ un saņemti mezglā. Blakus auklītes krēslam atradās regulējama lampa uz statīva un trīs rindu grāmatplauktiņš uz riteņiem ar grāmatām, žurnāliem, radio, fotogrāfiju albumiem, un visam tam apkārt tabletes, mikstūras un pārējās invalida ikdienai nepieciešamās lietas. Tuvumā atradās ari slimnīcas tipa galdiņš, ko varēja virzīt vēlamajā virzienā. Uz tā gulēja līdz pusei atrisināta krustvārdu mīkla.

Visi apsēdās. Tenets un Lainhems uz stāviem krēsliem, pie galda.

-    Ceru, ka jūs nenosodāt mūsu ielaušanos, mis Fostere, bet mēs gribētu noskaidrot kādas divas, trīs vienkāršas detaļas, iesāka Tenets. Bet viņa domas tikai daļēji sekoja paša teiktajam. Viņiem tikko ienākot, viņš bija paskatījies uz Tobiju no neparastāka rakursa un tūlīt pat sajutis dīvainu sitienu kaut kas viņā liekas pazīstams. Viņš ir jauno cilvēku redzējis agrāk. Tenets par to bija pārliecināts. Bet kur? Tobijs joprojām bija zvilnējis uz paklāja, bet nu jau apsēdās, elkoņus atbalstījis uz ceļgaliem un muguru atspiedis pret Tesas atpūtas krēslu. Tenets vēlreiz nopētīja viņu, un pēkšņi viņam atausa gaisma. Protams!

-      Nē, nepavisam. Bērni man stāstīja par jums, un priecājos satikt jūs vaigu vaigā, lai gan tas varēja notikt kāda priecīgāka iemesla dēļ. Viņas seja apmācās.

-  Jūs šeit esat ilgi? jautājums nāca mehāniski. Tenetu joprojām bija pārņēmis atklājums. Viņš pamanīja, ka Lainhems, vienmēr jūtīgs pret viņa uzvedības niansēm, ir to ievērojis un nu jautājoši skatās uz viņu.

-     Četrdesmit sešus gadus. Es atnācu, kad Leo bija četri gadiņi. Uz mirkli viņas seja savilkās, un apakšlūpa ietrīcējās.

Ar piepūli Tenets sakoncentrēja domas uz sarunu. Par sava atklājuma detaļām viņš varēs padomāt vēlāk. Pamanījis auklītes sāpes, viņš iedomājās, ka viņa pašlaik atceras tās senās, laimīgās dienas. Nezin vai bija prātīgi nākt uz šejieni, viņam ienāca prātā. Katrā ziņā, jauno cilvēku klātbūtnē būs grūti runāt ar auklīti par visu, kas viņu interesē.

-    Tad tēvocim Mārtindeilam bija spārniņi un oreols, vai ne, auklīt? Tā bija Tesa.

Edems iesmējās.

-     Jūs jau esat piestāstījusi mums pilnas galvas ar stāstiem par mammu un tēvoci Leo, vai ne, auklīt?

-     Ir jau viegli smieties, jūs abi, bet tās patiešām bija laimīgas dienas. Līdz nomira jūsu vecmāmiņa.

-     Ta-ra-ra, ra-ra-ra-ra. Edems skrāpēja uz iedomātas vijoles.

-     Edēm! viņa asi pārtrauca zēnu un uz brīdi izskatījās mazliet nokaunējusies.

-    Vai tev nav neērti, viņa iesaucās. Ar jums jau viss ir kārtībā, aprūpēti un drošībā, ar tēvu un māti aiz muguras. Tēvocim Leo tādas laimes nebija.

Tesa nopūtās. Acīmredzot tas bija vecs stāsts, tik daudzas reizes atkārtots, ka vairs nespēja viņus iespaidot. Auklīte mēģina iestāstīt, ka pēc vecmāmiņas nāves tēvocis Leo kļuvis par izstumto bērnu.

-    Tā arī bija! iesaucās vecā lēdija. Viņa uzlika plaukstas uz krēsla malām un gandrīz nemanāmi pārmainīja pozu.

Tenets nojauta, kas sekos. Auklīte iekārtojās stāstīšanai. Inspektors cerēja, ka jaunie cilvēki nenodarbosies ar sabotāžu.

Tesa un Edems apmainījās skatieniem. Varbūt iesim?

Tenets to viņiem novēlēja, bet, pašam par sarūgtinājumu, tie tomēr palika. "Tīrās inerces dēļ," viņš nosprieda. "Šeit bija patīkami, un labāk kaut kāda izklaide, nekā nekāda. Tesa acīmredzot nestrādāja, bet kā ar Tobiju?"

It kā būtu noskaņojies uz Teneta viļņa, Tobijs izstaipījās un piecēlās.

-     Labāk iešu. Vajadzēja jau būt ceļā uz Meidstounu. Tēvs sēž uz astes. Nē, viņš pievērsās Tesai, nenāc mani pavadīt! Šovakar tiksimies. Ap pusseptiņiem.

-    Labi, viņa pamāja.

Tenets paskatījās uz Lainhemu un deva gandrīz nemanāmu zīmi uz durvīm. Ejiet un parunājiet ar viņu!

Lainhems neuzkrītoši sekoja Tobijam. Tenets redzēja, ka Tesa sarauc pieri. Mazā skatienu pārmaiņa nebija paslīdējusi viņai garām nepamanīta.

-      Atvainojiet, mis Fostere, Tenets ierunājās. Jūs sākāt stāstīt par misteru Mārtindeilu…

-     Viņš bija neveiksminieks, tas arī viss. Kā jau bieži gadās, tēvs vairāk mīlēja meitu, bet māte dēlu. Leo bija misis Mārtindeilas acuraugs, un diemžēl viņa zēnu lielā mērā sabojāja. Pārāk lutināja. Es viņai nepārmetu, ņemiet to vērā, jo atteikt Leo vienmēr bija ļoti grūti… Viņš bija tik skaists zēns, viņš spēja noburt putnus no koku zariem, ja bija nolēmis to izdarīt. Bet baidos, ka tas nostatīja tēvu pret dēlu. Tas ir vecs stāsts, un esmu tik bieži to piedzīvojusi, ka tēvs ir greizsirdīgs uz Leo… Un tā, kad misis Mārtindeila nomira, zēnam tad bija divpadsmit

i gadi, viņam sākās grūti laiki.

i Kādā ziņā?

i Iesākumā Leo nosūtīja uz internātskolu,

iejaucās Edems. Tāpat kā mani, nabadziņu.

-     Tu vismaz neesi palicis bez mātes, pārmetoši teica mis Fostere. Un tu dzīvoji internātā arī pirmskolas laikā. Leo līdz tam bija gājis parastajā skolā. Viņa pakratīja galvu. -

Protams, viņš ienīda internātu. Zēns kļuva ' » >

neciešams. Personīgi es domāju, ka zēna uzvedība bija tik neciešama tādēļ, ka Leo cerēja viņu izslēgs no skolas un tas tad atkal varēs dzīvot mājās. Viņam patika šeit. Bet tēvs negrasījās padoties. Katru reizi, kad Leo izslēdza no skolas, viņu vienkārši nosūtīja uz kādu citu skolu.

Atgriezās Lainhems. Viņš apsēdās.

-    Katru reizi? pārjautāja Tenets.

-     Nu, tas izklausās sliktāk, nekā bija patiesībā. Leo izslēdza no trijām skolām. Pēc tam, man šķiet, zēnam atausa gaisma, ka nav jēgas mācīties. Viņš nebija laimīgs, jo mācījās tik maz, cik maz vien iespējams. Tad Leo devās uz Sirensteru un uzsāka mācības īpašuma pārvaldes kursā, bet pameta to pirmā gada beigās un pēc tam tāpat vien slaistījās apkārt. Māte bija novēlējusi Leo pietiekami daudz, lai viņš varētu atļauties nestrādāt.

-     Izklausās lieliski! iesaucās Edems. Kaut man kāds novēlētu tik daudz, lai es varētu gulšņāt un neko nedarīt!

-  Pat ar tavu īso prātiņu tev kļūtu nāvīgi garlaicīgi jau pirmās nedēļas beigās, iejaucās Tesa. Es zinu. Esmu pamēģinājusi. Septembrī dodos uz mākslas koledžu, meitene paziņoja Tenetam, un viņas acīs pirmo reizi iemirdzējās entuziasma dzirksts.

-    Lieliski! viņš paslavēja. Uz kurieni?

-      Uz Svētā Mārtiņa Mākslas skolu. Tagad viņas balsī skanēja lepnums.

Acīmredzot viņš ir bijis pret meiteni netaisnīgs, un uzmanīgi, lai tas neizklausītos pārāk žēlīgi, viņš painteresējās:

-     Jums noteikti ies labi. Domāju, ka bija ļoti grūti tikt iekšā. Modelēšana?

-    Tekstila dizains.

-     Jums jau visiem ir ļoti labi, Edems saīga. Jūs vienmēr zināt, ko gribat. Man nav nekā tāda, kas tā īsti aizrautu.

-     Ļauj, lai laiks parāda, smaidot mierināja mis Fostere. Vienkārši turpini tikpat labi mācīties kā līdz šim un, kas zina, beigās kļūsi par premjerministru.

-     Dievs pasargi! iesaucās Tesa. Bail iedomāties.

-     Man gan neliekas, Tenets atgriezās pie sarunas par Mārtindeilu, ka misters Mārtindeils, seniors, būtu pārāk priecīgs par to, ka dēlu izmet no koledžas.

-     Viņš bija saniknots… Nedēļām nerunāja ar Leo. Starp viņiem vienmēr bija personību cīņa, bet pēc šī gadījuma kļuva tik slikti kā nekad. Misters Mārtindeils bija labs saimnieks, un es patiešām ar prieku to atzīstu, bet viņš palika gluži akls attiecībā uz dēlu. Viņš vispār Leo neredzēja nekā laba. Un tāpēc Leo uzvedās vēl sliktāk. Auklīte skumji pakratīja galvu. Patiesībā tas bija kā apburtais loks.

-     Un, ja reiz viņš bija spēris kāju uz slidena ceļa… ierunājās Edems. Ar kāju viņš imitēja slidināšanos. O opā, no kalna lejā, un tā visu laiku.

-      Nekad neesmu dzirdējis, kāpēc Leo pavisam aizgāja no mājām, teica Tenets. Viņš bija ieinteresēts dzirdēt mis Fosteres versiju par plaisu starp tēvu un dēlu.

Mis Fostere savilka lūpas un pakratīja galvu.

-      Vienkārši, novilka Tesa, ak, beidz skatīties tik nosodoši, auklīt! Ja mēs neizstāstīsim inspektoram, to izdarīs kāds cits. Vai tad tu neredzi, ka viņš nav no tiem, kuri atlaižas? Patiesībā tas notika tāpēc, ka Leo izbeidzās nauda. Vecmāmiņa Mārtindeila acīmredzot bija rīkojusies visai vieglprātīgi. Tā vietā, lai noguldītu naudu, no kuras dēls saņemtu procentus, līdz izaugtu līdz saprātīgam vecumam lai gan, cik mēs viņu pazīstam, domāju, ka viņš to nekad nesasniegtu vecmāmiņa atstāja Leo uzreiz visu summu. Viņam bija milzum daudz brīva laika: vīns, sievietes, mūzika, ātras mašīnas, dārgas drēbes, daudz kas. Vectēvs turpināja pestīt Leo no parādiem, bet, kad viņš sāka spēlēt uz zirgiem, vadzis notrūka. Cik man zināms, tēvs deva viņam vēl vienu iespēju, bet, kad Leo arī to palaida vējā, naudas izteiksmē vairākus tūkstošus mārciņu, un tajos laikos tā bija milzīgi liela nauda, pienāca beigas. Vectēvs pateica "Nekad nesper kāju pār manu slieksni", un Leo to arī nedarīja… Viņa paraustīja plecus. Bet mums vienmēr viņa pietrūka, vai ne, Edēm, likās, ka mūsu dzīvei pazudusi garša.

Edems pamāja.

-    Tāpēc jau es biju tik sarūgtināts, ka pēc tēvoča atgriešanās nesatiku viņu. Nu, labi, tāda ir dzīve. Starp citu, Tesa, tu aizmirsi pielikt scenārijam punktu. Aizejot Leo paķēra līdzi pusi no ģimenes sudraba.

-    Nu, labi, pietiek, norūca mis Fostere. Es atļāvu tev izteikties, Tesa, tāpēc ka tev ir taisnība. Inspektors meklētu, līdz kāds viņam tā vai tā visu izstāstītu. Bet es te nesēdēšu un neklausīšos ilgāk, kā tu nomelno nabaga Leo.

Zinu, ka viņš daudzējādā ziņā bija slikts, bet tā nebija viņa vaina. Bērni nepiedzimst, jau sabojāti, un to jūs zināt. To ar viņiem izdara pieaugušie. Un tava tēvoča gadījumā… būt tik ļoti izlutinātam un uz visiem laikiem attapties aukstumā aiz durvīm… es nemaz nebrīnos, ka Leo nogāja no ceļa, kaut arī neatzīstu daudz ko no tā, ko viņš ir izdarījis. Nē, man bija jūsu tēvoča žēl un ir žēl joprojām. Viņam dzīvē tik daudz kā pietrūka, un tā nebija tikai Leo vaina. Un tu, Edēm, ja neuzmanīsies, aiziesi to pašu ceļu, ar visām savām nekaunīgajām muļķībām.

Edems pielēca kājās un piespieda vaigu auklītei pie matiem.

-     Nav taisnība, auklīt. Tu taču zini, ka sirdī es esmu tīrais zelta gabaliņš.

-    Atkarībā no tā, kā mēs uz to skatāmies. Bet auklītes smaids liecināja, ka viņa tiešām no sirds piekrīt.

Tenets nolēma mainīt tēmu.

-     Pastāstiet, Tesa, vai tajā naktī, braucot mājās, pa ceļam nepamanījāt kaut ko neparastu?

-     Tādu kā ķermeni guļam ceļa malā, jūs domājat? Godīgi, inspektor, jūs taču nedomājat, ka es neliktu tēvam apturēt mašīnu, ja būtu kaut ko pamanījusi! -Tesas balss skanēja izsmejoši, un Tenets juta, ka meitenes viedoklis par viņu ir mainījies uz slikto pusi. Inspektors gan pārāk neuztraucās par to, jo nu bija vieglāk pāriet pie nākamā jautājuma.

-     Tēvs, protams, bija kopā ar jums… rendžrovers, liekas, nebija iedarbināms.

-     Jā. Taisni dusmas. Beigās izrādījās, ka nav nekas nopietns, tikai svece vaļīga, bet diemžēl man nav tehniskas domāšanas. Tāpēc piezvanīju tētim un palūdzu, lai viņš atbrauc man pakaļ. Zināju, ka viņš vēl nebūs aizgājis gulēt. Tēvs vienmēr ilgi paliek nomodā. Un viņš iedarbināja mašīnu.

Tenets bija pārliecināts, ka Tesa runā taisnību. Patiesībā viņš nespēja iedomāties, ka Hemiltons nolaistos tik zemu, lai gadījumā, ja kāds būtu manījis viņu vakarā braucam ar furgonu, liktu meitai melot. Un misis Baiflīta bija dzirdējusi atgriežamies abas mašīnas.

-    Cikos jūs pārbraucāt?

Viņa paraustīja plecus.

-     Šķiet, ka drīz pēc divpadsmitiem. Man pazuda laika sajūta, nīkstot un gaidot tēti.

-     Vai sniga, kad pārbraucāt?

-    Jā. Nupat bija sācis.

Ejot lejā pa kāpnēm, Lainhems teica:

-    Mēs tomēr vēl nevaram izsvītrot misteru Hemiltonu, vai ne? .Viņam bija pietiekami daudz iespēju arī pirms tam.

Tenets pamāja.

-    Ko teica Tobijs?

Lainhems pagaidīja, kamēr garām pagāja istabene.

-      Viņš apstiprina to, ko pastāstīja misis Renkla. Tajā naktī viņš bija paņēmis mātes mašīnu, lai aizbrauktu uz Kentaberiju nokārtot tēva biznesa lietas apspriest pārvadājumu jautājumu ar puisi, kurš bijis aizņemts dienā. Bija domāts, ka brauks tēvs, bet piezvanīts, ka saslimusi misis Fīveras māte, un viņš palūdzis Tobiju aizbraukt viņa vietā. Tobijs nevarēja izmantot savu mašīnu, jo tā bijusi pacelta ar domkratu, remontam.

-    Mašīnas, mašīnas… liekas, ka šajā lietā tās negaidīti uzrodas no visām pusēm. Tas ir jūsu kompetencē, Maik.

Viņi bija sasnieguši kāpņu galu. Tenets apstājās un paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav. Lejā, hallē, aiz sava galda sēdēja viesu uzņēmēja, bet apkārt kamīnam pie galdiņa bija izvietojies bariņš viesu. Uz galdiņa bija novietotas paplātes ar kafijas traukiem.

Tenets pieklusināja balsi.

-    Starp citu, es gribēju jums pajautāt… vai esmu teicis, ka Tobijs jau pirmajā reizē man likās kaut kur redzēts?

-    Nē. Tiešām?

-      Saticis viņu pirms tam neesmu, bet padomājiet, Maik, vai viņš jums neatgādina kādu no mūsu lietā iesaistītajiem. Ne visu laiku, bet dažos garāmslīdošos mirkļos?

Lainhems sarauca pieri.

-    Man tā neliekas. Ko viņš jums atgādina?

-     Nevarēju to atšifrēt līdz pat šim brīdim. Un tad… pirmkārt, kad mēs iegājām tajā istabā, viņš gulēja uz paklāja. Un tad apsēdās. Abas pozas bija tādas pašas kā, saprotiet, tādas, kas lika man saprast…

Lainhems joprojām neko nesaprata.

-     Atvainojiet, bet es joprojām nejūtu, uz ko jūs tēmējat.

-     Pirmo reizi, kad mēs ieraudzījām sniegā guļošo Mārtindeilu… un tad fotogrāfijas, kuras skatījāmies viņa istabā, tā viena, kurā viņš ar māsu sēž uz kāpnēm…

Lainhema acis iepletās.

-    Jūs domājat… Tenets pamāja.

-     Domāju, ka Tobijs varētu būt Mārtindeila dēls.

XIX

Lainhems joprojām izskatījās apstulbis.

-Bet…

Tenets saprata, kā viņš jūtas. Mājiens varēja likties tik nepārprotams un sarežģīts, ka to visu uzreiz bija grūti aptvert.

-      Es gribētu ar jums par to apspriesties, pirms satiekamies ar misis Hemiltoni. Mums vajadzētu šo to pārbaudīt, pirms virzāmies tālāk… Iesim ārpusē.

Dīlija Hemiltone acīmredzot bija jau atgriezusies. Tenets palūdza viesu uzņēmēju, lai tā pasaka misis Hemiltonei, ka viņiem pirms satikšanās steidzīgi jāpiezvana, un abi ar Lainhemu devās uz mašīnu. No turienes viņi paziņoja, ka jānoskaidro divas lietas Tobija dzimšanas dati un laiks, kad viņa vecāki stājušies laulībā.

-    Cik vien ātri iespējams, lūdzu.

-    Būs darīts.

Lainhems pagaidīja, līdz pienāca informācija, un tad pajautāja:

-    Ja jums ir taisnība, ser, vai jūs domājat, ka kāds no viņiem to zina?

-     Nu, pašlaik šis jautājums ir miljonu dolāru vērts. Man vēl nav bijis laika to kārtīgi apdomāt, bet es šaubos, vai Hemiltoni zina. Pretējā gadījumā viņi nezin vai atbalstītu to, ka viņš satiekas ar Tesu.

-  Jūs domājat tāpēc, ka viņi ir pirmās pakāpes brālēns un māsīca… Ser! Lainhema acis iepletās šokā.

-    Kas noticis?

-     Vai jūs saprotat, ko tas var nozīmēt? Nē, tas laikam nevar būt. Es nezinu…

-      Maik, jūs kļūstat nesakarīgs. Sāciet no sākuma!

-     Vai ārlaulībā dzimušiem bērniem ir mantošanas tiesības? viņš jautāja.

Tenets saprata, kāpēc seržants izskatās tik satraukts. Viņam pašam tas nebija ienācis prātā. Ja Mārtindeils bija Longfordhollas īpašnieks un Tobijs viņa dēls…

-     Liekas, ka tādas tiesības ir. Vai netika pieņemts lēmums, kas to padarīja likumīgu?

-    Kaut ko tādu es atceros… Tādā gadījumā Hemiltoni noteikti zina, teica Lainhems. Es teiktu, ka viņi ir visai lieli snobi, un vienmēr esmu brīnījies, kāpēc tie neiebilst, ka Tesa satiekas ar Tobiju. Bet šādā gadījumā… varbūt, ka viņi to pat atbalstīja, zinot, ka kādu dienu Tobijs var kļūt par visa īpašuma mantinieku.

-     Labāk neprātosim tikai par šo, kamēr neesam pilnīgi pārliecināti. Tikai patlaban var izrādīties, ka tādēļ, ka viņa māte un Mārtindeils nav bijuši precējušies, viņi par Tobiju nav pat iedomājušies no šāda viedokļa.

-    Tomēr grūti noticēt, ka misis Hemiltone līdz šim nebūtu pamanījusi to, ka Tobijs un viņas brālis ir tik līdzīgi, ja jūs to uzķērāt tik ātri.

-     Nezinu. No vienas puses, mēs abi esam trenēti meklēt sakarības, būt aktīvā trauksmes stāvoklī. Un fakts, ka esam svešinieki, ļauj mums visu redzēt ar svaigu aci. Hemiltoni redzēja Tobiju augam, tāpat kā jebkuru citu ciemata zēnu, atcerieties to, un kā pašu par sevi saprotamu uzskatīja viņu par Fīvera dēlu. Līdzība jau nav tik uzkrītoša un skatīsimies patiesībai acīs, es varēju ari kļūdīties.

Bet tas tā nebija vai vismaz izskatījās, ka tas tā nav. Pēc dažām minūtēm pienāca informācija: Tobija dzimšanas dati bija 9.1.66., bet viņa vecāku laulību datums 4.8.65.

Pēc pirmajiem pacilātības mirkļiem, ka Teneta nojauta bija izrādījusies pareiza, Lainhems atskurba.

-    Tam, protams, vēl nav jānozīmē, ka viņš ir Mārtindeila dēls. Var būt arī Fīvera vai, taisnību sakot, jebkura cita…

Tenets papurināja galvu. Loģiski, Lainhemam varēja būt taisnība, bet līdz pat kaulam viņš juta, ka tas tā nav.

Lainhems pasmaidīja.

-  Nu, labi, padodos. Man nav gadījies piedzīvot, ka jūs šādos jautājumos kļūdītos. Nu, paskaitīsim… Mārtindeils pameta Hollu 1965. gadā, pareizi? Un, ja Tobijs piedzima 1966. gada janvārī, viņš varēja tikt ieņemts 1965. gada aprīlī. Interesanti, kurā mēnesī Mārtindeils aizgāja? .

-    Pajautāsim viņa māsai.

-     Droši vien vasarā, jo Fīveri apprecējās augustā. Notikumu secība acīmredzot bija šāda: aprīlī Ivonna kļūst grūta, un jūnijā viņa to pasaka Mārtindeilam. Tajā pašā mēnesī Mārtindeilu parādu dēļ izmet no senču mājokļa varbūt, ka šādos apstākļos viņš par to tikai priecājās! Ivonna domā, ka viņš aizmucis bērna dēļ, tāpēc apprecas ar Fīveru, kurš gaida savu stundu..

-       Viņa varēja atklāt, ka ir stāvoklī ari pēc 'tam, kad Mārtindeils jau bija projām, iebilda Tenets, un tādā gadījumā viņš par mazuli tā arū nekad neuzzināja.

-     Tātad jautājums ir, vai Mārtindeils to zināja.

-    Un, ja zināja, tad kad uzzināja? Pirms aiziešanas, prombūtnes laikā v^ pēc atgriešanās?

-    Tas viss liekas tik sarežģīti, Lainhems ar baudu konstatēja. ^

-     Zinu. Man tikko ienāca prātā… varbūt jums ir taisnība, un viņš zināja par bērnu pirms aiziešanas. Uz mirkli pieņemsim, ka tas tā bija. Atceraties, ko mums stāstīja viesu uzņēmēja ka Mārtindeils ^ai jautājis, kas ir Tobijs, kad tas sarunājās ar i^īisis Baiflītu? Varbūt zēnā bija kaut kas tāds, kas viņam atgādināja viņa paša jaunības gadus, un tas lika viņam interesēties…

-     Nezinu, Lainhems šaubījās. Vai netiek uzskatīts, ka ir ļoti grūti saskatīt līdzību pašam ar sevi?

-     Varbūt. Bet, ja Mārtindeils zināja, ka viņam ir dēls, ja viņš meklēja zēnu…

-    Vai meiteni…

-    Labi, labi, Maik, vai meiteni, bet, vienalga, viņš meklēja; un tad, kad ieraudzīja jaunu cilvēku atbilstošā vecumā, viņš varēja iedomāties, interesanti…

-     Tas ir iespējams. Un pēc tam, protams, kad viesu uzņēmēja bija pastāstījusi, kas ir Tobijs, viņš saprata, ka tas ir viņa dēls nē, pagaidiet, ser, viņš nevarēja, vai ne? Pat ja zināja, ka Ivonna ir apprecējusies ar Fīveru. Un pat tādā gadījumā viņš nevarēja būt pārliecināts ko var zināt, Fīveriem varēja būt vairāki bērni.

-     Domāju, ka, ņemot vērā šo iebildumu, mēs varam pieņemt, ka Mārtindeils zināja, ka Ivonna ir precējusies ar Fīveru un ka viņiem nav citu bērnu. Galu galā, Maik, ja viņš zināja, ka

Ivonna gaida no viņa bēmu, viņš varēja uzskatīt par savu pienākumu no tālienes ar vienu aci vērot šo sievieti, lai, tā sakot, zinātu, kas notiek ar viņu un bērnu. Ja viņš to nezināja, tad Viss mūsu scenārijs sašķīst gabalu gabalos, tā ka pašlaik mums vajadzētu ar to rēķināties un sekot šai sižeta līnijai. Tātad jūs teicāt…

-     Nu, ja pēc viesu uzņēmējas iztaujāšanas Mārtindeils noskaidroja, kas ir Tobijs, manuprāt, viņam varēja rasties apetīte iepazīties ar zēnu. Tāpēc es domāju, ka tad, kad viņš ciematā uzskrēja virsū misis Fīverai, viņš varēja pateikt tai, ka ir redzējis Tobiju, ka grib satikt viņu un stādīties priekšā kā viņa īstais tēvs. Pēc misis Viktoras stāstītā, izskatījies, ka viņš centies pŠ? liecināt misis Fīveru darīt kaut ko tādu, kd viņa nav gribējusi.

-      Maik, automehāniķis teica, ka strīds noticis tādēļ, ka Ivonna atteikusies iet kopā ar' Mārtindeilu dzert tēju.

-     Bet mehāniķis nebija klāt visu sarunas laiku, vai ne? Viņam vajadzēja ieiet kantorī pēc, sīknaudas. Galu galā tas nav jautājums, kuru Mārtindeils gribētu apspriest kāda klātbūtnē, ne tā? Tad, kad atgriezās mehāniķis, lai to apmuļķotu, viņš vienkārši varēja izlikties, ka aicina misis Fīveru uz tēju.

-     Mm, liekas, ka tā varētu būt. Labi. Pieņemsim, ka Mārtindeils bija nolēmis pateikt Tobijam, ka ir viņa tēvs… Padomāsim. Pēc mehāniķa stāstītā, pēc tam, kad viņš bija pateicis Fīveram par Mārtindeila sastapšanos ar misis Fīveru, tas aizdrāzies kā mēs zinām uz Hollu, lai brīdinātu Mārtindeilu turpmāk turēties tālāk no viņa sievas. Pēc tam, piemēram, Fīvers varēja doties mājās un par šo lietu saķildoties ar sievu…

-      Fīveram vajadzēja zināt, ka Tobijs nav viņa dēls, jo tad, kad viņi apprecējās, viņa bija jau ceturtajā mēnesī, vai ne, ser? Ja viņš ir tik greizsirdīgs, kā ļaudis runā, tad domāju, ka tirdīja un tirdīja sievu, kamēr viņa atzinās, kurš ir bērna īstais tēvs, un viņa varēja arī nospriest, ka pēc tam, kad Mārtindeils ir pazudis, cerams, uz visiem laikiem, drošāk ir vīram to izstāstīt. Un, ja Fīvers zināja, ka Mārtindeils ir Tobija tēvs, tad kļūst skaidrs, kāpēc, izdzirdot, ka Mārtindeils ir atgriezies un sarunājies ar viņa sievu, viņa reakcija bija tik asa. Un tad, kad viņš, atgriezies mājās, uzklupa sievai par sarunu ar Mārtindeilu, viņa, lai novirzītu vīra dusmas, pastāstīja tam, ka Mārtindeils grib iepazīties ar Tobiju…

-    Jā. Man vienmēr ir licies, ka tas ir postošs notikums, kad pie durvju sliekšņa parādās ilgi pazudušais dēls vai meita, tēvs vai māte un pieprasa to, kas tam it kā pienākas. Tas var izārdīt visas ģimenes attiecības, it īpaši, ja par to visu laiku nav bijis nekādu ziņu.

-     Protams, pēc visiem mūsu pieņēmumiem, Tobijam nav ne jausmas, kas ir viņa īstais tēvs.

Tenets sarauca pieri un iegrima domās.

-    Droši vien, ka viņš nezina. Galu galā, ja Fīvers zinātu, ka Mārtindeils ir Tobija tēvs, viņš pēc tā pārrašanās būtu mēģinājis meklēt kādu saskarsmi vai vismaz Leo Mārtindeila nāve zināmā mērā būtu zēnu iespaidojusi, bet izskatās, ka viņš šo notikumu uzņēma gluži vienaldzīgi. Katrā ziņā, ja Mārtindeils gatavojās pastāstīt zēnam patiesību un misis Fīvera pateica, to vīram, Fīvers par to varēja skaisties visu vakaru. Un tad, ja, braucot ar furgonu no Ešfordas, Fīvers savā priekšā uz ceļa ieraudzīja Mārtindeilu…

Viņi klusējot vērās viens otrā.

-    Izklausās pārliecinoši, beidzot novilka Tenets. Bet atcerēsimies, ka pašlaik tā ir tikai tīrā prātošana, un tā ne tuvu nav vienīgā iespēja. Katrā ziņā būs ļoti interesanti dzirdēt, ko par to visu saka misis Hemiltone.

Viņus atkal ieveda kantori. Misis Hemiltones galds bija nokrauts ar papīriem, un viņa neizskatījās visai iepriecināta par perspektīvu vēl zaudēt laiku, atbildot uz jautājumiem.

-     Ceru, ka tas nebūs ilgi, inspektor. Man tiešām šodien ir milzums darba.

Izskatījās, ka Dīlija tikko ir atgriezusies no frizieres. Viņas, kā vienmēr, vaļīgie mati apņēma seju un kārtīgos, dabīgos viļņos krita uz pleciem. Tas lika šai sievietei izskatīties jaunākai un vārākai. Mugurā misis Hemiltonei bija skaisti, krokoti sarkanas vilnas svārki un virs krēmkrāsas zīda blūzes ar melnā un sarkanā izrakstītu abstraktu zīmējumu klājās pieskaņota kašmiras jaka.

-    Ne ilgāk, kā būs absolūti nepieciešams, Tenets centās būt laipns. Vai mēs drīkstam apsēsties?

Viņa nepacietīgi pamāja. Ja tas jums nepieciešams.

Nav ko runāt aplinkus.

-     Tas noteikti jums bija šoks, kad brālis paziņoja, ka grib palikt šeit un pārņemt īpašumu.

Dusmu uzliesmojums ātri tika apspiests.

-    Jūs atkal klausāties tenkas, inspektor. Vai jums sagādā baudu rakņāšanās citu dzīves atkritumos?

Šāda apsūdzība tika tēmēta uz Tenetu tik bieži, ka vairs nespēja viņu satricināt.

-     Nepavisam, misis Hemiltone. Es pārāk labi zinu: ja cilvēks mirst pēkšņā nāvē, it īpaši varmācīgā nāvē, viņam tuvie cilvēki bieži vien atrodas šoka stāvokli. Bet, godīgi sakot, mans darbs man reizēm liekas riebīgs.

Jūtot, ka viņš neliekuļo, Dīlija Hemiltone jutās neērti, bet drīz vien viņa atguvās.

-    Šoks jau nebija no tā, ka uzzinājām viņa nodomu apmesties šeit. Mēs ar vīru vienmēr rēķinājāmies ar šādu varbūtību. Mēs visi kopā. būtu atraduši kādu izeju.

-     Man ir informācija, ka misters Mārtindeils piedāvājis jums vadīt viesnīcu, bet jūsu vīram īpašumu kā jūsu brāļa kalpotājiem un tāpēc izcēlies strīds.

Atkal dusmu uzliesmojums. Viņas balss kļuva auksta.

-     Tādā gadījumā jūsu informācija ir nepareiza, inspektor, vai vismaz maldinoša.

-    Jūs noliedzat, ka jūsu starpā bija strīds?

304

-     Nē. Strīds bija, jā, bet ne visi strīdi beidzas ar nesaskaņu. Šajā gadījumā mums ar vīru izdevās, kā man šķiet, likt manam brālim padomāt, ka pēc tā smagā darba, ko mēs ar Džailzu te esam ieguldījuši, nebūtu visai godīgi neļaut mums arī gūt vismaz kaut kādu labumu no tā visa.

-    Jūs sakāt, ka jums izdevās vienoties?

-    Teiksim tā mēs bijām ceļā uz to.

-     Par spīti ierobežojumiem, kurus uzspiež mantošanas tiesības?

-     Par spīti ierobežojumiem, kurus uzspiež mantošanas tiesības, viņa nelokāmi atbalsoja.

Bez šaubām, Hemiltons sievu atbalstīs, bet Tenets bija pārliecināts, ka Dīlija melo.

-      Vai jums nebūtu grūti pastāstīt par vienošanās noteikumiem? Viņš ne mirkli necerēja, ka Dīlija to darīs, bet pajautājot nebija ko zaudēt.

-    Par to nevar būt ne runas! Tas ir absolūti privātas dabas jautājums, un es…

Iezvanījās telefons. Viņa nomurmināja:

-     Atvainojiet, un pacēla klausuli. Tā bija īsa saruna par apsolīto jumta remontu. Pēc mirkļa misis Hemiltone sāka pārcilāt uz galda izmētātos papīrus un meklēt apakšā vajadzīgo, tad pēkšņi nopukojās, it kā kaut ko negaidīti atcerējusies, un pārtrauca meklēšanu. Pēc pāris minūtēm misis Hemiltone nolika klausuli un atkal pievērsās Tenetam

-     Es jau ilgāku laiku domāju, inspektor, ka gribu jums piezvanīt un pajautāt… vai jūsu vīri nav atraduši furgoniņā kabatas kalkulatoriņu? Tas ir apmēram tik liels, un viņa ar pirkstiem izveidoja apmēram divas reiz trīs collas lielu četrstūri. Uz iekšējā vāciņa ir mans vārds un adrese.

-     Cik zinu, nē. Tenets paceltām uzacīm paskatījās uz Lainhemu. Tas papurināja galvu. Ja vēlaties, es pajautāšu, kad atgriezīsimies.

-    Es būtu ļoti pateicīga. Patiesībā jau varu nopirkt citu, tikai jāatceras, kad būšu pilsētā…

-     Jums liekas, ka atstājāt to, kad braucāt pakaļ Edemam?

Viņa paraustīja plecus.

-    Nu, pagājušas jau vairākas dienas, un tas nekur nav atrodams. Esmu bez tā kā bez rokām, un tas bija tieši pareizais kabatas izmērs. Esmu domājusi un domājusi. Zinu, ka skaitļotājs man bija pirms otrdienas vakariņām, bet vēlāk, tajā vakarā, jau nebija nekur atrodams.

-    Pirms pirmajām vakariņām, jūs domājat?

-    Jā. Tomēr, ja jūs varētu pajautāt…

-     Protams. Tenets noķēra Lainhema skatienu. Viņi bija jau norunājuši, ka seržants iztaujās misis Hemiltoni par diviem laika periodierrf, kad furgons tukšs stāvēja pagalmā.

-    Jums varbūt būs interesanti uzzināt, misis Hemiltone, ka nu jau ir pierādīts, ka jūsu brālis sabraukts tieši ar šo mašīnu. Pagaidām mēs vēl nezinām nejauši vai ar nolūku, bet jebkurā gadījumā, kā mēs jau paskaidrojām agrāk, spriežot pēc ķermeņa stāvokļa grāvī, vienalga, kas arī būtu braucējs, tas ir vilcis ķermeni, tāpēc vainīgais nevar teikt, ka neko nav pamanījis. Un tāpēc mēs vēlreiz iztaujājam visus, kam furgons bija pieejams.

Viņš ieturēja pauzi.

Dīlijas Hemiltones lūpas saspringa, bet viņa neko neteica.

Mēs cenšamies izveidot furgona otrdienas vakara pārvietošanās grafiku. Un izkrīt divi posmi, kad furgons nelietots stāvēja saimniecības pagalmā. Dabīgi, ka mēs tagad koncentrējam uzmanību uz šiem laika posmiem. Viņš izlikās, ka meklē skaitļus savā piezīmju grāmatiņā. Pirmais starp astoņiem desmit un astoņiem trīsdesmit un otrais starp desmitiem trīsdesmit un vienpadsmitiem trīsdesmit. Nu, un, kad mēs pirmo reizi runājām ar jums, jūs pastāstījāt, ka pēc Edema vilciena sagaidīšanas mājās esot atgriezusies bez divdesmit astoņos, bet diemžēl, pirms jūs paspējāt pastāstīt, ko darījāt pēc atgriešanās, mūs pārtrauca Tesa un Edems. Mēs zinām no jūsu vēlāk stāstītā, ka pievienojāties viesiem kokteiļu dzeršanā, tāpēc varbūt jūs varētu pastāstīt, ko darījāt, teiksim, pēc astoņiem…

j 307

-    Skaidrs. Tātad šī ir izmeklēšanas nopratināšana, vai ne?

-    Es gluži tā neteiktu, kundze.

Viņa spēji piecēlās, saņēmusi rokas, it kā lai aizsargātos.

-    Tas ir absurds. Es atsakos atbildēt uz jūsu jautājumiem bez mana advokāta klātbūtnes.

-    Tas ir jūsu ziņā, misis Hemiltone. Jums ir visas tiesības darīt, kā vēlaties, bet… Lainhems paskatījās uz Tenetu.

Tenets iejaucās. Viņš saprata, ka seržants lūdz vecākā kolēģa autoritāti palīgā.

-      Misis Hemiltone, seržants Lainhems vienkārši grib teikt, ka, lai gan izvēle ir jūsu rokās, tiešām nav vērts no jūsu puses uztvert jautājumu šādā veidā. Mūsu uzdotie jautājumi ir standartveida, un tādus mēs uzdodam visiem, kam ir pieejamas furgoniņa atslēgas.

-    Es neesmu muļķe, inspektori Atzīstot jūsu teikto, man liekas saprātīgi aizstāvēt pašai savas intereses.

-    Tas tā nav, ja jums nekas nav slēpjams.

Iestājās klusums.

-     Ļoti gudri, inspektor. Ar mājienu: ja es joprojām atteikšos atbildēt, tad man ir kas slēpjams. Viņa atkal apsēdās un ar pusmēness veida nagiem dusmīgi, pat īgni bungāja pa koka galda nopulēto virsmu. Sīkā, monotonā klaudzināšana atgādināja modinātājpulksteņa tikšķēšanu vai varbūt mīnu, Tenetam ienāca prātā. Viņš ar interesi vēroja sievieti. Vai viņa eksplodēs?

Pēkšņi misis Hemiltone sakrampēja rokas ar to pašu pašaizsardzības kustību, kuru viņš bija ievērojis pirms brīža.

-    Nu ko, ļoti labi. Mani kaitina jūsu spēle, bet pēc visa, ko esat teicis un darījis, jums ir taisnība. Ja man nekas nav slēpjams, tad nav no kā baidīties. Un, tā kā man nav nekas slēpjams… No astoņiem, jūs teicāt? Ļaujiet padomāt! Zinu, ka tas bija tikai pirms dažām dienām, bet šādā vietā mūsu ikdiena ir tāda, ka katrs vakars iestiepjas nākamajā…

Bet viņai nevajadzēja daudz laika, lai atcerētos. Kad viesi bija devušies vakariņot, Dīlija aizgājusi uz virtuvi, lai pārbaudītu, vai viss rit gludi. Kādas piecas minūtes pēc astoņiem vajadzēja pārmīt kādu vārdu ar Edemu un pārliecināties, ka zēnam ir viss vajadzīgais, tad Dīlija uz pusstundu iegājusi savā istabā atpūsties. Acīmredzot tāda bija viņas parastā ikdiena, viens no tiem retajiem brīžiem, kuru viņa var izmantot sev un savai atpūtai.

-     Tas varēja būt no, teiksim, desmit pāri astoņiem līdz bez divdesmit deviņiem.

Dīlija jautājoši savilka seju, lai pārliecinātos, ka pirmais viņus interesējošais laika periods ir ietverts.

-Jā.

Pēc tam vina devusies uz ēdamistabu, lai atkal pārliecinātos, vai viss rit gludi, bet tad ar Edemu un viru līdz desmitiem skatījusies televizoru. Pēc vēl viena gājiena lejup pa kāpnēm viņa atgriezusies savā istabā, lai pirms agras došanās pie miera laiski novannotos. Gulēt misis Hemiltone aizgājusi apmēram bez desmit vienpadsmitos. Beigusi stāstīt, misis Hemiltone greizi pasmaidīja.

-    Un, lūk, kāpēc jūs mani nokaitinājāt, inspektor. Šķiet, ka man nav paveicies, jo neviens nevar apliecināt, ka jūs interesējošajā laikā ar mani viss ir noticis tieši tā.

Tenets neatbildēja. Jebkurā gadījumā Dīlija Hemiltone palika starp aizdomās turamajiem, jo šajos kritiskajos laika sprīžos viņai bija iespēja izmantot furgonu. Uzzināt, ko viņa darījusi, pašlaik nebija tik svarīgi. Varbūt vēlāk. Un vitāli svarīgi tas varētu izrādīties gadījumā, ja atrastos liecinieks, kurš būtu redzējis, ka Mārtindeils kādā no šiem laika periodiem atstāj māju.

-    Un kā ar jūsu vīru?

Viņa paraustīja plecus.

-      Nav ne jausmas. Šī ir liela māja, un, patiesību sakot, mēs nebāžam degunu viens otra darīšanās. Vīram ir gulta viņa ģērbtuvē, un, ja kāda iemesla dēļ tam iznāk iet gulēt pavēlāk, Džailzs, lai netraucētu mani, guļ tur. Tāpat notika arī tovakar, kad viņš bija atvedis Tesu.

-     Tātad jūs nezināt, ko vīrs darīja tajā laikā?

Viņa papurināja galvu.

-     Jums nāksies pajautāt viņam pašam. Viņa pastiepās pēc papīra lapas un pievilka to sev priekšā. Un tagad, ja jūs neiebilstai…

-     Atvainojiet, teica Tenets, bet mēs vēl neesam gluži beiguši.

Izvesta no pacietības, viņa nopūtās.

-     Dieva dēļ… tādā garā turpinot, es nekad vairs nenoķeršu savus darbus.

-      Vēl tikai pāris jautājumu par misteru Mārtindeilu. Viņš aizbrauca no šejienes 1965. gadā, vai ne? Vai jūs nevarētu pateikt, precīzi kad? Kurā mēnesī, es domāju?

Viņa sarauca pieri.

-    Ak, Kungs, kādēļ jums tas jāzina?

-    Lūdzu…

-    Tas notika jūnija beigās.

-     Vai jūs varat atcerēties, ar kādu meiteni viņš tajā laikā draudzējās?

Tagad, saraucot pieri, grumbas bija dziļākas.

-      Mūsu pēdējās sarunas laikā mēs jautājām, vai Ivonna Fivera pirms jūsu brāļa aizbraukšanas nav bijusi viņa draudzene. Mums ir pamats domāt, ka jūsu atbilde nav bijusi visai godīga.

-     Patiešām, inspektor, ko tas viss nozīmē? Mēs runājam par notikumiem pirms divdesmit četriem gadiem…

-     Ļaujiet man pasniegt to šādā veidā: misters Mārtindeils aizbrauca 1965. gada jūnijā. Fīveri apprecējās augustā. Tobijs Fīvers piedzima 1966. gada janvārī.

Tenets ļāva, lai viņa izdomā pati. Dīlija Hemiltone nebija muļķe, un par apbalvojumu viņš redzēja, ka krāsa pazūd no Dīlijas sejas un tā paliek krīta baltumā. Tenets vēroja arī, kā, rijot siekalas, darbojas viņas mēle.

-     Jūs gribat teikt… -To nezin vai varēja nosaukt par ko vairāk nekā čukstu.

Tenets neteica neko. Viņš atbildi bija jau saņēmis un tāpēc piecēlās.

Viņa izstiepa roku.

-     Nē, pagaidiet… vai jūs… vai jums ir… Vai vēl kāds to zina? .

-   To, teica Tenets, mēs arī gribētu uzzināt.

Viņi ar Lainhemu piecēlās, lai ietu, un ari Dīlija pielēca kājās, kā neredzamas stīgas vilkta.

-    Vai jūs viņiem stāstīsiet?

-    Baidos, ka tas ir atkarīgs no…

-    No kā?

-    No tā, vai tas būs nepieciešams.

Misis Hemiltone atslīga atpakaļ savā krēslā, un tā viņi to pameta sēžam aiz galda nekustīgu kā statuju.

XX

Salīdzinot ar viņu iepriekšējo apmeklējumu, šoreiz krodziņš "Lopu Tirgonis" likās visai pilns. Bez viņiem bija vēl astoņi apmeklētāji, pieci no tiem jauni vīrieši, ģērbušies vienādi oficiālos uzvalkos un baltos kreklos ar neuzkrītošām kaklasaitēm. Komersanti, kas sabraukuši uz tuvumā notiekošo konferenci?

Arī Sems Tillers bija šeit kopā ar pāris tuviem draugiem, baudīdams pusdienas alus pinti. Viņš naidīgi paskatījās uz abiem policistiem un tad uzgrieza tiem muguru.

Tenets un Lainhems pagaidīja, līdz bija atnests alus un sendviči, un tikai tad turpināja sarunu. Dīlijas Hemiltones reakcija bija pārliecinājusi Tenetu, ka ziņa par to, ka Tobijs ir Leo dēls, viņai ir pilnīgs jaunums, bet Lainhems palika pie sava.

-      Domāju, ka viņa nevairīsies ne no kādiem meliem, lai izvairītos no aizdomām.

-     Melot ir viena lieta, bet tā pārmainīt sejas krāsu pavisam kas cits. Jāsaka, ka tikai ar gribasspēku tas nav izdarāms.

-     Nezinu. Aktieri un aktrises raud īstas asaras.

-    Varbūt. Bet viņi gadiem pie tā ir strādājuši, iedzīvojoties citu ādā, citu izjūtās. Man šķiet, ka pat vispieredzējušākajam aktierim vajadzētu dažas sekundes vai vēl vairāk, lai izspiestu īstas asaras, bet viņas reakcija bija šāda. Tenets uzsita knipi. Vienā mirklī viņas sejas krāsa bija normāla, bet nākamajā viņa nobālēja kā krīts.

-     Var jau būt. Lainhems joprojām negribēja piekāpties un atteikties no savas koncepcijas, ka Dīlija ir nepatiesa, viltīga sieviete.

Tenets papurināja galvu.

-    Beidziet, Maik, jūs neiestāstīsiet man, ka viņa ir nospēlējusi teātri.

Lainhems nokoda no sendviča milzīgu kumosu un domīgi sāka to košļāt. Pēc brīža viņš izgrūda neartikulētu skaņu.

-    Ko? jautāja Tenets.

Seržanta acis satraukumā izspiedās. Viņš centās milzīgo kumosu mutē sadalīt apēdamās porcijās.

-     Tā jums vajag, Tenets pasmaidīja. Varu derēt, ka bērniem jūs mācāt, lai nekož tik lielus kumosus, kādus nevar norīt.

Lainhems rija, košļāja, rija atkal.

-     Tas ir tikai tāpēc, ka man ienāca prātā… ja misis Hemiltone nezināja, ka Tobijs ir viņas brāļadēls, tas vēl nenozīmē, ka to nezināja misters Hemiltons.

No trim negatīviem iznāk viens pozitīvs.

-    Jūs domājat, ka viņš varēja zināt?

-     Jā. Leo Mārtindeils varēja viņam to pastāstīt.

-     Un Hemiltons nepastāstīja tālāk sievai? Šaubos, Maik. Liekas, ka šie abi ir uz vienu roku. Tenets domīgi iesūca malku alus. Pie tam, ja padomā, tad man neliekas, ka mums ir īpaši svarīgi minēt, vai viņi zināja, vai ne. Tas ir interesanti, piekrītu, bet vai būtiski lietai? Ja mums ir taisnība un Tobijs patiešām ir Mārtindeila dēls, svarīgi būtu noskaidrot, vai to zināja pats Mārtindeils un vai to zināja Fīvers. Bet Hemiltoni? Es neesmu pārliecināts. Viņš uz brīdi apklusa. Patiesību sakot, tas pat būtu punkts viņu labā. Patiešām, ja būtu kaut neliela iespēja, ka Tobijs manto Hollu, tad vismazāk Hemiltoni gribētu tikt vaļā no Leo, jo vismaz, daloties ar viņu, tie varētu te palikt, un viņu dzīves veids daudz neatšķirtos no iepriekšējā. Ja atnāktu Tobijs, viņiem droši vien vajadzētu vākties ārā… Mums noteikti jānoskaidro, vai Tobijs Fīvers varēja kļūt par mantinieku, vai nē?

-     Tātad vispirms mēs satiksimies ar misteru Hemiltonu?

Tenets košļāja pēdējo sendviča kumosu šoreiz tas bija šķiņķis ar marinētiem dārzeņiem un prātoja.

-     Nē, nedomāju, ka pašlaik uzzināsim no viņa kaut ko jaunu. Šķiet, ka Hemiltons ar sievu turas pie iepriekš izdomātas versijas. Ja jums ir pietiekami daudz drosmes satikties ar suni, tad nākamo apciemosim Džeku Tīlienu.

-     Un jūs, ser? Es gribēju jautāt, vai jums ir pietiekami daudz drosmes?

Tenets iesmējās.

-      Es paļaujos, ka jūs mani aizsargāsiet, Maik. Kam citam vēl seržanti ir domāti?

Pie sevis Tenets nodomāja, ka nemaz neilgojas pēc šīs tikšanās. Ja Tīliena meita patiešām ir izdarījusi pašnāvību Leo Mārtindeila dēļ, tad nebija ko brīnīties, ka Tīliens kategoriski bija pret to, ka Mārtindeils atkal apmetas Satonā. Bet tas vēl nenozīmēja, ka viņš to ir nogalinājis, un tādā gadījumā Tenetam ļoti negribējās atkal uzplēst Tīliena vecās brūces. Bet, no otras puses, ja

Tīliens tomēr ir vainīgs… Tenets nopūtās. Viņš jau bija teicis Dīlijai Hemiltonei, ka reizēm viņa darbs pašam liekas riebīgs.

Pagāja visai ilgs laiks, līdz viņiem izdevās sadzīt Tīliena pēdas. Houmfārmas pagalms bija tukšs, un, kad abi piegāja pie mājas, uz klauvējienu neviens neatsaucās. Gaidot pie durvīm, Tenetam pārskrēja drebuļi. Rīta cēlienā debesis atkal bija apmākušās, saule spīdēja tikai brīžiem, un piedevām vēl sāka pūst griezīgs vējš.

Tenets uzcēla apkakli.

-     Vajadzēs vēlāk atnākt vēlreiz, Maik. Paskatīsimies, vai Tīliena vietā nevaram atrast Fīveru.

Tie jau bija pagriezušies atpakaļ uz ciematu, kad Lainhems pamanīja viņu virzienā braucošu traktoru.

-     Interesanti, vai šis puisis strādā pie Tīliena. Ja tā, tad viņš zinās, kur to atrast. Lainhems signalizēja traktoristam ar mašīnas gaismām un tauri un apstājās. Apstājās arī traktors. Lainhems izkāpa no mašīnas.

-    Vai jūs nevarētu pateikt, kur mēs varētu atrast misteru Tīlienu?

Izrādījās, ka Tīliens labo žogus, un pirms došanās traktorista norādītajā virzienā viņiem nācās uzvilkt zābakus un vilkties pāri diviem milzīgiem, ar ziemājiem apsētiem laukiem. Tas bija smags gājiens. Augsne, pēc atkušņa izmirkuši un lipīga, smagām pikām ķērās pie zābakiem, un jau pēc dažiem simtiem jardu abiem sāka likties, ka pie kājām būtu piesieti betona bluķi.

-     Droši vien būs nākamā lauka tālākajā galā, elsa Lainhems.

-    Mm.

Starpbrīdis bija devis Tenetam iespēju padomāt, un viņš sāka šaubīties par viņu gājiena lietderību. Bija jau viegli pajokot par suni, bet nemaz negribējās uzmanīt katru teikto vārdu, lai neizraisītu suņa saimnieka naidu.

-    Lūk, kur viņi.

Seržants un inspektors bija sasnieguši nākamo piecu posmu žogu starp stabiem novilktu stieples pinumu, iebūvētu biezā dzīvžogā. Nākamā lauka tālākajā galā stāvēja traktors ar piekabi. Trīs vīri blakus traktoram laboja galējo žogu.

Lainhems vēl nebija pateicis ne vārda, kad no traktora piekabes izlēca Tīliena aitu suns un kā zibens drāzās viņu virzienā. Abi policisti pamira. Vai Tīliens sauks suni atpakaļ?

Tīliens atļāva sunim noskriet pusceļu pāri laukam un tad deva pavēli:

-    Ret! Stāvēt!

Suns, kā likās, negribīgi apgriezās un cilpoja pie saimnieka. Tenets un Lainhems apmainījās atvieglojuma pilniem skatieniem un turpināja ceļu. Pārmijis dažus vārdus ar abiem pārējiem vīriem, Tīliens ar lauku cilvēka nosvērtu soli un suni pie sāniem devās viņiem pretī.

-    Atvainojiet, ka traucējam jūs darbā, mister Tīlien, teica Tenets, kad viņi atradās sadzirdamības robežās.

-     Sēdēt! iesaucās Tīliens, kad viņi bija blakus. Suns, saspicējis ausis, paklausīja.

Tenets piesardzīgi paskatījās uz dzīvnieku. Jā, nākt uz šejieni nebija tā labākā doma. Bija gandrīz neiespējami koncentrēties atklātā laukā, kur spēkā pieņēmies vējš svilpoja gar ausīm un suns trauksmaini vēroja katru viņu kustību. Daudz prātīgāk būtu uzaicināt Tīlienu uz nodaļu uzrakstīt ziņojumu. Šeit, uz savas zemes, plati ieplestām kājām, Tīliens izskatījās tikpat spēcīgs un nelokāms kā viņa ozoli.

-    Nu? jautāja Tīliens, rokas iebāzis dziļi pret vēju drošās jakas kabatās. Viņa skatiens bija piesardzīgs un naidīgs.

-    Mēs gribētu uzdot vēl pāris jautājumus…

Tīliens neko neatbildēja, tikai mazliet pacēla uzacis.

-     Mēs joprojām pārbaudām, ko ir darījuši visi, kuriem bija pieejamas furgona atslēgas.

Joprojām nekādas reakcijas.

-    Vai jūs nevarētu pastāstīt, ko tajā vakarā darījāt pēc atgriešanās Hollā?

-    Kāpēc?

-      Ir miris cilvēks, mister Tīlien, un ir pierādīts, ka viņš notriekts ar furgonu. Mums arī ir zināms no pēcnāves ekspertīzes, ka ne tas nogalināja misteru Mārtindeilu. Pēc sabraukšanas viņš tika ievilkts grāvī, kur to arī atrada un kur vēlāk viņa nāves cēlonis bija nosalšana. Tātad tagad šī ir slepkavības izmeklēšana, tāpēc mēs ļoti precīzi cenšamies noskaidrot, ko ir darījis katrs, kuram ir pieejams furgons. Tā ka, ja jūs vienkārši dotu mums vajadzīgo informāciju…

Tīliens paraustīja plecus.

-     Nezinu, vai tas jums daudz ko palīdzēs, bet, ja tam ir kāda vērtība, es devos tieši uz mājām un atlikušo vakara daļu pavadīju tur.

-    Jūs gājāt kājām?

-Jā.

-    Pa kādu ceļu?

-    Pa taku, kas savieno Houmfārmu ar Hol-

lu.

-     Vai ir kāds bez jūsu sievas, kurš varētu apstiprināt, ka jūs visu vakaru bijāt mājās?

Tīliena seja nocietinājās.

-     Nē. Un es negribu, lai jūs traucētu manu sievu. Es jau teicu, ka viņa nejūtas labi. Jums vienkārši jāpieņem manis teiktais, kāds tas ir.

-    Tas varētu būt tikai…

-Nē!

Sunim spalvas uz kakla atkal bija sacēlušās, un no tā rīkles dziļumiem izlauzās brīdinošs rūciens. Tenets redzēja, ka priekšķepu muskuļu saites saspringst. Ja sekos pavēle, suns būs gatavs lēcienam. Bija saprotams, ka Tīliena meitas nāve ir sāpīga tēma, un, pat pieminot, ka tagad viņi zina, ka Tīlienam ir bijis pietiekams iemesls ienīst Mārtindeilu un tāpēc varbūt atstāt to nomiršanai, varētu vīru izprovocēt. Tenets negribēja pakļaut sevi un Lainhemu riskam. Ja priekšdienās viņi vēl gribēs runāt ar Tīlienu, tad tas notiks pēc Teneta noteikumiem.

Viņš paraustīja plecus.

-    Nu, tad tas pagaidām jāatliek.

Uzmanīgi, lai neizprovocētu suni, viņi ar

Lainhemu pagriezās. Pēc pāris uzmanīgiem soļiem atskanēja Tīliena kliedziens.

-     Atcerieties, ko es teicu! Turieties no viņas tālāk!

Tenets pamāja ar roku par zīmi, ka ir sapratis, bet neatskatījās, kamēr viņi ar Lainhemu nebija drošībā, nākamajā laukā. Kad viņi atskatījās, Tīliens ar suni bija jau pie traktora. Dzīvnieks ieņēma iepriekšējo pozu. Tenets labi redzēja tā siluetu galvu un plecus uz piekabes dēļu fona. Likās, ka suns vēro viņus.

Lainhems atviegloti pasmaidīja.

-      Es jau sāku domāt, kurā brīdī man izkodīs robu.

-     Jā, nebija yisai gudri no manas puses atkal iztaujāt viņu paša teritorijā. Tas vairs nedrīkst atkārtoties! Ja vēl jābūt nākamajai reizei, tad tas notiks drošībā, nodaļā, pie tam bez suņa.

Viņi sāka brist cauri laukiem, pa ceļam savākdami arvien vairāk un vairāk dubļu uz zābakiem.

-     Vai jūs domājat, ser, ka jābūt nākamajai reizei?

Tenets paraustīja plecus.

-     Grūti pateikt. Attiecībā uz viņu mēs neesam tālu pavirzījušies, vai ne? Bet viņa iemesls ir tikpat labs kā visu pārējo.

-    Vai runāsim ar viņa sievu?

-    Pagaidām nē. Nav vajadzības bez iemesla provocēt viņu.

-    Nevaru saprast, kāpēc cilvēkiem vajadzīgi tādi dzīvnieki, viņiem smagi soļojot, ierunājās Lainhems. Es savus mazos nepielaistu tādam tuvāk pārjūdzi.

-    Es tāpat.

-     Cerēsim, ka misters Fīvers būs draudzīgāks.

-    Tā būtu pārmaiņa!

Atgriezušies pie mašīnas, viņi atkal uzvilka kurpes un mēģināja pret žoga mietu nodauzīt vismaz daļu pielipušo dubļu. Pēc tam viņi ilgi slaucīja tos zālē.

-    Dodiet man vienmēr jauku, siltu kabinetu, teica Lainhems, aizcirtis kabīnes durvis.

Bija bauda atrasties mašīnā, pasargātiem no vēja.

Tenets paskatījās pulkstenī. Pusē divi. Lai gan Fīvera pusdienlaiks bija no vieniem līdz diviem, viņš jau varēja būt atgriezies darbā. Un, ja ne, tad viņa māja bija akmens sviediena attālumā.

-    Vispirms pamēģināsim pagalmā.

Lielākā daļa saimniecības ēku, kurās

atradās Fīvera pārvadājumu firma, likās tuvu sabrukumam. Vecie Kentas dakstiņi bija noplēsti un aizvietoti ar gofrētu skārdu parasts skats pēc viesuļvētras kad dakstiņu vērtība vienā naktī trīskāršojās. Tradicionālajā dēļu apšuvumā bija izplēsti nevienādi robi. Lainhems iegrieza mašīnu atvērtos metāla dubultvārtos, kuri nodalīja pagalmu, un novietoja mašīnu pie mazas ķieģeļu mājiņas ar uzrakstu KANTORIS. ŠI bija vienīgā kaut cik kārtībā savestā celtne. Izkāpuši no mašīnas, viņi mājiņas iekšienē sadzirdēja skaļas balsis. Durvis bija pavērtas, un, kad viņi piegāja tuvāk, Tenets brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām.

-     Godīgi, mister Fīver, zvēru, ka nekad

vairs.

-      Nestāstiet man šīs muļķības! Domājat, ka esmu vakarējais? Esmu izskatījis cauri šos dokumentus un nevaru dot jums citu atbildi. Ja jūs domājat, ka līdīšu vai no ādas, gādājot vieglu naudu tādiem draņķiem kā jūs, tad pameklējiet citu muļķi!

-Bet…

-     Bet cauri! Esmu pateicis visu, kas man bija sakāms. Tā, lūk. Beigas. Šeit ir jūsu kartīte, un šeit ir alga par nostrādāto. Un tagad ejiet ārā!

Klusums. Tad varēja dzirdēt, kā aizveras durvis un tuvojas soļu troksnis. Atsākās rakstāmmašīnas tarkšķēšana. Flvera sekretāre, noklausījusies strīdu, atkal ķērās pie darba.

Parādoties vīram, Tenets un Lainhems atkāpās. Viņš bija uzkrītoši resns, viņa vēders karājās pār zemu noļukušo bikšu jostu. Vīra

apaļajā, mēnesim līdzīgajā sejā bija nokaunināta suņa izteiksme. Viņš nobrīnījās, ieraudzījis abus policistus, aizlavījās tiem aiz muguras un, sabāzis rokas kabatās, noļukušiem pleciem, izsoļoja cauri vārtiem.

Tenets pieklauvēja pie durvīm, un viņi iegāja.

Priekšā bija īss koridoriņš, kura grīdu paklāja vietā sedza izdilušas, netīras plastmasas flīzes. Kreisajā pusē atradās aizvērtas durvis, bet labajā pie stikla šķērssienas, aiz kuras jauna sieviete rakstīja uz antīkas rakstāmmašīnas, karājās pielīmēts uzraksts IZZIŅAS. Bija uzkrītoši redzams, ka Fīvers, kurš tik brīvi mētājās ar' naudu privātajā dzīvē, negrib to ieguldīt darbavietas izskata uzlabošanai. Domājams, ka lielākā daļa biznesa darījumu tika kārtoti pa telefonu, un, tā kā te ne uz vienu nevajadzēja atstāt iespaidu, tad, viņaprāt, nebija jēgas tērēties.

Lainhems pieklauvēja pie stikla. Meitene pagriezās un pavēra vienu no stikla sienas posmiem.

-Jā?

Viņa bija jauna un neizskatīga, ģērbusies nevīžīgi īsā, pieguļošā melnā kleitā un svītrotā džemperī ar sintētikas ieaudumiem.

Mēs vēlētos parunāt ar misteru Fīveru.

Meitenes acis bažīgi pagriezās uz durvīm koridora pretējā pusē.

-     Paskatīšos, vai viņš ir brīvs. Ko man pieteikt?

-     Detektīvs, inspektors Tenets un detektīvs, seržants Lainhems.

Viņa izskatījās satraukta.

-    Jā, labi. Es tūlīt… ē… es tūlīt iešu un pieteikšu jūs.

Iznākusi koridorā, viņa šķērsoja to, lai pieklauvētu pie durvīm pa kreisi no viņiem.

-    Iekšā!

Nervozi paskatījusies pār plecu uz abiem policistiem, sekretāre atvēra durvis tikai tik plati, lai varētu izspraukties cauri, un tūlīt aizvēra tās aiz sevis. Pēc neilgas balsu murdoņas viņa atkal iznāca, šoreiz atstājot durvis plaši vaļā.

-    Misters Fīvers tagad var ar jums satikties.

Misters Fīvers sēdēja aiz papīriem nokrauta rakstāmgalda. Viņš pacēla acis.

-    Tikai to man vēl vajadzēja.

-     Nepatikšanas? Tenets iesākumam pajautāja. Atvainojiet, bet mēs nevarējām nenoklausīties. Durvis bija vaļā.

-    Nekas tāds, ar ko es nevarētu tikt galā. Viņš pamāja ar roku uz krēslu ar tievām metāla kājām un plastikāta sēdekli.

-    Diemžēl šeit ir tikai viens krēsls. Mistera Fīvera paša izskats viņam bija

svarīga lieta. Viņa drēbes, kontrastā ar nepievilcīgo kabineta iekārtojumu, kārtējo reizi bija labi pieguļošas un dārgas: krēmkrāsas zīda polo krekls un mīksta, smilškrāsas zamšādas žakete. Viņa brūnie, visai retie mati eleganti griezti, Teneta gaumei varbūt mazliet par garu. No viņa plūda patīkama pēcskūšanās odekolona smarža.

-    Neuztraucieties!

Tenets apsēdās, bet Lainhems, šķērsojis kabinetu, atspiedās pret palodzi un izņēma piezīmju grāmatiņu.

-     Kārtībā, mister Fīver. Varbūt mēs atkal varam sākt.

Fīvera acis aizdomās sašaurinājās.

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Kopš mūsu pēdējās tikšanās ir nākusi gaismā ļoti interesanta informācija.

-    O? Fīvers kļuva piesardzīgs.

-     Jā. Pirmkārt, ir pierādīts, ka misters Mārtindeils notriekts ar forda furgonu no Longfordhollas viesnīcas.

-Tā?

-    Ar to, kuru pārsvarā lietoja Sems Tillers. Fīvera acīs kaut kas uzzibsnīja. Mulsums?

Vainas apziņa? Bailes? Noteikt nebija iespējams.

Viņa sejas izteiksme par to nestāstīja. Viņš sevi labi kontrolēja. Fīvera uzacis pacēlās laipnā ieinteresētībā. Kāds tam sakars ar mani?

-     Otrkārt, no pēcnāves slēdziena mēs zinām, ka misters Mārtindeils nav miris sadursmes rezultātā. Pēc "sabraukšanas", Teneta balsī bija jūtamas šīs pēdiņas, viņu ievilka grāvī, un tur to no rīta atrada. Nāves cēlonis bija nosalšana, mister Fīver.

-    Ļoti slikti, bet…

Vīra vienaldzība sakaitināja Tenetu, un, gribēdams iedurt, viņš pārtrauca to pusvārdā.

-     Mēs zinām, ka kādā brīdī viņš atguvis samaņu un mēģinājis izrāpties no grāvja. Diemžēl tas viņam neizdevās, jo bija lauzts mugurkauls. Apmierināts Tenets redzēja, ka Fīveru stāstītais ir satriecis. Ļoti nepatīkama nāve, esmu pārliecināts, ka jūs piekritīsiet.

-     Nabaga paklīdenis… Bet es joprojām nesaprotu, kāds man ar to visu sakars.

-    Nu, kā jau es skaidroju, šī ir slepkavības izmeklēšana. Tenets ieturēja pauzi, atlaidās krēslā un sakrampēja rokas. Mūs interesē, vai tajā vakarā jūs braucāt ar furgonu, mister Fīver?

-     Nu, jā. Man bija pietiekami svarīgs iemesls…

-  Es ticu. Bet tas ir blakuspunkts. Galvenais ir, ka jūs braucāt. Jūs, šķiet, atzīsiet, ka tas nerunā jums par labu. Vispirms, jums ir neganta ķilda ar misteru Mārtindeilu, jūs iesakāt viņam turēties tālāk no jūsu sievas…

-    Kāpēc es to nevarētu?

-     Pēc tam, Tenets paaugstināja balsi, pārtraukdams Fīveru, tikai pāris stundas vēlāk misters Mārtindeils tiek notriekts ar to pašu furgonu, ar kuru jūs, kā pats atzīstat, tajā pašā vakarā esat braucis.

Fīvera seja pieplūda asinīm un acis izspiedās. Viņš izgrūda caur zobiem:

-    Es atsakos ielaisties šādā sarunā. Viņa roka stiepās pēc telefona. Zvanīšu savam advokātam.

Tenets atkal atlaidās krēslā un sakrampēja rokas. Dariet to, protams! Bet vispirms nebūtu slikti paklausīties, kas man vēl ir sakāms.

Fīvera roka pakārās gaisā virs telefona un tad nokrita.

-     Nu, tad lieciet vaļā! Kāpēc jūs to nedarāt?

-    Viss, protams, ir acīmredzams. Nodoms, iemesls, iespēja. Tenets uzskaitīja tos uz pirkstiem. Domāju, jūs piekritīsiet, ka visi tie jums bija. .

-  Piekrītu! Pie velna, bija. Viņš ciniski, rejoši iesmējās. Tiešām, iemesls. Kāds iemesls? Vai tas, ka es ieteicu viņam turēties tālāk no manas sievas?

-     Daļēji varbūt, bet es domāju, ka mēs abi zinām, ka patiesība slēpjas daudz dziļāk.

Fīvers pēkšņi kļuva nekustīgs. Viņa acis iespīdējās.

-    Pie velna, viņš klusām jautāja, ko jūs ar to domājat?

-        Jums bija nopietns iemesls būt greizsirdīgam uz Mārtindeilu, vai ne, mister Fīver?

-    Kā to lai saprot?

-     Ak, beidziet, nespēlēsim paslēpes! Mēs abi zinām, par ko es runāju.

-    Tiešām?

Lai dotu Fīvera lepnībai nāvīgu triecienu, Tenets sevi nocietināja. Viņam nebija viegli būt agresīvam, un tikai apziņa, ka tieši ar šo vīru nevar atļauties atlaisties ne uz brīdi, lika Tenetam nepārtraukti uzbrukt. Un, ja Fīvers bija vainīgs, ja viņš patiešām ir sabraucis Mārtindeilu un pēc tam ievilcis viņu grāvī lēnai nomiršanai, tad atmaksāsies viss, ko viņš dara, bet, ja Fīvers ir nevainīgs… Tenets ļoti labi apzinājās, ka Fīvera naidīgums tikpat labi var būt aizsardzības, mehānisms, lai piesegtu vārumu, jo varbūt pret viņu ir vairāk grēkots, nekā ir grēkojis viņš pats.

-      Jāatzīstas, ka biju mazliet pārsteigts, izdzirdot, ka pāris minūšu saruna uz ielas starp jūsu sievu un misteru Mārtindeilu var likt jums drāzties, lai uzsāktu ar viņu ķildu…

Fīvers klusēja un gaidīja.

-      Un tad, šorīt, es beidzot sapratu, kādēļ jūsu reakcija ir bijusi tik asa.

Spriedze bija gandrīz taustāma.

-     Ko Mārtindeils jūsu sievai tajā pēcpusdienā tādu pateica, mister Fīver, ka jūs tik ļoti sadusmojāties? Tenets brīdi klusēja un tikai tad izspēlēja savu trumpi. Vai viņš nedraudēja pastāstīt Tobijam, ka ir tā tēvs?

-     Nē! Šim vienzilbes vārdam eksplodējot, Fīvers pielēca kājās. Viņa rokas tvarstīja galda malu. Kurš, pie velna… viņš iekliedzās, bet tad, atcerējies savas sekretāres klātbūtni, nošņāca caur zobiem, kurš, pie velna? Vai jūs domājat, ka, nākot uz šejieni un bāžot savu degunu manā personīgajā dzīvē, svaidoties ar bezatbildīgām apsūdzībām pa labi un pa kreisi…? Viņa skatiens kļuva mežonīgs.

Tenets neizvairījās.

-     Bezatbildīgām, mister Fīver.? viņš klusām pajautāja. Bet, lai gan viņš to neizrādīja, kadu bridi viņu pārņēma šaubas. Un ja nu viņš kļūdās?

-Jā!

-    Tātad jūs noliedzat, ka Tobijs ir Mārtjndeila dēls? Tenets pacēla roku. Un, pirms jūs sakāt "jā", man jūs jābrīdina, ka šī nav tukša papļāpāšana. Mēs uzturam kontaktus ar Galveno reģistru pārvaldi un salīdzinām datus.

Fīvers blenza inspektorā, viņa niknums pamazām plēnēja, un tā vietā acīs tagad parādījās bezcerība. Tad Fīvers lēnām ieslīga krēslā, uzlika elkoņus uz galda un saņēma galvu plaukstās.

Klusums bija nepārprotama atbilde. Tenets sajuta atvieglojumu. Vismaz šeit viņš nebija kļūdījies. Viņš paskatījās uz Lainhemu. Tas apmierināti pamāja.

Tenets pagaidīja kādu brīdi un tad teica:

-     Paklausieties, mister Fīver, vai nu jūs ticat, vai ne, bet es nemaz nepriecājos par to, kas ir noticis. Man nesagādā baudu citu ļaužu bēdas, un es arī neesmu šeit tāpēc, lai izteiktu spriedumu vai vēlāk izpaustu citiem jūsu noslēpumus, ja tas nebūs absolūti nepieciešams. Es tikai mēģinu noskaidrot faktus, bet jums jāsaprot: kamēr es to daru, es vēl nevaru pateikt, vai tam visam ir kāds sakars ar slepkavību, vai nav.

Varēja redzēt, ka Fīvers klausās. Iedrošināts Tenets turpināja.

-     Man vajadzēja pret jums izturēties visai cietsirdīgi, bet jums jāatzīst, ka jūs ne visai bijāt noskaņots sadarboties ar mums. Bet, ja mēs tagad varētu saprātīgi un racionāli aprunāties…

Fīvers pacēla galvu un paskatījās uz Tenetu. Tas bija ilgs, vērtējošs skatiens. Vai var ticēt tam, ko viņš saka?

Tenets gaidīja. Viņš uztvēra Fīvera skatienu godīgi un cerēja, ka viņa sejā Fīvers sastaps atklātību.

Pēc pāris mirkļiem Fīvers atlaidās krēslā, pacēla plaukstas virs galvas un ļāva tām atkal nokrist. Tas bija padošanās žests. Viņš paraustīja plecus.

-    Nu, labi. Ko jūs vēlaties zināt?

XXI

Tā kā spriedze kabineta bija noplakusi, Lainhems pārmainīja pozu un nokrekšķējās, neapzināti dodams signālu, ka viena iztaujāšanas fāze ir beigusies un laiks sākties nākamajai. Uz īsu brīdi Tenetam ienāca prātā, vai augsti uzlādētām emocijām ir pašām sava kas? statiskā elektriskā strāva? Magnētiskais lauks? To viņš nezināja. Viņš jutās iztukšots un sajuta pēkšņas sāpes krustos, šajā viņam tik vārīgajā vietā. Tenets ilgojās piecelties un atbrīvoties, pastaigāt, aizdedzināt pīpi, atslābināties, bet neko no tā visa viņš nevarēja atļauties. Inspektors baidījās zaudēt izcīnīto impulsu.

Flvers, gluži otrādi, nu bija padevies. Iegrimis krēslā, viņš gaidīja, kad Tenets sāks. Viņa acis bija blāvas un rokas viegli saņemtas uz vēdera.

-     Centīšos runāt, cik vien iespējams, īsi. Tobijs ir Mārtindeila dēls?

Sakniebtām lūpām Fīvers pamāja ar galvu.

-    Un jums tas ir zināms jau no paša sākuma?

Atkal mājiens.

-    Vai Tobijs zina?

Tas izsauca reakciju. Fīvers iztaisnojās.

-     Nē! Un es mēs negribam, lai viņš to zinātu.

-    Jūs viņu esat audzinājis kā savu dēlu?

-     Jā. Viņš mēģināja šķībi pasmaidīt. Mēs vienmēr esam domājuši: ja viņš iedomātos paskaitīt mēnešus, tad padomātu, ka viņa vecāki ir mazliet papriecājušies pirms došanās pie altāra.

.Citu bērnu jums nav?

Flvers papurināja galvu.

-     Nav mums tādas laimes. Tāpēc bija vēl svarīgāk, lai Tobijam nerastos aizdomas…

-     Jā, saprotu. Bet, vienalga, mazliet riskanti, vai ne?

Fīvers paraustīja plecus.

-    Pat ja viņš būtu adoptēts, mēs viņam to neteiktu vismaz līdz četriem gadiem. Līdz tam laikam Leo bija projām jau gandrīz piecus gadus. Laiks gāja, un likās arvien mazāk un mazāk ticams, ka viņš vispār kādreiz varētu atgriezties.

Tenetam ienāca prātā neērts jautājums.

-    Vai vēl kāds to zina vai nojauš?

Fīvers atkal purināja galvu.

-     Cik man zināms, nē. Nekad nav manīts neviens mājiens. Protams, bija daži dūrieni, kad Tobijs piedzima tikai sešus mēnešus pēc kāzām,

bet mēs visiem viņiem lāvām domāt, ka esam šo » » 7

to atļāvušies agrāk nekā pienācās.

"Ak Dievs," iedomājās Tenets. "Es esmu pastāstījis Dīlijai Hemiltonei. Ko viņa darīs?" Viņš papurināja galvu, lai atbrīvotos no šīs domas. Par to būs jāpadomā vēlāk. Vai pateikt Fīveram? Nē, ne tagad, kad viņš beidzot ir atvēries.

-    Es neesmu pārliecināts par ārlaulībā dzimuša bērna juridisko stāvokli, bet vai jūs esat kādreiz domājis, ka atņemat Tobijam pamatīgu mantojumu?

-    Jā. Jāatzīst, ka tas mūs ir uztraucis, bet, kad vecais Mārtindeils nomira, mēs konfidenciāli konsultējāmies pie advokāta, vienkārši, lai nomierinātu savu sirdsapziņu, un uzzinājām, ka pēc likuma Tobijam nav bijis ko zaudēt. Pēc advokāta teiktā, ārlaulības bērni tagad var saņemt mantojumu, bet tikai tad, ja abi vecāki ir kopā. Godīgi sakot, jutāmies atviegloti. Visu laiku slēpt to no viņa… Un vismazāk par visu mēs gribējām uzkraut sev cīņu caur tiesu. Tādas lietas var vilkties gadiem. Bez tam Tobijs arī tāpat ir laimīgs. Viņam ir viss vajadzīgais, viss, ko viņš vēlas. Viņš ir labs puisis, un mēs labi saprotamies. Viņam patīk kopā ar mani nodarboties ar biznesa lietām… T'jā, mēs nospriedām, ka neziņa ir vērtīgāka, un atstājām visu, kā ir.

-    Jūs nupat izsacījāties, ka viens no iemesliem, kāpēc neesat Tobijam pateikuši taisnību, bija doma, ka Mārtindeils nekad vairs neatgriezīsies. Nu bija kārta nopietnākam jautājumam. Vai Mārtindeils pirms aizbraukšanas zināja, ka jūsu sieva ir grūta no viņa?

Bija skaidrs, ka šis jautājums, pat pēc tik daudziem gadiem, ir Fīveram sāpīgs. Viņš saknieba lūpas un papurināja galvu.

-    Jūs esat pārliecināts?

-     Protams, ka esmu pārliecināts. Mēs pat domājām: ja Leo tiešām atgrieztos, viņam tas varētu ienākt prātā.

-    Un viņam ienāca?

-Nē!

Tenets nedomāja, ka viņš melo. Bet ja nu Ivonna ir pateikusi to Mārtindeilam pirms viņa aizbraukšanas un, zinot vīra greizsirdību, nekad nav uzdrošinājusies to pateikt viņam? Atceroties, kā Mārtindeils iztaujāja viesnīcas viesu uzņēmēju, kas ir Tobijs, Tenets nolēma, ka šāda iespēja nav izslēgta.

Tenets mēģināja tikt skaidrībā. Ja Fīvers patiesi ticēja, ka Mārtindeils nekad neko nav zinājis un tādējādi nav draudējis izstāstīt to Tobijam, aizdomas pret viņu sagruva, lai gan vēl palika viņa greizsirdība. Vai ar to pietika, lai Mārtindeilu sabrauktu ar nodomu noslepkavot? Atceroties Fīvera pirmītējo reakciju, Tenets nodomāja, ka pietika. Ja Fīvers bija pievēris acis un apprecējis Ivonnu brīdī, kad kļuva skaidrs, ka Mārtindeils padarījis viņu grūtu, tad vairāk nekā skaidrs, ka viņš to ir jau ilgāku laiku mīlējis, ka viņam ir nācies atkāpties un bezpalīdzīgi noskatīties, kā Ivonnai sajauc galvu lielā nama dēls. Greizsirdība ir nežēlīga, klasisks slepkavības cēlonis. Gadījumā ar

Fīveru, kura reputācija bija tāda, ka viņa sieva tikpat kā neuzdrošinājās parunāt ar citu vīrieti tā klātbūtnē, baidoties izsaukt vira dusmu izvirdumu, Mārtindeila, cilvēka, kuram piederējusi viņa sieva un kurš varbūt nozadzis to viņam no deguna priekšas, liekot viņam bezspēcīgi noskatīties, tāda cilvēka atkalparādīšanās varēja pamodināt visu viņa kādreizējo aizvainojumu un ienaidu. Greizsirdība bija nekavējoties grūdusi Fīveru uz konfrontāciju ar Mārtindeilu. Interesanti, par ko viņi ķildas laikā runāja un kā Mārtindeils reaģēja uz Fīvera brīdinājumu. Varbūt Leo par to pasmējās, tādējādi vēl vairāk provocēdams Fīveru un iedegdams viņā vēl dziļāku naidu? Ja tas bija noticis tā; tad vēlāk, aizvedis sievu pie viņas mātes un, braukdams atpakaļ, ieraugot sev priekšā Mārtindeilu vientuļi soļojam pa ceļu… Jā, nebija izslēgts, ka Fīvers ir īstais.

Tenets pamanīja gan Lainhems, gan Fīvers skatās uz viņu, ilgās klusēšanas ieintriģēti. Inspektors piecēlās.

-    Labi, paldies.

Ari Fīvers piecēlās.

-    Vai tas ir viss?

-    Pagaidām jā.

Viņi atstāja Fīveru ar neizpratnē sarauktu pieri noskatāmies viņiem pakaļ.

-     Nebija jēgas jautāt, vai viņš ir redzējis Mārtindeilu vēlāk, kad bija paņēmis furgonu. Viņš vienkārši noliegtu to, teica Tenets, kad viņi bija iekāpuši mašīnā. Viņš nolaida logu un, izņēmis pīpi, sāka bāzt tajā tabaku. ,

Lainhems piekrītoši pamāja.

-     Katrā zinā, arī Fīvers var būt īstais. -

Viņš iegrūda vienas rokas sažņaugto dūri otras rokas plaukstā. Ja tikai mums būtu kāds pierādījums pret kādu no viņiem. Kaut visniecīgākais pieķeršanās punkts.

-    Tā ir. Uz īsu mirkli Teneta apziņas visdziļākajā nostūrī kaut kas ieplaiksnījās. Kas tas bija? Viņš centās to satvert, izvilkt ārā, lai varētu pārbaudīt, bet tas jau bija pazudis. Varbūt viņš visu ir iztēlojies?

Lainhems vēroja inspektoru.

-    Kaut kas bija? Tenets papurināja galvu.

-     Vairs nav. Viņš uzrāva sērkociņu, lai aizdedzinātu pīpi.

-    Uz kurieni tagad, ser? Pie Hemiltoniem? Tenets papurināja galvu. .

-     Nav lielas jēgas. Vai jūs saprotat, Maik, ka es ar viņiem esmu iekūlies ķezā?

-    Pastāstot misis Hemiltonei par Tobiju?

Man nešķiet, ka ar to būtu nodarīts liels ļaunums.

-     Jebkurā gadījumā tas tagad ir izdarīts. Jādomā, ka tiešām nav ko uztraukties.

-      Es uzdrošināšos teikt, ka tas sagādās Hemiltoniem dažus nepatīkamus brīžus. Bet jāatzīst^ ka man viņu nav žēl. Šī ģimene nav nekādi eņģeļi, vai ne?

-    Es nedomāju par viņiem, bet par Tobiju.

-     Neuztraucieties! Hemiltoni nav ieinteresēti izbazūnēt to pa visu pasauli, vai ne?

-     Nē. Un tomēr, kaut vai Tobija dēļ, vajadzētu aprunāties ar misis Hemiltoni.

Lainhema seja liecināja, ka, pēc viņa domām, Tenets pārspīlē, tomēr viņš tikai pajautāja:

-    Un ko tagad?

Tenets paskatījās pulkstenī. Divi trīsdesmit. Vajadzētu braukt uz nodaļu un izurbties cauri papīriem. Kaut ko mēs droši vien esam palaiduši garām. Un man patiešām jāizskata šefa JOKS direktīva. Ja nebūšu to izdarījis, viņš rīt no rīta izskries cauri jumtam.

Ceļojums uz nodaļu pagāja klusumā. Katrs bija iegrimis savās domās. Kabinetā viņi uzrakstīja ziņojumus par šī rīta sarunām un tad ķērās pie sistemātiskas kopš izmeklēšanas sākuma sakrājušos dokumentu kaudzes apstrādes. Viņi abi pēc kārtas metodiski izgāja cauri katram ziņojumam. Tas bija vajadzīgs ja viens kaut ko būtu palaidis garām, otrs piefiksētu. Tieši šajā lietā, kur aizdomās turamo bija daudz, bet pierādījumu praktiski nebija, varēja gadīties, ka kāda sīka detaļa, kura sākumā likusies nenozīmīga, varēja iegūt izšķirošu nozīmi. Atmosfēra no koncentrēšanās telpā kļuva smaga, klusumu tikai reizēm pārtrauca nomurmināts komentārs vai jautājums. Reizi pa reizei Tenets piecēlās un pastaigāja pa kabinetu. Viņš juta, ka pastiprinās trulās sāpes krustos. Vislabprātāk Tenets tagad nogultos uz grīdas, lai varētu atslābināt saspriegtos muskuļus un atvieglot lejupvelkošā gravitācijas spēka smagumu. Tomēr tā vietā inspektors turpināja sēdēt pie galda un urbties cauri ziņojumiem, lapu pa lapai, soli pa solim viņš nesa darba smagumu.

Bez divdesmit piecos Tenetam nācās atzīt sakāvi. Nekas svarīgs nebija uzpeldējis. Gan viņam, gan Lainhemam acis bija aizmiglojušās, viņu smadzenes piesārņojušās ar milzumu informācijas, kurai cauri viņi bija izurbušies. Tenets nolika pildspalvu, izberzēja acis un iztaisnojās. Tuvojās pieci. Pirms došanās ar ziņojumu pie šefa bija pēdējais laiks uzmest aci Drako JOKAM.

Palūkojiet, vai nevarat uzvārīt tēju, kamēr es apskatīšu šo, Maik!

Kad Lainhems atgriezās, Tenets izskatījās krietni atdzīvojies.

-    Kaut kas atgadījies, ser?

-    Ne jau ar mūsu lietu. Tenets uzsita pa JOKA direktīvu. Vai jūs esat domājis par šo, Maik? Viņš paņēma Lainhema piedāvāto tasi tējas. Pateicos.

Lainhems apsēdās.

-    Nē. Un jūs?

-     Varbūt. JAUNIEVEDUMI, KĀRTĪBA, ORGANIZĀCIJA un SISTĒMA. Kopumā kampaņas uzdevums ir celt efektivitāti. Kurš no šiem četriem punktiem, pēc jūsu domām, ir vislaikietilpīgākais?

-    Domāju, ka SISTĒMA.

-     Pilnīgi pareizi! Tenets pāri galdam saliecās uz priekšu. Tagad pasakiet man, lūk, ko! Cik laika tiek izšķiests reģistratūrā, meklējot pa reģistriem, teiksim, veikalu slēgšanas sistēmas vai biroju signalizācijas kartītes, kuras kāds steigā ir ielicis nepareizā vietā?

-     Ne pārāk daudz, es teiktu. Attiecīgā situācijā katrs ir piešāvis roku, mācoties no kļūdām.

-    Labi, bet kāpēc tādā gadījumā man neieteikt visu informāciju ievadīt kompjūteros? To dara arvien biežāk un biežāk. Meidstounā, piemēram, pie tā nonāca jau pirms pāris gadiem. Un ne tikai slēgšanas sistēmas, bet ari uzvārdus, personāla agrākās adreses, apsūdzības, ārkārtējas rīcības plānus…

-     Bet, ja visa informācija ir ievadīta kompjūteros, kas notiks, ja jums steidzīgi kaut kas būs jāsameklē, bet kompjūteru operators ir pusdienās vai, vēl sliktāk, saslimis?

-     Acīmredzot tas nozīmē, ka katram nodaļā jābūt apmācītam rīkoties ar kompjūteru.

Lainhems novaidējās.

-    Ak, nē! Viņam kompjūteri nepatika.

-      Beidziet, Maik! Neesiet tik gļēvs! Tas viss darbotos lieliski un, starp citu, nav nemaz tik sarežģīti. Tikai jāapgūst vienkārša sistēma, ar kuru apiešanās nav komplicēta. Padomājiet tikai, cik ietaupītos laiks ilgākā periodā!

-Nu…

-     Domāju, ka es to ieteikšu. Ja Drako tas nepatiks, tad neko darīt, būšu vismaz kaut ko pozitīvu ieteicis. Tenets paskatījās pulkstenī. Bez divām pieci. Laikam kāpšu lejā ziņot.

Pie durvīm viņš pagriezās.

-     Jā, starp citu, kamēr būšu projām, piezvaniet misis Hemiltonei un pasakiet, ka viņas kalkulatoriņš furgonā nav atradies. Tas bija zināms no ziņojuma par furgona apskati. Viņa

noteikti to ir pazaudējusi kaut kur citur.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš atkal sajuta, ka kādā dziļākā smadzeņu nodalījumā atkal parādās tā dīvainā, gandrīz fiziski sataustāmā izjūta. Viņam tā bija gadījies jau daudzas reizes, un tas nozīmēja, ka zemapziņa ir piefiksējusi kaut ko tādu, kas līdz apziņai vēl nav nonācis. Tas vēl tikai centās izlauzties. No pieredzes Tenets zināja, ka ir bezjēdzīgi censties noskaidrot, kas tas ir. Agrāk vai vēlāk, kad pienāks laiks, tas uzpeldēs, un labākais paņēmiens, kā šo procesu paātrināt, bija domāt par kaut ko citu.

Pie Drako kabineta durvīm Tenets apstājās un sasparojās. Kādā garastāvoklī šefs būs šo pēcpusdienu? Cerēdams, ka labākā nekā no rīta, viņš pieklauvēja.

-    Ienāciet!

Drako sēdēja pie nevainojami tīra galda. Viņa priekšā, kārtīgi nolīdzināti, rindojās zīmuļi, pildspalvas un rakstāmgalda prese. Ienākošo dokumentu kastīte ļjija tukša, izdodamo pilna. Šefs izskatījās atbrīvojies, savākts un vēlīgi noskaņots.

-    Ā, Tenets. Kā klājas?

. Tenets sniedza kodolīgu šīsdienas jaunumu kopsavilkumu. Drako ik pa brīdim pamāja ar galvu, šad un tad uzdodams kādu jautājumu. Izskatījās, ka tikšanās paies bez starpgadījumiem, un Tenets iedrošināts gatavojās izklāstīt savu jauno ideju.

-    Starp citu…

-     Vienu mirkli… Drako pacēla roku. Viņš uzmanīgi skatījās ārā pa logu, kurš pavēra skatu uz ēkas galveno ieeju un ļāva šefam uzmanīt katru, kurš atnāca vai aizgāja. Ja kāds šajā namā nošķaudījās, Drako tas bija jāzina. Atvainojiet, ka pārtraucu, Tenet, bet kas ir tas cilvēks?

Tenets piecēlās un piegāja pie loga. Viņu virzienā nāca divi vīri, dziļi iegrimuši sarunā, viens no viņiem ģērbies uniformā, bet otrs civilā. Tenets domāja, ka Drako nejautā par inspektoru Storiju, senu Teneta draugu, kurš tagad strādāja Meidstounā. Civilistu viņš nekad agrāk nebija redzējis.

-     Atvainojiet, bet es nezinu. Vienkārši kāds, kas nāk uz…

-    Nē, nē, Drako kaprīzi iesaucās. Tas ir padomnieks Votfords, es viņu pazīstu. Bet tas otrs, formas tērpā?

-     Inspektors Storijs. Viņš ir Meidstounas policijas skolas instruktors. Vārdi nāca automātiski. Tenets droši vien pat nejuta, ka ir kaut ko teicis. Kā apstulbis inspektors blenza uz abiem vīriem.

Protams! Kāpēc viņš to nebija iedomājies agrāk?

-     Interesanti, ko viņi šeit dara, nomurmināja Drako, pagriezdamies uz durvīm. Vai tas bija viss, Tenet?

-     Kas? Ak, piedodiet, ser! Jā. Viņa priekšlikums varēja pagaidīt līdz rītdienas rīta sanāksmei. Bez tam viņš ar nepacietību gaidīja, kad varēs pateikt to Lainhemam…

Izgājis kopā ar Drako no kabineta, Tenets drāzās augšup pa kāpnēm, lēkdams pa vairākiem pakāpieniem reizē.

Lainhems pārsteigts vēroja, kā Tenets iedrāžas kabinetā.

-Maik! Paklausieties šo!

Stāstot viņš redzēja, kā Lainhema sejā ataust gaisma.

-    Saprotu! Izcili, ser. Tad ko mēs darām tagad?

Tenets pateica.

xxII

-    Cerēsim, ka viņi nav aizgajuši gulēt.

-    Gribētos ticēt, Maik. Vēl ir tikai desmit.

Bija pagājušas piecas nogurdinošas stundas. Veikuši vajadzīgos pieteikumus, saskaņojuši visu ar Saseksas policiju un piezvanījuši Džounai un Luīzei, lai pateiktu, ka būs mājās vēlu, Tenets un Lainhems bija devušies garā braucienā uz Vēdingu. Saruna šeit bija apstiprinājusi Teneta nojautu un devusi skaidru slepkavības motīvu, tādu, kāds līdz šim nebija iedomājams. Tagad viņi gatavojās pārbaudīt savu teoriju.

Tenets iekārtojās sēdeklī, lai atpūtinātu muguru, un izberzēja acis, kuras grauza nogurums. Viņš bija priecīgs, ka nav jāsēž pie stūres, bet Lainhems, kurš vadīja mašīnu, izskatījās samērā svaigs.

-     Kā nojaušu, jūsu problēmas ar sievasbrāli ir nokārtojušās?

-    Jā, vismaz viņš šorīt atgriezās pie sievas.

-    Labi.

Lainhems noliecās uz priekšu, lai notīrītu priekšējo stiklu, kurš visu laiku svīda ciet. Kopš tumsas iestāšanās temperatūra bija strauji noslīdējusi, un ceļmalas zāli, biezi saaugušos krūmāju pudurus klāja sarma.

Seržants brauca uzmanīgi. Viegli saliecies uz priekšu, viņš uzmanīgi vēroja ceļu.

-    Par laimi, Šodien nav lijis. Tad te būtu kā slidotavā.

-     Mm, Teneta domas nodarbināja gaidāmā saruna.

-     Tas, protams, vēl nenozīmē, ka kāds no viņiem ir to izdarījis, Lainhems teica jau trešo reizi.

Tenets saprata, ka seržants nodrošina sevi pret iespējamo vilšanos.

-     Es to saprotu, Maik, viņš pacietīgi atkārtoja, bet jums jāatzīst, ka iemesls ir spēcīgs. Un man vēl ir šī sajūta…

Izgaismojās Longfordhollas ieejas vārtu stabi. Lainhems ieslēdza pagrieziena rādītāju.

-    Pat ja jums ir taisnība, es joprojām nezinu, kā mēs to pierādīsim.

Jā, te katrā ziņā gaidīja šķēršļi.

-    Es zinu.

-     Domāju, ka pret viņiem nav vairāk pierādījumu kā pret jebkuru citu.

Un atkal Tenets sajuta pazīstamo uzplaiksnījumu apziņas dziļumos. Kas tas ir, ko viņš nevar atcerēties? Vai ir iespējams, ka Tenets kaut ko palaidis garām, kādu it kā nenozīmīgu liecību, kura varētu mainīt notikumu gaitu viņa labā. Bet, ja viņa teorija izrādīsies pareiza, arests nesniegs lielu gandarījumu. Pēc sākotnējā satraukuma par laimīgās domas uzzibsnījumu viņš pakāpeniski arvien vairāk un vairāk juta nospiestību, bet tagad gaidāmā saruna baidīja ar mokošu nogurumu. Kad Lainhems iebrauca saimniecības pagalmā un novietoja mašīnu, viņš sapurinājās. Vai Tenetam tas patika, vai ne, tas bija jāizdara. Ir notikusi slepkavība, un, ja viens no šiem diviem bija vainīgs, tad, neņemot vērā viņa personīgās izjūtas, tā pienākums bija nodot noziedznieku taisnīgai tiesai.

Pa bruģi viņi aizsoļoja līdz staļļu blokam, uztaustījās pa iekšējām kāpnēm un, tikuši augšā, pieklauvēja.

Pagāja vairākas minūtes, līdz Dezmonts Baiflīts, skatīdamies pustumsā, atvēra durvis.

-    Ā, tas esat jūs, inspektor.

-    Vai mēs drīkstam "ienākt?

Baiflīts pakāpās atpakaļ, ļaudams Tenetam un Lainhemam paiet garām, un aizvēra aiz viņiem durvis.

-     Mēs jau gatavojāmies iet gulēt. Viņš bija kreklā, bez kaklasaites un ar istahbs čībām kailajās kājās. Bez žaketes viņš izskatījās vēl tievāks un trauslāks. Izskatījās, ka kopā ar drēbju kārtu viņš ir nometis spēju aizsargāt sevi.

-    Piedodiet man, ka jātraucē jūs tik vēlu, bet mēs gribētu parunāt ar jums abiem.

-    Vai jūs vēlaties runāt arī ar manu sievu? Viņa ir ļoti nogurusi.

Tenets pamāja ar galvu.

-    Es lūdzu piedošanu, viņš vēlreiz atkārtoja. Domāts bija: "Agrāk vai vēlāk man ar viņu būs jārunā. Labāk tiksim ar šo lietu vienreiz galā."

Baiflīts vēl kādu brīdi svārstījās, laikam apdomādams, vai kategoriski neatteikt. Sakožot zobus, muskuļi uz vaigiem sparīgi kustējās. Tad viņš pagriezās, atvēra viesistabas durvis un ieslēdza tur gaismu.

-    Iešu un paskatīšos.

Omulīgā, viesmīlīgā telpa pastiprināja Teneta nepatiku pret tuvojošos sarunu. Viņš nemierīgi staigāja šurpu turpu. Inspektora skatiens bezmērķīgi klīda pār pievilcīgajām, mīkstajām mēbelēm, grāmatām, istabas augiem, platēm, šaha galdiņu un traukiem. Viņš smagi apsēdās uz dīvāna, ar muguru pārbaudot atzveltnes mīkstumu.

-     Man nav nekāda prieka par gaidāmo, Maik. Un ja nu mēs kļūdāmies? Viņš iztēlojās avīžu virsrakstus. POLICIJAS NOMOCĪTAI SIEVIETEI IESTĀJAS PRIEKŠLAICĪGAS DZEMDĪBAS. Viņš izberzēja acis un sapurināja galvu, mēģinādams šīs iedomas nokratīt. Bija aizvadīta gara diena.

Lainhems bija izvēlējies parasto krēslu pie maza rakstāmgaldiņa. Viņš pacēla vienu no tā piederumiem stikla papīra presi un vērās tajā, it kā redzētu caurspīdīgu bumbu.

-     Skaistas mantiņas. Tad viņš steidzīgi nolika presi atpakaļ uz galdiņa un piecēlās, jo pa durvīm ienāca Baiflīts. Viņam sekoja viņa sieva.

Arī Tenets piecēlās.

-     Es lūdzu piedošanu, ka tik vēlā stundā traucēju jūs, kundze.

Viņa mēģināja pasmaidīt, bet, neko neatbildējusi, pagāja viņiem garām un apsēdās uz dīvāna. Misis Baiflītai mugurā bija liels vilnas rītasvārks, acīmredzot viņas vīra. Tas vaļīgi apņēma viņas piebriedušo vidukli. Dzeltenpelēki brūnā krāsa nepiestāvēja viņai, tā padarīja bālu viņas slimīgi dzelteno ādu un bezkrāsainus garos, nedzīvos, kādreiz brūnos matus.

"Sieviete izskatās tikpat nogurusi kā es," nodomāja Tenets. Par to tiešām nebija jābrīnās. Ja viņam ir taisnība, tad dažas pēdējās dienas Mona nav spējusi izgulēties.

Baiflīts apsēdās blakus sievai un uzlika savu plaukstu uz viņas rokas.

Tenets palūkojās, vai Lainhems ir gatavs. Tas pamāja. Sāciet.

-     Nav jēgas runāt aplinkus, tāpēc varbūt būs labāk, ja sākšu, pastāstot, ka nupat esam atgriezušies no Vēdingas, kur satikāmies ar jūsu māti, misis Baiflīta.

Mona Baiflīta samirkšķināja acis un kā akla pastiepa brīvo roku vīram, kurš saņēma to un noglāstīja. Neviens no viņiem neteica ne vārda. Viņi skatījās uz Tenetu un gaidīja nākamo sitienu.

-      Viņa, protams, bija visai sarūgtināta, uzzinot, kas noticis. Viņa saprot, ka tad, kad jūs precējāties, ne jums, ne jūsu vīram nebija ne jausmas… Tas jūs noteikti satrieca.

Tenets apklusa un gaidīja. Tikai nepieciešamības gadījumā viņš teiks visu līdz galam.

Dezmonts Baiflīts nokrekšķējās.

-     Mēs nesaprotam, inspektor, par ko ir runa. •

Tenets kā pārguris papurināja galvu.

-     Nav labi ieņemt tādu pozīciju, mister Baiflīt. Mēs zinām, ka jūs saprotat.

-     Saprotam… ko? Pirmo reizi, gandrīz čukstus ierunājās Mona Baiflīta.

-    Ka jūsu māte pastāstījusi misteram Mārtindeilam, un viņš noteikti jums, misis Baiflīta. Tad, kad iesauca jūs savā istabā viņa nāves dienā.

-     Mums joprojām nav ne mazākās nojautas, par ko jūs runājat, inspektor. Baiflīta balss tagad skanēja noteiktāk. Viņš acīmredzot nu bija izlēmis, kādu nostāju ieņemt, un pie tās arī turējās.

Viņa sieva nelikās tik pārliecināta. Viņa uzmeta vīram moku pilnu skatienu un nočukstēja:

-Dez…

Baiflīts nelikās saprotam, ka viņa ir tuvu kapitulācijai. Viņš nesarauca pieri un nepapurināja galvu.Viņi tikai apmainījās ātriem skatieniem. Bet doma bija skaidri jūtama. Klusē.

Viņa paskatījās uz Tenetu. Nesakiet to, viņas acis lūdzās. Lūdzu, nesakiet to!

Bet Tenets saprata, ka no tā neizvairīties. Pretējā gadījumā viņi neizkustēsies no vietas. Viņš nopūtās.

-    Varbūt būs vieglāk, ja es jums izstāstīšu kādu stāstu.

Baiflīts neiecietīgi noklakšķināja mēli, bet viņa sieva, varbūt atzīstot, ka Tenets piedāvā netiešu pieeju jautājumam, lai mazinātu sitiena spēku, mierinoši uzlika plaukstu vīra rokai.

-     Reiz senos laikos, Tenets iesāka, Londonas īstendā piedzima kāda meitenīte, kuru nosauca par Brendu. Viņai bija astoņi brāļi un māsas un tēvs dzērājs, kurš nevienā darba vietā nespēja noturēties ilgāk par dažām nedēļām. Nav jāstāsta, ka meitenīte nespēja vien sagaidīt, kad varēs aizmukt no mājām, un 1949. gadā, tikko sasniegusi septiņpadsmit gadu vecumu, viņa piekrita pirmā, kurš pagadījās ceļā, vīrieša bildinājumam un devās uz Midlendu.

-     Diemžēl nepagāja ilgs laiks, kad viņa atklāja, ka, no vilka bēgot, ir nokļuvusi lācim nagos. Viņas jaunais vīrs bija rupjš, brutāls tēviņš, un neilgi pēc tam, kad viņa bija cerību septītajā mēnesī, vīrietis piekāva meiteni tik nežēlīgi, ka mazulis nāca pasaulē priekšlaicīgi.

Tagad viņu abu uzmanība bija piesaistīta Tenetam. Kā nohipnotizēti viņi sekoja viņa lūpām.

-      Meitene saprata, ka vadzis ir pilns. Atrazdamās slimnīcā, vina atteicās vēl kādreiz redzēties ar savu vīru un, nesagaidījusi izrakstīšanās dienu, aizņēmās no palātas kaimiņienes vilciena braukšanas karti un devās tieši uz Londonu. Savu puisēnu viņa atstāja slimnīcā. Tā kā dzemdības bija priekšlaicīgas, mazulim, protams, jebkurā gadījumā vajadzēja palikt slimnīcā ilgāk, bet viņa saprata, ka tikai šādā veidā var atbrīvoties no vīra, pie tam esot pārliecībā, ka zēns tiks labi aprūpēts. Šis plāns bija briedis meitenes galvā jau kopš pēdējās brutālās piekaušanas, un, lai gan mazulis likās pietiekami veselīgs, viņa uzstāja, lai bērnu nokristītu tūlīt pēc piedzimšanas. Patiesībā tēvs atteicās no bērna, kurš vēlāk sākumā tika audzināts bērnu namā, bet pēc tam dažādās bāreņu patversmēs.

Pa to laiku Brenda nomainīja uzvārdu, par spīti izsludinātajai vispārējai meklēšanai, pazuda Londonas zemākajos slāņos. Viņa strādāja krodziņos, kuru īpašnieki daudz nebēdāja par valsts apdrošināšanu, bet tikai priecājās par lētu darbaspēku. Kādu laiku Brenda bija trauku mazgātāja, tad viesmīle mazās zemas klases kafejnīcās, bet tad, kad jutās drošībā, atgriezās pie sava vīra uzvārda, oficiāli ieguva valsts apdrošināšanas apliecību un sāka strādāt nopietni, atbilstoši .savam agrāk nospraustajam plānam veidojot turpmāko karjeru. Viltīgi, rēķinoties ar savu kvalifikācijas trūkumu, viņa izvēlējās darbu viesnīcu biznesā. Es neiedziļināšos detaļās. Pateikšu tikai to, ka, sākusi no pašiem pamatiem un strādājot divtik smagi kā jebkurš cits, viņa spēja uzkalpoties līdz nelielas viesnīcas pārvaldnieces postenim. Pa šo laiku viņa arī izšķīrās no vīra un 1954. gada beigās dabūja darbu, pēc kāda visu laiku bija tiekusies pārvaldnieces vietu viesnīcā ārpus Londonas, Sautkoustā. Tajā laikā viņa bija tikai divdesmit trīs gadus veca, un nav jābrīnās, ka pirmo reizi mūžā jaunās sievietes dzīvē ienāca mīlestība. Viesnīca bija neliela.

Tajā strādāja viena ģimene, un direktora vietnieks bija viesnīcas īpašnieku dēls. Drīz vien sekoja kāzas, un nākamajā gadā viņiem piedzima meitiņa. Tenets uz brīdi apklusa. Beigas gandrīz kā pasakā, vai ne? Bet, par nelaimi, stāsts šeit vēl nebeidzas…

Drīz pēc tam viesnīcas īpašnieks un viņa sieva atvaļinājuma laikā gāja bojā aviokatastrofā, un tad nomira arī Brendas otrais vīrs. Tā viņa kļuva par viesnīcas īpašnieci. Meita auga un, beigusi skolu, sāka strādāt kopā ar māti. Lai gan viņu nevarēja saukt par pārāk nesabiedrisku, tomēr viņa nebija arī tāda tipa sieviete, kurām ir daudz kavalieru, un tikai neilgi pirms trīsdesmit viņa satika vīrieti, kurš viņai patika. Viņš nupat kā bija pārbraucis no Birmingemas uz dienvidiem. Kaut kāda iemesla dēļ varbūt tā bija kautrība? viņu draudzība tika turēta noslēpumā. Beidzot, kad viņi nonāca līdz sarunai par precībām, meitene izstāstīja jaunumus mātei un uzaicināja to satikties ar viņas mīļoto. Bet mātes reakcija bija pārsteidzoša. Jau no paša sākuma, pirms Brenda vēl bija redzējusies ar jauno cilvēku, viņai pret to bija aizspriedumi. Meita sākumā to uzskatīja par mātes pārspīlētām bailēm par vienīgo bērnu un cerēja: kad māte satiks viņas līgavaini, kad redzēs, cik viņš ir labs un strādīgs, viņa samierināsies ar šo domu. Bet, gluži otrādi, satikšanās tikai vēl vairāk nocietināja mātes sirdi. Viņa apgalvoja, ka jaunais cilvēks ir pilnīgi nepiemērots

viņas meitai.

>

Protams, meita domāja, ka mātes pretenzijas ir galīgi nepamatotas, bet patiesībā viņa nepareizi novērtēja māti. Brenda pretojās laulībām gluži cita iemesla dēļ.

Tiklīdz viņa bija izdzirdējusi jaunā cilvēka vārdu visai neparastu viņa ar šausmām bija sapratusi, ka tas var būt viņas dēls, kuru viņa pametusi pirms daudziem gadiem, un tagad draudēja iespēja, ka stāties laulībā gatavojas brālis un māsa.

XXIII

Ar spēju, izmisīgu kustību Mona pagrieza galvu un paslēpa seju Dezmonda piedurknē. Likās, ka viņa aiz kauna vairs nespēj skatīties Tenetam acīs. Dezmonds uzmeta viņam negantu, niknu skatienu un aplika roku sievas pleciem.

Tenets dziļi ievilka elpu, mēģinādams pārvarēt līdzjūtības uzplūdu, kas vārījās viņa krūtīs, un tad klusām teica:

Varbūt pareizāk būtu teikt "pusbrālis", pie tam ir pilnīgi skaidrs, ka jaunie cilvēki bija traģiskas sagadīšanās nevainīgi upuri. Lai gan Brenda bija uzticējusi savu agro, postošo laulību noslēpumu vīram, viņa ne reizi nebija par tām ieminējusies meitai. Viņa domāja, ka tas viss ir aiz muguras un tāpēc varbūt labāk nododams aizmirstībai, bet tagad… Jā, sākumā viņa, protams, nebija pārliecināta, ka aizdomas apstiprināsies, tāpēc piekrita satikties ar jauno cilvēku, un tūlīt pat mātei bija skaidrs, kas tas ir viņas dēls. Kā viena ūdens pile otrai viņš bija līdzīgs savam tēvam jaunībā. Un vēl viņa vārds… Saprotiet, viņa varēja dēlu atstāt slimnīcā, bet nekad netika aizmirsusi, un, likteņa ironija, pat meitas vārds bija izvēlēts, lai papildinātu dēla vārdu.

Sapratuši, kas ar to domāts, Dezmonds un Mona vērās viens otrā, un neizrunātais vārds uzplaiksnīja starp tiem Dezdemona.

Pāris jautājumu par viņa pagātni pārliecināja Brendu, ka viņa nav kļūdījusies. Tagad māte atradās dilemmas priekšā. Pastāstot meitai patiesību, jābūt gatavai, ka viņa nepiedos mātes negodīgumu, bet, ja nepastāstīs, meita domās, ka māte pretojas kāda maznozīmīga iemesla dēļ. Jebkurā gadījumā Brenda riskēja pazaudēt vienīgo cilvēku, kuru viņa patiesi mīlēja. Nav nekāds pārsteigums, ka tajā naktī Brenda mēģināja noslīcināt bēdas vīnā, bet, par nelaimi, viņa darīja to kāda viesnīcas viesa kompānijā, un viņa vārds bija Leo Mārtindeils. Viņš bija pašpārliecināts blēdis, kurš ķēra uz makšķeres vientuļas sievietes vidējos gados, un visvairāk viņam patika Brendas tipa sievietes. Viņa bija labi pārtikusi viesnīcas īpašniece, un, ja Mārtindeilam izdotos izspēlēt pareizo kārti, tad, saldi parunājot, sieviete viegli šķirtos no pamatīgas naudas summas.

Gadījumā ar Brendu viņš deva mājienu par iespējamām precībām un pamanījās arī pasildīties viņas gultā. Bet tajā rītā, visai krietni iereibuši un vēlēdamās dalīties ar kādu bēdās, viņa uzticējās šim blēdim un lūdza padomu. Pēc viņa domām, labāk būtu pastāstīt meitai taisnību, bet, kad līdz tam nonāca, Brendai pietrūka drosmes. Beigās, kad viņa tomēr bija saņēmusi dūšu, izrādījās, ka ir jau par vēlu. Saniknota par mātes pretestību, meita bija nolēmusi slepus aizbēgt. Abi jaunie cilvēki bija pietiekami pieauguši, un nekas nespēja stāties ceļā viņu laulībām. Slēdzot laulību, dzimtsarakstu birojā nav jāuzrāda dzimšanas apliecības, ja laulājamie nav jaunāki par divdesmit trijiem gadiem, un tā, tīrā nevainībā, viņu laulību ceremonija notika, un tad, cik Brendai zināms, viņi vienkārši pazuda.

Iespejams, ka abi dabūja darbu šeit, Longfordhollā.

Pirmo reizi Tenets griezās pie Baiflītiem

tieši.

Likteņa ironija, vai ne, ka jūs izvēlējāties tieši šo viesnīcu, Mārtindeila ģimenes māju. īpašnieka uzvārds, protams, bija citāds Hemiltons, tāpēc jums nebija nekāda iemesla saistīt jūsu darba devējas vārdu ar to cilvēku, kuru cerēja apprecēt jūsu māte, un, kad viņš šeit uzradās kā misis Hemiltones brālis, tam vajadzēja būt šokējoši… Un vēl lielāks šoks, misis Baiflīta, jums bija tad, kad viņš pastāstīja visu, ko bija uzzinājis no jūsu mātes.

Mona izskatījās nožēlojama. Viņas acis bija nodurtas, ap pirkstu viņa virpināja halāta jostu, palaida to vaļīgāk, tad virpināja atkal. Viņa joprojām klusēja, un, sastapies ar Baiflīta pārakmeņoto skatienu, Tenets saprata: ja viņi nolems turpināt klusēt, viņš nevarēs panākt pilnīgi neko. Tad ko viņam iesākt tālāk? Viņam nebija patikas baidīt šos ļaudis, cenšoties panākt grēksūdzi. Jau tā bija skaidrs, ka abi ir ne mazums cietuši. Un vēl bija iespējams, ka Tenets kļūdās un viņiem nav nekāda sakara ar Mārtindeila nāvi.

Lainhems vēroja viņu, apzinādamies viņa nepatīkamo stāvokli. Klusums istabā draudīgi ieilga.

Tenets saprata, ka ir pārrēķinājies. Viņš bija iedomājies, ka, pasakot Baiflītiem, ka viņu nelaimīgais noslēpums viņam ir zināms, tie būs tā satriekti, ka salūzis un atzīsies, it sevišķi, ja viņš liks saprast, ka jūt līdzi viņu traģēdijai. Viņš bija licis lietā visu savu atjautību, lai padarītu nepatīkamā jaunuma sitienu vājāku. Varbūt tas bija iznācis pārāk vājš? Varbūt līdzjūtība pārvērta Teneta pūliņus paša sakāvē. Jebkurā gadījumā, tālāk par šo punktu viņš nebija padomājis.

Nu, ko, viņi bija panākuši savu, un inspektors nonācis strupceļā.

"Ja tikai," viņš izmisīgi domāja, "varētu atcerēties to, kas nedevās prātam rokā." Viņš bija pārliecināts, ka tas ir kaut kas ārkārtīgi būtisks… Viņš juta, ka tas mēģina izlauzties apziņas virsējos slāņos, tam pietrūka paša pēdējā impulsa. Ja tas atrastos, nāktu apgaismība. Teneta skatiens klīda pa istabu, meklējot iedvesmu, bet atrada tikai Ēdeni, Baiflitu varbūt uz visiem laikiem zaudēto Ēdeni.

Nebija jēgas turpināt sarunu. Viņš jau bija gatavs piecelties, roka, uzlikta uz krēsla malas, piedāvāja palīdzību ķermenim, kad skatiens apstājās pie zili baltā māla trauka ar dažādiem sīkumiem, un tad beidzot tas bija rokā.

Protams! Tas bija tas, ko pēdējā reizē, kad

viņš bija šeit, piereģistrējusi viņa zemapziņa!

Par spīti abiem Baiflītiem, kuri joprojām palika uzticīgi savai sašķobītajai pašcieņai, otro reizi šodien viņš izjuta tādu unikālu triumfa eksploziju, kāda nemainīgi pavada šādus retus apziņas uzliesmojumus un tūlīt pat sekojošas šaubas.

Un ja nu viņš kļūdās?

Tenetam ļoti gribējās izstiept roku un paņemt šo priekšmetu, viņa pirksti iesāpējās no vēlmes paņemt to, atvērt, pārbaudīt, lai gūtu apstiprinājumu, ka tas ir tieši tas, par ko viņš domā.

Lainhems Tenetu cieši vēroja. Pēc daudziem kopīgā darbā pavadītiem gadiem viņš precīzi uztvēra pat sīkākās izmaiņas Teneta noskaņojumā, un tagad viņš juta, ka Tenetam ir ienācis prātā kaut kas ļoti svarīgs.

Tenets paskatījās uz Baiflītiem. Arī tie piesardzīgi vēroja viņu, lai gan bija jau sākuši domāt, ka ļaunākais ir garām. Ko viņam darīt? Riskēt padarīt sevi par pēdējo muļķi?

Sirdij mežonīgi dauzoties, smadzenes drudžaini meklēja ceļu, kā piekļūt priekšmetam.

Viņš ievilka dziļu, nomierinošu elpu, lēnām izelpoja un tad teica:

Pagājušo reizi, kad biju šeit, es jums jautāju, vai vakarā, kad gāja bojā Mārtindeils, kāds no jums nav braucis ar furgonu. Tagad es gribētu pajautāt vēlreiz. Vai kāds no jums nav braucis ar furgonu?

Baifliti neskatījās viens uz otru, bet Tenets sajuta vārdos neizteikto sarunu, kura nozibsnīja starp viņiem, pirms tie abi papurināja galvas. Tenets mirkli pagaidīja un tad, pilnīgi mainījis balsi, saliecās uz priekšu un rādija ar pirkstu.

-    Vai tas ir jūsu, mister Baifllt?

-    Nē, tas ir manas sievas.

Mona pagriezās, lai paskatītos uz vīru, un sarauca pieri.

-     Nē, tas nav mans, Dez, mans ir viesnīcā, manā kabinetā. Es to lietoju vēl šovakar, bet šis te atrodas jau vairākas dienas. Es domāju, ka tas ir tavs.

Tagad bija Baiflīta kārta būt neizpratnē. Viņš pieliecās, lai paņemtu priekšmetu, bet Tenets izstiepa roku, lai neļautu tam pieskarties. Viņu skatieni saķērās, un kādu mirkli starp viņiem notika iekšēja gribasspēku kauja. Baiflīta roka nedroši svārstījās virs kafijas galdiņa. Tad viņš kapitulēja, atliecās atpakaļ un pievilka pie sevis žaketi, kura gulēja pār dīvāna atzveltni. Viņš uzsita pa vienu no kabatām, iebāza tajā roku un izvilka precīzi tādu pašu mazu, melnu priekšmetu. Tad viņš paskatījās uz to, kurš gulēja traukā. Tad kam pieder tas? Ari misis Baiflīta skatījās uz priekšmetu, bet Tenets juta, ka vismaz viņa tagad zina atbildi un jautājums viņas acīs nozīmē: Kā tas te nokļuvis?

Tātad pagaidām viņam ir taisnība. Izņēmis no kabatas plastmasas maisiņu, Tenets pārvilka to plaukstai un tad rūpīgi pacēla priekšmetu, par kuru sākumā bija domājis, ka tā ir kabatas grāmatiņa. Viņš atvēra to. Atvieglojums, ka viņam izrādījusies taisnība, sajaucās ar nožēlu. Viņš ieraudzīja papīra gabaliņu, aizbāztu aiz vāka maliņas. Pat, pirms tas bija ar pinceti uzmanīgi izvilkts, viņš zināja, kas uz tā būs rakstīts.

Dīlijas Hemiltones kabatas kalkulatoriņš bija atradies.

īsu brīdi viņš papīrīti paturēja tā, lai Baiflīti varētu izlasīt uz tā uzrakstīto vārdu un adresi. Tagad viņu apmulsums sajaucās ar drūmu nojautu. Viņi nespēja saprast, kāpēc Tenets kalkulatoram piešķir tādu nozīmi, bet viņa izturēšanās liecināja, ka noticis kaut kas ļoti svarīgs.

-     Kur jūs to dabūjāt? Jautājums bija domāts viņiem abiem.

Baiflīti paskatījās viens uz otru.

-     Man patiešām nav ne jausmas, atbildēja Mona, bet Tenets juta, ka viņas vīra atmiņa sāk rosīties.

Tātad tas bija Baiflits.

Tenets klusībā noskaitīja pateicības lūgsnu, ka vismaz grūtu sievieti nevajadzēs apsūdzēt slepkavībā. Ja viņa ir pilnīgi nevainīga un nezina neko par to, ko tajā naktī izdarījis vīrs, tas viņai būs šausmīgs trieciens, it sevišķi, ja runa ir par gaidāmo mazuli. Tas var būt postošs, un būtu labāk, ja tagad Mona tos atstātu. Varbūt viņam vajadzētu uz to uzstāt. Bet bija arī iespējams, ka viņa ir līdzdalībniece. Baiflīts nav tas cilvēks, kurš pēc slepkavības varētu atgriezties mājās un neizrādīt nekādu satricinājumu, un, zinot, cik ciešas ir viņu saites, Tenetam likās neticami, ka viņš būtu noklusējis par notikušo. Nē, viņai tomēr vēl vismaz kādu laiku vajadzēs uzkavēties.

Varbūt būs labāk, ja es pastāstīšu, kā tas notika. Redzu, mister Baiflīt, ka tagad jūs atceraties, kā misis Hemiltones kalkulators nokļuva šeit. Viņa skaidri atceras, ka vakarā, kad gāja bojā misters Mārtindeils, tieši pirms braukšanas uz staciju pakaļ dēlam viņa kalkulatoriņu lietojusi. Vēlāk izmeklējusies to visur kā jūs, misis Baiflīta, esmu par to pārliecināts, zināt, viņa iedomājās, ka droši vien ir to izmetusi furgonā. Misters Tīliens, kurš brauca ar mašīnu neilgi pēc jums, mister Baiflīt, netika to redzējis. Domāju, ka pēc tam, kad jūs ievilkāt misteru Mārtindeilu grāvī, jūs ātri pārbaudījāt, vai neesat kaut ko izmetis, un, ieraudzījis uz mašīnas grīdas pazīstamu priekšmetu, jūs pacēlāt to un ielikāt kabatā. Domāju, ka jūs tā bija satriecis notikušais un tā steidzāties nokļūt atpakaļ saimniecības pagalmā, pirms kāds ir pamanījis, ka esat braucis ar furgonu, ka nezin vai apzinājāties, ko darāt, un vēlāk, atradis kalkulatoriņu kabatā, vienkārši nodomājāt, ka pārskatīšanās dēļ esat paņēmis sievas. Tāpēc jūs to ielikāt traukā, bet viņa, domādama, ka tas ir jūsu, to neņēma.

Šī kopsavilkuma laikā Monas sejas izteiksme bija pakāpeniski izmainījusies no neizpratnes līdz šausmu pilnai apziņai par notikušo. Tagad viņa vērās vīrā, kura acis bija nodurtas. Viņš pamāja ar galvu, atzīdams sakāvi, un pēc mirkļa Tenets pamāja Lainhemam, kurš panāca uz priekšu un izteica oficiālo apsūdzību.

Mona Baiflīta izplūda asarās.

Vīrs aplika viņai roku, pievilka viņu cieši pie sevis un noglauda viņas matus.

Viss kārtībā, mīļā. Viss būs labi.

Tenets un Lainhems saskatījās. Viņi jutās neērti. Par visu vairāk Tenetam gribējās aizmukt, pamest visu šo nožēlojamo situāciju, bet pienākuma važas turēja viņu pieķēdētu pie krēsla. Lai ko arī viņš tagad darītu, agrāk vai vēlāk

Monai nāksies saskarties ar tonakt notikušā sekām. Nav brīnums, ka pēdējās dienās viņa izskatījās tik nevesela. Kopš viņa no Mārtindeila bija uzzinājusi šausmīgo patiesību, viņai vajadzēja atrasties satraukuma stāvoklī, nāvīgās bažās par gaidāmā bērna veselību, bērna, kurš dzims no asinsgrēka savienošanās, un piedevām bailes par to, kā šī jaunā ziņa iespaidos viņu nākotni. Beigās, lai mērs būtu pilns, uzzināt, ka vīrs izdarījis slepkavību… Dažas pēdējās dienas viņai ir bijušas vienas mocības. Kā tas Monai beigsies viņai un bērnam?

Šņuksti sāka pieklust. Baiflīts joprojām mēģināja sievu nomierināt un, izņēmis kabatlakatu, nedaudz atvirzījās no sievas, un maigi susināja asaras uz viņas vaigiem. Beidzot viņa paņēma kabatlakatu pati, izšņauca degunu un paskatījās uz Tenetu. Jūs… jūs nesaprotat. Tas nenotika tā, kā jūs domājat. Tas bija… tas bija nelaimes gadījums, vai ne, Dez? Un viņa paskatījās uz vīru ar tādu mīlestības un uzticības pilnu skatienu, ka Tenetam gandrīz bija jānodur acis.

Saprotiet, tas notika tāpēc, ka es biju tik bēdu sagrauzta. Viņa vēlreiz izšņauca degunu, izslaucīja acis un apsēdās taisnāk. Viņš… misters Mārtindeils… viņš bija tik nekrietns pret mani.

-     Jūs domājat, kad viņš iesauca jūs savā istabā? Tenets mēģināja ielikt balsī vairāk lietišķības un līdzjūtības. Bija svarīgi mazināt emocionālo spriedzi.

Viņa pamāja.

-      Tas bija šausmīgs sitiens, kad viņš uzradās viesnīcā. Man viņš nekad nebija paticis, un es nepatiku viņam es domāju, Mārtindeils juta, ka nojaušu viņa viltīgos gājienus. Mona nodrebēja un nepatikā saviebās. Mārtindeils, protams, mani toreiz foajē pazina. Tagad viņas balss skanēja noteiktāk. Mona bija atguvusi kontroli pār sevi. Bija skaidrs, ka viņa grib pateikt visu vaļsirdīgi, izklāstīt faktus tā, lai pēc iespējas labvēlīgākā gaismā izskaidrotu vīra rīcību.

-     Sākumā domāju, ka mamma ir atklājusi, kur mēs atrodamies, un atsūtījusi viņu to pārbaudīt. Kad pametu mājas, viņš likās gluži labi tur iedzīvojies, un es bieži domāju, vai viņi nav apprecējušies, bet, kad viņš uzradās šeit un es uzzināju, ka viņš ir misis Hemiltones brālis, nezināju, ko domāt… katrā ziņā es nebiju pārāk pārsteigta, kad viņš iesauca mani savā istabā. Biju patiešām priecīga aprunāties aci pret aci. Es gribēju noskaidrot, kāda. ir situācija, un, ja jau viņš nebija kopā ar māti, tad gribēju pārliecināties, vai viņš nav jau paziņojis mātei, kur mēs esam…

Sākumā viss bija normāli. Mēs tikai pļāpājām, un ar atvieglojumu es uzzināju, ka viņš ir dzīvojis Francijā un sakarus ar māti zaudējis drīz pēc manas aiziešanas. Tiktāl viss bija tieši tā, kā jau jums stāstīju. Viņš sāka iztaujāt mani par viesnīcu, un, kad viņš sāka uzdot jautājumus, uz kuriem, kā jutu, nespēju atbildēt, pateicu, ka negribu tālāk runāt ar viņu. Teicu, ja viņš grib uzzināt kaut ko vairāk, viņam jāvaicā misis Hemiltonei, jo galu galā viņa ir priekšniece. Viņš tikai pasmējās.

"Tā jūs domājat, Mona. No šī brīža šeit daudz kas mainīsies. Mana mīļā, mazā māsiņa šeit vairs nebūs kungs un pavēlnieks."

"Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Tikai to, ka esmu atgriezies mājās, lai paliktu. Un lai nekavējoties pieprasītu savu mantojumu. Tā ka redziet, no šī brīža par visu šeit atbildu es, un man ir visas tiesības uzdot jums jebkuru jautājumu, kādu izvēlos."

"Atvainojiet, bet baidos, ka man tomēr vispirms jāparunā ar misis Hemiltoni."

"Domājat, ka es meloju, ja? Tas tā nav, un, kā jūs drīz vien pārliecināsieties, tas var jums dārgi maksāt."

"Ko tas nozīmē?"

"Tikai to, ka jūsu pārmērīgā uzticība manai māsai man var apnikt. Un, ja jums liksies, ka nespējat pāradresēt savu uzticību man, var gadīties, ka man nāksies pameklēt citu pārvaldnieci. Katrā ziņā jūs neesat tā ideālākā kandidatūra, vai jums tā neliekas?"

"Jūs domājat, mana gaidāmā bērna dēļ? Mana stāvokļa dēļ darbs nekad nav cietis. Pajautājiet misis Hemiltonei!"

"Es nerunāju par bērnu, un to jūs saprotat."

"Ko jūs domājat, ko es saprotu? Par ko tagad ir runa?"

"Es vairāk domāju par sliktu morāli, par tās ietekmi."

"Sliktas morāles ietekmi?"

"Jā. Ak Dievs, vai jūs joprojām nesaprotat?"

"Ko nesaprotu?"

"Kāpēc jūsu māte tik kategoriski pretojās jūsu precībām ar Baiflītu."

Un tad viņš man pastāstīja… Pat tagad, kad viss bija skaidrs, Mona nevarēja saņemties un nosaukt to vārdā. Viņa drebēja, it kā gribēdama atbrīvoties no visļaunākā mirkļa viņas mūžā. Tas… Ak, tas bija šausmīgi.

"Es jums neticu."

"Ak tā? Bet tā tomēr ir taisnība, dārgumiņ. Pajautājiet mātei! Viņa pastāstīs visu precīzāk. Un, ja vien jūs negribat, lai visa pasaule uzzina patiesību par jums un jūsu tā saukto vīru, tad es iesaku pakļauties maniem noteikumiem, kamēr es vēĻto ļauju. Tas attiecas uz jums abiem."

Mona burzīja un raustīja Dezmonda kabatlakatiņu, līdz ar klusu tirkšķi tas ieplīsa. Iegrimusi stāstījumā, viņa to pat nepamanīja.

-     Pēc tam es aizskrēju projām. Nevarēju tur izturēt vairs ne mirkli, redzēt viņa… viņa triumfējošo skatienu. Atgriezusies šeit, sagaidīju vīru. Viņa paskatījās uz Dezmondu. Līdz tavai atnākšanai, kā man likās, pagāja tik ilgs laiks, bet patiesībā jau droši vien tik ilgs tas nemaz nebija. Viņa atkal pievērsās Tenetam. Viņš uzreiz pamanīja, kādā stāvoklī es esmu, un tad… kad pastāstīju viņam… viņš bija tik satraukts… un dusmīgs par Mārtindeila nekrietnību… Un tad, kad atkārtoju Mārtindeila vārdus, ka visa pasaule uzzinās patiesību… viņš pēkšņi izmetās ārā…

-    Tas bija tāds šoks, Baiflīts iejaucās . sarunā. Es gandrīz neapzinājos, ko daru, bet

mierā nevarēju nosēdēt. Es staigāju apkārt, un, kamēr mana… sieva runāja, es nejauši paskatījos ārā pa logu un ieraudzīju misteru Mārtindeilu. Viņš iebrauktuves virzienā gāja pāri saimniecības pagalmam. Un tā es tur stāvēju, vēroju viņu un klausījos sievas stāstītajā, un pēc brīža, kad Mona bija pateikusi par to, ka viņš draudējis visiem izstāstīt…

Baiflīta balss pārlūza. Viņš nokāra galvu un saņēma to rokās. Tagad bija Monas kārta palīdzēt vīram. Viņa maigi, it kā mierinot iebaidītu dzīvnieku, pārbrauca ar roku vīra mugurai.

Kā lai tagad aukstasinīgi izdara šo arestu? Tenets nezināja.

Baiflīts atkal iztaisnojās.

-     Visā manā mūžā šī bija pirmā vieta, kuru es patiešām varēju saukt par mājām. Mēs šeit bijām tik laimīgi, vai ne, mīļā?

Mona, kodīdama lūpu, pamāja.

-    Doma, ka tam visam var pienākt gals, ka viņš visu ir izārdījis… un mana sieva šādā stāvoklī… Es negribu attaisnoties, bet tā ir patiesība, tas tiešām bija negadījums.

-    Kā tas īsti notika?

Baiflīts papurināja galvu.

-     Es nezinu, kas man uznāca..droši vien jutu, ka kaut kas jādara… Un tā, kad Mona to bija pateikusi, ka viņš draudēja izstāstīt visai pasaulei… es vienkārši izskrēju ārā. Gribēju tūlīt pat ar Mārtindeilu izskaidroties, tūlīt un uz vietas. Kad izskrēju pagalmā, viņš jau nebija vairs redzams. Turpat stāvēja furgons, un es ielēcu tajā. Atslēgas man vienmēr ir kabatā. Tad to draņķi nevarēja iedarbināt. Tovakar bija auksts… tomēr beidzot tas aizgāja, un es braucu Mārtindeilam no muguras. Kad jau atrados iebrauktuves galā, es viņu ieraudzīju un nospiedu bremzi. Acīmredzot biju pamanījis viņu pārāk vēlu un bremzi nospiedu pārāk strauji… tāpēc furgons zaudēja kontroli un sāka slīdēt. Viņš, izdzirdējis motora troksni, atskatījās un nogāja malā ceļa labajā pusē, bet es vairs nevarēju izvairīties no sadursmes un notriecu viņu. Baiflīts aizvēra acis, lai pārrautu atmiņu skrējienu.

Mona Baiflīta saspieda vīra roku.

Tenets gaidīja.

Tas bija kā murgā. Viss notika pārāk ātri… kā vienā uzzibsnījumā, dažu sekunžu jautājums… Baiflīts pacēla rokas un pamasēja deniņus, it kā lai atbrīvotos no šoka un neizpratnes, kas viņu vēl nebija atstājusi. Es izkāpu no mašīnas. Viņš gulēja ceļa malā… Mēģināju sataustīt pulsu,.bet tā nebija… es sapratu, ka viņš ir miris, ka esmu nogalinājis viņu… Baifllts izmisīgi pakratīja galvu. Laikam iekritu panikā. Es zināju, ka kuru katru mirkli kāds var nākt garām un… Mēs atradāmies pie vārtiem. Ceļi bija tik noledojuši, un man ienāca prātā, ja es ievilkšu viņu grāvī ārpus vārtiem, izskatīsies, ka to ir varējis izdarīt jebkurš garāmbraucējs… tāpēc… tāpēc es tā izdarīju.

-     Redziet, inspektor, tas bija nelaimes gadījums. Mona Baiflīta joprojām turēja vīra roku, it kā parādot uzticību viņu sagrautajai dzīvei. Ceļš bija slidens, un Dezmonds nebija dzēris…

-     Tā visa ir patiesība, inspektor. Notika tieši tā, kā es stāstīju. Es zvēru.

-     Varbūt arī tā, bet baidos, ka viss tomēr nav tik vienkārši. Tenets saņēma drosmi sitienam.

-    Ko… ko jūs gribat teikt? jautāja Mona.

Viņi abi skatījās uz Tenetu, un sejas izteiksmes abiem bija pilnīgi vienādas. Viņi patiešām bija ļoti līdzīgi viens otram.

-     Ja tas notika tieši tā, kā stāstīja jūsu

vīrs…

-    Tā bija! iesaucās Baiflīts.

-    Es jums ticu, teica Tenets, un ja jūs nekavējoties būtu meklējis palīdzību…

-  Bet viņš bija miris! Baiflīts tagad bija saliecies uz priekšu un dedzīgi centās pārliecināt Tenetu par sava nodoma nevainīgumu. Tad viņš atkal atliecās. Nu, protams, kāpēc es neatzinos, jums ir taisnība. Tagad es to saprotu. Pat ja viņa labā vairs neko nevarēja darīt…

-    Diemžēl tieši šeit slēpjas jūsu kļūda.

Atkal abu sejās bija identiskas izteiksmes,

bet acīs vārdos neizteikts jautājums. Acīmredzot viņi neuzdrošinājās jautāt. Pēkšņi istabā bija atgriezusies spriedze, un no viņu izbailēm gaisā karājās milzīgs smagums.

Tenets nocietināja sevi. Nebija iespējams mīkstināt to, kas viņam tagad jāsaka, un jebkurā gadījumā tā bija Baiflīta rīcība, kura Mārtindeilam maksāja dzīvību… Diemžēl man jāsaka, ka Mārtindeila nāves cēlonis nebija sadursme ar furgonu, viņš teica. Kad jūs ievilkāt viņu grāvī, viņš vēl bija dzīvs, bet tad, protams, sāka snigt…

Viņš svārstījās. Vai stāstīt, ka Mārtindeila mugurkauls bija lauzts un, atguvis samaņu, viņš nespēja izrāpties no grāvja? Nē, pašlaik viņam nepietika drosmes, lai to pateiktu. Visai drīz Baiflīti tā vai tā to uzzinās.

-    Un, tā visu nakti tādā salā guļot ārā, nav brīnums, ka līdz rītausmai viņš bija miris.

Mona noģība.

XXIV

Nākamās dienas pusdienlaiks. Tā bija sestdiena.

Tenets nolika pildspalvu, atliecās, iztaisnojās un tad pasniedzās pēc telefona.

-    Džouna? Tas esmu es.

-    Sveiks. Kā klājas?

-    Nupat beidzu. Man ienāca prātā… vai tu nevēlētos pēcpusdienā kaut kur izbraukt?

-    Tas būtu jauki! Uz kurieni?

-    Kā ar Raiju?

-    Tagad tur būs pavēsi, vai tev neliekas?

-    Toties jauki un klusi. Neviena tūrista.

-Tiesa gan.

-    Vai tu vēlētos kaut kur citur?

-    Nē, tu zini, ka man Raija patīk.

-    Jā, tāpēc es ari nodomāju…

-    Labi, tātad norunāts.

-    Kā ar bērniem?

-    Bens brauc slidot uz Gilingemu, atceries?

-     Ak, jā, protams. Un Bridžita? Kā tev šķiet, vai viņa gribētu braukt? Lai kā ari Tenets mīlēja meitu, viņš cerēja, ka viņa netiks. Šis dienas viņiem ar Džounu tik reti bija izdevies parunāt, ka vienkārši gribējās baudīt divvientulību.

-     Viņa šopēcpusdien ar Mendiju iet ie: pirkties.

-    Jauki.

-    Tad cikos tu būsi mājās?

-    Cik ātri vien varēšu. Pēc divdesmit minūtēm.

Ārā uz kāpnēm Tenets apstājās, lai ieelpotu svaigu gaisu un paskatītos apkārt. Bija lieliska ziemas diena: spirdzinošs, auksts gaiss, zilās debesis rotāja vatei līdzīgi mākonīši, un saule centās, cik vien varēja, lai liktu aizmirst, ka ir februāris.

Vienos trīsdesmit viņi jau bija ceļā ar burvīgu sajūtu, ka ir izdevies izrauties no ikdienas… Vīldas ainava, kuru nemirstīgu padarījis Roulends Hilders, gozējās neierastā siltumā, vientuļie koki meta garas ēnas pāri grumbuļainajiem laukiem un tukšajiem ceļiem.

Kādu brīdi viņi braucot baudīja klusumu un izgaršoja brīvības malku, bet tad Džouna sarosījās.

-    Labprāt paklausītos, kā jums tas izdevās.

Šopēcpusdien Tenets labāk būtu vēlējies

aizmirst par darbu, bet šis savdabīgais "post-mortem" pēc katras lietas nobeiguma bija daļa no viņu dzīves, un, ja viņš cels iebildumus, Džouna būs sarūgtināta.

-    Ja tu tā vēlies.

Viņš apklusa, lai sakārtotu domas.

-     Patiesībā, tici vai ne, bet tas bija šefs, kas beigu beigās novirzīja mani uz pareizās takas.

-    Patiešām? Kādā veidā?

-     Nu, ne jau apzināti. Vienkārši, kamēr es runāju ar viņu, tas bija vakar pēcpusdienā, mēs ieraudzījām nākam divus ciemiņus viņa logs, kā tu zini, iziet uz priekšējo pagalmu. Un arī to tu zini, ka viņš grib zināt katru pēdējo sīkumu, kas notiek nodaļā, tāpēc es nemaz nebrīnījos, kad viņš pajautāja: "Kas ir tas cilvēks?" un, tā kā vienu no vīriem es nepazinu, tad nolēmu, ka viņš jautā par to. Pēc tam izrādījās, ka šefu interesē otrs puisis.

-    Nesapratu. Kādā veidā tas tev palīdzēja?

-      Nu, pirmdienas vakarā ieradies Longfordhollā, Mārtindeils ievēroja, ka pārvaldniece Mona Baiflīta pie ieejas hallē sarunājas ar Tobiju Fīveru, un viņš uzdeva viesu uzņēmējai to pašu jautājumu: "Kas ir tas cilvēks?" Mona bija ģērbusies pārvaldnieces uniformā, un viesu uzņēmēja, pats par sevi saprotams, nosprieda, ka Mārtindeilam ir skaidrs, kas ir Mona, tātad viņš interesējas par Tobiju. Viņa pastāstīja, ka tas ir mis Hemiltones draugs. "Viņš gribēja jautāt kaut ko citu," viņa man stāstīja, "bet tad ieradās misis Hemiltone."

-     Un tu domā, ka šis "kaut kas cits" varēja skanēt: "Nē, es nedomāju zēnu. Kas ir tā sieviete viņam blakus?"

-     Tieši tā. Citiem vārdiem runājot, tā bija Mona Baiflīta, kas viņu interesēja un nevis Tobijs, un, kad es to sapratu, dabīgi, ka vaicāju sev kāpēc? Ja viņa būtu pievilcīga sieviete, tas tips, kādu Mārtindeils vienmēr medījis, viss būtu skaidrs, bet viņa ir visai neizskatīga, pie tam gaida bērnu, tāpēc gluži apaļa. Un tā visticamākā atbilde likās, ka viņš to ir pazinis un interesējas, ko viņa te dara. Līdz tam, saproti, es domāju, ka Baiflītiem jau nu nevajadzētu vēlēties Mārtindeila nāvi, jo, kā likās, viņi nebija ar to saistīti ne pagātnē, ne tagad.

-     Un tu uzstādīji sev jautājumu vai ir iespējams, ka viņus kaut kas saista?

-     Jā. Mēs zinājām, ka vairākus gadus Mārtindeils pavadīja ārzemēs, bet pirms tam, atrazdamies šajā zemē, viņš pārvietojās no viesnīcas uz viesnīcu un dzīvoja no tā, ko varēja izkrāpt no klejojumu laikā satiktajām sievietēm, pārsvarā bagātām atraitnēm vai vecmeitām pusmūžā. Tās vienmēr ir visvārākās, visjūtīgākās. Nu, un Mona ne visai atbilda šim tipam, bet man ienāca prātā, ka citādi varētu būt ar viņas māti. Es zināju, ka Mona ir gājusi skolā Braitonā un ka viņas meitas uzvārds ir Teilore to es izlasīju uz iekšējā vāka kādā no viņas agrāko gadu grāmatām un tad atcerējos, ka vienai no Mārtindeila vecajām draudzenēm bija uzvārds Teilore. Viņa vadījusi viesnīcu Vēdingā, netālu no Braitonas.

-     Un tad tu nodomāji ahā, interesanti, vai tā nav Monas māte un vai tur Mona nav satikusies ar Mārtindeilu?

-    Tieši tā. -

-     Bet, pat tādā gadījumā, kāda sakarība šeit bija iespējama?

-    Es to nezināju. Bet, ja saistība būtu pilnīgi nevainīga, tad kādēļ Monai būtu vajadzējis to noliegt?

-    Šeit tu kļūdies. Ja es nevainīga tiktu iepī-» ta slepkavības izmeklēšanā, tad neesmu pārliecināta, ka ilgotos pati sniegt informāciju, kura sasaistītu mani ar upuri. Vai tev tā neliekas?

Tas bija viltīgs jautājums.

-     Nezinu. Domāju, ka tas būtu atkarīgs no apstākļiem. Bet tieši šajā gadījumā es jutu, ka šis sakars var izrādīties svarīgs.

-    Atkal tava intuīcija?

-    Varbūt.

.Es reiz lasīju, ka policists nekad nedrīkstētu nenovērtēt intuīcijas nozīmi.

-     Liekas, ka tam var piekrist. Lai gan pazīstu daudzus, kuri nepaļaujas uz intuīciju un skatās uz to pat ar aizdomām.

-    Un kāpēc, kā tu domā?

-     Varbūt tāpēc, ka neviens īsti nezina, kā tā darbojas.

-     Man ir aizdomas, Džouna runāja lēnām. Patiesībā viņa skaļi domāja, lai gan tas izskatās kaut kas ļoti nenoteikts, patiesībā tas ir absolūti loģisks process. Neapzināti vai pat apzināti prāts uztver faktus, iespaidus, izteikumus, reakcijas, izvērtē to visu un izdara secinājumus.

-     Domāju, ka tas sasummē visu. Reiz lasīju rakstu, kurā bija teikts, ka smadzenes ir nesalīdzināmi spēcīgākas par kompjūteru, un mēs no prāta potenciāla izmantojam tikai niecīgu daļu.

-     Esmu pārliecināta, ka tas tā ir. Un tava intuīcija pateica tev, ka esi ceļā uz kaut ko…

-     Jā. Es norīkoju detektīvu konsteblu Sviftu ievākt informāciju par Mārtindeila agrāko gadu draudzenēm, un viņam izdevās noskaidrot, ka viena no tām ir misis Teilore. Mēs piezvanījām viņai, sarunājām satikšanos un devāmies pie viņas.

Viņi bija aizbraukuši līdz Epldorai, un, kamēr mašīna ripoja cauri gleznainajam ciematam,

Tenets apklusa. Viņi apbrīnoja skaistās Džordža laika mājiņas, mūrētas no rožu sarkaniem ķieģeļiem. Pie daudzām bija uzraksti PĀRDOŠANAI.

-     Tāda māja ir mans ideāls! nopūtās Džouna.

-      Mm. To pašu varēja teikt arī Tenets, bet ar policista algu nezin vai varēja atļauties pat sapņot par ko tādu.

Kad viņi brauca pa armijas šoseju gar Karalisko Spēku kanālu uz Aidenloku, Tenets pastāstīja Džounai stāstu par Brendas Teilores divām laulībām un nelaimi nesošo tikšanos ar dēlu, kuru viņa bijusi spiesta atstāt, un par meitas neziņu par mātes pagātni.

-     Neliela sakritība, vai ne? Vai viņiem vispār vajadzēja satikties?

Tenets paraustīja plecus.

-     Sakritības tiešām notiek. Un es bieži esmu domājis par briesmām, kādas slēpjas aiz šādām sakritībām. Nevainīgas laulības starp pirmās pakāpes radiniekiem šādas lietas mūslaikos atgadās arvien biežāk. Ar šķiršanos un apprecēšanos atkal, kas kļūst arvien parastāka lieta, ar mākslīgu apaugļošanu no donora, ar surogātcerībām… tas būtu brīnums, ja pusbrāļiem un pusmāsām negadītos satikties.

-     Un just pievilkšanas spēku vienam pret

otru. Ar tik daudziem kopīgiem gēniem…

-     Jā, līdzību starp BaiHītiem es pamanīju jau pirmajā reizē, kad satiku viņus, bet tad es nesapratu, ko tas nozīmē, cik tas ir svarīgi. Vienkārši domāju: cik interesanti, ka vīri un sievas ar laiku kļūst līdzīgi viens otram.

Džouna pasmaidīja.

-    Vai tu domā, ka mēs arī?

Viņš atsmaidīja.

-     Nezinu. Ja arī tā būtu, mēs abi to pamanītu paši pēdējie.

-     Nu, labi. Tu atklāji, ka Baiflītiem ir iemesls slepkavībai. Tu zināji, ka Mārtindeils ir pazinis Monu Baiflītu un pastāstījis viņai patiesību par to, ka Dezmonds ir viņas pusbrālis. Varbūt tu arī uzskatīji, ka viņš ir draudējis ar šantāžu?

-     To es nezināju. Vienkārši jutu, ka situācija bijusi potenciāli eksplozīva.

-     Bet kā tu uzminēji, kurš no viņiem ir uzbraucis Mārtindeilam? Vai varbūt domāji, ka abi darbojušies kopā?

Tenets paraustīja plecus.

-     Arī to es nezināju. Līdz tam neviens no viņiem pat neatzinās, ka tajā naktī vispār būtu braucis ar furgonu. Es tiešām, biju pārliecināts, ka nekur tālāk netikšu. Tu zini, ka mēs ar Maiku visu laiku atkārtojām: ja arī atklāsim, kurš tieši nogalinājis Mārtindeilu, tad pierādīt to nebūs iespējams. Visi pārējie aizdomās turamie bija atzinuši, ka ir braukuši ar furgonu, Bet pat tad nekādu īpašu pierādījumu nebija, lai varētu atrast kādu saikni ar noziegumu. Tā vismaz likās.

-     "Tā vismaz likās"… Tātad kaut kas tomēr bija?

-     Jā. Es zināju, ka ir, bet nevarēju to notvert. Tas slēpās kaut kur manā zemapziņā… Tas padarīja mani traku.

-    Tad atbrīvo mani no manas neziņas. Kas tas bija?

Tenets pastāstīja par Dīlijas kabatas kalkulatoriņu, ko mašīnā bija pacēlis Dezmonds, bet Tenets, pirmo reizi ieraudzījis to Baiflītu viesistabā, kļūdas dēļ noturējis par kabatas grāmatiņu. t

-     Kabatas grāmatiņa un kalkulatoriņš ir ļoti līdzīgi.

-    Taisnība.

-    Lai gan, apskatījis tuvāk, es, pat nepaņemot to rokā, redzēju, ka tā nav piezīmju grāmatiņa.

-    Tomēr mazliet riskanti, vai ne? Tu taču tikai minēji, ka tā varētu piederēt misis Hemiltonei.

-     Zinu. Jāatzīstas, ka es tur pārdzīvoju dažus nepatīkamus brīžus. Bet, tiklīdz biju sācis viņus iztaujāt, tā tūlīt pat kļuva skaidrs, ka katrs no viņiem domājis, ka tas pieder otram, bet beigās izrādījās, ka nevienam no viņiem. Tad jau es zināju, ka laikam esmu trāpījis mērķī.

-    Jo tad jau tu varēji pierādīt, ka viņi melo un viens no Baiflītiem tajā vakarā noteikti ir braucis ar furgonu nē, mirkli pagaidi! Nav teikts. Dezmonds varēja arī apgalvot, ka atradis kalkulatoriņu kaut kur citur, un tu nekad neko nespētu pierādīt.

-     Ne visai precīzi. Jo tad viņam būtu jāzina, ka tas nav Monas. Kā jau teicu, viņi abi jau bija atklājuši, ka domā, ka tas pieder otram, un vienīgais, kā tas varēja notikt, bija paņemt to neapzinoties, esot tādā uzbudinājuma stāvoklī, kad cilvēks nezina, ko viņš dara.

-    Tomēr tā varēja būt arī Mona.

-      Maz ticams, jo Dīlija viņai bija teikusi par pazudušo kalkulatoriņu un arī Mona to meklēja. Bet tas gan viņai nevarēja ienākt prātā, ka jāmeklē viņas pašas viesistabā.

-    Tātad, kad tu pierādīji, ka viņi melojuši par furgonu, Dezmonds atzinās?

-     Nu, patiesībā tā bija viņa sieva. Viņa vienkārši neizturēja. Dažas pēdējās dienas pagājušas drausmīgā sasprindzinājumā. Un, godīgi sakot, man negribas ticēt, ka viņa varētu tā dzīvot, dzīvot ar apziņu, ka Dezmonds ir nogalinājis cilvēku. Tik ilgi klusēt viņai palīdzēja neviltotā ticība, ka notikušais ir nelaimes gadījums.

-     Domāju, ka tas bija vienīgais, kas lika viņam vaļsirdīgi atzīties! Galu galā neviens taču nezināja, kas Monu saista ar Mārtindeilu.

-      Nedomāju, ka tad viņa bija spējīga sakarīgi domāt. Un nav jau ko brīnīties pēc visa, ko viņa bija uzzinājusi. To dzirdot, visa viņas turpmākā dzīve sabruka, un viņa noteikti domāja, visai neloģiski, protams, ja Dezmonds vaļsirdīgi atzīsies, atklātībā nāks visa patiesība. Un piekrītu, ja viņš tikai būtu izsaucis ātro palīdzību un pateicis, ka noticis nelaimes gadījums, slīdēšana uz apledojuša ceļa, tas pieliktu visam punktu.

-      Es pamanīju, ka tu visu laiku saki "viņa". Vai tu netieši norādi uz to, par ko es domāju? Ka Dezmonds vai nu sabrauca Mārtindeilu ar nodomi, vai vismaz zināja, kad vilka to grāvī, ka viņš vēl ir dzīvs?

-     Nu, man jāatzīst, ka joprojām domāju, vai viņš patiesi ticēja, ka Mārtindeils ir miris. Galu galā dzīvs Mārtindeils bija kā nesprāgusi

»

bumba, par to viņi ar Monu bija pārliecinājušies, bet mirušais Mārtindeils būtu devis laiku un iespēju izdomāt, kā viņiem turpmāk rīkoties, ņemot vērā uzzināto. Ja Mārtindeils bija bez samaņas, bet vēl elpoja, tad varēja uznākt kārdinājums atstāt viņu ārā, aukstumā, un ļaut liktenim paņemt savu tiesu. Dezmonds vilka viņu, atceries, ievilka viņu grāvī, kur bija maz ticams, ka kāds viņu līdz rītam atradīs. Un tas arī nosēdinās Dezmondu uz apsūdzēto sola. Pat, ja viņš nebūtu aizticis Mārtindeiliļ, ja viņš būtu nomiris slimnīcā kā negadījuma upuris, Dezmonds droši vien izspruktu sveikā. Bet, tā kā Mārtindeils nebija miris tad, kad viņu ievilka grāvī, mēs, balstoties uz viņa neapdomīgo rīcību pēc negadījuma, varam apsūdzēt Dezmondu par cilvēka noslepkavošanu.

-     Tomēr tu vēl visu neesi pateicis.Vai ir kāda nozīme tam, vai Mārtindeils tomēr būtu nomiris no ievainojumiem?

-     Doktors Mellerds saka, ka viņš izdzīvo-

tu.

-     Varbūt, bet vai viņš spētu piecelties un pateikt to no liecinieku tribīnes? Tu taču zini, cik negribīgi liecinieki eksperti pakļauj sevi tiesas viedoklim. Un aizstāvība gluži labi var izrakt kādu, kurš mēģinātu apgāzt viņa viedokli. Varu gluži labi iedomāties, kā labs advokāts te gūst lielisku uzvaru.

-      Un, taisnību sakot, arī apsūdzētājs neatpaliktu. Varu iedomāties, kā viņi ķertos pie visiem pieturas punktiem, spēlētu zvērināto emocionālo spēli, gleznojot šausminošu gleznu, kurā Mārtindeils ar pārlauztu mugurkaulu cīnās par savu dzīvību, mēģinot izrāpties no grāvja… Tas ir murgs, kas moka mani jau ilgu laiku.

Džouna notrīcēja,

-     Zinu. Bet Dezmonds turpina zvērēt, ka Mārtindeils bijis jau miris, kad viņš ievilka to grāvī… Protams, ja viņš var pārliecināt zvērinātos, tad tas var ievērojami izmainīt spriedumu.

-     Jā. Ja viņš to spētu un nebūtu šaubu, ka ievainojumi tik un tā novestu pie fatāla iznākuma… tad domāju, ka viņš dabūtu ne vairāk par diviem gadiem nosacītā soda… pretējā gadījumā viņam piespriedīs no trijiem līdz septiņiem.

-      Domāju, ka no trijiem līdz četriem. Džouna nopūtās. Nabaga cilvēki. Kas ar viņiem notiks? Kā jūtas frtona?

-    Viņa ir slimnīcā, ārstu uzraudzībā.

-     Viņi joprojām baidās no priekšlaicīgām dzemdībām?

-Jā.

-    Ko viņa iesāks? Ko viņi abi darīs, pat ja viņš izglābsies no soda?

-    Es nezinu.

-     Kā likums skatās, ja pāris, pašiem nezinot, ir noslēdzis aizliegtu laulību?

-     Liekas, ka laulība tiek pasludināta par spēkā neesošu no paša sākuma. Un šajā gadījumā nevar būt ne runas par apsūdzību, jo abi viņi neko nezināja par viņu radniecību.

Bet jebkurā gadījumā Baiflītu nākotne izskatījās visai drūma. Tenets atcerējās viņu jauko, mājīgo viesistabu, kura liecināja par bagātu, apmierinājuma pilnu dzīvi. Viņam kļuva skumji, iedomājoties par smago sitienu, kuru abiem bija devis liktenis. Viņš nekad neuzzinās, vai Dezmonds ievilka Mārtindeilu grāvī, zinot, ka tas vēl ir dzīvi, bet katrā gadījumā viņi lielā mērā bija nevainīgi tās pagātnes traģēdijas upuri, par kuru paši nebija atbildīgi, un viņš nevarēja nejust tiem līdzi.

Pašlaik viņi tuvojās Raijas nomalēm, un ar grūtībām Tenetam izdevās prātā apklusināt pagājušās lietas atbalsi. Sī bija reta bauda, un viņš gribēja būt drošs, ka viņiem izdosies izbaudīt katru tās mirkli.

Vasarā Raija vienmēr kā magnēts pievelk tūristus, bet šajā gadalaikā tā bija svētlaimīgi tukša, un atlikušo īsās ziemas pēcpusdienu viņi pavadīja, klaiņājot pa kalnainajām, bruģētajām ieliņām, vērdamies veikalu skatlogos un rakņādamies pa grāmatu antikvariātiem. Pirms došanās mājup viņi palutināja sevi ar labu tēju.

Mašīnā Džouna atlaidās sēdeklī un pasmaidīja.

-    Man tiešām patika.

Viņš pieliecās un noskūpstīja viņu.

-    Mums jādara tā biežāk.

Braucot pa tumsas apņemtajiem laukiem, viņiem priekšā kā aicinoša bāka vizēja doma par mājām, prieks par iespēju kopā laiski pavadīt vakaru pie aizvilktiem aizkariem lampas gaismā, pie kamīnā liesmojošām pagalēm.

Tenets nespēja iedomāties, kā vēl labāk varētu pavadīt vakaru. Viņš*uzmeta skatienu Džounas skaidrajam profilam un patiesā apmierinātībā nopūtās. Ar tādu lietu aiz muguras viņš beidzot varēs atpūsties.

Tenets jutās mierā ar visu pasauli.

Doroteja Simpsone MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS Romāns

»

Apgāds "Artava". LV-1011. Rīgā, K. Barona ielā 12. TeWfax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" lipogrāfijā Rīgā. Balasta dambī 3.

Apgāds "Artava" šajā sērijā piedāvā:

Žoržs Simenons (1)

SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Žoržs Simenons (2). MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons (3) MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS

GARĀ ŠKEISTA

Žoržs Simenons (4) MEGRĒ KUNDZES* DRAUDZENE MEGRĒ ATZĪŠANĀS

Žoržs Simenons (5)

MEGRĒ UN SLEPKAVA STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Žoržs Simenons (6) MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

Žoržs Simenons (7)

MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE MEGRĒ ZIEMASSVĒTKI

Žoržs Simenons (8) MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA

Žoržs Simenons (9)

MEGRĒ CEĻO NABAGUS NENOGALINA

Žoržs Simenons (10)

BŪVĒ KUNGA APBEDĪŠANA

SEPTIŅI KRUSTINI

Žoržs Simenons (11) MEGRĒ UN SPOKS

MEGRĒ ŅUJORKĀ

Žoržs Simenons (12) MEGRĒ UN KRIETNIE ĻAUDIS MEGRĒ DUSMOJAS

Agata Kristi (1)

• SLEPKAVĪBA MEZOPOTĀMIJĀ

Agata Kristi (2)

TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS

Agata Kristi (3)

KAKIS BALOŽU BARĀ

Agata Kristi (4)

SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Agata Kristi (5) M$MAIS LIECINIEKS

Agata Kristi (6)

ĻAUNUMS ZEM SAULES

Agata Kristi (7)

NELAIKA TĒJAS PAVILJONS

Agata Kristi (8)

PULKSTEŅI

Agata Kristi (9)

SLEPKAVĪBA ZIEMASSVĒTKOS

Lienīte Medne, Vladis Spāre, Juris Zvrigzdiņš

ODU LAIKS I. dala

Anatols Imermanis

MANTOJUMS NO AMERIKAS MISIJA LIMĀ

Robērs Merls

NEDĒĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ

Eksbreijā

TOREADOR, OLĒ!

Fransuā Nurisjē

DIĀNAS AUGUMS

Pjērs Bualo

BAKHA DIENDUSA

Emanuēla Arsāna

EMANUĒLA

Doroteja Simpsone (1)

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES

Doroteja Simpsone (2)

JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

Doroteja Simpsone (3)

VILTUS NELAIĶIS

Ruta Rendela

UPURVILKS

[1]aci pret aci. (franču vai.)

[2] angļu dzejnieka semjuela teilora Kolridža tāda paša nosaukuma poēmas (1798. g.) galvenais varonis.

Content

Simpsone Doroteja Miris pirms rītausmas

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

XI

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

xxII

XXIII

XXIV

Apgāds "Artava" šajā sērijā piedāvā: