Simpsone Doroteja

Ierasties un mirt

Doroteja Simpsone

Ierasties un mirt

I

Mājā bija neierasti klusu. Tenets stāvēja hallē, piešķiebis galvu, un klausījās: nebija dzirdama

neviena skaņa, it kā televizors ēdamistabā nedarbotos, nemanīja nevienu kustību, nedz arī katliņu šķindu virtuvē, nevarēja saklausīt slāpēto, ritmisko popmūzikas troksni no attālās Bena istabas… Viņš pavērās pulkstenī. Desmit pāri pieciem. Kur viņi visi bija?

Tenets pagājās līdz kāpnēm.

Vai te neviena nav? viņš uzsauca. Atbildes nebija.

Tenets paraustīja plecus, iegāja virtuvē un uzlika katliņu uz uguns, juzdamies izsists no sliedēm. Nebija nemaz tik sen pirms dažiem gadiem viņam mājās sarīkotu jūsmīgu uzņemšanu. Bridžita un Bens mestos viņu apsveikt atplaukušām sejām, palēkdamies, lai viņu noskūpstītu, sacenzdamies par viņa uzmanības pierādījumiem. Pats to neapzinādamies, Tenets nopūtās. Protams, viņš nevarēja gaidīt tādu uzvedību no vienpadsmit un trīspadsmit-

gadīgiem pusaudžiem, taču nācās vien atzīt, ka pats nožēloja bērnu tik ātro izaugšanu. Vēl pēc dažiem gadiem tie jau būs neatkarīgi un aizies no mājām.

Noklaudzēja ārdurvis.

-    Esmu klāt! tā bija Bridžitas balss.

Tenets ātri piecēlās un izgāja priekštelpā.

-Tā jau man likās, viņš smaidīdams sacīja.

-             Tēt! Čau! Ko tu dari mājās? Vējš bija iekrāsojis meitas vaigus un izbužinājis mīkstos, gaišos matus, kuri šobrīd (Tenetam par nožēlošanu) bija apgriezti modīgi īsi.

-    Šoreiz gadījās pabeigt agrāk.

-    Brīnumi nekad nebeidzas.

Bridžita novilka mēteli, iekāra to skapī zem kāpnēm un sekoja tēvam uz virtuvi.

-    Ir tik jauki ienākt siltumā.

Tā bija otrdiena vēlā novembrī, un kopš paša rīta no austrumpuses pūta ledains vējš, atnesdams vēsti par agrīnu sniegu un nojausmu par garu un bargu ziemu.

Tenets pasniedza meitai kūpošu tējas tasi.

-             Es jau sāku brīnīties, kur jūs visi esat pazuduši.

-     Paldies! Bridžita pateicīgi saņēma tasi abās rokās un sāka malkot tēju. Mamma šovakar būs vēlu. Viņa aizmirsa tev to pateikt.

Džouna, Teneta dzīvesbiedre, strādāja apsardzē, un reizēm viņas dežūrstundas iegadījās visai neparedzamos laikos.

-    Tad es eju pie Sjūzenas, un Bens ir pie Pola skatās video.

-    Kādu video? Tenets skarbi noprasīja. Viņš pārāk labi zināja par pornogrāfiskajām un sadistiskajām videofilmām, kuras, spītējot jebkādiem pasākumiem, kuri tika veikti, lai šos plūdus apturētu, tiirpināja pārpludināt galveno ielu veikalus, un šai straumei, kā likās, nekad nebūs gala.

Bridžita pavīpsnāja.

-    Tikai mieru, tēt. Tur nav nekā nepiedienīga. Tikai dokumentālās filmas, kuras Bens palaida garām, būdams skautu nometnē.

Bridžita ielika savu tasi trauku žāvētājā.

-     Man jātiek galā. Gribu izmēģināt vēl kādu veidu, kā izrotāt to citrona savārstījumu.

Tenets neizrādīja savu apmulsumu. Lai gan viņam garšoja šis pudiņš mīkstais brūvējums, kaut kas starp uzpūteni un krēmu šis bija jau ceturtais vakars pēc kārtas, kad viņiem nāksies to nobaudīt.

-    Tu joprojām neesi ar to mierā?

-    Es domāju vakar vakarā tas izskatījās atbaidošs.

Bridžita rauca pieri, pētīdama no ledusskapja

izņemto cienastu.

-    Man jādabū tas līdz kondīcijai.

Apmēram pirms gada Bridžitai bija radusies

interese par kulināriju. Viņas māte bija lieliska pavāre, taču, kopš Džouna strādāja ar pilnu slodzi, viņai vairs nebija ne laika, ne vēlēšanās tērēt spēkus virtuvē.

Tenets bija labvēlīgi noskaņots pret šīm nodarbībām, un Bridžita ātri vien izvērtās par īstu virtuves ekspertu. Piektdien meitai vajadzēja piedalītiesšī gada jauno kulināru konkursā savā pirmajā konkursā.

-      Uztraucies? viņš pavaicāja, vēlīgi noraudzīdamies, kā viņa saputoja putukrējumu, rūpīgi izvēlējās uzgalīti un dekorēja pudiņu ar smalkiem, vijīgiem rakstiem.

-    Tā nekas, vai ne?

-    Tu uzvarēsi, es zinu.

-     Tu ietekmējies, tēt. Bet es tev pateicos par atbalstu.

Ārdurvis noklaudzēja atkal, un virtuves durvīs parādījās Bens.

-     Ak, nē, nē, tikai ne to ķēpas citronpudiņu, vairs ne!

Viņš izbāza mēli un izlikās ristāmies.

-    Pietiek, Ben. Ja tas palīdzēs Sīkajam uzvarēt konkursā, tad mēs to ēdīsim, kamēr tas mums nāks pa ausīm laukā.

-    Pa manām tas jau nāk laukā!

-    Vai filmu programma bija laba?

-    Lieliska. Tēt, kad mēs nopirksim video? Tas taču visiem jau ir.

-     Visiem nav. Mums nav. Un, kā jau es teicu,

mums nav cerību pie tā tikt.

-      Bet kapec? Tas ir tik noderīgs. Tikai padomā ja tu vēlu pārnāc no darba, tad vari noskatīties visu, ko esi pa dienu palaidis garām.

-      Kad es vēlu pārnāku no darba, tad vienīgais, ko es vēlos, ir ātrāk likties gultā. Un bez tam cik vērojams, neko skatīšanās vērtu tur nerāda.

-    Tas nav .tiesa, bērni kori iebilda.

-    Ir gan…

Tenets pacēla roku.

-    Nē. Es negribu dzirdēt. Mana pārliecība ir tāda, ka šodien bērnus pārmērīgi maitā kaitīga vide, un es nemaz nedomāju jūs arī ar tādu apgādāt.

-     Bet, ja mēs nevaram to skatīties šeit, tad ejam pie kāda cita, iebilda Bens.

Un tas, kā Tenetam nācās atzīt, bija ļoti spēcīgs arguments par labu pašu videoiekārtas iegādei. Šeit vismaz viņi ar Džounu varēja pārbaudīt, ko īsti bērni skatās. Taču viņš negribēja nostāties Bena pusē, to atzīdams.

-    Tādā gadījumā par ko tad jūs sūdzaties?

Ārdurvis atkal aizcirtās, un Tenets devās sasveicināties ar Džounu ieraugot viņu, garastāvoklis uzlabojās kā vienmēr.

Šovakar, atminoties sajūtas, kādas viņu pārņēma tukšajā mājā, skūpsts bija vēl mīļāks nekā parasti.

Džouna smiedamās atrāvās nost.

-    Ei, kas tad man jādara, lai to atpelnītu?

Viņš noskūpstīja sievu vēlreiz.

-    Vai man būtu par kaut ko jāatvainojas?

Džounas rokas uz mirkli apvija vīra kaklu,

pēc tam viņa izrāvās no apskāviena un sāka atpogāt mēteli.

-              Man jāpagatavo vakariņas. Es tik vēlu pārnācu.

-             Es jau gribēju vaicāt, vai tu nevēlies kaut kur iziet pārmaiņas pēc. Nekur tālu. Piemēram, līdz picērijai?

-    Luk, tas būtu jauki! Kopā ar bērniem?

-    Kāpēc ne?

-    Ko tad mēs atzīmētu?

Tenets pienāca tuvāk un iečukstēja sievai ausi:

-             Sīkais dekorē nākamo citrona pudiņu. Es nedomāju, ka spēšu to pieveikt.

Džouna sāka smieties.

-    Es ari.

Viņi visi izbaudīja neparastās ģimenes svinības, izejot nedēļas vidū un bija jau bez desmit vienpadsmit, kad Tenets un Džouna gatavojās doties gulēt tieši tad iezvanījās telefons.

Džouna pagrieza seju pret viņu.

-    Varu derēt, ka meklē tevi.

Tenets tūlīt devās pacelt klausuli.

-    Šeit Tenets.

-    Te Bentlijs, ser. Bija anonīms telefona zvans desmitos divdesmit piecās paziņoja par slepkavību Hamiltonroudas trešajā numurā. Mēs aizsūtījām cilvēku uz turieni, un viss apstiprinājās. Jauns vīrietis ap divdesmit. Ielauzts galvaskauss.

"Un Lainhema nav šeit…" Tenets nodomāja.

-     Lai viss iet savu gaitu. Jūs taču zināt, ko darīt. Vai doktoram Mellerdam jau ziņojāt?

"Man jādabū atpakaļ Lainhems, jo ātrāk, jo labāk. Hainsam šis te nemaz nepatiks."

-     Jā. Kā rādās, viņš kaut kur devies pēc izsaukuma, bet atstājām ziņojumu automātiskajā atbildētājā.

-    Cerēsim, ka doktors nebūs prom pārāk ilgi. Būšu tur, cik ātri vien varēšu.

Tenets nolika klausuli. Tagad viņam vajadzēja doties pie Hainsa. Bet nē, viņš pagaidīs, lai apskatītos, kāda ir viņa paša pozīcija.

Džouna bija virtuvē lēja termospudelē karsto ūdeni.

-     Kafija, viņa sacīja. Izklausījās tā, it kā tev būtu paredzama gara nakts.

-    Baidos, ka jā. Paldies, mīļā!

Laukā vējš raustīja Teneta lietusmēteli. Sāka līt, un tajā laikā, kad viņš izgrieza mašīnu no alejas uz ceļa, vējstiklu sāka pātagot smagas lietus šļāces.

Tā tikai man vēl pietrūka, Tenets noburkšķēja un ieslēdza loga tīrītājus. Šis bija tāds laiks, kad inspektors apcerēja ideju, cik jauki būtu strādāt citā biroja darbā, no deviņiem līdz pieciem, ar brīvām nedēļas nogalēm un lielu daudzumu garantēta brīvā laika. Taču Tenets apzinājās arī to, ka šāds darbs viņu līdz nāvei garlaikotu. Inspektors mīlēja savu darbu, viņam patika tas, ka tur neko nevarēja paredzēt, arī pastāvīgais sasprindzinājums, medību azarts un reibinošā uzvaras sajūta panākumu gadījumā. Protams, bija arī nepatīkamais, un viņš drūmi pārdomāja sarežģītākos pienākumus tos, ar kuriem samierināties nācās grūtāk nekā ar neērtībām, dodoties uz izsaukumu tādā stundā, kad cilvēki lielākoties ērti ieritinājās savās gultās.

Patiesībai par godu jāsaka neraugoties uz ilgajiem dienesta gadiem policijā, Tenets nekad nespēja pārvarēt nepatīkamas sajūtas, pirmoreiz ieraugot līķi. Viņš bija izmēģinājis visādus speciālajā literatūrā aprakstītus trikus nekas nelīdzēja. Agrākajos gados inspektors bija mēģinājis sev iestāstīt, ka familiaritāte varētu radīt ja ne gluži nevērīgu, tad vismaz vienaldzīgu attieksmi, taču tā nenotika, un tagad Tenets katru lietu iesāka ar slēptām šausmām, samierinādamies ar domu, ka šie daži aktīvās nepatikas brīži bija kā neizbēgama prelūdija tam darbam, kas sniedza viņam tādu apmierinājumu.

Hamiltonrouda bija plata, sazarojusies iela, kas veda lejā, pie upes. Nami milzīgi Viktorijas laikmeta briesmoņi no sarkaniem ķieģeļiem, šos namus bija cēluši tirgotāji, kuri guva panākumus tajos laikos, kad kalpotāju bija papilnam un darbs maksāja lēti. Tie jau sen bija sadalīti, tajos ierīkoti dzīvokļi, un agrākie īpašnieki šausminātos, redzot netīros logus, nolupušo krāsu, sarūsējušās notekcaurules un nekoptos dārzus. Vakaros fasādes rotāja gareni dzeltenas gaismas laukumi bezaizkaru logi, kuros ēnojās ziņkāro kaimiņu galvas un silueti, viņiem lūkojot izpētīt, kas iekšā notiek. "Vismaz šāds laiks novērsīs dīkdieņu pūļu uzmākšanos".Tenets apmierināts nodomāja.

Bija viegli atšķirt trešo numuru pēc ārpusē stāvošajiem policijas auto. Tenets nolamājās, kad vējš izrāva viņam no rokām automašīnas durvju rokturi, raudams durvis tā, it kā gribētu tās izraut no eņģēm.

Tenets izskrēja mazajā, līkajā ieliņā, aumaļām līstošajā lietū, un piesteidzās pie parādes durvīm, kur mīdījās policists ūdensnecaurlaidīgā uniformā, velti cenzdamies sasildīties.

-    Labsvakars, Džonson. Cik pretīga nakts!

-    Jā, protams, ser.

-    Kur ir līķis?

-    Otrajā stāvā, ser.

Tenets pagrūda iekšdurvis ar krāsotajiem stikliem un iegāja plašā vestibilā, kas iesniedzās mājas iekšpusē un beidzās ar durvīm viņā galā. Durvis aizsedza bērnu ratiņi un divriteņi vienīgi ar roku grieztajiem kokgriezumiem rotātās margas un apgleznotās, rakstainās keramikas flīzes uz grīdas liecināja par izsmalcinātību, kāda te reiz valdījusi. Pār krāsu zaudējušajām sienām un pārslojošo apmetumu slimīgu gaismu meta neaizēnota, nedaudzu vatu spuldze.

Ielauzts galvaskauss. Apjauzdams, cik saspringuši viņa vēdera muskuļi, Tenets metās augšā pa platajām kāpnēm, kuras sedza paklāji, cenzdamies nedomāt par visiem citiem galvas ievainojumiem, kādus viņam bija gadījies redzēt daži no tiem patiešām lika kuņģa saturam kāpt augšup. Vēl dažas minūtes un ļaunākais būs beidzies. Tieši pretī Tenets pamanīja puspievērtas durvis, aiz tām nekļūdīgi varēja atšķirt policistu rosīšanos. Tenets dziļi ievilka elpu un devās iekšā.

Kersons stāvēja aiz durvīm, turēdamies tālāk no fotogrāfiem. Istabā bija neciešami karsts.

-    Labvakar, ser.

Tenets pamāja sveicienu.

-    Kur viņš ir?

-    Tepat, ser. Uz grīdas pie dīvāniņa.

Izvairīdamies no asins plankuma uz paklāja,

Tenets apgāja apkārt dīvāniņam, kas bija novietots ar atzveltni pret durvīm, šķērsām istabai. Pēc tam viņš vēl otrreiz dziļi un bez trokšņa ievilka elpu un paskatījās.

Mirušais gulēja uz grīdas ar seju lejup, tieši dīvāna priekšā viņa ceļi bija saliekti, viena roka atmesta atpakaļ. Viņš bija ģērbies džinsos, tumšzilā svīteri, un kājās tam bija nodilušas sporta kurpes.

Pēc tik pazīstamiem līdzjūtības uzplūdiem un dusmu un nožēlas jūtām par velti zaudētu cilvēka dzīvību Tenets vispirms izjuta tādu kā atvieglojumu. Galvas ievainojums bieži vien nozīmēja daudz asiņu, bet šajā gadījumā bija tikai šaura, spīdīga svītra vīrieša matos.

-    Viens vienīgs sitiens? viņš pavaicāja Kersonam.

-    Tā izskatās, ser.

-    Un, kā rādās, ar kaut ko diezgan trulu. Varbūt pat plakanu.

Tādējādi šī lieta bija kļuvusi mazliet neparasta. Tenets zināja, ka lielākoties gadījumos ar galvas ievainojumiem sists tika vairākkārt un rezultātā sākās pamatīga asiņošana, nošķiežot ar asinīm visas malas. Taču, ja upurim bija iezvelts ar kaut ko plakanu, sasitumu varēja saskatīt lielākā platībā. Tā varēja nodarīt postu smadzenēm bez īpašiem ārējiem bojājumiem, ar plašu lūzumu salauzt žokli, kamēr ādā nebija ne skrambiņas, nemaz nerunājot par ārējo asiņošanu.

Tenets sāka svīst. Gāzes apkure darbojās pilnā sparā.

Kersons ar acīm sekoja Teneta skatienam.

-     Nodomāju, ka labāk atstāt apkuri ieslēgtu, kamēr atbrauks doktors. Istabas temperatūra ir svarīgs faktors, nosakot nāves iestāšanās laiku.

-     Pareizi darīts… Tenets izkūņojās no sava mēteļa un pārmeta to pār plecu.

Kāds no policistiem tuvojās un pavaicāja:

-     Kā būtu, ja es tagad paņemtu paraugu, ser? Es gribēju atstāt līķi tā, kamēr jūs viņu apskatīsiet.

-    Vai fotogrāfi ir beiguši?

-    Ar līķi jā, ser.

-    Labi. Tad darbojies!

Tenets sāka aplūkot istabu. Apdilušais dīvāns, grīļīgais atzveltnes krēsls, lētais galds, kura spožo, reiz pulēto virsmu klāja neskaitāmi apdegumi no cigarešu galiem un gaišāki apļi, ko atstājuši neskaitāmie, bezrūpīgie īrnieki. Un tomēr Tenets ievēroja kāds bija mēģinājis padarīt šo vietu patīkamāku. Augsto logu rotāja koši, krāsaini kokvilnas aizkari, dīvānu un krēslu pieskaņoti spilveni. Tātad sieva? Mīļotā meitene? Ja tā kur tad viņa bija? Uz kamīnmalas bija divas dzimšanas dienas apsveikumkartītes, un inspektors izpētīja tās. Vienu ar sentimentālu pantiņu bija parakstījusi Šarona, otru frivolu, izsmejošu parakstījis kāds Džefs.

Kā uzticams medību suns Kersons sekoja Tenetam, iedams pāris soļus iepakaļ.

Tenets palūkojās atpakaļ uz viņu.

-    Vai mēs par upuri kaut ko zinām?

-    Neko daudz. Es ātri aprunājos ar misis Bensu, kura dzīvo vienā no apakšstāva dzīvokļiem, te lejā. Viņa ir tāda rūpīgi aizgādnieciska, un viņai ir rezerves atslēgas no visiem dzīvokļiem steidzīgas nepieciešamības gadījumam. Tā bija viņa, kas mūs ielaida iekšā. Tāda jocīga večiņa. Vecā sacīja, ka nelaiķa vārds esot Stīvens Longs.

-    Precējies?

-Jā.

Varbūt ar Šaronu?

-   Taču viņi nesen izšķīrušies. Nav brīnums, ja ticam misis Bensai. Viņai bijušas ļoti draudzīgas attiecības ar sievu, bet vīram gan neesot veltījusi daudz laika.

-     Kāpēc ne? Nē, tam nav nozīmes. Es vēlāk

pats ar misis Bensu aprunāšos. Cik veca viņa ir?

-     Misis Bensa? Es teiktu, ka viņai ir ap sešdesmit.

-     Labi. Tad kaimiņiene ir īstajā vecumā, lai būtu ziņkārīga.

Tenetam trūka Lainhema. Nebija jau tā, ka Kersons būtu neaptēsts vai neapdāvināts gluži otrādi. Viņš bija rūpīgs, izturēts, viņam varēja uzticēties, kamēr seržants bija dedzīgs, impulsīvs, nepastāvīgs. Bet Tenets bija tā pieradis strādāt kopā ar Lainhemu, ka viņam nupat likās pietrūkstam kaut kā no sevis paša. Vai tā būs ari tad, ja Lainhems saņems paaugstinājumu un kļūs par inspektoru? Tenets netika gudrs. Vai tad nebija iespējas piemēroties, lai varētu sekmīgi strādāt kopā arī ar kādu citu pēc visiem šiem gadiem?

-     Pastāstiet man, Tom, kā jūs domājat, kas šeit noticis?

-     Jā. Es par to domāju tai brīdī, kad gaidīju ierodamies jūs. Es domāju, ka viņš būs sēdējis uz dīvāna, kad notika slepkavība. Domāju, ka zvelts ir no augšas un aizmugures.

-    Ūn ar ko, kā jums šķiet?

Kersons paraustīja plecus.

-             Es neko tādu nekur te neredzu. Draudziņš būs to paķēris līdzi. Es brīnos…

-Jā?

-            Tātad tur tas plankums uz paklāja pusceļā starp durvīm un dīvānu… izskatās pēc asinīm.

-    Jā, es to ievēroju. Kā ir ar to?

-             Nu, jā, es nodomāju, ka slepkava būs tur nometis savu ieroci, kad iebelza upurim, ser, bet pēc tam nolēmis, ka drošāk būs ņemt to līdzi.

-             Var būt, Tenetam prātā jau bija radusies teorija par to, kas šis ierocis varētu būt, taču viņš neizteica nekādus komentārus, tikai norādīja uz priekšmetu, kas dominēja starp istablietām milzīgu krāsu televizoru uz plauktiņa zem tā atradās arī videoatskaņotājs.

-    Necik spiedīgos apstākļos viņš vis nebija.

Kersons pasmīnēja.

-    Tas varēja būt paņemts uz kredīta.

-    Pat tādā gadījumā…

Tobrīd kāpnēs atskanēja troksnis. Bija ieradušies papildspēki. Tenets uzticēja Kersonam nepatīkamo pienākumu sameklēt un pierakstīt radinieku vārdus un izgāja kāpņu laukumiņā

noskatīties, kā ierodas vīri. Visi jau bija klāt, kad durvis ar krāsoto stiklu atvērās atkal. Tagad ienāca Mellerds noņēma un nopurināja cepuri, nošķiezdams grīdu ar lietuslāsēm, kuras veidoja putekļos tumšākus aplīšus.

Citās reizēs vēlā stunda un nepatīkamais laiks mēdza izraisīt sarkastiskus komentārus, taču šoreiz mazais doktors tikai vienaldzīgi pavērās augšup uz Tenetu un noprasīja:

-    Tur augšā?

Tenets pamāja.

-    Labsvakars, doktor. Man žēl, ka nācās jūs traucēt tik nejaukā laikā.

Viņš vedināja Mellerdu uz Longa istabu.

Tobrīd speciālisti bija beiguši darboties ap mirušā ķermeni, un pēc tam, kad Mellerds bija apskatījis galvas ievainojumu, viņš kopā ar Tenetu apgrieza mirušo otrādi.

Šī bija pirmā reize, kad Tenets redzēja noslepkavotā seju, un inspektors to pētīja visu laiku, kamēr Mellerds izdarīja apskati.

Stīvens Longs bija apmēram divdesmit gadus vecs ar šauru seju, līku degunu un tumši zilām acīm zem taisnajiem, brūnajiem matiem, kuri bija atsukāti atpakaļ no kaulainās pieres. Viņš izskatījās tā iedomājās Tenets kā beigts zvirbulis, kas pamests notekā. Taču te nebija noticis nelaimes gadījums, un Stīvens Longs nebija zvirbulis. Teneta rokas nejauši sažņaudzās dūrēs. Tādos brīžos kā šis viņš parasti izjuta sāpīgu līdzcietību un arī dusmas.

-     Nevaru dot galīgo slēdzienu, protams, kamēr nav bijusi sekcija, sacīja Mellerds, taču te, kā liekas, nav īpašu šaubu par nāves iestāšanās iemeslu.

-    Sitiens pa galvu no mugurpuses?

Mellerds pamāja.

-      Vai nav nekādu pieņēmumu, ar kādu priekšmetu varētu būt sists?

Mellerds uzslējās kājās.

-    Kaut kas plakans, bet diezgan smags, ar asu pamatni. Ierocis ievainojis ādu un izraisījis asiņošanu.

-    Varbūt pelnu trauku?

Mellerds paraustīja plecus.

-      Iespējams, ja tas bijis pietiekami smags. Viens no tiem smagajiem, stikla vai māla. Kāpēc jūs tā domājat vai tādu atradāt?

-    Nē, bet nāciet un paskatieties uz šo te!

Tenets veda Mellerdu pie greizas ozolkoka bufetes, kura atradās pie sienas, pa labi no durvīm. Biezajā putekļu kārtā uz tās iezīmējās tīrs, apaļš laukums apmēram piecu collu diametrā.

-     Es istabā neredzu neko tādu, kas to nosegtu. Jādomā, ka tur varēja atrasties ari smaga vāze, Tenets piemetināja.

-    Tas, protams, ir piemērots lielums.

-    Es gribētu no tā dažus uzņēmumus, Tenets sacīja fotogrāfam. Lai būtu skaidra nojēga par tā priekšmeta lielumu.

-    Labi, ser.

-    Tagad jūs varat izslēgt ari to apkuri, sacīja Mellerds, norausdams no pieres sviedrus un ar kabatas lakatu slaucīdams pliko galvvirsu. Te ir tik karsti kā tropisko augu siltumnīcā.

-    Mēs to atstājām ieslēgtu, jo…

-    Jā, jā, Mellerds atmeta ar roku, bet tagad es esmu beidzis. Dieva dēļ, slēdziet to sasodīto sildītāju ārā!

Tenets, to izdarījis, atgriezās pie Mellerda, kas bija beidzis iesaiņot savus piederumus un tagad, noklikšķinādams slēdzi, aizcirta somu.

-     Kur ir Lainhems? Mellerds noprasīja. Tik neparasti vai ne ka viņa te nav. Joprojām pēcdzemdību atvaļinājumā, ko?

Lainhema sieva Luīze nesen bija dāvājusi dzīvību viņu otrajam bērnam šajā reizē meitiņai, un seržants bija paņēmis desmit brīvas dienas no sava gada atvaļinājuma, lai viņai palīdzētu.

-     Nē, Lainhems jau nedēļu atkal bija atpakaļ darbā. Tenets dusmīgi saviebās. Viņš strādā pie vecākā inspektora Hainsa, kas izmeklē to slepkavību Kodingtonas mežā, kas tika pastrādāta svētdienas naktī.

-      Ak, jā. Tā ir viena nelāga lieta. Iedomājieties, ka upuris taču bija vēl dzīvs, kad to atrada pirmdienas rītā!

Tenets saviebās.

-    Tā es dzirdēju. Nomira ātrās palīdzības mašīnā pa ceļam uz slimnīcu. Cik nopratu, policisti domā, ka sieviete izmesta no automašīnas un pārsitusi galvu pret lielu akmeni ceļa malā.

-     Vispirms viņa bijusi pusnožņaugta, Mellerds sacīja.

-     To es nezināju. Tā vai citādi, misteram Hainsam šobrid trūkst palīgu, un, tā kā šeit viss bija mierīgi, es piekritu dot palīgos Lainhemu. Protams, tagad es to nožēloju.

-    Jūs taču noteikti dabūsiet viņu atpakaļ.

-      Noteikti dabūšu, sacīja Tenets. Bet viegli tas nenāksies.

Mellerds vilka mugurā mēteli.

-    Vēl vienu jautājumu, doktor.

Mellerds sarauca pieri un pavērās Tenetā caur savām bifokālajām brillēm.

-      Parastais jautājums. Jūs man nepateicāt nāves iestāšanās laiku.

-    Tātad… Šādos apstākļos neko precīzi nevar pateikt. Šejienes temperatūra varēja būt par iemeslu ķermeņa sasilšanai, un tas guļ tieši pretī radiatoram… Redziet, tādēļ var rasties problēmas.

-     Varbūt jūs varat pateikt kādu minējumu vai pieņēmumu?

-     Nē, patiešām ne. Man žēl, Luk, bet parasti, kā jums zināms, esmu gatavs likt galvu.ķīlā…

Normālos apstākļos Tenets būtu atkāpies, bet Mellerda neparasti mīlīgā oma viņu iedrošināja nemest plinti krūmos.

-    Kaut kad šajā vakarā, ko?

Mellerds blēdīgi pasmaidīja.

Es teiktu kaut kad šodien pa dienu. Bet vairāk gan es atsakos minēt.

Tenetam nācās likt viņu mierā. Mellerds jau bija kaut ko tādu gaidījis, un te neko vairs nevarēja līdzēt. Bet tā nebija doktora vaina, un viņš vienkārši pateicīgi pamāja, pavadīdams ārstu līdz parādes durvīm un brīnīdamies, kāpēc Mellerds šovakar bija tik pretimnākošs. Par policijas ārsta nelāgajiem garastāvokļiem mēdza stāstīt leģendas. Tenets darīja, ko varēja, lai to neievērotu, jo viņš bija pazinis Mellerdu tajās dienās, kad viņa sieva vēl nebija nomirusi lēnā, mokošā nāvē no vēža, tas bija pirms daudziem gadiem. Mazais doktors nekad nespēja ar šo zaudējumu samierināties, un viņa īgnums vērsās pret visu pasauli, izgāžot uz to dusmas un izmisumu, kuru viņš juta vēl joprojām. Lainhems noteikti būtu ievērojis šo pārmaiņu Mellerda uzvedībā, un abi kopā viņi tiktu galā, iestāstot, cik nozīmīgi šādā gadījumā būtu kaut ko vairāk zināt. Atkal Tenets vēlējās, lai seržants būtu pie viņa, un nolēma, ka vispirms zvanīs, lai šo jautājumu nokārtotu.

Viņi jau bija tikuši līdz ārdurvīm, kad tās atsprāga vaļā: iekšā iebrāzās jaunais detektīvkonstebls Brents.

Mellerds saminstinājās, un Tenets uzlika roku viņam uz elkoņa, lai to pieturētu.

-    Dieva dēļ, puis, esiet uzmanīgāks!

-    Piedodiet, ser, piedodiet, doktor, ser… Brenta acis satraukumā spīdēja.

-    Ievelciet dziļi elpu un noskaitiet līdz pieci! Pēc tam putiet vaļā!

Brents darīja, kā vēlēts, bet ar visu to vārdi steigā lauzās ārā gūzmām vien.

-    Ser, tur pašā ceļa malā stāv auto. Man rādās, mašīna tur atradusies visu vakaru. Mēs nupat to pārbaudījām, kā jau parasti, un atradām tur iekšā vienu tipu, pusbezsamaņā pietemp… pamatīgi apdzērušos, ser. Viņš murmina, draudēdams Longam. Un raud.

II

Līdz šim pārējie mājas iedzīvotāji ļoti negribīgi pildīja rīkojumus un palika savās istabās, bet detektīvkonstebla Brenta steidzīgā ienākšana radīja jaunus ziņkāres uzplūdus. Tenets manīja veramies durvis, dzirdēja balsu murdoņu un redzēja, ka ļaudis lūkojās, kas notiek lejā, vestibilā.

Viņi ar Mellerdu saskatījās.

-    Vai jūs gribat, lai es vēl dažas minūtes uzkavējos? mazais doktors klusā balsī noprasīja.

-    Jā, paldies. Tikai kamēr tiksim skaidrībā, kādā stāvoklī tas vīrs īsti ir. Kur viņš ir, Brent? Vēl joprojām mašīnā?

-     Šobrīd jā, ser. Mēs nezinājām, vai jūs gribēsiet, lai vedam viņu šurp, vai lai ņemam līdzi uz iecirkni.

-    No jūsu sacītā es vis nevaru secināt, ka man no viņa daudz ko izdosies izdabūt, bet es tomēr gribētu ar viņu ātri aprunāties pēc tam varēsiet vest viņu uz iecirkni.

Bet kur te varētu aprunāties divatā tā bija vesela problēma. Viņi nevarēja runāties te, vestibilā, kur bija pārāk daudz ļaužu, un Longa istaba atkrita, tas bija pats par sevi saprotams.

Tenets palūkojās apkārt. Durvis pa labi no kāpnēm bija un palika ciet, taču kreisās puses durvīs rēgojās ziņkārīgo pāris vidējos gados. Vestibila galā stāvēja drukna figūra, ietinusies koši sarkanā kimono ar zelta pūķi uz pleca, šķielēdama uz policistiem caur cigaretes dūmu mākoņiem. Tā droši vien bija misis Bensa.

Kā rādās, abiem nebija izvēles.

Tenets atkal pievērsās Brentam.

Vediet viņu iekšā! Bet vispirms es gribu, lai visi šie ļautiņi atgriežas savās istabās. Un pārliecinieties, ka viņi tiešām tur paliek!

Tenets un Mellerds pagaidīja, kamēr šīs pavēles bija izpildītas, un pēc dažām minūtēm svešais tika pa pusei ievests, pa pusei ievilkts mājā un atstutēts pret sienu katrā pusē šo vīru balstīja pa vienam policistam.

Viņam bija pāri četrdesmit secināja Tenets; tas bija neliela auguma dūšīgs vīrs, ģērbies labas kvalitātes tumši pelēkā uzvalkā, baltzili strīpotā kreklā, ar zilu zīda kaklasaiti. Vīra lietusmētelis bija saburzījies tā, it kā viņš būtu daudzas stundas sēdējis vienā un tajā pašā stāvoklī. Viņš izskatījās kā veiksmīgs darījumu cilvēks, kam kaut kur kaut kas nogājis greizi: viņa sejas āda bija neveselīgi bāla, acis pieplūdušas asinīm un aizpampušas no nesenās raudāšanas. Gaisā ap viņu vēdīja kodīga viskija smaka. Vīrs nelikās apjēdzam, kur atrodas.

-    Vai jūs varat pateikt man savu vārdu, ser?

Kaut kur dziļi šā vīra acu dzīlēs īsi uzplaiksnīja apziņas atspulgs un atkal nozuda.

-Ser?

Atbildes joprojām nebija.

Tenets pagāja uz priekšu un mierīgi izvilka no vīra priekškabatas viņa kabatas portfeli. Vīrietis nekādi uz to nereaģēja.

Tenets to pārlūkoja un izvilka braukšanas tiesības uz Harija Ronalda Kārpentera vārda, ar adresi: Smolvudā, Benedendraivā, Starrendenā. Benedendraiva bija smalks savrupmāju rajons ar lielām, relatīvi jaunām mājām pilsētas otrā galā.

Tenets sarauca pieri. Kārpenters… Šis vārds darīja inspektoru uzmanīgu, tikai viņš nejaudāja saprast, kāpēc.

-    Jūs runājāt par misteru Longu, ser…

Vīrieša ķermenis noraustījās, it kā to būtu

ķērusi elektriskā strāva. Kārpenters pacēla galvu, viņa acis bija puspievērtas, mute raustījās.

-    Neģēlis, viņš skaidri noteica. Tādu nosist par maz…

-    Kāpēc? Tenets noprasīja. Kāpēc jūs gribat viņu nosist, mister Kārpenter?

-            Nosist, Kārpenters atkārtoja. Nosist. Tas ir vienīgais, kas atliek.

Pēkšņi viņš ņēmās atgaiņāties, raustīdams plecus un cenzdamies atbrīvoties no to roku tvēriena, kuras viņu turēja ciet.

-    Kur viņš ir?

-    Viņš ir beigts, mister Kārpenter. Augšā.

Kārpenters mitējās atgaiņāties tikpat pēkšņi,

kā bija sācis, un uzlūkoja Tenetu, it kā lūkodamies cauri biezai jo biezai miglai.

-    Miris?

-    Jā. Augšā.

Kārpentera acis draudēja izsprāgt no dobumiem, un viņš sabruka, pēkšņi smagi nokārdamies lejup un liekot sagrīļoties abiem vīriem, kas viņu turēja. Abi policisti Kārpenteru lēnām nolaida uz grīdas, un Mellerds pieliecās viņu izmeklēt.

-    Zaudējis samaņu, viņš pēc brīža sacīja.

-    Sirdslēkme?

Mellerds papurināja galvu.

-             Nedomāju, ka tas ir kas nopietns. Tikai kolapss no pārdzeršanās. Bet, lai būtu droši, es domāju, labāk būs viņu uz nakti ielikt slimnīcā.

-    Vai ātrās palīdzības mašīna ir ārā? Tenets vaicāja vienam no vīriem.

-     Jā, ser. Gaida, kad varēs vest projām līķi. Atbrauca pirms kāda laiciņa.

-     Labi. Lai vispirms aizved misteru Kārpenteru un pēc tam atbrauc atpakaļ. Palieciet pie viņa un dodiet man ziņu, kad Kārpenters būs nopratināms!

Kad vīru aizveda un arī Mellerds bija aizgājis, Tenets ielūkojās pulkstenī: bija pusviens. Vai bija pārāk vēlu, lai zvanītu Lainhemam? Hainss, iespējams, tagad jau bija aizgājis mājās. Bet, pat ja nebūtu, labāk jau neizraisīt domstarpības, izsaucot Lainhemu steidzīgi pie sevis šajā naksnīgajā stundā. Hainss nebija pacietīgs cilvēks. Tomēr Tenets negribīgi nolēma gaidīt līdz rītam.

Bet ko tagad?

Kad vīri augšā būs beiguši, Tenets bija nodomājis kārtīgi aplūkot Stīvena Longa istabu, taču šobrīd derēja aprunāties ar misis Bensu. Ja varēja ticēt Kersonam, viņa bija Longu pazinusi ļoti labi. Un Tenetu šī persona ieinteresēja jau tad, kad viņš pirmīt.bija to aplūkojis.

Tenets iegāja šaurajā gaitenītī pie kāpnēm un pacēla roku, lai pieklauvētu pie durvīm, taču durvis atvērās, pirms inspektors bija paspējis tām pieskarties. Vecā droši vien bija stāvējusi pie durvīm un klausījusies.

-    Misis Bensa?

-    Kas mani meklē?

Viņas sirmie mati bija īsi, nelīdzeni apcirpti zem ausīm, un pāri apakšlūpai joprojām nokarājās cigarete. Viņa nopētīja Tenetu no galvas līdz kājām, it kā viņš būtu tītars, kuru vecā nevarēja vien izvēlēties Ziemsvētku cepetim. Taču Bensas skatienā nebija uzmācības, tas bija tikai vērtējošs, un viņai droši vien redzētais šķita pieņemams, jo vecā izvilka no mutes cigareti un pasmaidīja, atklādama zobus kā nodzeltējušus vecu klavieru taustiņus.

Tenets stādījās priekšā.

-     Cik noprotu, jūs pazināt Longus. Es gribētu ar jums aprunāties, ja iespējams. Inspektors zināja, ka vidusmēra cilvēciņi allaž augstu vērtēja pieklājību.

Misis Bensa nebija nekāds izņēmums. Viņa paspēra soli atpakaļ.

-     Nāciet iekšā, mīlulīt! Laipni lūdzu manā necilajā miteklī. Varat mani saukt vārdā Dara.

-     Dara, Tenets atkārtoja. Bet viņš neiedziļinājās misis Bensas kristītā vārda svešādajā izcelsmē; viņu vairāk nodarbināja šīs sievietes viesistabas neiedomājamā atmosfēra.

Ikvienu brīvo sienas laukumiņu klāja plakāti, autogrāfi, lielākas un mazākas fotogrāfijas. Uzraksti vēstīja par drīzu BENDZIJA, PASAULES LIELĀKĀ MAZCIRKA, atbraukšanu.

Pirmajā vietā bija minēta DARA VISSENSACIONĀLĀKĀ VIRVESDEJOTĀJA, KĀDA PASAULĒ REDZĒTA. Fotogrāfijās bija redzama Dara, tērpusies vizuļiem rotātā triko, veicot savus sensacionālākos numurus: ar bezdelīgas grāciju lecot caur apli, izvijoties gaisā trīskāršā salto, karājoties, ar zobiem iekodusies virvē a īgstu, augstu virs atgāztajām pārsteigto skatītāju gaVām.

-    Jūs nekad neticētu, ka šī ir tā pati sieviete, vai ne?

Tenets pagriezās. Sieviete stāvēja istabas vidū un lūkojās inspektorā, priecādamās par viņa izbrīnu un mulsumu. Ko Tenets varēja sacīt? Patiesībā viņš tik tiešām nespēja tam noticēt.

Misis Bensa pavicināja ar roku.

-     Ak, nemaz necentieties noliegt! Es nemaz negribēju jūs apmulsināt. īpaši tāpēc, ka man patīk, kā jūs skatāties.

Viņa iekārtojās milzīgā, ieplakušā ādas zvilnī, nomainījusi veco cigareti ar jaunu.

-    Sēdiet, lūdzami!

"Sēdeklis" bija īsts veclaiku briesmonis, apvilkts ar dzeltenbrūnu ādu, kails un spīdīgs no daudzu gadu lietošanas. Apskatot košsarkano kimono labākā apgaismojumā, izrādījās, ka arī tas bija notraipīts un izbalējis tikai atspulgs no kādreizējā spožuma.

-    Vai negribat smēķi?

Tenets papurināja galvu, ar roku neapzināti pagrābādamies kabatā.

-    Vai jūs smēķējat pīpi?

Viņš pamāja. Tātad viņai piemita novērošanas spējas. Labi vien ir.

-     Smēķējiet, lūdzu! Aizdedziniet, ja vēlaties! Mans vecis arī pīpēja pīpi. Man tās pietrūkst. Tajā laikā es žēlojos vienā laidā, bet tagad… Ko jūs par to visu domājat? Un viņa pamāja ar roku, norādīdama uz savu izstādi pie sienas.

-   Jauki, Tenets sirsnīgi sacīja, bāzdams pīpē tabaku. Tiešām jauki.

-    Tie tik bija laiki, sacīja misis Bensa un nopūtās. Es, ziniet, joprojām skumstu pēc tiem. Nekā tamlīdzīga nav nekur pasaulē tādu cilvēku, dzīvnieku, atmosfēras, satraukuma un visvairāk smaržu… Viņa ekstāzē aizvēra acis. Sviedri, zāģu skaidas… Ja Bendžijs nebūtu uzkāries, es varbūt vēl joprojām būtu tur, lai kaut ko palīdzētu… Bet jūs jau negribat runāt par to.

-    Gluži pretēji. Tenets apklusa, lai uzvilktu pirmo sērkociņu. Tas ir fascinējoši, viņš noteica, mādams ar roku, lai atgaiņātu dūmus.

Vecā cauri dūmu mākoņiem lūkojās Tenetā.

-    Vai jūs tiešām tā domājat, ko?

Tenets smaidīdams pamāja.

-     Visviens, te ir ļoti daudz ko darīt. Tātad, ja jums nav iebildumu…

-Turpiniet!

-    Es gribu, lai jūs man pastāstāt par Longiem.

-    Ko jūs īsti gribētu dzirdēt?

-     Visu, kas vien jums ienāktu prātā. Tad, ja es gribēšu zināt ko īpašu, es jums pavaicāšu.

Misis Bensa sarauca pieri un aizdedzināja nākamo cigareti.

-      Viņi te dzīvoja ļaujiet padomāt ak, nu jau būs kādi astoņpadsmit mēneši. Un es zinu no Šaronas tā ir viņa sieva ka viņi apprecējušies pirms kāda pusgada. Ja jūs man vaicājat, tad es teikšu, ka tas ir brīnums, ka viņa tik ilgi to izturēja.

-    Dzirdēju, ka viņi esot šķīrušies.

-      Jā. Viņa aizgāja apmēram pirms trim nedēļām. Atrada sev citu.

-    Kā misters Longs to uzņēma?

-     Viņam tas, protams, nemaz nepatika. Šī doma viņai sagādāja acīmredzamu apmierinājumu.

-      Misters Longs neapjēdza, kāds dārgums viņam piederēja kamēr to pazaudēja.

-    Jums laikam patika misis Longa?

-     Jā. Jauka meitene. Laipna, mīlīga tādai nemūžam nevajadzēja ar viņu sapīties.

-     Bet misters Longs gan jums nemaz nepatika?

-     Viņš bija īsts… misis Bensa apklusa, lūkodama atrast īsto vārdu, kas raksturotu Longu pietiekami trāpīgi un viņu apmierinātu.

-     īsts asinssūcējs, viņa triumfēdama nobeidza.

-    Kādā ziņā?

-      Visādā ziņā. Jums vajadzēja redzēt, kā viņš draudēja tai nabaga meitenei. Izrīkoja Šaronu, it kā viņa būtu šim kāda apkalpotāja dari to, atnes šito… Un tie nelāga garastāvokļi. Viņa nāca pie manis izraudāties biežāk, nekā es spēju jums izstāstīt…

-    Vai viņš rīkojās vardarbīgi?

-    Ak, nē, to tik es gribētu redzēt, ar nepatiku sacīja misis Bensa.

-     Cik zinu, viņš nekad nav viņai ne pirkstu pielicis. Taču ir arī citi veidi, kā izturēties cietsirdīgi, kā jūs noteikti pats labi zināt. Es nezinu, kā viņa to izturēja. Pat, ja viņam bija kādi ienākumi, tie nebija regulāri. Nabaga bērns nezināja, ko iesākt ja bija runa par naudu.

-    Vai misters Longs bija zaudējis darbu?

-     Nē, šobrīd ne. Taču viņš vienā laidā mainīja darbus kā tāds jampampiņš. Longs bija mehāniķis, un labs mehāniķis tā Šarona teica, bet neuzticams, un cilvēki sašuta, kad viņš nepaveica darbu laikā vai vispār neparādījās, ja bija iedomājies paņemt brīvdienu… Jā, un apmēram pirms trim nedēļām Longs atkal zaudēja darbu, jo paveica darāmo piecas dienas vēlāk nekā norunāts. Viņu jau brīdināja, bet šis nelikās ne zinis… tad Longs dabūja sev citu darbu, bet tad jau bija par vēlu Šarona aizgāja un vairs nenāca atpakaļ… Cik noprotu, nabadzītei jau bija diezgan.

-       Un kas tas misis Longai par jaunu pielūdzēju?

Misis Bensa papurināja galvu.

-    Par viņu es neko nezinu. Vecā izgumzījās no zviļņa, piegāja pie bufetes un jautājoši parādīja viņam no turienes izņemto pudeli.

-    Nē, paldies. Tenets pamāja. Manai galvai jābūt skaidrai.

Misis Bensa sev ielēja pamatīgu pusglāzi džina un pēc tam atgriezās savā krēslā.

Tenets atkal aizdedzināja apdzisušo pīpi, kura diez ko labi nevilkās.

-    Vai pie viņiem nāca daudz ciemiņu?

-             Nē. Tur nav ko brīnīties, ņemot vērā to, kā Longiem gāja. Šarona man teica, ka viņas vīrs esot no lielas ģimenes, bet es nekad neesmu ne acīs redzējusi nevienu šīs ģimenes locekli.

-            Tātad misteram Longam ar ģimeni bija sliktas attiecības?

-    Tā varēja būt.

-    Cik brāļu un māsu tad viņam bija?

-             Nav skaidrs. Viens brālis ir skolotājs, man šķiet. Par citiem es nezinu.

-    Un kā ar viņa sievu… hm, Šaronu?

-              Tēvs miris, un viņai ir viena māsa. Vai viņa… vai neviens misis Longai vēl nav aiznesis šo vēsti?

-             Jā. Es domāju, ka tagad viņa jau būs to uzzinājusi.

-              Nabadzīte. Domāju, ka Šarona ļoti pārdzīvos.

-    Ar visu to, ka abi bija šķīrušies?

-             Es jau jums teicu. Viņa tiešām ir laba meitene. Skaidrs, ka pārdzīvos.

"Un vēl jo vairāk rīt no rīta, pēc tam, kad būs izpildījusi nepatīkamo pienākumu identificēt līķi," Tenets domāja.

-    Vai jūs, misis… Dara, gadījumā netikāt šovakar redzējusi misteru Longu?

-     Viņš gāja ārā no mājas tad, kad es nācu iekšā. Bija bez ceturkšņa septiņi.

Tā jau bija jūtama palīdzība. Tātad viņš tad vēl bija dzīvs.

-    Vai jūs pēc tam dzirdējāt viņu atkal nākam iekšā?

Viņa papurināja galvu.

-     Bet mistera Longa istaba atrodas tieši virs jūsējās, vai ne?

-     Jā. Jādomā, ka es virtuvē gatavoju sev vakariņas, kad viņš ienāca. Šā vai tā, netiku nevienu dzirdējusi kāpjam augšā pa kāpnēm. Ja viņi tur daudz staigā vai arī spēlē to briesmīgo popmūziku, tad gan es varu dzirdēt bum, bum, bum bet citādi šī māja ir ļoti pamatīgi būvēta, ne tā, kā tās modernās krāsmatas, kādas būvē šodien. Un man gandrīz visu vakaru bija ieslēgts televizors. Nākamreiz es Longu redzēju jau guļus stāvoklī uz grīdas, kad ielaidu viņa istabā policistu. Man ir rezerves atslēgas visām istabām vajadzības gadījumam. Vienu gan es gribēju jiims pavaicāt…

-Jā?

-             Kā policija uzzināja, ka tur kaut kas noticis? Es gribēju sacīt ja nebija kautiņa, nekā tamlīdzīga…

Nebija nekāda iemesla, kāpēc viņai to nepateikt.

-    Kāds piezvanīja un mūs brīdināja.

-              Un varu saderēt, ka nepateica ne savu vārdu, ne adresi.

-             Jūs esat palaidusi garām savu īsto aicinājumu, Dara, smaidīdams sacīja Tenets, jūs būtu labs detektīvs.

Misis Bensa iespurdzās, un pelnu vērpete no cigaretes nobira tieši vecajai klēpī. Viņa aizslaucīja tos projām, atstādama uz sarkanā zīda pelēku svēdru.

-    Tad tik būtu ko redzēt!

-             Tātad jums nav ne jausmas, cikos misters Longs atgriezās mājās?

-    Ne mazākās.

-              Vai jums šovakar negadījās mājā pamanīt kādus svešiniekus?

-             Tiklīdz aizvēru aiz sevis ārdurvis, tā bija cauri nebāzu vairs degunu ārā, līdz kamēr

dzirdēju policistu dauzāmies pie Šaronas durvīm. "Žēl."

-        Vai kāds no Longiem tika kādreiz pieminējis cilvēku, kuru sauca Kārpenters?

Misis Bensa pētoši uzlūkoja Tenetu un sāka grābāties kimono kabatās, meklēdama cigaretes.

-       Ak tā, viņa sacīja. Tad, lūk, no kurienes vējš pūš, ko?

-    Ko jūs ar to domājat?

Viņa klusēja, kamēr aizdedzināja cigareti.

-        Drīz vien pēc ierašanās šeit Longi izraisīja autoavāriju…

Ar vārdiem "izraisīja autoavāriju" šajā kontekstā pietika, lai Tenets uzreiz atcerētos, kāpēc Kārpentera uzvārds viņam bija šķitis pazīstams. Apmēram pirms gada netālu no Ešfordas Kārpentera sieva un meita cieta autoavārijā. Misis Kārpentere bija uz vietas beigta, bet mazo meitenīti izvilka no lūžņiem bez samaņas kopš tā

laika mazā atradās komas stāvoklī, un vinu uz-

' *

turēja pie dzīvības ar aparātu palīdzību. Lai gan pret otras mašīnas vadītāju tika ierosināta krimināllieta ātruma pārsniegšanas dēļ, taču aizstāvība bija atradusi liecinieku, kurš daļu atbildības par nelaimes gadījumu novēla uz misis Kārpenteri, un tiesā notika nelāga scēna, kad jaunais cilvēks tika cauri ar naudas sodu un braukšanas tiesību zaudēšanu uz deviņiem mēnešiem. Kārpenters, kā Tenetam tika sacīts, tikai ar spēku bija noturams, lai nemestos virsū apsūdzētajam. Un tas otrs braucējs bija Stīvens Longs…

Bet kāpēc Kārpenters bija gaidījis veselu gadu, lai atriebtos? Tur nebija nekādas jēgas. Un, ja viņš bija slepkava, tad kāpēc vēlāk sēdēja ārā, joprojām izteikdams draudus upurim? Vai viņš būtu pārāk piedzēries, lai zinātu, ka ir jau upuri nogalinājis? Tenets pie sevis nodomāja, ka jāpārbauda Kārpentera drēbes un jādod tās pārbaudīt arī laboratorijā.

Tenets gaidīja, kamēr misis Bensa beidza runāt, pieklājības pēc uzdeva pāris jautājumus, pēc tam piecēlās.

Labi, paldies jums, Dara, jūs man ļoti palīdzējāt. Es tagad iešu, lai jūs varētu izgulēties negulēšana bojā sejas krāsu.

Viņa pasmīnēja, nodzēsa cigareti un piecēlās no krēsla.

-       Manā vecumā sejas krāsai nav lielas nozīmes un miegam ir vēl mazāka nozīme.

-      Paklausieties, sacīja Tenets, vai jums nebūtu iebildumu, ja es kādreiz atgrieztos un jūs man pastāstītu par cirku?

Viņa neticīgi sarauca pieri.

-    Jūs mani nesat cauri.

-      Nekādā gadījumā. Man tiešām patiktu atgriezties.

Dara pēkšņi atplauka, un Tenets pamanīja vāju atblāzmu no tās dzīvespriecīgās būtnes, kas viņa reiz bijusi.

-      Būs jāizdzen kodes no sarkanā paklāja, misis Bensa noteica.

III

-    Pasteidzies, Ben!

Bija Džounas kārta vest bērnus uz skolu, un Bens, kā parasti, kavējās. Viņas ar Bridžitu stāvēja priekštelpā, ievīkstījušās mēteļos un šallēs, lai nodrošinātos pret kodīgo aukstumu, kāds valdīja ārā. Tenets, vēl joprojām miegains pēc tikai nedaudzu stundu gulēšanas, sēdēja pie virtuves galda ar melnas kafijas tasi rokā.

Steidzīgi soļi kāpnēs lika viņam noprast, ka Bens beidzot bija gatavs, un viņš piecēlās, lai izietu priekštelpā atvadīties. Steidzīgi skūpsti uz vaiga no Džounas un Bridžitas, Bena rokas mājiens, un viņi bija projām. Tenets atgriezās virtuvē un atkal apsēdās, ilgodamies pēc savas pīpes. Viņam bija jādodas projām tikai pēc piecām minūtēm. Inspektors mēģināja apdomāt dienas darbus un piespiest smadzenes darboties vajadzīgajā ātrumā. Kad lieta bija tikai aizsākta, tad allaž bija tik daudz ko darīt un bija svarīgi izšķirties, ko darīt vispirms. Vispirms, protams, vajadzēja dabūt Lainhemu atpakaļ.

Radio bija ieslēgts, un, lai gan Tenets neklausījās, tomēr viņa uzmanību pēkšņi piesaistīja pazīstams uzvārds.

"…Kārpentere, kura apmēram gadu bija komas stāvoklī pēc traģiska satiksmes negadījuma, kurā gāja bojā viņas māte, ir mirusi. Pēc diskusijām vairāku mēnešu garumā vakar tika pieņemts lēmums atslēgt aparātus, kas uzturēja Kristīni pie dzīvības. Viņas tēvs, misters Harijs Kārpenters, nebija atrodams, lai viņu intervētu."

Tātad šādi bija izskaidrojama Kārpentera pagājusās nakts uzvedība. Tenets varēja iedomāties šā vīra sirdssāpes pēc tik ilgiem cerību mēnešiem un viņa vēlmi izgāzt dusmas pār to cilvēku, kas tam bija sagādājis tādas ciešanas. Kas gan varēja būt dabiskāk, ja šīs dusmas nāktu pār tā vīra galvu, kas bija braucis ar otru auto? Likās pilnīgi iespējams, ka Tenetam nebūs slepkava tālu jāmeklē.

Un ar visu to viņš nevarēja pieņemt Kārpentera vainu kā pašu par sevi saprotamu. Saruna ar viņu, protams, bija neatliekama, bet ja misis Bensai varēja ticēt, Stīvens Longs bija no tiem cilvēkiem, kuri sev ieguva vairāk ienaidnieku, nekā draugu. Kurš gan šajā stadijā varēja pateikt, kādi citi tikpat spēcīgi motīvi varēja atklāties?

Bija laiks iet. Tenets noregulēja centrālapkuri, lai māja sasiltu līdz bērnu pārnākšanai no skolas, un pēc tam devās laukā.

Starrendenā mazā Kentas pilsētiņā, kur Tenets dzīvoja un strādāja, ielas šajā rīta stundā parasti bija tukšas, tikai daži gājēji ar zemu nodurtām galvām steidzīgi devās uz priekšu, acīm asarojot negantajā vējā. Gar upes krastiem bija sablīvējušās pēdējās kritušās ķiršu koku lapas, un starp šiem krastiem reibinoši ātri un viltīgi skrēja ar dubļiem sajaucies ūdens kausētas alvas krāsā.

Kabinetā Tenetu gaidīja atskaišu kaudze, bet viņš sniedzās pēc telefona, pagrūzdams tās nost.

Harijs Kārpenters kā noskaidrojās vēl nebija izvaicājams. Viņš bija pie samaņas, taču joprojām šoka stāvoklī nerunājams un kluss. Tenets izrīkoja savējos, likdams tiem gaidīt brīdi, kad viņš varētu būt runājams, un pēc tam piezvanīja vecākajam inspektoram Hainsam.

-    Hainss klausās.

Hainsa pēkšņais ierējiens bija nepatīkams ausij, Tenets saviebās un parāva klausuli nostāk.

-    Labrīt, ser. Šeit Tenets.

-   Ak tā labrīt, Luk. Kā rādās, jums tur viegli neklājas.

-    Jūs tātad esat jau dzirdējis. Es tieši tāpēc zvanu.

-    Tikai nestāstiet man, ka jūs atkal esat dimbā! Hainsa sirsnīgā zvaigāšana radīja paralizējošas vibrācijas Teneta bungādiņās.

"Tikai neļaujies nokaitināties!"

-     Ne gluži, ser. Lieta tāda, ka man vajag atpakaļ detektlvseržantu Lainhemu.

-     Ak tā, bet es baidos, ka te mums radīsies problēmas.

-Tā?

-    Lainhems šorīt ir tiesas sēdē, un viņš būs atpakaļ tikai ap lenča laiku.

Tenets klusībā grieza zobus. Ja jau Hainss bija dzirdējis par Longa noslepkavošanu, tad viņam vajadzēja zināt, ka Tenets varētu lūgt seržantu atpakaļ. Viņš bija tik vieglprātīgi neattapīgs.

-     Žēl gan. Žēl! Es tik tiešām te esmu kā bez rokām. Vai patiesi man nav nekādas iespējas viņu atsaukt? "Sasodīts, jautājumu nevajadzēja uzdot šādi. Uzprasies uz atbildi "nē"."

-     Nē, sacīja Hainss, lūkodams noslēpt apmierinājuma pieskaņu balsī, bet to nespēdams. Viņam tika uzdots darbs, un tas ir jāpabeidz.

-     Tātad viņš būs atpakaļ ap dienas vidu? Pazīstot Hainsu no seniem laikiem, Tenets nolēma, ka neder beigt sarunu, nenonākot pie kāda noteikta risinājuma.

-    Apmēram tā, es domāju gan, Hainss nebūt nejutās iepriecināts par to, ka iespiests kaktā.

-    Tātad es varu gaidīt viņu atpakaļ, teiksim, pulksten divos visvēlākais?

-    Ja nenotiks kaut kas neparedzēts.

Tenets bija apmierināts. Viņi abi zināja, ka Hainss jau ir izšķīries atdot Lainhemu un tagad pūlējās demonstrēt, ka viņa rokas ir saistītas.

-    Paldies, ser.

Misija bija izpildīta, Tenets varēja atļauties būt laipns. Bez tam viņš bija patiesi ieinteresēts.

-    Kā iet ar jūsu lietu?

-    Tā nekas, Luk, tā nekas. Mums tagad jāveic kāda identifikācija, tas viss ir tikai laika jautājums, es domāju. Jūs taču zināt, kā tas ir.

-    Ļoti labi.

Vēl dažas laipnības, un Tenets nolika klausuli, juzdamies atvieglots par to, ka saruna bijusi samērā gluda. Bija nepatīkami arī šorīt iztikt bez Lainhema, taču tādas neērtības nozīmēja lētu cenu par domstarpībām ar Hainsu, kura nevaldāmā un negantā daba bija viņu padarījusi gauži nepopulāru.

Tenets deva rīkojumu atvest Kārpentera drēbes, lai varētu tās pārbaudīt, pēc tam apsēdās lasīt atskaites. Kersons bija atradis Longa māti (pārāk piedzērušu, lai ņemtu jaunumus par pilnu) un viņa sievu (ļoti uztraukušos, bezmaz vai histērisku). Viņš bija devis rīkojumu šorīt piecelt Šaronu un aizvest, lai identificētu līķi. Bija atsevišķa piezīme no Kersona, kas informēja Tenetu par to, ka pēcnāves sekcija bija nolikta uz šodienu.

Vairāki cilvēki, kas dzīvoja Hamiltonroudā, sacījās tonakt tur redzējuši Kārpentera auto. Visagrākais minētais laiks bija pusseptiņos drīz pēc tam misis Bensa bija redzējusi Longu ejam laukā.

Tenets lūkoja izstrādāt šo versiju.

Ja Kārpenters bija devies uz Hamiltonroudu tāpēc, ka nolēmis atriebties, tad viņš noteikti nenogalināja Longu tūlīt pēc atbraukšanas, jo bez ceturkšņa septiņos Longs vēl bija dzīvs un acīmredzami neskarts.

Taču Kārpenters Tenetam nelikās negants pēc dabas. Varbūt viņš tūlīt nebija gājis augšā uz dzīvokli, bet sēdēja mašīnā un dzēra, lai būtu drošāka dūša. Policija bija atradusi mašīnā tukšu lielo viskija pudeli. Ja tā, tad viņš noteikti varēja ieraudzīt Longu izejam no mājas.

Bet nē, tas nebija obligāti. Vispirms bija tumšs, un bez tam vēl Longs varēja aizbraukt ar auto, Kārpenteram nepagūstot saskatīt, kas aizbrauc.

Tenets piezīmēja, ka jāizdibina, kur ir Longa auto un kur viņš to parasti novietoja.

Šādā gadījumā Kārpenters varēja uzkāpt augšā dzīvoklī un atrast to tukšu, atgriezties mašīnā un turpināt dzeršanu līdz bezsamaņai. No otras puses raugoties, Longs tobrīd jau varēja nākt atpakaļ, un tad Kārpenters viņam galu galā uzbruka un nogalināja…

Tenets neapmierināti papurināja galvu.

Nebija nekādas jēgas zaudēt laiku, tā prātojot. Viņam tiešām vajadzēja to zināt labāk. Taču līdz šim viņa rīcībā nebija pietiekami daudz faktu.

Tenets lasīja tālāk.

Longa kaimiņi liecināja, ka dzirdējuši pagājušajā naktī pie viņa durvīm klaudzinām vairākus cilvēkus, taču nevarēja precīzi atcerēties laiku un ar vienu izņēmumu nebija apmeklētājus redzējuši. Nebija zināms arī, vai kāds no tiem vispār ticis ielaists iekšā.

Taču kāds ir redzējis pa Longa durvīm iznākam vīrieti, tas bijis ap pusastoņiem, kad viņš pats kāpis augšā pa kāpnēm. Apraksts bija diezgan izsmeļošs: apmēram divdesmit gadus vecs, spēcīgu miesas būvi, apmēram piecas pēdas un desmit collas garš, ar pagariem, tumšiem, cirtainiem matiem un ūsām. Džinsos, tumši zilā vamzī un smagās sportiska stila ādas kurpēs.

"Lieliski. Ļoti labas novērošanas spējas," domāja Tenets, atzīmēdams, ka šis apraksts nekādā veidā nevarētu būt ar kāda iztēles palīdzību papildināts Kārpentera raksturojums. Varbūt tas bija kāds no Longa brāļiem?

Visīsākais ceļš, kā izzināt visu par Longa ģimeni, būtu aprunāties ar viņa māti. Pat ja viņai bija darbs, likās diezgan neticami, ka viņa šodien varētu būt darbā. Tenets uzmeklēja Kersona atskaiti un norakstīja adresi: misis Lēna Meja, Oršardroudā 21, Starrendenā. "Citāds uzvārds," Tenets atzīmēja. "Viņa droši vien ir otrreiz precējusies."

Pēkšņi viņam gribējās doties ārā, izlauzties no kabineta noslēgtības, administratīvajiem un papīrdarbiem, kuri viņam nozīmēja darba neinteresantāko daļu.

Pēc dažām minūtēm Tenets jau bija ceļā.

IV

Gadu gaitā Starrendena bija pamatīgi izplētusies. Tā bija tipiska Kentas mazpilsēta, kuras arhitektūra atspoguļoja gadsimtu maiņas, kādas tā pārdzīvojusi. Centrā tumši un gaiši apmesti koka nami stāvēja plecu pie pleca ar rotātiem, eleganti režģotiem logiem, Džordža laikmeta namiem no maigi sārtiem ķieģeļiem, kuri pamazām atdeva vietu lielākiem Viktorijas laikmeta tirgotāju namiem un kotedžu rindām ar terasēm.

Ap šo vecāko kodolu divdesmitais gadsimts bija izveidojis juceklīgu nekustamo īpašumu sajaukumu tie piederēja gan valstij, gan privātpersonām. Oršardroudā mājas bija celtas pēdējā laikā un, kā jau lielākajā daļā valsts namu, attieksme pret piedāvātajiem mitekļiem bija dažāda no lepnuma līdz pilnīgai vienaldzībai. Šādā pagriezienā raugoties, misis Meja bija šī slāņojuma apakšā: 21. numura logi bija nemazgāti, un dārzs pieaudzis nezālēm.

Sieviete, kura atvēra durvis, bija pieskaņojusies šai apkārtnei. Viņas sārtais satīna mājastērps bija saburzīts un notraipīts, čībām nošķiebti papēži. Viņš uzminēja, ka sievietei

varēja būt ap piecdesmit ar neticami spožiem, gaišiem matiem, dziļām grumbām pierē un skābu, neapmierinātu sejas izteiksmi. Tenets nespēja saskatīt nekādas bēdu pazīmes. Viņa bija uzkrītoši nogrimējusies, uzklājusi koši zilas acu ēnas un ar spilgti sarkanu pomādi nokrāsojusi lūpas, tā izceldama savu novecojušo ādu. Ieraudzījusi Tenetu, sieviete tam kautri uzsmaidīja, ciešāk tīstīdamās sārtajā satīnā, izgāzdama krūtis, kuras nesaturēja krūšturis, ieķiķinādamās viņasprāt, pavedinoši.

-Jā?

Juzdamies pateicīgs Dievam, ka paņēmis līdzi Kersonu, kas līdz šim bija ārpus viņas redzesloka, Tenets stādījās priekšā, pakāpdamies sānis tā, lai viņa pavadoni varētu redzēt.

Kad viņa ieraudzīja detektīvkonsteblu, viņas smaids nenovīta uzreiz, bet pamazām izdzisa kā nodziest gaisma.

-     Ak, tas atkal esat jūs. Vakarvakarā man nekas tāds nenāca ne prātā.

-    Vai drīkstam ienākt? Tenets pavaicāja.

Viņa paraustīja plecus.

-    Ja vajadzīgs.

Tenets un Kersons saskatījās un sekoja rožainajā mājaskleitā tērptajai sievietei šaurajā gaitenī aiz kāpnēm. Viņa atvēra abiem durvis un apstājās tik pēkšņi, ka Tenets uzdrāzās tai virsū.

-     Atvainojiet! Pāri viņas plecam inspektors ieraudzīja tādu netīrību, kas lika nodrebēt: tik netīru grīdu, ka nebija iespējams pateikt, kāda veida segums to klāja. Ikvienā iespējamā vietā netīru trauku grēdas. Nelāgu un skābu smārdu radīja aizsērējušas caurules, netīras trauklupatas un sasmakuši tauki.

-     Man šorīt vēl nebija laika nomazgāt traukus, viņa nomurmināja. Labāk iesim otrā istabā.

Viņa aizvēra virtuves durvis un atvēra kādas citas novietotas taisnā leņķī pret tām.

Viņus apņēma salts gaiss, sajaukts ar alkohola smaku. Aizkari joprojām bija aizvilkti, un viņa steidzās cauri istabai tos atvērt. Kādreiz attālākā pagātnē kāds bija mēģinājis šo vietu padarīt mājīgāku, taču uzkrītoši abstraktie, oranži melnie tapešu zīmējumi bija izbalējuši. Sārtām un zaļām kāpostgalvām līdzīgās rozes uz paklāja bija notraipītas un nodeldētas. Oranžsvītrotie dīvāna un krēslu pārklāji spīdēja notaukoti uz sēdekļiem un roku balstiem, un uz to atzveltnēm neskaitāmas nemazgātas rokas bija atstājušas tumšus nospiedumus.

Misis Meja piegāja aizdegt gāzes pavardu.

-    Šorīt ir neganti auksts, vai ne?

Viņa stāvēja tur, berzēdama rokas un skatīdamās ugunī, it kā vēlētos ātrāk sasildīt šo telpu.

-        Es ceru, ka tas nebūs pārāk ilgi, jo gatavojos doties uz darbu.

Tajā rītā, kad naktī bija noslepkavots viņas dēls?

Varbūt viņa uztvēra Teneta vārdos neizteikto nosodījumu, jo pavērās inspektorā kā taisnodamās un apsēdās.

-         Man taču jānopelna iztika, vai ne? Neviens cits manā vietā īri nemaksās, tas ir skaidrs.

Tenets nometās uz dīvāniņa malas, un Kersons apsēdās viņam līdzās.

-Jūsu vīrs…?

Viņa iesmējās skarbiem, nepatīkamiem smiekliem.

-    Kāds vīrs?

Tenets nesacīja neko, tikai izvilka no kabatas cigarešu paciņu un aizsmēķēja, dziļi ievelkot dūmus un izpūšot tos garām grīstēm.

-    Aizlaidās, skaidrs? Tāpat kā otrais.

-    Jūs bijāt precējusies divreiz?

Viņa pamāja.

-     Abi bija neģēļi. Man uz tādiem laime. Pirmoreiz apprecējos, kad man bija tikai sešpadsmit. Fredam bija astoņpadsmit. Mēs nekad nebijām laimīgi. Tikko bijām apprecējušies, piedzima dvīņi. Dvīņi, iedomājieties tikai! Un es jau nezināju, no kura gala bērnam ķerties klāt.

Šis necik priecīgs vis nebija, to es jums saku. Un iedeva man vilka pasi, it kā tā būtu mana vaina!

-    Kā jūs tikāt galā?

-     Netiku. Vienu no bērniem pieņēma mana māsa. Viņa bija precējusies jau vairākus gadus, un pati vairs necerēja, ka varēs tikt pie bērniem. Cerēt! Tas viss ir tukši vārdi. Ja jūs vaicātu man, es teiktu, ka tas viss ir tikai blefs.

-    Kā tā?

-    Tā ideja par bērniem tādiem jaukiņiem un pieķērīgiem. Ja viņi nebrēc, tad čurā vai kakā, un uz labu laika pavadīšanu vairs nav cerību, viss vējā… Un, protams, man vēl laimējās ar to, ka.es paturēju Stīvu…

-             Vienu mirklīti. Ļaujiet man noskaidrot, vai esmu pareizi sapratis! Jūs teicāt, ka Stīvens Longs, tas vīrietis, kas vakar… nomira, bija viens no abiem dvīņiem?

Viņa pamāja.

-    Pilnīgi vienādiem dvīņiem?

-            Jā. Viņš man sagādāja tādas rūpes, kādas vien var iedomāties. Nemitējās bļaut ne dienu, ne nakti. Ja nebūtu viņa, Freds mani nekad nebūtu atstājis. Viņš gluži vienkārši nevarēja to ilgāk izturēt.

-    Kā sauca otru dvīni?

-    Džefs. Džefrijs.

Tenets atcerējās ņirdzīgo dzimšanas dienas apsveikumkarti uz Longa kamīnmalas.

-    Vai viņš vēl joprojām dzīvo pie jūsu māsas?

-             Nē. Viņa nomira pirms pāris mēnešiem. Un pāri misis Mejas sejai pirmoreiz pārslīdēja ēna.

-    Man žēi.

-    Kuras tad? Manis vai viņas?

Misis Meja atkal griezīgi un ciniski iesmējās.

-             Viņu jums noteikti nevajag žēlot. Varbūt viņas dzīve bija īsa, taču tā bija laba dzīve.

-    Jūs gribat sacīt, ka viņa labi apprecējās?

-     Labāk nekā es, tas ir skaidrs, ari pirmajā reizē. Pēc tam, otrajā reizē, viņa nogrāba lielo laimestu. Apprecēja savu bosu.

Vajadzēja laiku, lai noskaidrotu misis Mejas sarežģītās ģimenes attiecības.

īsi pēc tam, kad viņas pirmais vīrs, Freds Longs, bija viņu pametis, misis Meja atrada sev citu pielūdzēju Stenliju Meju, kuru tūlīt apprecēja. Viņiem piedzima vēl divi puikas Kristofers un Frenks, kas abi tagad bija precējušies un dzīvoja Starrendenā. Kersons pierakstīja viņu adreses.

-     Kā Stīvens satika ar saviem pusbrāļiem? Tenets noprasīja.

-    Viņš nesatika. Nekādu attiecību.

-    Viņi strīdējās?

-    Visu laiku. Vai jums ir bērni?

-     Es neesmu pārliecināts, vai tam ir kāds sakars ar visu šo te.

-    Jūs saprastu, ja jums būtu vairāk nekā viens dēls. Ķīviņi un čīkstini visu cauru dienu. Tas iet pāri cilvēka spēkiem.

Misis Meja dīdījās vienā laidā sakrustodama kājas te tā, te šitā, tīņādama matus ap pirkstiem, plucinādama atzveltnes krēsla pairušo mēbeļaudumu.

-     Vai tad, kad brāļi izauga, viņi nesāka saprasties labāk?

-    Nē, kā redzat. Tā patiešām bija Stīvena vaina.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Redziet, Frenks un Kriss nemīl nokļūt nepatikšanās, ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Stīvs allaž tajās iekūlās… Vai gribat kādu malciņu, inspektor?

-     Tā kā jau par agru, baidos gan, ka nē. Bet jūs gan varat, ja vēlaties.

Viņa aši pielēca kājās un metās pie bufetes.

-    Te ir tik neganti auksts…

Istabā likās gaužām smacīgi.

Tenets ar Kersonu pārmija skatienus, kamēr viņa ielēja sev glāzi tīra džina, iztukšoja un tūlīt pat ielēja nākamo.

Viņa atgriezās savā krēslā ar otro glāzi rokā.

-    Tagad jau ir labāk… Ko jūs teicāt?

-    Jūs teicāt, ka Stīvs allaž nokļuva nepatikšanās.

Viņa izdzēra un pamāja. Vienmēr, pat vēl mazs būdams. Viņam bija paradums izvest cil

vēku no pacietības. Tikmēr un tikmēr, kamēr… viņa aprāvās.

-    Cilvēks eksplodēja?

-      Reizumis. Viņas acu skatiens bija izvairīgs.

-     Tātad jūs domājat, ka pagājušajā naktī arī varēja notikt kas tamlīdzīgs? Viņš tik ilgi provocēja kādu, kamēr tas neizturēja?

Viņa paraustīja plecus.

-     Es viņu neesmu redzējusi mēnešiem. Kā lai es to zinu?

Vai liktos zinis. Neizrunātie vārdi karājās gaisā, bezmaz vai taustāmi.

-     Kā ir ar to otro dvīni? Džefriju? Kā Stīvens satika ar viņu?

-     Mazliet labāk nekā ar pārējiem, es domāju. Bet ne īpaši.

-      Biju domājis, ka.identiskie dvīņi ir tuvi viens otram.

-     Jūs mani mulsināt. Varbūt tas bija tāpēc, ka brāļi nekad netika viens otru redzējuši līdz tam laikam, kad… ak, ļaujiet atminēties… jā, nudien, tad viņiem varēja būt deviņi vai desmit gadi.

-    Kāpēc tā?

Kad Mevisa, misis Mejas māsa, adoptēja Džefriju otru dvīni viņa bija precējusies ar apdrošināšanas aģentu, uzvārdā Hants. Drīz pēc tam Hantam nācās braukt strādāt uz citu vietu, kur ģimene palika līdz viņa nāvei, kad viņš pēc desmit gadiem nomira. Misis Hanta un zēns tad atgriezās Starrendenā, kur viņa dabūja sekretāres darbu mazā, bet plaukstošā firmā, kura nodarbojās ar kaut kādu mašīndetaļu ražošanu. Viņas boss, firmas īpašnieks, bija atraitnis, un pēc gada viņi apprecējās.

-     Mevisa trāpīja naglai uz galvas. Vīrs nopirka lielu māju Bromptonleinā un pēc pāris gadiem nolika karoti. Sirdstrieka.

Tenets labi pazina Bromptonleinu. Viņš reiz tur bija izmeklējis kādu noziegumu. Tās bija Viktorijas laikmeta mājas plašas un solīdas.

-     Viņš bija ellišķīgi greizsirdīgs, protams, misis Meja piebilda.

Šī piezīme lika Tenetam mirkli pārdomāt, lai noprastu, par ko īsti vecā runā.

-      Stīvs, jūs domājat? Bija greizsirdīgs uz Džefriju?

-    Vai jūs viņu par to vainotu? Viņa atmeta ar roku, norādīdama uz savu nošņurkušo apkārtni.

-    Stīvs nebūt nebija vienīgais.

-    Kā Džefrijs to uzņēma?

-     Kā lai es zinu? Viņi reti satikās, bez tam man ir pārāk daudz, ko darīt, lai es sēdētu un skatītos uz viņiem.

-     Vai viņi bija ļoti līdzīgi? Pēc rakstura, es domāju.

Viņa sarauca pieri, it kā nekad agrāk nebūtu par to iedomājusies.

-     Nē. Taču… es nezinu. Savā ziņā jā, es domāju.

-    Kādā ziņā?

-     Viņiem abiem patika darboties ar automašīnām… Redziet, inspektor, es negribu būt netaktiska, bet vai tam ir kāda nozīme? Es gribēju sacīt jums jāuzdod jautājumi, bet, kā jau teicu, man jāiet uz darbu. Man jābūt pusdivpadsmitos, bet tagad jau ir desmit pāri.

Viņa strādāja par viesu apkalpotāju bārā kā rādās, šajā pašā kvartālā.

-     Vēl tikai vienu jautājumu, misis Meja. Vai jūs pazīstat kādu, kas atbilstu šim aprakstam? -

Un Tenets aprakstīja jauno vīrieti, kas iepriekšējā vakarā bija iznācis no Longa dzīvokļa.

Jau tad, kad viņš sāka runāt, misis Mejas seja nobāla. Viņa gaidīja, kamēr viņš bija beidzis, pēc tam noteica:

-      Tādu ir dučiem. Tas apraksts atbilstu pusei klientu, kādus es redzu ik dienas.

-    Bet nevienam, kuru jūs personīgi pazīstat?

-      Es lielāko daļu no viņiem pazīstu personīgi. Kāpēc jūs to gribat zināt?

-       Vienkārši interesējos, Tenets aizplīvuroti atbildēja.

-       Ir gan nagu vecene, sacīja Kersons, kad viņi devās atpakaļ pie auto.

-       Zinu. Tenets uzslēja mēteļa apkakli. Debesis bija vienlaidu pelēkumā kā ar svinu pielietas, un atkal sāka līt.

-      Viņa taču to aprakstu pazina, vai ne? Tikai izlikās nepazīstam.

-       Esmu par to pārliecināts un pārlieku neuztraucos. Mēs drīz vien atradīsim, kurš no viņiem tas bija.

Tenetam atkal pietrūka Lainhema un abu pierasto pārrunu laikā pēc liecinieka nopratināšanas. Tenets jutās kā bokseris, kas lūko cīnīties, turēdams vienu roku, piesaitētu aiz muguras. Ja Hainss neturēs doto vardu, tā būs katastrofa!

-     Kurp tagad, ser?

-    Kad jūs pagājšnakt runājāt ar misis Longu vai viņa jums pateica, kad pēdējoreiz redzējusi savu vīru?

Kersons saviebās.

-     Man nebija nekādas iespējas viņai vispār kaut ko paprasīt, ser. Kolīdz es misis Longai paziņoju par notikušo, viņa burtiski atslēdzās. No visiem pienākumiem šis te man patīk vismazāk.

-     Man arī. Jā, es domāju, labāk pamēģināsim pārmīt ar šo sievieti vēl kādu vārdu. Lai gan es vis nedomāju, ka pēc identifikācijas viņa būs spējīga runāt. Ap cikiem misis Longu turp aizveda?

-    Ap ousdesmitiem.

Tātad ; ņai jau bija jābūt atpakaļ. Tas tiešām nebija īstais laiks viņu nopratināt, bet Tenets vismaz gribēja iepazīties un nodibināt pēc iespējas laipnākas attiecības.

Namu puduris ar māju, kurā. dzīvoja Šaronas

Longas jaunā simpātija, pirms pāris gadiem tika uzbūvēts rekordīsā laikā to paveica pazīstams būvuzņēmējs, bet mājas kļuva par nebeidzamu sūdzību objektu līdz pat šim laikam. Griestu apmetums bira gabaliem vien, kanalizācija nestrādāja, lampas un vadi krita nost, balsinājums lobījās. Šobrīd daļa dzīvokļu bija tukši, un tikai galējā izmisumā nonākuši cilvēki meklēja tajos patvērumu. "Te tomēr ir labāk nekā bez jumta virs galvas," domāja Tenets, taču lūkodamies apkārt pie sevis noskaitīja klusu pateicības lūgšanu par savu paša ērto, labiekārtoto māju.

Pēc klauvējiena atbilde nesekoja, un viņi jau gribēja griezties atpakaļ, kad atvērās durvis tieši pretī un iznāca jauna sieviete, stiepdama sev līdzi divus mazus bērnus, kuri tikko bija iemācījušies iet kājām, un bērnu ratiņus.

-    Jūs meklējat Šaronu?

-    Jā. Tenets parādīja savu kartīti. Detektīvinspektors Tenets no Starrendenas policijas pārvaldes.

-    Droši vien viņas vīra dēļ, vai ne? Šausmīgi, vai ne? Mitējies, Darīn!

Bērns raustīja ratiņu rokturi.

-             Šarona ir tik nobēdājusies… Kaut gan es nezinu ziniet, tā viņas dzīvošana pie Aivora.;. Vai tu mitēsies, Darīn!

Bērna sejiņa sāka bīstami šķobīties.

-             Šaronas nav. Šo dienu viņa pavadīs pie savas mātes.

-    Vai jūs zināt, kur viņas māte dzīvo?

-              Naitingeilroudā. Nezinu, kurā numurā. Darīn, ja tu nebeigsi, es tevi atdošu policis'tam, un viņš vedīs tevi projām.

Tenets iekšēji sarāvās. Viņš necieta, ka aprobežoti vecāki viņu izmanto par biedēkli bērniem. Bet tik un tā viņš jaunajai meitenei simpatizēja. Trīs bērni, no kuriem nevienam vēl nebija pieci gadi tur bija ko noņemties, un nenācās nemaz tik vienkārši tikt ar visu galā, kad māja gruva uz galvas, ik dienas nācās rausties lejā no trešā stāva un atkal augšā, jo nekad nestrādāja lifts.

-              Vai jūs gadījumā nezināt, kāds ir viņas mātes uzvārds?

-    Diemžēl nē.

-             Nav ko raizēties. Esmu pārliecināts, ka mēs viņu atradīsim. Vai jūs labi pazināt misis Longu?

-     Īstenībā nē. Viņa visu dienu ir prom darbā.

Un viņi te dzīvo kopā tikai pāris nedēļas. Darin, es tev teicu…

Bērnam beidzot bija diezgan. Tas sāka raudāt, un jaunā sieviete ne pārāk sāpīgi uzšāva niķupūznim pa dibenu. Plīkšķis kopā ar bērna raudām apdullinoši atbalsojās tukšo kāpņu kailajās sienās.

Vai palīdzēt jums nonest lejā ratiņus? Tenetam nācās kliegt, lai viņu sadzirdētu.

-Ak, jā.

Kāpņu lejasgalā viņa pateicīgi pasmaidīja un pēc tam devās ārā, lietū un vējā, kamēr katrs bērns turējās pie ratiņu roktura savā pusē.

Ja Lakstīgalgatvē [1] jebkad bija dzīvojuši pieminētie putni tagad tie jau sen bija pazuduši. Kersons devās klaudzināt pie durvīm un meklēt Šaronas māti, bet Tenets stāvēja un lūkojās apkārt. Tā bija maza ieliņa ar sakoptām, nelielām agrīnā Viktorijas laika savrupmājām, kuras acīmredzami piederēja kārtīgam saimniekam: jumti bija salaboti, kā nākas, vienādie logi iezīmējās nevainojami nokrāsotās fasādēs, un visas parādes durvis bija vienādā, visnotaļ praktiskā piena šokolādes krāsā.

"Dīvaini iedomāties," domāja Tenets, kura iztēli bija ierosinājis ielas poētiskais nosaukums, "ka šī vieta, kur es stāvu, reiz atradusies dziļa meža vidū."

Šī vieta, kā Tenets zināja, stiepās kādas simtdivdesmit jūdzes no austrumpuses uz rietumpusi trīsdesmit jūdzes platumā, no Folkstonas cauri visai Kentai līdz pat kaimiņu Saseksas grāfistei mežonīgi, tikpat kā neapdzīvoti apgabali ar milzu ozoliem, briežiem un mežakuiļiem.

-… ser?

Viņš apjēdza, ka Kersons viņam kaut ko stāsta.

-    Atvainojiet, Tom! Ko jūs teicāt?

-    Vina saucas misis Painfolde, ser. Dzīvo 14. numurā.

Sieviete, kura atvēra durvis, Tenetam atgādināja bokseru sugas suni: ar stūrainiem žokļiem, kauslīga izskata, spēcīgas miesas būves.

Viņš stādījās priekšā, taču sieviete bija acīmredzami nodomājusi nelaist viņu iekšā.

Viņa kareivīgi iespieda rokas sānos.

-    Mana meita slikti jūtas. Šarona ir ļoti nobēdājusies. Viņa taču tikai nupat atbrauca no morga.

-     Mēs to zinām, misis Painfolde, laipni sacīja Tenets, un saprotam arī jūsu rūpes par viņu.

Ar agresīviem lieciniekiem, kuri neko kriminālu nebija nodarījuši, viņš parasti runāja uzsvērti laipni. Tenetam bija nācies pārliecināties, ka tas ir visiedarbīgākais izturēšanās veids.

Arī šoreiz.

Misis Painfolde nenoteikti sastomījās un sacīja:

-    Jā, labi…

-     Es jums galvoju, ka netaisos viņu pratināt. Bet, tā kā es izmeklēju viņas vīra nāves gadījumu, es nodomāju, ka mums vajadzētu iepazīties… Es gribēju ar viņu pārmīt kādu vārdiņu par šārīta identifikāciju… Un uzdot vīņai vienu vienīgu jautājumu, kas būtu svarīgi šajā izmeklēšanas stadijā.

-    Kādu jautājumu?

-     Vai viņa vakar ir redzējusi vīru, vai nav. Mēs mēģinām tikt skaidrībā par mistera Longa pārvietošanos, un redziet, līdz šim bez īpašiem panākumiem. Tā patiešām būtu jūtama palīdzība, ja mēs varētu…

-     Tad labi, ne visai laipni sacīja misis

Painfolde. Bet tikai uz dažām minūtēm - ņemiet vērā!

*

Viņa ieveda abus ārkārtīgi tīrā un kārtīgā istabā. Mēbeles spīdēja, logi mirdzēja, pat aspidistras lapas izskatījās kā nopulētas, un itin viss bija izvietots gluži ģeometriski krēsli taisnā leņķī pret pavardu, televizors paralēli sienai.

Es viņu pasaukšu, sieviete negribīgi sacīja.

Meitene, kas pēc dažām minūtēm ienāca istabā, ne mazākā mērā nelīdzinājās mātei; tik maziņa un tieviņa, ka stiprāks vējš viņu varētu aiznest pa gaisu. Šaronas seja bija krīta bālumā, ar tumšiem lokiem zem acīm, kuri liecināja par bēdām un bezmiegu. Viņas mati turpretī bija skaisti gaisīgs smalku zelta cirtu mākonis.

Misis Painfolde bija turpat, kā sargājot apņēmusi meitu ar vienu roku.

Viņi visi apsēdās, un Tenets kādu laiku klusi parunājās, lai Šarona nomierinātos. Viņš būtu gribējis parunāties pamatīgāk, taču nācās gaidīt kādu citu dienu. Tenets bija paguvis ievērot, ka misis Longai ļoti patika juvelierizstrādājumi. Meitenei ausīs bija ievērti zelta riņķi, bez tam vēl kaklu rotāja trīs dažāda garuma un biezuma zelta ķēdītes, arī gandrīz visos pirkstos bija samaukti gredzeni.

-    Domāju, ka māte jums jau pateica, kāpēc es gribēju jūs redzēt?

Meitene pamāja. Viņa bija savīkstījusi kabatas lakatiņu bumbiņā un grozīja gan tā, gan šitā, visu laiku raustīdama vienu stūrīti.

-     Man ļoti žēl, ka nākas jūs lūgt vēlreiz pārrunāt to, ko jums droši vien bija nepatīkami piedzīvot, taču baidos, ka apstākļi mūs tik un tā uz to spiedīs… Sārīta identifikācija… Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka tas bija jūsu vīrs?

Viņa pamāja tā bija vienvienīga drebelīga kustība. Viņai nācās likt lietā visu savu pašsavaldību, lai emocijas nelauztos ārā.

-     Redziet, es jums to jautāju tāpēc, ka mums ir zināms viņam bija dvīņubrālis.

Viņa tūlīt saprata mājienu. Un atmeta galvu.

-Jūs domājat…?

Pēkšņi viņas acīs uzplaiksnīja cerība, tāds kā prātā veikts aprēķinu spīdums, un pēcāk sekoja rezignācija. Viņa dusmīgi papurināja galvu.

-     Nē. Tas bija Stīvs, esmu par to pilnīgi pārliecināta.

-     Atvainojiet… Jūs sapratīsiet, kāpēc es tā vaicāju?

Tenets pagaidīja, kamēr viņa pamāja, un tikai tad turpināja.

-    Es negribētu jūs vairs ilgi aizkavēt, bet ir vēl kaut kas, ko es gribēju ar jums pārrunāt. Mēs lūkojam tikt skaidrībā par jūsu vīra vakardienas pārvietošanos, un līdz šim mums diez ko neveicās. Mēs domājām, ka varbūt jūs varēsiet palīdzēt. Vai jums vakar negadījās redzēt misteru Longu?

-     Jā. Viņa kā taisnodamās palūkojās uz māti. Tikai dažas minūtes.

Misis Painfoldes lūpas sakniebās.

-    Kad tas bija? Tenets pavaicāja.

-    Viņš tobrīd atgriezās no darba.

-    Un cikos jūsu vīrs beidz darbu?

Viņa paraustīja plecus.

-     Neesmu par to skaidrībā tagad viņam ir cits darbs. Droši vien puspiecos, es domāju. Viņš uzradās apmēram bez desmit minūtēm sešos.

-    Cik ilgi viņš palika?

-     Piecas, ilgākais desmit minūtes. Es… Viņš…

-      Šis nekādi nelika viņai miera, misis

Painfolde nenocietās. Nemūžam neatstājās. Varētu domāt, ka jucis pēc tam, kad meitai draudēja…

-    Māmiņ, Šarona gurdi sacīja.

-    Ko tad viņš gribēja? Tenets noprasīja.

-     To pašu, ko vienmēr, misis Painfolde atbildēja, neņemdama vērā Šaronas lūgumu. Allaž uzmācās, pieprasīdams, lai Šarona atgriežas pie viņa.

-     Tas nav labi, ko tu saki, māt. Vai tad tu nesaproti? Viņš taču nekad vairs nenāks! Šarona pielēca kājās, ar asarām acīs un sažņaugtām dūrēm, it kā tādējādi lūkodama uzveikt sāpes. -

Viņš ir miris. Miris, vai dzirdi? Viņas balss bi» 7 >

ja kļuvusi spalga, taču aizlūza kaut kur krūtīs gluži kā lellei, kuras mehānisms jau nolietojies. Viņa paslēpa seju rokās un sāka šūpoties šurpu turpu, spiezdama ar pirkstiem sev deniņus.

Misis Painfolde piecēlās un uzmeta Tenetam saniknotu skatienu.

-     Paraugieties vien, ko jūs izdarījāt! Un viņa tik tikko bija sākusi nomierināties.

Viņš jau atvēra muti, lai pateiktu, taču nolēma, ka tas nav pūļu vērts.

-    Domāju, mēs labāk iesim.

Viņi ar Kersonu piecēlās. Kad abi jau devās uz durvju pusi, Tenets mierinoši uzlika roku Saronai uz pleca.

Te vismaz bija viens cilvēks, kuru Stīvena Longa bojāeja patiesi sarūgtināja.

V

Kad Lainhems ienāca iecirkni, bija divdesmit pāri diviem.

-     Moin! Es jau grasījos zvanīt Hainsam, lai izdibinātu, kur jūs esat pazudis.

Lainhems pasmīnēja.

-     Baidos, ka šajā kvartālā jūs neesat īpaši populārs, ser. Viņš apsēdās un ar īpašnieka žestu uzlika rokas uz sava galda. Cik tomēr labi ir atgriezties.

-    Vai nekādu jaunumu vēl nav?

Abi zināja, uz ko šis jautājums attiecas. Pēc ilgākiem sirdsēstiem Lainhems beidzot izlēma veikt izšķirošo izrāvienu un lūkot dabūt paaugstinājumu, un kļūt par inspektoru. Viņš nolika rakstisko eksāmenu, gaidīja nebeidzamos trīs vai četrus mēnešus un saņēma atbildi, ka eksāmenu izturējis. Nelaimīgā kārtā paaugstinājumus nepiešķīra automātiski, īpaši jau Kentā, kur allaž bija liels konkurss. No simt piecdesmit vīriem, kuri bija nolikuši eksāmenus, tikai trešo daļu aicinās konkursu turpināt, un Lainhems gaidīja ziņu, vai arī viņam tiks tas gods būt vienam no viņiem. Tālāk sekotu nākamais posms, un līdz beigām tiktu apmēram divdesmit pieci kandidāti. Taču paaugstinājumu dabūtu tikai pieci vai seši.

Tenetam bija visai skeptiska attieksme pret visu šo būšanu. Viņš neparko nevēlētos būt Lainhema vietā, taču bija seržantu iedrošinājis, ja jau tas reiz izlēma cīnīties. Viņam gan bija aizdomas, ka tā bijusi Luīze, kas piedabūjusi Lainhemu prasīt paaugstinājumu, un ka tad, ja seržants būtu atstāts viņa paša ziņā, viss paliktu tā, kā ir. Pats Tenets ļoti šaubījās, vai Lainhems tiks galā, un cieši cerēja, ka allaž viegli aizvainojamā seržanta patmīlība sāpīgi necietīs caurkrišanas gadījumā, ja tā atgadītos.

Lainhems bēdīgi papurināja galvu.

Vēl ne. Tas patiesi mani sāk nomākt.

Un bezmiega naktis, no kādām neizbēgt, pārvedot mājās jaunpiedzimušu bērniņu. "Šajā

lietā man diezin kāda palīdzība nebūs gaidāma," domāja Tenets. Lainhems izskatījās ļoti bāls, ar tumšiem lokiem zem acīm.

-             Labs ir, sapurinieties! Gan jau kādu dienu pienāks.

-             Luīze saka, ja tas vēl ilgi turpināšoties, tad viņa sākšot skraidīt apkārt pa pilsētu spiegdama.

Tenets sāka smieties.

-            Tad varbūt viss būtu ātri kārtībā. Un varenie beidzot pasteigtos. Sakiet Luīzei, ka es teicu to vajadzētu izmēģināt.

Lainhems par atbildi arī pasmaidīja.

-    Es tā arī darīšu.

-    Kā iet pa Kodingtonu?

-            Diezgan labi. Jūs jau dzirdējāt, ka mēs identificējām to līķi?

-            Jā. Misters Hainss man pateica. Kas viņa tāda?

-            To sievišķi sauc Mārdžorija Džeksone, saukta arī Mārdža. Viņa dzīvoja Bertonā. Apmēram četrdesmit piecus gadus veca, precējusies, tajā apkaimē uzskatīta par prostitūtu.

-             Un misters Hainss domā, ka viņu nogalējis kāds no klientiem? .

-       Tas šķiet iespējams. Mums vienkārši laimējās! Sieviete redzēta izejam no "Lapsukroga" Kodingtonā kopā ar vienu tipu. Nelaimīgā kārtā tas krogs bijis pārpildīts tur notika lokālās šautriņmešanas sacensības, un mēs nekādu pamatīgo aprakstu nedabūjām apmēram augumu, miesas būvi, pēc izskata bijis jauneklīgs. Vienīgā noderīgā detaļa no visas informācijas bija vīrieša jakas apraksts. Tā bijusi ļoti neparasta, tā kā no pelēkas ādas, ar drakona galvu uz viena sāna sarkanā krāsā.

-      Izklausās visai iespaidīgi. To gan varētu atrast bez grūtībām.

-      Jā. īpaši jau pēc tam, kad par to vakar vakarā stāstīja televīzijas pārraidē. Šorīt mums nepārtraukti zvanīja pa telefonu cilvēki, kas svētdienas vakarā bijuši "Lapsukrogā", un mēs ar viņiem strādājām izvaicājām itin visus.

-    Žēl, ka jūs nevarat tur piedalīties.

Lainhems greizi pasmaidīja.

-     Nebēdājiet par to, es daudz labprātāk esmu šeit un strādāju kopā ar jums. Kas tad īsti lēcies?

Tenets izstāstīja viņam visu pat sīkumus.

-             Un. ko jūs par to domājat, ser? seržants pavaicāja, kad Tenets bija beidzis. Vai jums šķiet, ka tas varētu būt Kārpenters? Manuprāt, tas izklausās vairāk nekā ticami.

-     Zinu, ka tas izklausās ticami, un piekrītu. Bet, kā jau teicu, nelaime tāda, ka Kārpenters šobrīd nav runājams. Atstāju pie viņa cilvēku, un tas man ziņos, kad viņš varēs runāt, bet šobrīd es gan nejūtos tā, ka mēs varētu sēdēt, rokas salikuši, -ja nu viņš nav vainīgs?

-     Jā, to es saprotu. Tādā gadījumā nākamais darbiņš ir noskaidrot, kas tas par tipu, kuru redzēja iznākam no Longa dzīvokļa… Vai jums šķiet, ka tas varēja būt kāds no brāļiem?

-      Varētu būt. Varētu būt arī misis Longas piedzīvotājs Aivors Hovels. Ja Longs lūkoja piedabūt sievu atgriezties pie viņa, tad Hovels varēja iedomāties, ka nupat ir diezgan, doties viņam to paziņot un zaudēt pacietību.

-    Jā. Kaut gan no tā, ko jūs teicāt par līķa stāvokli, var spriest, ka to kāds izdarījis pārdomāti urt aukstasinīgi, no aizmugures.

-     Tiesa. Taču tik un tā man nāk prātā, ka aizgājusī sieva misis Longa uzvedas diezgan neparasti. Protams, var saprast viņas lielās bēdas, taču tā ir tāda izturēšanās, it kā viņa joprojām būtu iemīlējusies savā vīrā. Ja tā un viņš raudzīja sievu pierunāt atgriezties, tad ir nesaprotami, kāpēc viņa to nedarīja.

-      Ak, nudien nezinu, ser. Viņa varēja vīru joprojām mīlēt un tomēr izlemt, ka tam jādara gals, jo nav jēgas mēģināt atkal.

-     Jā, iespējams. Tikai es domāju, ka te jābūt kam vairāk. Var būt, ka viņa jūtas vainīga pie visa un tāpēc uzvedas histēriski.

-     Vai jūs gribat sacīt, ka viņa varēja nogalināt savu vīru?

i<

-      Šobrīd es tā vis neteiktu. Bet, ja viņas piedzīvotājam bija apnikusi Longa uzvedība, tad Šarona varētu zināt vai varbūt baidīties, ka to izdarījis Hovels un justies vainīga. Es domāju, mums noteikti vajadzētu apskatīties to Hovelu un izvaicāt kaimiņus. Ja tur bijuši kādi strīdi, kaimiņi būs kaut ko dzirdējuši tajos dzīvokļos sienas ir plānas kā no papīra.

-    Es likšu kādam ar to nodarboties.

-     Pa to laiku man gribētos dabūt rokā un izvaicāt viņus visus šodien pat visus trīs brāļus, ieskaitot dvīņubrāli, Hovelu un, ja būs jespējams, Kārpenteru… Vai zināt, kas man liekas ļoti pārsteidzoši un dīvaini, Maik?

-    Kas, ser?

-    Tas, ka misis Bensa apgalvo pie Longiem neesot nākuši ciemiņi, bet dīvainā kārtā tajā naktī, kad Longu noslepkavoja, tie pēkšņi nākuši bariem vien.

-    Tiesa. Taisni jābrīnās, kā tas varēja notikt.

Tenets bija cieši apņēmies to izdibināt.

VI

Tenets ar Lainhemu jau^atavojās doties projām, kad ieradās Mellerds.

-    Ak, laba diena, Luk, laba diena, Maik. Atpakaļ no Kodingtonas brikšņiem, ko? Viņš starojoši uzsmaidīja abiem, berzēdams rokas tā, it kā sagaidījis kādu sengaidītu patīkamu notikumu.

Ārsts ieraudzīja viņu lietusmēteļus.

-    Jūs ejat projām?

-    Ja runa ir par sekciju, tad nekas nevar būt steidzamāks, Tenets sacīja, steigšus novilkdams mēteli un prātodams, kas gan varēja izraisīt mazā doktora lielisko garastāvokli. Parasti Mellerds neizrādīja nekādas pretimnākšanas pazīmes, un šāda izturēšanās nozīmēja kādu īpašu medicīniska rakstura paziņojumu.

-     Tikai neliels iepriekšējs paziņojums, Mellerds sacīja. Viņš tuvojās logam un apstājās tur, atsperīgi mīņādamies no vienas kājas uz otru un lūkodamies ārā tik svētlaimīgi, it kā lūkotos uz Elizejas laukiem, nevis Starrendenas tuksnesīgajām ielām, kuras šajā nemīlīgajā novembra pēcpusdienā piešvīkoja lietus.

Aiz viņa muguras Tenets un Lainhems zīmīgi saskatījās, uzacis paraustīdami.

-     Vai nevēlaties apsēsties, doktor? Tenets pavaicāja.

-     Negribu jūs kavēt. Mellerds tomēr apsēdās. Nekā īpaši interesanta jau nav.

-    Tā? Tenets jutās ieintriģēts. Kāpēc tādā gadījumā tādi omulības uzplūdi?

-     Nāves cēlonis ir bijis tas sitiens pa galvu, kā jau mēs domājām. Nekā cita nav. Viņam bijusi ļoti laba veselība, un normālos apstākļos viņš nodzīvotu vēl vismaz piecdesmit gadus, tas nabaga zellis. Jūs drīz dabūsiet atskaiti rakstveidā, bet es baidos, ka tā jums neko daudz nelīdzēs.

-    Skaidrs. Ja tā, tad žēl.

Izskatījās, ka viņam vēl bija kaut kas sakāms, taču Mellerds bija noņēmies vilcināt laiku.

-    Kā iet? viņš pavaicāja.

Tenets paraustīja plecus.

-             Tāpat vien. Ir pāris pavedieni, kuri jāpārbauda, bet nekā konkrēta līdz šim nav.

-    Kā ir ar to vīru, kuru naktī atrada pie mājas?

-            Kārpenteru? Šķiet, ka vēl joprojām šoka stāvoklī. Ir pie samaņas, bet nav runājams.

-    Vai jūs zināt, kas ar viņu notika?

-    Jā. Šorīt dzirdēju pa radio ziņās.

-             Es ari. Viens nelāgs gadījums. Ir iespējams, ka jums nenāksies slepkavu tālāk meklēt. Šāds sitiens viņam noteikti bija par stipru. Taču paies

vēl viena vai divas dienas, kamēr Viņš varēs

>

runāt. Cilvēka organismam ir savi aizsargmehānismi, lai nodrošinātu mieru tādos apstākļos kā šie.

-Jā.

Lainhems nemitīgi dīdījās, un Tenets apjauta, ka seržants, tāpat kā viņš pats, vēlas darboties un tagad Mellerds bija iesācis runāt par pēcnāves sekciju. Taču Mellerds, ērti atlaidies krēslā, ieāķējis īkšķus vestes rokriņķos, neizrādīja nekādu vēlēšanos doties projām. Ko iesākt? Tenets negribēja būt nepieklājīgs un apraut sarunu, īpaši tagad, kad Mellerds bija tik neparasti labā garastāvoklī.

Klusums ieilga un jau kļuva nepatīkams. Tenets izmisīgi mēģināja atrast kādu sarunas pavedienu.

-     Mēs atklājām, ka Longs bijis viens no identiskiem dvīņiem.

-      Patiesi? Mellerda sejas izteiksme likās ieinteresēta. Vai gadījumā neesat atraduši neīsto līķi?

-     Tāda iespēja man iešāvās prātā. Taču sieva likās pilnīgi pārliecināta, ka mirušais ir viņas vīrs, un kurš gan vēl lai zinātu, ja ne viņa. Mēs vēl zinām par dvīņiem ļoti maz vienīgi to, ka viņi kopš dzimšanas bijuši šķirti.

-    Vai tas otrs dzīvo tepat?

-Jā, Bromptonleinā.

-     Bromptonleinā, ko? Lieliski, lieliski. Pa sociālajām kāpnēm vienu pakāpi augstāk par Hamiltonroudu.

-     Tiešām. Tenets īsi paskaidroja, kādos apstākļos dvīņi tikuši šķirti un kāpēc tālāk viņu dzīves stili veidojušies tik atšķirīgi.

-    Tas ir interesanti. Ir viena laba grāmata, ziniet, kuru uzrakstījis vīrs, vārdā Sīlds Džeimss Šīlds. Tā ir par vienolšūnas dvīņiem kas audzināti kopā un kas audzināti atsevišķi.

-Izklausās ļoti interesanti. Hm… kā jūs viņus nosaucāt?

-    Vienolšūnas. Identiskie.

-    Es pats nekad neesmu sapratis, kāda tur starpība, sacīja Lainhems. Tas ir, medicīniski. Es domāju, kāpēc daži dvīņi ir identiski un daži nav.

-     Dvīņi ir vai nu vienolšūnas, tas ir viena apaugļota olšūna vēlāk sadalās, un rezultātā rodas vienolšūnas jeb identiskie dvīņi, vai arī divas olšūnas vienlaicīgi apaugļo divi dažādi spermatozoīdi tā rodas divolšūnu jeb atšķirīgie dvīņi. Mellerds pats tīksminājās par savu lekciju. Divolšūnu dvīņi nemēdz būt līdzīgāki nekā pārējie vienu vecāku bērni brāļi vai māsas.

-    Un ko tajā grāmatā raksta? Tenets noprasīja. Par identiskiem dvīņiem, kuri audzināti atsevišķi?

-    Jūs varat to izlasīt pats, ja jau tiešām esat ieinteresēts. Tā man ir mājās, kaut kur nobāzta. Es jums to sameklēšu.

-    Paldies. Tas būtu ļoti… Bet īsumā…

-    Ir jābrīnās, cik mazas var būt atšķirības starp viņiem gan garīgajā, gan uzvedības ziņā, manieru un žestu ziņā, interešu, dzeršanas un smēķēšanas paradumu ziņā, pat nodarbošanās veidā.

-    Patiešām?

-     No otras puses, ir bijuši daži interesanti atklājumi. Piemēram, ir atklāts, ka dvīnis, ķas palicis pie mātes un audzināts kopā ar brāļiem un māsām, parasti ir nervozāks nekā otrs, kas ticis adoptēts un audzis kā vienīgais bērns, ja to audzinājuši vecāki cilvēki. Varbūt arī labākos apstākļos. Un ļoti interesanti ir tas, ka viņi, vēlāk dzīvē sastopoties, reizēm nemaz nesaprotas.

-     Uz šo gadījumu to zināmā mērā noteikti var attiecināt. Vismaz vadoties pēc mātes sacītā.

-     Aizraujoši. Mellerds izņēma savu kabatas pulksteni un atvēra vāciņu.

-    Augstais Dievs, vai tiešām pulkstenis jau rāda tik daudz? Man jāiet. Viņš pielēca kājās, pateica ardievas un bija prom dažu sekunžu laikā.

Tenets un Lainhems apjukuši saskatījās.

-     Kas, pie velna, viņam uznācis? Lainhems noprasīja.

-    Gaužām mīklains. Viņš arī vakarvakarā bija tāds jā, varbūt tikai tas nelikās uzkrītoši. Taču tapa ievērots. Ziniet, Maik, ja tas būtu kāds cits cilvēks, es teiktu…

Tenets apklusa. Viņš jau gribēja sacīt "iemīlējies", taču nezin kāpēc, runājot par Mellerdu, šādi vārdi likās nevietā, pat kaitinoši. Mellerds bija uzticīgi un padevīgi mīlējis savu sievu, tāpēc pret visām citām sievietēm izturējās ar laipnu pieklājību. Vai bija iespējams, ka viņš beidzot atradis kādu, kas spētu sievu aizstāt? Tenets ļoti cerēja, ka jā. Taču izteikt Lainhemam skaļi savas pārdomas tam viņš nebija gatavs nē, vēl ne.

-    Ko?

Bet Lainhems nemaz nelikās ieinteresēts. Viņš jau pogāja ciet mēteli, steigdamies aiziet.

-    Neko. Arī Tenets steidzās uzvilkt mēteli. Šodien bija vēl bezgala daudz darāmā.

Kad viņi jau bija pie durvīm, iezvanījās telefons. Vēl kāda aizkavēšanās? Taču tas varēja izrādīties svarīgi, un viņi nevarēja telefonu ignorēt. Lainhems negribot atgriezās.

-    Detektīvseržants Lainhems klausās.

Viņš dažas minūtes uzmanīgi klausījās.

-     Jā. Jā, baidos, ka tā ir, ser, man tiešām žēl, ka jums bija jādzird tādas ziņas. Jā, tas ir ļoti nepatīkami… Vienu mirklīti, ser. Viņš aizklāja klausuli un ātri sacīja: Tas ir dvīņubrālis, ser, Džefrijs Hants. Ļoti nobēdājies. Nupat dzirdējis jaunumus Kentas radio ziņojis. Vai gribat ar viņu aprunāties?

Tenets papurināja galvu.

-    Sakiet viņam, ka mēs gribam šodien ar viņu aprunāties! Norunājiet tikšanos, ja varat!

Lainhems ierunājās atkal, pēc tam klausījās, aizsedza klausuli un vēlreiz sacīja:

-    Viņš teica, ka esot brīvs, mēs varot nākt, ja vēloties.

-     Sakiet viņam, ka mēs jau ejam ārā pa durvīm!

VII

Pēdējo reizi, kad Tenets redzēja šo seju, tai acis bija stiklainas un vaibsti sastinguši kā nāves maska. Ar prātu, protams, viņš bija sagatavojies sastapt šādu līdzību, taču emocionāli tā tomēr nāca negaidīti un iedarbojās pārsteidzoši; tā bija baisma, gluži pārdabiska sajūta redzēt mirušu

cilvēku stāvam savā priekšā sveiku un veselu.

-    Inspektor Tenet?

-      Tā ir. Tenets stādīja priekšā Lainhemu, aplūkodams Hantu, lai atrastu kādu atšķirību, kas viņu atšķirtu no brāļa. Šī bija tā pati šaurā seja, līkais deguns un tumšās, gandrīz vai jūraszilās acis. Džefrijs bija mazliet tievāks par Stīvenu vai varbūt slimojis un zaudējis svaru, jo džinsi bija acīmredzami par lieliem. Tenets atcerējās, ka pamanījis uzrakstu pie mājas vārtiem "Pārdodama" un arī to, ka Džefrija audžumāte bija tikai nesen mirusi. Varbūt bēdas vai studenta dzīve bija par iemeslu novājēšanai.

-     Ak tā. Tas bijāt jūs, ar ko es runāju pa telefonu, Hants sacīja Lainhemam. Ienāciet, lūdzami!

Lielākā daļa māju Bromptonleinā bija Viktorijas laika, bet šī likās būvēta trīsdesmitajos gados. Tai bija plašas istabas, samērīgas proporcijas. Viss pārsteidzoši garlaicīgs jo garlaicība klāja visu šā perioda arhitektūru kā zārka pārklājs. Visur varēja redzēt pārticības pēdas pītus paklājiņus, oriģinālgleznas, antīkas mēbeles. Ārā, dubultgarāžā, atradās jauns ScimitarSS 1.

Lainhems, kas vienmēr interesējās par automašīnām, bija sajūsmā.

-    Paskatieties tik uz šito, ser!

-    Varen jauks.

-            Jauks! 0-60 deviņās komats sešās sekundēs, maksimālais ātrums no jūdzes stundā…

-             Neredzu jēgu tādai ātrumspējai, ja to nevar pielietot, jo braukt tādā ātrumā nav atļauts.

-             Tā ir tikai varas apzināšanās, kura ir jūsu rokās, ser.

-    Maik, nāciet! Mums ir darbs darāms.

-             Tas maksā apmēram 7000 mārciņas, ziniet. Un, palūk, te ir hidrauliskais lifts ar personīgo remontbedri…

-             Šim jauneklim ir ļoti paveicies, Tenets sausi sacīja. Mīlošā māmiņa noteikti viņu pārlieku lutinājusi. Viņš uzlika rādītājpirkstu uz ārdurvju zvana pogas un pavīpsnāja par Lainhema negribīgo virzīšanos viņam līdzi.

-    Bet mēs taču to jau zinājām.

Hants ieveda viņus jaukā viesistabā, kura iestiepās mājas dziļumā tai logi vērās uz trim pusēm. Telpas dziļumā bija augstas stikla durvis acīmredzami nesens ierīkojums kas vērās uz

bruģētu terasi un sazēlušu mauriņu, kas beidzās pie sudrabainu bērziņu skupsnas tiem klāt vēl joprojām turējās sviestdzeltenas lapiņas, varonīgi pieķērušās smalkajiem, stiegrainajiem zariņiem.

Istabā valdīja manāma nekārtība. Gultas veļas kaudze kopā ar divām daudzkrāsainām velsiešu segām polietilēna maisos stāvēja starp pussasaiņotām kastēm, viena no tām bija pilna ar grāmatām, otra pa pusei pilna ar ievīstītiem priekšmetiem. Grāmatplaukti bija gandrīz tukši, ar auklām apsieti grāmatsaiņi atradās pie durvīm. Dažām mazākām mēbelēm bija pielīmētas etiķetes ar cenām.

-     Atvainojos par nekārtību. Bet es saiņoju mantas kā redzat.

-    Lūdzu, neuztraucieties!

-    Sēdieties, inspektora kungs un seržanta kungs!

Hants norādīja uz neliela galdiņa pusi tas

stāvēja pie dīvāna, un uz tā atradās apaļa sudraba paplāte ar divām kafijas tasēm un divām brendija glāzēm tas viss droši vien bija palicis nenovākts kopš vakarvakara.

"Tātad Hants vakaru pavadījis kāda sabiedrībā," domāja Tenets. "Sievietes? Iespējams. Ja ciemiņš būtu vīrietis, tad abi droši vien būtu sēdējuši katrs savā atzveltnes krēslā, nevis uz dīvāna, un diezin vai dzertu kafiju."

Tenets apsēdās vienā no atzveltnes krēsliem, bet Lainhems izvēlējās dīvānstūri.

Hants pēc šaubu mirkļa neveikli pārvietoja paplāti uz maza galdiņa pie durvīm, veicot šo darbību, nogāza mazu porcelāna figūriņu. Viņš mēģināja to ķert, bet nenoķēra. Tā noripoja uz paklāja, viņš to pacēla un nolika atpakaļ vietā, pēc tam apsēdās uz otra atzveltnes krēsla.

Viņš nogrozīja galvu.

-    Es joprojām vēl nespēju tam ticēt. Pa radio teica, ka viņš atrasts savā istabā… Kā tas notika?

-     Viņa nāves iemesls sitiens pa galvu. Man ļoti žēl. Jūs noteikti to izjūtat īpaši smagi, ja jau esat dvīņubrālis.

Hants sakrustoja rokas uz krūtīm un noliecās uz priekšu, it kā mēģinādams pārvarēt sāpes un bēdas.

-     To ir grūti aprakstīt… It kā būtu nomirusi daļa no manis paša.

-    Ar visu to, ka jūs, cik zinu, nebijāt īpaši tuvi?

Hants pēkšņi pacēla galvu.

-    Kas jums to teica?

-    Jūsu māte.

Hants neticīgi pārvaicāja:

-             Mana… ak, jā, jūs domājat manu īsto māti. Baidos, ka nekad neesmu viņu par savu māti uzskatījis. Mana īstā māte nomira pirms deviņām nedēļām.

Viņš palūkojās apkārt.

-            Tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc'es nolēmu pārvākties. Šī māja vienam cilvēkam ir par lielu. Nūjā, tā bija par lielu arī diviem, tiešām gan, taču māte bija tai ļoti pieķērusies un pēc audžutēva nāves gribēja te palikt.

-            Te ir ko noņemties, izvācot visu no tik lielas mājas kā šī.

-              Ak, es netaisos to visu veikt viens pats. Tikai iesaiņoju lietas, kuras vēlējos ņemt līdzi. Nopirku sev dzīvokli, bet lielākā daļa no tā, kas šeit atrodas, tam ir par lielu.

-    Uz kurieni jūs pārvācaties?

-            Uz Temvorsu, Stafordšīrā. Es tur saņēmu tik labu darba piedāvājumu, ka nevarēju to noraidīt.

-    Vai tā firma ir liela?

-     Tā nodarbojas ar automašīnām. Man vienmēr patikušas mašīnas jūs jau droši vien pamanījāt, ka arī man pašam viena ir.

-     Jā, pamanījām. Tās ir skaistas mašīnas, vai ne? Tātad jūs pārvācaties jau ļoti drīz?

-       Nākamnedēļ, otrdien. Vismaz biju tā nodomājis. Taču tagad… Man būs jāpaliek tepat līdz bērēm, protams. Cik drīz tās varētu notikt, kā jūs domājat šādos… šādos apstākļos?

-     Ne tik drīz, es domāju. Jūs varat pārvākties un pēc tam atgriezties, lai tajās piedalītos.

-     Labi. Es tik un tā atgriezīšos. Viss, kas man nav vajadzīgs, tiks pārdots izsolē, un ir jākārto vēl citas lietas… Ak Dievs, ko es daru runāju par pārvākšanos un izsolēm, kad Stīvs…

Hants iebrauca matos ar saliektiem vienas rokas pirkstiem.

-      Es vienkārši nespēju tam ticēt, tāpēc. Tas neliekas noticis īstenībā. Kas varētu būt gribējis ko tādu pastrādāt?

-    Tieši šo jautājumu es gribēju uzdot jums.

-     Man? Hants uzmeta viņiem izbrīnītu skatienu. Kā lai es to zinu?

-    Jūs tačy esat vina brālis.

-Jā, bet… Mēs dzīvojām ļoti atšķirīgas dzīves, inspektor. Reizēm mūsu ceļi krustojās jā gan, bet mēs nebijām tuvi, man tiešām nav ne jausmas, kas par cilvēkiem bija Stīva draugi, ja šādos apstākļos tos vispār var saukt par draugiem.

-              Bet jūs taču pazīstat pārējos ģimenes locekļus? Viņa… jūsu pusbrāļus?

-              Es nekad neesmu viņus uzskatījis par saviem pusbrāļiem, to gan varu jums apgalvot! Jā gan, es viņus pazīstu, protams.

-    Labi?

-    Nē, īpaši labi ne.

-             Taču pietiekami, lai varētu man par viņiem kaut ko pastāstīt?

-    Atkarībā no tā, ko jūs vēlaties zināt.

Tenets pakustināja roku visaptverošā žestā.

-              Visu, itin visu. Es vēl neesmu ar viņiem ticies.

Hants sarauca pieri un sāka dīdīties krēslā.

-            Labi… ja… viņi ir divi, kā jūs jau droši vien zināt. Kriss un Frenks. Kriss ir vecākais.

-    Cik vecs viņš ir?

-              Viņam ir divdesmit trīs gadi. Frenkam ir divdesmit divi.

-    Un Stīvenam bija…

-    Divdesmit septiņi.

-    Atvainojos, turpiniet!

-             Kriss no viņiem visiem trijiem ir vislielākais dīvainis.

-    Kādā ziņā?

-             Viņš ir vienīgais, kuram izdevies dzīvē kaut ko panākt.

Teneta uzmanība saasinājās. Vai tikai viņa tonī nebija saklausāms rūgtums? Ja tā, tad kāpēc? Hantam pašam nebija iemesla nevienu apskaust. Viņš pats dzīvē bija ļoti ērtā pozīcijā.

-             Es redzu, ka jūs brīnāties, kāpēc manā balsī bija dzirdams rūgtums, inspektor, Hants ar satriecošu atklātību sacīja. Tas bija tāpēc, ka es nespēju pārdzīvot netaisnību Stīvam nekad tādas iespējas nebija.

-    Kāpēc tā?

-              Kriss bija favorīts. Tāpēc viņam tika ļauts palikt skolā, kad pārējiem diviem nācās doties strādāt, tikko likums to ļāva. Tāpēc Kriss varēja beigt universitāti, saņemt diplomu un tagad ir vidusskolas skolotājs, kamēr Stīvs kļuva par mehāniķi, bet Frenks ir santehniķis.

-    Vismaz viņiem ir darbs. Mūsu dienās tas nemaz nav slikti.

-    Tas nav svarīgākais! Hants likās sadusmojies. Jūraszilās acis bija kļuvušas gandrīz melnas, un rokas sažņaudzās dūrēs. Svarīgākais, inspektor, ir tas, ka Stīvs bija daudz spējīgāks. Un viņam nekad neradās nekāda iespēja likt šīs spējas lietā.

-    Jūs tiešām bijāt viņam pieķēries, ko?

-     Jā, biju gan, un, ja jūs brīnāties par to, ka mani tas viss nokaitinājis, tad es varu jums pastāstīt vēl kaut ko, kā pret Stīvu izturējās ticiet man jums uz galvas sacelsies mati.

-    Kā tad tas bija?

Hants papurināja galvu.

-    Nevaru jums to sacīt. Stīvs to uzticēja tikai man. Bez tam vai tad jūs tādas lietas interesē?

-    Labāk būtu, ja jūs atļautu man pašam par to spriest.

Hants atkal papurināja galvu, šajā reizē vēl sparīgāk, un varēja redzēt, ka viņam nav nodoma savu apņemšanos mainīt.

-    Jūs runājāt par Krišu un Frenku.

-            Par Krišu nav nekā daudz ko. sacīt. Kā jau sacīju, viņš ir vidusskolas skolotājs un ir precējies arī sieva ir skolotāja.

-    Kā ar Frenku?

-     Frenks ir cita dīķa zivtiņa. Necik spējīgs

viņš nebija, pēc skolas beigšanas ilgus gadus atradās pašā apakšā.

Pēc tam, apmēram pirms gada, viņš beidzot dabūja darbu pie Pasmora kanalizācijas cauruļu ierīkotāja un turklāt vēl apprecējās. Viņa sieva drīz dzemdēs pirmo bērnu.

Pasmoram piederēja Starrendenas vienīgais saimniecības preču veikals.

-        Vai kāds no viņiem atbilst šim aprakstam? Un Tenets atkal aprakstīja vīrieti, kas iepriekšējā vakarā bija iznācis pa Stīvena Longa dzīvokļa durvīm.

-         Kāpēc tas jums jāzina? Hants nedroši pavaicāja.

Tātad tas bija viens no viņa pusbrāļiem.

-        Tāpēc, ka šis vīrietis vakar redzēts pie Stīva dzīvokļa.

-        Tas nemaz nenozīmē, ka viņš Stīvu nogalinājis.

-              To es apjēdzu, mister Hant. Un tomēr jūs taču saprotat, ka mums viņš jādabū rokā.

-             Domāju, ka jūs tik un tā to agrāk vai vēlāk atklātu, neatkarīgi no tā, vai es pateikšu, vai ne… Izklausās tā kā pēc Frenka.

-             Skaidrs… Kā Stīvens satika ar Krišu un Frenku?

-             Domāju, ka diezgan labi. Viņš tos laiku pa laikam apmeklēja, bet es neteiktu, ka viņi būtu ļoti tuvi.

-    Kā ar viņa sievu?

-    Šaronu? Hants paraustīja plecus.

-    Vai jūs zināt, ka viņi bija šķīrušies?

-    Jā. Kā Stīvs to uzņēma?

-             Šķiršanos? Hants atkal paraustīja plecus. Vispirms jutās izsists no sliedēm, taču domāju, ka pēcāk viņš pie šīs domas pierada.

-              Vai viņš nemēģināja pierunāt sievu atgriezties pie viņa?

-    Cik zinu, tad nē.

-              Pēc pašas Šaronas un viņas mātes sacītā mums radās citāds iespaids.

-             Viņas māte! Hants ciniski iesmējās. Jā, tas gan mani nepārsteidz. Šaronas māte domā, ka viņa vīrietim ir Dieva dāvana, bet, ja jūs to pajautājat man, tad varu sacīt, ka Šaronas māte bija vainīga pie abu izšķiršanās vairāk nekā jebkurš cits. Šī māmiņa nevarēja Stīvu ciest un jau kopš paša sākuma bija pret šīm precībām.

Lainhems, kurš pats bija daudz cietis no valdonīgas mātes izdarībām, nemierīgi sakustējās.

-     Tātad jūs domājat, ka viņa nejutās īpaši nobēdājusies, kad šī laulība izjuka?

-    Es jau jums teicu, ka ne.

-    Taču viņš mēdza Šaronu apmeklēt. Piemēram, vakar viņš tūlīt pēc darba devās turp.

-     Nedomāju vis, ka viņš jutās diez ko iepriecināts par to, ka viņa dzīvoja pie tā tipa.

-    Aivora Hovela, jūs domājat? Kāpēc gan?

-   Tā Šarona ir ļoti jauka, bet viņai nav rakstura tas nav nekas pārsteidzošs, ja paskatās uz viņas māti es domāju, Stīvs bija norūpējies, vai tas Hovels viņai nedara pāri.

-    Pārāk nepakļauj viņu sev, jūs domājat?

-Jā.

-   Tātad jūs domājat, ka iemesls, kāpēc Stīvs gāja pie viņas, bija drīzāk pārliecināt viņu, lai Šarona pamet Hovelu, nekā lai atgriežas pie viņa?

-            Iespējams. Īstenībā es nezinu. Es jau jums teicu, ka netiku ar viņu to pārrunājis. Šo to man izdevās uzzināt, tā sakot, lasot starp rindām.

-    Pastāstiet man, kāds viņš bija!

-     Stīvs? Hants sarauca pieri. Vienmēr nākas ļoti grūti raksturot cilvēku, kuru ļoti labi pazīst. Viņš bija lielisks mehāniķis, izjuta mašīnas visā pilnībā. Es gribu sacīt, ka tiku studējis inženierzinātnes, bet man nekad nepiemita tāds ķēriens kā viņam. Reizēm iznāca nomocīties ar kādu ķēpīgu problēmu, zaudējot pacietību, bet Stīvs pienāca, noklausījās un noteica: "Ja tā, tad vainai jābūt…" Nekādu neskaidrību, lai kas tas bija. Un Stīvam ikreiz izrādījās taisnība. Tāpēc brālim nekad nenācās grūti sameklēt darbu.

-     Kā rādās, viņš diezgan bieži mainīja darba vietas?

-     Īstenībā viņš garlaikojās. Patiesība ir tāda, ka viņa ķēriens nekad netika pilnībā izmantots,

viņam trūka izdevības likt to lietā.

>

-    Ne tā kā jums?

-      Man palaimējās. Hants pirmoreiz pasmaidīja. Vai zināt, kā Stīvs mani sauca? "Izsitenis".

-     Vai viņš neskauda jūsu nevienlīdzīgo iespēju dēļ?

-     Domāju, ka mazliet skauda. To, protams, var saprast. Hants vērtējoši palūkojās apkārt. Taču viņš nekad neko tādu neteica…

-    Bet tas starp jums radīja nesaprašanos?

-      Atkarībā no tā, ko jūs saprotat ar nesaprašanos… Hants atgāzās krēslā un pasmaidīja. Ja jūs ar to gribat sacīt, ka mēs satikām tik slikti, lai es vienvakar dotos pie viņa un ielauztu viņam galvaskausu es teiktu, ka nē.

-    Ko jūs vakarvakarā darījāt, mister Hant?

-    Tātad pienācis laiks pārbaudīt alibi, vai ne?

-     Hants piecēlās un tuvojās stiklotajām durvīm.

-     Cikos Stīvs tika nogalināts kā jūs teicāt, inspektor?

-    Es neko neteicu.

-    Tā. Hants apcirtās un tagad stāvēja ar seju pret viņiem. Un es nedomāju vis, ka jūs to man pateiksiet, ko?

Tenets neteica neko, viņš palika neizdibināms.

Hants paraustīja plecus.

-     Man nekas nav slēpjams, kāpēc lai es uztrauktos?

Viņš atgriezās krēslā, apsēdās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Vai tas bija izaicinājuma žests? Tenets netika gudrs. Kas tagad nāks?

-     Patiesībā vakarvakarā es pats Stīvu apciemoju.

Viņa acīs varēja manīt modrību, vērojot, kādu iespaidu šie vārdi atstās uz abiem policistiem.

Tenets likās gluži nesatraucams.

-    Patiesi? Cikos tas bija?

-    Es ierados apmēram jā, ceturksni vai divdesmit minūtes pāri sešiem un aizgāju bez divdesmit septiņos.

Bet misis Bensa apzvērēja, ka redzējusi Stīvu ejam ārā bez ceturkšņa septiņos. Vai viņa būtu redzējusi Džefu? Ja tā, tad Stīvs jau varēja būt miris…

-    Kāpēc jūs vakar gājāt apmeklēt savu brāli, mister Hant?

-    Biju mazliet norūpējies par viņu.

-    Kāpēc gan?

-    Tā es pēdējoreiz tikos ar viņu svētdienas vakarā tā bija mūsu dzimšanas diena, un es iegriezos novēlēt viņam laimes. Man likās, ka viņš bija nomākts, pat depresijā.

Hants paraustīja plecus.

-       Tāpēc vakarvakarā es iedomājos, ka jāpiekāpj un jāapskatās, kā viņam iet.

-    Un kā tad bija?

-     Jādomā, ka tā nekas. Es neteiktu, ka viņš būtu juties dzīvesprieka pilns taču tāds viņš nelikās jau labu laiku.

-    Kā jūs domājat, kāpēc tā bija?

Viņš atkal paraustīja plecus.

-     Patiesību sakot, netiku viņam to vaicājis. Es tikai mēģināju viņu uzjautrināt, ziniet… Jādomā, daļēji tas bija tāpēc, ka izjuka viņa laulība, un vēl tāpēc, ka viņš nevarēja atrast tādu darbu, kur noturētos ilgāku laiku, un arī… ak, es nezinu, jādomā gan, ka iemeslu bija daudz, patiešām, tāds vispārīgs dzīves apnikums un varbūt… zaudējuma sajūta…

-    Taču viņš nekad ar jums par to nerunāja?

-     Nē, neko daudz. Hants svārstījās. Viņš nebija tas cilvēks, kas runātu par savām jūtām. Drīzāk jau viņš centās tās apslēpt.

-    Par ko tad jūs vakarvakarā runājāt?

-      Neko daudz. Par mašīnām mēs vienmēr runājām par mašīnām… Par to, ar ko viņš nodarbojās dārbā, kā tika galā… Neko īpašu, tik tiešām.

-    Un kāds viņš jums likās?

-     Daudz možāks nekā svētdien tā es nodomāju.

-    Tāpēc jūs tur palikāt tikai divdesmit minūtes?

-    Daļēji. Vēl arī tāpēc, ka man bija norunāta tikšanās.

-Tā?

Džefrijs Hants bija norunājis tikšanos ar meiteni, vārdā Kerolaina Džilberta, kura Starrendenā strādāja par sekretāri. Pēc iziešanas no Stīva dzīvokļa Džefrijs iegriezies mājās, tur ātri noskuvies un pēc tam ieradies pie Kerolainas mājās tas bijis ap pusastoņiem. Viņš aizvedis meiteni vakariņās, bet pēcāk viņi iegriezušies Džefa mājās iedzert kafiju un brendiju. Apmēram ap pusnakti viņš aizvedis meiteni mājās.

-     Mēs, protams, visu pārbaudīsim, izvaicājot mis Džilbertu.

-    Skaidrs, Hants atsaucās. Dariet to, laipni lūdzu!

Tenets piecēlās.

-       Labi, es domāju, ka šobrīd tas ir viss, mister Hant. Vai jūs šodien kādā brīdī neiegrieztos iecirknī un neparakstītu nopratināšanas protokolu?

-    Protams.

-        Labi. Tādā gadījumā mēs ļaujam jums mierīgi saiņot iedzīvi. Tikai…

Hants pacēla roku.

-        Varat to man neteikt! "Neatstājiet pilsētu, mūs nebrīdinot!"

Tenets pasmaidīja.

-        Jūs esat lasījis daudzus detektīvromānus, mister Hant. Nepūlieties pavadīt mūs līdz durvīm! Mēs paši tiksim ārā.

Tenets ar Lainhemu devās atpakaļ uz auto un iekāpa klusēdami apdomādami nule notikušo sarunu. Galu galā Tenets nenocietās:

-    Ko jūs par to domājat, Maik?

-       Es domāju, ka mūsu sarakstā atradīsies vieta arī viņam. Galu galā Džefrijs taču vakarvakarā tur bija. Un es apdomāju… kā jums šķiet, varbūt tas bija viņš un nevis Stīvs, ko lieciniece bez ceturkšņa septiņos redzēja izejam no mājas?

-        Es ari to iedomājos. Tā varētu būt. Būs jāpaskatās, kā tas viss sader kopā. Līdz šim mēs

vēl neesam sastapuši nevienu, kas pēc tam būtu

V

Stīvu redzējis dzīvu. Sada gadījumā…

-     Viņš jau varēja būt miris, kad Džefs gāja projām… Ja vien tā gāzes apkure nebūtu darbojusies pilnā sparā, mēs daudz ātrāk būtu tikuši skaidrībā par nāves iestāšanās laiku. Kā jūs domājat vai tā varētu būt ieslēgta tīšām, ser?

-    Lai sajauktu pēdas? Pilnīgi iespējams. Bet ir iespējams arī, ka tā ir tīrā sagadīšanās.

Pagājušajā naktī bija ļoti auksti, ja atceraties. Gluži normāli, ka Stīvs ieslēdzis apkuri, lai sasildītu istabu.

-    Man gan nekādi nav skaidrs, kāpēc Džefam vajadzētu nogalināt Stīvu. Galu galā viņam taču bija viss nauda, jauns darba piedāvājums, kuru viņš gatavojās pieņemt… Vai pārbaudīt tajā autofirmā, ser?

-     Lieciet to izdarīt Bentlijam! Mums šodien vēl pārāk daudz kas darāms. Turklāt es vis nedomāju, ka viņš būtu melojis tādas lietas taču ir tik viegli pārbaudīt. Šī Džefrija pārvākšanās noteikti bija ieplānota jau pirms kāda laika. Jūs varat palūgt, lai Bentlijs piezvana nekustamo īpašumu aģentūrai lai pārliecinātos…

-    Kā ar mis Džilbertu, ser?

-     Mēs aizsūtīsim pie viņas Kersonu. Velns, es domāju, būs vienkāršāk, ja mēs pirms nākamās vizītes atgriezīsimies iecirknī un to nokārtosim.

-    Pie kura tagad dosimies, ser?

-     Domāju, ka pie Frenka. Viņš ir vienīgais, par kuru mēs kaut ko noteiktu zinām.

Bet, kad viņi atgriezās iecirknī, Tenets jau bija savu nodomu mainījis. Kaimiņu iztaujāšana jaunajā namā, kur dzīvoja Aivors Hovels, bija vainagojusies interesantiem panākumiem: svētdienas vakarā divas dienas pirms slepkavības Hovels un Stīvens Longs neganti sastrīdējušies, un Hovels draudējis Stīvu "nožmiegt", ja viņš vēl parādītos Saronas tuvumā.

VIII

Aivors Hovels strādāja Starrendenas municipalitātē, un ar telefonzvana palīdzību izdevās noskaidrot, ka šobrīd viņš strādājot pie ceļa remontdarbiem starp Starrendenu un Netltonu līdz tai vietai bija dažas jūdzes, ko braukt.

Pirms maza brītiņa lietus bija rimies, bet ainava izskatījās visai mitra koku zari vēl joprojām

bija nenokratīta ūdens smaguma pilni, nule uzarto tīrumu kailā zeme spīdēja kā glazēts Ziemsvētku pudiņš. Kritušās lapas gulēja čaganiem, Rūsganiem klājieniem gar ceļmalām, to rudenīgais skaistums bija priekšlaicīgi vītis, Nortdaunas nolaidenie pakalni tinās miglā.

-   Ko te šitādā laikā dara govs? pabrīnījās Tenets, kad viņi pabrauca garām bēdīga izskata mājlopam, kas snaikstīja purnu pāri redeļotiem vārteļiem.

-    Jau sāk krēslot, Lainhems sacīja, iedegdams priekšējās gaismas. Cerēsim, ka viņi nav savākuši rīkus un devušies mājās. Nedomāju vis, ka viņi šādos apstākļos spētu ko jēdzīgu padarīt.

-    Re, kur zīme. Tenets norādīja uz tik pazīstamo zīmi "PRIEKŠĀ CEĻA REMONTS" ceļa malā.

Lainhemam izrādījās taisnība, vīri jau bija nolēmuši šodien darbu beigt. Daži no strādniekiem lādēja piederumus smagajā mašīnā, un viens staigāja apkārt grāvim, kas bija pilns ar ūdeni, pārbaudīdams, vai brīdinājumgaismas izvietotas pareizi un darbojas.

-    Kā redzams, mēs esam tieši laikā, Lainhems saslējās, un viņi abi izkāpa.

-    Hallo! Viens no strādniekiem gara auguma, izstīdzējis indivīds ar nokarenām ūsām ievēroja viņu ierašanos un pievērsās vīram, kas atradās turpat viņam līdzās:

-    Kas tad lēcies? Kāda jezga?

Četras noraizējušās sejas vēroja policistu tuvošanos.

-    Vai te ir Aivors Hovels? Tenets noprasīja.

Neatraujot acis no Teneta, izdilušais vīrs pagrieza galvu, lai pār plecu pasauktu:

-    Tef? Pie tevis apmeklētāji.

Vīrietis, kas pārbaudīja brīdinājumgaismas, pacēla acis, ar kāju pavirzīja pēdējo signāluguni un pagriezās pret viņiem.

Tenets pievērsās viņam.

-    Ko tu esi pastrādājis, Tef? Aplaupījis banku? iespurdzās vieas no vīriem, un pārējie pasmīnēja.

Hovels neteica neko. Viņš bija vidēja auguma, un Tenets jutās pārliecināts, ka zem masīvajām, ūdensnecaurlaidīgajām drēbēm viņa augums varētu būt tievs, taču viņš kustējās ar džungļu tīģera spēku un lunkanību. Kad viņš pienāca tuvāk, Tenets varēja saskatīt zem kapuces tumšus matus, dzeltenīgu ādu un uz labā vaiga zilganu rētu, kāda varētu būt raksturīga ogļracim.

-    Mister Hovel? Tenets noprasīja un stādījās priekšā. Es izmeklēju mistera Stīvena Longa nāves gadījumu.

-Tā?

-    Es gribu ar jums parunāties. Tepat blakus ir kafejnīca… Pēc tam mēs varētu jūs aizvest atpakaļ uz pilsētu.

Hovels paraustīja plecus un sāka iet uz smagās mašīnas pusi.

Vīri bija beiguši iekraušanu un stāvēja, lūkodamies, kā viņš tuvojās.

-    Jums nevajag mani gaidīt, sacīja Hovels, un Tenets pirmoreiz dzirdēja cieto velsieša izrunu vina balsī.

-    Jūs varat doties, un es jums pievienošos.

-     Vai esi pārliecināts? Mēs varam pagaidīt, ja vēlies, sacīja garais vīrs, bet citi māja un sanāca ciešāk kopā, neapzināti demonstrēdami savu kopību.

-     Nē, nav ko bažīties, puiši. Tātad redzēsimies rīt, ko?

Viņi pamāja sakāpa smagajā mašīnā un aizbrauca

-     Vai jūs jau ilgi strādājat Kentā? Tenets runīgi iesāka, kamēr viņi veica pusjūdzi līdz kafejnīcai.

-      Kopš astoņdesmit ceturtā gada. Hovels nespēja noslēpt rūgtumu savā balsī.

Ak, jā, ogļraču streiks. Garā un postošā cīņa, kas saārdīja raktuvju sabiedrību no iekšpuses, sakūdot ogļraci pret ogļraci, tēvu pret dēlu, un izpostīja vienprātības garu daudzos ogļraču ciematos varbūt uz visiem laikiem. Tas bija atstājis arī rūgtu pārestības sajūtu pret policiju. Tenets aplūkoja Hovela profilu, raudzīdams uzminēt vai viņš bija starp sardzes vīriem, kuri aizsargāja dumpiniekus? Ja tā, tad Tenetam bija priekšā grūts uzdevums.

Šajā laikā kafejnīca bija tukša. Tā bija silta un nevainojami tīra, galdiņu spožās virsmas laistījās, un visi trīs pateicīgi pieņēma kūpošās tējas tases.

-      Mēs dzirdējām par jūsu svētdienas vakara strīdu ar misteru Longu, sacīja Tenets, ķerdamies taisni pie lietas.

-     Ak tad tā? Hovels bija novilcis savu oranžo aizsargvesti un jaku ar kapuci; viņš noliecās pār tējas tasi. Iekams turpināt, Hovels iesūca karsto šķidrumu.

-      Man vajadzēja iedomāties, ka tur kāds pļāpukule palaidis muti.

-    Vai jūs mums neatstāstītu, kāpēc tas strīds izcēlās?

-     Protams ak, es, aunapiere! Es domāju jūs tik un tā uzzināsiet, ja vēl nezināt… skaidrs, ka tas bija Šaronas dēļ.

Tenets gaidīja, un Hovels uzlūkoja viņu ar tādu skatienu, kurā vēl joprojām varēja manīt netīksmi pret Longu.

-     Vai tad šim beidzot nebija laiks atstāt Šaronu mierā?

-    Viņš nelika sievu mierā?

-     Vazājās apkārt visu laiku, lūkodams viņu piedabūt atgriezties. Man tiešām tas bija jau līdz kaklam, to es jums saku.

-     Mēs dzirdējām, ka Longs nemaz nebija īpaši ieinteresēts abu attiecības atjaunot.

-     Phē! Nudien nezinu, kas jums sastāstījis tādas blēņas, bet tas ir melojis, cik ādā lien. Nebija īpaši ieinteresēts…! Vai jūs varat teikt, ka lodāšana apkārt ik vakarus pēc darba nav interese? Un vēl viņš nesa Šaronai dāvanas gredzenus, aproces, konfekšu kastes, stulbus puķu pušķus, smaržu pudeles vai tad tā nav interese?

Hovels atcerēdamies piktojās par to.

-    Un Šarona? Kā viņa pret visu to attiecās?

-    Un kā jums šķiet? Viņai tas viss sen jau bija līdz kaklam, to es jums varu apgalvot.

Atcerēdamies Šaronas izmisumu, Tenets nodomāja, ka tas diezin vai bija tiesa. Varbūt Hovela dusmas izraisīja bailes no tā, ka Šaronas reakcija varētu būt gluži pretēja un ka Longa neatlaidība nesīs augļus.

-    Tātad kas īsti svētdien notika?

Hovels izdzēra atlikušo tēju un nometa tasi uz galda ar tādu troksni, ka sieviete pie kases salēcās. Hovels lūkoja apvaldīt atmiņā modināto niknumu.

-     Tas bija ap pieciem pēcpusdienā. Mēs ar Šaronu dzērām tēju, kad pie durvīm pieklaudzināja. Es atvēru durvis, un izrādījās, ka atnācis Longs liels un lepns. "Sveika, Šaron," šis teica. "Paldies par apsveikumu." Viņam līdzi bija balta kartona kaste, redziet, šis nolika kasti uz galda un taisīja vaļā. "Nodomāju, ka jāatnes tev nogaršot manas dzimšanas dienas kūka," šis teica, vienā mierā! Šitādus nervus! Nespēju ticēt savām acīm, redzot, ko šis atļaujas… Un tad es nolēmu,, ka jāparāda šim Longam, kur ir vieta tai viņa stulbajai dzimumdienas kūkai… Es jums saku, man jau bija diezgan. Biju nolēmis šajā reizē viņu vienkārši izmest pa durvīm… Hovels paraustīja plecus. Tas arī ir viss.

Tenets varēja iedomāties, kā tas izskatījās: trauslā Šarona, kas bezpalīdzīgi stāvēja, nolūkodamās, kā abi jaunekļi viņas vīrs un mīļākais plēsās kā divi suņi ap kaulu… Tagad, kad Tenets bija iepazinies ar Hovelu, viņš brīnījās, kā šī lieta nenonāca līdz kautiņam. Pēc kaimiņu liecībām vadoties, Longs aizvācās, asti kājstarpē iežmiedzis tur nebija nekā pārsteidzoša, un tomēr pēc divām dienām Longs atkal atgriezās. Vai Hovels zināja par viņa pēdējo apciemojumu? Tad viņam jau vajadzēja būt pārnākušam no darba, taču neviens neteicās dzirdējis kādu troksni bet, ja viņš būtu mājās tad, kad ieradās Longs, šoreiz viss noteikti beigtos ar kautiņu. "Nē," Tenets domāja, "drīzāk gan Hovels par vakardienas apciemojumu dzirdējis vēlāk, varbūt no kāda "labvēļa" kaimiņos. Nav ticams, ka šādos apstākļos Šarona pati viņam to pateikusi. Bez tam pastāv vēl iespēja, ka viņš nav par to dzirdējis un nezina vēl joprojām…"

-            Ap cikiem jūs parasti atgriežaties no darba, mister Hovel?

-             Apmēram ceturksni pēc pieciem. Kāpēc jūs tā vaicājat?

-    Un vakar?

-             Nē, vakar es biju… Hovels paliecās uz priekšu, viņa acis spīdēja kā ogles. Bet ko jūs īsti gribat sacīt?

-    Neko īpašu! Tikai ievācam informāciju.

-    Nestāstiet man tādas muļķības!

-              Bet tā ir patiesība. Šimbrīžam. Taču man jums jāatgādina, ka notiek slepkavības izmeklēšana, un līdz šim jūs esat vienīgā mums zināmā persona, kurai ar Longu bija sliktas attiecības.

-            Vienīgā… Hovels likās zaudējis valodu. Jūs laikam jokojat!

Tenets jutās pārliecināts, ka jaunā vīrieša izbrīns ir patiess.

-    Jūs noteikti zināt ko tādu, ko mēs nezinām.

Hovels vēl joprojām neticīgi purināja galvu.

-             Vienīgā persona, kas bija ar viņu sliktās attiecībās… Tātad jūs vēl neesat runājuši ar Frenku. Vai Krišu.

-    Nē, vēl ne.

Hovels nolieca galvu uz priekšu, tā ka viņa seja atradās tikai dažas collas no Teneta sejas.

-     Tad varbūt es varu jums ieteikt, inspektor, vispirms izvaicāt mistera Longa mīļotos brāļus un tikai tad nodarboties ar apsūdzībām.

Tenets neatkāpās.

-      Es domāju, ka jūs nedaudz pasteidzāties ar secinājumiem, mister Hovel. Es vēl neesmu izteicis nekādas apsūdzības ne jums, ne kādam citam kamēr neesmu pārliecinājies, ka ir jau ko apsūdzēt. Esmu nodomājis apciemot abus gan Frenku, gan Krišu. Darīšu to, cik drīz vien iespējams, bet līdz tam laikam gribu aprādīt, ka ikvienam ikvienam, mister Hovel ir tikai viena iespēja atspēkot aizdomas, tas ir sniegt tādu paskaidrojumu, kas mūs apmierinātu, pierādot, ka slepkavību nevarēja izdarīt viņš. Lai tiktu ar to galā, es pieprasu it visiem izstāstīt katru sīkumu par savām gaitām laikā no pulksten pieciem līdz vienpadsmitiem vakarā. Un; jo ātrāk es no jums šo informāciju dabūšu, jo ātrāk jūs tiksiet no manis vaļā.

Hovels kādu brīdi lūkojās Tenetā, acīmredzot aplēsdams, ticēt viņam vai ne, pēc tam atgāzās krēslā un paraustīja plecus.

-    Labs ir. Ko jūs gribat zināt?

Tenets uzlūkoja Lainhemu. Tas nozīmēja pārņem savā ziņā!

Tagad, kad Hovels bija noskaņots uz sadarbību, nevajadzēja ilgu laiku, lai dabūtu no viņa vajadzīgo informāciju. Viņš bija aizgājis no darba bez ceturkšņa piecos, kā parasti, bet tā vietā, lai dotos mājās, devās palīgā draugam salikt mēbeles, kā iepriekš norunāts. Tas ilga vairāk nekā trīs stundas, un mājās viņš ieradās tikai pusdeviņos. Viņi ar Saronu paēduši vakariņas un pēc tam devušies pavadīt vakaru pie glāzītes kopā ar draugiem, bet pārnākuši apmēram piecpadsmit pāri vienpadsmitiem. Lainhems pierakstīja vārdus, adreses, laikus, pieturpunktus un jautājoši uzlūkoja Tenetu. Vai jūs vēlējāties pavaicāt vēl kaut ko?

Bija gan vēl kaut kas.

-     Vai jums ir zināms, ka misters Longs vakar vakarā apmeklēja misis Longu?

-     Jā, viņa man teica. Esot šo pasūtījusi, lai ejot, kur nācis.

-      Vai pēc brīdinājuma, kuru jūs viņam svētdien izteicāt, jums neradās vēlēšanās doties pie Longa un savus draudus īstenot?

-    Par kādiem draudiem jūs runājat?

-    Viņu "nožmiegt".

-              Nezinu, par ko jūs runājat. Es nekad neko tādu neesmu teicis.

-    Jūsu kaimiņi ir to dzirdējuši.

-             Viņi paši nezina, ko runā. Drīzāk gan es teicu: "Nost no viņas" vai tamlīdzīgi.

-             Tātad tā nebija? Jums neradās vēlēšanās iet un uzmeklēt Longu?

-    Nebija taču nekādas vajadzības, vai ne?

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

-             Tā izrāde svētdienas vakarā es to sarīkoju vairāk bija domāta Šaronai nekā viņam. Šarona pret vīru bija pārāk mīksta, kā vienmēr. Viņa pati nespēj saņemt sevi rokās. Tā nu es nodomāju ja es paziņotu, ka man viņa ložņāšana apkārt patiešām ir līdz kaklam, Šarona nākamreiz izturētos pret viņu stingrāk.

-    Jūs gribējāt Šaronu iebiedēt?

-             Nē, īstenībā ne. Ja Šarona tiešām gribētu iet atpakaļ pie vīra, tad būtu citādi, bet es zinu, ka viņa ar šo auklējās tikai tāpēc, ka jutās vainīga. Un es domāju, ka tas jau pārāk ieilga. Kad Šarona man teica, ka vakarvakarā atteikusies ar

šo runāt, es sapratu, ka biju uzvarējis. Man nebija nekādas vajadzības doties pie Longa.

Tātad Sarona pret Hovelu nebija pilnīgi atklāta. Viņa pati bija Tenetam teikusi, ka Longs esot palicis tikai piecas vai desmit minūtes. Vai Hovels bija, vai nebija domājis Šaronu iebaidīt, izklausījās, ka šis tips noteikti savu mērķi sasniedzis, protams, ja viņš sacīja patiesību.

Viņš, protams, varēja arī samelot. Taču šobrīd turpināt šādu līniju nebija jēgas. Hovels bija savu pateicis, un nenācās šaubīties, ka viņš pie tā turēsies.

-   Jūs sakāt, ka misters lx>ngs bija sliktās attiecībās ar daudziem cilvēkiem. Kāpēc tā? "Vai Hovels tīšām gribēja novest viņus uz neīstām pēdām?"

-   Varat mani pārbaudīt. Man, protams, pret viņu bija aizspriedumi, es to atzīstu bet nekādā gadījumā nevaru apgalvot, ka tas būtu tīšām, pat ja šis nesajēdza, ko dara. Var jau būt, ka apzinājās un darīja, pats to negribēdams, vienkārši netika ar sevi galā, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Tā vai citādi, rezultāts bija tas pats. Es runāju par Šaronu. Viņa tiešām ir jauka meitene, ļoti vienkārša,.. Tur daudz vajadzēja, lai šī sieviete kādu pamestu, bet beigu beigās pat viņa vairs nejaudāja izturēt. Ticiet man, Longs nebija laimīgā loze.

-    Kā rādās, viņš labi satika ar savu dvīņubrāli.

-     Ak, jā, Džefu. Nūjā. Es nekad viņu neesmu redzējis, tāpēc nezinu. Pilnīgi pietika ar vienu no viņiem, divi būtu par daudz murgs kas murgs.

Tenets piecēlās.

-     Labi, es domāju, šobrīd tas ir viss, mister Hovel. Mēs aizvedīsim jūs mājās.

Kad viņi izsēdināja Hovelu pie jaunā nama, Lainhems noteica:

-     Grūti pateikt, vai viņam nepatikām tieši mēs, vai nepatika policija vispār vai ne?

-    Domāju gan vienādi, gan otrādi.

-      Katrā ziņā viņš ir ļoti ticams kandidāts, vai jums tā nešķiet, ser? Es ļoti labi varu iedomāties Hovelu ielaužam kādam galvaskausu.

-     Bet no aizmugures? Sēdošam cilvēkam? Par to es neesmu tik pārliecināts. Ja tā būtu kāda cīkstēšanās, tad jā, es jums piekritu. Viņš noteikti ir spējīgs uz vardarbību. No otras puses raugoties, var būt tādi apstākļi… Iedomājieties, piemēram, ka viņš vakarvakarā ieradās pie Longa, nolēmis noskaidrot attiecības. Sacīsim, Longs uzvedās noraidoši un vēsi, atteicās piekāpties. Varu iedomāties Hovelu noskaišamies aizvien vairāk un vairāk… Longs sēdēja uz dīvāna un neļāvās ietekmēties… Hovels satraukumā riņķoja viņam apkārt, pēkšņi viņa nervi uzdeva, viņš paķēra tuvāko smagāko priekšmetu, kas pagadījās pie rokas, un…

-    Longam beigas.

-    Iespējams, vai jūs tā nedomājat?

-     Ar viņu iepazīstoties, ticu gan. Viņā, kā jūtams, visu laiku kūsā dusmas, draudēdamas iet pāri malām.

-    Es zinu. Labāk būtu pārbaudīt Hovela alibi.

-      Te daudz kas atkarīgs no Šaronas attieksmes, ser.

-      Tieši tā. Bet tagad laiks turpināt. Gribu noķert Frenku Meju vēl darbā, tas būtu labāk, nekā iztaujāt viņu mājās, kur blakus būs bērnu gaidoša sieva.

-      Mēs varam ierasties par vēlu. Tagad ir desmit pāri pieciem.

-      Pasmorbodi slēdz ne agrāk par pussešiem. Mēs esam netālu tikai dažas minūtes, ko iet. Pagūsim tieši laikā.

Lainhems novietoja auto nišā veikala aizmugurē. Pasmora vieglie preču auto bija kārtīgi nostādīti rindiņā, droši vien uz nakti, un apkārt viss šķita gluži tuksnesīgs.

-     Izskatās tā, ka visi jau aizgājuši mājās, sacīja Lainhems nolemtības pilnā balsī.

-    Mhm, norūca Tenets. Viņš izkāpa no auto un devās gar noliktavām uz mājas galu, kur pa kādu durvju apakšu spīdēja gaisma.

Tenets pagrūda durvis. Gaisma spīdēja no maza, stiklota kabineta mājas stūrī. Iekšpusē kāds cilvēks bija noliecies pār dažiem dokumentiem, Tenets redzēja tikai kailu galvvidu. Viņš iegāja pa durvīm un piesita pie stikla.

-    Atvainojiet…

Galva noraustījās, vīra sejas izteiksme liecināja par izbrīnu un pārsteigumu, ieplestās acis raudzījās tukšumā, mute veidoja gluži apaļu burtu "O". Vīram bija ap septiņdesmit, viņš bija mazs un salīcis, ar artrīta sarautām rokām.

-    Piedodiet, es negribēju jūs iztraucēt.

Vīra skatiens pārsviedās uz Lainhemu, kas nupat bija ienācis.

Tenets pacēla savu kartīti, pielikdams to pie stikla.

-     Mēs gribētu aprunāties ar Frenku Meju. Cik zinu, tad viņš te strādā.

Vīrs pārliecās pāri letei, lai nopētītu apliecību. Viņa pretimnākošais izskats nez kur pagaisa. Viņš piecēlās no krēsla un atvēra durvis. Vīrs bija slaids, ne garāks par piecām pēdām, salīcis un reimatisma sakropļots. Pretī sitās karsts, parafīnbiezs gaisa vilnis.

-     Ienāciet, ienāciet! Te iekšā ir siltāks. Aizveriet durvis, tā būs labāk… Tas ir sakarā ar viņa brāli, vai ne?

"Dīvains veids, kādā runāt par slepkavību," Tenets nodomāja.

-     Kas tad ir… ar viņa brāli? inspektors uzmanīgi pavaicāja.

-     Par to televizoru… Viņš ierausās atpakaļ krēslā, un runājot viņa acīs parādījās interese.

"Viņš izskatās," Tenets domāja, "gluži kā trollis, kas uzrāpies uz suņusēnes."

Vīra acis šaudījās no Teneta uz Lainhemu un atpakaļ.

-    Ne par to? Bet ko tad jūs gribat no Frenka?

-    Paklausieties, mister…?

. Beinss. Harijs Beinss.

-*• Labi, mister Beins, izskatās tā, ka mēs te esam kaut ko saputrojuši. Varbūt labāk pasakiet, ko jūs ar to domājāt. Par kuru brāli ir runa?

-             Es nezināju, ka viņam ir vairāk nekā viens. Es runāju par Stīvu.

-    Kas tad bija ar Stīvu?

-             Stīva dēļ Frenks pazaudēja darbu vai tad ne?

-             Vai tad misters Mejs vairs te nestrādā? Lainhems noprasīja.

-    Tikai līdz nedēļas beigām.

-    Tātad viņš tagad ir te?

-             Nē, visas mašīnas beidz darbu piecos. Piegādes tad jau ir beigušās.

Tenets atcerējās, ko Džefs bija viņam teicis par Frenka ilgajiem sabiedrības zemākajos slāņos pavadītajiem gadiem, precībām tad, kad dabūja pastāvīgu darbu, tūlīt gaidāmo bērna piedzimšanu, un noprata, ka viņu ķēris smags sitiens. Un motīvs slepkavībai?

-             Tātad kāpēc Stīvs ir vainīgs pie tā, ka Frenks zaudēja darbu?

-             Pārāk bieži palaida nagus. Es tiku Frenku brīdinājis, teicu viņam, lai uzmanās, citādi izlldos no darba, ka nepaspēs ne apskatīties. Zinu, ka viņš ar brāli aprunājās, bet, kā rādās, viss velti. Beinss pastiepa zodu uz priekšu. Es strādāju pie Pasmoriem sešdesmit gadus šajā pašā nodaļā. Sāku tieši no skolas sola, četrpadsmit gadu vecumā, un esmu redzējis daudzus puišus nākam un ejam. Frenkam nav nekādas vainas, viņš ir labs puisis. Ne pārāk augsta klase, bet tīri labs šoferis un arī centīgs strādnieks. Un tad vēl viņa mazā sieviņa, kas gaida pirmo bērniņu… Padomājot nudien ap dūšu metas šķērmi.

Vecais vīrs bija tā satraucies, ka viņa mutes kaktiņos parādījās putas.

-      Man ļoti žēl, sacīja Tenets, bet es joprojām vēl nesaprotu…

-      Vispirms sāka zust sīkumi. Pazuda no preču mašīnām pa to laiku, kamēr preces krāmēja iekšā. Es neko nesapratu un vēl līdz šim man tajā visā kaut kas nav skaidrs varbūt bija iejaukts ari kāds no šoferiem, taču tie visi ir kārtīgi puiši, strādā te jau gadiem. Mēs sākām uzmanīties turējām acis vaļā un drīz vien noskaidrojās, ka vienmēr kaut kas pazuda tad, kad te parādījās Stīvs, meklēdams.Frenku pēc tam allaž kaut kā trūka. Es aprunājos ar Frenku, un kādu laiku likās, ka būs miers… Tas ir, līdz vakardienai.

Vecais vīrs ieturēja dramatisku pauzi.

Tad sekoja Lainhema replika.

-    Kas tad notika vakar?

-    Bija apmēram trīs pēc pusdienas. Es strādāju te, savā kantorī, klusumā, pārbaudīju dienā ienākušos pasūtījumus, kad ārā, pagalmā, sacēlās kņada. Es izsteidzos laukā un atradu tur Frenku un vēl vienu tipu, kuru nekad nebiju redzējis, zvetējot vienam otru uz dzīvību un nāvi. Daži no vīriem bija sastājušies apkārt un skatījās. Es kļuvu vai traks no dusmām, to gan varu apgalvot. Kaušanās mūsu pagalmā! Tad es paķēru ūdensspaini, no kura kāds bija mazgājis mašīnu, un gāzu šiem virsū. Viņš domīgi noglaudīja sev muguru. Manai mugurai tas gan par labu nenāca, to es jums saku, bet izdarīt es to izdarīju. Viņš pasmīnēja, to atcerēdamies. Tur viņi vienu mirkli stāvēja, apstulbuši un pilēdami, pēc tam gribēja sākt atkal. Taču es vairs netaisījos pieciest. "Marš," es teicu, "uz manu kabinetu, tur mēs visu noskaidrosim." Un gadījās vēl tik nelaimīgi, ka pats misters Pasmors bija izvēlējies tieši šo brīdi, lai ienāktu pagalmā viņš šad tad te ielūkojas, vai viss kārtībā.

"Pie velna, kas šeit notiek, Harij?" viņš noprasīja.

"Man pašam nav skaidrs, mister Pasmor," es atbildēju. "Es tikai nupat ieraudzīju."

"Tad es iešu jums līdzi," viņš teica, "bet es uzreiz esmu spiests aizrādīt, ka tādas lietas manā uzņēmumā netiks pieciestas."

Un tad, protams, viss nāca gaismā. It kā Frenka brālis Stīvs ieradies pie tā tipa, ar kuru Frenks tur kāvās, un sacījis:

"Paklausies, es zinu, ka tev vajadzīgs jauns krāsainais televizors vai tā ir? Redzi, mans brālis Frenks strādā pie Pasmora un var to dabūt ar lielu atlaidi. Tikai pasaki, kuru modeli tu gribi, iedod naudu, un es gādāšu, lai tu to dabū."

Jā, un jūs, protams, neņemtos puisi nosodīt par to, ka viņš uz to iekrita, vai ne?

Pagaidiet mirklīti, ieteicās Lainhems. Vai jūs gribat teikt, ka tas viss bija neģēlīgs trik$? Ka Stīvens Longs bija paņēmis naudu un nemaz netaisījās lūgt Frenku sagādāt tam puisim televizoru?

-     Tieši tā es teicu. Jau pirms nedēļas tas tips iedeva Stīvam vairāk nekā trīs simtus, un kopš tā laika šis gaidīja Frenku piebraucam ar televizoru.

-    Un Frenks par to neko nezināja?

-    Itin neko.

-    Un kas notika, kad jūs to visu izdibinājāt?

-     Jā, Frenkam beigu beigās izdevās tipu pārliecināt, ka viņš neko nav zinājis un no tās naudas nav redzējis ne penija, tad tips aizgāja, spļaudams piķi un zēveli. Bet ļaunākais no visa ir tas, ka Frenku atlaida. Misters Pasmors pateica, ka viņš gluži vienkārši nevarot riskēt un piedzīvot kaut ko tādu vēl atkārtojamies. Un par to jūs viņu nevarat nosodīt, protams, viņam jādomā par veikala reputāciju… Nē, vienīgais, ko es vainoju visā, ir t \s nelietīgais Frenka brālis, tas Stīvs.

-    Kā U.~< Frenks reaģēja uz darba zaudējumu?

-     Un kā jūs domājat? Viņš kļuva vai traks aiz dusmām.

Tenets ar seržantu pateicās vecajam vīram un devās projām.

-      Ari es tādos apstākļos būtu traks no dusmām, sacīja Lainhems, kad viņi devās atpakaļ uz auto.

-      Tā ja. Vismaz tagad mēs zinām, kāpēc Frenks vakar devās pie Longa. Jautājums tikai cik saniknots viņš īsti bija?

-     Un vēl ir ļoti iespējams, ka vēl kāds no Longa apmeklētājiem ir ticis piekrāpts tādā pašā veidā. Varbūt nebūs pārāk grūti atrast, kas viņš tāds bijis. Jāteic gan, ka mūsu Stīvens bijis apveltīts ar retu talantu vārīt ziepes.

-    Bija gan, kas tiesa, tas tiesa.

-      Es jūtu, ka mēs tagad dosimies apmeklēt Frenku.

Tenets pavīpsnāja.

-      Dedukcija ir izdevusies pēc visiem likumiem.

IX

Frenks Mejs dzīvoja nelielā, relatīvi jaunā valsts īres namā. Te dārzi bija sakopti, mājas labi uzturētas, un jau sauljumi liecināja, ka daži īrnieki ir tik pārtikuši, ka var atļauties ko tādu, kas pieejams tiem, kuri var maksāt.

Tenets bija pārsteigts, redzēdams, ka 6. numurs bija diezgan liela māja. Viņš brīnījās, kā Meju pārim, kam līdz šim nebija bērnu, izdevās to apdzīvot un sakopt. Varbūt jaunie ļaudis dzīvoja kopā ar vecākiem.

Likās, ka viņš pareizi uzminējis. Durvis atvēra mīlīga, neliela auguma sieviete, kurai varēja dot vairāk par četrdesmit gadiem, taču viņas laipnais smaids novīta, kad Tenets stādījās priekšā.

-    Labāk nāciet iekšā! Esmu Debijas mamma.

-    Tas Stīvs, viņa noteica, aizvērdama durvis aiz abiem. Protams, man bija ļoti nepatīkami dzirdēt par to, kas ar viņu atgadījies, kaut ko tādu nevienam nenovēlētu, taču ja runājam godīgi neesmu pārsteigta, jo tas, kā viņš izdarījās es pat neņemos teikt, ka nožēloju viņa nāvi. Ja runājam par viņa ģimeni, tad Stīvs tai sagādāja tikai nepatikšanas, dzīvs būdams, un izskatās, ka nepatikšanu būs vēl vairāk tagad, kad viņš ir miris. Tas var vai traku padarīt. Frenks ir labs puisis un būtu pelnījis ko labāku.

Viņa atvēra durvis, kuras veda pa labi. Uzplūda ēdienu smārdi, un Tenets pamanīja vairākus cilvēkus istabas tālākajā galā sēžam pie gara galda, negribīgi ēdot un blenžot liela televizora, kas bija ieņēmis goda vietu plauktā pie sienas.

-    Frenk? Te pie tevis kāds ieradies.

Tenets uzreiz pazina cilvēku, kas tobrīd piecēlās. Apraksts atbilda viņam visā pilnībā: apmēram divdesmit gadus vecs, spēcīga miesas būve, garums piecas pēdas un desmit collas, gari, tumši un cirtaini mati, ūsas.

Meitene, kas sēdēja līdzās Frenkam, izlieca savu smagnējo augumu, lai palūkotos pār plecu:

-    Kas tur ir, mammu?

Viņas māte atbildēja, nogrozīdama galvu, un Tenets varēja iedomāties viņas sadrūmušo seju un izteiksmi: "nevaicā man neko", kā arī zīmīgu skatienu uz citiem bērniem. Bērni, kā Tenets jau pamanīja, bija četri divi puikas un divas meitenes agrīnā pusaudža vecumā. Visi bija aizņemti ar ēšanu un televizoru. Frenka sieva izskatījās tā, it kā viņai būtu astoņpadsmit, ne vairāk.

Taču Debija nepiekrita atkāpties malā. Viņa sarauca pieri, uzslējās kājās un sekoja vīram pie durvīm.

-    Kas tas? Kas noticis?

Viņas māte acīmredzami bija nodomājusi turēt gan jaunumus, gan nelūgtos apmeklētājus pēc iespējas tālāk no bērniem.

-    Tā ir policija, māte nošņāca. Un izstūma vispirms Frenku, pēc tam arī Debiju vestibilā, un cieši aizvēra durvis viņiem aiz muguras.

-    Labāk būtu, ja jūs ieietu virtuvē, viņa sacīja, sākdama bīdīt Tenetu un Lainhemu uz priekšu pa šauru gaiteni aiz kāpnēm, ganīdama viņus gluži'kā nervozs ganuzēns.

-    Vienu mirklīti, sacīja Tenets, apstādamies tik pēkšņi, ka Lainhems, kas viņam sekoja, uzskrēja tam virsū. Jūsu meitai nav jānāk.

Sieviete svārstījās, paiedamās atpakaļ, lai pārmītu ar Debiju skatienu, un ļaudama Tenetam atkārtoti apskatīt meiteni, kuru viņš pirmajā reizē nebija dabūjis nopētīt.

Viņš lūkojās pēc leģendārās grūtniecības, taču nespēja to saskatīt. Debijas seja un locekļi bija tukli, āda netīra, mati, kas sniedzās līdz pleciem bez spīduma. Viņa izskatījās nomocīta, noraizējusies, taču apņēmīga. Tenets ievēroja, ka viņi ar Frenku bija sadevušies rokās.

Tenets uzsmaidīja Debijai kā viņam pašam šķita-mierinoši..

-     Es vispirms gribētu pārmīt dažus vārdus ar jūsu vīru vienu pašu, ja jums nav iebildumu.

Viņa piespiedās Frenkam mazliet tuvāk.

-    Mēs labprāt paliktu kopā.

Frenks pirmoreiz ierunājās.

-    Man nav nekā slēpjama, inspektor.

Tenets pavērās no viena uz otru.

"Būsim vienoti," Tenets nodomāja. Vai viņus šķirt? Labi, ja jau Debija nevēlas tikt pasargāta, Tenets var par to viņu tikai apbrīnot… Viņš vienmēr varēs uzaicināt Frenku uz pārrunām vienu pašu, ja tas būs vajadzīgs.

Tenets paraustīja plecus.

-    Kā vēlaties.

Virtuve bija smieklīgi maza šāda lieluma mājai, ne vairāk kā astoņi kvadrātmetri, un, kamēr abi policisti, Frenks un Debija visi saspiedās tur iekšā, starp viņiem palika tikai pāris pēdu brīvas vietas. Te valdīja visaptveroša hamburgeru un ceptu sīpolu smarža.

Lainhems uzmeta Tenetam rezignētu skatienu un ievietojās stūrī starp ledusskapi un veļas mašīnu, ar elkoni atbrīvodams vietu savam piezīmju blokam.

-    Ja jums kaut ko ievajadzētos, tad… nevietā sacīja Debijas māte un izgāja, aizvērdama aiz sevis durvis.

-     Tātad, mister Mej, Tenets sacīja, labāk sāksim ar to, ka iepazīsimies. Esmu inspektors Tenets, un šis te ir seržants Lainhems, mēs abi esam no Starrendenas policijas. Un, kā jau jūs varētu iedomāties, mēs izmeklējam jūsu brāļa, mistera Stīvena Longa, nāves gadījumu.

-    Pusbrāļa, iebilda Debija.

-     Pilnīgi pareizi pusbrāļa, Tenets pasmaidīdams piekrita. Un gluži dabīgi, ka mēs gribam aprunāties ar visiem tiem, kam bija ar viņu kāds sakars.

-    Jums tikai nevajag domāt, ka tam ir kāds sakars ar Frenku, Debija agresīvi sacīja, Frenks nevarētu pat mušai nodarīt pāri pavaicājiet jebkuram, kas viņu pazīst, es jums saku. Un viņa veltīja vīram starojošu, dievināšanas pilnu smaidu, kas uzreiz piešķīra viņas pelēcībai mirdzumu.

-      Tā varētu būt patiesība. Un tomēr ir daži jautājumi, kuri mums būtu viņam jāuzdod. Šādos gadījumos tā ir mūsu darba neatņemama sastāvdaļa.

Tenets redzēja Debiju saspiežam vīra roku.

-    Ko jūs vēlaties zināt? viņa vaicāja.

-    Nav ko velti dzesēt mutes, sacīja Tenets. Man jums jāsaka, mister Mej, ka jūs vakarvakarā esat redzēts iznākam no mistera Longa dzīvokļa un tāpēc esat nokļuvis visai nepatīkamā situācijā.

Saskatoties ar viņiem, Tenets varēja izlasīt abu acīs nepatiku, un bija skaidrs: viņi cerējuši, ka neviens nebūs Frenku vakar Hamiltonroudā redzējis.

-     Mēs zinām arī, ka vakar pēcpusdienā jūs zaudējāt darbu tāpēc, ka jūsu brālis bija savārījis to putru ar televizoru…

Abi stingi raudzījās inspektorā. Viņi noteikti saprata, kurp tas varēja novest.

-     Redziet, tāpēc nav vajadzības apgalvot, ka jums ar misteru Longu bija vislabākās attiecības. Neignorēsim arī tos faktus, ka jums ne tikai bija iemesls justies ļoti dusmīgam uz misteru Longu, bet slepkavības laikā bijāt notikuma vietā…

Rezultāti neizpalika.

Sitiens bija trāpījis mērķī, un kādu mirkli Meju laulātais pāris sēdēja klusēdami, mēģinādami attapties. Debija atguva runasspējas pirmā.

-    Jūs taču negribat sacīt… Jūs taču noteikti negribat sacīt…

Neticība atdeva vietu sašutumam.

-   Tas nav taisnīgi! misis Mejas taukainā āda dusmās pietvīka. Kāpēc tam bija jānotiek ar Frenku? Mēs nekad nevienam neesam darījuši neko ļaunu. Viss, ko allaž esam vēlējušies lai mūs liek mierā un ļauj mums dzīvot savu dzīvi, strādāt, iekrāt naudu mazai mūsu pašu mājiņai un bērnam… Viņa sargājoši sakrustoja rokas uz vēdera. Un tagad… Tā nav tikai Frenka vaina… Tas Stīvs es varētu…

Viņu nosist? Vārdi vibrēja gaisā neizrunāti, jo Frenks sievu laikā pārtrauca.

-    Izbeidz, Deb, misters Mejs skarbi aizrādīja. Tas tev nenāks par labu. Tu taču atceries, ko ārsts teica. Tikai mieru, nekādus uztraukumus…

-     Jums tiešām nav nekādas vajadzības te atrasties, misis Meja, Tenets laipni sacīja.

Viņa nikni papurināja galvu.

-    Pateicos, es labāk palieku.

-    Vai man atnest krēslu? Lainhems pakalpīgi sacīja. Esmu pārliecināts, ka mēs varētu saspiesties.

Luīze, Lainhema sieva, bija pārdzīvojusi divas ļoti smagas grūtniecības.

Debija papurināja galvu.

-    Nē, viss ir kārtībā, patiešām…

-    Tātad, mister Mej? Tenels noprasīja.

Frenks paraustīja plecus.

-    Ko lai es saku? Tā ir taisnība. Jā, es Stīva dēļ zaudēju darbu, jā, es biju vakarvakarā aizgājis uz viņa dzīvokli, lai mēģinātu viņu satikt…

-    Mēģinātu viņu satikt? Tenets pārvaicāja.

Frenks, kā rādās, tovakar bija jau divreiz

lūkojis satikt Stīvu. Pirmajā reizē viņš devās turp tūlīt pēc darba un nonāca Hamiltonroudā apmēram divdesmit pāri pieciem. Viņš zināja, ka Stīvs parasti neatgriezās no darba ātrāk nekā divdesmit pāri pieciem, tāpēc nebija gājis mājā iekšā, bet gaidījis ārpusē, sēdēdams mašīnā un klausīdamies radio. Pulksten sešos, kad no Stīva joprojām nebija ne ziņas, ne miņas, Frenks nolēma, ka varbūt pusbrālis devies apraudzīt Šaronu un ka nav jēgas vairs ilgāk gaidīt. Jo arī Debija brīnīsies, kur viņš, Frenks, tik ilgi pazudis. Frenks nolēma doties uz mājām, padzert tēju un atgriezties vēlāk.

Pa šo laiku viņš paguvis pateikt Debijai sliktās ziņas par darba zaudēšanu, paēdis, sācis skatīties iemīļoto televīzijas programmu, viņa dusmas pierimušas, un nav vairs šķitis tik steidzami izrunāties ar Stīvu. Tāpēc viņš nākamreiz nonācis Hamiltonroudā tikai pusdeviņos.

-    Vienu mirklīti, sacīja Tenets. Jūs teicāt "es". Tātad jūsu sieva jūs nepavadīja?

Frenks pašūpoja galvu.

-    Viņa gribēja, bet es teicu "nē". Cerēju, ka viņa mazliet atpūtīsies, jo pēdējā laikā nejutās labi. Sieva devās gultā, vai ne, Deb?

Debija pamāja.

-    Atvainojos. Turpiniet, mister Mej!

-    Es redzēju Stīva dzīvoklī degam gaismu…

Frenks bijis izbrīnījies, kad uz viņa klauvējienu neviens nav atsaucies. Durvis bijušas aizslēgtas, un iekšā nekas nav bijis dzirdams, tāpēc viņš nodomājis, ka Stīvs parādījies mājās un atkal izgājis, piemirsdams nodzēst uguni. Tas bija dīvaini, jo Frenks pamanīja, ka Stīva auto joprojām stāv mazajā autostāvvietā pie mājas. Frenks nolēmis, ka Stīvs izgājis ar kādu draugu, nodomājis ielūkoties pāris Stīva iecienītākajās ieskrietuvēs, lai apskatītos, vai viņš nebūs atrodams tur. Pa ceļam viņš saticis te vienu paziņu te atkal citu un beigu beigās sācis slīcināt savas bēdas, līdz tā piedzēries, ka viņu pārvedis mājās kāds draugs.

-      Kārtībā, sacīja Tenets. Tagad mazliet atskatīsimies atpakaļ. Kāpēc jūs domājāt, ka Stīvs devies apraudzīt Šaronu, kad viņš tūlīt pēc darba neparādījās mājās?

-    Viņš bieži tā darīja, sacīja Frenks.

-     Stīvs visu laiku nelika viņai mieru, Debija ierunājās. Nejaudāja atstāt viņu vienu. Žēl, ka viņš neizturējās pret sievu labāk tad, kad abi vēl dzīvoja kopā. Es saku, tad Šarona nebūtu aizgājusi. Viņš nenovērtēja, kāda bagātība tam pieder. Tāds jau tas Stīvs bija.

-     Tas ir dīvaini, Tenets sacīja. Džefs, viņa dvīņubrālis, kā rādās, nemaz nedomā, ka Stīvs būtu par šo šķiršanos satraucies.

-      Nezinu, kur viņš to rāvis, Frenks noteica, Stīvs visu laiku ņēmās sievai apkārt, gāja pie viņas pēc darba. Aivors parasti ap šo laiku iegriezās pie mātes, redziet, viņai ir slima sirds, un.viņš palīdz mātei pie smagākiem darbiem…

Stīvs bija pārliecināts, ka Šaronu šajā laikā atradīs vienu pašu.

-     Varbūt misters Longs citiem mēģināja iestāstīt, ka neuztraucas par to, ka sieva viņu pametusi, Debija bilda. Tēloja vienaldzīgo. Taču es Šaronu pietiekami labi pazīstu, un viņa man vienmēr teikusi, ka vīrs joprojām viņu apmeklējot.

-    Un Šaronai ticat?

Debija paraustīja plecus.

-     Nav iemesla neticēt. Viņa rādīja man dāvanas, kuras vīrs dāvinājis lielākoties rotaslietas, jo Šaronai tās ļoti patīk. Stīvs vienmēr pasniedza viņai dāvanas. Tas ir, es teiktu, ka viņš mēģināja sievu atpirkt. Īstenībā mēs abi ar Frenku brīnījāmies…

-    Par ko?

-    Nūjā, brīnījāmies, kur viņš liek naudu varbūt viņš to izdeva par šīm dāvanām arī to naudu, kuru paņēma no tā cilvēka par televizoru.

-   Tas ir, jūs domājat lai nopirktu Šaronai kādu dārgu dāvanu?

-     Jā, sacīja Frenks, nav iespējams iedomāties, kam citam vēl viņam vajadzētu tik.

lielas summas. Zinu, ka viņš zaudēja darbu kādu laiciņu pēc tam, kad Sarona aizgāja, taču viņš drīz atrada citu darbu auto lietās viņš ir ģēnijs

-     un tagad viņam bija jāuztur tikai sevi, tāpēc viņa stāvoklis nevarēja būt diez cik spiedīgs.

-     Patiesību sakot, teica Debija, es nejustos īpaši pārsteigta, ja viņa beigās aizietu atpakaļ. Īstenībā Džefs necik labi Šaronu nepazina. Nedomāju vis, ka viņš būtu Šaronu redzējis pēc viņas šķiršanās no Stīva. Un ari ar Stīvu Džefs netikās pārāk bieži, tāpēc Stīvam varēja diezgan viegli izdoties apmuļķot savu dvīņubrāli, liekot viņam ticēt, ka nemaz nevēlas dabūt sievu atpakaļ.

-     Redziet, Stīvs droši vien negribēja, lai brālis zinātu, kā viņš īstenībā jutās, Frenks sacīja, viņš allaž Džefa priekšā mazliet tēloja, cerēdams, ka Džefs neko nenojautīs.

-    Viņš bija skaudīgs, patiešām, sacīja Debija.

-    Nespēja tikt pāri domai, ka tad, ja adoptēts būtu viņš, viņam tiktu greznā māja un greznais auto. Ikreiz, kad Stīvs ciemojās pie Džefa, viņš atgriezās sliktā omā… Jums vajadzēja dzirdēt, kā viņš to Džefu apsmēja! To Stīvs pieprata labi, kas ir, tas ir, un prata lieliski izsmīdināt, ja vien vēlējās.

-    Tātad jūs ar Stīvu tikāties bieži?

-     Jā, kā jau es teicu, mēs ar Šaronu esam senas draudzenes. Mums likās dabiski visiem četriem pavadīt laiku kopā. Ne jau tā, ka Stīvs būtu kāds uzmanīgais. Visu laiku apcēlās. Stīvs vienmēr cilvēkus kaitināja. It kā tā būtu kāda spēle…

-    Jūs domājat, ka tas bija tīšām?

Debija sarauca pieri.

-     Nudien, nezinu. Izklausījās tā, it kā viņš vienkārši nespētu šai tieksmei pretoties.

-    Kā viņš satika ar otru pusbrāli?

-    Krišu? Frenks paraustīja plecus. Tā-ā.

-    Ak, beidz taču, Frenk! Viņš izveda Krišu un Klēru no pacietības tā bija, ja jūs to jautājat man, teica Debija. īstenībā es uzskrēju virsū Krišam pilsētā, pirmdienas pēcpusdienā. Viņš vēl joprojām bija sapiktojies par kaut ko tādu, kas noticis iepriekšējā vakarā. Pie viņiem ar Klēru bija ieradušies vakariņās daži kaimiņi, bet ielauzies Stīvs piedzēries līdz nemaņai, apvēmis visu paklāju viesu acu priekšā, kamēr viņi ēduši…

"Tāds manevrs gan nevarēja būt aprēķināts, lai noskaņotu kādu sev par labu," Tenets domāja. Spriežot pēc kokainās izteiksmes Lainhema sejā, viņš domāja apmēram to pašu.

-    Tā, es domāju, ka šimbrīžam pietiks, mister Mej. Es vēlētos, lai jūs tagad kaut ko izdarāt. Es gribu, lai jūs apsēstos un uzrakstīu detalizētu laika pavadīšanas tabulu vakarvakarā pēc televīzijas programmas, līdz tam laikam, kad jūs atveda mājās kopā ar krogu nosaukumiem un personu vārdiem, kuras jūs atceraties. Atnesiet sarakstu uz iecirkni, un mēs tad pieņemsim arī jūsu formālo liecību.

-    Tātad jūs negribat viņu arestēt? Debijas seja pēkšņi sāka starot cerībā.

-     Es nevienu netaisos arestēt, kamēr manā rīcībā nebūs pietiekamu pierādījumu par viņa vainu. Ak, jā, ir vēl kaut kas, mister Mej…

-     Jā? atvieglojuma sajūta bija radījusi Frenkā vēlēšanos sadarboties.

-    Kā sauc to vīrieti, kuru Stīvs iznesa cauri ar to televizoru… Vai jūs zināt viņa vārdu?

Frenks saviebās.

-     Kūpers. Martins Kūpers. Dzīvo Oršāru namā. Domāju, tas ir Plamtrīroudā.

-    Paldies.

-     Inspektor…? Debijas seja, tāpat kā viņas vira seja, apmācās, pieminot incidentu, kuram bija tādas graujošas sekas. Nav nekādu cerību, ka Frenks varētu savākt trīssimt mārciņas, lai samaksātu zaudējumus, to taču no viņa nevar prasīt, ko?

-     Šobrīd nedomāju vis, ka tas būtu jādara tas ir, ja jūsu vīrs tiešām neko par šādu darījumu nezināja.

Frenks sparīgi pakratīja galvu.

-     Tādā gadījumā es jūsu vietā par to neuztrauktos. Tas darījums notika starp Stīvu un Kūperu. Tā nav jūsu problēma.

Ārā gaiss bija spirdzinošs, un no augstajiem, sadriskātajiem mākoņiem rēgojās kautrīgs mēness.

-     Izskatās, ka beidzot viss būs noskaidrots, Tenets sacīja. Pēkšņi viņš jutās noguris. Viņa smadzenes, kurām šobrīd nevajadzēja analizēt, formulēt, novērtēt, šķita nolēmušas atpūsties, un mugura, kas allaž bija gatava iesāpēties, kad viņš bija piekusis, nelāgi smeldza. Vakarā darāmais klājās viņa priekšā nebeidzamā klājienā Kriša Meja iztaujāšana, atgriešanās darbā, visu to atskaišu pārlūkošana, kuras pa šo laiku varēja būt ienākušas, un ari savējās uzrakstīšana… Vajadzēja taisīt pārtraukumu Tenets nolēma ja gribēja to visu nosvērti paveikt.

-      Pff, izdvesa Lainhems, kad abi bija iekāpuši automašīnā. Viņš ostīja sava mēteļa piedurkni. Es smirdu pēc hamburgeriem… Vai jūs domājat, ka Longs ap pusdeviņiem, kad Frenks tur nokļuva, bija jau miris?

-     Iespējams tā izklausījās. Taču varēja būt tā, kā viņš domāja Longs varēja būt izgājis.

-     Taču viņu redzēja izejam agrāk sešos četrdesmit piecās… Domāju, ka Longs varēja iziet un atkal ienākt.

-    Ja tas patiešām nebija Džefs.

Lainhems kādu bridi cieta klusu un pēc tam sacīja:

-    Es nezinu, kā likās jums, bet man šķita, ka šajā ģimenē bikses valkā Frenka sieva… Viņa uzvedas ļoti aizbildnieciski, vai ne? Varu derēt, ka Debija bija saniknota, kad Frenks pārnāca un pateica, ka Stīva dēļ zaudējis darbu. Es saku to negribīgi, ser, bet man ienāca prātā…

-     Jā, tas ienāca prātā ari man… Tāpēc es mēģināju noskaidrot, ko viņa darīja vakarvakarā.

-    Gulēšana gultā gan nav īstens alibi, vai ne? Vai jums šķiet, ka viņa varētu izlavīties laukā tā, lai neviens to nemanītu?

-     Domāju, ka tas ir iespējams. Labāk pārbaudīsim. No šejienes līdz Hamiltonroudai ir tikai piecpadsmit minūšu gājiens. Un, kā es iedomājos, viņa ir apņēmības pilna. Ir grūti neievērot faktu, ka Debija ir stāvoklī, bet tur kaut kas nav kārtībā.

-     Toksikoze, ja tā paskatās, Lainhems sacīja. Vai ievērojāt, kāda viņai seja un kājas?

-    Tieši tā. Kaut kāds iekšējs tabū man saka nē, sieviete šādā stāvoklī nevarēja izdarīt slepkavību.

-     Bet jums šķiet, ka Debija Meja ir uz to spējīga?

-     Noteikti ne jau uz aukstasinīgu, aprēķinātu slepkavību. Bet es varu iedomāties viņu nolemjam vest Stīvu pie prāta un iekraujam viņam pa galvu, ja vienīgā reakcija uz pārmetumiem būtu izsmiekls. Vai varbūt Debija varēja nolemt Frenkam sekot, jo domāja, ka viņš nebūtu Stīvam pretinieks, ja nonāktu līdz kautiņam. Ja Frenka stāsts ir patiess un, viņam ienākot, Stīvs patiešām bija izgājis, Debija varēja ierasties pie Stīva labu laiku pēc tam kad Frenks jau bija projām. Skaidra lieta, un tad Stīvs jau varēja būt atgriezies no turienes, kurp viņš bija aizgājis.

-      Kā rādās, viņš vakarvakarā visu laiku skraidījis iekšā un ārā, Lainhems iebilda.

-    Es zinu… Klausieties, Maik, es nezinu, kā ir ar jums, bet es esmu nonācis tādā stadijā, ka nevaru vairs reāli domāt. Es gribētu izrunāties ar Krišu Meju vēl šovakar, bet domāju, ka labāk būs, ja taisīsim pārtraukumu iegriezīsimies mājās paēst vakariņas un izvaicāsim viņu vēlāk.

-     Tas man der. Luīze gatavo gaļas un nieru pīrāgu… Es aizvedīšu jūs mājās un vēlāk atkal piebraukšu jums pakaļ, labi?

-     Paldies. Varat piezvanīt Krišam Mējam, lai pārliecinātos, ka viņš ir mājās. Paskatīsimies tagad ir bez ceturkšņa septiņi… Sarunājiet uz pusdeviņiem, ja varat.

Lainhems iedarbināja auto un šāvās uz priekšu.

-    Luīze neticēs savām acīm, viņš noteica.

Tiklīdz Tenets bija iegājis virtuvē, viņš noprata, ka nupat kaut kas nav labi. Džouna apsveicinoties pasmaidīja, atbildēdama viņa skūpstam, kā parasti, bet pēc četrpadsmit laulībā pavadītiem gadiem viņš nevarēja maldīties. Tagad Tenets jau spēja uztvert sievas vissīkākās garastāvokļu nianses. Džouna bija par kaut ko nopietni nobažījusies.

-    Kas noticis?

Sieva aizgrieza prom seju. Tobrīd viņa stampāja kartupeļus, pievienodama margarīnu un šķipsniņu maltu melno piparu, iekams uzlikt atkal katliņam vāku, un tikai tad pagriezās pret vīru.

-     Pie visa vainīgs Bens. Es pārnācu mazliet paagrāk, un Bridžita sacīja, ka viņš esot pie Toma, un es devos viņam pakaļ. Nodomāju, ka dēlam pienācis laiks ķerties pie mājas darbiem. Mārdžorijas nebija mājās, un puikas kāds pusducis skatījās video. Viņa apklusa. "Drillerkilleru".

-   Nē! Tenets bija redzējis filmas fragmentus, un tie viņam sabojāja dūšu. Viņam, savu darbu darot, nācās saskarties ar visādām nelāgām un atbaidošām parādībām, taču tik sadistisku un šķebinošu materiālu kā šis spēja radīt, viņaprāt, tikai samaitātākie modernā laikmeta prāti.

-     Jā. Neticēju savām acīm. Biju pārskaitusies, kā jau tu pats vari iedomāties. Es tiešām nolasīju viņiem morāli par tādu izrīcību, liku izslēgt un atdot kaseti man. Viņa pasniedzās, paņēma no plaukta kaseti un parādīja to vīram.

-     Laimīgā kārtā viņi bija paguvuši noskatīties tikai kādas piecas minūtes. Nevaru iedomāties, ko par to sacīs Mārdžorija.

-    Kur viņi to dabūja?

-      Kāds no vecāko klašu zēniem skolā izīrē kaseti un tā pelnās… ak vai, Luk, ko lai tagad darām? Nespēju noticēt, ka Bens varētu vēlēties ko tādu redzēt.

-    Ko viņš par to saka?

Džouna paraustīja plecus.

-      Viņš nav zinājis, par ko tur būs… Visi to skatoties…

-    Kur viņš ir?

-    Savā istabā.

-              Labi. Dod to man! Tenets pagriezās un devās augšā pa kāpnēm nogurums bija aizmirsies, emocijas virda mutuļiem vien: sašutums tāpēc, ka Bens var piedalīties tādā nelāgā pasākumā, bailes par to, ka dēla prātus jau varēja būt apmājusi šī negantība, un izmisums, kuru pazīst visi vecāki, kuri mēģina turēt bērnus patālāk no nelāgo ietekmju vējiem, kas svilpo gar ausīm mūsdienu sabiedrībai. Beigu beigās uzmācās arī dusmas par to, ka Bens neņēma viņa brīdinājumus vērā, neuzklausīja nesaprotošo senioru, kas jau bija to paredzējis, un galu galā arī dusmas pašam uz sevi. Kur Tenets bija pielaidis kļūdu? Kaut kur taču sākās tā robeža, aiz kuras viņš bija pametis novārtā savus bērnus.

Bena istabas durvis bija ciet. Parasti Tenets pieklauvēja un tikai tad gāja iekšā, bet šajā reizē atrāva durvis un iegāja bez klauvējiena.

Bens sēdēja pie galda, kas bija pilns ar grāmatām, viņš šķietami gremdējās mācībās. Tenets pētoši palūkojās apkārt. Viņš pacēla kaseti.

-    Tad ar šo te tu nodarbojies aiz mūsu mugurām?

Bens saviebās.

-   Tātad kas tev sakāms sev par attaisnojumu?

Klusums.

-    Es gaidu.

-Es…

-Jā?

Bens saknieba lūpas, pūlēdamies savaldīties, lai neraudātu.

Ak Dievs, ko lai es daru? Norādi man īsto rīcību, īsto sakāmo… Viens bija skaidrs dusmas viņu ne pie kā nenovedīs, tās var tikai visu iznīcināt. Tenets apsēdās uz gultas malas un atspieda galvu rokās. Viņam nevajadzēja tūlīt doties augšā, bet vispirms apdomāt labāko veidu, kā šo jautājumu risināt.

Klusums.

Tenets tobrīd pacēla acis. Bens sēdēja, truli skatīdamies grīdā. Parasti tik pacietīgais un izturētais tēvs, kas šobrīd zvēroja dusmās, laikam bija viņu gaužām apmulsinājis. Tenets nespēja atcerēties, kad vēl bijis uz dēlu tik sadusmots. Varbūt galu galā tas pat ir labi, ka Bens tagad redz, cik ļoti šis incidents viņu aizskāris. Šī doma iedrošināja. Kā labāk izmantot šo situāciju tas bija jautājums.

-            Labi, Ben, vētra garām. Lūkosim to aizmirst. Panāc tuvāk! Tenets papliķēja gultu sev līdzās.

Bens drūmi paklausīja.

-    Un tagad noklausīsimies, ko tu par to saki.

-     Kāda tam jēga? Tev jau viss ir skaidrs, vai ne?

-    Nē, nav vis. Ja būtu, vai tad es sāktu par to izprašņāt tevi?

Bens paraustīja plecus.

-     Tu gribi izskatīties godīgs? Tad jau man jāpiekrīt visam, ko tu nolem.

Trāpījums mērķī. Tenets bija aizkustināts, viņš izjuta reizē gan lepnumu, gan satraukumu. Ja Teneta vienpadsmit gadus vecais dēls bija izrādījis izpratni, tad ņemt to vērā, ar viņu runājot, bija gluži cita lieta. Viņš allaž centās būt godīgs pret bērniem, liekot viņiem izprast savu motivāciju un iemeslu, kāpēc rīkojies tā vai citādi. Tagad viņa audzināšana nesa augļus.

-    Zināmā mērā tev taisnība. Bet tā gluži nav, ka es tikai gribu izskatīties godīgs. Es gribu būt godīgs. Vai tu man tici?

Bens pirmoreiz tieši paskatījās Tenetam acīs, pētīdams viņa seju. Galu galā viņš pamāja.

-      Labi. Tad turpini un pastāsti, kā tas viss sanāca!

-      Tur nekā daudz nav ko stāstīt. Viens no vecākajiem puikām piepelnās, iznomādams videofilmas puiku grupiņām, tas viņam ir izdevīgi, un nākamajā dienā filmas atdod nomas punktā. Viņa bizness zeļ un plaukst. Ja vairāki puikas salasās kopā, tad filmas noskatīšanās maksā tikai divdesmit piecus pensus, nevis piecdesmit. Nelaime tā, ka viņš iznomāja arī jaunākiem zēniem videofilmas, kuras pēc likuma viņiem nav ļauts skatīties. "Drillerkillers" ir no tādām filmām.

-    Cik bieži tad arī tu skatījies tādas filmas?

-     Trīs, nē, četras reizes. Bet, Bens steigšus piebilda, tās nebija tādas kā šī.

-    Ko tu ar to domā?

-     Tās bija filmas, par kuru skatīšanos tu nedusmotos. "Zvaigžņu kari"un tamlīdzīgi verķi.

Atvieglojums pāršalca Teneta augumam, atstādams slābumu kājās un tikko manāmu apdullumu, kas īsu mirkli aizmigloja viņa redzi. Viņš atcerējās laiku pirms gada vai diviem, kad kāds no Bena draugiem nomjra, saostījies sintētisku līmi, un Tenets uzzināja, ka viņa dēls šajā izpriecā piedalījies tikai epizodiski.

-     Labi. Tādā gadījumā viss nav tik ļauni, kā mums likās.

Tenets piecēlās un devās pāri istabai pie Bena rakstāmgalda, pārlaizdams acis grāmatām un burtnīcām, pagriezās un uzlūkoja dēlu, kas tagad cerīgi raudzījās viņā.

-    Jautājums ko tagad iesākt? Būšu pret tevi atklāts neesmu pārliecināts, kā to visu labāk nokārtot. Ir vairākas iespējas. Es varētu uzlikt tevi uz ceļa un pamatīgi iekaustīt. Taču tas pēc manis neizskatās, kā jau tev labi zināms. Man nekad nav licies labi kaut ko nokārtot ar spēku… Es varētu tevi sodīt, teiksim, neļaujot ēst vakariņas un liekot agri doties gultā, bet, manuprāt, tas ir pārāk svarīgi, lai to kārtotu tik primitīvā veidā… Vai arī, es teikšu, ja tu tā tērē mūsu doto kabatas naudu un izmanto brīvību, kādu mēs tev dodam, tad mēs varam tev to atņemt un noalgot bērnu pieskatītāju, kas paliktu pie tevis pēc atgriešanās no skolas kamēr kāds no mums pārnāks…

Viņš varēja skaidri nojaust, ka Benu šādas izredzes nebūt neiepriecināja.

-     Bet jāteic godīgi, man nepatīk ari šī ideja, un pateikšu, kāpēc. Tenets atgriezās pie gultas un atkal apsēdās.

-» Redzi, Ben, vienīgais rezultāts, kādu es gribētu panākt, ir tā disciplīna, kas nāk no iekšienes. Tas ir no tavas iekšienes… Šajā lietā mani visvairāk uztrauc tas, ka mēs tev uzticējāmies māte un es un tu šo uzticību pievīli… Ak, es zinu, tu droši vien domā, ka es ceļu briesmīgu troksni par nesvarīgiem sīkumiem, galu galā kas ir viena filma, bet redzi, runa ir par principu… Jā? Ko tu gribēji sacīt?

Bens, kā protestēdams, paraudzījās augšup.

-     Es nezinu, kāpēc tu taisi tādu troksni, patiešām. Es zinu no tā mazā gabaliņa, kuru mēs jau redzējām, ka tas, un viņš norādīja uz kaseti, kura gulēja uz gultas malas starp viņiem abiem, nav tas, ko jūs ar mammu gribētu saprast, bet es netieku gudrs, kas tur tik slikts.

Tenets uzlūkoja kaseti.

-    Netiec gudrs? Labākais, ko es varu izdarīt, ir pateikt, ka mēs, tava māte un es, uzskatām: tādas lietas, un viņš ar nagu piesita kasetei, līdzinās indei. Tā ir lēnas iedarbības inde -

mānīga un, kas vēl ļaunāk, narkotiska kā heroīns vai kokaīns starpība tikai tāda, ka tā apmāj prātu. Viņš nopūtās. Es zinu, daudzi cilvēki mums nepiekritīs, bet vecāki var bērniem dot tikai to, ko viņi uzskata par pareizu, tava māte un es, mēs negribam, lai tavs prāts būtu kā atvērta kanalizācijas caurule, un tā noteikti notiktu, ja tu ņemtu pretī tādus draņķus kā šis. Tas process, vai zini, ir neatgriezenisks. Ja reiz tās nejēdzības iekļūst galvā, tad tās tur arī paliek. Un, lai kā tevi smīdinātu šī ideja, tās tomēr sāks iespaidot tavu uzvedību. Es personīgi ticu tam, ka liela daļa no trulās vardarbības, kuru mēs šodien tik bieži redzam kad dara pāri vājākajam, vecajam un kroplajam ir cēlusies no bērnu samaitātajiem prātiem, skatoties tādus draņķus. Vai tagad tu saproti, kāpēc es par to taisu tādu troksni?

Bens kādu mirkli sēdēja un pārdomāja.

-    Domāju, ka jā, viņš beidzot negribīgi sacīja.

Tenets piecēlās.

-    Labi, es domāju, tagad beigsim par to. Vakariņas ir gandrīz gatavas, un pēc tam es gribētu, lai tu klusībā pārdomā visu, ko tev teicu, parunāsimies par to citreiz. Kārtībā?

Lejā Džouna vīru nepacietīgi gaidīja.

-    Kā ir?

Tenets savieba grimasi.

-    Es nedomāju, ka noticis kāds liels ļaunums. Šī ir pirmā reize, kad. viņš kaut ko tādu skatās, un es domāju, ka man izdevās viņu pārliecināt par to, ka tās nav nekādas slavējamas nodarbības…

-     Paldies Dievam… Es domāju, ka šī problēma, viņam topot vecākam, kļūs grūtāk un grūtāk risināma.

Tenets aplika rokas viņai apkārt.

-     Mēs varam tikai kūņoties no reizes līdz reizei un cerēt uz to labāko, viņš smaidīdams sacīja.

Džouna atspieda galvu pret vīra plecu.

-    Ak, Luk, es jūtos tik vainīga.

Viņš atliecās mazliet atpakaļ, lai palūkotos sievai sejā.

-     Tu jūties. Kāpēc?

-     Ja es nebūtu atsākusi strādāt… Tad katru pēcpusdienu būtu mājās, sagaidītu bērnus no skolas. Es reizēm domāju ko, pie velna, es daru! Es taču lielākoties strādāju ar cilvēkiem, kuru audzināšanu vecāki šādā vai tādā veidā atstājuši novārtā, un te nu es esmu, darot ar saviem bērniem to pašu.

Smalkā balstiņa Teneta būtnes dziļumos sacīja: "Viņai taisnība, tu taču to zini. Tu taču visu laiku tā domāji."

-     Nonsenss, Tenets sacīja ar tādu pārliecību, kādu vien spēja ielikt savos vārdos. Tu pārspīlē. Tu taču ļoti labi zini, ka mūsu bērni nemaz nav pamesti novārtā un tagad ir lieli diezgan, lai būtu par sevi atbildīgi, ja viņus atstāj vienus uz stundiņu vakarā neiekuldamies ķezā.

Taču sieva pārāk labi viņu pazina.

-     Te nav runa par pārspīlējumiem, Luk. Lai ko tu saki, es zinu, ka pie sevis tu esi vienisprātis ar mani. Tu nekad neesi gribējis, lai es atsāku strādāt, vai ne?

-     Dārgumiņ, lūdzu beidz! Nesāksim atkal veco dziesmu. Viņš ielūkojās pulkstenī. Ir jau bez piecām astoņi. Es jau par ilgu ieturu vakariņas un atpūšos mājās. Man žēl to sacīt, bet pēc divdesmit minūtēm Maiks. atbrauks man pakaļ,

jo mums pusdeviņos norunāta tikšanās…

-      Ak vai… Džouna uzreiz pārtapa par rūpīgu, gādīgu sievu, un pēc piecām minūtēm viņi visi jau sēdēja pie vakariņu galda mierpilna vienotas, laimīgas ģimenes sadzīves aina. Tenets jutās atvieglots, redzot, ka šovakar viņam netiks apšaubāmais prieks baudīt cūkgaļas siteni ar piparmētrām, kuru Sīkais izvēlējās savam galvenajam pārbaudījumam. Pirmoreiz tas viņam likās baudāms, otrajā reizē arī. Taču trešajā viņa entuziasms sāka zust, un vēlāk… jā gan, vēlāk tas jau bija izturības jautājums.

Teneta prieks par šīvakara klopsi un sēņu pīrāgu tomēr zuda, kad viņš redzēja Benu tik tikko pieskārāmies ēdienam. Džouna uzmeta skatienu Benam un parādīja Tenetam grimasi, nolaizdama lūpu kaktiņus un paceldama uzacis…

Tenets pašūpoja galvu. Viņš juta, ka Benu šobrīd labāk bija atstāt savā paša ziņā.

-    Vai tev viss ir gatavs sestdienai, Sīkais?

-     Ak, tēt, es gribētu, lai tu mitējies mani tā saukt.

-    Kāpēc? Es vienmēr esmu tevi tā saucis.

-    Tas ir tik bēbiski. Man jau ir trīspadsmit, tēt.

-             Tu esi ļoti veca lēdija, viņš smaidīdams sacīja.

-             Es runāju nopietni. Es gribu, lai tu to izbeidz.

-             Labs ir ja tu tiešām tā vēlies. Taču viņš jutās sapīcis, it kā visbeidzot viņam nāktos teikt ardievas Sīkā bērnībai šā vai tā. Vai viss gatavs?

-    Apmēram ir.

-             Viņa jau ir pārbaudījusi visu reizes sešas, Džouna smaidīdama sacīja.

-             Man jāteic, ka es jutīšos atvieglota, kad atkal būšu saimniece virtuvē.

-             Es ceru, ka tu priecāsies, kad tas viss būs garām, sacīja Tenets.

-             Zināmā mērā, varbūt. Bridžita sarauca pieri. Savā veidā. Tas taču ir tik aizraujoši, ledomāj es tikai, pēc trim dienām viss jau būs galā, vi.; a cerīgi uzlūkoja tēvu. Tu taču atnāksi, vai ne, tēt?

-             Zini, mīļā, es nevaru to pilnīgi droši pateikt. Bet es apsolu, ka darīšu visu, itin visu iespējamo, lai varētu būt.

Bridžita zināja, ko viņš ar to domāja, un apmierināta pamāja.

Tenets mēģināja izskatīties iepriecināts, kad galdā parādījās jau par rituāla priekšmetu kļuvušais citrona putojums.

-Tas izskatās ļoti pievilcīgs, Sī… Bridžit.

-        Tu tā domā? viņa ar sarauktu pieri pavērās uz savu pēdējo eksperimentu dekorēšanā tas bija Kentas ģerboņa atveids, kas attēloja pakaļkājās uzslējušos baltu zirgu.

-         Ak, jā, starp citu, sacīja Džouna, es aizmirsu tev pateikt… Es šodien pilsētā uzskrēju virsū Luīzei.

-        Tā? sacīja Tenets starp diviem kumosiem. Kā viņai klājas?

-        Fiziskā nozīmē ļoti labi. Un mazais ir lielisks.

-Bet?

Džouna aizgrieza prom seju.

-         Viņiem atkal ir problēmas ar vīramāti. Tur kaimiņos pārdos vienu māju un kā tu domā, kas notiek?

-    Ak vai, nē.

Tenets satraucās par Lainhemu. Vecākā misis

Lainhema allaž bija prasīga, paģēroša un jaucās dēla dzīvē. Tikai pirms gada jaunais pāris pārvācās patālāk no tās vietas, kurā riņķoja viņa, un Tenets atcerējās, ka bija domājis cik ilgs laiks paies līdz brīdim, kad vecā kundze tiem sekos?

-     Es nodomāju ja jau viņa līdz šim nav pārvākusies, tad beidzot liks jaunos mierā.

-     Liekas, ka ne. Viņa tikai gaidīja, kamēr atbrīvosies kāda māja tajā apkaimē, lai dotos turp. Tas vēl nav izlemts, taču uz to pusi iet. Un Lainhema māte par savu tagadējo māju nedabūs tik daudz naudas, lai varētu atļauties pirkt jaunu.

-    Kāds varētu viņu no tāda nodoma atrunāt.

-    Cerēsim, ka Lainhemiem paveiksies.

Nošķindēja durvju zvans.

Tenets iebāza mutē pēdējo citrona putojuma karoti un noslaucīja muti.

-    Mai. s jau ir klāt.

XI

Automašīnā Tenets aizdedza savu pīpi. Kārtīgam dūmam nepietika laika, bet tas viņam palīdzētu atslābināties. Lainhems automātiski nolaida loga stiklu. Tenets iedomājās, ka seržants izskatās nomākts. Varbūt Luīze nelika viņam mieru sakarā ar māti. Tenets sajūsminājās par to, kā Lainhems tika galā ar abām sievietēm, kuras abas bija ar raksturu, bet viņš neskauda to akrobātiku, kādu Lainhemam nācās pielietot, lai darītu viņas abas laimīgas. Tenets reizēm brīnījās, kāpēc Lainhems netika izvēlējies sievu ar maigāku, patīkamāku raksturu. Varbūt seržantam bija vajadzīgs šāds ģimenes konflikts. Ja tā, tad viņam šādās reizēs nācās pārdzīvot vairāk nekā pietiekami, redzot to, ka sievas un mātes intereses diametrāli atšķiras.

-    Es ceru, ka tev izdevās sarunāt?

-      Vairāk vai mazāk. Kad es septiņos piezvanīju, Mejs bija izgājis, bet viņa sieva gaidīja viņu jebkurā mirklī pārnākam. Tātad viņš tagad noteikti ir jau mājās.

-    Kāds bija sitenis un nieru pīrāgs?

-     Garšīgs, sacīja Lainhems, taču viņa sajūsma likās radusies ar piespiešanos.

Seržants acīmredzami nebija noskaņots runāties, un viņi līdz Meridjūroudai brauca klusēdami.

Kristofers Mejs dzīvoja lielā privātā īresnamu rajonā, kur jau vairākus gadus notika būvniecība, kas vēl joprojām nebija pabeigta. Kad to uzsāka projektēt, sacēlās liels skandāls, taču projekts tomēr tika īstenots, lai gan līdz pat šim laikam klīda baumas par nopietniem trūkumiem, veselībai kaitīgiem materiāliem un citām nelādzībām. Pat naktī varēja redzēt, ka te pieliktas lielas pūles, lai padarītu šo apkārtni vizuāli patīkamāku. Mājas atšķīrās pēc lieluma un ārējā izskata, tās atradās dažādā attālumā no ielas un bija novietotas dažādi. Šis nams droši vien bija uzcelts viens no pirmajiem; dārzi tam apkārt bija jau iekopti, jaunie kociņi paaugušies.

26. numurs bija no lētākajiem necila un no citām puslīdz nošķirta celtne. Vestibilā un viesistabā dega gaisma, bet pie ārdurvīm kaltas dzelzs laterna apgaismoja nelīdzeni bruģētu celiņu.

Izskatās tā, ka viņš vēl nebūtu pārnācis, ser. Garāžā nav auto.

Gaidot mašīnas īpašnieku, garāžas durvis bija vaļā.

Tenets pret kurpes papēdi izdauzīja savu pīpi.

-    Tas nekas. Es tik un tā gribu parunāt ar viņa sievu.

Meitene, kas atvēra durvis, likās pārliecīgi jauna kā bērns, kas spēlē mājsaimnieci, un šo iespaidu vēl pastiprināja sievietes mati kā Alisei no "Alises Brīnumzemē" tie klājās viņai pār muguru, ierāmēdami mazu, smailu sejiņu.

-    Misis Meja?

Viņa pamāja.

-    Mūsu seržants jums jau zvanīja, lai norunātu tikšanos ar jūsu vīru.

-     Es atvainojos, man žēl, bet vīra vēl nav mājās.

-    Vai jūs viņu gaidāt drīz ierodamies?

-     Jā, Kristoferam jau vajadzēja būt atpakaļ pirms laba laiciņa.

-    Vai drīkstam viņu uzgaidīt?

Viņa svārstījās.

-    Vai jūs varētu uzrādīt man savas apliecības?

-    Protams. Tenets saprata viņas piesardzību un pasniedza misis Mejai savu apliecību.

Misis Meja pacēla to pie gaismas, pamatīgi nopētīja un atdeva atpakaļ. Tik daudzi cilvēki mēdza tai uzmest vien paviršu skatienu.

Viņa plaši atvēra durvis.

-     Ienāciet! Ilgi virs vairs nevar būt projām. Viņš aizbrauca apraudzīt savu māti.

Viņi iegāja siltā, gaišā un krāsainā telpā. Visa labās puses siena bija apgleznota: fonā pletās stilizēta ainava skaidri varēja izšķirt laukus un pakalnus, bet priekšplānā varēja vērot procesiju. "Un kādu procesiju!" Tenets nodomāja. Tur bija cilvēki invalidu ratiņos un uz kruķiem, ar kaklā pakārtām rokām un baltām protēzēm, slimības novājināti ļaudis, kurus no abām pusēm pieturēja līdzcilvēki, mātes, kas nesa sakropļotus bērnus, un vairāki Dauņi stiepa uz priekšu rociņas, kamēr viņu sejās bija saskatāmas priecīgas nojausmas.

Tenets neko nevarēja ar sevi padarīt viņš stāvēja un skatījās arī Lainhemu gleznojums fascinēja gluži tāpat.

Klēra Meja pasmaidīja.

-    Tas ir svētceļojums uz Lurdu, viņa sacīja. Es tur biju pagājušajā gadā nē, ne jau sevis dēļ, bet pavadot slimus bērnus.

-    Vai jūs pati to uzgleznojāt?

Viņa pamāja.

-    Es mācu zīmēšanu.

-     Tas ir… iespaidīgs. Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Viņam būtu gribējies te uzkavēties. Jo ilgāk Tenets lūkojās gleznojumā, jo vairāk tur saskatīja detaļas. Tās bija neticami skaidri pamanāmas lelle bērna rokā, filigrāns krustiņš zelta ķēdītē sievietei ap kaklu, pilnasinīgs vīrs, kas bija pieliecies aizsiet kurpju saiti… un it visur, ikkatrā sejā viena un tā pati cerības izteiksme.

Misis Meja nospieda pogu, un daļa no gleznojuma kļuva par durvīm, kuras veda viesistabā. Tenets negribīgi novērsās no freskas un sekoja viņai.

Istaba bija izklāta ar četrstūrainu krēmkrāsas paklāju, tur atradās melnbalts pārnēsājamais televizors, trīsdesmito gadu stila dīvāniņš un atzveltnes krēsls. Visas šīs mēbeles bija pārklātas ar rupja auduma pārklājiem piena šokolādes krāsā. Aizkari bija skaisti uz krēmkrāsas auduma plūstoši, ar roku zīmēti silueti putni un ēnainas lapotnes brūnos un melnos toņos. Vai arī tas bija misis Mejas darbs? Tenets brīnījās vien.

Viņa pamāja, norādīdama, lai abi apsēžas.

-            Tas, jādomā, ir sakarā ar Stīva nāves gadījumu?

-             Jā. Protams, mums jāaprunājas ar visiem viņa ģimenes locekļiem.

-             Vai jums vēl nav nekādas skaidrības, kas to izdarījis?

-Nē.

-            Tas ir briesmīgi. Misis Meja ar drūmu seju pašūpoja galvu. Kas būtu varējis ko tamlīdzīgu izdarīt?

-            Tieši to arī mēs mēģinām noskaidrot. Vai jūs zināt kādu, kas viņam vēlēja ļaunu?

-    Nē, tādā pakāpē ne. Stīvs bija…

-Jā?

-             Tātad viņam piemita… nelaimīga īpašība cilvēkus satracināt.

-             To mēs saprotam. Tātad jūs domājat, ka misters Longs to nedarīja tīšām?

-    Es nezinu. Vina ar labo roku atšķīra vienu matu šķipsnu un sāka to tīt ap pirkstu. Nekādi nevaru saprast. Reizēm es domāju jā, viņš to darīja tīšām, taču kādā citā reizē man likās Stīvs vienkārši netika ar. sevi galā.

-    Vai misters Longs jums patika?

Viņa šaubījās.

-      Domāju, ka būs godīgāk, ja teikšu, ka man bija viņa žēl.

-    Tā? Un kāpēc gan?

-      Stīvam nekad nekur neveicās. Agrāk vai vēlāk vienmēr viss sagāja šķērsām.

-    Piemēram viņa laulība?

-       Jā. Tas ir tipisks piemērs. Viņš Šaronu tiešām mīlēja, esmu par to pārliecināta, un tomēr viņš nespēja nerīkoties tā, lai nenoskaņotu sievu pret sevi. Galu galā Sarona vairs nespēja to paciest un aizgāja.

-    Vai viņš cerēja sievu atgūt?

-      Jā gan, par to es esmu pārliecināta. Vai Sarona beigu beigās būtu piekāpusies un atgriezusies tas jau ir cits jautājums. Un tomēr viņa vīru mīlēja… Es tiešām nezinu. Varbūt tas būtu atkarīgs no viņa spējas Šaronai iestāstīt, ka tagad viņu starpā viss būs citādi.

-      Vai jūs domājat, ka tas būtu iespējams? Vai ticat, ka misters Longs spētu mainīties līdz tādai pakāpei?

-             Es nezinu. Es tiešām nezinu. Bez tam vēl bija ari Aivors, Saronas draugs. Viņš pret Saronu izturējās ļoti pavēloši. Stīvs svētdien bija te iegriezies, viņš bija briesmīgā stāvoklī. Man sametās viņa žēl. Tā bija Stīva dzimšanas diena, viņš devās sievu apciemot, un Aivors izmeta viņu ārā.

-    Jā, mēs to dzirdējām. Kā es dzirdēju, viņš arī te sarīkoja scēnu.

-    Kas jums to teica…? Viņa paraustīja plecus. Kāpēc par to runāt? Jā, tas ir tiesa.

-    Jūsu vīrs droši vien par to ļoti sadusmojās.

Viņa palūkojās lejup, novērsdama acis, un

atkal paraustīja plecus.

-    Viņš jau ir pie tā pieradis.

-     Jūs gribat sacīt, ka Stīvam bija paradums apgrūtināt jūsu vīru?

-    Nezināju, ka manis teiktais izklausījās tā… Šā vai tā, Kristofers vienmēr izturējās pret Stīvu ļoti labi.

-    Vai tam bija kāds īpašs iemesls?

-     Nav nekāda iemesla to slēpt. Jūs tik un tā agrāk vai vēlāk dabūtu zināt, ja ar kādu aprunātos tāpat kā ar mani… Man jāteic, ka es neesmu īpaši pieķērusies savai vīramātei, pat ja mans virs būtu… Patiesība ir tada, ka pret Stīvu kopš bērnības slikti izturējās.

-Kas?

-     Viņa patēvs mans vīratēvs. Es par to neko daudz nezinu, bet zinu, ka iejaucās nepilngadīgo inspekcija un bija visādas nepatikšanas.

-    Un abi pārējie puiši? Frenks un jūsu vīrs?

-      Ak, nē, viņi satika labi. Tikai Stīvs… Redziet, mans vīrs Stīvu allaž aizstāvēja.

Tātad šī informācija tika sniegta, lai parādītu viņas vīru labākā gaismā. Taču Tenetu tā nepārliecināja. Līdzjūtība tas izklausījās ļoti jauki, tomēr bija pārāk plāns apsegs, lai nosegtu to, kas atradās apakšā.

-     Tātad Stīvs nāca pie jūsu vīra, kad viņam vajadzēja mierinājuma?

-Jā.

Ko viņa slēpa? Tenets netika gudrs. Visu laiku viņam bija tāda sajūta, ka misis Meja runā pilnīgi atklāti, vienīgi dažās pēdējās minūtēs…

-      Un svētdienas vakarā jūs Stīvu redzējāt pēdējo reizi?

Viņa pielēca no krēsla, it kā būtu applaucējusies.

-    Tur nāk mans vīrs.

Kad viņa bija izsteigusies no istabas, Tenets un Lainhems saskatījās, uzacis saraukuši. Kāpēc Teneta pēdējam jautājumam sekoja tāda reakcija? Tas noteikti bija misis Meju pārsteidzis nesagatavotu. Klēra Meja bija sapratusi, ka nāksies noskaidrot, kad viņa pēdējoreiz redzējusi vīrabrāli.

Kad Meju laulātais pāris kopā ienāca istabā, inspektors un seržants piecēlās. Klēra Meja nervozi smaidīja tikai ar lūpu kaktiņiem.

-     Mans vīrs, inspektor. Kris, tas ir inspektors Tenets un seržants…

-     Lainhems. Lainhems bija pieradis pie tā, ka cilvēki aizmirsa viņa uzvārdu. Visi apsēdās, un Tenets zaudēja vairākas minūtes, teikdams ievadrunu un pētīdams Stīvena Longa vecāko pusbrāli.

Kristofers Mejs bija tikpat garš augumā, kā viņa brālis Frenks, tikai tievāks, gandrīz vai izdilis. Viņam bija tāda gara vīrieša iznešanās, kas nelepojas ar savu augumu,» <ņš bija stūrains līks deguns, augsta un kaulaina piere, asi ceļgali un elkoņi. "Ja Meja daba ir tikpat stūraina, kā viņa augums," Tenets domāja, "tad viņš noteikti nav tā persona, ar kuru var ērti sadzīvot." Viņa sieva kā Tenets manīja slepus vīru vēroja. No kā Klēra baidījās?

-    Jūsu sieva mums teica, ka jūs allaž ļoti labi sadzīvojāt ar Stīvu ceru, ka jūs neiebildīsiet, ja saukšu visus kristītos vārdos, jo jūsu ģimenē attiecības ir tādas sarežģītas…

-     Nebūt nē… Mēs diezgan labi saprotamies, man liekas.

-    Viņa sacīja… Nē, tas bija māns. Ja ticētu Stīva dvīņubrālim, tad tieši Kristofers allaž bija mātes mīlulis. … ka Stīvam bijusi grūta bērnība-jo jūsu tēvs pret viņu bargi izturējies.

Kristofers uzmeta sievai žiglu skatu. "Kas tev tur ko sacīt?" Viņa tik tikko manāmi atrāvās atpakaļ.

Vai vīrs viņu terorizēja? Tenets par to šaubījās. Vai varbūt vienkārši vīrs, kas bija izsities uz augšu, atbrīvodamies no nelabvēlīgās ģimenes, un dabūjis atbildīgu darbu vietējā vidusskolā, nevēlējā« Ucerēties savu necilo izcelša-

_ r»

nos. Varbūt te bija pat abi šie faktori…

-    Patēvi bieži vien neatrod pieeju pabērniem.

Apspriežot šo tēmu, Tenets negatavojās zaudēt laiku, lai no viņa ko izdabūtu. Bija taču pieejami ari citi ziņu iegūšanas avoti.

-      Vai jums šķiet, ka šī iemesla dēļ Stīvs juta īpašu greizsirdību pret savu dvīņubrāli?

-    Kā jūs to domājat?

-     Tā es domāju, salīdzinot viņu pozīcijas Džefa audžuvecāki droši vien bija viņam ļoti pieķērušies, un kopš audžumātes otrajām precībām viņš bija arī labi nodrošināts. Kaut vai tas viņa auto…

-    Jā, būtu gluži dabiski, ja Stīvs būtu nedaudz skaudīgs. Vai tad jūs viņa vietā neskaustu?

-    Droši vien skaustu. Kā uz to reaģēja Džefs?

Kristofers paraustīja plecus.

-      Protams, mēģināja nepievērst tam uzmanību. Viņš vienmēr izturējās pret Stīvu kā pret līdzīgu. Lai gan tas nedod pamatu apgalvot, ka viņi tiešām bija līdzīgi.

-      Stīvs reizumis mēdza par to pasmieties, Klēra sacīja. Taču nevar teikt, ka viņš tiešām būtu tur saskatījis ko smieklīgu. Es teikšu, ka jums taisnība viņš to uzskatīja par netaisnību, tas ir saprotams.

-    Taču ar visu to, šķiet, brāļi sapratās labi. Cik noprotu, viņi laiku pa laikam mēdza tikties.

Klēra pamāja.

-     Tā parasti bija Džefa iniciatīva. Domāju, ka viņš vienmēr jutās vainīgs par abu nevienlīdzīgo situāciju.

-     Taču tās visas ir tikai runas, sacīja Kristofers. Pēc audžumātes nāves es neesmu manījis, ka viņš būtu ticis pie kādiem labumiem.

-      Es pat domāju, ka viņš nekādu naudu vēl nav saņēmis, Klēra noteikti sacīja. Mantojuma leģitimācija allaž velkas ļoti ilgi.

-      Ak, runājot par Stīvu, tas viss ir par vēlu, vai tad nē? sacīja viņas dzīvesbiedrs.

Vīra naidīgums bija Klēru aizvainojis. Tenets būtu varējis saderēt, ka sievai negāja pie sirds loma, kādu vīrs tai atvēlēja un vilšanās sajūta neatstājās.

-Šā vai tā, sacīja Kristofers, es neesmu pārliecināts, ka tas viss ir būtiski.

-      Nekad nevar zināt, kura informācija ir būtiska un kura nav, Tenets sacīja. Taču, atgriežoties pie jau iegūtajām ziņām… cik noprotu, Stīvs bija te iegriezies svētdienas vakarā un sarīkoja nepatīkamu scēnu.

-     Kas jums to teica? Kristofers noprasīja, uzmezdams apsūdzošu skatienu sievai.

-     Tā nebija misis Meja, es jums galvoju, sacīja Tenets.

-     Tātad Debija, Mejs secināja. Man gan šķiet, ka es viņai to netiku teicis… Mans Dievs, vai nav iespējams apspriest ģimenes darīšanas tā, lai par tām nerunātu visā pilsētā…

-     Spriežot pēc visa, ko mēs zinām, Tenets ledainā balsī sacīja, šī slepkavība var izrādīties ģimenes lieta. Lielākā daļa slepkavību ir tādas precīzāk sakot sešdesmit procenti.

-    Vai jūs gribat sacīt…

-     Es neko negribu sacīt. Tikai mēģinu iegūt informāciju, no kuras lielākā daļa par to esmu pārliecināts var izrādīties pilnīgi nevajadzīga, bet kāda daļa ļoti vajadzīga… Nevaru iedomāties, ka Stīva uzvedība svētdienas vakarā varētu jums sagādāt prieku.

-     Vai jums sagādātu? Meja nāsis iepletās aizturētās dusmās.

-      Varbūt arī nē. Bet ne jau tas ir svarīgi. Svarīgi ir tas, ka jūsu brālis, atvainojiet, pusbrālis, Tenets pārlaboja paša teikto, kad. Mejs atvēra muti, lai iebilstu, ir nogalināts, un es mēģinu noskaidrot, kāpēc.

-    Jūs taču negribat apgalvot, ka es esmu viņu nogalinājis tāpēc, ka viņš te sabiedrībā nelāgi uzvedās?

-     Kad jūs Stīvu pēdējo reizi redzējāt, mister Mej?

Kādu mirkli valdīja mulsuma pilns klusums. Tenetam palika iespaids, ka laulātais pāris tikai ar milzīgu paškontroli noturējās, nesaskatījies, lai mēmi konsultētos.

-    Tātad?

Mejs lēni izelpoja, pēc tam apsēdās atpakaļ krēslā, rezignēti paraustīdams plecus. Tagad viņš uzlūkoja sievu, un abu sejas izteiksmes atklāja itin visu. "Mums viņam tas jāsaka."

-    Domāju, ka jūs tik un tā to uzzinātu agrāk vai vēlāk, sacīja Mejs. Mēs viņu redzējām vakarvakarā.

XII

Tātad viņiem beidzot izdosies kaut ko uzzināt par Stīvena Longa vakarvakara aktivitātēm. Tenets pūlējās neizrādīt savu apmierinājumu, lai tas neparādītos viņa sejā. Tā vietā inspektors nepiespiesti atlaidās krēslā, it kā atvilkdams elpu.

-    Cikos tas bija?

-     Ap septiņiem. Vai ne? Mejs uzlūkoja sievu, gribēdams saņemt apstiprinājumu, un viņa pamāja.

-    Pastāstiet man par to!

-    Nekā daudz nav, ko stāstīt.

Tā acīmredzami nebija patiesība. Meja atmiņā bija saglabājies kas nepatīkams. Viņa lūpas sakniebās, nāsis iepletās un nobālēja, acīs varēja saskatīt dusmas.

-    Un tomēr…

Mejs paraustīja plecus.

-     Kā jau jums zināms, viņš sarīkoja scēnu. Ārā.

-    Ārā.

Tad tāpēc Mejs un viņa sieva negribēja atzīties, ka Stīvu vakar redzējuši. Bija skaidri redzams, ka Mejs nolēmis vispirms celt priekšā savu versiju, iekams Tenets dzirdējis kādu citu no kaimiņiem.

-             Es pateicu gluži skaidri, ka pēc tā ļembasta svētdienas vakarā mēs viņu te vairs nekad negribam redzēt.

-    Tātad jūs atteicāties laist viņu iekšā?

-     Jā. Mejs likās sadrūmis, tomēr izaicinošs. Man reiz bija diezgan, jo viņš bija apkaunojis mūs draugu priekšā. Svētdien bija pēdējais piliens.

-       Kopš Šarona viņu pameta, ar viņu bija aizvien ļaunāk un ļaunāk, sacīja Meja kundze, kā allaž lūkodama parādīt vīru, cik vien iespējams, labākā gaismā. Dažas viņa izdarības bija diezgan briesmīgas. Viņš pat ieradās skolā…

-      Inspektors nav par to neko prasījis, Mejs noskaldīja.

-     Tā bet es gribu zināt. Esmu ieinteresēts dzirdēt it visu, kas man palīdzētu labāk izprast Stīvu.

Mejs uzmeta sievai ātru skatienu. "Tagad paskaties, ko tu esi savārījusi!"

-     Mana sieva, viņš piespiesti sacīja, apvaldīdams aizkaitinājumu, runā par otru gadījumu, kad Stīvs bija pārāk daudz iedzēris. Viņš aizvizinājās uz skolu, nokaitināja sekretāri un apkaunoja mani klases priekšā, trīsdesmit četru skolnieku klātbūtnē.

-     Tas jums noteikti bija ļoti nepatīkami. -

Teneta balsi varēja manīt patiesu līdzjūtību. Jebkurš skolotājs uzskatītu šādu situāciju par apkaunojošu. Un turklāt Mējam viņa autoritāte nozīmēja tik daudz. Tenets jau sāka prātot, vai atkārtoti apkaunojumi šo cilvēku tiešām nevarēja novest līdz vardarbībai.

Meja aprautie, ciniskie smiekli atgādināja rējienu.

Nepatīkami! Tas ir visai nepilnīgs novērtējums! Tā vai citādi kā jau teicu, svētdien bija pēdējais piliens tā es nolēmu. Stīvs tālāk varēja meklēt morālisku atbalstu citur.

Tenets netika gudrs, vai šis morāliskais atbalsts, par kuru bija runājuši Mejs un viņa sieva, bija īsts vai iedomāts. To bija grūti pateikt. Ja tā apdomāja, tad nebūtu viegli sameklēt neatbilstošāku personu, kam lūgt padomu. Taču pat stūrainākie cilvēki ir spējīgi uz līdzjūtību, īpaši jau pret tiem, kuri vēl vieglāk ievainojami nekā paši. Un, iespējams ja Stīvs nebūtu uzvedies tik neciešami, tik neizturami… Jā, tā bija gan. Tenets jutās tā, it kā būtu uztaustījis ceļu pie svarīgākā, kas raksturoja mirušo. Stīvs bija izmisis…

Inspektors apzinājās, ka klusums kļuvis pārāk nomācošs un visi viņu nogaidoši uzlūko. Tenetam tikai ar grūtībām izdevās sakopot domas, lai atgrieztos pie Meja sacītā.

-      Vai tad Stīvs vakarvakarā bija ieradies tāpēc? Pēc morālā atbalsta?

Mejs paraustīja plecus.

-    Iespējams. Pieņemsim, ka viņš nāca atvainoties.

-    Par uzvedību svētdien?

-     Jā. Nelaimīgā kārtā pagātnes pieredze rāda, ka viņa nožēla turpinātos tikai līdz nākamajai reizei, kad viņam savajadzēsies izrādīties. Tad nu es Stīvam teicu, ka šoreiz tiešām domāju tā, kā paziņoju. Un lai viņš te nekad vairs nerādās.

-     Savajadzēsies, Tenets nomurmināja. Jūs teicāt: "Nākamajai reizei, kad viņam savajadzēsies izrādīties…" Vai jūs tiešām tā domājāt?

Mejs likās šaubāmies. Viņa seja atmaiga, un īsu mirkli Tenets skatīja to jaunekli, kuru bija iemīlējusi Meja sieva.

-     Jā, viņš lēnām sacīja. Ja Stīvs bija aizvainots vai norūpējies, viņš parasti mēģināja pārvērst to visu jokā. Sāka staigāt apkārt, smīdinādams cilvēkus…

-    Tādā veidā Stīvs tika galā ar sāpēm.

-             Jā… Bet pēdējā laikā viņš allaž šāva pār mēru. Tas vairs nebija smieklīgi. Tas, kā Stīvs to darīja, bija galīgi greizi. Viņš gribēja mazliet iedzert, lai sevi iedrošinātu, kļūtu mazliet jautrāks un uzlabotu omu, taču tas laikam nelīdzēja, un viss beidzās ar to, ka viņš iedzēra pārāk daudz…

-    Vai misters Longs dzēra visu laiku?

-      Ak, nē, saprotiet mani pareizi! Stīvs dzēra tikai šad un tad kad viņu kaut kas nomāca. Svētdien, protams, tas bija Šaronas apmeklējums. Aivors izmeta viņu ārā.

-      Un turklāt tā bija viņa dzimšanas diena, sacīja Klēra Meja. Stīva dzimšanas diena, es gribēju sacīt. Tas bija tik nepatīkami. Jūs taču varat iedomāties, cik nožēlojami Stīvs jutās, viņam tiešām bija grūti tikt pāri. Longs patiesi izrādījās galīgi piedzēries. Pie mums bija uz vakariņām atnākuši daži draugi un viņš…

-     Nav vajadzīgs to pieminēt atkal un atkal, Mejs skarbi sacīja. Lai kā tas bija, šajā reizē viņš gāja par tālu, un es negrasījos savas domas mainīt nevienu mirkli. Ne jau tikai tas, ka es pusbrālim pateicu to, kas uz viņu attiecas. Tā lieta bija darīta. Bet es nodomāju, ka tā Stīvam varētu būt mācība, kas palīdzētu savākties, lai viņš saprastu, ka nevar tā dauzīties apkārt, traucējot citiem cilvēkiem dzīvot, sabojājot it visu un neko par to nemaksājot. Tad, pēc brītiņa, es atmaigu…

Tagad bija par vēlu. Vārdi karājās gaisā tik skaidri, it kā būtu izrunāti.

-    Tātad ko misters Longs vakarvakarā darīja, kad jūs atteicāties laist viņu iekšā?

-     Vispirms neņēma mani nopietni. Pēc tam sāka runāt pretī. Tad es… es aizvēru durvis viņam deguna priekšā… Es tiešām būtu varējis paredzēt, kas notiks tālāk.

-    Un tad misters Longs sarīkoja scēnu?

-    Jā. Mejs bija sakucis krēslā, raukdams pieri, it kā kaut ko meklētu atmiņā. Dauzīja durvis… bļaustījās… spēra pa tām…

-    Un tad jūs durvis atvērāt?

-   Nē, Mejs nošņāca. Kāda jēga būtu to darīt? Viņš jau bija pamodinājis visu ielu, nekas ļaunāks vairs nevarēja notikt… Viņš ālējās, cik spēdams, minūtes desmit un pēc tam devās prom…

-    Vai viņš bija dzēris?

-    Nē, nedomāju vis. Ja ari būtu, tad tas nebija manāms.

-    Kas viņam bija mugurā?

Mejs sarauca pieri.

-    Džinsi un jūrnieka jaka tā viņš parasti ģērbās.

-    Kurpes?

-             Neievēroju. Droši vien tās pašas apdilušās sporta kurpes.

-    Un viņš droši vien atbrauca ar auto.

»

-    Tā man likās.

-    Tas nebija piebraukts pie jūsu mājas?

-             Es neievēroju. Domāju tikai par to, kā ātrāk tikt no viņa vaļā.

-             Vai viņš būtu varējis doties projām, teiksim, desmit vai piecpadsmit minūtes pāri septiņiem?

-    Jā, aptuveni ap to laiku.

-    Ko tad jūs darījāt, kad viņš aizgāja?

-    Kā jūs to domājat?

Gaisā atkal bija jūtams saspringums, un Tenets juta, ka Meju pāris uzmanījās, cenzdamies nelūkoties viens otrā. Vai viņi bija strīdējušies pēc Stīva aiziešanas? Tenets gluži labi varēja iedomāties, kā tas norisinājās. Mejs bija satracināts, saniknots par to kaunu, kuru Stīvs viņiem sagādājis, un sieva varēja viņam nepiekrist, nosodīdama tā izturēšanos pret Stīvu. Varbūt pietika ar niecīgāko sievas pārmetumu,

lai Mejs eksplodētu, iespējams pat dusmās izskrietu no mājas…

-    Vai jūs visu vakaru palikāt mājās?

-     Nē. Patiesībā es devos apraudzīt savu māti.

-    Cikos jūs aizgājāt?

-    Kurp jūs tagad vedināt?

-    Mister Mej, man nebūs jums īpaši jāatgādina, ka šī ir slepkavības izmeklēšana. Tas ir mūsu ikdienišķais darbs mums ir jānoskaidro, ko darījuši visi, kas saistīti ar jūsu pusbrāli. Visi.

Mejs paraustīja plecus.

-    Labi, man nekas nav slēpjams. Izgāju no šejienes ap pusdeviņiem.

Tātad apmēram stundu vēlāk. Ja pēc Stīva aiziešanas arī izcēlās strīds, tas droši vien jau bija izbeigts.

-    Un ap cikiem jūs atkal pārnācāt?

-    Apmēram bez ceturkšņa desmitos.

Tātad Mejs bija projām apmēram stundu piecpadsmit. Pietiekami daudz laika, lai ielūkotos Stīva dzīvokli un pēc tam vai pirms tam pie mātes.

-    Vai jūs bieži apmeklējat savu māti?

Spriežot pēc Džefa sacītā, Kriss bija mātes luteklis. Un tomēr Tenets, kas bija redzējis gan Krišu, gan misis Meju, nekādi nespēja iedomāties, kas viņiem abiem varētu būt kopīgs.

-    Laiku pa laikam. Normālos apstākļos es nedotos turp ik vakaru, bet vakar, protams, es domāju, ka māte varētu būt satriekta, uzzinot par Stīvu.

Tenets nejutās pārliecināts, ka ir dzirdētajam noticējis, taču bija gatavs palaist to gar ausīm.

-    Vakarvakarā… vai jūs pa ceļam iegriezāties arī pie Stīva?

-    Nē! Ne turpceļā, ne atpakaļceļā.

Tenetam bija aizdomas, ka Mejs meloja, taču

viņš nolēma pagaidām atstāt visu, kā ir.

Pirms atgriešanās automašīnā, viņi ar Lainhemu devās katrs uz savu pusi. Abās pusēs kaimiņi apliecināja Meja sacīto Stīvs sacēlis tik lielu troksni, ka visi kaimiņi metušies ārā uz ielas un pie logiem. Lai gan te bija pietiekami daudz vietas, kur novietot auto, neviens neatcerējās redzējis ārā Stīva auto, un viens no viņiem jutās pārliecināts, ka pēc neveiksmīgā uzbrukuma Meju ārdurvīm Stīvs devies projām pa ielu un pēc tam nogriezies ap stūri.

-      Dīvaini, sacīja Tenets, kad Lainhems viņam to atstāstīja. Ja tas bija Stīvs un nevis Džefs, kas redzēts izejam no Stīva dzīvokļa bez ceturkšņa septiņos, tad viņam vajadzēja braukt ar auto, lai septiņos nokļūtu šeit. Ja nu vienīgi viņš būtu braucis ar taksometru. Bet kāpēc lai viņš to darītu, ja ārā stāvēja paša auto?

-      Varbūt tas uz kādu laiku bija izgājis no ierindas?

-      Mašīna taču agrāk strādāja, kad viņš devās apmeklēt Saronu. Vismaz mēs pieņēmām, ka tā bija. Varbūt labāk būs, ja mēs to pārbaudīsim pavaicāsim Saronai.

-      Labi vismaz, ka mēs esam tikuši mazliet tālāk savos meklējumos, noskaidrojot, ko viņš vakar darījis. Es prātoju, kurp viņš devās pēc tam.

-      Varbūt atpakaļ uz māju? Es vis nedomāju, ka Stīvs būtu atstājis dzīvoklī ieslēgtu gaismu un televizoru, kad devās apmeklēt Krišu Meju. Tādā gadījumā viņš noteikti braucis atpakaļ tāpēc, ka viņi abi taču bija tur, kad pusdeviņos ieradās Frenks. Lai gan es domāju, ka mēs neko nevaram pieņemt par pareizu. Labāk pār

baudīsim, izprašņājot kaimiņus. Un vēl kas… Es neatceros dzīvoklī redzējis jūrnieka jaku.

-     Varbūt viņš to atstājis tur, kur bija iegriezies vēlāk. Ja vēlāk tika kurp gājis.

-      Iespējams. Tā bija vēl viena neliela nesakritība.

-    Un kurp tagad, ser?

Pulkstenis bija desmit, un vēl vajadzēja uzrakstīt atskaites. Atsaukdams atmiņā visas šīsdienas tikšanās, Tenets jutās neomulīgi. Dzinulis, kas bija vadījis viņu cauri visai šai Meju epopejai, pēkšņi šķita zudis, un inspektors vēlējās vienīgi tikt mājās, neko vairāk iedzert kaut ko karstu, ielīst gultā un iegrimt nebūtībā. Mugura smeldza un prasījās horizontālā stāvoklī. Viņš nopūtās.

-     Es domāju, vislabāk būs, ja vēlreiz aprunāsimies ar Meju māmiņu, lai redzētu, vai viņa teikto apstiprinās. Būtu jauki, ja mēs šonakt dotos gulēt, zinādami, vai pēdējā nopratinātā alibi ir apstiprināts, vai naV/

-     Es vļjS nedomāju, ka mēs šajā laikā varam vēl uz kaut ko cerēt, sacīja Lainhems, iedarbinādams motoru.

-    Es teikšu, ka viņa ap šo laiku varētu būt pamatīgi piesūkusies spriežot pēc iepriekš redzētā.

Tenets novaidējās vien.

-     Jums taisnība. Es aizmirsu. Tomēr, mēs varētu nobraukt tur garām, vai ne?

Misis Mejas dzīvokļa priekšnamā spīdēja gaisma, taču uz klauvējieniem neviens neatsaucās.

-    Varbūt misis Meja vēl strādā tajā krogā, Lainhems noteica.

-    Iespējams. Palūkosim no otras puses.

Gaisma dega nolaistajā virtuvē, bet pa aizkara

neaizsegto logu viņi varēja redzēt, ka istaba bija tukša, un klauvējieniem joprojām nevieni neatbildēja.

-      Varbūt viņa ir viesistabā. Lainhems norādīja uz dzeltenīgas gaismas strēli, kas krita no loga otrpus mājai.

Abi ņēmās lūkoties pa aizkaru spraugu.

Misis Meja apspīfetos, melnos svārkos, krokotā sarkanā blūzē un melnās zeķbiksēs zvilnēja vienā no oranžajiem zviļņiem viņas galva bija atmesta atpakaļ, acis ciet, mute vaļā. Pat no šejienes viņi varēja dzirdēt misis Mejas krākšanu. Labajā rokā viņa vēl joprojām turēja glāzi, bet viņai līdzās uz grīdas gulēja tukša džina pudele.

-     Izskatās, ka šobrīd misis Meja ir mirusi šai pasaulei, Lainhems sacīja.

-     Nav nekādas jēgas šobrīd mēģināt ar viņu izrunāties. Mums te jāiegriežas rīt no rīta.

XIII

Pa šo nakti pēdējie lietus mākoņi beidzot bija aizklīduši, un, kad Tenets nākamajā rītā atvilka aizkarus, viņš redzēja, ka uzaususi skaidra, spirgta, vēsa diena. Viņš bija impulsīvi atvēris logu, izliecies ārā un dziļi ieelpojis salto gaisu. Labajā pusē oranžā ziemīgās saules ripa jau vīdēja pie apvāršņa, un debesis bija pielietas ar aprikožu krāsas gaismu, kura ar katru sekundi tapa košāka.

-     Ko tu dari, tēt? Bridžita bija iestājusies atvērtajās durvīs.

-     Apbrīnoju saullēktu, viņš pasmīnēdams sacīja.

Viņa pasmaidīja atpakaļ.

-      Man neērti tev to atgādināt, bet ir bez desmit astoņi, un šodien tev pienākas vest mūs uz skolu.

-      Būtu laiks jums pašiem sākt par sevi rūpēties, viņš norūca, aizvērdams logu.

-    Tev taču pa ceļam uz darbu ir jābrauc garām skolas vārtiem, vai ne? Vai zini, tev taču sirdsapziņa neļaus atstāt mūs savā ziņā un braukt tur garām tukšā. Viņa izslīdēja pa durvīm un metās lejā pa kāpnēm, kad Tenets tēlotās dusmās spēra soli uz viņas pusi.

Kā allaž, saulainā diena bija uzlabojusi Tenetam garastāvokli, un, neraugoties uz to, ka viņam pagājušajā naktī iznāca ļoti maz gulēt, viņš jau bija paguvis izvingrināt muguru, noskūties, noskaloties dušā un apģērbties tagad viņš atkal varēja mesties darbā.

Starrendena šajā rītā izskatījās tik labi, cik labi vien iespējams, cilvēki gāja ātriem soļiem, plecus izriezuši, sejas pievērsuši saulei. Skolas pagalmā aiz vārtiem plauka ziemas ķirsis, pret koši zilajām debesīm kā iecukuroti rēgojās maigie, viegli rožainie ziedu skumšķi. Tenets izsēdināja no auto bērnus un ieradās darbā tieši noteiktajā laikā. Un pat tad Lainhems jau bija priekšā.

-    Labrīt, Maik. Kas jauns? Tenets noprasīja, apsēdās un sāka piebāzt pīpi.

-     Labrīt, ser. Nekā daudz nav. Bentlijs pārbaudīja Džefrija Longa teikto, un autofirma apstiprināja, ka viņš pieņemts darbā un sākšot strādāt pirmdien. Nekustamā īpašuma aģentūra paziņoja, ka māja laista pārdošanā pirms sešām nedēļām droši vien tad, kad viņš uzzināja par darba piedāvājumu Stafordšīrā. Ārsta atskaite ir ienākusi, bet tajā nav nekā tāda, ko mēs jau nezinātu. Es noliku to uz jūsu galda gadījumam, ja jūs vēlētos tajā ieskatīties. Ak, jā, un ir labas ziņas no slimnīcas. Harijs Kārpenters rāda dzīvības zīmes un drīz atkal jutīsies normāli ja viņa ārstējošais ārsts atļaus, mēs šodien varēsim ar viņu parunāties.

-    Kad ārsts viņu izmeklēs?

-    Šor» mazliet vēlāk.

-     Labi, Tenets pārlūkoja ārsta atskaiti, bet, kā jau Lainhems bija sacījis, tur nekā jauna nebija. Viņš nolika to atpakaļ uz galda un atkal apsēdās krēslā. Labi, Maik, es domāju, labāk apskatīsimies, cik tālu mēs tagad esam tikuši.

Lainhems nolika atskaiti, kuru tobrīd lasīja.

-     Necik tālu jau neesam tikuši, ja jūs tā vaicājat.

Viņš nožāvājās un izberzēja acis.

-     Pārlaidāt nelāgu nakti? Tenets saprotoši pavaicāja. "Seržants izskatās nejauki," viņš nodomāja, "ļaunāk nevar būt." Lainhema acis bija asinīm pieplūdušas, iegrimušas dziļi dobumos, un ap tām bija tumši loki, kas liecināja par saspringumu un bezmiegu. Viņš nebija ticis gulēt ātrāk par trijiem, un bērns jau sešos brēca, prasīdamies pabarot… Un vēl viņš jutās norūpējies par to, ka māte grasījās pārvākties dzīvot viņiem tuvumā un vēl bailes, ka viņa varētu ierasties ciemos… Tenets tīšām netika viņam šorīt neko par to vaicājis. Lainhems viņam noteikti to pateiktu tiklīdz kaut kas būtu noteikti zināms.

Lainhems saviebās.

-     Mazais mūs pamodināja piecos, un es vairs nevarēju aizmigt. Sāku apdomāt lietu… Galu galā cēlos augšā un ierados darbā tā paagrāk.

. Vai jums neiešāvās prātā nekādi secinājumi?

-     Nē, patiešām ne. Kā jau teicu, es nejūtu, ka mēs būtu kur tālu tikuši uz priekšu vēl ne.

-     Ak, nezinu vis. Mums sāk rasties apjēga par to, kāds tas Stīvs bija un kādi ir tie cilvēki, kuri vēl tur iejaukti.

-     Jā… Izklausās tā, ka Stīvens Longs ir bijis viens neciešams tips gan tādā, gan citādā ziņā. Kā rādās, viņš palaidis vējā itin visu bijis pirmklasīgs mehāniķis, kas nav jaudājis noturēties nevienā darbā, viņam bijusi jauka sieva, kura pēc visa spriežot viņam ļoti pieķērusies… bet šis arī ar sievu nejaudāja sadzīvot. Glužf tā, it ka… Lainhems aizgriezās un sedeja, raukdams pieri un lūkodamies tukšumā.

-    It kā kas?

-      Neesmu skaidrībā. It kā… Tā, it kā viņam būtu vajadzējis to visu sagandēt sazin kāpēc?

-    Jā, man ari kaut kas tamlīdzīgs ienāca prātā.

-      Viņam, kā liekas, piemitusi īpaša spēja izvest ci vēkus no pacietības… Palūk, kaut vai tas, ko viņ* nodarīja Frenkam. Es domāju, viņš taču nebija stulbs, viņam vajadzēja apjēgt, ka Frenks var zaudēt darbu tajā izdarībā ar televizoru… Un arī Krišam. Es nevaru teikt, ka tas vīrs man patiktu, bet daži triki, kurus Stīvs ar viņu izstrādāja, droši vien lika viņam justies gluži slimam. Krišu patiešām nevar vainot par to, ka viņš negribēja tālāk vairs ielaisties ar Stīvu nekādās darīšanās… Un tad vēl tas Hovels. Ak, jā, es saprotu, Stīvam bija iemesls būt greizsirdīgam uz viņu, bet doties iekšā viņa dzīvoklī ar savu dzimumdienas kūku, pie Šaronas, it kā Hovels nemaz neeksistētu… Es vienkārši nespēju apjēgt, vai Longs nejuta, kādu iespaidu atstāja uz citiem cilvēkiem, vai viņš darīja to tīšām, lai citus tracinātu, vai varbūt saprata, ko dara, bet nespēja sevi apvaldīt.

-    Zinu. Taču interesanti ir tas, ka visos gadījumos, lai kādi bija viņa rīcības iemesli, efekts bija viens un tas pats. Jautājums tikai, vai šis efekts bija pietiekams, lai kādu novestu līdz tādam stāvoklim, ka tas viņu nogalinājis?

Lainhems sarauca pieri.

-      Ja tā tad es drīzāk tiecos domāt, ka tas varētu notikt strīda karstumā. Patiešām nespēju iedomāties nevienu no viņiem izejam no mājas ciešā apņēmībā Stīvu nogalināt izņemot ja nu vienīgi Hovelu. Taču es ļoti labi varu iedomāties, ka Frenks vai Kriss devās vest viņu pie prāta, bet viņš ar savu izturēšanos noveda kādu līdz vardarbībai. Varu iedomāties Longu tur sēžam un neņemam otru nopietni, ņirdzam pretī un sadusmojam sarunbiedru aizvien vairāk un vairāk…

-    Piekrītu.

-     Un es nezinu, kā jums, bet man liekas, ka situācija varēja kļūt aizvien ļaunāka pēc tam, kad Longu pameta sieva. Domāju, ka šķiršanās Stīvam bija sāpīgs sitiens. Un viņa uzvedība kļuva aizvien neciešamāka…

-    Izņemot vienīgi pret Džefu.

-     Jā, tas tiesa. Lai gan, pēc visa spriežot, arī viņi necik labi nesatika.

-    Var jau būt. Taču pats Džefs likās pret viņu ļoti labvēlīgi noskaņots, es domāju.

-     Varbūt tas tāpēc, ka viņi bija dvīņi. Jo Džefam taču nācās vieglāk par vieglu Stīvu žēlot. Viņš taču ir tas, kas līdz šim ticis cauri vislabāk.

-   Un Stīvs to nojauta, vai ne?

-    Vai jūs varat Džefu par kaut ko vainot, ser? Galu galā varēja būt diezgan kaitinoši salīdzināt abu apstākļus un apzināties, ka tikai gadījuma dēļ viņi nebija otrādās pozīcijās.

-     Tik un tā visi, liekas, esam vienisprātis, ka starp viņiem nekādi lielāki strīdi nav notikuši, un mēs neko nedzirdējām arī par to, ka viņš būtu Džefu izņirgājis tāpat kā pārējos.

-     Tiesa. Šā vai tā, tagad mēs zinām, ka Stīvs neatstāja Kriša māju agrāk par pusastoņiem, tātad izskatās tā, ka Džefs ir ārpus aizdomām.

Lainhems piecēlās un sāka pārlapot atskaites Teneta galda stūrī.

-     Es aizmirsu jums pateikt. Kersons iztaujāja to meiteni, un Džefa alibi apstiprinājās. Te nu mēs esam.

Tenets arī pārlūkoja atskaites. Kā jau Džefs bija teicis, viņš iebraucis pie Kerolainas Džilbertas pusastoņos. Aizvedis viņu pusdienās uz "Pērļu virteni" jauno restorānu Kenterberijroudā. Viņi iegriezušies pie Džefa iedzert kafiju un brendiju, klausījušies plates līdz pusnaktij tad viņš aizvedis meiteni mājās. Kerolaina ļoti zīmīgi pateica, ka abi pavadījuši kopā visu vakaru. Nevar būt ne runas par to, ka viņa būtu melojusi, lai Džefu atbalstītu ilgu un noturīgu attiecību dēļ, jo viņi iepazinušies tikai pagājušo nedēļu un svētdien pirmoreiz kopā izgājuši. Kersons bija pilnīgi pārliecināts, ka meitene runāja patiesību.

-    Tev taisnība, sacīja Tenets. Stīvs nevarēja paspēt uz mājām no Meju mitekļa pat ar auto līdz pusastoņiem vai septiņiem divdesmit piecām. Tātad, ja Džefs iebrauca pakaļ meitenei kur tas bija? Hillsaidroudā pusastoņos un pavadīja ar viņu kopā visu vakaru, viņam nekādi nebija iespējams izdarīt slepkavību. Un tomēr es domāju labāk būs, ja mēs iztaujāsim meiteni vēlreiz. Šis laika sadalījums ir visai saspringts, ja mēs atbrīvojam Džefu no aizdomām vai viņam būtu, vai nebūtu motīvs nogalināt.

Lainhems kaut ko atzīmēja.

-     Kārtībā, ser. Vai dosimies un izvaicāsim viņu paši?

-    Iespējams. Atkarībā no tā, kas vēl šodien būs jādara. Šobrīd atgriezīsimies pie Kārpentera. Viss šitas, un Tenets pamāja ar galvu uz atskaišu kaudzes pusi, var izrādīties nevajadzīgs. Ja spriežam loģiski, visdrīzāk ir tā, ka šis Kārpenters, izmisis par meitas nāvi, devās uz Stīva dzīvokli un viņu nogalināja. Pēc tam izgāja laukā, iesēdās mašīnā un piedzērās līdz nesamaņai.

-     Varbūt. Bet to būs grūti pierādīt. Līdz šim nekur dzīvoklī nav atrasti nekādi Kārpentera pirkstu nospiedumi. Un kur palicis slepkavības ierocis? Tas pelnutrauks, vai kas tas tur bija, ar ko slepkava Stīvu nosita? To neatrada ne dārzā, ne uz ceļa, un šī priekšmeta nebija arī Kārpentera auto.

-     Tiesa. Atzīmējiet, Maik! Kad mēs sūtīsim kādu pie Šaronas pārbaudīt, vai Stīvs atbrauca ar auto, kad tovakar pēc darba ieradās viņu apmeklēt, mums jāpavaicā arī par to, kas atstājis to gaišo plankumu putekļos. To derētu zināt būtu skaidrs, vai mūsu pieņēmumi par slepkavības ieroci ir pareizi ja tā, tad jāzina, ko tieši mēs meklējam.

-    Pareizi, ser.

-    Šobrīd mums ir ļoti daudz darāmā. Es gribētu pārbaudīt Hovela liecību par to laiku, kad viņš sakās palīdzējis draugam salikt mēbeles, un es arī gribu Šaronai pavaicāt, kurā laikā viņš pārnāca mājās. Gribu izdibināt to draugu vārdus, ar kuriem viņi pavadīja vakaru pie glāzītes, un arī detaļas. Gribu zināt visu par viņa auto, Frenka auto, Kriša auto, apstaigāt blakusnamus, lai izzinātu ko vairāk par anonīmo telefona zvanu, par visām automašīnām, kas tovakar redzētas Hamiltonroudā, un vēl vai kāds ievērojis gaismu un troksni Stīva dzīvoklī un kad tas noticis. Gribu, lai kāds pārbauda, kur bijis un ko darījis Kūpers tas vīrs, kuru Stīvs iznesa cauri ar to televizoru… Un tā tālāk, nebeidzamu iztaujāšanu virkne garlaicīgākā, bet nepieciešamākā ikvienas izmeklēšanas daļa. Ikviens sakarīgs policists zinās faktus, pateicoties skrupulozam sīkumu noskaidrošanas darbam, un daudzus policistus iedvesmo cerība noskaidrot kādu ļoti būtisku, bet šķietami nesvarīgu informāciju, jo īpaši kopš Jorkšīras Lielībgaiļa un vilcienzagļa lietu izmeklēšanas.

Tenets galu galā bija ticis līdz beigām, un Lainhems nolaida rakstāmo, sākdams masēt notirpušo roku.

-     Mums vajadzētu trīsreiz vairāk viru nekā ir,

viņš drūmi noteica.

»

-    Bet nav nekādu izredžu viņus dabūt, Tenets sacīja. Mēs tikpat labi varētu sasparoties un darīt visu, kas vien mūsu spēkos. Es pats gribētu apmeklēt māmiņu un vēlos, lai jūs nākat man līdzi, bet pēc tam mēs varēsim izšķirties, ja būtu nepieciešams. Bez tam vēl nūjā, redzēsim, kā mēs tur tiksim galā.

Abi vīri pārlasīja Lainhema sarakstu, kad pie durvīm pieklauvēja un durvju spraugā pabāza galvu Mellerds.

-     Esat aizņemti? viņš ar starojošu smaidu noprasīja. Atbildi nesagaidījis, viņš ienāca istabā. Šajā rītā viņš atkal reiz izskatījās ļoti mierā ar sevi.

-     Atnesu jums dāvanu, viņš sacīja Tenetam. Bet tikai uz laiku, jo gribu to saņemt atpakaļ. Viņš pacēla grāmatu. Šī ir tā grāmata, kuru jūs vēlējāties izlasīt. Par dvīņiem. Viņš pasniedza to inspektoram.

-     Paldies, doktor. Bija ļoti laipni, ka jūs to atcerējāties. Tenets uz labu laimi to atšķīra. Izskatās interesanta.

Mellerds laipni pasmaidīja.

-Jā, tā ir, tā ir. Un… kā jums iet?

-     Tā iet, kā iet. Šobrīd nekā sevišķa nav. Pinamies ar tiem pašiem ikdienišķajiem darbiem.

Mellerds pamāja.

-    Labi, labi… Labi, es tagad jūs atstāšu. Ceru, ka grāmata jums patiks.

"Ja vien man atradīsies laiks, kad to izlasīt," Tenets drūmi nodomāja.

-    Jāteic, ka es nemūžam neticēju, ka tāda diena varētu pienākt, sacīja Lainhems, kad Mellerds bija aizgājis.

-    Kāda diena?

-     Kad doktors Mellerds staigās apkārt, smaidīdams un starodams.

-     Mhm. Tenets pasmīnēja. Un pat nesūdzējās par to, ka te nav vēdināts.

-    Tāpēc jau es saku! Pieminiet manus vārdus, ser, viņam kaut kas lēcies.

-    Piemēram? Nē, nemēģiniet atbildēt! Mums pietiek citu darbu, nav te ko sēdēt un tenkot. Nāciet, iesim un ķersimies pie darba.

Pēc pusstundas viņi piebrauca pie nolaistās misis Mejas mājas.

-    Cerēsim, ka viņa ir mājās, Lainhems sacīja.

-    Jūs taču viņu vēl neesat redzējis, vai ne?

Lainhems papurināja galvu.

-    Viņu apstrādājāt jūs.

Misis Meja atvēra durvis, tīstīdamās apsmulētajā rozā satīna mājastērpā. Viņa atkal bija biezi nogrimējusies, šoreiz noklājusi plakstus ar zaļām ēnām un notriepusi lūpas ar oranžu krāsu. Tenets bija pārsteigts, redzēdams, ka šodien viņas mati bija spoži, gaiši brūni un daudz garāki, sprogodamies kārtīgās cirtās uz pleciem. Tātad viņa nēsāja parūku. Tenets prātoja, kādi varētu izskatīties viņas pašas mati.

-    Ak, tas atkal esat jūs.

Viņa ieveda abus viesistabā. Gāzes apkure bija ieslēgta, istabā bija smacējoši karsti. Šķīvis ar ceptu maizīšu drumslām un pustukša kafijas tase liecināja, ka viņa ieturējusi brokastis.

-    Vai vēlaties tasīti kafijas?

Tenets papurināja galvu.

-    Tas nebūs ilgi.

-    Sēdieties! Viņa iztukšoja tasi, izvilka no kabatas cigarešu paciņu un aizdedzināja vienu. Kas tad šoreiz vajadzīgs?

-    Aizpagājušajā naktī… vai varat mums pateikt, kur jūs tad bijāt?

Viņas acis samiedzās, viņa izpūta garu, tievu dūmu strūklu, tikai tad atbildēja.

-     Jūs domājat to nakti, kad Stīvu nogalināja? Ko jūs no manis gribat?

-    Neko. Tikai kaut ko pārbaudīt, tas viss.

Viņa paraustīja plecus.

-      Kas par desām? Es, protams, biju te. Kur tad vēl lai es būtu bijusi?

Tenets pasmīnēja.

-     Bingo. Šautriņu mešanas sacīkstēs? Iedzert ar draugiem?

Viņas mute saviebās.

-    Kādiem draugiem?

Viņa uzlūkoja pilno džina pudeli plauktā, un Tenets dzirdēja vārdus tik skaidri, it kā tie būtu izrunāti balsī: "Tā tur ir mana vienīgā draudzene."

-    Jūs tā pavadāt visus vakarus?

-    Nūja. Vai tas kas slikts?

-    Nē, nē, nebūt ne. Un jūs esat pārliecināta, ka arī otrdien bijāt tepat?

-     Es jau jums teicu. Viņa izņēma no mutes cigareti, atkal palūkojās uz bufetes plaukta pusi un sažņaudza pirkstus tik cieši, ka locītavas kļuva baltas.

Tenets pazina pazīmes. Viņai gribējās iedzert. Briesmīgi.

-    Vai jūs tovakar kāds apciemoja?

Viņa blenza inspektorā.

-    Apciemoja?

Tenets pamāja un gaidīja.

Sieviete sarauca pieri, viņas acis domājot kļuva blāvas misis Meja pūlējās tikt cauri alkohola tvaikiem, kuri biezi ietina viņas smadzenes.

-    Nē, viņa beidzot sacīja.

-    Vai esat par to pārliecināta?

-             Biju piekususi. Aizmigu savā krēslā. Ja ari kāds bija atnācis, es to nedzirdēju.

-    Un vakar vakarā?

-             Mani apraudzīt bija atnācis dēls. Viņas sejas izteiksme atmaiga. Kriss. Esot domājis, ka es varbūt pārdzīvoju Stīva dēļ.

Tātad, neraugoties uz neticamo ārieni, viņā vēl bija saglabājušās kādas mātes jūtas. Tenets nopriecājās, ka netika tieši vaicājis, vai Kriss bija pie viņas tovakar, kad Stīvs tika noslepkavots. Izskatījās tā, it kā viņa būtu gatava melot, lai dēlu aizstāvētu.

Ārā, pie vārtiem, Tenets pārtrauca klusumbrīdi:

-     Palūk, Maik, vai nu Kristofers nemaz netika šurpu nācis, vai arī atnāca, taču māte nemaz nedzirdēja, vai varbūt atnāca un pavadīja pie viņas kādu laiciņu. Vai misis Meja bija tā piedzērusies, ka to neatceras? Kā jums šķiet?

-      Viņa lieliski atcerējās, ka Kriss te bijis vakarvakarā.

-    Piekrītu, trešā iespēja ir visneticamākā.

Lainhems paraustīja plecus.

-    Ja viņš bija atnācis un māte nedzirdēja klauvējienus, tad vakar, šeit ienācis, Kriss nebūs neko par to minējis. Tas varēja būt svarīgi. Bet tikpat labi tas varēja nozīmēt, ka Kristofers Mejs, būdams nevainīgs, pat neiedomājās, ka viņam vajadzēs alibi. Ja Kriss būtu vainīgs un zinātu, ka vajadzēs alibi, viņam nenāktos grūti māti pārliecināt, ka viņš te iegriezies iepriekšējā vakarā, bet ka māte vienkārši neatceras, vai afri pierunāt melot, lai viņu atbalstītu. Šā vai tā, mēs varētu pamēģināt pārbaudīt, kamēr esam te. Apvaicājieties blakusmājās tajā ielas pusē, eš apvaicāšos šajā.

Kad Tenets tuvojās tās kaimiņmājas ārdurvīm, kura bija tieši līdzās misis Mejas miteklim, viņš

redzēja apakšstāva logā sakustamies aizkarus.

"Lieliski te ir ziņkārīgs kaimiņš," viņš nodomāja. "Tieši tas, kas man vajadzīgs."

Viņam nācās pagaidīt vairākas minūtes, līdz durvis pavērās, atstājot priekšā ķēdi. Spraugā parādījās krunkains vaigs un sirmu matu šķipsna, bet inspektoru nopētīja spoža acs.

-Jā?

Tenets stādījās priekšā un parādīja darba apliecību, lādēdams sabiedrību, kurā vārgie un vecie bija spiesti slēpties un noslēgties, bīstoties no vardarbības.

Maza, ķetnai līdzīga roķele paņēma apliecību, un Tenets redzēja iedegamies nespodru, dzeltenu gaismu, jo vestibilā iedegās lampa. Viņš gaidīja, šaubīdamies, vai te varētu atrasties kāda norāde, vai arī viņš tikai velti zaudēja laiku. Taču Tenets atcerējās kustīgo aizkaru un spožo, zinīgo aci un nolēma gaidīt pacietīgi. Pa to laiku Lainhems jau bija aptaujājis trīs mājas, kuras atradās pretī misis Mejas mājai, un tagad nāca šurp.

-    Nekā nav? Tenets noprasīja.

Lainhems papurināja galvu.

-            Divās neviens neatsaucas, bet trešās iedzīvotājs neko nav ne redzējis, ne dzirdējis. Viņš pamāja uz durvju pusi. Kas tur notiek? viņš turpināja, pieklusinādams balsi.

-    Tur ir piesardzīga, veca lēdija.

Spraugā atkal parādījās acs.

-    Par ko jūs tur čukstaties uz mana lieveņa?

Nograbēja ķēde, kura tika noņemta, un durvis

atvērās.

Misis Mejas kaimiņiene bija maza auguma un izdilusi, bezmaz vai izģindusi. Viņa balstījās uz alumīnija kruķiem. Kaimiņiene atdeva Tenetam apliecību.

-    Ko jūs vēlaties?

Viņš paņēma apliecību.

-    Pateicos. Mēs domājām varbūt jūs būsiet ievērojusi misis Mejas apmeklētājus aizvakar vakarā, kaimiņu mājā.

-    Aizvakar vakarā… Viņa padomāja, pēc tam sacīja: Kriss bija pienācis un klauvējās. Bet atbildi nesagaidīja un devās atkal projām. Vecās asās acis bija par mēli: "Mēs abi taču zinām, kāpēc vai ne?" Viņš ari vakar te bija, šajā reizē māte dēlu ielaida. Kādi brīnumi atskrēja divus vakarus pēc kārtas. Reizēm viņš te nerādās mēnešiem.

-    Vai tad viņam nav atslēgas?

-      Kāpēc lai būtu? Viņam, kā dzirdēju, taču tagad ir pašam savas mājas.

-    Cikos tas bija?

-     Paklausieties, jums ir mēteļi mugurā, jūs varbūt jūtaties labi, bet es nosalšu līdz nāvei, ja vēl ilgāk te tā stāvēšu. Labāk nāciet iekšā!

Viņi sekoja vecajai, lēnām virzīdamies cauri vestibilam uz viesistabu, kur vecā sieviete piekliboja pie atzveltnes krēsla, kas atradās pretī gāzes pavardam, un ar atvieglojuma nopūtu atslīga tajā.

-Tā ir labāk.

Uz kamīna tupēja liels, raibs kaķis un miegains nolūkojās, kā saimniece ietīsta kājas segā, kas bija saadīta no krāsainiem, tamborētierņ kvadrātiņiem. Viņa nogaidoši lūkojās Tenetā.

-    Ko jūs tur teicāt?

-     Gribēju zināt, vai jūs spējat atcerēties, cikos tas bija, kad jūs aizvakar vakarā dzirdējāt Krišu klaudzinām pie mātes durvīm.

-     Tieši pirms ziņām pulksten deviņos, vecā uzreiz atbildēja.

-    Vai esat par to pārliecināta? .

-    Mani locekļi gan ir drusku sagrabējuši, bet galvā man vēl joprojām viss ir kārtībā. Un viņa piesita sev pie pieres, it kā demonstrēdama, cik šī piere skanīga, klauvējieniem atbalsojoties smadzenēs.

-     Redziet, man ir artrīts, taču ik stundu es piespiežu sevi piecelties un pastaigāt. Citādi es vairs netiktu augšā. Un tā es visu laiku veicu nelielas pastaigas pa istabām, es to daru tieši pirms deviņiem, jo pēc tam man patīk apsēsties, lai paskatītos ziņas. Un man vienmēr paticis lūkoties laukā pa logu. Tā arī ieraudzīju Krišu.

-    Vai esat pārliecināta, ka tas bija viņš?

-     Pilnīgi pārliecināta. Es taču dzīvoju šajā mājā jau četrdesmit gadus, vai ne? Pazīstu viņu kopš pašas dzimšanas. Visus viņus pazīstu.

-    Vai patiesi?

Teneta tonī varēja saklausīt interesi, un viņa guldzoši iesmējās, šūpodamās turp un atpakaļ un plikšķinādama sev pa gurniem.

-   Pazīstu. Ja jūs gribat uzzināt par viņiem visu no kaimiņiem, tad esat nokļuvuši īstajā vietā.

Tenets uzlūkoja Lainhemu, kas tūlīt neuzkrītoši izņēma savu piezīmju bloku.

-Tātad, misis…

-     Sperova, viņa sacīja ar tik platu smaidu, ka protēze izkrita viņai no mutes. Viņa iestūma to atpakaļ ar nepacietīgu žestu, kurš bija acīmredzami pierasts.

Tenets aplūkoja mazo, sagumušo augumiņu ar mazo, kāsim līdzīgo deguntiņu, sarautajiem locekļiem un ķepām līdzīgajām roķelēm ar līkajiem pirkstiņiem un nodomāja, ka tagad šis uzvārds viņai piestāv vairāk nekā jebkad [2] . viņš pasmaidīja pretī.

-    Tātad, misis Sperova, jūs sakāt, ka dzīvojat misis Mejai kaimiņos jau kopš viņas pirmās laulības?

Kaķis piecēlās, izstaipījās un uzlūkoja savu saimnieci, bet viņa papliķēja sev pa ceļiem. Tas ielēca kundzei klēpī un vairākas reizes apgriezās uz riņķi, kamēr atrada īsto vietu un iekārtojās, kārtīgi pabāzdams zem sevis priekšķepas. Vecā sāka kaķi glaudīt, un tas ņēmās murrāt.

Viņa pamāja.

-     Es taču redzēju tos viņas vīrus nākam un ejam. Arī pati bija īstā apkārtstaigule. Ābols nekrīt tālu no ābeles šie ir tādi paši, ne tādi kā mans Bērts. Taču ielāgojiet, es nesaku, ka viņi saņēma kādu labo audzināšanu. Kaut gan, patiesību sakot, Lēnai un Fredam tam pirmajam vīram nekādas lielas laimes nebija. Nebūt ne vairāk kā viņu bērniem, un noņemties ar dvīņiem tūlīt pēc apprecēšanās.,.

-    Viņa taču nepaturēja abus bērnus, vai ne?

-    Nē. Viņas māsa, tā Mevisa, vienu adoptēja. Uzstāja, lai dodot viņai klusāko, tāpēc Lēnai palika slimīgākais Stīvs. Es jums saku, kad es viņu pirmoreiz redzēju, nemūžam nedomāju, ka šis izdzīvos. Tas tik bija brēkulis, nekad nemitējās brēkt. Pats sevi satracināja skaļāk un skaļāk, cauri sienām varēja dzirdēt. Viņš mums arī krita uz nerviem. Pat nācās mainīt istabu izvietojumu un iekārtot guļamistabu gala istabā, lai varētu gulēt.

Kāds tur brīnums, ka Freds aizgāja? Jā, es saku, tiem jaunajiem jau nav pacietības, vai ne? Es domāju, viņi grib priecāties, bet bērns drīz vien tam visam pieliek punktu, vai tā nav? Un, kā jau es teicu, Stīvs krita uz nerviem it visiem…

-    Cik vecs viņš bija, kad viņa tēvs aizgāja?

-     Viņam bija trīs vai četri mēneši. Apmēram tā. Bet Lēna nebija izsista no ierindas uz ilgu laiku. Kopš Freda aiziešanas bija pagājuši tikai pāris mēneši, kad pie viņas jau ievācās Stens.

-    Kur tad viņa to sastapa?

-      Jādomā gan, ka krogā. Pāris nedēļas pēc tam, kad Freds bija prom, Lēna ienāca pie manis un teica, ka viņai briesmīgi vajagot nopelnīt mazliet naudas, viņa esot dzirdējusi, ka tajā krogā varot dabūt darbu. Vai es katru dienu pāris stundas nepieskatītu viņas Stīvu? Es tolaik strādāju par aptīrītāju, bet biju mājās jau pusdivpadsmitos un pusdienu laikā allaž uzturējos te, jo Bērts nāca mājās ieturēties, un es teicu "jā". Nūjā, un man bija viņas žēl… Šā vai tā, drīz pēc tam Stens atnāca Lēnai līdzi uz mājām un pirms mēs ko paspējām apjēgt jau ievācās uz dzīvi. Es pie viņa tā arī nepierādu.

-    Kāpēc tā?

Misis Sperova nemierīgi sakustējās krēslā.

-     Tāds liels un lācīgs, ķepainis, ne vīrišķis.

Nespēju saprast, ko Lēna viņā saskatīja. Lai gan par gaumi nestrīdas…

-    Viņš jūs darīja nervozu?

-     Tā varētu sacīt… Jā, patiesību sakot, man nepatika tas, kā viņš izturējās pret bērnu… Ja jūs man vaicājat, kā tas bija viņš nespēja mazo pat uzlūkot. Viņi vēl aizvien lūdza mani pieskatīt bērnu, un šad tad es redzēju tādas lietas… Nūjā, es jau teicu, ka Stīvs varēja jebkuru izvest no pacietības ar savu nebeidzamo brēkšanu un niķiem, bet…

-    Vai tad viņš darīja bērnam pāri?

Misis Sperova pamāja, lūpas sakniebusi. Jums vajadzēja redzēt tos zilumus, kad viņš bija bērnu sadauzījis.

-    Un kā uz to skatījās māte?

Misis Sperova paraustīja plecus.

-     Patiesībā es domāju, ka viņa par to nelikās ne zinis. Nedomāju vis, ka viņa jebkad pievērsa tam uzmanību. Māte laikam vainoja viņu pie tā, ka Freds pameta ģimeni.

-    Vai jūs ziņojāt par pāridarījumiem policijai?

Vecā lēdija sarauca uzacis viņa acīmredzami

jutās vainīga.

-     Tur nebija ko sākt. Es cerēju, ka Stens izvāksies vai ari viss nokārtosies, kad Stīvs kļūs vecāks un vairs tik neganti nebrēks.

-    Un vēlāk?

-             Tātad Stens un Lēna apprecējās, pēc tam radās Kriss un vēl pēcāk Frenks, bet es visu laiku cerēju, ka līdz ar pārējo bērnu piedzimšanu… Taču gāja aizvien ļaunāk, nevis labāk.

-    Kādā ziņā?

-             Tā tas Stīvs bija abiem par grēkāzi gan Lēnai, gan Stenam. Viņš neko nejaudāja abiem pa prātam izdarīt. Piemēram, ne reizi vien redzēju bērnu staigājam apkārt ar kreiso roku, piesaitētu pie sāna…

-             Kāpēc? Vai tāpēc, ka pēc dabas viņš bija kreilis?

-            Jā. Es teicu Lēnai, ka nav nekādas nozīmes, ar kuru roku viņš kaut ko dara ar labo vai kreiso. Taču viņa nemaz neklausījās.

"Viņam viss iet greizi", Lēna teica. Vai arī:

"Stens teica, ka mums viņam tas paradums kaut kā jāizdzen." Patiesību sakot, es domāju, ka viņi tikai piekasījās, kad bija runa par Stīvu. Es gribēju sacīt, man arī viņš īpaši nepatika, jo allaž činkstēja, bet nekā pārsteidzoša tur nav, vai ne tādos apstākļos?

-     Un kas tad beigu beigās notika jo kāds ziņojums tomēr tika iesniegts?

-    Nūjā, kā jau es sacīju, Stens tik bargi sodīja Stīvu… Viendien, tas bija vasarā, es atminēšos, es dārzā aiz mājas izkarināju veļu. Mūsu sētas šķir augsts žogs, bet es varēju dzirdēt, ka bērni spēlējās kaimiņu dārzā. Te pēkšņi es dzirdēju Stena balsi:

"Stīv!" viņš auroja savā dārdošajā balsī, "ko, pie velna, tu tur dari?"

Nūjā, tad es gribēju zināt, ko Stīvs tur pastrādājis, noliku drēbju grozu un devos pie žoga. Tur bija nolikta veca kaste, es uzkāpu uz tās un palūkojos pāri žogam. Nonācu tur tieši īstajā laikā, lai redzētu Stenu zveļam Stīvam pa galvu un pēc tam nogrūžam viņu uz grīdas, grūžam jā gan grūžam viņu projām, aiz mājas. Stīva galva nobūkšķēja vien pret virtuves grīdas flīzēm, viņa kāja bija iestrēgusi vienā no kvadrātveidīgajiem režģiem, kurus novieto virs notekas… Šajā reizē atbrauca ātrā palīdzība un aizveda mazo uz slimnīcu. Viņam bija lauzta kāja un smadzeņu satricinājums, un, kad es dzirdēju Stenu un Lēnu sakām, ka noticis negadījums, jo bērns izkritis no šūpolēm, es nolēmu, ka tagad beidzot pietiek. Liku galvā cepuri, vilku mugurā mēteli un devos tieši uz slimnīcu. Pateicu tur visu, ko redzēju. Pēc tam cilvēks no sociālās uzraudzības paturēja Stīvu acīs. Paklīda baumas, ka viņu ievietošot kādā bērnu iestādē, taču tiktāl nenonāca. Stens zināja, ka tagad jāuzmanās, citādi būs nepatikšanas.

-    Vai viņi dabūja zināt, kas viņus nodevis?

Misis Sperova saviebās.

-     Stens bija pamanījis, ka es skatos pāri žogam, un daudz nevajadzēja, lai viņš uzzinātu patiesību. Viņš bija te ienācis un draudēja, bet mans Bērts drīz vien viņam parādīja durvis.

"Pieliec tikai viņai pirkstu, un es tūlīt izsaukšu policiju," viņš teica. "Un tev jau pietiek ar nepatikšanām, kuras piedzīvosi par to, ko izdarīji ar Stīvu."

-     Tad tā tas bija? Un, kad Stīvs atgriezās mājās vai tad vairs problēmas neizraisījās?

-     Tā es vis neteiktu. Pēc sešiem mēnešiem

Stens sacēla spuras un aizgāja, un Lēna vienmēr par to vainojusi mani. Viņa teica, ka Stens nav varējis izturēt, ka viņam visu laiku staigā pa pēdām sociālā uzraudzība un tā visa esot mana vaina, ka viņš aizgājis. Es esot nevietā iejaukusies, tur, kur nevajag ja es turētu muti ciet, viss būtu kārtībā.

"Jā," es teicu, "visiem, bet ne Stīvam. Kā tad ar viņu? Jūs taču nevarētu stāvēt blakus un noskatīties, kā bērnu nosit."

-    Ko tad misis Meja teica?

-     Neko. Tikai paskatījās tā, it kā teiktu: "Kāpēc ne? Tas mani neuztrauc."

-     Un kas notika pēc tam, kad vīrs viņu pameta? Kā tad viņa izturējās pret Stīvu?

-    Tā pēc tam viņa netika Stīvu situsi, to gan varu apliecināt. To tika darījis vienīgi Stens. Taču viņa turpināja bērnam piekasīties un izgāzt uz viņu dusmas riebīgā veidā. Ne tā, ka viņu varētu apsūdzēt pēc tam, kad slimnīcā viss nāca zināms. Taču, dzīvojot blakus, gribot negribot šo to nākas dzirdēt, vai ne? Es gribu teikt vasarā logi ir vaļā, un reizēm, strādājot dārzā… Lai ko viņš darītu, nekad nekas nebija labi. Nav nekā pārsteidzoša tur, ka viņš izauga tāds, kāds izauga.

-    Ko jūs ar to domājat?

-     To, ka Stīvs sāka tracināt cilvēkus, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. It kā viņš būtu pateicis pats sev: "Ja jau nekas, ko es saku vai daru, cilvēkiem nepatīk, tad es vismaz varu viņiem dot labu mācību."

-    Vai viņš tā izturējās arī pret brāļiem?

-     Ak, jā. īpaši pret Krišu. Redziet, Kriss bija māmiņas luteklis, un bija skaidrs kā diena, ka Stīvs juta greizsirdību pret viņu. Tas tiešām nav nekas pārsteidzošs. Es jutos ļoti nelāgi, redzot to, cik dažādi pret zēniem izturējās.

-    Un kā bija ar Frenku?

-    Kūlās citiem pa vidu. Viņš netika lutināts kā Kriss, bet netika arī trenkāts kā Stīvs.

-    Un Džefs?

-     Kas? Ak, jā, Stīva dvīņubrālis… Es gadiem viņu neesmu ne acīs redzējusi. Mevisas dzīve gāja uz augšu, viņa šāvās kā raķete visādā ziņā, un viņš tagad nav pāris tiem te.

Vecās sievietes savilktās rokas vēl joprojām ritmiski glaudīja kaķi, un uz brīdi iestājās

klusums, kamēr viņi visi apdomāja lo, ko misis Sperova bija tikko pateikusi. Tad viņa nopūtās.

-    Un tagad, palūk, kas noticis. Nabaga Stīvs. Šoreiz viņš būs gājis par tālu, to gan es varu sacīt.

-    Tātad jūs nepārsteidz, ka tas šādi beidzās?

-    Nē, patiešām ne. Lai gan es nespēju nejust viņam līdzi. Viņam nekad nebija izdevības parādīt sevi no labās puses.

Kaķis pēkšņi pacēla galvu sekoja klauvējiens pie durvīm, un misis Sperova ielūkojās pulkstenī. Tā būs Dženete, mana izpalīdze. Vai jūs nevarētu ielaist meiteni iekšā?

Lainhems piecēlās.

-    Protams.

Meitene, kas sekoja Lainhemam viesistabā, Tenetu pārsteidza. Viņai noteikti nebija vairāk par astoņpadsmit gadiem, kājās džinsi un mugurā stūraina četrdesmito gadu stila žakete. Meitenes mati bija koši noklāti fluorescējošām krāsām oranžām, zaļām un dzeltenām svēdrām.

-     Sveika, Dženet, mīļumiņ, sacīja misis Sperova, kamēr viņas seja atplauka priekā.

-     Vai tad mums šodien ir viesi? jokodama pavaicāja Dženete.

-    Mēs jau aizejam, sacīja Tenets.

-     Varbūt vēlaties tasīti tējas, pirms aizejat? pavaicāja misis Sperova.

-    Dženete tūlīt to pagatavos.

-     Protams, tas taču nav grūti, meitene piekrita. Tikai vienu acumirklīti.

Tenets pieklājīgi palocījās, un viņi devās projām.

-     Dzīve ir pārsteigumu pilna, vai ne? sacīja Tenets, kad viņi iekāpa auto.

-    Jūs domājat Dženeti? Likās tāda jauka meitene.

Tenets ar netīksmi nogrozīja galvu.

-   Jādomā, ka jūs jau esat apguvis šo patiesību: pēc izskata nevar spriest. Ja es ieraudzītu viņu uz ielas…

Lainhems pasmīnēja.

-    Pagaidiet tikai, drīz ari Bridžita sāks krāsot oranžus matus.

Radio iekrekšķējās. Tur nolasīja paziņojumu Tenetam. Kāds bija ienācis policijas iecirknī, vaicādams pēc inspektora, kas izmeklē slepkavību. Viņš ne ar vienu citu negribot runāt.

-      Mēs pēc desmit minūtēm būsim klāt, Tenets sacīja.

XV

Atgriezies iecirknī, Tenets devās tieši pie dežuranta galdiņa.

-     Kur ir tas vīrs, kas vaicāja pēc manis? Vai ir zināms, par ko viņš ar mani gribēja runāt?

-     Neko daudz, ser, viņš neteica. Tikai pateica, ka viņa rīcībā esot kāda informācija par slepkavību, un apvaicājās pēc inspektora, kas ar to nodarbojoties. Es teicu viņam, ka jūs esat izbraukumā un es nezinu, kad būsiet atpakaļ, taču viņš teicās gaidīt. Iedevu viņam tasi tējas un ielaidu ceturtajā kabinetā.

-    Kā viņu sauc?

-      Benets, ser. Dežūrvirsnieks ielūkojās reģistru grāmatā. Dzīvo Pīrsonroudā piecpadsmit.

-    Blēdis, vai? Kā jums šķiet?

-    Es tā vis neteiktu, ser. Ļoti izteiksmīgs tips. Labi, jūs jau pats viņu tūlīt redzēsiet.

Misters Benets bija apmēram septiņdesmit gadus vecs, garš, tievs un sērīgs. Viņā viss likās noļucis mati, ūsas, maisi zem acīm, mutes kaktiņi. Viņš bija ģērbies tīrās, bet apnēsātās drēbēs, vecā, rūsganā lietusmētelī un brūnā uzvalkā, kas, spriežot pēc apdilušajiem piedurkņu galiem, bija redzējuši labākas dienas. Baltā krekla apkaklīte bija sakrunkojusies un grumbuļaina. Atraitnis, kuram vienam pašam grūti tikt galā?

Iepazīšanās bija notikusi, Tenets apsēdās.

-    Cik noprotu, jums ir kāda mums domāta informācija?

Benets pamāja.

-Ceru, ka neizniekoju jūsu laiku…

Tenets iedrošinoši pasmaidīja.

-      Nevaru neko pateikt, kamēr neesmu dzirdējis to, kas jums sakāms, vai ne? Bet jebkurā gadījumā mums labāk patīk, ja cilvēki nāk pie mums un paziņo, ja viņiem kaut kas nedod miera…

-     Vakarā televīzijā… Tur teica, ka jūs meklējot to jaku…

Tātad, lai kāda šī informācija bija, tā attiecās uz Hainsa izmeklējamo lietu, ne viņējo. Tenets jutās vīlies. Viņš uzlūkoja Lainhemu, kas kā

jau varēja gaidīt izskatījās ieinteresēts. Lai gan seržants t>ija atsaukts no Kodingtonas slepkavības izmeklēšanas, viņš tomēr bija tajā pietiekami iedziļinājies, lai būtu ieinteresēts iznākumā.

-    Tā ir.

-            Tur teica, ka tā bijusi ļoti neparasta. Pelēkas ādas, ar sarkanu pūķi uz muguras.

-    Jā. Vai jūs to redzējāt kādam mugurā?

Benets pamāja.

-            Zellim, kas dzīvo otrpus ielai. Protams, viņš ir jauns.

-              Viņš dzīvo jums pretī, ielas otrā pusē, jūs gribējāt sacīt?

-Jā.

-    Tātad jūs zināt, kā viņu sauc?

-    Kēvins Kverijs.

-              Vai <ūs redzējāt jaku viņam mugurā arī pirms ziņc urna televīzijā?

-              Nē, nē. Nē. Pirmoreiz es viņam to redzēju šorīt.

-             Saprotu… Labi,,mēs tiešām esam jums ļoti pateicīgi par to, ka atnācāt…

Pēc tam, kad bija noskaidrojis visas trūkstošās

detaļas, Tenets pateicās misteram Benetam par informāciju, un piezvanīja Hainsam, kas viņu uzklausīja klusēdams, kaut ko norūca un pēc tam nometa klausuli, ne paldies nepateicis.

-    Ko viņš teica? Lainherns pavaicāja.

-      Neko daudz, Tenets sacīja, tālākos paskaidrojumos neielaizdamies.

-     Laikam jau dusmojas, ka mēs šo informāciju saņēmām pirmie.

Iezvanījās telefons. Tas bija viens no vīriem, kuri pārbaudīja, kādi automobiļi slepkavības vakarā redzēti Stīva dzīvokļa tuvumā. Viens no tiem varētu būt Aivora Hovela auto.

-    Cikos tas bija?

-     Starp astoņiem četrdesmit piecām un deviņiem vakarā, ser.

-      Labs ir. Labi pastrādāts, Tenets sacīja. Viņš nolika klausuli un pateica jauno ziņu Lainhemam.

-     Tātad, sacīja seržants, varu derēt, ka tad, kad Hovels pārnāca mājās un no Šaronas uzzināja, ka Stīvs bijis viņu apmeklēt, viņš nolēma reizi par visām reizēm Stīvu pārmācīt.

-             Varbūt, Bet jājautā kas notika, kad viņš tur nonāca? Vai viņš satika Stīvu? Ja Frenka teiktais ir patiess, tad pusdeviņos Stīvs nav uz viņa klauvējienu atsaucies un tad jau bija miris vai varbūt uz mirklīti izskrējis.

-    Varbūt mēs uzzināsim ko vairāk, kad būsim izrunājušies ar Kārpenteru, ser.

-    Protams. Tenets nopūtās. Lai gan man ir tāda jušana, ka mēs iznāksim no slimnīcas ar tukšām rokām. Vai viņi jau zvanījuši?

-     Nē, ser. Domāju, ka tūlīt zvanīs. Ir divdesmit pāri vienpadsmitiem, ārsts šobrīd noteikti savu apgaitu jau beidzis.

Tenets paraustīja plecus.

-    Sā vai tā, es domāju, Hovelam nāksies sniegt paskaidrojumu, jo tagad mums ir pierādījums, ka viņš mums melojis. Bet es domāju, ka mēs pagaidīsim un aprunāsimies ar viņu pēc tam, kad būsim izrunājušies ar Kārpenteru.

Pirms divpadsmitiem zvanīja no slimnīcas un paziņoja, ka tagad Kārpenters esot gatavs īsai nopratināšanai.

Viņš bija ievietots mazā palātā, piecēlies, apģērbies un sēdēja atzveltnes krēslā pie gultas. Galvu noliecis, salicis rokas klēpī, viņš likās sarucis augumā kopš tā brīža, kad Tenets viņu pēdējoreiz redzēja. Kad Tenets ienāca, viņš lēni pacēla galvu un uzlūkoja inspektoru, taču nepazina. Tenets sajuta sāpīgu līdzjūtības dūrienu pakrūtē. Ja tā būtu Džouna, kas ietu bojā katastrofā, un Sīkais nomirtu pēc tam, kad būtu mākslīgi turēts pie dzīvības gadu vai vairāk… Viņš iekšēji sarāvās. Tā domāt viņš nevarēja atļauties.

-    Labrīt, mister Kārpenter.

Kad formalitātes bija nokārtotas un Lainhems atnesa divus apmeklētājiem domātus krēslus, viņi apsēdās.

-    Tātad, mister Kārpenter, es ceru, ka jūs jau esat uzminējis, kāpēc mēs esam šeit.

Kārpenters raudzījās viņā blāvām acīm, neko neatbildēdams.

-     Mēs gribam ar jums aprunāties par aizvakarvakaru. Otrdienas vakaru.

Kārpenters rauca pieri un mirkšķināja acis.

-    Vai jūs no tā vakara kaut ko atceraties?

-    Nē. Es… Kārpentera balss notrūka. Tā bija aizsmakusi, kādu brīdi nelietota, un viņš noklepojās, bet pēc tam papurināja galvu. Nē, viņš vēlreiz teica.

Tenets iekšēji nopūtās. Tas likās grūtāk, nekā bija šķitis.

Viņa pienākums bija šīs atmiņas atdzīvināt, taču viņš labi apzinājās, ka tad tiktu nojaukta barjera, ar kuru Kārpenters bija norobežojies no sāpēm, kādas sagādāja atcerēšanās. Un tomēr bija nogalināts cilvēks, un cilvēkam atņemtā dzīvība neattaisno dzīvības atņemšanu otram.

-     Mēs atradām jūs sēžam automašīnā tieši pirms pusnakts Hamiltonroudā. Jūs bijāt piedzēries līdz nemaņai.

Kārpenters atkal sarauca pieri, pūlēdamies iepazīstināt sevi ar šo informāciju. Hamiltonroudā… -viņš nomurmināja.

Tenets redzēja, kā mainījās viņa sejas izteiksme vaibsti atslāba, bet pēc tam atkal sastinga drūmās izmisuma un ciešanu līnijās.

-    Redzu, ka jūs atcerējāties, ko jums nozīmē Hamiltonrouda. Tur dzīvoja Stīvens Longs.

Kārpentera lūpas saviebās, Longa vārdu izdzirdot. Kādu bridi viņš klusēja, pēc tam lēni sacīja:

-    Vai jūs teicāt "dzīvoja"?

-    Jā. Viņu nogalināja viņa paša dzīvoklī otrdienas naktī.

Kādu laiciņu Kārpenters neizteiksmīgi blenza Tenetā, pēc tam viņa vaibsti mazpamazām un sāpīgi mainījās atkal. Vispirms acīs parādījās dzīvības dzirksts, pēc tam kakls un seja pamazām iekrāsojās. Viņš aplaizīja lūpas, jo viņa mute piepeši bija kļuvusi sausa.

"Tas ir gluži kā noskatīties miroņa atmošanos," Tenets iedomājās.

-    Tātad, Kārpenters beidzot nomurmināja, un viņa tonis liecināja par izbrīnu, es tomēr būšu to izdarījis. /

Viņa balss pieņēmās spēkā, un viņš pat nemēģināja slēpt triumfa pieskaņu tajā.

-    Es tomēr to būšu izdarījis!

-    Izdarījis ko? Tenets zināja, ko šis cilvēks gribēja sacīt, bet nejuta nekādu atvieglojumu, dzirdot šo atzīšanos.

-    Nogalinājis viņu, protams. Kārpenters bija iztaisnojis muguru, un viņa uzvedība acīmredzami mainījās. Viņš vairs nebija satriektais, bet gan uzvarētājs.

-    Labāk būs, ja jūs mums visu izstāstīsiet.

Kaut kas Teneta balss tonī nodeva skepsi, jo

Kārpenters viņu pētoši uzlūkoja un noteica:

-    Bet jūs taču nebūsiet nākuši mani brīdināt?

Tenets šaubījās, vai te bija kāda norāde, taču

nolēma turpināt. Viņš pamāja Lainhemam, kas izrunāja šādā gadījumā pieņemtos vārdus.

Kārpenters vēroja Teneta seju.

-    Jūs man neticat, vai ne?

-     Es neesmu skaidrībā, kam šobrīd ticēt, mister Kārpenter. Vienbrīd jūs sakāt, ka neatceraties no otrdienas nakts itin neko, otrbrīd atzīstaties, ka esat nogalinājis cilvēku.

-    Es sākumā neatcerējos, jā gan, sacīja Kārpenters. Viņš paliecās uz priekšu krēslā, dedzīgi vēlēdamies pārliecināt Tenetu par to, cik sakāmais svarīgs. Bet tas notika tāpēc, ka es jutos slims. Tad, kad jūs pieminējāt Hamiltonroudu, es pēkšņi atcerējos… Man viss atausa atmiņā…

-    Ko jūs tieši atcerējāties?

-      Braukšanu uz Hamiltonroudu. Sēdēšanu mašīnā pretī tam gotiskajam monstram, kur Longs dzīvo dzīvoja un dzeršanu, lai uztaisītu dūšu… Es pēc dabas neesmu vardarbības piekritējs, inspektor.

"Varbūt par laimi," Tenets nodomāja, "ja daba varētu būt glābējas lomā".

-    Cikos tas bija?

Kārpenters sarauca pieri.

-             Es neesmu pārliecināts… Vēlu pēcpusdienā, kā šķiet.

-     Vai jūs nevarētu būt precīzāks?

Kārpenters šaubījās.

-    Starp sešiem un pusseptiņiem?

% Tenets manīja viņa balsī jautājuma intonāciju.

-    Bet jūs neesat par to pārliecināts?

Kārpenters papurināja galvu.

Viņš sāka svīst, un Tenets to pamanīja. Vai viņš vispār bija tādā stāvoklī, lai viņu pratinātu? Varbūt būtu labāk tagad pārtraukt un atsākt vēlāk iespējams, rīt no rīta? Šādos apstākļos likās necilvēcīgi tā tirdīt cilvēku. Taču, ja Kārpenters patiešām Longu nogalinājis, tad tas būtu netaisni pret visiem citiem šajā lietā iesaistītajiem cilvēkiem, kuri nepelnīti nokļuvuši aizdomās jo dažās nākamajās sarunas minūtēs varēja nākt gaismā patiesība.

-            Tas nekas, Tenets laipni sacīja. Pastāstiet mums, ko jūs darījāt, tur nonācis!

-             Es… Es sēdēju autiņā minūti vai divas. Kārpenters izņēma no kabatas mutautu un

pārvilka to pār pieri, pēc tam vāri pasmaidīja. Domāju, ka mēģināju saņemties, lai ietu iekšā un to Longu piebeigtu tā šķiet.

-    Un tad?

-      Gāju uz viņa dzīvokli un klauvēju pie durvīm.

-Un?

-     Viņš atvēra. Kārpenters pēkšņi sāka stāstīt ļoti ātri, pa viņa pieri ritēja sviedri un tecēja acīs. Viņš nepacietīgi rauša tos prom ar rokas delmu. Man galvā bija cepure es uzvilku to uz acīm, lai slēptu seju. Viņš bija mani redzējis tiesā, un es nevēlējos, lai viņš mani pazītu. Domāju, ka tad viņš nelaistu mani iekšā. Teicu, ka esmu dzirdējis par viņa mehāniķa prasmi, atrisinot visādus mašīnu sarežģījumus, un es gribētu, lai viņš apskata manu auto…

Tagad vārdi plūda paši no sevis, gandrīz vai nesakarīgi, Kārpentera elpa bija kļuvusi neritmiska elpas vilcieni izklausījās kā smagi sēcieni.

Tenets piecēlās un piespieda pogu, gandrīz tūlīt istabā ienāca māsiņa. Viņa uzmeta skatienu pacientam un ņēmās taustīt Kārpentera pulsu.

-         Mēs iesim, Tenets sacīja un stūma Lainhemu ārā no istabas.

-        Tieši tad, kad mēs varējām cerēt no viņa izdabūt pilnu grēksūdzi! Lainhems ar nepatiku sacīja, kad abi jau bija gaitenī. \

-        Jā, nudien, bet ir arī tādas robežas, kuras es neesmu gatavs pārkāpt, Tenets noteica.

-        Ak, nē, es negribēju teikt, ka mums būtu jāturpina, ser. Tikai to, ka tas ir ļoti nepatīkami pārtraukt tieši tagad.

-    Tur neko nevar līdzēt.

Lainhems pētoši uzlūkoja Tenetu.

-    Jūs neticat, ka viņš to izdarījis, vai ne, ser?

-    Es tiešām nezinu. Un jūs?

Viņi kādu mirkli gāja klusēdami, aizmirsuši rosīgo slimnīcas dzīvi, kura mutuļoja ap viņiem.

-         Es neesmu ne par ko pārliecināts, Lainhems beidzot sacīja. Viņš to atzina par iespējamu, taču tad, kad bija jāpieņem lēmums, viņš diez vai spēja to pieņemt…

-Bet?

-        Lūk, pašās beigās, kad viņš tik ātri to visu bēra… Bija tāda jušana, ka vajadzētu viņam ticēt, viņš minēja tik daudzas detaļas, bet.es nezinu…

-    Jums nelikās, ka viņš runāja patiesību?

Lainhems svārstījās.

-    Es domāju, ka viņš mums teica to, ko domāja esam patiesību, un tajā pašā laikā jā, es viņam ticēju, taču tagad, to pārdomājot, es vis nejūtos pārliecināts, ka viss tiešām notika tā.

-    Es domāju tāpat. Neesmu skaidrībā varbūt patiešām viņš mums izstāstīja notikumu, kuru tik bieži bija pārdomājis savā fantāzijā, ka tad, kad dzirdēja par Lonģa noslepkavošanu, fantāzija viņam kļuva par realitāti. Tāpēc jā, tas bija uztraucoši pārtraukt šajā vietā. Ja viņš būtu spējis turpināt kaut vai tikai dažas minūtes un pastāstīt visu par pašu slepkavību, mēs jau zinātu, vai viņš stāstīja patiesību, vai ne.

-    Tātad jūs vēl joprojām domājat, ka tā varētu būt?

-    Jā, kā jau jūs teicāt, viņš tas ir ticamākais variants, cilvēks ar visspēcīgākajiem dzinuļiem… Mums jāņem vērā fakts, ka bieži vien ticamākais aizdomās turamais arī izrādās slepkava.

Lainhems mirkli nogaidīja un tikai tad atvēra auto durvis.

-    Bet es ceru, ka šajā reizē tā nav.

Viņš iekāpa auto un spēcīgi aizcirta durvis.

Tenets iesēdās seržantam līdzās.

-     Maik, tikai nesakiet man, ka jūsu akmens sirds beidzot atmaigusi un jums sameties šī vīra žēl?

-     Lai nu paliek, ser. Nepūlieties man iestāstīt, ka jūs nejūtat gluži to pašu tāpēc, ka es jums neticēšu.

-     Jums taisnība, Maik, un es atvainojos. Es tiešām jūtu gluži to pašu. Un tomēr mums jāņem vērā fakts, ka viņš galu galā var izrādīties īstais slepkava.

-      Es zinu. Tādā gadījumā vienīgais mierinājums ir, ka viņam neko daudz nepiespriedīs. Varbūt pat atliks sprieduma izpildi.

-    Iespējams.

-      Un ko tagad, ser? Vai mēs tagad apmeklēsim Hovelu?

-     Jā, bet es domāju, ka mēs vispirms atvilksim elpu un kaut ko ieēdisim.

-    Kā ar "Govi āmuļos", ser?

-    Tas ir gar upi uz leju, vai ne? Esmu braucis tur garām, bet nekad negadījās ieiet.

-      Es reizēm tur iegriežos. Tur labi baro, un lenča laikā ir ļoti kluss. Tikai vakaros ir pavairāk ļaužu.

Tenets aizsprādzēja drošības jostu.

-    Tad vediet mani uz turieni, viņš sacīja.

XVI

"Govī āmuļos" bija viss, ko Lainhems apsolīja, tā izrādījās klusa un nepretencioza. Kamēr viņi gaidīja ēdienu, seržants aizgāja piezvanīt, lai pārbaudītu, kur Hovels šobrīd atrodams.

-      Viņš šorīt zvanījis uz darbu un teicis, ka esot saslimis, sacīja Lainhems, atnācis atpakaļ, tātad viņš, iespējams, ir mājās. Vai vēlaties dabūt viņu no turienes laukā uz nopratināšanu?

-      Nē, mēs iesim uz dzīvokli. Ja mums laimēsies, tad mēs tur atradīsim arī Šaronu. Kritīs divi zaķi ar vienu šāvienu. Kā rādās, būs labi.

241

Ēdiens bija klāt, un Tenets iecirta zobus glītā, sulīgā vēršgaļas šķēlē, kuru atnesa kopā ar ceptiem kartupeļiem un salātiem, kuri likās diezgan neparasti. Tikmēr Lainhems nobaudīja puravu sautējumu, kartupeļu zupu un zemnieku

Siinpsone 5

brokastis ar karstām, kraukšķīgām frančmaizītēm un labu Čedaras sieru. Arī alus bija labs, un abi vīri jutās gluži silti.

-            Nemaz nevarētu domāt, ka temperatūra visu dienu ir zem nulles, sacīja Tenets, atpogādams apkaklīti un mitēdamies apbrīnot krodziņa emblēmu, kurā bija attēlota visnotaļ mīlīga izskata šķielējoša govs ar milzīgu āmuļu zaru zem ābeles.

-             Man šāds laiks ļoti patīk, teica Lainhems, vērodams, kā saules gaismā vizēja upe. Tieši kā radīts labai pastaigai sānceliņos. Tā es šo vietiņu atklāju.

-            Uz to mums šodien nav daudz cerību, Maik. Nāciet, apskatīsimies, vai Hovels ir mājās.

Durvis atvēra Sarona.

-    Labdien, misis Longa. Vai Hovels mājās?

-            Kas tur ir, Sar? Hovels parādījās viņai aiz muguras. Ak, tie atkal esat jūs.

-    Baidos, ka jā. Vai mēs nevarētu aprunāties?

Hovels negribīgi atkāpās un, aplicis roku

Saronai ap pleciem, veda visus uz drūma izskata viesistabu. Visa ārsiena bija mitra un plankumaina, stūrī tā izskatījās bīstami izšķobījusies.

Vairākās vietās tapetes bija nolobījušās, vietumis atklājot grumbuļainu, pelēku apmetumu, un greizās mēbeles likās pabijušas neskaitāmās pārdotavās.

Visā šajā pelēcībā Šarona izskatījās tik neiederīga kā pasaku feja cūkkūtī. Viņai mugurā bija spodra, balta blūze ar garām piedurknēm un kruzuļiem rotātu apkakli, un atlokiem un košsarkani rievota kokvilnas auduma svārki, savilkti ar platu jostu, kura izcēla viņas tievo vidukli. Meitenes viļņainie, zeltainie mati izskatījās kā gaismas aura. Bija viegli apjēgt, kāpēc Stīvs negribēja ļaut viņai iet un kāpēc Hovels nolēma viņu paturēt par katru cenu.

Hovels joprojām stāvēja, īpašnieciski turēdams roku Šaronai ap pleciem.

-    Ko jūs vēlaties?

-    Varbūt mēs varētu apsēsties?

Hovels ar nepatiku pamāja.

-    Priecājos redzēt, ka jūs jūtaties labāk, mister Hovel, Tenets laipni sacīja, kad viņi visi bija apsēdušies.

Hovels sarauca pieri.

-Jūtos…?

-      Cik noprotams, jūs šorīt teicāties esam slims.

-     Ak, jā… Jutos mazliet savārdzis, vai ne, Šar? Man bija neliela temperatūra, tāpēc es nodomāju, ka nebūtu prātīgi doties ārā strādāt uz visu dienu šādā aukstumā…

Tenets bija uzminējis, ka Hovels vienkārši gribēja pavadīt dienu kopā ar Šaronu, varbūt juzdams, ka tad, ja viņa pārāk ilgi atradīsies mātes ietekmē, Šarona varētu pie viņa arī neatgriezties. Tenets tiešām nevarēja iedomāties, ka misis Painfoldei varētu patikt šāds meitas pielūdzējs un ko gan viņai varētu pārmest?

-     Un es ceru, ka arī jūs šodien jūtaties labāk, misis Longa?

Tenets atkal reiz ievēroja viņas vājību juvelierizstrādājumus. Diez vai arī šie bija Stīva dāvināti?

Šarona iekoda lūpā un pamāja.

-Tas viss bija tik… šī identifikācija, ka…

-     Es saprotu, Tenets laipni sacīja. Paredzēdams, ka Hovela reakcija pēc tam, kad viņu apvainos melos, varētu būt visāda, viņš bija nolēmis vispirms izrunāties ar Šaronu.

-     Seržantam ar jums kaut kas jāpārrunā. Vai jūs jūtaties tik labi, lai varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem?

Šarona uzlūkoja Hovelu, kas paraustīja plecus.

-   Jā, viņa klusi sacīja. Pēc tam Šarona atkārtoja šo "jā" vēl izteiksmīgāk. Protams, ja tas ko palīdzēs.

Tenets uzlūkoja Lainhemu.

"Tātad turpināsim."

-    Pirmais jautājums, kuru mēs gribam jums uzdot, misis Longa, protams, ir sekojošs: vai jūsu vīram bija ienaidnieki?

-    Ienaidnieki? viņa piespiesti pasmējās, un viņas acis uzzibsnīja Hovela virzienā. "Viņa lielākais ienaidnieks sēž man pretī." Nē, Šarona atbildēja. Ne tādi, ko jūs saucat par ienaidniekiem.

-    Ko jūs īsti gribat teikt? Lainhems pavaicāja.

-     Tāpat… ar Stīvu nebija viegli saprasties. Viņš… viņš bija paradis cilvēkus kaitināt. Bet ne jau līdz tādai pakāpei. Ne jau tiktāl, lai kādam sagribētos viņu nogalināt.

-      Bet bija tas zellis, kas… Hovels noklakšķināja pirkstus. He, tas taču varētu būt viņš! Hovels iesaucās.

-     Vai zini, Sar, tas zellis, kura sieva gāja bojā nelaimes gadījumā.

-    Jūs domājat misters Kārpenters?

-     Tā bija Kārpenters. Dzirdēju pa radio, ka otrdien mirusi viņa meitiņa… Un otrdienas naktī Stīvu nogalināja… Jā gan, tā būs, tā var būt. Viņš pagrieza Tenetam muguru. Te arī ir meklējama atbilde.

Hovels atgāzās atpakaļ krēslā, izskatīdamies kā cilvēks, kas apmierinoši atrisinājis grūtu uzdevumu, un pašapmierināti uzsmaidīja Tenetam. "Viss ir vienkārši, ja vien lietpratīgi ķeras pie lietas."

-     Tā ir viena no vairākām iespējamajām atbildēm, mister Hovel.

-     Ak, mitējieties, inspektor. Hovels paliecās uz priekšu, dedzīgi aizstāvēdams savu teoriju. Tas taču ir acīmredzami, vai ne? Tagad es atceros, Kārpenters tiešām draudēja Stīvu nogalināt, vai ne, Šar,'pēc tās tiesas prāvas, kad Stīvs tika cauri ar nosacītu sodu…

-    Tas mums ir zināms, mister Hovel. Tenets sacīja. Un ticiet man, mēs to ņēmām vērā. Bet mēs nevaram atstāt bez ievērības arī citas iespējas.

Viņš nelikās dzirdam Hovela izsmejošo iespurdzienu un pievērsās Šaronai pieklusinādams balsi.

-     Tātad jūs nevarat mums norādīt nevienu citu, kam būtu gribējies nogalināt jūsu vīru?

Viņa papurināja galvu.

-    Nejau nu viņu nogalināt, viņa atkārtoja.

Tenets pamāja un apsēdās atpakaļ krēslā.

Lainhems atkal atsāka.

-     Kārtībā. Labi, nākamais jautājums, kuru mēs vēlamies jums uzdot, ir vai jūs zināt, vai nezināt, kā jūsu vīrs ieradās ar auto vai kājām tad, kad viņš otrdien pēc darba jūs apciemoja?

-     Patiesi, es netiku auto redzējusi, taču domāju, ka viņš atbrauca ar auto, jo bija te apmēram bez divdesmit sešos, viņš taču būtu ieradies daudz vēlāk, ja nāktu kājām vai brauktu ar autobusu.

-    Bet jums nav ne jausmas, vai misters Longs atbrauca ar savu auto, vai kāds viņu atveda?

-     Nē. Taču viņš nebija radis lūgt kādu, lai aizved. Ja ar viņa auto kas atgadījās, viņš parasti to ātri saveda kārtībā. Un ir pagājuši tikai daži mēneši, kopš Stīvs atkal saņēma braukšanas tiesības pēc tā negadījuma. Viņam patīk… patika braukt. Viņš neļāva braukt nevienam citam, ja vien varēja darīt to pats.

-    Tātad jūs īsti nezināt, kā Stīvs nokļuva šurp otrdien?

Viņa papurināja galvu.

Lainhems pagrābājās kabatā.

-     Varbūt jūs tagad varētu ielūkoties šajā fotouzņēmumā?

Viņš pasniedza Šaronai uzņēmumu, un viņa to klīrīgi saņēma aiz stūrīša visnotaļ pretimnākoši.

-    Nē, neraizējieties, sacīja Lainhems. Tas nav nekas uztraucošs. Tikai jūsu vīra istabas uzņēmums tajā redzams plaukts. Viņš paliecās uz priekšu un norādīja: Mūs interesē šis te tīrais, apaļais laukumiņš putekļos. Vai jūs varat mums pateikt, kas tur parasti atradās?

-    Tas ir vieglāk par vieglu. Liels, apaļš pelnutrauks, kuru Stīvam uzdāvināja Džefs. Viņš .to atveda no ceļojuma pa… Itāliju, tā šķiet.

-    No kā tas bija pagatavots?

-    No rozlga marmora.

-    Smags?

-      Ak, jā, ļo… viņa aprāvās, un viņas acis iepletās. Vai jūs gribat teikt… Vai tas nozīmē… Vina atdeva fotouzņēmumu, izskatidāmās apmulsusi. Saronas seja saraucās, un viņa sāka raudāt, paslēpusi seju pie Hovela krūtīm.

Hovels sargājoši aplika Saronai apkārt rokas un kaut ko murmināja viņai ausī, lūkodamies Lainhemā pāri gluži vai iecukurotajām cirtām: "Paskatieties vien, ko jūs esat izdarījuši!"

Lainhems, saraucis uzacis, palūkojās Tenetā un bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

Tenets pašūpoja galvu. "Tā nav jūsu vaina. Šis jautājums bija jāuzdod."

-      Es negribēju jūs uztraukt, misis Longa, Lainhems sacīja.

-     Blēņas, Hovels nošņāca. Jūs neliekaties mierā ātrāk, līdz panākat, ko vēlējāties.

-     Mums ir jādara darbs, mister Hovel, sacīja Tenets.

-     Un, ticiet vai neticiet, mums nemaz nepatīk

nevajadzīgi traucēt nevainīgus cilvēkus.

-     Tad jums nevajadzēja izvēlēties tik necilvēcīgu darbu!

-      Kādam tas jādara. Tāpat kā vēl kādam ir jālabo ceļi… Tā vai citādi, ķersimies pie lietas. Lieta tāda, ka mums vēl jāuzdod viens vai divi jautājumi misis Longai, un tad viņa varēs doties atgulties, ja vēlēsies. Varbūt jūs varētu viņai pagatavot tasi tējas…

Hovels nelikās noticam, un Tenets no viņa to nemaz negaidīja. Paziņojums bija skaidrāks par skaidru: "Mēs gribam, lai jūs uz dažām minūtēm atstājat istabu." Viņš mirkli svārstījās, tad atkāpās no Šaronas, saņēma viņas zodu un pacēla galvu augšup tā, lai viņa varētu ieskatīties viņam sejā. Izņēmis vienkāršu kabatlakatu, viņš maigi izslaucīja asaras viņai no acu kaktiņiem.

-     Vai tu vēlētos, lai es palieku, Šar? Es to darīšu, ja tu tā vēlies. Viņš iespieda kabatlakatu Šaronai rokā.

Viņa izšņauca degunu, nošņaukājās un papurināja galvu.

-    Ar mani viss ir kārtībā.

-    Vai vēlies tēju?

Viņa mēģināja pasmaidīt.

-    Jā, vēlos gan.

Hovels izgāja, atstādams durvis pavērtas, bet Lainhems, ne vārda neteicis, piegāja un tās aizvēra.

Tenets paliecās uz priekšu un pazemināja balsi.

-    Un tagad, misis Longa, es jūs izvaicāšu, cik ātri vien iespējams. Vispirms vai jūs atceraties, cikos precīzi misters Hovels otrdienas vakarā atgriezās pēc tam, kad palīdzēja savam draugam salikt mēbeles?

Viņa svārstījās, un balajos vaigos pamazām ieplūda krāsa.

-    Domāju, ap pusdeviņiem.

"Viņa nav pieredzējusi mele", Tenets domāja. Nebija šaubu, ka Hovels viņu pierunājis tā sacīt.

-    Bet es gluži pārliecināta neesmu, viņa ātri piebilda. Redziet, es mazgāju matus…

Tenets pamāja. Viņam nebija nolūka uz viņu izdarīt spiedienu šajā izmeklēšanas stadijā. Sieviete bija pārāk vārīga. Vēlāk, ja šis fakts kļūs būtisks jā gan.

-             Bez tam ir vēl viens jautājums. Kad jūsu vīrs otrdien te ieradās — vai viņš gadījumā neatnesa dāvanu?

Viņa izbrīnījusies lūkojās Tenetā.

-    Kā jūs to…

-    Varbūt pat ļoti dārgu dāvanu?

Viņa iekoda lūpā, tramīgi palūkojās uz durvīm un pamāja.

-             Zelta aproci. Stīvs bija tik nomākts, kad es negribēju to pieņemt, īstenībā atteicos. Zināju, ka Aivors būs vai traks aiz dusmām, ja es pieņemšu…

-    Kas tad ar to notika?

-            Stīvs neņēma to atpakaļ. Teica, ka to pircis tikai man, tāpēc man tā jāpaturot. Lūkoja mani pierunāt, lai to aplieku, bet, kad es neņēmu, tad vienkārši nolika uz galda un atstāja tur, kad devās projām.

-    Kur tad tā ir?

-    Es to atnesīšu. Viņa izsteidzās no istabas.

Tā bija smaga zelta aproce ķēdes veidā, ar

plānu zelta slēdzi un drošības ķēdi.

-            Ko lai es ar to daru? viņa izmisusi vaicāja. Es negribu to paturēt, jo tā man mūžīgi atgādinās tālāko, kas ar Stīvu tovakar notika.

-    Vai es varētu jums ko ieteikt?

Viņa dedzīgi pamāja, un Tenets pastāstīja par blēdību, kuru Stīvs atļāvās pret Frenku, piesolot kādam televizoru. Viņa bija acīmredzami pārsteigta, šo vēsti dzirdot, un vēl jo vairāk par to, ka Frenks tāpēc zaudējis darbu.

-   Tā bija viņa sievas ideja, ka jūsu vīrs varētu būt to izdarījis tāpēc, lai tiktu pie liekas naudas, par kuru nopirkt jums dāvanu. Es ieteiktu atdot sprādzi Frenkam, lai viņš to pārdod un atdod naudu atpakaļ tam vīrietim, kuru jūsu vīrs apmānīja.

-     Es tā darīšu. Viņa izmisusi papurināja galvu. Ak, Stīv…

-    Sar? Hovels pasauca.

Viņa ātri paslēpa aproci.

Hovels ienāca.

-    Es noliku tēju uz naktsgaldiņa pie gultas.

-    Iešu un to iedzeršu, viņa pieceldamās sacīja. Tagad es jūtos labi.

-    Domāju, ka būtu labāk, ja jūs uz minūti mūs atstātu, misis Longa. Es gribu kādu brītiņu parunāties ar misteru Hovelu.

Viņa šaubīgi pamāja.

-      Kārtībā. Un izgāja, sažņaugtā rokā turēdama svārku krokās paslēpto aproci.

-      Mana kārta tikt uzspraustam uz iesma, ko, inspektor? sacīja Hovels, apsēzdamies un kareivīgi sakrustodams rokas uz krūtīm. Tagad, kad Sarona bija atstājusi istabu, viņš ļāva brīvi izpausties savam nemieram.

-     Jūs to teicāt, ne es, Tenets sacīja. Bet viss ir diezgan vienkārši. Mēs tikai gribējām zināt, kāpēc jūs mums melojāt par savām otrdienas vakara gaitām?

Hovels saspringa, un Tenets atcerējās pirmo iespaidu, kādu šis vīrietis bija uz viņu atstājis. Viņš izskatījās mežonīgs un bīstams.

-    Kā jūs to domājat?

-     Tātad, ja ticam tam, ko jūs mums vakar teicāt, otrdienas vakarā jūs devāties no darba tieši pie drauga, kas ievācās jaunā mājā. Pēc tam jūs nācāt tieši uz māju un ieradāties šeit apmēram pusdeviņos. Jūs paēdāt vakariņas, pēc tam jūs abi ar misis Longu devāties uz iedzeršanu ar dažiem draugiem, lai atgrieztos mājās apmēram piecpadsmit pāri vienpadsmitiem.

-    Un tad?

-               Ja tā ir patiesība, varbūt jūs varētu paskaidrot, kā jūsu auto varēja atrasties Hamiltonroudā Hamiltonroudā, mister Hovel, kur dzīvoja Stīvens Longs to pašu vakaru, laikā Starp astoņiem četrdesmit piecām un deviņiem?

Hovela acis uzplaiksnīja kā ahāti.

-    Jūs laikam jokojat?

-            Nekā tamlīdzīga, mister Hovel. Gluži otrādi, es esmu ļoti nopietns.

Hovels pacēla rokas augšup tēlotā neizpratnē.

-Tas nevar būt. Kāds būs kļūdījies.

Tenets papurināja galvu.

-    Kļūdas te nav.

-    Bet tai ir jābūt. Vai arī tie ir meli.

-    Ar kādu mērķi?

-    Kaut vai tāpēc, lai mani tur iepiņķerētu.

-             Un kas, kā jums šķiet, vēlas jūs tur iepiņķerēt?

-    Kā lai es to zinu?

-            Tātad jūs kategoriski noliedzat, ka otrdienas vakarā atradāties kaut kur Hamiltonroudas tuvumā?

Hovels sakrustoja rokas.

-    Pilnīgi.

Kad viņi devās lejup pa nebeidzamajām kāpnēm, Lainhems sacīja:

-    Jūs taču negribat ļaut viņam izlocīties?

Tenets paraustīja plecus.

-     Atkarībā no tā, vai izlemsim, ka tas ir svarīgi. Es noteikti negrasos Hovelu te pievilkt klāt šajā izmeklēšanas stadijā. Mēs viņu uz kādu brīdi atstāsim mierā lai nobriest.

-      Man jāteic, ka es negribētu, lai Hovels būtu mans ienaidnieks, kuru man gadījies satikt nakts laikā.

-    Viņš ir bīstams, tur es jums piekrītu.

-       Bet vai Aivors Hovels to izdarījis? Tas ir jautājums.

-       Pacietību, Maik. Viens gan ir skaidrs ja viņš to izdarījis, tad beigu beigās mēs viņu dabūsim rokā. Tenets būtu vēlējies, lai arī viņa jušana būtu tikpat pārliecinoša, cik viņa sacītais.

Automašīnā pa radio viņi dzirdēja paziņojumu: vecākais inspektors Hainss gaida Tenetu iecirknī.

• Vai viņš neteica, kāpēc?

-       Nē, ser. Bet viņi esot saņēmuši to puisīti ar jaku. Viņš ir vienā no kabinetiem uz nopratināšanu.

-    Un misters Hainss?

-             Ēdnīcā, kopā ar savējiem. Teica, ka viņi varētu pagūt kaut ko iekost, kamēr ir laiks.

-    Sakiet, ka es ļoti drīz būšu klāt.

Tenets uzlūkoja Lainhemu.

-             Vai dzirdējāt? Labāk spiediet pedāli grīdā, Maik! Mums ir darīšana ēdnīcā.

-   Tā, sacīja Lainhems, tad tādas tās lietiņas.

XVII

Šajā pēcpusdienas stundā ēdnīca bija tukša, tur atradās vienīgi Hainss un viņa brigāde, detektīvseržants Dreikots un detektīvkonstebli Kopers un Flints. Viņus apstaroja tāda kā līksmības aura.

-             Laba zīme, ser, viņš pat smaida, nočukstēja Lainhems, kad viņi ar Tenetu tuvojās galdam.

Tas bija tiesa. Ar platu smaidu sejā Hainss izskatījās gluži nepazīstams. īsts kalns, nevis cilvēks, garš un pārmēru nobarojies, ar īsu kaklu, pliku galvu un mazām cūkas ačelēm, kuras grima miesas krokās.

-            Redziet, Tenet, viņš sacīja. Mūsu televīzijas paziņojums ir atmaksājies.

-    Vai viņš atzinās?

-    Vēl nē, sacīja Hainss. Viņš lūkojās uz saviem vīriem un pamirkšķināja viņiem. Bet atzīsies. Kuru katru mirkli. Ļausim viņam mazliet pasvīst, gan jau izsvīdīs.

-    Labi… Jūs vēlējāties mani redzēt, ser?

-   Tikai gribēju zināt, kā veicas ar jūsu izmeklēšanu.

-    Lēnām.

-     Ak tā. Hainss atliecās atpakaļ, aizbāza īkšķus aiz vestes rokriņķiem, vestei apņemot viņa resno vēderu daudzām horizontālām krokām. Jūs taču zināt savu trūkumu, vai ne, Tenet? viņš pavērās savos vīros, lai pārliecinātos, ka piesaistījis viņu uzmanību. Jūs esat pārāk mīksts!

Viņš savilka savu gaļīgo roku dūrē un zvēla pa galdu.

-     Spara jums trūkst, jums vajag sasparoties tas tā, metaforiski runājot, protams. Viņš gaidīja, kamēr viņa komanda šaubīgi ieķiķinājās. Jāiejūdzas darbā, un jāstrādā ar visu sparu, es saku. Tā ir vienīgā iespēja.

"Tad tādas tās lietiņas, jūs, lielais, treknais un robustais klamziķi." Bet Tenetam ne prātā nenāca ļauties iesaistīties muļķīgā strīdā, turklāt vēl jaunāko kolēģu klātbūtnē.

-    Mēs visu nevaram vienkāršot.

Hainss apsēdās.

-    Es jau jums teicu, Tenet, tas čoms nupat ir nogatavojies spļaut visu laukā, tā es domāju. Kāpēc jums nenokāpt lejā un neapskatīties, kā tur iet, ko?

Tenets drīzāk sajuta, nekā redzēja Lainhemu sastingstam sev aiz muguras un viņu brīdinoši uzlūkoja. Tenets zināja, ka Hainss tīši lūko viņu tracināt, un netaisījās viņam sagādāt to prieku izrādot, ka nolūks izdevies. Bija acīmredzami, ka vecākais inspektors vēl joprojām dusmojās par to, ka nācās atdot Lainhemu, pirms viņš pats bija gatavs to izdarīt.

-    Man pašlaik ir ļoti daudz darāmā, ser. Varbūt kādu citu reizi.

Viņš pagriezās, lai ietu, un jutās pārsteigts, kad Hainss, kustoties neparasti ātri tik smagnējam vīrietim, zibens ātrumā atradās viņam līdzās, saķēra aiz rokas un bīdīja uz durvju pusi.

-    Ak, nāciet taču, Tenet! Tas nebūs pārāk ilgi.

Būtu neiedomājami, ja viņš ļautu sevi iesaistīt strīdā ar priekšniecību. Nespēdams izraut roku no knaiblēm līdzīgā Hainsa tvēriena vai atvirzīt viņu nost ar kreiso roku, Tenets bija spiests padoties. Viņš norija dusmpilnos vārdus, kuri lauzās ārā, dziļi ievilka elpu un palūkojās pāri plecam uz Lainhemu.

-     Misters Hainss ir ļoti laipns, aicinādams mani savā sabiedrībā, seržant, viņš gandrīz vai līksmi sacīja. Izskatās, ka jums kādu mirkli nāksies iztikt bez manis.

-     Kārtībā, ser, aizžņaugtā balsī sacīja Lainhems. Viņa seja bija nekustīga, kā no koka. Abi detektīvkonstebli rātni centās Tenetu neuzlūkot, acīmredzami kautrēdamies priekšnieka netaktiskās uzvedības dēļ, bet Hainsa seržants visu novēroja ar tādu kā uzmundrinošu apmierinājumu. Varbūt seržants priecājās, redzot, ka vēl kāds cits bez viņa cieš no priekšnieka pazemojošās izturēšanās.

Hainss nosprauslojās:

-    Arī tu, Dreikot.

Kāpjot lejā pa kāpnēm, apmierināts ar to, ka Tenets padevies un viņu pavada, Hainss palaida vaļāTeneta roku.

-             Tas tips pilnīgi atbilst zellim, kuru sakās svētdien redzējuši krogā kopā ar Mārdžu Džeksoni vidēja auguma, slaids, brūni mati…

"Apraksts, kas atbilst lielākajai daļai britu salu vīriešu," Tenets nodomāja.

-             Bet viņš, protams, visu noliedz. Apzvēr, ka jaku vakar atradis miskastē. Ko neteiksi! Kurš gan izmetīs tādu dārgu žaketi?

"Vai slepkava būtu mēģinājis atbrīvoties no viegli atrodamā lietiskā pierādījuma?" Tenets domāja. Vai Hainss tiešām bija tik aprobežots, ka netika par to iedomājies, vai varbūt vienkārši iekritis slazdos, negribēdams uzklausīt nevienu paskaidrojumu, kas nesaderējās ar viņa izdomāto teoriju?

-    Kā viņu sauc?

-            Kverijs [3] , hainss rejoši iesmējās. Ļoti piemērots uzvārds šai situācijai, vai jums tā neliekas?

-    Cik Vv -s?

-            Deviņp*. Ismit gadi. Te nu mēs esam. Hainss atrāva kabineta durvis ar tādu spēku, ka tās noblākšķēja un atlēca pret sienu.

Puisis, kas sēdēja pie galda, pielēca kājās kā

pēc signāla.

-    Es to neizdarīju! viņš iesaucās. Es par to neko nezinu!

Tenets ievēroja, ka viņa seju klāja izsitumi.

-     Ak vai, ak vai, ak vai, sacīja Hainss, tuvodamies galdam. Mēs esam uztraukušies, vai ne? Es brīnos, kāpēc. Vai tā būtu vainas apziņa, es sev vaicāju? Viņš piebāza seju klāt puiša sejai dažu collu attālumā un izgrūda: Vai tā?

-     Nē! Nē! Es jau jums teicu, es par to neko nezinu!

-     Sēdiet! Hainss uzrūca. Un, kad puisis neatbildēja, ieaurojās: Sēdiet! it kā uzbrēktu nepaklausīgam sunim. Uzlicis roku puisim uz pleca, viņš nogrūda to sēdus ar tādu spēku, ka krēsls gandrīz sabruka.

-     Tagad paklausīsimies, mister Medījum, noskaidrosim visu uz vietas. Jūs netiksiet ārā no iecirkņa, kamēr nebūsiet pateicis patiesību. Ja tas ilgs diennakti, tad ilgs diennakti, vai dzirdat?

-Bet…

-    Vai dzirdat? Hainss uzbrēca.

-Jā, bet…

Hainss apsviedās uz papēža un devās ārā, pamādams Dreikotam turpināt: "Pārņem tu."

Tenetam bija skaidrs, ka viņi spēlē laipno un nelaipno kruķi. Teorētiski Kverijs, pārbijies no Hainsa, tagad varēja sākt runāt vaļsirdīgāk ar šķietami simpātiskāko Dreikotu. Tā nekad nebija Teneta iemīļotā metode, un viņš pie tās neķērās ari tad, kad zināja tā varētu izrādīties ļoti efektīva. Viņš sekoja Hainsam un izgāja no kabineta.

-     Viņš ļoti drīz padosies, sacīja Hainss, apmierināti pamādams Tenetam.

-    Jau ir gana mīksts, vai ne?

"Bet kas tam par iemeslu?" Tenets domāja. "Varbūt Kveriju pārņēma dusmas, nevis panika? Ja tā, tad tas zēns varēja būt nevainīgs, un Hainss izraisīs tikai sašutumu." Tenets nespēja nomākt apmierinātu smaidu, kas parādījās viņa sejā, to iedomājot.

-    Ko viņš īsti par to jaku teica?

-     Kā jau teicu, viņš apzvēr, ka to atradis miskastē Māsterroudā vakar no rīta kopā ar vairākām citām nosmulētām mantiņām.

-    Piemēram, kādām?

Hainss paraustīja plecus.

-      Bērna trīsriteni, dažādiem spilveniem, vecām pannām, nažu komplektu, vecu gāzes plīti un nonēsātām drēbēm pāris uzvalkiem, pusduci kreklu, jūrnieka jaku, dažiem džemperiem… Man kaut kur ir vesels saraksts. Kāds pārvācies tā es nodomāju un pamatagi iztīrījis māju.

-    Vai visas tās mantas viņam ir mājās?

Hainss sarkastiski pasmīnēja.

-     Protams, Tenet. Viss ir salikts rindiņā, lai mēs zinātu, ka Kverija stāsts ir patiess.

-    Ko tad viņš teicās ar to visu izdarījis?

-     Atdzinis pikapu, sakrāvis tajā un aizvedis pie drauga, kuram ir grabažu noliktava un kas blandās apkārt pa dienvidaustrumu rajoniem. Katru dienu citā tirgū, jūs jau zināt, kā to dara. Kverijs apzvēr, ka viņi to visu salabo, tā gūstot regulārus ienākumus, kurus pēcāk sadala.

-    Un ko saka draugs?

-     Protams, to pašu, ko visi, kas kaut ko pārdod ko gan citu lai viņš teiktu? Viņi vienmēr cits citu balsta, šitie miskastnieki…

-    Bet Kverijs jaku paturējis tāpēc, ka tā viņam patikusi?

-    Tā viņš saka.

-            Tātad sasummējot šos atklājumus ar liecībām, kuras apgalvo, ka Mārdžorijas Džeksones slepkāvam bijusi mugurā tāda jaka…

-    Vēl labāk! sacīja Hainss. Ņemiet vērā šis Kverijs liedzas, ka būtu līdz šim rītam vilcis jaku mugurā jo esot domājis to iztīrīt.

-     Tā. Te var rasties problēmas, taču, sasummējot to visu ar slepkavību, paliek divas iespējas. Viena ka Kverijam visu laiku piederējusi šī jaka un viņš jums melo, un otra ka īstais īpašnieks otrdienas vakarā pamanīja televīzijā paziņojumu un nolēma, ka gudrāk būtu atbrīvoties no jakas, tāpēc vēlāk to pašu dienu vai pa nakti iemeta to miskastē.

Hainss veltīja Tenetam iznīcinošu skatienu.

-    Jūsu nelaime, Tenet, ir tā, ka jums ir tik lokans prāts jūs neredzat patiesību tur, kur tā burtiski duras acīs.

Un, apsviedies uz papēža, viņš iegāja atpakaļ kabinetā, aizcirzdams durvis Tenetam pie deguna.

Tenets minūti vai divas stāvēja, lūkodamies viņam pakaļ. Viņš brīnījās, kā Hainsam bija izdevies sasniegt tagadējo dienesta pakāpi. Viņš spētu satriekt ikviena cilvēka ticību efektīvai kārtības sargāšanas sistēmai. Laimīgā kārtā Hainss drīzāk bija izņēmums. Atbilde droši vien būtu tāda, ka neviens filtrs nebija pietiekami drošs.

Lainhems pacēla acis un pasmīnēja, kad Tenets ienāca kabinetā.

-    Vai labi pavadījāt laiku, ser?

Tenets nenoteikti kaut ko norūca, nolēmis Lainhema priekšā Hainsu nekritizēt galu galā tas bija abu priekšnieks.

-     Drīzāk gan guvu zināmu apgaismību… Vai nekas jauns nav ienācis?

-      Nekas īpašs. Bija daži telefonzv^ni no cilvēkiem, kuri šorīt redzējuši jaku tam zellim mugurā. Ko viņš saka?

Tenets pārstāstīja.

-     Tas man liekas sakarīgi, sacīja Lainhems. To ir ļoti viegli pamanīt sarkano pūķi uz pelēkā pamata. Protams, ja tā jaka Kverijam būtu bijusi agrāk, kāds to būtu redzējis viņam mugurā.

-     Ja nu vienīgi viņš nupat to nopircis, teiksim, sestdien tās dienas priekšvakarā, kad nogalināja misis Džeksoni.

-     Tādā gadījumā droši vien to pazītu kāds no veikala, kur viņš to pircis un pieteiktos.

-     Jūs domājat vietējos veikalus, Maik, bet tas varēja būt kur citur. Šo televīzijas paziņojumu nepārraida pa visu valsti, tikai šeit.

-     Tik un tā paietu vairākas dienas, kopš jaku redzētu viņam mugurā tagad ir pagājušas divas dienas, kopš pārraidīja paziņojumu. Viņš pats noteikti nav to redzējis, jo citādi šodien nevilktu jaku mugurā. Tas ir interesanti, ka Kverijs šodien esot to uzvilcis pirmo reizi kad misters Benets to pamanīja. Man liekas, ka viņa stāsts varētu būt patiess.

-      Baidos, ka Hainss jums nepiekritīs. Tā vai citādi, Maik, nav ko prātot par šīm problēmām man šķiet, mēs ļaujam sevi pārlieku dziļi iesaistīt tajā visā. Galu galā mēs taču šo lietu neizmeklējam… Kas vēl šodien ienācis?

Lainhems parakņājās atskaišu kaudzē uz galda.

-     Ļaujiet paskatīties… Baidos, ka vairākumā gadījumu ziņas ir noliedzošas. Nav iespējams atrast nevienu, kas būtu ar mieru apzvērēt, ir vai nav redzējis gaismu Stīva dzīvoklī vakarā pirms slepkavības. Tāpēc mēs nezinām, vai Stīvs to atstājis ieslēgtu, kamēr devās apmeklēt Krišu Meju, vēl nebūdams atpakaļ laikā, kad pusdeviņos ieradās Frenks, vai arī to izslēdza uz laiku, kamēr bija projām, un atkal ieslēdza, kad atgriezās tas varēja nozīmēt, ka Stīvs bija mājās, kad ieradās Frenks. Lai gan, pat ja tā bija, viņš, protams, jau varēja būt miris.

-     Hmm. Vai viņi jau beiguši Stīva auto ekspertīzi?

-   Jā. Par to es pajautāju. Mašīnai nekādas mehāniskas vainas neatradās. Tāpēč nav nekāda iemesla, lai viņš nebūtu ar to braucis pie Kriša.

-     Bet ja brauca, tad kāpēc nepiestāja pie mājas?

-    Jautājums vietā. Lai gan Frenks apgalvoja, ka pusdeviņos tā atradusies stāvvietā aiz mājas Hamiltonroudā.

-   Tātad, visu apkopojot, mēs redzam, ka Stīvu kāds aizvedis līdz Kriša Meja mājai, lai cik neticami tas liktos, vai arī kāda nezināma iemesla dēļ viņš novietojis auto aiz stūra, kas liekas vēl neticamāk.

Tenets nopūtās.

-    Ak, jā, varbūt šodien kaut kas nāks gaismā.

Viņš izņēma pīpi, aplūkoja to, izpūta un sāka tajā iepildīt tabaku.

-    Vairāk nekā nav?

-     Tas tips, kuru Stīvs piemānīja, apsolot viņam televizoru, liekas balts kā jēriņš. Viņš kopā ar sievu pavadījis vakaru Tanbridžvelsā, viņi tur ieradušies ap pusseptiņiem. Tā bijusi viņa padēla dzimšanas diena, un viņi visi ieturējuši vakariņas restorānā to apstiprinājis restorāna direktors. Ak, jā, un jums patiks dzirdēt, ka neviens nav minējis, ka būtu Hamiltonroudas tuvumā manījis sievieti stāvoklī tātad Frenka sieva, šķiet, ir ārpus aizdomām.

-    Labi.

-      Bez tam vēl ir visādas ziņas par autiņiem, bet nekā noderīga.

Tenets ielūkojās pulkstenī.

-     Tātad varētu atkal apmeklēt Krišu Meju. Viņam drīz jābūt mājās no skolas.

-     Ja misis Sperovas teiktais ir patiesība, tad viņam pietika laika apmeklēt Stīva dzīvokli vai nu pa ceļam uz mātes dzīvokli, vai atpakaļceļā.

-             Es zinu. Un viņš noteikti gribēja likt saprast, ka pavadījis laiku kopā ar māti, vai jūs man piekrītat?

-    Acīmredzami.

Jau sāka krēslot, kad viņi apstājās pretī Meju mājai Meridjūroudā, daudzās mājās jau dega gaisma, bet 26. numurs grima tumsā, un garāžas durvis bija ciet.

-     Vēl neviena nav mājās tā izskatās, Lainhems sacīja. Vai lai eju un pieklauvēju?

-    Varētu arī tā.

Taču, kā jau varēja sagaidīt, atbildes nebija.

-      Domāju, ka mums vajadzēja iepriekš pārliecināties, vai viņš būs mājās, Tenets sacīja. Viss, ko mēs zinām ka viņš varēja aizkavēties skolā, veicot kādu sabiedrisku pienākumu, vai pat kaut kur izbraukt uz visu vakaru. Mēs varam pagaidīt kādu pusstundiņu un pēc tam braukt projām.

Taču pēc desmit minūtēm parādījās sarkans "Metro" un iegriezās piebrauktuvē pie Meju mājas. Meju pāris izkāpa, un Klēra Meja apgāja apkārt mašīnai, lai nostātos līdzās vīram, ieraudzīdama abus policistus. Viņas galva tik tikko sniedzās viņam līdz plecam. Viņai ap kaklu bija aplikta sarkana, adīta šalle, galvā tāda pati cepure ar garā matpīnē sapītiem matiem viņa vairāk atgādināja skolas skuķi, nekā precētu sievieti.

-     Atvainojiet, ka jūs atkal traucēju, mister Mej, bet vai mēs varētu aprunāties vēlreiz?

-    Jā, protams.

Viņš pagriezās un gāja pa priekšu, visur iedegdams gaismu.

Priekšnamā Klēra noraisīja šalli un noņēma cepuri.

-    Vai jūs vēlaties runāt arī ar mani, inspektor?

-Nē.

-     Parasti ir tik daudz, ko darīt, kad atgriežos mājās no skolas.

-    Lūdzu, dariet, kas jums darāms!

Viņa Tenetam ātri un nervozi uzsmaidīja, novilka mēteli un pakāra to skapī zem kāpnēm. Pēc tam viņa nozuda virtuvē, aizvērdama aiz sevis durvis.

Mejs pa to laiku bija novietojis, kur pienākas, mēteli un mapi un viņiem pa priekšu devās iekšā viesistabā. Tenets vispirms palūkojās apkārt un tikai tad sekoja Mējam. Viņš aizvēra skaistos krēmkrāsas aizkarus.

-     Lūdzu, sēdieties, viņš sacīja, nostādamies pie neiedegtā kamīna.

Tenets papurināja galvu. Viņš nevēlējās, lai garais Mejs lūkotos uz viņu no augšas, kamēr tie runās.

-      Kāpēc jūs gribējāt radīt tādu iespaidu, ka otrdienas vakarā pavadījāt laiku kopā ar jūsu māti, mister Mej?

-     Ak, vai tad tā bija? Atvainojiet, es nedomāju jūs tīši maldināt… Es tikai teicu ja atceraties ka gāju apciemot māti.

-    Bet īstenībā jūs viņu nesatikāt.

-     Nē. Mejs paspēra soli sānis un iekrita krēslā, rokas apjukumā sakrampējis uz vēdera kā jau prātīgs cilvēks, kuru nepareizi sapratuši. Es klauvēju pie mātes durvīm, taču atbildes nebija.

-    Un cikos tas bija?

-     Domāju, ap deviņiem. Turpceļš parasti aizņem apmēram pusstundu.

-    No šejienes līdz jūsu mātes mājai?

-    Jā… Mejs lūkojās no Teneta uz Lainhemu un atpakaļ, saprotoši iesmiedamies. Es gāju kājām, inspektor. Tāpēc tas bija tik ilgi. Apmēram pusstundu.

-      Vakar jūs mums to nepateicāt. Mēs sapratām, ka jūs braucāt ar auto.

Mejs nevērīgi paraustīja plecus. "Es nejūtos atbildīgs par jūsu pieņēmumiem."

-    Vai jūsu sieva var to apliecināt?

-     Protams. Mejs pamāja ar roku uz virtuves pusi. Katram gadījumam pavaicājiet Klērai! Un es varu nosaukt tos pāris cilvēku vārdus, kurus es satiku starp Meridjūroudu un galveno ielu.

-     Jūs gan turp, gan atpakaļ gājāt pa to pašu ceļu?

-     Nē. Es tā nekad nemēdzu darīt. Man nepatīk divreiz iet pa to pašu ceļu.

/ Varbūt tādā gadījumā jūs varētu mums īsi izstāstīt, pa kurieni jūs gājāt turp un pa kurieni atpakaļ.

Mejs nosauca ielu numurus.

Tenets uzmanīgi klausījās un, kad Mejs bija beidzis, noteica:

-     Atpakaļ ejot, jūs atradāties piecu minūšu gājiena attālumā no Stīva dzīvokļa.

-     Tiesa. Un, patiesību sakot, inspektor, tieši tāpēc es jums vakar neteicu, ka gāju kājām, nevis braucu ar auto, un varbūt tāpēc ļāvu jums

domāt, ka pavadīju laiku kopā ar māti. Es rīkojos muļķīgi, tagad es to saprotu. Es tikai domāju, ka tas varētu… visu nevajadzīgi sarežģīt. Man nav nekāda sakara ar Stīva nāvi, un es negribēju, lai mani tur iejauc, ja no tā būtu iespējams izvairīties.

-    Bet jūs jau esat tur iejaukts zināmā mērā.

-    Kā jūs to domājat?

Nepiespiestā poza bija gandrīz zudusi, tagad Mejs sēdēja taisni, saspiedis kopā kaulainos ceļus, pirkstus sakrampējis ap krēsla paroceņiem.

Tā kā Meja uzmanība bija pievērsta vienam skalas galam, Tenets ķērās pie otra. Viņš bija apsēdies un atlaidies krēslā.

-    Tātad, tovakar, kad Stīvu nogalināja, jūs ar viņu tikāties.

-     Ne jau pēc manas gribas, Mejs piespiesti sacīja.

-     Varbūt. Bet tomēr jūs ar viņu tikāties, vēl vairāk varbūt jūs interesē tas, ka jūs esat pēdējais cilvēks no visas ģimenes, kas viņu redzējis dzīvu.

Mejs pārvilka mēli pār lūpām īstu dzeloni, kas nešaubīdamies uzspļautu Tenetam indi, ja

vien varētu. Bet viņš tomēr spēja savaldīties un savas domas neatklāt.

-            No ģimenes, jūs sakāt… Tātad pēc manis viņu vēl kāds ir redzējis?

-    Jūsu kaimiņi, kuri redzēja Stīvu aizbraucam.

Mejs kādu mirkli atvilka elpu, atvieglojumā

aizvēris acis.

-             Neteikšu, protams, ka patiesībā tam būtu liela nozīme, sacīja Tenets. Fakts paliek fakts tovakar, kad Stīvu nogalināja, jums bija iemesls uz viņu skaisties kad jūs atteicāties viņu ielaist, viņš sarīkoja vēl vienu atbaidošu scēnu, liekot jums justies neērti kaimiņu priekšā.

Es nemaz nejustos pārsteigts, ja jūs būtu nolēmis sekot Stīvam uz mājām, lai tur izrunātos viņa dzīvoklī, kur netraucētu kaimiņu ziņkārība.

-             Nē! Mana sieva jums pateiks. Es to nedarīju. Mēs… Es paliku te, un mēs kopā*ēdām vakariņas.

-             Un pēc vakariņām jūs devāties uz Oršardroudu apmeklēt māti?

-    Tā bija.

Tagad Mejs svīda, un Tenets aizvien vairāk jutās pārliecināts, ka viņš kaut ko slēpj.

-     Es domāju, ka jūs vēl joprojām jutāties nomākts.

Mejs lūkoja notēlot nevērību:

-    Varbūt mazliet.

-     Un domājāt, ka svaigs gaiss var atdzesēt jūsu galvu un jūs nomierināt, vai ne tā?

-    Jā, tā bija.

-    Un jums nebija ne prātā doties pie Stīva?

-    Nebija. Mejs sāka nomierināties.

Šis bija īstais brīdis mesties uzbrukumā.

-     Un tad, kad jūsu nodoms mainījās? Tenets klusi noprasīja.

Mejs kādu mirkli neizteiksmīgi blenza viņā, pēc tam bailes iezīmējās viņa sejā, savelkot ādu virs vaigu kauliem un krampjaini savelkot kaulainos pirkstus.

Tenets gandrīz vai dzirdēja viņa domas. "Cik daudz viņš varētu zināt?"

-     Es es nezinu, ko jūs ar to domājat, Mejs beidzot aizsmacis sacīja un noklepojās.

-      Paklausieties, mister Mej! Jūs mums teicāt, ka pēc tam, kad pusdeviņos izgājāt no šejienes, jūs gājāt uz Oršardroudu, līdz kurai jāiet apmēram pusstundu. Īstenībā mums ir neatkarīga liecinieka liecība liecinieks apgalvo, ka jus tur ieradāties jau pirms deviņiem un, māti neatrodot, devāties projām. Taču jūs ieradaties mājas tikai bez ceturkšņa desmitos. Varbūt jūs varētu mums paskaidrot, kāpēc gājiens uz vienu pusi ilga pusstundu, bet uz otru trīs ceturtdaļstundas?

-     Es jums jau paskaidroju. Nācu atpakaļ pa citu ceļu. Tas ceļš ir garāks.

-    Es esmu dzimis Starrendenā, mister Mej, un patiešām nespēju noticēt, ka jums bija vajadzīgas vēl liekas piecpadsmit minūtes, lai tiktu mājās pa to ceļu, kuru jūs mums norādījāt. Taču tam nav nozīmes. Mēs varam viegli pārbaudīt. Mēs no rīta liksim kādam visu to ceļagabalu nostaigāt. Mejs blenza Tenetā, viņa acu skats bija stīvs un neko neredzošs.

Bija skaidrs, ka viņš saspringti domā, lūkodams pieņemt kādu lēmumu. Tad viņš pacēla rokas, kā padodoties, un paguris sacīja:

-     Ak, kāda gan jēga liegties? Redzu, ka jūs ņemsieties riņķī un apkārt, kamēr beigu beigās noskaidrosiet… Jā, es biju aizgājis uz Stīva dzīvokli, atpakaļceļā. Kā jau jūs teicāt, biju nolēmis, ka tā tas nevar turpināties. Visas.tās šausmīgās scēnas… Gribēju darīt tam galu reizi par visām reizēm… Bet, kad es tur nonācu, viņa nebija mājās.

Mejs paliecās uz priekšu savā krēslā tagad viņš izskatījās izmisis, lūkodams pārliecināt Tenetu, ka runā patiesību.

-     Es klaudzināju pie durvīm, taču atbildes nebija. .. Redzēju, ka tur dega gaisma to ievēroju jau lejā, uz ielas… Taču neviens neatsaucās, es zvēru! Ja arī Stīvs bija tur iekšā, tad viņš neatsaucās.

-    Cikos tas bija?

-    Divdesmit vai divdesmit piecas minūtes pāri deviņiem. Tā vai apmēram tā.

-    Un ko jūs tad darījāt?

-     Klauvēju atkal, pagaidīju, piecas minūtes pastaigāju turpat apkārt, gadījumam, ja viņš iegājis turpat pie kaimiņiem… Pēc brītiņa es nolēmu, ka Stīvs vai nu aizgājis, vai nelaiž iekšā kādu viņam vien zināmu iemeslu dēļ. Bet kopš tā brīža… Ziniet, es šaubījos… Vai jums šķiet, ka viņš jau bija miris?

Tenets uz jautājumu neatbildēja.

-    Vai jūs kādu redzējāt, kamēr bijāt tur?

Mejs papurināja galvu.

-    Nē. Un es zvēru, ka tā ir tīra patiesība.

-    Jūs mums melojāt, turklāt nevis vienu, bet divas reizes. Miniet kādu jēdzīgu iemeslu, lai es šoreiz jums noticētu!

Ārā Lainhems pavaicāja:

-    Vai jūs domājat, ka tagad viņš runāja patiesību, ser?

Tenets paraustīja plecus.

-    Es zinu tikpat daudz, cik jūs.

XVIII

Tenets pārradās mājās pēc pusnakts. Kad viņš iegrieza piebraucamajā ceļā, tad ieraudzīja, ka lielā istaba grimst tumsā. Nekā pārsteidzoša, Džounai jau jābūt gultā. Šī bija trešā nakts pēc kārtas, kad viņš pārradās mājās vēlu naktī, un Tenets izjuta sarūgtinājumu šī darba dēļ, kas lika viņam atstāt novārtā savu sievu un bērnus.

Izgājuši no Kriša Meja mājas, viņi abi ar Lainhemu devās atpakaļ uz iecirkni un pavadīja pārējo dienas daļu pie papīrdarbiem, bet tad, kad tie bija pabeigti, nācās ņemt cauri visas atskaites, kas rakstītas par Stīvena Longa lietu. Tas bija nogurdinošs prāta vingrinājums, kas bieži izrādījās nevajadzīgs. Bija tik viegli iedziļināties kādā detaļā, kad zuda apjēga par visu lietu kopumā, svarīgiem izmeklēšanas mezglu punktiem tā varēja pārlieku aizrauties ar kādu vienu lietas aspektu, zaudējot objektivitāti. Un šodien šis pienākums likās relatīvi bezauglīgs. Tenets vienīgi ieguva vairāk vispārīgu ziņu par Stīva dzīvesveidu, taču nebija nekādu norāžu uz to, ka būtu kas svarīgs palaists garām, nekādu negaidītu atklājumu, nekādu it kā savstarpēji nesaistītu faktu kombināciju, kas ļautu saskatīt patiesību no citāda redzes punkta.

Tāpēc Tenets jutās noguris noguris un nomākts un visvairāk šobrīd ilgojās pēc sievas sabiedrības.

Viņš iedomājās, ka ir izsalcis un izslāpis, bet virtuvē kā parasti bija atstāta gaisma un dega elektriskā krāsniņa, bet pie termospudeles uz galda bija piesprausta zīmīte:

"Dārgais!

Tēja ir termosā, gaišalus ledusskapī, makaroni ar tomātiem un sieru krāsniņā. Ja ēst negribi,

tad izņem šķīvi un izslēdz krāsninu.

Tenets kādu mirkli skatījās uz zīmīti, nespēdams domās izdarīt izvēli. Tēja termosā, alus ledusskapī… Nē, alu ne. Viņam tagad vajadzēja kaut ko karstu. Tātad tēju. Viņš atskrūvēja pudeli, ielēja sev tasi un sāka malkot tēju. Karstais šķidrums pildīja tukšo kuņģi un radīja patīkamu sajūtu. Viņš sāka just, ka beidzot varētu arī kaut ko ieēst. Makaroni krāsniņā. Makaroni. Viņš tik sen nebija ēdis makaronus, tāds ēdiens noteikti izklausījās labāk nekā olu kultenis ar čipsiem vai pat rostbifs ar dārzeņiem. Viņš pavēra krāsns durtiņas, izvilka šķīvi un atsedza ēdienu. Kārdinošs aromāts kutināja nāsis. Ak, jā…

Viņš bija pa pusei pabeidzis maltīti, kad izdzirda soļus kāpnēs. Viņa sirds iepukstējās ātrāk.

-    Džouna?

Pēc brīža sieva ienāca virtuvē, mirkšķinādama acis spilgtajā gaismā un, siedama ciet rudzpuķu zilā mājas tērpa jostu, teica:

-    Ceru, ka es tevi neuzmodināju.

Viņa papurināja galvu.

-    Es tikai nupat biju izslēgusi gaismu, kad tu pārradies.

Es paņēmu darbu līdzi gultā, un tas vienmēr ir fatāli. Manā galvā viss jūk un putrojas… kad dzirdēju tevi ienākam, es jau dažas minūtes gulēju, mēģinādama sev iestāstīt, ka man patiešām vajadzētu gulēt, ka no rīta jutīšos sagurusi, un tad vēl es iedomājos, ka… jā, nudien, kur ir jēga? Jāiet aprunāties ar Luku… Nejutos pārliecināta, vai tev gribēsies tur to ēst, vai ne.

-     Kad pārrados, tad negribējās, bet, kad izņēmu to no krāsns…

Džouna iesmējās.

-    Sīkais būs sajūsmā.

-    To pagatavoja Bridžita?

-     Man bija jāliek viņai kaut ko darīt, citādi meita mani veda ārā no pacietības… Viņa uztraucas par sestdienu un neko citu nespēj, kā domā tikai par sacensībām. Pēc tam, kad Bridžita pabeidza mājas darbu, slaistījās apkārt kā noklīdusi avs. Tad es teicu kāpēc nepamēģināt kaut ko jaunu pārmaiņas pēc, kaut ko pilnīgi citu?

-     Garšīgs, Tenets sacīja, iebāzdams mutē pēdējo kumosu.

-    Tad labi. Es nebiju pārliecināta, vai tev garšos.

-     Kāpēc? viņš aizdomīgi pavaicāja. Kas

tad tur bija klāt? Velna rutki? Un pasmīnēja.

Džouna pasmaidīja pretī.

-       Melnā naktene, ja būsim precīzāki… Tas ir tāds veģetārs ēdiens…

-       Veģet…? Tenets tēlotās šausmās lūkojās tukšajā šķīvī.

Džouna atspieda zodu rokās un kaķiski pasmīnēja.

-       Tas bija garšīgs, vai ne? Es teicu Sīkajam: es neesmu tādās domās, ka tevi tas diez ko iepriecinās, bet viņa atteica, ka tu esot daudz pieredzējis un vajagot ierosināt garšas kārpiņas… Ak, jā, ja mēs runājam par garšu… man ir jaunumi.

-      Tā? Tenets atvieglots atmeta tēloto sašutumu. Makaroni tiešām bija pagatavoti ļoti labi, ar gaļu vai bez.

-    Kādi?

-      Vai atceries, tu teici, ka pēdējā laikā doktors Mellerds atplaucis?

-       Jā… tikai nesaki man, ka redzēji viņu kopā ar sievieti!

Džouna pamāja, viņas acis līksmoja.

-    Tiešām? Tenets nepacietīgi noprasīja.

-      Es šodien ēdu lenču pilsētā un atpakaļceļā uz darbu gāju garām "Melnajam Gulbim", kad doktors vēra durvis un kopā ar savu dāmu nāca ārā.

-    Kāda viņa ir?

-      Satriecoša! Ak, ne jau izskata ziņā, bet mīļa un laipna, tieši tāda, kāda viņam vajadzīga.

-    Cik veca?

-     Ap piecdesmit, es teiktu. Apaļīga, ar jauku smaidu un zilākajām acīm, kādas jebkiri redzētas. Viņu sauc Helēna Fīldsa.

-    Vai viņš jūs iepazīstināja?

-     Kāpēc lai viņš to nedarītu? Mēs taču burtiski saskrējāmies. Viņš bija tik laipns piesārtis un nokautrējies… Tā vai citācft, tu pats droši vien viņu drīz satiksi. Viņš vaicāja par bērniem, un es pateicu par sacensībām sestdien. Doktors vaicāja, vai Helēna būtu nācēja līdzi, un viņa teica, ka nākšot mīļuprāt.

-     Labi, Tenets smaidīdams atgāzās atpakaļ. Tas ir drausmīgi. Es jau domāju, ka tā būs… Viņa roka nozuda kabatā un atkal parādījās ar pīpi. Viņš, kā nožēlodams, to. aplūkoja. Es nezinu, vai atradīšu laiku. Tagad mums patiešām vajadzētu doties gultā.

-     Ej papriekšu un uzsmēķē! Es jūtos pilnīgi pamodusies, kā jau tev teicu. Bija tik jauki pasēdēt mierā un parunāties. Šajās dienās mums nekas tamlīdzīgs nav izdevies… Es domāju, uzvārīšu sev tasi svaigas tējas. Vai uzvārīt tev arī?

Tenets jau piebāza savu pīpi.

-    Lūdzu.

Džounas sabiedrība, maltīte, nakts intīmā noskaņa bija radījusi siltu jutoņu viņa būtnes dziļumos, un viņš jutās gatavs sēdēt visu nakti, gozēdamies šajā tīkamajā, negaidītajā mājīgumā. Tenets atzinīgi uzlūkoja sievu, kad viņa rosījās, gatavodama tēju, un nodomāja, ka tieši tādi brīži kā šis stiprina viņu laulību.

Fiziskā puse, protams, bija svarīga, viņš apzinājās. Cik viņi jutās laimīgi, ja mīlēšanās ar gadiem sagādāja aizvien lielāku apmierinājumu, taču viņu attiecību pamatā bija prieks, kādu abi atrada viens otra sabiedrībā. Viņš nevarēja saprast cilvēkus, kuri dzīvoja laimīgā laulībā un aizmeta projām šādu dārgumu lētu spožumu dēļ. Kāda patīkama aizraušanās, kāda īslaicīga sava "ego" atsvaidzināšana varēja aizstāt šo apziņu, ka ir kāds, kuru pazīsti caur un cauri un kas mīl tevi, neraugoties uz visām kļūdām un vājībām?

Kas attiecas uz Džounu… Protams, abu attiecībās bija kāpumi un kritumi, bija arī laiks, kad Tenets pienāca bīstami tuvu tai robežai, kad varēja sievu zaudēt, taču viņš bija laimes luteklis, un pats to zināja.

Džouna noskūpstīja vīru un nolika viņa priekšā tējas tasi. Pēc tam viņa apsēdās Tenetam līdzās.

-    Luk, es domāju.

-    Mmm?

-     Par to videobiznesu un Benu. Protams, viņš varēja būt tur iejaukts nejauši, jo neapjēdza, cik nopietni ir tas, ko viņš dara, bet fakts paliek fakts, ka mēs taču nevaram visu laiku zēnu uzmanīt. Pat ja mums izdotos ko tādu noorganizēt laikā starp stundu beigām un mūsu pārnākšanu. Vēl paliek arī nedēļu nogales… Skaidrs, ka pēc tam, kad mēs ar Benu parunājām, man gribētos domāt, ka varam viņam uzticēties un dēls vairāk tā nedarīs, un atstāt viņu mierā.

īstenībā es domāju, ka to tiešām varētu. Es, godīgi sakot, neticu, ka Bens uzķertos uz tik lēta āķa. Taču mums jāņem vērā, ka šādā vecumā viņam ir svarīgi būt vienam no bara un kārdinājums tam pievienoties ir liels, jo princips "visi tā dara" ir visuspēcīgs.

-    Tā? Ko tad tu iesaki?

-     Jā, es zinu, mēs allaž esam atrunājušies, ka negribam pirkt video visādu iemeslu dēļ, taču tagad tie ir kļuvuši par dzīves sastāvdaļu tik daudziem cilvēkiem… Godīgi sakot, es prātoju, vai mums tomēr nevajadzētu pašiem to nopirkt.

Tenets saviebās.

-      Es jūtos tā, it kā mēs būtu spiesti to darīt šantāžas rezultātā.

-      Ak, dārgais, es nedomāju vis, ka tā būtu taisnība. Es, godīgi sakot, neticu, ka Benam būtu tik velnišķīga izdoma.

-     Es zinu, ka nē… Un tomēr tieši tā es jūtos… Bet piekrītu, ka viens labums gan rastos no video, ja tas būtu mums pašiem, mēs varētu kontrolēt, ko Bens skatās, un pat tad pilnīgi izkontrolēt nebūtu iespējams. Nekas taču nespētu kavēt dēlu skatīties visādu draņķi citu mājās.

-     Domāju, ka mēs varētu tikt ar to galā, jau no paša sākuma radot attiecīgus apstākļus.

-      Tu domā pateikt, ka mums būs savējais tikai tādā gadījumā un tikmēr, kamēr viņš neskatīsies video pie citiem bez mūsu Īpašas atļaujas?

-     Jā, kaut kā tamlīdzīgi. Es domāju, tas var iedarboties. Domāju, Benam īstenībā var uzticēties, un ceru, ka viņš būs tik priecīgs, ja mēs viņam to sagādāsim, ka piekritīs itin visam.

-     Kad tad mēs viņam to jaunumu pateiksim?

-      Domāju, mums skaidri jāpasaka ja vienošanās tiks pārkāpta, tā manta nonāks atpakaļ veikalā. Tādā nolūkā mēs varētu to noīrēt, nevis pirkt.

-     Un ko tālāk? Kas būs, ja mēs to nopirksim, bet viņš neturēs vārdu, un mēs no šīs mantas atbrīvosimies? Mēs nonāksim atpakaļ izejas pozīcijā, pat vēl ļaunāk, patiesi, jo Bens tad jutīs, ka viņam nav, ko zaudēt, tāpēc neredzēs vajadzību turēt sevi grožos.

-      Tikai pamazām, dārgais. Domāsim par šo situāciju tad, kad tāda radīsies. Bet, godīgi runājot, es nedomāju, ka tā būs. Bez tam. mums

jāpaļaujas uz Benu, tad viņš novērtēs to un mūsu uzticēšanos attaisnos.

Tenets padodamies pacēla rokas.

-    Labi, mēs pamēģināsim. Es piekritu, tas var iedarboties.

Džouna pasmaidīja.

-     Es to viņiem pateikšu rīt. Sieva apsēdās atpakaļ krēslā, izskatīdamās apmierināta. Tagad pastāsti, kā veicas ar izmeklēšanu!

Džouna uzmanīgi noklausījās stāstītajā, atbalstījusi zodu rokā, un viņas pelēkās acis izskatījās nopietnas. Reizēm Tenets aprunājās ar sievu par darba lietām, izstāstīdams visu no paša sākuma. Viņš bija redzējis tik daudzu policistu laulības izjūkam neregulārā darba un ģimenei doto, bet neturēto solījumu dēļ, ka apņēmās darīt visu, lai viņa darbs neveidotu starp pašu un ģimeni vēl vienu nevajadzīgu barjeru. Kad Džouna beigu beigās nolēma kļūt par uzraudzības darbinieci, Teneta stingrība sāka šķobīties, jo nosacīti atbrīvoto uzraudzības iestāžu un policijas intereses reizēm izrādījās gluži pretējas. Taču viņš nolēma šo atklātību turpināt, un Džouna viņš to zināja novērtēja šo paļāvību.

Viņam pašam nekad vēl nebija nācies šo uzticēšanos nožēlot.

Šad un tad sieva iejaucās, lai palūgtu paskaidrojumu vai papildinājumu, un, kad viņš beidza, sieva atlaidās krēslā, izskatīdamās domīga.

-     Izskatās, ka tas Stīvs vienkārši pats uzprasījās, lai nonāktu nelaimē.

-    Es zinu.

-     It kā viņu kāds dīdītu tik nelāgi uzvesties, lai pat vistuvākie cilvēki vērstos pret viņu Frenks, Kriss, pat viņa sieva, kura, kā apgalvo tā mazā, jocīgā sievele, misis…

-     Misis Bensa. Dara. Pietika viņu atminēties, lai Tenets pasmaidītu.

-    Tā bija Dara.

-     Tev viņa patiktu, mīļā. Patiešām, tev vajadzētu uz viņu apskatīties. Esmu pārliecināts, ka misis Bensa par to priecātos. Es viņai teicu, ka man gribētos kādudien atnākt vēl un paklausīties, kā viņa strādāja cirkā, un vecā aiz patikas nosarka. Tu vari atnākt man līdzi.

-     Tas man patiktu… Bet, kā jau es teicu, ja ticam misis Bensai, tad Stīvs izturējies pret sievu tik slikti, ka beigu beigās sieva viņu pametusi, lai gan pēc Longa vēlākās uzvedības var spriest, ka viņš vēl joprojām Saronu ļoti mīlējis… Tas ir klasisks nemīlamā bērna sindroma paraugs, es domāju. Stīvs auga, domādams, ka neviens viņu nemīl, un uzvedās tā, lai cilvēki viņu atgrūstu un lai pats redzētu, vai tā patiešām notiks. Tad, kad tā nolika, Stīvs sacīja pats sev: "Te nu mēs esam, es zināju, ka beigu beigās viņi to izdarīs."

-    Te runā pāraudzināšanas iestāžu darbiniece, pasmīnēdams sacīja Tenets. Tā tas ir, es jums piekrītu. Bet man ir radies tāds iespaids, ka pēc tam, kad Šarona viņu pameta, šis process guva paātrinājumu. Mistera Longa uzvedība kļuva aizvien kaitinošāka, neiespējamāka, gandrīz tā, it kā…

-Kas?

-    Es neesmu ne par ko pārliecināts. It kā viņš vēlētos izraisīt kādu krīzi, es domāju.

-    Un, lūk, kur tas viņu noveda, Džouna nopūzdamās sacīja. Viņš no dzīves neko daudz neguva, vai ne? Viņa māte, kā izklausās, ir vienkārši briesmīga.

-    Ir gan.

-            Un es domāju, vēl tas fakts, ka viņa dvīņubrālis dzīvoja daudz labāk nekā viņš… Tas izklausās tik netaisni, vai ne? Kāds tas dvīnis ir?

-    Tā nekas. Es gan nevaru teikt, ka būtu Džefriju īpaši pētījis. Taču viņš, liekas, ir vienīgais cilvēks, no kura Stīvs neattālinājās. Jādomā, ka Džefs jutās manāmi vainīgs tāpēc, ka Stīvam klājās daudz sliktāk nekā viņam, un tāpēc dvīnis spēja Stīvam daudz ko piedot. Un, es domāju, Džefrijs novērtēja to netaisnību, kuru Stīvam nācās ciest, mazam esot, no mātes un patēva. Viņš taisni vai aizsvilās vienbrīd, kad garāmejot tika par to runāts.

-     Kā tu domā, vai brāļi bija viens otram pieķērušies?

-    Nē, nedomāju vis.

-     Dīvaini, vai ne? Es domāju, ka dvīņi vienmēr ļoti cieši saistīti savā starpā.

-     Kā rādās, ne vienmēr. Doktors Mellerds iedeva man grāmatu, kur par to rakstīts. Tenets pasniedzās pēc savas mapes un ielūkojās tajā.

-       "Vienolšūnas dvīņi, kas audzināti kopā un kas audzināti atsevišķi," izlasīja Džouna. Hmm. Izklausās fascinējoši. Es gribētu to izlasīt — pēc tevis, ja tev nav nekas pretī.

-     Protams… Tenets nenoteikti sacīja. Viņa acis bija aizplīvurotas, un viņš rauca pieri.

Džouna, pazīdama šīs pazīmes, neteica neko, turpinādama šķirstīt grāmatu, un dažas minūtes istabā valdīja klusums, varēja dzirdēt tikai ledusskapja dūkoņu un kluso švīkoņu, pāršķirot grāmatas lapas.

Beigu beigās Tenets nožāvājās, it kā pamodies no ilga miega. Vai zini… viņš lēni novilka.

Džouna klusi nolika grāmatu uz galda.

-Ko?

-     Tas tikai nupat ienāca man prātā… domājot par Stīvu un viņa izturēšanos pret apkārtējiem… Tas, ko viņš darīja tīšām, apzināti vai neapzināti, bija: plānveidīgi iznīcināt to, kas viņiem nozīmēja visvairāk.

Džouna lūkojās Tenetā, piekrizdama tam, ko viņš nupat bija pateicis.

-    Jā, viņa beigu beigās sacīja. Es saprotu, ko tu o ^mā. Frenkam vissvarīgāk bija nodrošināt siev, un bērnu, tāpēc viņš tik ilgi bija meklējis labu darbu. Un Stīvs izrīkojās tā, ka Frenkam tas noteikti bija jāzaudē.

-             Jā. Un ciktāl tur iesaistīts Kriss tad es domāju, ka viņam visvairāk nozīmē reputācija, respekts. Viņam izdevās iegūt labu izglītību, pacelties pāri savai apkārtnei, bet te ierodas Stīvs un apkauno viņu ne tikai skolā, bet arī mājās, kaimiņu priekšā… Tad, izejot ārpus ģimenes rāmjiem, viņš izrīkojas pēc tā paša principa ar diviem pārējiem aizdomās turamajiem Kārpenteru un Hovelu.

-      Viņš noteikti bija nolēmis atņemt Šaronu Aivoram Hovelam. Bet ar misteru Kārpenteru ir citādi protams, te nav iespējams apgalvot, ka autokatastrofa būtu izraisīta tīšām, vai ne? Tas taču ir tas, ko tu gribēji teikt, vai ne?

-     Ak, nē. Taču rezultāts beigās šķiet tāds pats. Kārpenters zaudēja to, kas viņam neapšaubāmi bija dārgākais visā pasaulē sievu un meitu.

Džouna nodrebinājās.

-     Viss ir tā, it kā viņam Stīvam būtu kāda postoša spēja, kura aptvēra visus cilvēkus viņam apkārt… Es pat nezinu, vai jūtu viņam līdzi, vai šausminos.

-    Vai tas viens noteikti izslēdz to otru?

-      Domāju, ka nē. Džouna ielūkojās pulkstenī. Paskat, cik pulkstenis! Nāc, .dārgais, labāk dosimies gulēt, jo neviens no mums citādi rīt nejaudās pastrādāt.

Tenets negribīgi ļāva sevi pārliecināt, ka jākāpj augšā. Viņš paņēma līdzi Mellerda grāmatu. Pēc tik garas darbdienas Tenetam gribējās tikai atpūsties, taču pēc aprunāšanās ar Džounu viņa prāts bija iedarbināts, un viņš zināja, ka tagad būtu velti mēģināt iemigt. Tenets varēja tikai gulēt nomodā tumsā, grozoties un svaidoties no viena sāna uz otru, un tāpēc viņš nolēma palasīt, kamēr iegrims aizmirstībā.

Kādu stundu vai vairāk Tenets mēģināja lasīt, bet bija izvēlējies nepareizo gultas pusi. Grāmata, kā jau Džouna sacīja, bija fascinējoša un apstiprināja to, ko viņam bija sacījis doktors Mellerds. Stīvs un Džefs bija tipisks piemērs diezgan parastajam gadījumam, kad dvīņi top šķirti mātes nevienādās attieksmes dēļ, un parasts gadījums bija arī tas, ka otru dvīni audzināja mātes māsa va vecāmāte sākumā pieņemot viņu uz laiku, pēc am pavisam. Māte parasti paturēja vārgāko, nīkulīgāko dvīni, un mājās parasti bija nabadzīgāk gan ekonomiskajā, gan psiholoģiskajā ziņā. Rezultātā šis dvīnis bieži bija neirotiskāks nekā otrs, labākos apstākļos augušais. Pirmdzimtais dvīnis parasti bija smagāks, un bieži viens izrādījās kreilis. Tenets pieķēra sevi visu izlasīto attiecinām uz Stīvu un Džefu un nolēma, ka vienīgais veids, kā varētu aizmigt, būtu nodzēst uguni un cerēt, ka izdosies iegrimt miegā.

Džouna iemiga ātri, un kādu brīdi viņš mēģināja pilnīgi iztukšot smadzenes un pielāgot savu elpošanas ritmu. Taču tas nederēja, viņam vienkārši neizdevās. Beigu beigās Tenets padevās, iegrozīja savu smeldzošo muguru ērtāk un ļāva domām iet savus ceļus.

Turēdams nupat izlasīto prātā, viņš kādu bridi turpināja domāt par dvīņiem. Interesanti, ka Džefs bija vienīgais šajā ģimenē, kuram rūpēja Stīva liktenis viņš nebija mazgājis rokas nevainībā, gluži otrādi. Tenets domāja par abām apsveikuma kartītēm uz Stīva kamīna malas vienu no Šaronas un otru no Džefa, un lauzīja galvu, vai Džefa sirdsapziņa lika pasniegt brālim dāvanu, kad viņš svētdienas vakarā to apciemoja. Stīvs likās nomākts viņš apgalvoja bet tur nekā pārsteidzoša nebija, kā Tenets iedomājās ja ņem vērā to, ko viņi zināja. Nepatīkamā scēna Hovela mājā, kurai sekoja tikpat nepatīkama scēna Meja miteklī ar to būtu pietiekami, lai jebkurš justos nomākts un nonāktu tikpat lielā satraukumā kā Stīvs. Viss augstāk minētais, protams, noveda pie dzeršanas, un dzeršana atkal pie depresijas tā bija ķēdes reakcija, kuras galaposmā Kriss Mejs pat nelaida Stīvu vairs savā mājā, kad viņš otrdien atnāca atvainoties. Kā rādās, pēdējo dienu laikā Stīvam degunpriekšā visur aizcirta durvis pat Šarona, kurai to lika darīt Hovels, un Džefs bija vienīgais, kas vēl juta pret viņu kādu simpātiju. Varbūt tur vainojama bija labā audzināšana, kādu viņš saņēma kā Tenets bija sacījis Džounai? Vai varbūt tas notika tāpēc, ka Džefs nesaskārās ar Stīvu tik bieži kā pārējie un Stīvs viņa dzīvē neko nebija izpostījis.

Tenets kādu brīdi gulēja, domādams par viņiem visiem. Frenks, Kriss un Kārpenters visi atzinās, ka gājuši uz Stīva dzīvokli tajā vakarā, kad viņu nogalināja. Arī Hovels tur pabija Tenets jutās pārliecināts, neraugoties uz to, ka viņš pats to noliedza. Vienmēr tas pats iedegtas gaismas, klauvējieni bez atbildes. Ja vēl nāktu gaismā kaut kas atrastos skaidri, jauki pirkstu nospiedumi, kāda sakarīga un noderīga liecība. Ja vien viņi atrastu to pelnutrauku…

Tenets nemierīgi apgriezās uz muguras, un Džouna miegā izstaipījās, kaut ko nomurminādama.

Tenets gulēja pavisam klusu, kamēr viņa elpa atkal atguva pirmītējo ritmu.

Kur tas pelnutrauks varēja būt? Varbūt upes dibenā vai kaut kur nobāzts tāpat kā žakete, kuru bija izvilcis no miskastes jaunais Kverijs. Hainss bija laimes luteklis. Lai gan Tenets jutās pārliecināts, ka jauneklis nav vainojams Mārdžorijas Džeksones slepkavībā, šī jaka agrāk vai vēlāk novestu Hainsu uz vainīgā pēdām.

Teneta acis izbrīnā iepletās, jo viņa piepūlētajā prātā bija iešāvusies gluži neticama ideja. Kas būtu, ja…?

Pēkšņi viņš juta, ka ilgāk nespēj nogulēt. Prāts bija iedarbināts, viņš klusām izlīda no gultas, pasniedzās pēc mājastērpa un izslīdēja no istabas.

Virtuvē Tenets atspiedās pret izlietni, lūkodamies ārā pa logu, tumsā. Vai tas bija iespējams?

Viņš apsēdās un, atspiedis elkoņus uz galda, galvu rokās saņēmis, sāka domāt.

XIX

Tenets bieži vien konstatēja, ka nakts vidū prātā iešāvusies doma, kas bija likusies ģeniāla, rīta gaismā šķita caurumaina kā Holandes siers. Taču šoreiz tā nelikās. Jau tobrīd, kad viņš atvēra acis, jaunatrastais risinājums Stīvena Longa lietā uzziedēja apziņā bez vainas kā vasarsvidus roze.

Tenets nevarēja vien sagaidīt, kad varēs to pārbaudīt. Neraugoties uz pārlaisto nakti, kad tikpat kā neiznāca gulēt, ^Tenets jutās svaigs un atpūties, viņu spārnoja gandarījums, un viņš, saklājis gultu, steidzās uz vannasistabu.

Kad Tenets nokāpa lejā uz brokastīm, Džouna virtuvē bija viena un dzēra kafiju. Džouna uzrāva uzacis līdz puspierei, kad vīrs ienāca virtuvē svilpodams.

-    Tu šorīt liecies tīri jautrs.

Tenets veltīja viņai starojošu smaidu.

-    Es domāju, ka būšu to lietu atrisinājis.

-             Patiesi? viņa pārliecās pār galdu un apsveica vīru, pieskardamās viņa rokai. Dārgais, tas ir satriecoši!

-             Jā, bet pārāk neaizraujies, ja nu gadījumā man nav taisnība. Ir vēl tādas lietas, kuras būtu jāpārbauda, tikai tad būs skaidrs.

-Bet kurš tad…?

-             Atvaino, mīļa! Es neteikšu "hop", kamēr nav pārlēkts. Pavaicā vēl šovakar!

-             Tētiņ! Tu esi tik agri augšā! parasti Bridžita no rīta nokāpa lejā agrāk nekā viņš.

Tenets uzsmaidīja meitai, kad viņa pienāca noskūpstīt tēvu uz vaiga.

-    Dažiem ir arī jāstrādā.

-    Bet, tēti, tev taču nebūs jāstrādā rīt, ko?

Viņš izbrīnījies uzlūkoja meitu.

-    Rīt? Kas tad ir rīt?

-             Tētiņ! Taču jau sacen… Meitene ieraudzīja tēva seju un aprāvās.

-Ak, tu joko!

Viņš piecēlās.

-            Neuztraucies, leļļuk! Mani ar zirgiem rīt neaizvilks prom no "Melnā Gulbja". Mēs ar mammu sēdēsim un raidīsim tev tādus starus, kas iedrošina un morāli stiprina. Neviens cits vecāks nevarēs ar mums sacensties, vai ne, mīlulīt?

Džouna iesmējās.

-    Protams, ka nē.

Kabinetā salīcis pie galda sēdēja Lainhems, bezcerīgi blenzdams vienā vienīgā papīra lapā.

Teneta kuņģī viss sagriezās, kad viņš noprata, kas varētu būt lēcies. Seržants bija izkritis cauri inspektoru vētītavai.

Nekādi nebija iespējams no šī ļaunuma apspriešanas izvairīties.

-    Tātad tas paziņojums atnāca.

Lainhems, neko nesacīdams, pamāja.

-    Nelaimējās?

Sekoja galvas papurināšana.

Tenets pārgāja pāri istabai un uzlika roku uz Lainhema pleca.

-     Man žēl, Maik, patiešām žēl. Bet jums nevajag pārlieku izsamist. Tikai viens no trijiem kandidātiem, kuri lika eksāmenus, varēja nolikt jūs taču to zināt.

-    Vismaz kāds mierinājums! Es palieku starp tām divām trešdaļām, kuri nekad to pārbaudījumu nenokārtos. Šķiet, ka esmu bijis idiots, domādams, ka es to varētu.

-    Izbeidziet taču, Maik! Sapurinieties! Varbūt nākamreiz…

Lainhems papurināja galvu.

-     Ak, nē, nākamās reizes nebūs, to gan es jums galvoju.

-     Kāpēc ne? Nelaime tā, Maik, ka tas viss notika nepiemērotā laikā, tieši pēc tam, kad Luīze laida pasaulē bērniņu, un jūs abi esat noguruši līdz pēdējai robežai negulēšanas dēļ. "Nemaz nerunājot par to, ka esat norūpējušies tāpēc, ka jūsu māte gatavojas ievākties kaimiņos, lai sagādātu jums abiem nemitīgas rūpes ar šo, to un citu." Paskatieties taču uz sevi: maisi zem acīm, sašļucis kā aizvakardienas pīrāgs… Pēc mēneša vai diviem jūs jutīsities pavisam citādi un citādi domāsiet, gan redzēsiet.

Lainhems atkal sparīgi pakratīja galvu.

-    Nē, es dabūju mācību, ticiet man!

"Tas," Tenets nodomāja, "ir pareizs lēmums." Ja Lainhems nebija ticis cauri šai sijātavai, tad nenācās lolot lielas cerības, ka viņš varētu tikt cauri pēdējam, lielākajam konkursam. Viņš juta spiedīgu žēlumu pret seržantu un dusmojās uz Luīzi, kura viņš bija par to pārliecināts bija yainojama šajā caurkrišanā.

-    Vai jūs jau pateicāt Luīzei?

Seržants papurināja galvu.

-Nē.

Tenets norādīja uz telefona aparātu.

-    Tagad varētu to izdarīt.

Inspektors taktiski izgāja no istabas, kamēr seržants zvanīja.

-    Šobrīsniņ, Tenets sacīja, ienācis atpakaļ kabinetā un tīši izlikdamies neredzam Lainhema bēdīgo seju, varu tikai atzīties, ka aiz tīri egoistiskiem apsvērumiem priecājos, ka man nenāksies zaudēt labāko seržantu, kāds man jebkad ir bijis. Dažādu iemeslu dēļ es netiku jums to agrāk teicis, Maik, bet mani šausmina doma par strādāšanu ar kādu citu.

.Uzsākot šo lietu, kad jūs bijāt Kodingtonā, es jutos tā, it kā strādātu ar sasietām rokām, kuras savilktas uz muguras.

Tenets parasti nemēdza teikt sentimentālas runas, bet šobrīd tas bija labākais, ko viņš varēja darīt, lai nedaudz atsvaidzinātu seržanta satriekto patmīlību. Un tas patiešām palīdzēja. Lainhems jau vairs neizskatījās tik nobēdājies.

-     Un, ja runājam par lietu… Tenets turpināja.

-     Ko? pirmo reizi šajā rītā Lainhems palūkojās Tenetam sejā un uztvēra viņa apslēpto satraukumu.

-    Tikai nesakiet man, ka jūs to jau esat atrisinājis!

Tenets noknakšķināja pirkstus.

-    Laimīgā kārtā.

Tenets bija sagaidījis aizrautīgu interesi, taču tās vietā Lainhems atkal sāka izrādīt depresijas pazīmes.

-    Kas lēcies, Maik?

-     Domāju, ka tas vien norāda, ka esmu mērķējis pārāk augstu.

-    Kas?

-     Tas fakts, ka es nekad vēl neesmu atradis atrisinājumu pirms jums.

-    Vairākkārt tā gandrīz notika.

-    Precīzi. Gandrīz, bet ne pilnīgi. Tāds ir viss mans dzīvesstāsts.

Tenets noprata, ka tad, ja viņš neizdarīs ko

drastisku, seržants noslīks šajos žēluma plūdos, žēlodams pats sevi, un ar to nebūs līdzēts nevienam, vismazāk jau viņam pašam.

-    Maik, Tenets skarbi sacīja. Man ir visvairāk žēl, ka jums nācās tā vilties, bet man jāatgādina jums, ka mūs gaida darbs.

Lainhems tūdaļ, lai gan ar sakniebtām lūpām un izskatīdamies aizvainots, papurināja galvu, it kā lūkodams to atbrīvot no pēdējās pusstundas pārdzīvojumiem, un nomurmināja:

-     Piedodiet, ser… Jūs teicāt, ka jūs varbūt esat to atrisinājis.

-    Tā ir.

-Un?

-    Un kas?

-    Vai jūs netaisāties man izstāstīt?

Seržants jau sāka izskatīties līdzīgs pats sev,

un Tenets priecājās, to redzot.

-     Baidos, ka vēl ne. Nē, nepurpiniet, Maik! Jūs drīz visu dzirdēsiet. Īstenībā es nevaru gaidīt tik ilgi, lai pagūtu izstāstīt un noklausīties, ko jūs domājat…

-    Bet, ser…

Tenets papurināja galvu.

-    Nē, Maik. Es gribu zināt jūsu domas, bet es neko neteikšu, kamēr nebūšu šo to pārbaudījis. Tāpēc nāciet, jo ātrāk mēs tiksim ar to galā, jo drīzāk jūs dzirdēsiet, kas man sakāms.

Lainhems rezignēti paraustīja plecus.

-     Un tagad visupirms vai varat man pateikt, kas notika ar to tipu, kuru vecākais inspektors Hainss bija atvedis uz nopratināšanu? Vai viņš izdabūja no tā zeļļa patiesību?

-    Nē. Viņam nācās palaist to tipu vaļā. Par to viņš gan necik priecīgs nebija, to es varu apgalvot.

Lainhems saprotoši pasmīnēja.

-    Taču viņš nozvērējās, ka agrāk vai vēlāk tikšot šim klāt. Un paņēma lielāko daļu lupatu uz ekspertīzi. ,

-     Un jaka? Vai ekspertīze atklāja kādu sakarību ar misis Džeksones slepkavību?

-    Es nezinu, ser. Bet kāds tam sakars ar Stīvenu Longu?

Tenets atmeta ar roku.

-    Pacietību, Maik! Visam savs laiks. Uzziniet to, labi?

Kamēr Lainhems zvanīja pa telefonu, Tenets pārlasīja ārsta slēdzienu, apmierināti mādams ar galvu. Jā, viss bija tā, kā viņš domājis…

Lainhems nolika klausuli.

-    Jā, ser. Pāris mati, aptinušies ap kreisās rokas piedurknes pogu, un viņas pūdera pēdas piedurknes atloka krokā.

-    Labi. Lieliski. Kārtībā, un tagad es gribētu, lai jūs dodaties pārmīt pāris vārdus ar misis Bensu. Tas ir svarīgi, tāpēc es vēlos, lai jūs darāt to pats. Ja atminaties, viņa, ārā ejot, redzēja Stīvu nākam iekšā tovakar, kad viņš tika nogalināts, apmēram bez ceturkšņa septiņos. Pavaicājiet misis Bensai, vai Stīvs kaut ko nenesa rokā.

-    Piemēram, ko?

Tenets pašūpoja galvu.

-    Es negribu sacīt viņai priekšā. Pasakiet tikai "kaut ko".

-    Labi. Lainhems svārstījās. Un ko jūs darīsiet, ser?

-     Neuztraucieties, Maik, es negrasos darīt neko dramatisku teiksim, kādu arestēt, kamēr jūs būsiet ceļā. Es jau jums teicu, ka man vēl šis un tas jāpārbauda. Ja man veiksies, tad tobrīd, kad jūs atgriezīsjeties, es jau būšu beidzis. Vēl vairāk, es varu derēt, ka tad jūs jau pats būsiet visu sapratis.

-     Uz to nav lielu cerību, norūca Lainhems, ārā iedams.

Tiklīdz viņš bija izgājis, Tenets pārlūkoja aptaujājamo sarakstu un pasniedzās pēc telefona klausules. Vispirms viņš piezvanīja uz Starrendenas centrālo slimnīcu. Šī informācija bija īpaši nepieciešama lietai, ja to ievirzīja tā, kā Tenets bija izdomājis, un aiz nepacietības inspektoram sāka kņudēt kuņģī, kamēr viņu sūtīja no vienas nodaļas uz otru. Galu galā Tenets atrada vajadzīgo darbinieku un uzdeva nepieciešamo jautājumu. Atkal nācās ilgi gaidīt, un viņš pamanīja, ka satvēris klausuli tik cieši, ka pirksti sāka smelgt. Apdomīgi, savaldīgi Tenets piespieda sevi atslābināties. "Lūdzu, ļaujiet viņiem atrast īsto atbildi!"

-    Hallo?

-     Jā? Teneta balss aiz sasprindzinājuma izklausījās aizsmakusi.

-    Atvainojiet, ka nācās tik ilgi meklēt. Ieraksti nebija tik vienkārši atrodami.

-    Bet jūs tos atradāt?

-    Vai nolasīt, kas tur rakstīts?

-    Lūdzu!

Viņš klausījās, elpu aizturējis. Pēc tam inspektoru pārņēma atvieglojums.

-    Vai jūs varētu to atkārtot?

Tenets noklausījās visu vēlreiz. Nē, nekādas kļūdas te nebija.

-     Pateicos, viņš noteica. Patiesi, es jums ļoti pateicos.

-     Nav par ko, pārsteigti sacīja balss. Es ļoti priecājos, ka varēju palīdzēt.

Tenets nolika klausuli un sēdēja, lūkodamies tukšumā. Viņš būtu gribējis pielēkt kājās un dejot aiz prieka. Taču tā vietā inspektors uzmeklēja friziersalonu, kur strādāja Kerolaina Džilberta meitene, kuru Džefs slepkavības vakarā bija vedis vakariņās.

-    Mis Džilberta?

-    Jā. Balss bija jauna un svaiga.

-     Mēs vēl neesam tikušies, mans uzvārds ir Tenets, detektīv inspektors Tenets no Starrendenas policijas pārvaldes. Es izmeklēju mistera Stīvena Longa slepkavības lietu. Es vēlētos uzdot jums divus jautājumus, ja drīkstu.

-      Es jau pateicu tam otram policistam, ka Džefs nekādā ziņā nevar būt tur iejaukts. Viņš…

-      Nē, jūs mani nepareizi sapratāt. Es gribēju jums pavaicāt par svētdienu.

-      Svētdienu? Kerolainas Džilbertas balss pauda izbrīnu.

-     Jā. Cik saprotu, jūs svētdienas vakarā bijāt kaut kur izgājusi ar misteru Džefriju Hantu tāpat kā otrdien?

-    Jā… Jā, biju gan. Patiešām, svētdien man ar viņu bija norunāta pirmā tikšanās.

-    Vai jūs man nepastāstītu, ko jūs īsti darījāt?

-      Jā… Kāpēc gan ne… Džefs atbrauca man pakaļ uz manām mājām. Mēs devāmies kaut ko iedzert. Viņš to iepriekš netika man teicis, bet tā bija Džefa dzimumdiena, un, kad es iekāpu auto, viņš vaicāja, vai man nebūtu nekas pretī, ja viņš ienestu dāvanu savam dvīņubrālim, kas dzīvo Hamiltonroudā. Sainis bija jau sagatavots, tas atradās mašīnā, glīti iesaiņots.

Tenetam aiz satraukuma pakausī sāka spuroties mati.

-    Vai Džefrijs pateica, kas tā par dāvanu?

-     Jā, es teicu, ka sainis izskatās glīts, bet viņš

atbildēja, ka tur iekšā esot ādas jaka, kuru viņš nopircis Velsā, kad pavadījis tur brīvdienas. Džefs pircis to sev,, taču tā esot pilnīgi jauna, tikai vienreiz uzvilkta. Brālim reiz gadījies to ieraudzīt, un viņš bijis stāvā sajūsmā, tāpēc Džefs nolēmis viņam to uzdāvināt dzimšanas dienā.

-      Vai jūs redzējāt, kā viņa brālis sainīti atvēra?

-     Nē. Es negāju augšā uz viņa dzīvokli kopā ar Džefu. Viņš teica, ka nekavēšoties ilgi, un tiešām ilgi neuzkavējās.

Tenets uzdeva viņai pēdējo jautājumu un ap-> mierināts atvadījās.

Kad Lainhems atgriezās, viņš bija gluži aizelsies.

-     Es taču neliku jums skriet visu ceļu turp un atpakaļ, Maik.

Lainhems papurināja galvu un saļima krēslā, smagi elsdams.

-    Man pēkšņi pieleca, ser.

-    Es jau teicu, ka tā būs, Tenets pašapmierināti sacīja.

-     Ak, nē, ne jau šajā lietā, ne jau par to, kas nogalēja Stīvenu Longu.,. Tajā otrajā.

-    Jūs domājat misis Džeksoni?

Lainhems pamāja.

-             Tad tāpēc jūs tincinājāt par to jaku. Tā bija Stīva jaka, vai ne? Tas bija Stīvs, kas viņu nogalināja. Palūkojoties atpakaļ, es visu sapratu.

-            Esmu pārliecināts par deviņdesmit deviņiem procentiem. Cik noprotu, jūs patērzējāt ar misis Bensu. Ko viņa teica?

-             Stīvs nesis plastmasas maisu. Zilu. Tas bijis pilns, pat izspīlēts tik pamatīgi, ka augšā turekļi nav skārušies kopā. Vai nav veca vanagacs, ko?

-    Ko viņa redzējusi?

-            Pietiekami. Viņa gatava apzvērēt, ka nesamā augšpusē bijusi redzama pelēka āda.

Tenets apmierināts pamāja.

-             Jums būs interesanti dzirdēt, ka es jūsu prombūtnes laikā piezvanīju mis Džilbertai. Un Tenets atkārtoja viņas sacīto.

-             Tātad Hants nopirka to jaku Velsā! Lainhems sacīja. Skaidrs! Tas sarkanais pūķis…

-    Pilnīgi precīzi.

-             Tad jau viss saskan, vai ne? satraukti sacīja Lainhems. Viss sader. Svētdienas vakarā,

savā dzimšanas dienā, Stīvs dodas apmeklēt Šaronū, Hovels viņu izmet ārā un nepārprotami ieteic nekad vairs tur nerādīties. Viņš jūtas aizvainots un nolemj sevi mierināt ar dažām glāzītēm. Taču iedzer par daudz un galu galā sāk sevi žēlot, tāpēc nolemj doties uz Kriša māju, jo parasti iet pie Kriša, cerot uz mierinājumu. Taču Mejiem ir viesi, un Stīvs viņus nepavisam neiepriecina, apvemdams paklāju, tāpēc Kriss izmet viņu laukā.

Stīvs dodas uz mājām, taču nepaiet ilgs laiks, un ierodas Džefs ar dāvanu, jauko, jauno pelēkās ādas jaku ar sarkano pūķi uz muguras, kuru Stīvs bija tā kārojis, kad redzēja Džefam mugurā. Visdrīzāk gan Stīvs vaicāja Džefam, vai viņi neaizietu kopā kaut ko iedzert, lai nosvinētu dzimšanas dienu, taču Džefam bija jauna simpātija, un viņš nevēlējās ņemt līdzi Stīvu, kas jauktos pa vidu, jo īpaši tāpēc, ka Stīvs vēl joprojām bija pilnā un nekādu labo iespaidu neatstātu…

Kad Džefs aizgāja, Stīvs atkal palika viens. Viņš nespēja šai domai pretoties. Šī bija viņa dzimšanas diena, viņam vajadzēja doties uzjautrināties. Tāpēc Stīvs uzvilka savu jauno jaku un brauca uz "Lapsukrogu" Kodingtonā, varbūt cerēdams tur sadabūt sev kādu draudzeni. Viņš to sadabūja Mārdžu Džeksoni. Viņš bija pārāk piedzēries, lai redzētu, ka nosmērējies ar grimu, un viņi kopā iekāpa auto. Lainhems apklusa.

-     Es nedomāju, ka mēs jebkad uzzināsim, kas izgāja greizi un kāpēc viņš izmeta sievišķi no auto, bet nojaušu, ka Stīvam nebija ne jausmas par to, cik sievišķis smagi ievainots, un viņš pārdzīvoja lielāko šoku savā mūžā, pirmdien dzirdot pa radio vai televīzijā, ka viņa mirusi un policija uzsākusi slepkavības izmeklēšanu.

-      Tā pirmdienas vakarā viņš paliek mājās, izmisīgi pārdomādams, vai ir kaut kas tāds, pēc kā iespējams uzminēt viņa saistību ar Mārdžas nāvi. Stīvs varēja iedomāties, ka jaku kāds būs ievērojis, kamēr viņš ar to mugurā uzkavējās sievietes sabiedrībā. Beigu beigās tā ir diezgan uzkrītoša.

-     Šā vai tā, otrdien viņš jau jutās drošāk, tamdēļ pēc darba devās apmeklēt Šaronu, aiznesdams viņai dāvanu zelta aproci, kuru droši vien bija nodomājis pasniegt svētdien, ja Hovels būtu izgājis. Bet Šarona neļāva viņam uzkavēties vairāk par piecām minūtēm, un viņš pēc tam devās taisni uz mājām ierazdamies tur tieši laikā, lai televīzijas ziņās sev par šausmām dzirdētu par Mārdžas Džeksones slepkavību un savas paša jakas aprakstu, uzzinot, ka policija meklē tās īpašnieku, lai nopratinātu. Stīvs nolemj, ka izeja ir tikai viena atbrīvoties no tās, un tā ari dara, izmetot to atkritumos, kur Kverijs to atrada.

-    Un tālāk?

-   Viņš vēl joprojām jūtas satriekts, tāpēc nolemj aprunāties ar Krišu un atvainoties par svētdienas vakaru. Bet Kriss atsakās viņu ielaist, tad…

-Tad?

-    Tad viņš dodas uz mājām un nonāvējas, Lainhems neveikli pabeidza. Viņš nopūtās un papurināja galvu. Te mēs nonākam strupceļā, vai ne? Viņš brīdi padomāja un tad piemetināja ar platu smaidu sejā:

-    Es jums kaut ko pateikšu, ser.

-Ko?

-     Vecākais inspektors Hainss būs traks no dusmām, ka mēs to atklājām pirmie.

-    Tiesa. Tenets sacīja. Šī doma viņam sniedza acīmredzamu apmierinājumu.

-      Hainss teiks, ka topašbrīd, kad jutām, ka starp abām lietām pastāv kāda sakarība, mums vajadzēja viņam ziņot.

-     Bet viss notika tik ātri, vai ne, Maik? Mēs tikai klusi un mierīgi veicām savu izmeklēšanu, kad pēkšņi paveicās! Pēkšņi pār mums nāca apskaidrība…

-      Ka mēs esam atrisinājuši viņa izmeklēto lietu! svinīgi nobeidza Lainhems.

-    Tieši tā. Bet vai tad mums kāds var to pārmest?

-    Noteikti nē, ser.

Abi vīri uzsmaidīja viens otram.

-     Tik un tā, sacīja Tenets, man nepatiktu doties pie viņa pārlieku steidzīgi, lai lūkotu Hainsam iestāstīt, ka tas viss nav manas samaitātās iztēles auglis, kā viņš to uztver. Bet ir vēl viens pierādījums, kuru es vēlētos iegūt.

-    Kas tas ir, ser?

-     Mums vajadzētu vēlreiz aprunāties ar Džefu Hantu, lai pārliecinātos, ka mēs neesam pārsteigušies ar secinājumiem par to jaku.

-      Misters Hainss teiks ka mums vajadzēja viņu tagad informēt un ļaut viņam nopratināt misteru Hantu.

Teneta acis plati iepletās tēlotā nevainībā.

-     Bet mēs tikai pēc labākās sirdsapziņas pārbaudām faktus, pirms ceļam tos priekšā vecākajam inspektoram Hainsam. Esmu tādā pārliecībā, ka vecākais inspektors nevēlētos, lai mēs viņam pagādājam lērumu nepārbaudītu faktu, vai ne?

Lainhems pasmīnēja.

-    Noteikti nē, ser. Vai ejam?

-    Tūlīt. Man pusdivpadsmitos norunāta tikšanās. Bet pirms tam man jums kaut kas jāizstāsta.

Kamēr Tenets runāja, viņš redzēja, ka Lain-T hema acis iepletās, bet mute aiz pārsteiguma palika vaļā.

XX

Džefrija Hanta pārvākšanās noteikti ritēja gludi. Ārā stāvēja mēbeļu furgons ar uzrakstu "R.V. BLEKETS, IZSOLES UN NOVĒRTĒŠANA", un, kad Tenets ar Lainhemu novietoja auto tam blakus, pa atvērtajām parādes durvīm divi vīri iznesa lielu skapi bez īpašas piepūles, it kā tas būtu no kartona. Furgons jau bija puslīdz pilns.

Hants stāvēja priekštelpā, sarunādamies ar trešo vīru.

-     Baidos, ka mēs neesam ieradušies diez ko piemērotā laikā, Tenets sacīja.

Hants atmeta ar roku.

-     Nerūpējieties! Te viss ir kārtībā. Viss ar etiķetēm. Iesim viesistabā, tur mūs netraucēs. Es pienākšu vēlāk, Džefrijs vēl noteica, pievērsies vīram no furgona.

Pati lielā istaba izskatījās pēc ūtrupes telpas. Mēbeles un paklāju ruļļi bija te sablīvēti it visur, un izņemot nelielu brīvas telpas stūrīti pie kamīna, grīda bija piekrauta ar sasaiņotām kartona kastēm, saiņiem un simt un vienu sīkumu, kurus civilizētajā pasaulē mēdz uzskatīt par ikdienas dzīves svarīgāko sastāvdaļu. Bija acīmredzams, ka Hants, lai atvieglotu šīsdienas darbu veikšanu, bija te savācis vienkop lielāko daļu mantu, kuras bija nodomājis paturēt.

-     Atvainojiet par šo haosu, viņš teica, bet tur neko nevar darīt.

Bija tikai viens pats brīvs atzveltnes krēsls pie kamīna, un Hants ātri sadabūja vēl divus mazākus krēslus un novietoja tos mazajā, brīvajā laukumiņā.

-     Baidos, ka tas ir viss, ko varu izdarīt, viņš sacīja.

-    Paldies, ser.

Viņi visi apsēdās, Hants pats atspiedās pret atzveltnes krēsla roku balstu. Vai tas bija mājiens, ka viņam nebija daudz laika? Tenets netika gudrs. Vai varbūt viņš nevēlējās, lai te ložņātu divi policisti?

Hants nogaidoši lūkojās viņā.

-    Kā es varu jums palīdzēt?

"Viņš izskatās noguris," Tenets iedomājās. Plānie vaigi bija iekrituši, it kā miesa būtu sākusi dēdēt, acis likās iegrimušas dziļāk tumšajos dobumos.

-     Redzu, kas esat ļoti aizņemts, tāpēc ķeršos uzreiz pie lietas. Kad mēs jūs pēdējoreiz apmeklējām, jūs mums teicāt, ka svētdienas vakarā aizbraucāt pie sava brāļa Stīva, lai apsveiktu viņu dzimšanas dienā. Mēs zinām, ka jūs aiznesāt viņam apsveikumkartīti, jo redzējām to dzīvoklī uz kamīnmalas, taču, cik noprotams, jūs aizvedāt viņam arī dāvanu. Vai jūs mums, lūdzami, nepateiktu, kas tā bija par dāvanu?

Klusums. Hants blenza Tenetā, tikai tikko manāma žokļu muskuļu kustība atklāja, ka viņam klabēja zobi. Bija skaidrs, ka viņš ne tikai apjēdza, cik šī jaka nozīmīga, bet arī nebija gatavojies, ka pratināšana varētu iegrozīties šādi. Viņš tagad svārstījās, vai apstiprināt un tādējādi apliecināt, ka Stīvs ir slepkava, vai arī noliegt un pašam iekulties vēl lielākās nepatikšanās, kad atklāsies, ka viņš melo.

Pašsaglabāšanās instinkts uzvarēja.

-    Tā bija jaka, Džefrijs beidzot negribīgi sacīja.

Tenets, pilnīgi apzinādamies klusuma varu, neteica neko un gaidīja.

Hants nemierīgi dīdījās uz sava paroceņa.

-     Es nopirku to, kad biju aizbraucis atvaļinājumā uz Velsu. Biju tikai vienreiz to uzvilcis, Stīvs to ieraudzīja, un tā viņam gauži iepatikās. Viņš paraustīja plecus. Tāpēc es nolēmu pasniegt to brālim dzimšanas dienā.

-    Vai viņš par to priecājās?

Džefrijs Hants pūlējās pasmaidīt.

-    Priecājās.

-    Vai jūs varētu to sīkāk raksturot, lūdzu?

Neliela pauze.

-    Tā… Hants noklepojās. Tā… bija ādas žakete.

-    Krāsa? Tenets skarbi noprasīja.

Hants samirkšķināja acis.

-    Hm… pelēka. Jā, pelēka.

-    Pilnīgi pelēka?.

-Jā.

-    Viscauri?

Atkal klusums. Te Hants pielēca kājās, sākdams akli virzīties cauri mēbeļu un mājsaimniecības priekšmetu gūzmai uz sētas durvju pusi. Lainhems jau bija pa pusei piecēlies, bet Tenets izstiepa roku un papurināja galvu.

Kad Hants bija ticis līdz augstajām stiklotajām durvīm, viņš apstājās un paslēpa rokas kabatās, dusmu un izmisuma žestā.

-             Ak, vai tad ir kāda nozīme to vēl ilgāk slēpt? viņš nenocietās.

-             Spriežot pēc jūsu uzdotajiem jautājumiem, taču ir skaidrs, ka jums tas ir zināms. Stīvs ir miris, un viņam patiesība vairs nespēj kaitēt.

Hants apsviedās, lūkodamies pāri piebāztajai istabai tieši Tenetā.

-             Jā, tai uz muguras bija pūķa galva sarkanā krāsā. Un vēl ir fakts, ka es zinu, cik šī informācija svarīga jā gan, es otrdien skatījos televīzijas ziņas, dzirdēju arī paziņojumu un pazinu aprakstu jā, es devos tieši turp, lai brīdinātu Stīvu un viņš nevilktu to jaku atkal mugurā, tātad esmu vainojams patiesības slēpšanā no policijas, vai kā nu jūs to saucat…

-    Pateicos, Tenets sacīja. Un tagad varbūt mēs varam to visu pārrunāt mazliet mierīgāk. Nāciet šurp un apsēdieties!

Hants devās atpakaļ un sabruka atzveltnes krēslā.

-     Savā ziņā es priecājos, ka tas ir pateikts, viņš teica. Es cietu briesmīgas bailes, baidīdamies, ka jūs varētu to atklāt.

-    Pastāstiet mums, kas īsti otrdien notika!

-Jā… Labi… Hants pārvilka roku pār pieri,

izberzēja acis un papurināja galvu, it kā gribēdams to izpurināt. Kā jau teicu, redzēju televīzijas ziņas. Kļūda ar to jaku nebija iespējama, pat zīmējums bija restaurēts, un to būtu iespējams pazīt jebkur. Turklāt tas bija pats pirmais paziņojums ziņu pārraidē, un es vairāk neko neskatījos. Tūlīt pat devos pie Stīva.

-    Un ieradāties pie viņa ceturksni pēc sešiem?

-    Jā, tā varētu būt.

Tenets juta Lainhemu sev līdzās saraujamies. Seržants droši vien iedomājās to pašu, ko viņš. Nekur, nevienā no liecībām nebija minēta "Scimitar" markas automašīna, kas būtu stāvējusi Hamiltonroudā. Tik uzkrītošs auto noteikti nebūtu palicis nepamanīts.

-    Vai jūs braucāt ar auto?

-     Jā, protams, Hants nepacietīgi sacīja. Kā gan citādi es būtu varējis tur nokļūt pēc iespējas ātrāk?

-    Kur jūs novietojāt auto?

-    Pie drauga mājas, Bīčavēnijā.

-    Kāpēc ne Hamiltonroudā?

-     Vairāku iemeslu dēļ. Vispirms jau tur vienmēr ir grūti novietot auto, jo ir tik daudz dzīvokļu, un bez tam man nepatīk auto tur atstāt. Kāds vandālis bija izsitis vējstiklu, kad es pirms dažiem mēnešiem noliku tur auto, un kopš tā laika es to mēdzu atstāt aiz stūra, Bīčavēnijā.

-    Jūsu drauga vārds un adrese?

Hants viņiem to pateica, un Lainhems pierakstīja.

-     Tātad jūs ieradāties pie Stīva dzīvoklī apmēram ceturksni pēc sešiem. Vai viņš bija mājās?

-Jā.

-    Ko viņš darīja?

-    Skatījās televizoru.

-    Vai arī viņš pats bija dzirdējis paziņojumu?

-     Ak, nē. Nē. Es viņam to prasīju, bet viņš nesaprata, par ko es runāju. Brālis bija tikai nupat ienācis, kā pats teica, un ziņu sākumu bija palaidis garām.

-     Un ko tad Stīvs teica, kad jūs viņam par to pateicāt?

-     Vispirms viņš izlikās nesaprotam, par ko es runāju, bet es teicu:

"Ak, beidz taču, Stīv! Manā priekšā tev nav jāizliekas. Ja tu būtu redzējis savas jakas zīmējumu, kuru es tev dāvināju, tu saprastu, ka nav jēgas pūst man miglu acīs."

-    Ko viņš atbildēja?

-      Ļoti uztraucās. Teica, ka neesot zinājis par Mārdžas Džeksones nāvi, esot uzzinājis tikai nākamajā rītā, pirmdien, kad dzirdējis šo ziņu pa radio…

Hants tagad bija ļoti bāls, viņš sāka svīst.

-    Vai jūs viņam noticējāt?

-     Jā. Hanta balss izklausījās pārliecināta. -

Viņš man visu pateica. Sacīja, ka esot pievācis to sievišķi, bet pēc tam abi sastrīdējušies, un viņš…

viņš izmetis meiču no autiņa. Stīvs teica, ka vina klupuši un kritusi varbūt atsitusies ar galvu pret kaut ko. Džeksones kurpēm bijuši ļoti augsti papēži, viņš piemetināja. Tas bija vienīgais izskaidrojums, kādu brālis spēja izdomāt par to, kas notika tālāk. Kad viņš izsēdinājis sievišķi no autiņa, atpakaļ neesot skatījies un ārā bijis jau satumsis…

-             Vai Stīvens neteica, ka vispirms gandrīz to sievieti nožņaudzis?

-    Nē! Tam es neticu!

-    Pēcnāves sekcija nemelo, mister Hant.

-            Es… to es nezinu. Bet, ja tas ir tiesa, tad būtu vajadzīgs ļoti svarīgs iemesls…

-    Vai jums nav ne jausmas, kas tas varētu būt?

Hants papurināja galvu.

-             Un p». tam, kad viņš bija jums to visu pastāstījis ko *ad jūs darījāt?

-             Es ieteicu viņam iet uz policiju, protams. Teicu, ka policija, tas ir, jūs tik un tā uzzināsiet. Stīvs sacīja, ka esot pievācis to sievišķi krogā un krogs bijis piebāzts. Viņam gan bijusi mugurā tā jaka, kas ir ļoti uzkrītoša. Man bija skaidrs, ka to kāds būs ievērojis, varbūt pat vairāki cilvēki. Es ieteicu brālim, ka labāk ierasties policijā pašam, nekā gaidīt izsaukumu. Viņam tikai jāpasaka patiesība, tā būs vislabāk.

-    Vai viņš piekrita?

-     Jā. Stīvs teica, ka man esot taisnība, taču vispirms vēlējās nokārtot dažas darīšanas un tikai pēc tam doties uz iecirkni. Man bija sarunāta tikšanās, kā jau jums zināms, bet es piedāvāju to atlikt un palikt pie brāļa, taču viņš noraidīja manu priekšlikumu, jo gribēja nokārtot savas darīšanas pats.

-    Un tad jūs aizgājāt?

Hants pamāja, pēc tam paslēpa galvu rokās.

-      Man vajadzēja palikt, viņš teica. Ja es būtu palicis, tad Stīvs vēl dzīvotu.

-      Vai tad viņš nedzīvo? Tenets klusi pavaicāja.

Hants sastinga, un ilgu laiku valdīja pilnīgs klusums. Ārpusē priekšnamā varēja dzirdēt sasaucamies krāvējus, viens no viņiem izkliedza rīkojumus nedabiski skaļi. Beidzot Hants lēnām pacēla galvu.

-             Ko jūs gribat teikt? viņš noprasīja. Par ko jūs runājat?

-             Es domāju, jūs ļoti labi zināt, par ko es runāju, mister Long.

Tenets uzlūkoja Lainhemu un pamāja.

Lainhems piecēlās.

-             Stīven Long, jūs varat neatbildēt, ja nevēlaties, bet tas, ko jūs atbildēsiet, tiks pierakstīts un uzskatīts par liecību.

Vīrietis bija krīta bālumā, bet vēl joprojām valdījās. Viņš mēģināja smaidīt.

-              Domāju, ka jūs nedaudz maldāties, inspektor, ja nu vienīgi sajaucāt vārdus. Atcerieties es esmu Džefrijs Hants.

-    Es nejaucu vārdus, mister Long.

-             Tas ir kas nedzirdēts! Un vai jūs man nepateiktu, ko esmu izdarījis?

-             Kāpēc ne jūs esat noslepkavojis savu brāli Džefriju, par to nav šaubu.

XXI

Stīvens Longs lūkojās Tenetā tik intensīvi, ka viņa domas bezmaz varēja saklausīt. "Cik daudz viņš zina? Cik daudz no tā ir tikai pieņēmumu?"

Viņš izgrūda tādu kā guldzošu smiekliņu, ātri to apslāpēdams it kā histērija lauztos ārā no viņa kā ziepju burbulis, izsprūkot brīvībā pret viņa gribu.

-     Jūs esat zaudējuši prātu, viņš noteica. Jukuši.

-      Vai tiešām? Tenets viņu ilgi un pamatīgi nopētīja, pēc tam pasmaidīja. Tas varēja nozīmēt nevainojamu atrisinājumu, ideālu izeju, tiekot vaļā no visām jūsu problēmām: atbrīvoties/ no vienīgā cilvēka, kurš zināja, ka šī jaka bijusi mugurā jums, pat ja mēs, tas ir, policija, sadzītu pēdas, ka to vilcis Stīvs, izrādītos, ka Stīvs oficiāli ir miris, un tas ir vislabākais iekāpjot Džefa kurpēs, bija iespējams arī mantot naudiņu, kura pienācās viņam, dabūt viņam piedāvāto darbu ar kuru jūs, bez šaubām, cerējāt tikt galā, jūs dzīvotu pavisam jaunu dzīvi viņējo, atvadoties no savām paša problēmām uz visiem laikiem. Tiešām ģeniāls risinājums.

-    Nē! Nē, es…

-     Viss, kas jums bija jāizdara, Tenets nepielūdzami turpināja, tikai jānogalina savs paša brālis.

-     Es vairs neklausīšos šīs vājprātīgās muļķības! sacīja Longs, pielēkdams no krēsla. Es iešu…

-     Ko? Tenets pārprasīja. Zvanīt policijai? Žēloties manai priekšniecībai? Vai tur ir kāda jēga? Jūs tikai zaudētu dārgo laiku. Jo agrāk vai vēlāk jums tik un tā nāktos par to visu atbildēt, vai tad ne? Tenets apklusa. Vai jūs nemaz neinteresē, kas jūsu lieliskajā plānā nebija paredzēts, mister Long? Viņš sakrustoja rokas un apsēdās atpakaļ savā krēslā. Ja esat gatavs klausīties, tad esmu gatavs jums pastāstīt. Longs, viņš bija par to pārliecināts nespēs šādam kārdinājumam pretoties.

Viņam izrādījās taisnība. Longs mirkli svārstījās, pēc tam pārspīlēti nevērīgi paraustīja plecus.

-     Mans lieliskais plāns, kā jūs to nosaucāt, inspektor, nemaz neeksistē. Bet mani interesē tā samudžinātā "loģika", kas jums liek izteikt tik neticamu apsūdzību. Viņš apsēdās, sakrustojis kājas un rokas, neviļus imitēdams Tenetu. Tad uz priekšu! Noklausīsimies to jūsu lielisko teoriju.

Tenets pamanīja mēdīgi izsmejošo izteiksmi un apņēmās uzmanīties. Lai kāds Stīvs Longs bija, muļķis nebija. Tajā pašā laikā viņš noprata Tenets ir mierā ar sevi. Viņš nojauta sevis cienīgu pretinieku, un bez tam šī bija diezgan neatkārtojama tikšanās. Savā darbā Tenets bieži vien izmeklēšanas laikā ļoti labi iepazina slepkavības upuri. Taču nekad vēl viņam nebija nācies to sastapt dzīvu un veselu.

Labi, jūs jau droši vien sapratāt, ka mēs veltījām diezgan ilgu laiku sarunām ar citiem jūsu ģimenes locekļiem, un pamazām jūsu tēls kļuva aizvien skaidrāks.

Mēs, starp citu, uzzinājām arī to, ka jūs varen labi piepratāt izmēdīt Džefu "izvedot viņu no pacietības", kā teica Debija. Mēs atklājām, ka jūs kopš bērnības esat kreilis un, jau pirmoreiz jūs izvaicājot, es ievēroju, ka jūs visu ņemat ar kreiso roku, tā jūs apgāzāt tur to galdiņu pie durvīm. Mēs izpētījām, ka jūsu gadījums ir gluži tipisks, audzinot dvīņus atsevišķi, jo parasti māte patur vārgāko un neattīstītāko dvīni, starpība svara ziņā starp viņiem ir arī vēlāk, kad viņi jau pieauguši, un, kad es pirmoreiz jūs redzēju, ievēroju, ka drēbes jums ir par lielu. Tajā laikā es nodomāju, ka jūs nupat esat nokrities svarā, varbūt pat sērojot pēc audžumātes nāves, bet vēlāk es sāku domāt…

Stīvs nevērīgi atmeta ar roku.

-    Te nekā sakarīga nav. Tie visi ir tikai minējumi. Atzīstiet, inspektor, ka jūs vienkārši ķeraties pie salmiņa!

-    Es vēl neesmu beidzis. Ne uz to pusi. Tagad mēs esam nonākuši pie nesakritībām…

Viņš apklusa, taču Stīvs neko neteica.

-     To bija vairākas. Viena bija "Džefa" attieksme pret jūsu šķiršanos no sievas. Viņš bija vienīgais no ģimenes, kas sacīja, ka Stīvu šķiršanās īstenībā nemaz nav pārāk sarūgtinājusi un viņam nav bijusi interese sievu atgūt. Visi citi mums teica pavisam ko citu. Viņuprāt, Stīvs bija gluži satriekts pēc Saronas pārvākšanās un visu laiku pūlējās dabūt viņu atpakaļ devās sievu apmeklēt un pasniedza viņai dārgas dāvanas. Protams, šī neatbilstība varēja arī nebūt nozīmīga. Kā teica Debija, varbūt Stīvs Džefa priekšā negribēja zaudēt lepnumu un izlikās vienaldzīgs, tāpēc Džefs īstenībā noticēja, ka viņš nemaz necenšas dabūt Šaronu atpakaļ… Bet es vis nedomāju, ka tā bija, vai ne, mister Long? Man liekas, ka jūs negribējāt bezpersoniskai policijai atklāt savas īstās jūtas pret sievu jo tās bija jūsu, personiskās, nevis tādas, ko velti valkāt bezjūtīgo dūžu priekšā…

Stīvs atkal bija sakrustojis rokas un izlikās bezrūpīgs, bet Tenets redzēja, ka viņa muskuļi saspringa. Viņa redzamās rokas pirksti bija gluži balti, tik cieši tie saspiedās kopā, iekrampēdamies otrā rokā. īsāk sakot, Tenets sajuta pret viņu pēkšņu žēlumu. Nebija šaubu, ka Stīvam vēl joprojām bija dziļas jūtas pret sievu, un viņas zaudējums droši vien bija lielākais upuris izvēlētā mērķa dēļ.

Nākamā neatbilstība, kas mūs izbrīnīja kāpēc Stīvs, kā likās, nebija braucis pie Kriša ar auto, kad slepkavības vakarā devās pie viņa. Mēs bijām pārliecināti, ka viņa mašīna bija pilnīgā kārtībā, un ikviens sapratīs, ka Stīvs nebija tas cilvēks, kas atstās savu mašīnu mājās bez ļoti svarīga iemesla, tāpēc mēs sākām prātot, kas tas par svarīgu iemeslu. Es jums pateikšu atbildi, kad pienāks īstais brīdis kad tikšu līdz notikumiem, kuri risinājās slepkavības vakarā. Bet līdz tam pateikšu, ka šis fakts mums visu laiku likās uzkrītošs tāpat kā anonīmais telefonzvans.

-    Kāds anonīmais telefonzvans? Stīvs saīdzis noprasīja.

Tenets nopūtās.

-    Ja jau gribat turpināt paslēpju spēlēšanu… Otrdienas vakarā desmitos divdesmit piecās mums piezvanīja anonīms zvanītājs un paziņoja, ka Hamiltonroudas trešajā numurā izdarīta slepkavība. Tā bija vīrieša balss jūsu balss, mister Long.

-    Nonsenss. Es atrados šeit, kopā ar Kerolainu.

-    Nē, desmitos divdesmit piecās jūs te nebijāt. Es pārbaudīju. Jā, jūs abi bijāt šajā mājā, tas tiesa, bet tajā laikā apmēram minūtes piecas viņa uzkavējās vannasistabā. Jums pilnīgi pietika laika, lai piezvanītu.

-    Atkal pieņēmumi.

-    Varbūt. Bet tie saskan, vai ne?

Tagad, kad viņi vairs nerunāja par Saronu, Stīvs likās mazliet atslābinājies un tēlotā neticībā pašūpoja galvu.

-            Lieta tāda, mister Long, mēs vēlāk sapratām vajadzēja noorganizēt, lai "Stīva" līķi atrastu, kamēr jums vēl bija šis šķietamais alibi. Jū$ vienkārši nevarējāt riskēt, ļaujot to atrast pēc dienas vai divām. Tāpēc jūs, lai būtu gluži drošs, informējāt mūs pats. Jūs gribējāt, lai paliktu pilnīgi ārpus aizdomām un Džefs netiktu turēts aizdomās par slepkavību. Jūs jau bijāt veicis dažus pasākumus, lai nodrošinātos topašvakar… Bet pie tā mēs vēlāk vēl nonāksim.

Tātad mūsu izmeklēšana virzījās uz priekšu. Protams, ka bija vairāki aizdomās turamie. Jums allaž patika cilvēkus kaitināt, un pēdējā laikā, kā likās, jūs pārspējāt pats sevi. Bija pat viens cilvēks ārpus jūsu ģimenes, kura dzīvi jūs izpostījāt.

Longs sarauca uzacis, it kā pieklājīgi apjautādamies, kas par lietu. Viņš likās pilnīgi atguvis paškontroli.

Misters Kārpenters, Tenets sacīja. Ak, jā, redzu, ka šis vārds jums ir pazīstams. Vai jūs zināt, ka otrdien viņa meitai atslēdza dzīvību uzturēšanas aparatūru? Jūs varbūt to nezināt, bet viņš pavadīja otrdienas vakaru, sēžot ārā pie jūsu mājas mašīnā, lai jūs nogalētu.

Tagad pirmoreiz Longa sejā parādījās kādas emocijas un nozuda tik ātri, ka Tenets bezmaz sāka šaubīties, vai nav tās izdomājis. Kas tās bija par jūtām? Sirdsapziņas ēdas? Bailes? Nožēla? Vai varbūt triumfs, atvieglojums? Tenets iedomājās, ka varbūt bijis neuzmanīgs, pasakot Longam par Kārpenteru un tā ielikdams viņam rokā ieroci, ar ko aizsargāties. Taču nē. Tenets jutās pārliecināts, ka viņam taisnība un par spīti Longa tēlotajai aukstasinībai agrāk vai vēlāk šis vīrs atzīsies.

Taču, par spīti aizdomās turamo daudzumam, es nevarēju iedomāties, ka no viņiem kāds izņemot Kārpenteru nīda jūs tik ļoti, lai nogalinātu. Vienīgais cilvēks, kuram neatradās motīva un kas likās balts kā nule uzkritis sniegs, bija Džefs. Tagad tas, ko es teikšu, jums izklausīsies ļoti dīvaini, mister Long, bet šis pats fakts lika man viņu pamatīgāk papētīt. Nez kāpēc šķita gluži neticami, ka slepkavību varēja izdarīt šis cilvēks viņš likās pēdējais no visiem, kas varēja to pastrādāt. Šajā gadījumā ikviens šķietami piekrita, ka Džefam nebija nekāda iemesla to darīt. Visi domāja, ka viņš jūtas vainīgs par to, ka

saņēmis labāku audzināšanu, un visi bija vienisprātis, ka jūs, mister Long, viņu rūgti apskaudāt,/ lai gan mēģinājāt to noslēpt, dzenot jokus.

Jau otrreiz Tenets bija Stīvu pieķēris. Atk^l jūraszilajās acīs noplaiksnījās piepešs emociju atspulgs kā fosforiscējošas gaismas zibsnis pusnakts jūrā tikpat īsu laiciņu, ja Tenets nebūtu uzmanīgi vērojis, tad varētu nodomāt, ka ir to izfantazējis. Un tūlīt tas bija prom.

-     Ja jums nav nekā labāka, ko darīt, kā uzklausīt visādas baumas…

Tenets nelikās neko dzirdējis.

-    Un tagad es domāju, ja būtu jāatsāk viss no sākuma es izmeklētu Džefa, ne Stīva slepkavību, man vajadzēja to saprast… Es gribēju sacīt, jums noteikti bija ļoti smagi visus šos gadus noskatīties, ka jūsu dvīņubrālis saņēma daudz vairāk nekā jūs ne tikai materiālā ziņā, bet arī pieķeršanos, mīlestību… Kamēr Džefs neko neiegūtu, nogalinot Stīvu, otrādā situācijā viss bija citādi! Ja nu vienīgi trūka pamudinājuma, kāpēc lai Stīvs pēkšņi, pēc visiem šiem gadiem, nolemtu nogalināt savu brāli…

Taču pamudinājums bija, kaut gan es uzreiz to

neapjēdzu misis Džeksones slepkavība un sekojošā kņada ap neparasto jaku, kas bijusi mugurā viņas pavadonim tovakar, kad viņa tika nogalināta ļoti uzkrītoša, dārga jaka, kuru Džefs jums uzdāvināja dzimšanas dienā.

Un tā mēs esam nonākuši līdz otrdienas vakaram Džefa noslepkavošanas vakaram. Šajā laikā jūs bijāt ļoti šaubīgā noskaņojumā. Jūs jau dzirdējāt par misis Džeksones nāvi, un jūs, gluži dabiski, izbijāties, ka policija jūs atklās. Jūs zinājāt, ka Frenks būs klāt, tikko uzzinās par blēdību ar televizoru. Kriss bija jūs izmetis ārā svētdienas vakarā un pieteicis nenākt atpakaļ. Un visbēdīgākais no visa ka jūs bija pilnīgi atraidījusi arī Šarona, neraugoties uz zelta aproci, kuru ar tādu risku dabūjāt un viņai pasniedzāt.

Tātad, kad Džefs ieradās pavēstīt jaunumus par jaku, kurus bija dzirdējis televīzijā, jūs jau jutāties visai izmisis, un tas bija pēdējais piliens, īpaši jau tāpēc, ka viņš uzstāja, lai ejat pieteikties policijā. Jūs strīdējāties pretī, zaudējāt savaldīšanos, paķērāt pelnutrauku, kuru kāda likteņa ironija Džefs pats bija jums iedevis, un… Tenets attēloja belzienu no mugurpuses.

Tagad jums bija jāizlemj, ko darīt. Un šajā brīdī jums prātā ienāca atrisinājums. Kāpēc neapmainīties vietām ar Džefu, atstājot visas problēmas pagājušajā dzīvē, satverot šo izdevību sākt jaunu dzīvi nesalīdzināmi labākos apstākļos? Bet vispirms jums vajadzēja nodrošināties, lai Džefu neturētu aizdomās par Stīva nogalināšanu. Tāpēc jums vajadzēja parādīties kā Stīvam kādam, kas viņu labi pazīst, un ar to pašu sagādāt Džefam alibi. Jūs zinājāt, ka viņam norunāta tikšanās, un arī to, ka viņš ar šo meiteni kaut kur izgājis tikai vienreiz, uz pāris stundām. Droši vien viņš jums pateica arī to, kur meitene dzīvo. Jūs bijāt pilnīgi pārliecināts, ka varat dabūt to gatavu, tāpēc sākāt ar to, ka apmainījāties kurpēm ar Džefu. Jūs nevarējāt riskēt, jo ikviens, kas jūs pazina, zināja, ka jūs valkājat noplīsušas sporta kurpes. Gadījuma pēc jums par laimi Kriss neievēroja, ka tās nebija jums kājās tad, kad jūs pie viņa ieradāties. Pēc tam jūs iebāzāt Džefa mēteli lielā plastmasas maisā kopā ar pelnutrauku un nelaimīgo jaku, uzvilkāt savu paša zilo jaku un Džefa mašīnā braucāt pie Kriša. Jums vajadzēja atstāt Džefa mašīnu tur, kur tā nekristu acīs, tāpēc kaimiņi sacīja, ka jūs esot aizgājis kājām. Jūs aizgājāt no Kriša ceturksni pēc septiņiem, pēc tam uzvilkāt Džefa mēteli un pa ceļam uz Kerolainas māju iemetāt savu jaku, ādas jaku un arī pelnutrauku atkritumu konteinerā. Jūs zinājāt, ka policija nodomās jums vienkārši nepietika laika tikt līdz mājām, nedz arī Džefam jūs nogalināt un pusastoņos jau būt pie Kerolainas mājas. Džefs tātad būtu tīrs no aizdomām, bet jūs iznāktu sauss no ūdens. Gods godam, tas bija varen viltīgs plāns un gandrīz izdevās.

Tenets brīdi paklusēja, un gandrīz tūlīt Longs sāka plaukšķināt rokas.

-      Bravo, inspektor. Bravo! Jūs esat palaidis garām savu īsto aicinājumu. Jums vajadzētu rakstīt detektīvromānus.

-     Jums patīk mana rekonstrukcija, mister Long?

-      Fascinējoša. Tai ir tikai viens trūkums, ziniet. Tā nav patiesa. Ak vai, tajā ir patiesības elementi, tāpēc tā skan tik ticami, bet pamatā tas ir detektīvromāns viltīgi sacerēts, taču tajā nav nekā no realitātes. Es esmu Džefrijs Hants, nn nekas, ko jūs teiktu vai darītu, nespētu šo faktu mainīt.

-    Vai tiešām? Tenets klusi pavaicāja.

-    Nē. Jūs nekādi nevarat pierādīt pretējo.

-    Baidos, ka jūs esat kaut ko aizmirsis, mister Long.

-    Tā? šajā vienzilbīgajā vārdiņā varēja saklausīt tādu kā satraukumu.

-    Vai atceraties, ka, bērns būdams, jūs bijāt slimnīcā?

Longs sarauca pieri.

-     Kā gan es to varētu? viņš saīdzis noprasīja. Es nekad mūžā neesmu bijis slimnīcā.

-     Tas bija pēc nelaimīgā incidenta dārzā ar jūsu patēvu. Jums tolaik bija četri gadi. Jums bija pārsista galva un salauzta kāja, jūs labu laiku pavadījāt slimnīcā.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Es saku, ka es pārbaudīju, tajā slimnīcā vēl joprojām glabājas rentgenuzņēmumi. Lūzums bija tāds, ka līķa sekcijā to varētu redzēt arī pēc daudziem gadiem. Bet līķa sekcijā jūsu brālim šādu lūzumu neatrada. Kājas bija veselas, kauli nekad nebija lūzuši…

Ar Longa seju kaut kas notika. Cīņas degsmes uguntiņas viņa acīs izdzisa, skarbās un asās vaigu un žokļa līnijas rādīja, cik neapgāžama ir tā patiesība, kuru pateica Tenets.

-    Jādomā, jums nebūs nekas pretī iziet rentgena apskati, mister Long?

Stīvs paslēpa seju rokās.

Klusums.

Tenets un Lainhems apmainījās triumfējošiem skatieniem.

Te Longs sakustējās, atgāzās krēslā un smagi, kā padodamies, nopūtās.

-     Labi, jūs esat uzvarējis. Labāk jau es atzīšos.

"Apbrīnojami," Tenets domāja.

Longa izruna bija pārvērtusies neskaidrā buldurēšanā ar rīkles skaņām Kentas izrunai raksturīgajiem patskaņiem.

-    Tādā gadījumā, es domāju, labāk dosimies uz policijas iecirkni.

Longs neveikli piecēlās kājās.

-    Labi. *

Viņa seja izskatījās skarba.

-            Bet mums vienu vajadzēs noskaidrot uzreiz, inspektor. Tā nebūs nekāda grēksūdze. Es varbūt tiešām apmainījos ar Džefu vietām, bet es neesmu viņu nogalinājis.

XXII

-    Vecāko inspektoru Hainsu, lūdzu!

-    Vienu mirklīti, ser.

Tenets cieši sagrāba klausuli. "Kaut viņa tur nebūtu."

Etiķete prasīja, lai viņš zvanītu Hainsam, lai gan Tenetam gribējās dzirdēt Stīvena Longa atzīšanos pašam.

-    Atvainojiet, viņš ir izgājis paēst, ser. Vai es varētu viņam ko pateikt?

Atvieglojums.

-    Tikai pasakiet viņam, ka es zvanīju un lūkošu vēl piezvanīt vēlāk.

-    Labi, ser.

Tenets atgriezās kabinetā. Longs uzstāja, ka gribot vispirms liecināt par Mārdžas Džeksones nāvi un tikai tad runāt par saraušanos ar Džefu. Viņš vēloties kā pats sacīja tikt ar to galā.

Tenets un Lainhems jau bija to nokārtojuši, paredzēdami,, ka vecākais detektīvinspektors

Hainss nebūs uz vietas un Lainhems varēja sākt pratināšanu.

Pēc Džefa apsveikuma dzimšanas dienā svētdienas vakarā Stīvs kādu brīdi bez mitas staigājis pa dzīvokli, izdzerdams vairākas alus bundžas, kuras nopircis atpakaļceļā no Kriša mājas. Viņš juties gaužām nomākts, un nomāktība aizvien pastiprinājusies, jo viņš agrāk vēl daudz ko cerējis. Šaronas apsveikumkartiņas iedrošināts, zinādams, ka Hovels svētdienas pēcpusdienās bieži spēlē regbiju, viņš cerēja sastapt Šaronu vienu, tāpēc paņēma līdzi ne tikai dzimumdienas kūku, bet arī zelta aproci, lai liktu viņai atmaigt. Taču viņam nācās aiziet piedzīvot vilšanos un apkaunojumu.

Pēc tam, kad bija sevi mierinājis ar vairākiem dubultviskijiem, viņš devās pie Kriša un viņa sievas saņemt mierinājumu, taču arī tur viss izgāja greizi, un Stīvenam izdevās vienīgi abus sadusmot viņš tika izraidīts, piekodinot vairs nenākt atpakaļ.

Šajā laikā Stīvs bija noilgojies pēc sabiedrības, un, lai gan citos apstākļos nebūtu īpaši priecīgs par Džefa ierašanos, viņš nopriecājās, ka dvīņubrālis atcerējies viņa dzimšanas dienu ("To viņam nenāktos tik viegli aizmirst tā taču bija arī viņa dzimšanas diena!"), un izbrīnījās par Džefa atteikšanos kopā doties kaut kur iedzert tāpēc, ka viņam bija norunāta tikšanās ar Kerolainu.

Tāpēc, kad Džefs aizgāja, Stīvs sajuties viens pats visā pasaulē. Nebija neviena, kuru viņš būtu gribējis redzēt izņemot Šaronu un laikam nebija arī neviena, kurš būtu vēlējies redzēt Stīvenu. Un šī bija viņa dzimšanas diena. Tad viņš beigu beigās nolēmis iet un pameklēt kādu meiču.

Viņš iegriezies vairākos bāros bez īpašām sekmēm līdz nonācis Kodingtonā, kur viņam uzsmaidījusi laime ("ja varam to tā nosaukt viņai dienas gaismā varēja dot visus četrdesmit") ar Mārdžu Džeksoni. Tobrīd viņš nav īpaši raizējies par sievietes izskatu. Viss, ko vēlējies kādu nieku siltuma, tuvību kaut vai mākslotu ar otru cilvēcisku būtni. Un, kad Mārdža ieteica braukt projām, viņš labprāt paklausījis.

Abi braukuši uz kādu viņai zināmu klusu vietiņu pa nelielu ceļu, kas veda caur Kodingtonas mežu. Un tur arī viss noticis.

Tagad Stīvs acīmredzami tuvojās stāstījuma atbaidošākajai daļai. Viņa runa bija kļuvusi šaubīgāka, seja vaska krāsā.

Tagad Lainhemam nācās nopūlēties vairāk, nekā tikai pamudinoši noklepoties.

-     Redziet, mēs skūpstījāmies, un, iedomājieties, kad nonāca līdz tam, zemāk…

Stīvs aprāvās, riebumā pakratīja galvu, viņa seja saverkšķījās.

-    Kad… kas? Lainhems noprasīja.

Tenets gaidīja, kas tagad nāks.

Stīvs taču nebija tik nevainīgs, lai kādi seksuāli paņēmieni, kurus mēdz lietot prostitūtas, novestu viņu līdz tādam sašutumam.

Stīva sejā atspoguļojās visvisādas izjūtas izbrīns, mulsums, sašutums.

-     Es vēl tagad nezinu, kas man uznāca. Es… Stīvs norija siekalas un atsāka no jauna. Viena manas piedurknes poga ieķērās viņai matos. Kad pēkšņi… pēkšņi tie visi nonāca nost, viņa bija… viņa bija plikpauraina.

"Tātad Mārdža Džeksone valkāja parūku," Tenets nodomāja. Viņš visu saprata. Lēna Meja, Stīva māte, arī valkāja parūkas. Ja nu arī viņa bi: ja pilnīgi vai daļēji zaudējusi matus? Ja tā, tad pagātnē, iespējams, bija noticis kāds starpgadījums, kad viņš kā bērns bija redzējis mātes "matus" nokrītam starpgadījums, kurš jau sen bija aizmirsts, bet varēja izprovocēt neparedzamu Stīva rīcību tādā garastāvoklī, kāds viņam tovakar bija automašīnā.

Tenets uzlūkoja Lainhemu, bet tas neko neizrādīja, viņš, protams, sen jau zināja par misis Džeksones plikgalvību, taču viņam nebija iemesla stāstīt par to Tenetam.

-    Man vēl joprojām nav īsti skaidrs, kas notika tālāk, sacīja Longs. Viss norisinājās minūtes laikā mēs laidāmies slīpi, kā jau teicu, un pēc tam… Bija tā, it kā turpat būtu sprāgusi bumba.

-     Mēģiniet atcerēties visu pēc kārtas, sacīja Lainhems. Tātad viņai nokrita parūka?

-      Es rāvos projām, un viņa laikam saprata, kāpēc. Domāju, ka Mārdža jutās aizvainota vai tamlīdzīgi, jo viņa pēkšņi metās man virsū, skrāpēdamās un lamādamās, sizdama man pa krūtīm ar dūrēm. Stīvs nogrozīja galvu. Līdz tam brīdim, kad dzirdēju paziņojumu pa radio, es pūlējos atcerēties, kas notika tālāk, bet tas bija kā neskaidrs traips. Viņa sacēla tādu troksni… Tie spiedzieni urbās manās smadzenēs kā elektriskie urbji, es vienkārši gribēju viņu apklusināt, apstādināt. Es domāju, man izdevās ar vienu roku saķert Mārdžu aiz rokām,'bet ar otru es pūlējos aizsegt viņas muti, taču tas neizdevās, jo viņa mētāja galvu no vienas puses uz otru. Tad es saspiedu viņas kaklu tikai uz mirkli, lai aizrautos elpa. Taču es zināju, ka nedrīkstu šo sievieti tā turēt, jo tas var izrādīties bīstami, tāpēc es ļoti ātri pirms viņa paguva apjēgt, kas notiek, pārliecos tai pāri, atrāvu durvis un izmetu viņu ārā. Tad es izsviedu to… to parūku viņai pakaļ un ļoti ātri braucu projām. Es nenogaidīju, lai apskatītos, vai ar viņu viss kārtībā, es tikai gribēju no šīs sievietes atbrīvoties. Domāju, man vajadzēja apskatīties, vai viņai nekas nav noticis, bet es gribēju tikai tikt projām. Es negribēju Mārdžu Džeksoni nogalināt, zvēru, ka negribēju.

-     Tomēr viņai bija galvaskausa lūzums, un viņa nogulēja tur bezsamaņā visu nakti. Sieviete vēl bija dzīva, kad viņu nākamajā rītā atrada, bet nomira ceļā uz slimnīcu.

-             Ak Dievs… Ja… Vai jums šķiet, ka tad, ja es būtu pagaidījis un uzreiz aizvedis viņu uz slimnīcu…?

Lainhems uzmeta Tenetam vaicājošu skatienu.

Tenets pašūpojd galvu.

-    To mēs nezinām. Viss, ko mēs zinām ka viņa ir mirusi, un no jūsu sacītā var secināt tikai to, ka jūs esat pie tā vainīgs.

-     Bet es jau jums teicu es ne domāt nedomāju…

-      Baidos, ka šādos notikumos nolūkiem ir maza nozīme. Tā vai citādi kā jau es tiku jums paskaidrojis, mēs par šo lietu neko daudz nezinām. To izmeklē vecākais detektīvinspektors Hainss, un nav šaubu, ka viņš drīz būs klāt un jūs nopratinās, tikko man izdosies ar viņu sazināties. Līdz tam mani visvairāk interesē jūsu brāļa nāve. Tātad, ja jums nav iebildumu, pāriesim pie otrdienas vakara.

Likās, ka Teneta teorija par notikumiem vakarā, kad Džefs tika noslepkavots, bija pamatā pareiza ar to starpību, ka Stīvs apgalvoja viņš neesot vainojams Džefa slepkavībā.

Džefs ieradies Stīva dzīvoklī piecpadsmit vai divdesmit minūtes pāri sešiem. Tieši tobrīd sākusies televīzijas ziņu pārraide.

"Vai tu redzēji programmas sākumu?"

"Nē, es tikai nupat ieslēdzu. Kāpēc tu tā prasi?"

"Kas, pie velna, tev uznācis, Stīv? Tā sieviete, kas svētdien noslepkavota Kodingtona…"

"Kas ar viņu ir? Par ko tu runā?"

"Ak, beidz taču, Stīv, nav nekādas jēgas pūst man miglu acīs. Redzi, ar viņu kopā ir bijis vīrietis, un viņam mugurā jaka, tā smalki raksturota pelēka ādas jaka ar sarkanu pūķi uz muguras. .. Kā tu domā, cik šajā apkaimē ir pelēku ādas jaku ar sarkanu pūķi uz muguras, ko?"

"Ak Dievs…"

"Pat zīmējums bija atveidots. Pat piecus gadus vecs bērns tagad pazīs to jaku, ja ieraudzīs. Kur tā ir?"

"Ak Dievs! Paklau, Džef, viņa nebija mirusi, kad es viņu atstāju, es zvēru…"

"Šobrīd tas nav svarīgi. Es prasu kur tā jaka ir tagad?"

"Autiņā, pakaļējā sēdeklī."

"Ja kāds to ieraudzīs… Ej un atnes to šurp! Šopašbrīd. Pēc tam nolemsim, ko darīt."

Atstājot durvis pusvirus, Stīvs meties pa kāpnēm lejā un pa gaiteni uz priekšu līdz sētas durvīm. Auto bija novietots aiz mājas, un pa šo ceļu varēja visātrāk turp nokļūt. Ārā vajadzēja degt gaismai, taču laikam bija izdegusi spuldze, jo tā neiedegās, kad Stīvs nospieda slēdzi, un viņam nācies kādu brīdi grābstīties pa tumsu, kamēr acis ar to apradušas.

Viņš piesardzīgi tuvojies savam auto un, steidzoties atvērt durvis, nometis zemē atslēgas. Pirms tam bija lijis, pie durvīm bija peļķe, tāpēc viņam nācies uzmanīgi grābāties pa ūdeni un pēc tam nosusināt atslēgas, atrast īsto ar taustes palīdzību un iedabūt atslēgu caurumā. Tad viņš pagrābis jaku, salocītu pasitis padusē un steidzies atpakaļ augšā. Stīvs nav nevienu redzējis ne augšā, ne lejā kāpjam, lai gan viņam licies, ka tad, kad viņš ienācis pa sētas durvīm, aizcirtušās ārdurvis. Kopumā viņš bijis prom piecas minūtes.

Tagad Tenets noprata, kas sekos.

Kad es uznācu pa kāpnēm, pamanīju, ka mana dzīvokļa durvis atvērtas plašāk, nekā es tās atstāju. Es nodomāju, ka tās parāvis vaļā caurvējš no kāpnēm. Kad ienācu iekšā…

Es vispirms Džefu nekur neredzēju un iedomājos, ka viņš iegājis virtuvē. Paspēru dažus soļus pa istabu un ieraudzīju uz grīdas pelnutrauku…

-    Kur tas īsti atradās?

-    Pusceļā starp dīvāniņa atzveltni un durvīm, mazliet pa labi.

Tenets pamāja.

-    Turpiniet!

-    Tas parasti stāvēja uz plaukta. Tā bija Džefa dāvana, viņš to atveda no Itālijas… Es nesapratu, kā tas nokļuvis uz grīdas, bet, protams, to pacēlu jūs arī paceltu, vai ne? Un tad es ieraudzīju uz tā asinis un arī uz paklāja apakšā. Vispirms es nesapratu, ko tas nozīmē, bet nākamajā mirklī, kad devos dziļāk istabā, palūkojos apkārt, un… tur gulēja Džefs, uz paklāja, ar seju uz leju, dīvāna priekšā. Jā, nav jābūt ģēnijam, lai apjēgtu, kas noticis… Devos klāt un lūkoju pulsu, bet pulsa nebija, un, kad es viņu pa pusei apvēlu, tad redzēju, ka viņa acis ir atvērtas un skatās stīvi… Tātad bija skaidrs, ka viņš ir miris.

Es vienkārši sabruku krēslā un blenzu uz brāli. Nespēju ticēt savām acīm. Es taču biju prom tikai piecas minūtes un… Tad man pielēca. Tas, kas nogalēja Džefu, būs domājis, ka nogalējis mani. Galu galā viņš viens pats sēdēja manā dzīvoklī un izskatījās gluži tāpat kā es… Tam, kas viņu nogalināja, nenāca ne prātā, ka tas nebiju es. Tātad kāds gribēja, lai es būtu miris, un, kad noskaidrosies, ka nosistais ir Džefs, uzbrukumu varbūt atkārtos.

Tad man iešāvās prātā tā spīdošā ideja. Džefs bija miris, viņu piecelt nevienam neizdosies. Kāpēc neapmainīties ar viņu vietām? Kā jau jūs teicāt, tas likās gluži ģeniāli. Mana dzīve tiešām bija sagājusi sviestā, pēdējā laikā viss griezās greizi, un, ja es iekāptu Džefa kurpēs, tad varētu sākt visu no jauna. īstenībā es tiku pie visa gatava. Džefa audžumāte bija mirusi, un es zināju, ka Džefs nākamnedēļ taisās pārvākties uz Stafordšīru, jo dabūjis jauno darbu pie mašīnām. Biju gluži pārliecināts, ka jaudātu viņu notēlot vismaz kādu laiku. Ja pazaudētu to darbu, tad būtu sliktāk. Viņi varētu atrast vainas, ja vēlētos, bet neviens neapjēgtu, ka es īstenībā neesmu Džefs. Tajā laikā es domāju, ka man izdosies uz dažām dienām nozust, nerādīties acīs viņa drau

giem, aizbildinoties, ka esmu ļoti aizņemts ar pārvākšanos neviens neko neuzzinās. Es tiktu ārā no visas tās putras, kurā biju iekūlies ar to sievišķi svētdienas naktī, un arī kas ir tikpat svarīgi iznestu cauri tipu, kas nosita Džefu, jo viņš nodomātu, ka miris esmu es… Man vajadzēja apsēsties uz desmit minūtēm, lai visu pārdomātu un paredzētu iespējamās grūtības. Beigu beigās es nolēmu tā arī darīt. Ko gan es varēju zaudēt?

Sāpju grimase sašķobīja Stīva seju, un Tenets noprata, ka viņš atcerējies Šaronu.

Bet iegūt es varēju visu. Es zināju, ko gribu panākt, un to īstenoju. Es uzstīvēju Džefam mugurā savas drēbes, ieliku kabatā atslēgas, kabatas portfeli un tamlīdzīgi un uzvilku'viņa kurpes. Mums vismaz bija vienāds kurpju numurs, un, kā jau jūs teicāt, es baidījos, ka varētu pamanīt, ja man nebūtu kājās to noplīsušo sporta kurpju. Nekad neko citu netiku valkājis. Tad es… Nūjā, jūs jau visu uzminējāt, vai ne? Viss bija tieši tā, kā jūs teicāt tur, mājās. Es šaubījos, vai atstāt to nolādēto jaku dzīvoklī, lai policija uzraktu, ka Stīvs bija tas, kuru meklē sakarā ar Mārdžas

Simpsonc 5

Džeksones nāvi, bet nez kāpēc es to nespēju. Lai gan es vairs nebiju Stīvs, es negribēju, lai viņu vainotu' slepkavībā, kuru nebija izdarījis. Tāpēc es nolēmu to novākt. Pelnutrauks tā bija cita lieta. Es neuzdrošinājos to tur atstāt, turklāt mani pirksti bija asinīs, un es baidījos, ka policija varētu atklāt, ka esmu tam pieskāries pēc tam, kad šķietami tiku nosists. Tāpēc es nolēmu aizvākt arī to. Bez tam… nūjā, kā jau es teicu, jūs to uzminējāt.

Un Stīvs uzlūkoja Tenetu īgnā atzinībā.

-      Jūs mazliet riskējāt, izejot kopā ar Kerolainu. Vai jums nebija bail, ka sieviete pamanīs, ka jūs neesat Džefs?

-     Man vajadzēja to darīt. Man bija jādabū alibi, un Džefs bija ar viņu ticies tikai vienreiz. Es domāju, ka dabūšu to gatavu, un dabūju.

-    Kā jūs zinājāt, kur viņa dzīvo?

-      Palaimējās. Viņa dzīvo tieši blakus meitenei, kurā mēs abi savā laikā bijām samīlējušies, un svētdien viņš pieminēja šo sagadīšanos.

-      Kā jūs zinājāt, ka viņam ar šo meiteni tovakar norunāta tikšanās?

.Es nezināju. To es uzzināju uz labu laimi.

Varu pateikt, ka svētdien Džefs bija sadomājies par viņu, un, zinot, ka viņš grasās pēc nedēļas pārvākties, es uzminēju, ka ir droši vien norunājis nākamo tikšanos driz. Ja tā nebūtu, es taču varēju sacerēt kādu pasaciņu, teiksim, ka nespēju ilgāk gaidīt un man sagribējās Kerolainu atkal redzēt. Kā jau teicu, man likās, ka es to dabūšu gatavu.

Pie durvīm pieklaudzināja. Pie telefona gaidīja vecākais detektīvinspektors Hainss.

Tenets ar Lainhemu saskatījās. Klāt ir.

-     Labi, seržant, taisīsim mazu pārtraukumu. Pacienājiet misteru Longu ar tasi tējas vai kafijas, ja?

Tenets devās uz savu kabinetu pie telefona. Viņš nevēlējās nekādu izklaidēšanos.

-    Šeit Tenets.

-    Hainss. Jūs esot man zvanījis.

-    Jā. T. viss risinājās ļoti ātri, ser, un es domāju, jūs ii eresēs, ka es dabūju rokā to jūsu vainīgo.

-    Ko jūs ar to gribat teikt manu vainīgo?

-    To, kas nogalināja misis Džeksoni, ser.

-    Jūs gribat sacīt, ka viņš pats pieteicies?

-         Ne gluži. Bet viņš ir tas vīrs, kuru jūs meklējat.

-          Ko, pie velna, jūs runājat, Tenet? Jūs taču negribat sacīt, ka jūs viņu arestējāt?

-         Nē… Ne gluži, ser. Bet mēs viņu dabūjām rokā un atvedām šurp.

-    KAS jums tur ir?

Tenets saviebās un atrāva klausuli no auss, jo Hainss sāka aurot klausulē.

-          Ko, pie velna, jūs tur brūvējat, Tenet? Kā jūs DRĪKSTĒJĀT tādā veidā iejaukties manā izmeklēšanā?

-          Nē, tā gluži nebija jūsu izmeklēšana, ser. Redziet…

-          Kā jūs to domājat nebija mana izmeklēšana?

-    Nē, mēs bijām…

-         Es nezinu, ko jūs tur pļāpājat, Tenet, bet lai viens jums būtu skaidrs. Es jums izritināšu zarnas savām ordeņa lentēm. Varen labi derēs.

Un viņš nometa klausuli. Tenets pasmīnēja un papliķēja to gluži kā paklausīgu suni.

Lainhems pabāza galvu durvīs.

-    Ko viņš teica, ser?

-     Kā no mēness nokritis, Maik. Aiziet, ejam atpakaļ pie Longa. Tad, kad te ieradīsies misters Hainss, mēs netiksim viņam ne tuvu.

Longs gremdējās drūmās domās, tēja nebija aiztikta.

-    Vecākais detektīvinspektors Hainss drīz būs klāt, mister Long. Bet pirms viņa ierašanās pasakiet man vēl sekojošo! Pasakiet man kaut vienu vērā ņemamu iemeslu, kāpēc man vajadzētu noticēt jūsu sacītajam, ka Džefu nogalināja kāds cits, kamēr jūs bijāt izgājis no istabas, ka ideja apmainīties ar viņu vietām ienāca jums prātā tikai pēc tam, kad viņš jau bija miris?

-    Tāpēc, ka tā ir patiesība. Zvēru, ka ir!

-      Varbūt, bet to taču nevar pierādīt, vai ne? Tiesa. Vismaz šobrīd. Jo kas gan notiks prāvā vai zvērinātie ticēs jūsu, vai manai versijai? Kā jums šķiet, mister Long? Vai jūs domājat, ka viņi ticēs tāda cilvēka godavārdam, kurš, kā pats atzinās, pa pusei nožņaudzis sievieti un pēc tam izmetis no mašīnas, lai viņa nomirst, bet pēc pāris dienām izmantojis izdevību ietērpties sava mirušā brāļa neaptraipītajās drānās un piemānīt visus sievu, ģimeni, gandriz pat policiju liekot domāt, ka ir miris pats?

Longs pavērās augšup uz Tenetu, acīmredzami apjēgdams nupat pasacītā patiesīgumu un pēc tam sabruka atpakaļ krēslā, it kā atzīdams sakāvi.

-     Intereses pēc, viņš sacīja, vai būtu labāk, ja es atstātu pelnutrauku tur, kur tas atradās?

Viņa balss tonis bija vienaldzīgs. Varbūt pārāk vienaldzīgs?

Divi varēja šādu spēlīti spēlēt. Piesardzīgi, lai neizrādītu modušos interesi, Tenets paraustīja plecus.

-    To ir grūti pateikt. Es varu saprast, kāpēc jūs centāties to aizvākt. Bet, no otras puses raugoties mēs varējām uz tā atrast pāris jaukus un skaidrus pirkstu nospiedumus, kuri mus novestu tieši pie slepkavas. Tātad tobrīd svarīgi bija, es sacītu, aplūkojot to visu no jūsu redzes viedokļa aizvākt pelnutrauku projām, bet tagad jūs esat atmaskots, un, ja jūs spētu to atburt atpakaļ no turienes, kur tas atrodas, lai kur tas būtu, tad jūs rīkotos prātīgi, tā darīdams. Taču tas nav iespējams, un es domāju, ka par to runāt nozīmē velti zaudēt laiku, prātīgāk būtu, ja jūs koncentrētos uz..,.

-    Bet tā nav, Longs iebilda.

-    Kas nav? Tehets nevainīgi pārjautāja.

-    Ka nav iespējams.

Tenets likās ielīksmots.

-              Vai jūs neteicāt, ka iemetāt pelnutrauku atkritumu konteinerā kopā ar pelēko jaku un jūsu paša jaku?

-            Tā bija, sacīja Longs, un viņa balsī varēja saklausīt triumfu, bet acīs saskatīt smaida atblāzmu.

-    Tātad?

-             Redziet, es nevarēju izlemt: atbrīvoties no tā vai ne. Tāpēc noslēpu to tur, kur domāju, ka neviens neatradīs.

-              Deru, ka vienā no kastēm ar Ķīnas porcelānu, Lainhems sacīja.

Longs izskatījās satriekts.

-Kā jūs…?

Tenets pasmīnēja.

-              Šo darbu nevar darīt ilgi, nespējot uzminēt šādas lietas. Kurā kastē?

-    Tajā ar uzrakstu: "STIKLS, NEMEST".

-              Atslēgas? noprasīja Tenets, izstiepdams roku. Šobrīd ūtrupes vīri varēja būt beiguši un māja aizslēgta.

Longs pasniedza atslēgas, un Tenets nodeva tās Lainhemam, gaitenī pasaukdams viņu sānis.

-      Aizsūtiet turp Kersonu, tūlīt pat! Pasakiet viņam nē, es tomēr iedomājos, ka labāk būs, ja jūs izdarīsiet to pats. Jūs zināt, ko mēs meklējam. Tikko jūs to atrodat, pats aiznesiet uz laboratoriju un pasakiet, ka tas ir steidzīgi! Es pats viņiem drīz piezvanīšu. Ņemot vērā šo dumjo situāciju ar Hainsu, būtu labāk, ja mēs ātrāk tiktu galā ar savu izmeklēšanu.

-     Gluži kā vakar, pasmīnēdams sacīja Lainhems.

-    Nūja.

-    Tātad jūs domājat, ka Longs teica patiesību?

Troksni varēja saklausīt jau no attāluma. Gluži skaidri dzirdēja balsi taujājam, kur ir Tenets.

-     Ne tagad, Maik. Tenets iedrošinoši papliķēja Lainhema elkoni. Ejiet turp!

Lainhems pretojās.

-    Jums Vajadzēs morālu atbalstu.

-     Maik! Es tikšu ar to galā. Ejiet, steidzieties, vai arī jūs nogrābs misters Hainss, un tad jūs nemūžam netiksiet prom.

Lainhems padevās.

-    Steigšos, cik ātri vien varēšu.

-     Tenet! Hainss bija viņu pamanījis un izrādījās tik pamatīgi koncentrējies uz vienu objektu, ka pagāja garām Lainhemam, viņu nemaz neievērojot. Viņš brāzās pa gaiteni kā saniknots vērsis galvu noliecis, dipinādams ar kājām. Tenets bezmaz juta un redzēja no Hainsa nāsīm izplūdušos karstas elpas mākonīšus.

-     Kā? viņš mauroja. Tas gan būtu jauki, Tenet, ja…

Tenets negrasījās noklausīties Hainsa runas plūdus šeit, kur katru vārdu varēja dzirdēt jebkurš. Kamēr Hainss tuvojās, viņš atvēra kāda tukša kabineta durvis un iegāja tur. Hainss iesteidzās viņam pakaļ, un Tenets aizvēra durvis.

-    … ja jūs nekad nebūtu dzirdējis par Mārdžu Džeksoni.

-     Vai jūs neapsēstos, ser? Tenets bija pati pieklājība.

-    Nē, pie velna, es negribu sēdēt. Es neprasu krēslu, es prasu es prasu paskaidrojumu.

-     Es mīļuprāt jums visu paskaidrošu. Lūdzu… Tenets norādīja uz krēslu, kuru bija pabīdījis uz priekšu.

Hainss aizdomīgi lūkojās viņā.

-      Ļoti labi, viņš noteica, trokšņaini apsēzdamies un kareivīgi sakrustodams rokas. Neviens nevar apgalvot, ka es neesmu saprātīgs cilvēks. Bet, kā jau teicu, tā tomēr būtu labāk.

Tenets iesāka skaidrot, kā nonācis pie domas, ka abas slepkavības varētu būt saistītas.

Hainss uzmanīgi klausījās, viņa mazās cūkas ačeles draudīgi spīdēja. Beigu beigās viņš domīgi norūca:

-     Ja tā jūs strādājat, Tenet… Lērums visādu pieņēmumu un nesakarīgi minējumi… Tam visam nav nekādas jēgas. Jēga būtu tikai tad, ja topašbrid, kad jums radās aizdomas, ka jūsu izmeklējamā lieta saistīta ar manējo, jūs būtu mani par to informējis. Es esmu jūsu priekšnieks, tāpēc man vajadzēja izlemt, kā rīkoties.

Viņš pielēca kājās tā, ka krēsls gandrīz atsprāga pret sienu,

-     Vai jūs par to neko nebijāt dzirdējis savas ilgās prakses laikā? Es nopietni apsveru, vai neiesniegt oficiālu sūdzību. Kur tas Longs ir? Domāju, ka beidzot pienācis laiks man pārmīt ar viņu kādu vārdu.

-    Trešajā kabinetā, ser.

Hainss atvēra durvis, palūkojās gaitenī un iesaucās:

-    Dreikot?

Seržants gandrīz vai skriešus metās viņam pakaļ.

-      Mēs ejam nopratināt aizdomās turēto, sacīja Hainss. Un, uzmetis Tenetam pēdējo indīgo skatienu, viņš kopā ar Dreikotu nozuda aiz trešā kabineta durvīm.

Tenets atvieglojumā dziļi ievilka elpu un sataustīja kabatā pīpi. Viņam bija Longa žēl. Tenets nenovēlēja ilgas pārrunas ar Hainsu pat savam ļaunākajam ienaidniekam. Tenets steidzās pa kāpnēm augšā uz savu kabinetu. Ja palaimētos, viņam varbūt izdotos pārliecināt Speksu no laboratorijas pasteigties ar pelnutrauka ekspertīzi. Viņš drudžaini lūdza Dievu, lai tā atklātu ko labu un noderīgu.

XXIII

Visas sešas Benedendraivas mājas bija celtas pēc individuāliem projektiem, rūpīgi izplānotas un atradās uz biezi kokiem apaugušas zemes gabala, kas bija vismaz akra lielumā.

-     Vismaz piecas guļamistabas, vai ne? nomurmināja Lainhems, iegriezdams mašīnu grantētajā "Smolvudas" piebraucamajā ceļā, tad piestādams pie parādes durvīm.

-     Mēs neesam nekustamo īpašumu aģenti, Maik.

Abās pusēs pletās apcirpti mauriņi, ielogoti ar kārtīgi apkoptām puķu dobēm, un tālākajā dārza galā zem lapu kokiem kāds vīrs cītīgi vāca kritušās lapas un stūķēja tās ķerrā.

-    Un vēl arī štata dārznieks, Lainhems piebilda, Teneta mīlīgā rājiena neiebaidīts.

Tenets neatbildēja. Viņam torīt bija paziņots, ka Harijs Kārpenters juties pietiekami labi, lai dotos uz mājām, un no slimnīcas viņu gatavojas izrakstīt. Tenets iedomājās viņu tagad bezmērķīgi klīstam kā spoku lielās mājas tukšajās istabās, mājā, kuru kopā ar sievu varbūt pat izplānoja un cēla, un ar to lepojās. Kārpenters bija visu sasniedzis pats, un šī plašā māja jaunlaicīgākā karaļa Džordža laiku stilā varbūt bija visa sasniegtā simbols. Tenets pikti šūpoja galvu, kad viņi ar Lainhemu kāpa augšup lievenī starp baltajām kolonnām.

Durvis atvēra nevīžīga, pavecāka sieviete, apsējusies vecmodīgu priekšautu, turēdama rokā putekļlupatu. Viņa izskatījās noraizējusies.

-     Vai varētu runāt ar misteru Kārpenteru, lūdzu?

-    Ko lai es piesaku?

Tenets stādījās priekšā un parādīja arī apliecību, kuru vecā pamatīgi aplūkoja un tikai tad atdeva atpakaļ.

-    Šodien uzmanības nekad nav par daudz.

-    Pilnīgi pareizi, sacīja Tenets, kad viņa atkāpās un ielaida abus iekšā.

-    Kā jūtas misters Kārpenters?

Sieviete minstinājās.

-    Tīri labi. Mēs taču zinām, kas ar viņu notika, un viņš tikai šorīt iznāca no slimnīcas.

Vecā nogrozīja galvu, viņas mutes kaktiņi noslīga lejup, un, palūkojoties uz durvīm kreisajā pusē, sieviete veda abus uz vestibila otru galu.

-     Patiesību sakot, es joprojām vēl esmu par viņu noraizējusies, viņa klusā balsī sacīja. Kopš misters Kārpenters atgriezās, viņš sēž tur iekšā un nav pateicis neviena vārda. Lenčam viņš pat nepieskārās…

-    Vai jūs jau ilgi pie viņa kalpojat?

-    Pusotru gadu.

-     Tātad jūs te bijāt jau pirms nelaimes gadījuma?

-     Jā, viņa atkal bēdīgi nogrozīja galvu. Grūti noticēt, ka šī ir tā pati māja. Kad es pirmoreiz atnācu šurp, cilvēki visu laiku staigāja iekšā un ārā misteram Kārpenteram ir daudz paziņu, un Krisijas draugi arī nāca un gāja. Bija pusdienas ar lūgtiem viesiem vismaz vienreiz nedēļā, un viesi nāca svētdienās uz lenču un tēju… Vecā nopūtās. Bija daudz darba, bet man patika. Turpretī tagad… Kopš misis Kārpentera nomira… Un tad vēl otrdien arī Krisija, nabaga mazā… Šī vieta atgādina morgu. Viņa aizlika roku mutei priekšā. Ak, atvainojos, es negribēju… Šā vai tā, man jāteic, es nekad vēl neesmu misteru Kārpenteru redzējusi tādā stāvoklī, kādā viņš ir pašlaik.

-     Jūs patiešām esat norūpējusies par viņu, vai ne?

-      Redziet, līdz tam, kad nomira Krisija, viņš ne mirkli nezaudēja cerību. Viņš tā uzturēja sevi, cerēdams, ka meitiņa atlabs, viņam vajadzēja ticēt, vai ari viņš sajuktu prātā. Misters Kārpenters darīja visu, ko vien cilvēks šādos apstākļos spēj. Viņš dabūja to aparatūru, lai varētu kontrolēt stāvokli, stundu pēc stundas lūkodams attēlot Krisijai kaut ko tādu, kas varētu nonākt līdz viņas apziņai draugu balsis, ponija kluso zviegšanu, barošanu, rikšošanu un seglošanu… nūjā, visādas tādas lietas, es visu pat neatceros. Misters Kārpenters katru dienu pavadīja slimnīcā daudzas stundas, runādams ar meitu, atskaņodams viņai kasetes… Tagad sieviete gandrīz raudāja. Viņa izņēma kabatlakatu un izšņauca degunu. Ja ir taisnība pasaulē… vecā noteica, tad misteram Kārpenteram būtu jāsaņem atmaksa par visām šīm pūlēm un ciešanām, Krisija atgrieztos mājās un tagad skraidītu te apkārt…

-    Jūs noteikti bijāt ļoti pieķērusies šai ģimenei.

-    Ak, jā, biju gan. Un esmu joprojām. Viņi bija tik jauki cilvēki. Esmu strādājusi vairākās ģimenēs, un zinu, kādi var būt cilvēki. Bet Kārpenteri viņi allaž bija tik laipni, tik pretimnākoši… Mūsdienās jūs daudz tādu neatradīsiet, to gan es varu apliecināt.

"īpaši jau starp tiem, kas izsitušies uz augšu, visu sasniegdami paši," Tenets nodomāja. Kārpenters tātad bija tas retais cilvēka tips, kas izrādījās pietiekami uzņēmīgs, lai izsistos un paliktu cilvēcīgs. Likās netaisni, ka viņam nācies iet cauri šai ellei, kurā viņš šī gada laikā bija spiests uzturēties.

-     Tāda netaisnība, sacīja mājkalpotāja, atbalsodama Teneta domu. Viņa atkal palūkojās uz durvīm vestibila otrā pusē. Godīgi runājot, es brīnos, ka viņu palaiduši mājās no slimnīcas tādā stāvoklī, kādā viņš ir pašlaik. Es nedomāju, ka tagad ir prātīgi atstāt misteru Kārpenteru vienu, tik tiešām.

-    Vai tad jūs te nedzīvojat?

-    Jā gan, dzīvoju. Rons tas ir mans vīrs, kas ir dārznieks un es, mēs arī dzīvojam šajā mājā, mums te ir dzīvoklis, bet ne jau tur tā lieta. Es visu laiku nevaru paturēt viņu acīs un vēl naktī? Viņš stundām ir viens pats. Viņš taču var pastrādāt diezin ko.

-    Jūs domājat izdarīt pašnāvību?

Viņa pamāja, lūpas sakniebusi.

-    Vai jūs tiešām to domājat nopietni?

-    Jūs paši redzēsiet… es jūtos ļoti atvieglota tāpēc, ka jūs atnācāt, to gan varu sacit.

"Nabaga sieviete viņa vis nejustos atvieglota, ja zinātu, kāpēc mēs esam te ieradušies," domāja Tenets, kamēr viņa veda abus pie tām durvīm, uz kurām bija visu laiku lūkojusies, un pieklauvēja.

-    Mister Kārpenter?

Atbilde nesekoja.

Viņa mēģināja atkal.

-    Pie jums kāds atnācis, mister Kārpenter.

Šajā reizē kāds vājā balsī atsaucās, un viņa

atvēra durvis, ielaizdama apmeklētājus iekšā.

Šī telpa droši vien bija Kārpentera kabinets. Tas bija grezni mēbelēts uz parketa grīdas persiešu paklājs, smagi samta aizkari, antīka mahagonijkoka rakstāmgalds, smags grozāmkrēsls, no grīdas līdz griestiem grāmatplaukti ar ādā iesietiem sējumiem, gravīras ar medību skatiem. "Kārpenteram tas viss tagad ir pelni un putekļi," Tenets nodomāja.

Kamīnā kvēloja ogles, un pie tā, sakucis zaļā ādas zvilnī, sēdēja Kārpenters. "Vai viņš bija izvēlējies šo istabu tāpēc, ka tā vismazāk atgādinā-

ja par zaudēto sievu un meitu?" Tenets vaicāja pats sev.

-    Labdien, mister Kārpenter.

-     Tātad jūs beidzot esat klāt. Vīrs runāja lēni, norīdams galotnes it kā būtu pamodies pēc ilga miega.

-     Pateicos, misis Ipsa. Un viņš pamāja, atlaizdams kalpotāju.

Tenets pagaidīja, kamēr durvis aiz viņas aizvērās, un pēc tam sacīja:

-    Vai jūs mūs gaidījāt?

-      Es zināju, ka jūs agrāk vai vēlāk tiksiet skaidrībā, kad visas pārējās iespējas būs atkritušas nost. Viņš aprāvās. Jūs vakar man nenoticējāt, vai ne?

-     Mēs nebijām skaidrībā, kam ticēt. Jūs likāties ļoti… satriekts.

-     Es zinu. Kārpenters saslējās mazliet taisnāk savā krēslā.

-     Bet tagad es vairs neesmu satriekts, vismaz šo būšanu dēļ ne. Sēdieties, inspektor… Tenet, tā bija, vai ne?

-    Tā bija. Un šis ir detektīvseržants Lainhems.

Kad viņi apsēdās, Tenets sacīja:

-     Vai jūs gribat sacīt, ka tas, ko jūs mums pagājušajā reizē teicāt, nebija taisnība?

-     Godīgi sakot, es pat īsti nezinu, ko jums tajā reizē sastāstīju. Tobrīd otrdienas vietā manā atmiņā bija tikai neskaidrs plankums. Es pat nebiju skaidrībā, vai patiešām esmu viņu nogalinājis līdz jūs man pateicāt, ka Longs ir miris. Bet, kad jūs pateicāt… Tad es pēkšņi jutos pārliecināts, ka esmu to izdarījis. Taču nespēju atcerēties detaļas, tāpēc es jums stāstīju to, kas varēja notikt manuprāt, kā es biju iedomājies to notiekam atkal un atkal, kamēr otrdien sēdēju un gaidīju īsto bridi, kad doties pie Longa.

"Liekas, ka mums nemaz nevajadzēja pelnutrauka ekspertīzes rezultātus," Tenets domāja. Kārpenters droši vien bija nobriedis pamatīgai grēksūdzei. Skaidri saskatāmi pirkstu nospiedumi patiesi apstiprināja Teneta aizdomas ka visdrīzāk aizdomās turamais ir Kārpenters, kas liktenīgā kārtā iezvēlis Džefam pa galvu, domādams, ka zveļ Stīvam.

-    Vienu mirklīti, mister Kārpenter. Ņemot vērā jūsu vakardienas stāvokli, es domāju, būtu lietderīgi jūs vēlreiz brīdināt.,.

Tenets uzlūkoja Lainhemu un pamāja.

Taču Kārpenters noraidoši atmeta ar roku.

-     Neraizējieties! Es visu ļoti skaidri atceros, un turklāt tam vairs nav nekādas nozīmes. Es negrasos neko noliegt, ne tagad, ne vēlāk. Es nogalināju to Longu, tas viss ir ļoti vienkārši. Un varu sacīt, ka es par to tikai priecājos.

Tenets lauzīja galvu, kāda varētu būt Kārpentera reakcija, atklājot, ka viņš nav nositis īsto cilvēku.

-    Vai jūs mums nepastāstītu, kā tas notika?

Kārpenters pamāja.

-    Tas palīdzēs visu skaidrāk atcerēties. Līdz šodienai tas viss manā atmiņā bija tik… izplūdis. Brīžiem es pat domāju, vai tikai tas nenotika sapnī…

-    Taču tagad jūs vairs tā nedomājat?

-    Nē. Šorīt pamodies, es skaidri atcerējos visu notikušo pirmo reizi.

Kārpentera stāstā nekas daudz nebija nācis klāt. Tenets jau gandrīz visu domās bija restaurējis.

Kārpenters ieradies Hamiltonroudā apmēram ceturksni pēc sešiem. Viņš domājis, ka Longs ap to laiku varētu atgriezties no darba. Viņš zinājis, kur "draugs" dzīvo, pat izdibinājis, kurā dzīvoklī, jo ne vienreiz vien šajos garajos mēnešos, gaidot, kad Krisija atgūs samaņu, viņš nācis uz Hamiltonroudu, lai izgāztu dusmas un žēlabas pār to cilvēku, kas vainojams viņa nelaimē. Taču Longu nav izdevies sastapt, un Kārpenters neapmierināts devies projām pēc tam viņam vairs nav uzmācies kārdinājums atgriezties līdz pat otrdienai, pēc tam, kad Krisija nomirusi. Šajā reizē gan viņa nolūks bijis daudz draudīgāks. Viņš gluži vienkārši nobriedis slepkavībai.

-     Atvainojiet, vai es drīkstu uz mirkli jūs pārtraukt? Tenets iejaucās.

-    Protams.

-     Kādā veidā jūs bijāt nolēmis misteru Longu noslepkavot?

-     Jūs neticēsiet, inspektor, es par to īstenībā nebiju domājis Laikam jau gatavojos izkratīt no viņa dzīvību kailā i rokām vai ko tamlīdzīgu… izklausās stulbi, vai ne? Patiesība ir tāda, ka biju apstulbināts. Biju bez prāta aiz sāpēm un bēdām. Kad pārnācu mājās no slimnīcas, kur mana meita… Kad pārnācu no slimnīcas, iedzēru nervu zāles…

-    Ap cikiem tas bija? Tenets bargi noprasīja.

Kārpenters sarauca pieri.

-     Par to man nav īpašas skaidrības. Domāju, tas bija vēlā pēcpusdienā. Kāpēc jūs vaicājat?

-     Kad mēs jūs savācām, jūs bijāt galīgi piedzēries. Dzēris viskiju. Vai jūs kaut ko dzērāt jau pirms braukšanas uz Hamiltonroudu?

-    Atzīstos, ka mazliet dzēru gan.

-     Mazliet? Ap cikiem jūs sākāt dzert vai to jūs atceraties?

Kārpenters sarauca uzacis.

-    Ap pieciem, es domāju.

-    Pateicos. Turpiniet… Jūs teicāt, ka nonācāt tur apmēram ceturksni pēc sešiem.

-    Tā apmēram bija.

Viņš nupat piebraucis, kad ielas luktura gaismā saskatījis Longu skriešus tuvojamies pa bruģi un iegriežamies 3. numura piebraucamajā ceļā. Tā kā trankvilizatori kopā ar alkoholu radījuši dubultefektu, viņa reakcija bijusi palēnināta. Longs nozudis mājā, iekams Kārpenters paguvis īsti apjēgt, kas viņš tāds.

Tenets ar Lainhemu saskatījās. Tas bija Džefs. Stīvs jau bi ja mājās.

Kārpenters iedzēris kārtējo viskija devu, izkāpis no auto un iegājis mājā. Kad viņš ienācis vestibilā, sētas durvis aizcirtušās, bet viņš nav tām pievērsis uzmanību un devies augšā pa kāpnēm uz Longa dzīvokli. Durvis bijušas pusvirus, un Longs sēdējis uz dīvāna, ar muguru pret viņu.' Kad Kārpenters pagrūdis durvis platāk vaļā, Longs pagriezis galvu tā, ka tapis redzams profils, un noteicis:

Zini, tu esi viens sasodīts stulbenis.

Šie vārdi bijuši kā uguns pulvermucā. Viss Kārpentera izmisums, kuru viņam ar gribasspēku izdevies apspiest ilgajos mēnešos, vēl cerot uz Krisijas izveseļošanos, tagad izlauzās dusmu uzliesmojumā pret cilvēku, kas, viņaprāt, bija nogalinājis viņa sievu un bērnu. Kārpenteram tomēr pieticis prāta apjēgt, ka šādā kondīcijā viņš nebijis pretinieks daudz jaunākam un droši vien spēcīgākam vīrietim, tāpēc drudžaini lūkojies apkārt pēc kāda ieroča. Pelnutrauks gadījies pa rokai, viņš sagrābis to, nostreipuļojis tos dažus soļus un triecis pelnutrauku pret Longa galvu ar visu spēku, cik vien viņam tā bijis. Longs nolīcis uz priekšu un nokritis uz paklāja pie kamīna.

Kārpenters negaidījis, lai pārliecinātos, vai viņš miris. Izdarījis to, ko gribējis izdarīt, viņš vēlējies vairs tikai tikt ārā. Nometis pelnutrauku, Kārpenters devies atpakaļ lejā pa kāpnēm un atgriezies automašīnā.

To pastāstījis, Kārpenters noplātīja rokas un salika tās atkal klēpī tādā kā nobeiguma žestā.

-     Tā tas ir, inspektor. Pēc tam es praktiski neko vairs neatceros.

"Tik vienkārši tas viss nav," Tenets domāja. Tagad viņi bija nonākuši pie sava uzdevuma grūtākās daļas.

-      Kad jūs iegājāt istabā un tas vīrietis teica: "Zini, tu esi viens sasodīts stulbenis," vai jūs nodomājāt, ka viņš to saka tieši jums?

-     Jā, nodomāju… Ak… Kārpenters aprāvās un blenza Tenetā, acīmredzami sapratis mājienu. Es pieļauju, ka tā varēja arī nebūt. Viņš taču nebija pilnīgi pagriezis galvu, lai redzētu, kas es tāds esmu.

-    Pareizi.

-     Es biju piedzēries, protams, un man vienkārši neienāca prātā, ka tas varētu būt teikts kādam citam. Istabā neviena cita nebija.

-     Bet jūs taču atceraties, ka durvis bija vaļā. Vai aukstā novembra vakarā tas jums nelikās dīvaini?

Kārpenters papurināja galvu.

-     Nelikās vis neko tādu nevaru apgalvot. Atvainojiet, inspektor, bet es patiešām nebiju spējīgs loģiski domāt… Jūs, protams, man liekat saprast, ka viņš kādu gaidīja.

-    Gaidīja kādu atpakaļ, patiešām.

Teneta tonis droši vien bija atklājis Kārpenteram, ar kādu nepatiku viņš turpināja runāt par šo tēmu, jo Kārpenters viņu vērīgi uzlūkoja un noprasīja:

-    Jūs gribat man kaut ko pateikt, vai ne, inspektor? Ko?

-     Man ļoti žēl, mister Kārpenter. Es nekādi nevaru aiztaupīt sāpes, kuras sagādāšu jums, kad pateikšu… Viņš gaidīja atpakaļ savu dvīņubrāli.

-Savu… dvīņubrāli?

Kārpentera seja bija nobālusi, kad viņš uzlūkoja Tenetu un saprata, ko Tenets nupat bija pateicis.

-    Ak vai, mans Dievs, viņš beidzot nočukstēja. Jūs taču negribat sacīt…

-    Baidos, ka tā ir. Jūs neesat nogalinājis īsto.

XXIV

Tenets aplika roku Bridžitai ap pleciem un īsi papliķēja.

-    Labu veiksmi!

Reģionālās jauno pavāru sacensības bija sākušās.

"Melnā Gulbja" lielā zāle, kurā mēdza rīkot kāzu mielastus Starrendenas jaunie pāri, par godu šim gadījumam bija pārvērsta tādā kā labi situētas skolas mājturības kabinetā: dega elektriskās plītiņas (par elektrību Dienvidaustrumu elektrotīkli laipnā kārtā neiekasēja maksu), bija ierīkoti darba galdi ar vajadzīgo virtuves inventāru. Pirmajā rindā žūriju gaidīja ar zīmītēm, kuram tiesnesim kurš sēdeklis rezervēts. Pulkstenis jau bija pusdesmit, bet publikai durvis tiks atvērtas ap pusvienpadsmitiem. Visi sacensību dalībnieki jau bija ieradušies, viņi kārtoja savus darba rīkus un produktus. Pie durvīm gaidīja ziņkārīgie vecāku pāri, un ari Tenets bija turpat. Bens nebija ieradies, viņu uzņēma skolas futbola komandā, un šodien nācās piedalīties svarīgā mačā.

-     Bridžita izskatās gluži jautra, vai tev tā

neliekas? vaicāja Tenets, pēdējoreiz palūkodamies pār plecu.

Džouna saņēma viņa roku un pasmaidīja.

-             Ja prakse kādu padara nevainojamu, tad viņš var visu izdarīt pat ar aizvērtām acīm.

-             Viņa nekad vēl nav piedalījusies konkursā. Tas ir gluži kas cits.

-             Ar viņu viss būs kārtībā. Džouna mazliet paspieda Teneta roku. Neuztraucies, dārgais! Es domāju, ka tu nervozē vairāk nekā viņa.

-    Un tu, protams, neesi mazāk norūpējusies.

Viņa uzsmaidīja vīram.

-    Es tikai labāk protu to slēpt, tas viss.

-             Ko, pie velna, mēs darīsim visu nākamo stundu? Kafijas dzeršanai ir pārāk agrs.

-             Ir tik skaists rīts. Iesim, pastaigāsimies gar upi.

-    Kāpēc ne?

Vēl joprojām bija pārāk agrs sestdienas rīta drūzmai, un viņi abi priecājās par šo iespēju doties dīkā pastaigā pa Starrendenas gleznaino Haistrītu. Ielas galā, pie upes, ietve paplašinājās, veidojot lēzenu, bruģētu laukumu, kuru dēvēja par Mārketskvēru, un tas atradās klusā, nelielā

Viktorijas laika mājpuduri, netālu no turienes, kur dzīvoja Lainhems.

-     Ak, jā, pareizi, sacīja Džouna, palūkodamās šajā virzienā, es aizmirsu tev pateikt. Vakar pēcpusdienā biju ieskrējusi pie Luīzes, viņi ir dabūjuši atelpu.

-    Tu gribi teikt, ka misis Lainhema to māju nedabūja?

-    Tā ir. Kā rādās, pārdevējs piekritis gaidīt misis Lainhema varot uz to cerēt, ja neviens nepiedāvāšot skaidru naudu. Misis Lainhemai, protams, jāgaida, kamēr tiks pārdota viņas māja. Tomēr vecajai kundzei nelaimējās. Atgriezušies kaut kādi ļautiņi, kuri dzīvojuši ārzemēs, tā sakot, ar skaidru naudu rokā. Tā viss atrisinājies.

-     Kāds atvieglojums, ko? Varbūt tā būs neliela kompensācija pēc tās vilšanās, kad viņš nesaņēma paaugstinājumu.

Viņi dažas minūtes gāja klusēdami, un tad Džouna ieteicās:

-   Tev tā arī neatlika laika man pastāstīt, ko superintendants Pārķers teica par mistera Hainsa sūdzību.

Vakar pēc Kārpentera aresta bija tik daudz ko darīt. Tenets tika uz mājām pavakariņot un pateica Džounai par notikušo, taču bija grūti bērnu klātbūtnē izrunāties, un, kad viņš pēc tam tika mājās jau pēc pusnakts, tad sieva jau sen aizmigusi gulēja. Viņš darbā nobeidza rakstīt visas iespējamās atskaites, lai šorīt būtu brīvs.

-    Ak, jā. Patiešām, tas bija ļoti iespaidīgi. Es, nudien, netieku gudrs, kā viņš pamanījās to izdarīt, vienā un tajā pašā laikā mani gan norājot, gan uzslavējot. Viņš pārliecināja Hainsu ņemt sūdzību atpakaļ. Lasot starp rindām, man palika tāds iespaids, ka Pārķers norādīja tas būšot Hainss, kas piedzīvošot nepatikšanas, ja palikšot pie sava nostādīšot sevi muļķa lomā. Un Hainss, protams, negribēja ko tādu piedzīvot.

-    Odiozs tips, Džouna izjusti sacīja.

-    Nav mans policista ideāls, es piekrītu.

Tagad viņi bija sasnieguši tiltu un kāpa lejā pa

garajām akmens kāpnēm uz bruģēto celiņu, kas veda tālāk gar upes krastu. Šī bija brīnumskaista vēla rudens diena: spoža saule, skaidras debesis un tīrs, vēss gaiss, kurā vēl joprojām jaušama rīta agruma sarma. Vēju nemanīja, un kailie ķiršu zari nekustīgi slīga.lejup, spoguļodamies ūdenī.

Gulbju pāris un pēkšķinošās, izklaidus peldošās pīles cerīgi vēroja Tenetus.

-    Mēs varējām paņemt līdzi maizīti, Džouna sacīja.

-     Mēs nezinājām, ka nokāpsim pie upes, vai ne?

-    Luk, pagājušajā naktī, kad tu aizgāji atpakaļ uz darbu, es domāju par to lietu… Kā Stīvs uzvedās, kad redzēja, ka viņa plāns izgāzies? Vai bija pārskaities?

-     Dīvainā kārtā nē. Sākumā, es domāju, viņš jutās satriekts un sakauts, pēc tam bija rezignēts tā man likās. It kā viņš nemaz lāgā nebūtu ticējis, ka dabūs to gatavu.

-   Tā arī bija. Viņam nekad nekas neveicās, vai ne? Būtu dīvaini, ja viņš negaidītu, ka viss ies greizi. Un kā ar ģimeni? Kā viņi jutās, kad dzirdēja par notikušo?

Tenets saviebās.

-    Nezinu, kā viņi varēja justies, īpaši jau dzirdot, ka tajā pašā laikā viņš arestēts arī par Mārdžas Džeksones slepkavību. Godīgi sakot, es domāju, ka viņa māte un abi brāļi justos atviegloti, ja viņš tiešām paliktu miris. Man nešķiet, ka viņš

kādam no tiem tiešām rūpētu. Šarona tā, protams, ir cita lieta. Domāju, ka viņa tiešām bija vīram pieķērusies, taču nespēja dzīvot ar viņu kopā. ļenets papurināja galvu. Ir grūti pateikt, ko viņa jūt. Es pat nezinu, vai viņa pati to zina. Atvieglojumu… Šausmas… Zēlumu… Protams, ja ir runa par viņu, tad vienīgais labums, vismaz teorētiski, ir tas, ka vīram atkal būs iespēja jaukties viņas dzīvē.

-     Man tomēr grūti noticēt, ka viņa varēja identificēt līķi kā Stīvu, ja tas īstenībā bija Džefs. Ak, es zinu, viņi bija vienolšūnas dvīņi, bet pat tādā gadījumā… tas taču bija viņas vīrs… Un viņa joprojām uzstāja, ka tas bija Stīvs, pat pēc tam, kad tu pieminēji tādu iespēju, ka tas varētu būt Džefs.

-     Jā, bet tev jāatceras, ka cilvēki tādā situācijā necik uzmanīgi vis līķi nepēta. Viņi ir ļoti uztraukušies un redz to, ko iedomājas redzam. Viņi iedomājas, ka līķis izskatās citādi nekā dzīvais cilvēks, kuru viņi pazinuši. Un šajā situācijā, kad Šaronai pateica, ka viņas vīru atraduši mirušu viņa paša dzīvoklī viņa iedomājās, ka morgā redzēs Stīva līķi. Un arī redzēja. Kāpēc gan viņai

būtu jādomā, ka tas ir vīra dvīņubrālis? Pat ja es minēju tādu varbūtību, tā viņai varēja šķist pārlieku dīvaina.

-    Jā, es saprotu, ko tu domā… *

Viņi bija gājuši klusēdami minūti vai divas, un tad Džouna sacīja:

-     Un tomēr es nesaskatu, kā tev izdevās atrast sakarību starp abām šīm lietām.

-     Ak, tagad to ir daudz grūtāk paskaidrot. Bet es tomēr mēģināšu. Vai atceries to nakti, kad mēs abi vēlu palikām augšā runādamies? Nūjā, pēc tam es nekādi nespēju aizmigt, tāpēc kādu laiciņu palasīju to grāmatu, kuru man aizdeva doktors Mellerds. Pēcāk es gulēju un domāju mēģināju piemērot lasīto Stīvam un Džefam un pārcilāju prātā visu dienā notikušo. Un tad pēkšņi detaļas nostājās… savās vietās.

-    Bet kā? Kāpēc?

-     Vienkārši daudzi savā starpā šķietami nesaistīti fakti savienojās un kļuva nozīmīgi. Kā jau teicu, es domāju par Džefu un Stīvu un brīnījos par to, ka Džefs bija vienīgais no visas ģimenes, kas papūlējās aizsūtīt Stīvam apsveikumkarti dzimšanas dienā. Un, tā domājot, man iešāvās

prātā, vai viņš pasniedzis brālim arī dāvanu. Tad es iedomājos par slepkavības ieroci, pelnutrauku, un prātoju, kur tas varētu būt droši vien kaut kur nobāzts, tāpat kā Hainsa lietā trūkstošā žakete. Un es apcerēju pašu žaketi ar neparastu zīmējumu uz muguras, sarkanu pūķi, un pēkšņi atcerējos, ka tad, kad biju aizgājis pie Džefa un tur viss tika saiņots, redzēju divas jaunas velsiešu segas vēl iepakojumā. Pazinu tās pēc ieaustā zīmējuma -ja atceries, arī tava mamma vienu tādu atveda pēc tam, kad pagājušajā gadā pavadīja atvaļinājumu Velsā. Un pēkšņi es apjēdzu -protams! Sarkanais pūķis… Velsas simbols! Jakai jābūt nākušai no Velsas! Vai tikai Džefs nav to nopircis tajā pašā laikā, kad segas, un uzdāvinājis Stīvam dzimšanas dienā? Un ja nu misis Džeksoni noslepkavojis Stīvs?

Ideja likās tik neticama, ka vispirms nezināju, vai uzņemt to nopietni, bet, jo vairāk es par to domāju, jo sāku ticēt, ka tā varētu būt noticis. Tenets pasmīnēja. Es tev to neteicu, bet es sēdēju augšā pusi nakts virtuvē un par to domāju. Tā kā es nolēmu, ka tā varētu būt patiesība, sāku apsvērt, kā veikt izmeklēšanu, un uzreiz sapratu,

ka te varētu atrast trūkstošo ķēdes locekli. Līdz tam nebija iemesla, kāpēc lai Džefs nogalinātu Stīvu vai otrādi. Bet tagad ja Stīvam jaku iedevis Džefs un pēc tam redzējis televīzijas ziņas, tieši tāpēc ierazdamies pie Stīva otrdienas pēcpusdienā

-    lai pārliecinātu viņu pieteikties policijā…

Ja Stīvs varēja atteikties, varēja zaudēt savaldīšanos un nogalināt Džefu, pēc tam apmainīdamies ar viņu vietām, lai glābtu savu ādu…

-    Varen daudz ir šo "varēja".

-     Es zinu. Tāpēc es varbūt negribēju tev teikt, kuru uzskatu par slepkavu. Vispirms gribēju šo to pārbaudīt vai Džefs tiešām ir devis Stīvam to jaku, un vai kājas lūzums, kuru Stīvs piedzīvoja bērnībā, varētu būt saskatāms arī pieaugušam cilvēkam. Ja tā, tad es zināju viņš man ir rokā. Līķim, kuru uzskatīja par Stīva līķi, tāda lūzuma pēdu nebija. Bet, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinājos, ka tā bija patiesība

-     Stīvs izrādījās ieņēmis Džefa vietu. Šo pieņēmumu apstiprināja dažādi fakti.

Tenets īsumā pastāstīja par Stīva noslieci visu darīt ar kreiso roku, svara starpību un Stīva spējām atveidot Džefu.

-     Debija, Frenka Meja sieva, man teica, ka Stīvs viņus smīdinājis, mēdīdams Džefu.

-     Ak tā, es jau par to brīnījos, Džouna sacīja. Jāteic, ka es nodomāju tas ir neticami, ka Stīvs, kas sešpadsmit gadu vecumā pametis skolu, spētu pienācīgi atveidot izglītota cilvēka runasveidu. Viņa atrada maizes donu, kura gulēja zālē droši vien vēl kopš vakardienas. Džouna to pacēla, salauza vairākos gabaliņos un iemeta nelielās pīļu flotiles vidū, kad tās peldēja garām turēdamās abiem līdzās. Uz dažām minūtēm iestājās pēkšķošs un šļakstošs juceklis.

-    Žēl, ka vairāk nav, viņa sacīja.

-    Kā tu domā, vai pīlēm garšo citronu pudiņš?

-     Tenets noprasīja. Mēs varam to atnest šurp, kad sacensības būs galā.

Abi iesmējās.

-    Neesmu pārliecināta, ka Sīkajam tas patiktu,

-    sacīja Džouna.

-     Un, ja runājam par sacensībām cik tad ir pulkstenis?

Tenets paskatījās pulkstenī.

-    Desmit. Labāk jau dosimies atpakaļ.

Abi pagriezās atpakaļ, neviļus pasteidzinādami soļus.

Nē, sacīja Tenets, atsākdams sarunu, es domāju, pat zinu ka tu Stīvu vienkārši nenovērtē. Dvīņu spējas ir ļoti līdzīgas, arī grāmata to apstiprināja. Var būt atšķirības, pie kurām vainojama atšķirīgā audzināšana, tomēr identiskie dvīņi ir pārsteidzoši līdzīgi pat tad, ja izšķirti balss, paradumu, manieru ziņā… Es nemaz nesaku, ka Stīvam nācās viegli spēlēt Džetu, bet viņam tas padevās vieglāk, nekā būtu padevies citam, īpaši jau tagad, kad dvīņubrāļa audžumāte bija mirusi. Viņam bija ko zaudēt, ja viņu pieķertu atceries to es domāju, jau paredzot apsūdzību slepkavībā, jebkurš tēlotu šādu izrādi uz dzīvību un nāvi…

Nē, es domāju, tā iemiesošanās bija iespējama tikai sasprindzinājumā. Tas ir interesanti, cik ātri viņš atgriezās savā paštēlā, pie sava runasveida, kad uzzināja, ka es varu pierādīt, kas viņš īstenībā ir. Es nošāvu buku vienīgi tad, kad nodomāju ja jau Stīvs ieņēmis Džefa vietu, tad ir arī viņu nogalinājis.

Džouna sarauca pieri.

-    Viņš varēja nenogalināt Džefu, taču tik un tā lielā mērā bija vainojams viņa nāvē, vai ne?

-    Kā tu to domā?

-     Tā ja Stīvs nebūtu vainojams Mārdžas Džeksones nāvē un Džefs nebūtu redzējis televīzijas ziņas un devies brīdināt, ka viņu meklē policija, Džefs vēl dzīvotu…

-    Tiesa gan… Lai cik būtu žēl Stīva sabojātās bērnības, nevar noliegt, ka viņam, kā tu reiz izteicies, piemita spēja visu sabojāt. Iedomājies visus tos cilvēkus, kuru dzīves viņš sabojāja…

Džouna pamāja.

-    Un vēl tos, kuri miruši viņa vainas dēļ misis Kārpenteri, viņas meitu, misis Džeksoni, Džefu… Tas ir šausmīgi, patiešām. Varbūt ir labi, ka sabiedrība vismaz kādu laiku tiks no viņa pasargāta. Kā tu domā, cik viņš dabūs?

-    To ir grūti pateikt.

-     Jādomā, ka viņš apgalvos, ka nav vainīgs misis Džeksones nāvē, un par tīšu slepkavību sodu nesaņems?

-    Droši vien.

-    Varbūt kādus septiņus gadus?

-            Domāju, ka tā varētu būt.. Varbūt vēl kādu gadiņu dabūs klāt par policijas tīšu maldināšanu

-     slēpjot līķa identitāti un izliekoties par savu brāli…

-    Kā būs ar nabaga misteru Kārpenteru?

-       Tas jau ir sarežģītāk. Trakākais, ka viņš, lai kā gribētos Kārpenteru attaisnot, tomēr ieradies Stīva dzīvoklī ar nolūku izdarīt slepkavību un tiešām nogalinājis cilvēku. Tam, ka viņš nogalinājis ne to, kuru gribējis, nav nekādas nozīmes. Slepkavība ar nodomu ir slepkavība ar nodomu.

-      Tā ir. Es domāju, ka vienīgais ceļš, kā viņš varētu dabūt mazāk par mūža ieslodzījumu, būtu

-    pierādīt, ka nav atbildīgs par savu rīcību.

-      Jā. Viņa advokāts varētu to izmantot. Stāstot par Kārpentera ilgajām ciešanām…

-    Un tās dienas šoku pēc Krisijas nāves…

-      Un teiks, ka viņš, lai arī atzīst savu nodomu nogalināt Stīvu, nav ņēmis līdzi nekādus ieročus

-    ne šaujamos, ne ko citu. Tāpēc aizstāvība varēs apgalvot, ka tie bijuši tikai tukši draudi un Kārpenters īstenībā domājis tikai sacelt traci.

-      Te ir runa arī par zāļu iedarbību, sacīja Džouna. Katram zināms, ka trankvilizatori kopā ar alkoholu iedarbojas postoši un paškontroles tikpat kā nav.

-      No otras puses raugoties, Kārpenteram nepalīdzēs tas, ka viņš nemaz nenožēloja izdarīto, domādams, ka nogalinājis Stīvu.

-      Kā viņš reaģēja, kad atklāja, ka nav nogalinājis īsto?

-      Bija galīgi satriekts. Izbrīnījies, ka nogalinājis nevainīgu cilvēku, kas tobrīd tur gadījies…

-     Un dusmojas, ka Stīvs izsprucis sveikā?

-     Nē, nedomāju vis. Es domāju, ka viņš kļuva agresīvs pret Stīvu tikai pirmajā dusmu uzplūdā pēc Krisijas nāves. Es tiešām nedomāju, ka viņš būtu gatavs aukstasinīgi nogalināt Stīvu… Tāpēc Kārpenteru tā šausmināja fakts, ka viņš kļūdas dēļ nogalinājis kādu citu. Viņš pēc dabas nav agresīvs. To izmantos viņa aizstāvis un droši vien pieminēs tiesas procesa laikā… Domāju, Kārpenters dabūs gadus sešus vai septiņus.

-    Tev viņš patika, vai ne?

-      Jā, patika gan. Man Kārpentera žēl, tur es neko nevaru līdzēt. Visu laiku negribot iedomājos sevi viņa vietā, lauzot galvu, kā es justos, ja bojā būtu gājusi tu un todien būtu mirusi mūsu meita… Man gribas domāt, ka es ari tādos apstākļos neizdarītu slepkavību, bet patiesībā mēs nekad nevaram paredzēt, kā rīkotos ekstrēmā situācijā. Lielākā daļa no mums nekad nenonāk ārpus cilvēka izturības robežām…

Džouna nodrebēja.

-    Paldies Dievam.

Viņi jau gandrīz bija nonākuši līdz restorānam. Ļaužu straume plūda iekšā lielajā zālē pa ieeju no ielas. Džouna saspieda Teneta roku.

-    Lūk, tur ir doktors Mellerds ar misis Fīldu.

Kļuvis gluži kā cits cilvēks, laipnais doktors

Mellerds viņus pamanīja un pacēla roku sveicienam. Teneti pievienojās viņiem, un Luks tika iepazīstināts ar sievieti, kura bija vainojama pie tādām brīnumainām pārmaiņām vecā drauga raksturā. Viņa, kā jau Džouna bija teikusi, šķita doktoram absolūti piemērota apaļīga, smaidīga maza auguma sieviete ar mierīgām, laipnām acīm tik zilām kā neaizmirstulītes un smieklu krunciņām ap acīm un muti. Viņa bija uzcirtusies jūraszilā mētelī un aplikusies puķainu zīda šalli. Tenets ar lielu prieku un ļoti silti ar viņu sasveicinājās. Viņš uzjautrināts redzēja, ka mazais doktors atplauka.

-    Cik jauki, ka jūs atnācāt, Tenets sacīja.

-      Nebūt nē. Uzmundrināt Bridžitu, un tamlīdzīgi. Helēnai ļoti patīk gatavot, vai ne?

-    Ļoti.

-      īstenībā viņa raksta pavārgrāmatas, lepnumā starodams, sacīja Mellerds.

-     Ak tad šī ir tā Helēna Fīlda! sacīja Džouna. Bridžita būs bez elpas. Viņa tiešām priecāsies ar jums iepazīties.

-      Un es priecāšos iepazīties ar viņu. Mani vienmēr interesē jaunieši, kuri aizraujas ar kulināriju.

-     "Aizraujas" nav īstais vārds, sacīja Tenets. Viņa tik daudz praktizējās, gatavojoties šim konkursam, ka dzīvoja tikai tam vien…

Tā tērzēdami, viņi iegāja zālē un apsēdās tur, kur varēja labi redzēt, ko dara Bridžita un tomēr ne pārāk tuvu, lai viņu nesatrauktu.

Pusvienpadsmitos konkurss tika atklāts. Skatītājiem īsi paskaidroja noteikumus. Konkursantu bija desmit, visdažādākajos vecumos no deviņiem līdz sešpadsmit gadiem. Katrs bija atnesis līdzi vajadzīgos produktus un garšvielas, uzklājis un izrotājis savu galdiņu, un pusotras stundas laikā viņiem bija jāpagatavo divi ēdieni otrais ēdiens un pudiņš. Bija svarīgs gan pasniegšanas veids, gan ēdienu garša, pie kam pēdējā bija izšķirošā. Tiesneši bija: pavārgrāmatu autors, slavena Londonas restorāna īpašnieks, žurnāla "Virtuve un vīna pagrabs" izdevējs. Konkursa uzvarētāji aprīlī varēšot piedalīties finālkonkursā Londonā.

Laiks gāja. Konkursanti sparīgi darbojās, it kā aizmirsuši par skatītājiem. Gaisā plūsmoja gardas smaržas, mutēs saskrēja siekalas. Beidzot viss bija galā, un tiesneši ceļoja no galdiņa pie galdiņa, kamēr jaunieši stāvēja un nogaidīja, sagatavojušies atbildēt uz jautājumiem par savu veikumu. Tenets dzirdēja, kā Bridžita ar piesārtušiem vaigiem atbildēja.

Beigu beigās tiesneši attālinājās, aiziedami uz telpas tālāko galu apspriesties. Sasprindzinājums pieauga, jo gan jaunie pavāri, gan viņu vecāki gaidīja lēmumu. Teneta mute metās sausa, viņi ar Džounu iedrošinoši saskatījās. Beidzot pieteicējs galvenā tiesneša pavadībā tuvojās mikrofonam. Telpā uzreiz iestājās tāds klusums kā baznīcā.

Pēc jau parastās neiedomājami garās ievadrunas par konkursantu pagatavotajiem garšīgajiem ēdieniem un komplimentiem viņu talantiem un oriģinālajām iecerēm tiesnesis beidzot pacēla paplrlapu, pie kuras kā piekaltas kavējās visu acis.

-    Es paziņošu rezultātus, sākot no beigām. Otrā vieta piespriesta piecpadsmitgadīgai Kārenai Kaninghemai no Benendenas par kūpināto šelzivi krējumā un olu mērcē un riekstu ruleti.

Aplausi. Kārena panācās uz priekšu, acīmredzami apmierināta, ka tikusi finālā.

Iestājās elektrizēts klusums, pārējie deviņi konkursanti stāvēja nekustīgi, sastinguši bailēs un cerībās, un vecāki pārdzīvoja līdz ar viņiem. Tenetam bija nelabi.

-    Un tagad rezultāts, kuru jūs visi gaidāt…

-    Tālāk, tālāk, Tenets klusām steidzināja.

-    Pirmā vieta par cūkgaļas siteni ar piparmētrām, kas pagatavots, kā mums sacīja, pēc senas receptes, kas publicēta "Daily News" 1928. gada ziemā, un par citrona pudiņu, kas bija dekorēts ar Kentas balto zirgu piešķirta trispadsmitgadīgajai Bridžitaj Tenetai no Starrendenas.

Tenets jutās atvieglots, it kā viņam kalns būtu nogruvis no pleciem, priecīgs un lepns, kad Bridžita ar mirdzošām acīm panācās uz priekšu. Neviens paša panākums vēl nebija viņu tik dziļi iepriecinājis. Viņš un Džouna paspieda viens otram roku un apmainījās apmierinātiem smaidiem, bet pēc tam pagriezās, lai pieņemtu doktora Mellerda un misis Fīldas apsveikumus.

Beidzot atbrīvojusies no žūrijas, Bridžita virzījās cauri pūlim pie vecākiem, saņemdama apsveikumus no visām pusēm.

Tenets aplika roku Džounai ap pleciem, viņi smaidīdami lūkojās meitas starojošajā sejā, un visi sadevās rokās.

Tas bija visīstākais prieka brīdis.

Doroteja Simpsone IERASTIES UN MIRT Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011. Kīgā. K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2 0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā. Balasta dambī 3.

[1] Lakstīgalgatvē latviskots Naitingeilrouda

[2]sparrow zvirbulis (angļu vai.). Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.

[3]quarry medījums, upuris (angļu vai.).

Content

Simpsone Doroteja Ierasties un mirt

I

II

III

IV

V

VI

VII

V

VIII

IX

XI

XII

XIII

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV