Simpsone Doroteja

Nāvei nolemta

Doroteja Simpsone

Nāvei nolemta

ROMĀNS

1.

Vakarā, kad Bridžita izbrauca no mājām, Tenets aizveda Džounu uz kino. Viņš cerēja, ka šāda izklaidēšanās palīdzēs atbrīvoties no uzmācīgās ainas stacijas peronu atstāj vilciens. Tas aizved viņa mīļo meitu, aizved no viņa dzīves. Bet no izklaidēšanās nekas neiznāca. Visu filmas laiku Tenetu neatstāja zaudējuma sajūta. Tā truli un neatlaidīgi urbās smadzenēs. Lai kur arī aizklīda domas, uzmācīgā sāpe neatlaidās.

Viena no Starrendenas, šīs mazās Kentas pilsētiņas, priekšrocībām ir tāda, ka viss atrodas pa rokai, visur var aiziet kājām. Arī šoreiz Teneti mašīnu bija atstājuši mājās. Tumsa spirdzīgs, sauss rudens vakars. Gaisā jau jauta pirmo sala tuvošanos. Džouna nodrebinājās un, uzslējusi apkakli, paskatījās uz Tenetu. Viņš saņēma sievas roku.

Nu, ko tu, mīļā. Nenokar degunu! Ziemassvētkos viņa atkal būs mājās.

Jau daudzus gadus Bridžita bija sapņojusi kļūt par pavāri un tagad, sasniegusi astoņpadsmit gadu vecumu, izlēma doties uz pazīstamu augstākās kategorijas pavāru un mājsaimnieču skolu, kura atradās Londonas viņā malā.

Tenets kautrīgi pasmaidīja.

-Zinu jau zinu. Muļķīgi, vai ne? Visus šos gadus mēs audzinām bērnus patstāvībai, un, kad viņi tādi kļūst, mums ir žēl, ka esam viņus tādus izaudzinājuši. Nē, ne jau to es domāju, tu jau zini.

Džouna saspieda viņa roku.

-    Es tevi sapratu.

-    Tikai ir tāda sajūta, it kā mēs būtu šķīrušies uz visiem laikiem.

-     Nu, ne vārda tiešā nozīmē uz visiem laikiem. Šī sajūta ir tāpēc, ka sākas jauns posms mūsu dzīvē. Un, lai kā mēs priecātos, ka viņa dara to, par ko vienmēr sapņojusi, mums kļūst sevis žēl, jo mūsu dzīve ir zaudējusi vienu no tās dimensijām.

-    Pareizi! Tenets iesaucās un tad nopūtās. Ir sajūta, ka laiks skrien pārāk ātri. Nupat viņi bija mazuļi, visu laiku maisījās pa kājām, un pēkšņi jau projām no mājām.

Džouna paraustīja viņu aiz rokas.

-     Beidz, saņemies! Vēl četri gadi, un tad uz universitāti dosies Bens.

-    Ja viņš iestāsies.

-            Ak Kungs, cik tu šodien esi nomākts! Protams, ka iestāsies. Viņš ir tik saprātīgs un tik cītīgi mācās.

Sāpe nedaudz atlaidās, un Tenetam beidzot izdevās atslēgties no drūmajām domām. Viņi soļoja draudzīgā klusumā, un soļi atbalsojās tukšajās ieliņās. Māju logi bija gaiši. Ļaudis aiz tiem ēda, gulēja, skatījās televīzijas pārraides, strīdējās vai jokoja. Tas bija tas daudzām, dažādām emocijām pieblīvētais haoss, ko sauc par ģimenes dzīvi.

Bens, sadzirdējis atslēgas skrapšķi ārdurvīs, iznāca viņus sagaidīt.

-     Seržants Paters zvanīja. Apgalvoja, ka steidzami. Pateicu, ka tu viņam piezvanīsi.

Nodaļas dežurants. Un tik vēlā vakarā… Vienā mirklī Teneta depresijas pēdējās paliekas pazuda kā nebijušas. Galvā iedūra pazīstamais satraukuma dzelonis.

-    Labi, paldies, viņš jau steidzās pie tālruņa.

Džouna saviebās un devās uz virtuvi.

-    Mēs jau visi zinām, ko tas nozīmē.

Tenets uzgrieza numuru.

-    Bil? Atvainojiet, es tikai nupat pārnācu. Kas noticis?

-     Ziņojums par aizdomīgu nāves gadījumu. Piereģistrēts deviņos četrdesmit vakarā.

Tenets paskatījās pulkstenī. Divdesmit pāri desmitiem. No notikuma vietas jau vajadzētu būt kādam ziņojumam.

-    Vai ir vēl kāda informācija?

-    Upuris ir sieviete, ap trīsdesmit gadus veca. Izskatās pēc slepkavības. Ievainojums galvaskausā un pār galvu uzvilkts plastmasas maiss.

-    Skaidrs. Kāda adrese?

-    Bernevelousta. Meltona.

Patera intonācija uz mirkli padarīja Tenetu domīgu. Meltona atrodas pāris jūdzes no Starrendenas, uz Kreinbrūkas ceļa. Un, protams, Bernevelousta ir vieta, kur dzīvo misis Brokstone!

Venesa Brokstone bija advokāte. Viņu pazina daudzi no Starrendenas policijas, jo misis Brokstone strādāja tiesā. Tāpēc šī intonācija Patera balsī. Vairākās lietās Tenets pats bija darbojies kopā ar misis Brokstoni. Viņai tuvojās četrdesmit. Šī sieviete bija spējīga, bet godkārīga. Viņa pārsteidza Tenetu, kad, pirms dažiem gadiem nodibinājusi ģimeni un laidusi pasaulē mazuli, ātri vien atgriezās darbā. Tajā pašā gadā viņa vēlreiz paņēma atvaļinājumu, jo piedzima otrais bērniņš. Cerams, ka misis Brokstone nav upuris; kaut gan Paters to būtu pateicis.

-     Skaidrs. Tā ir vieta, kur dzīvo misis Brokstone. Kas piezvanīja?

-    Viņa pati, ser.

-    Vai ar viņu viss kārtībā?

-     Izklausījās mazliet satraukta, protams. Kurš gan nebūtu?

-     Es braukšu uz turieni, cik ātri vien varēšu. Vai vēl kāds būs?

-    Jā, ser. Seržants Lainhems jau ir tur, doktors Mellerds ceļā. Tāpat arī nozieguma vietas apskates grupa.

-    Labi. Vai vēl kas?

Pateram runājot, Tenets pierakstīja. Kad viņš bija nolicis klausuli, Džouna jau nesa termosu.

-    Tev tas noderēs.

Viņš noskūpstīja sievu.

-    Paldies, mīļā. Liecies gulēt, negaidi mani!

Tā kā mašīnu uz ielām tikpat kā nebija, ceļš

līdz Meltonai aizņēma tikai kādas desmit minūtes. Vēl dažas pagāja, kamēr viņš atrada misis Brokstones māju. Bernevelferma un sākotnēji pie tās piederošā, bet tagad atdalītā kādreizējā apiņu kalte atradās klusā šķērsieliņā ciemata nomalē. Abas mājas šķīra kādi simts jardi, un robežu starp tām nodalīja bērziņu rinda. Plašajā, grantētajā iebrauktuvē novietoto mašīnu vidū Tenets pazina Lainhema Ford Escort un policijas ārsta tik mīļo veco roveru. Misis Brokstones uzkrītošais, sarkanais Scimitar acīmredzot jau atradās garāžā.

Tenets izkāpa no mašīnas un dažus mirkļus pastāvēja, pētīdams apkārtnes ģeogrāfiju. Labajā pusē pie trauslu bērzu birzītes spīdēja fermas dzīvojamās ēkas ugunis. Augšstāva logā vīdēja nekustīgs cilvēka siluets. Kāds vēroja policijas rosību blakusmājā. Vai varbūtējais liecinieks?

Tieši priekšā jumtus debesīs slēja divi apiņu kaltes konusi, kas bija savienoti ar šķūni. Pa kreisi, tiem pieslejoties, rinda zemāko ēku jumtu veidoja L burtu. Tuvākajā ēkā viņš ievēroja triju garāžu durvis, pašas garāžas acīmredzot bija izvietotas celtnes dziļumā.

Pa granti, soļiem skrapstot, viņš šķērsoja iebrauktuvi. Atvērās mājas priekšējās durvis un pa tām iznāca Lainhems un formas tērpā ģērbies konstebls, acīmredzot līdz Teneta atbraukšanai dežurējošais policists.

-     A, tas esat jūs, ser. Pekems jau man pastāstīja, ka esat atbraucis. Durvju zvans nestrādā.

-    Sveiks, Maik. Kas te notiek?

-    Nedomāju, ka pagaidām zinu vairāk par jums. Vai jums teica, ka šī ir misis Brokstones māja?

-    Jā, Paters man pastāstīja.

-     Viņa, protams, ir visai satriekta, tāpēc iztaujāšanu atliku līdz jūsu atbraukšanai. Pie viņas pašlaik ir policijas konstebls.

-    Vai viņas ārstam ir paziņots?

-    Jā. Viņš ir izsaukumā, bet ieradīsies, tiklīdz varēs.

Lainhems pagriezās, lai ievestu inspektoru mājā.

Tenets garāmejot pamāja sveicienu Pekemam.

-     Kā es saprotu, Maik, ķermeni atrada misis Brokstone?

-    Jā. Nogalinātā ir viņas bērnu auklīte.

Tenets asi paskatījās uz seržantu.

-    Vai ar bērniem viss kārtībā?

-     Jā, Lainhems pamāja. Aizmiguši ciešā miegā. Augšā.

-    Un izskatās pēc slepkavības?

-    Es teiktu, ka nekādu šaubu. Nu, jūs jau pats redzēsiet.

Tenets apstājās. Šķita, ka viņš vienkārši lūkojas apkārt, taču patiesībā izmantoja šo mirkli, lai sadūšotos gaidāmajam pārbaudījumam. Pat pēc visiem šiem policijā pavadītajiem gadiem viņš nespēja mierīgi un aukstasinīgi pārdzīvot pirmo skatu uz līķi. Tiesa, parasti gan izdevās noslēpt sarežģīto emociju jūkli nožēlu, dusmas, šausmas un skumjas, bet nekad viņš tā arī nebija spējis pierast pie šādiem skatiem un saprast, kāpēc ar viņu tā notiek. Bet skats uz galvaskausa brūci ir briesmīgs, īpaši briesmīgs… Viņš saņēma drosmi, lai sastaptos ar gaidāmo ainu.

Šī acīmredzot bija ar divām kaltēm savienotā šķūņa ēka. Viņš stāvēja īpatnējā priekštelpā, kur divu stāvu augstumā virs galvas pletās jumta sijas. Uz noslīpētu akmens plākšņu grīdas izklātie austrumnieciskie paklāji radīja mirdzošu krāsu pielieta baseina iespaidu. Pie krēmkrāsas sienām šur un tur aci priecēja brīnišķīgas ozolkoka mēbeles. Labajā pusē plašas kāpnes ar pulēta ozolkoka margām veda uz galerijas laukumiņu.

-     Iespaidīgi, vai ne? Lainhems atzinīgi novērtēja.

Tenets pie sevis pasmaidīja. Viņš jau zināja, kas sekos.

-    Bet mēs gan zinām, ka te netrūka ne penija.

Gaja Brokstona bizness ritēja veiksmīgi, un

viņa un sievas kopējie ienākumi noteikti bija visai iespaidīgi.

Tenets ar pūlēm apspieda uzjautrinājumu. Lainhema reakcija, redzot jebkuru mājokli, kurš bija lielāks par viņa dzīvoklīti, vienmēr bija viena un tā pati.

-     Mēs neesam ieradušies šeit apbrīnot Brokstonu dzīves stilu, Maik. Kur jāiet?

Lainhems pamāja.

-    Tas ir virtuvē.

Nelielā atkāpe no sagaidāmā bija līdzējusi, un Tenets sekoja seržantam pa īsu gaiteni halles labajā pusē, tikpat gatavs satikties ar gaidāmo kā parasti.

Lainhems atvēra durvis.

Šeit, iekšā.

\

Tas bija pirmajā stāvā, vienā no kalšu mājām. Neparasti bija tas, ka šī kalte nebija apaļa, bet ovāla. Laikos, kad pašbrūvētais alus bija parasta parādība un katrai kaut cik ievērojamai fermai piederēja sava kalte, šeit žāvēja apiņus. Nišā iebūvētā virtuve varēja būt katras sievietes sapnis. Tādas virtuves Tenets bija redzējis Džounas iecienītajos ilustrētajos žurnālos: pēc pasūtījuma gatavotas koka mēbeles, zaļi krāsota plīts, iebūvēta dziļā vecu ķieģeļu dūmvada iedobumā, sienas plaukti, kur aiz stikla rindojās porcelāna un stikla trauki, nospodrinātu māla flīžu grīda, virtuves vidū priedes koka galds un krēsli, un senlaicīgs priežkoka virtuves skapis ar rūpīgi izzīmētu šķīvju un krūžu servīzi. Abus logus aizsedza ar lauku puķēm izšūti krēmkrāsas linu aizkari. Bet virtuvē notiekošais bija krasā pretstatā Teneta pieņēmumiem par parasto siltas, gaišas un greznas bagātības gaisotni. Nozieguma vietas apskates grupa bija iegrimusi darbā. Tika ņemti paraugi, veikti fotouzņēmumi, un doktors Mel-

lerds, plikajam pakausim spīdot, bija noliecies pie ķermeņa, kurš gulēja pie plīts uz grīdas, iespiests aiz galda tālākā stūra.

-    Sveicināti, doktor, Tenets griezās pie viņa.

Doktors pavērās augšup pār savu zelta ietvarā

ierāmēto briļļu pusmēness stikliem.

-    Uzmanīgi, grīda šeit ir slidena. Piens izliets. Labāk ejiet apkārt, no otras puses!

Priecīgs par iespēju kaut uz mirkli attālināt baismīgo skatu, Tenets apstājās, lai apskatītu izlietā piena peļķi un mazo kastrolīti, kurš gulēja uz grīdas pie koka skapja pamatnes. Apgājis ap/ kārt galdam, viņš tuvojās ķermenim no tālākās malas. Tad viņš to ieraudzīja un sastinga.

Kādu brīdi Tenets nespēja aptvert, ko redz. Bailēs no šī brīža viņš uz kādu brīdi bija aizmirsis par Patera pieminēto plastmasas maisu, un asinīm notrieptā, spīdošā plēve virs sievietes galvas pārsteidza viņu nesagatavotu. Tad atmiņā atausa Patera stāstītais. Viņš ieraudzīja, ka sieviete guļ uz sāniem, seju daļēji klāja biezi, sprogaini mati, kas nekārtīgi krita pār vaigiem. Viņa bija maza auguma un slaida, gurni iespīlēti pieguļošās, zaļās kokvilnas samta biksēs, kas tagad bija notrieptas ar nožņaugšanas gadījumos raksturīgajiem taisnās zarnas izdalījumiem. Sievietei kājās bija moderni brūnas zamšādas zābaciņi

līdz potītēm. Viņas adītā žakete veidoja zaļu, brūnu, krēmkrāsas un gandrīz melnu toņu gammu. Ja Tenetam jau nebūtu pastāstīts, ka sievietei ir ap trīsdesmit, inspektors nospriestu, ka viņa ir daudz jaunāka, varbūt pat padsmitniece. Dzīves labākie gadi vēl būtu bijuši priekšā.

Tenets pārdzīvoja parasto baiļu vilni, kas dīvainā kārtā arvien spēcināja un stiprināja apņem. šanos atklāt slepkavu. Tā ar viņu notika katras jaunas slepkavības lietas izmeklēšanas sākumā. Nekādos apstākļos nevienam nebija tiesību atņemt kādam dzīvību, šo visvērtīgāko cilvēkam doto dāvanu.

Mellerds atspiedās pret grīdu, lai uzslietos kājās.

-    Tagad mēs varētu viņu pagriezt, ja vēlaties. Negribēju kustināt, pirms neesat redzējis.

Tenets paskatījās uz Treisu, nozieguma vietas apskates grupas seržantu.

-    Vai nofotografējāt visu vajadzīgo?

-    Jā, ser. Ser…

-    Klausos?

-     Aizmugures durvis. Es iedomājos, ka jums tas būtu jāzina. Tās nav aizslēgtas.

-    Arī tagad? Interesanti. Paldies, Tenets vēl kādu brīdi pētīja ķermeņa stāvokli un tad paskatījās uz Lainhemu. Palīdziet, Maik!

Abi noliecās un uzmanīgi apgrieza ķermeni.

Ar neko neredzošu skatienu viņos vērās, sievietes izvalbītās acis. Asinīm noplūdušās sejas vaibstus izpludināja plastmasas plēve. Bikses bija samirkušas izlietajā pienā. Tenets ievēroja, ka arī viena zābaciņa papēdis un sāns ir samērcēti pienā. Viņš atkāpās, ļaujot Mellerdam turpināt apskati, un pūlējās izprast, kas īsti šeit noticis. Uzmanīgi, cenšoties nekam nepieskarties, Tenets noliecās un sāka pētīt galda tuvāko stūri. Tas, bija notriepts ar asinīm. Viņš parādīja to Lainhemam.

-    Te noteikti notikusi ķilda, teica seržants, kuras laikā apgāzts piena kastrolītis. Viņa atkāpusies, paslīdējusi un nokritusi, ar galvu atsizdamās pret galda stūri. Tad kāds nolēmis uzvilkt pāri galvai plastmasas maisu un tādējādi viņu nogalinājis. /

-     Tā izskatās, piekrita Tenets. Kā jums liekas, doktor?

-     Tas ir jūsu nodaļas darbs, atbildēja Mellerds, atkal notupdamies. Mēs, protams, zināsim vairāk pēc tam, kad būs sagatavots slēdziens, bet šobrīd var spriest, ka pēc sitiena viņa vēl bijusi dzīva, un gandrīz vai droši var teikt, ka pēc tam nosmacēta.

-    Kā jūs domājat, kad tas notika?

-     Šo jautājumu es jau gaidīju, Mellerds paskatījās uz plīti. Nav viegli, jo šeit ir silts. -

Viņš iegrima domās. Jūs zināt, cik ļoti man nepatīk šādi minējumi tik agrā stadijā, bet, nu labi, tas varēja notikt… tas varēja notikt pēdējo četru stundu laikā.

Tenets paskatījās pulkstenī. Desmit piecdesmit piecas. Tātad laikā no septiņiem līdz deviņiem četrdesmit, kad piezvanīja misis Brokstone.

Mellerds aizvēra savas somas slēdžus.

-     Nu, labi. Domāju, ka pagaidām tas ir viss. Paziņošu jums, kad būs gatavs slēdziens, viņš pacēla roku, jo Tenets jau bija pavēris muti. Nepūlieties neko teikt! Jā, centīsimies to izdarīt, cik ātri vien iespējams.

Tenets pasmaidīja.

-    Paldies, doktor!

-     Vai Bridžita jau aizbraukusi? pajautāja Mellerds, kad Tenets pavadīja viņu uz mašīnu.

Helēna Mellerde, doktora sieva, bija profesionāla pavārgrāmatu sacerētāja un vairākus gadus bija centusies iedrošināt Bridžitu izvēlēties pavāres karjeru. Viņas regulāri satikās, lai nodotos sapņojumiem par jaunām ēdienu receptēm, un, pateicoties viņai, Bridžita pirmo reizi bija uzdrošinājusies uzrakstīt "Kentas Ziņneša" bērnu ēdienu recepšu redakcijai.

Tenets saviebās.

-    Šorīt pavadījām.

-    Helēnai viņas pietrūks.

-     Mums tāpat! Starp citu, nododiet Helēnai mūsu sveicienus! Hetčerda veikalā Meidstounā es redzēju viņas pēdējo grāmatu. "Ēdiet uz veselību, un ilgu mūžu."Labs nosaukums.

Pēc vairākiem mēģinājumiem rovera motors nāca pie dzīvības.

-     Kā jums šķiet, Tenets pajautāji caur logu, ja pietiktu naudas, vai jūs nevarētu atļauties nopirkt jaunu mašīnu?

Mellerds vienmēr samierinājās ar labsirdīgo paķircināšanos par viņa braucamo.

Ar plašu žestu viņš ieslēdza gaismas, tad pirmo ātrumu un, pacēlis zodu, tēloja aizvainoto.

-    Atļaušos šo jūsu piezīmi ignorēt, citādi mūsu skaistajai draudzībai pienāks gals.

Tenets sirsnīgi paplikšķināja garāmbraucošo roveru un kādu brīdi stāvēja, ar smaidu pavadot tā gaistošās ugunis. Mellerdu viņš pazina no bērnības, un viņiem ar Džounu doktors vienmēr bija paticis. Viņi palika labi draugi arī grūtajos gados pēc doktora ar vēzi slimās pirmās sievas mokošās nāves. Viegli aizvainojamais, uzbudināmais, piekasīgais to laiku Mellerds, kopš satika un apprecēja Helēnu, bija līdz nepazīšanai pārvērties par sakoptu un dzīvespriecīgu vīrieti, un Tenets nekad nebeidza apbrīnot šo pārvērtību.

Jāatgriežas mājā. Darba vēl daudz. Tenets mundri sadalīja pienākumus. Veiklo, izdarīgo Bentliju viņš kādas policistes pavadībā aizsūtīja iztaujāt nekustīgā stāva īpašnieku, kurš caur blakusmājas otrā stāva logu bija vērojis notiekošo. Varēja gadīties, ka tā ir kāda vientuļa sieviete. Viņš cerēja. Vientuļas sievietes gandrīz vienmēr izrāda dzīvīgu interesi par kaimiņu mājās notiekošo.

Beigās viņš vērsās pie Lainhema.

-     Nu ko, Maik. Iesim un paklausīsimies, ko mums var pastāstīt misis Brokstone.

2.

Venesa Brokstone bija iespiedusies kādā no viesistabas mīkstajiem dīvāniem un pavilkuši kājas zem sevis. Noautās kurpes mētājās uz grīdas. Policiste Barnesa, Tenetam un Lainhemam ienākot, piecēlās.

-     Vai vēlaties, lai es palieku, ser? viņa klusu jautāja.

-    Jā, lūdzu.

Misis Brokstone pacēla acis.

-     Sveicināti, inspektor Tenet, labvakar, seržant Lainhem, viņa saviebās. Nekad nebūtu iedomājusies, ka mums nāksies satikties šādos apstākļos.

-    Mēs ari ne. Vai drīkstam…

-    Jā, protams.

Viņa nocēla kājas uz grīdas, parāva uz leju svārku malu un uzāva kurpes.

Tenets izvēlējās krēslu iepretī, bet Lainhems atkāpās pie cita mazliet sāņus aiz Teneta krēsla. Arī šī telpa otrās kaltes pirmajā stāvā bija ovāla. Pie logiem līdz pat grīdai nokarājās firziķu un tirkīza krāsas aizkari. Krāsa bija pieskaņota firziķkrāsas paklājiem, dīvāniem un mīksti polsterētajiem krēsliem, kuru nokrāsu gamma pārgalvīgi plūda no piesātinātas kanēļkrāsas līdz pāva spalvu zilumam. Augsts grāmatplaukts starp diviem logiem atgādināja, ka šajā literāri izglītotajā mājā iespiestais vārds tiek turēts tikpat lielā godā kā visuresošais mazais ekrāns vēl vairāk, varbūt televīzija ienāca prātā tāpēc, ka televizora šeit nebija. Caur zīdainajiem abažūriem uz mēbelēm plūda silta gaisma. Mēbeļu mirdzums nekļūdīgi liecināja, ka tās ir senas.

Venesa Brokstone bija ģērbusies taisnos, zaļos svārkos un baltā, labi pašūtā blūzē. Bez šaubām, tā bija daļa no viņas darba formas. Ap pleciem glaudās biezi adīta, zila jaka. Tenets ievēroja, ka viņa sakrusto rokas un savelk jaku ciešāk sev apkārt. Likās, ka Brokstone apkampj sevi, it kā mēģinādama atvairīt neapšaubāmi smago sitienu. Nekad agrāk viņa nebija izskatījusies tik viegli ievainojama. Kopš Tenets pēdējo reizi bija viņu redzējis, misis Brokstones vidēji garais augums likās sarāvies un viņas nevainojamie, īsie un tumšie mati izspūruši, it kā caur tiem būtu neskaitāmas reizes izbraukts ar pirkstiem. Garā, šaurā seja ar smagajām, tumšajām uzacīm un izcilno degunu likās vairāk satraukta, nekā simpātiska. Neapšaubāmi, ka skaistākās viņas sejā bija acis ļoti tumšas, brūnas, gandrīz melnas. Tiesā Tenets bija ievērojis, ka tās mirgo kā antracīts, bet šovakar, kad acis skatījās viņā, nez ko gaidīdamas, tās bija maigas, mulsuma un baiļu pilnas.

-     Kā jūs jūtaties? Vai spēsiet atbildēt uz dažiem mūsu jautājumiem?

-    Jā, protams. Viņa nosēdās taisnāk un saņēmās.

-     Cik man zināms, mirusī sieviete bija jūsu bērnu aukle.

-    Jā. Nē, ne īsti precīzi. Venesa Brokstone izbrauca ar pirkstiem caur matiem un klusu, nervozi iesmējās. Atvainojiet! Es runāju visai nesakarīgi, vai ne? Ļaujiet paskaidrot! Viņa ievilka dziļu, saraustītu elpu. Mana īstā aukle Endžela Endžela Prūvena ir pie mums, kopš piedzima Henrijs, mūsu pirmais bērns. Viņam tagad ir gads un astoņi mēneši, bet vakar Endželu pēkšņi aizveda uz slimnīcu. Viņai sākās aklās zarnas iekaisums. Man tas nozīmēja neskaitāmus sarežģījumus. Vīrs ir biznesa darīšanās Briselē, un man Norvičā šorīt sākās lieta. Mums ir mājsaimniece, kura nāk katru dienu, bet viņai pašai ir divi bērniņi un viņa nevar palikt šeit pa nakti. Tā kā bija svētdiena, neviena no šāda veida aģentūrām, protams, nestrādāja, un ne mana māte, ne vīramāte nedzīvo tik tuvu, lai varētu paņemt bērnus pie sevis. Es vienkārši nezināju, ko iesākt. Jūs sapratīsiet, inspektor, ka ar mana darba specifiku tā bija visai nopietna problēma. Tas nav tā, kā strādājot kantorī, kur vienkārši var paņemt brīvdienu un pēc tam darbus saraut. Ja advokāts tiesā neierodas dienā, kad sarakstā ir tikai viena izskatāma lieta, ne tikai tiesnesim, bet arī visām tiesas amatpersonām, zvērinātajiem, visiem lieciniekiem, viņiem visiem jāiet mājās… Nemaz jau nerunājot par to, ka tas nenāk par labu karjerai un tāda cilvēka reputācijai, uz kuru var paļauties. Tieši šī lieta man bija īpaši svarīga. Paiet zināms laiks, kamēr pēc tik ilga pārtraukuma atkal ieskrienas, un šī bija mana pirmā kārtīgā lieta, kopš esmu atgriezusies darbā pēc Alises piedzimšanas. Bija domāts, ka tā ilgs kādas trīs nedēļas, un no pirmdienas līdz piektdienai man vajadzētu palikt Norvičā… Es tikai cenšos paskaidrot, kādēļ palūdzu Perditai pieskatīt bērnus.

-Tā būtu Perdita…?

-     Perdita Māstere. Pazīstu viņu jau daudzus gadus. Mēs kopā gājām skolā. Nevar teikt, ka mēs būtu bijušas tuvas draudzenes, bet, dzīvojot vienā apvidū, šad un tad saskrējāmies un pastāstījām viena otrai jaunumus. Un, kad satiku viņu slimnīcā, tad, it kā manas lūgšanas būtu uzklausītas, izrādījās, ka viņa nupat ir aizgājusi no vīra un meklē, kur kādas pāris dienas varētu apmesties, kamēr kaut kas noskaidrosies. Atvainojiet, es aizmirsu pastāstīt, ka viņa, pirms apprecējās, bija profesionāla aukle.

-     Piedodiet, ka pārtraucu, bet jūs teicāt slimnīcā…

Viņa atkal izbrauca pirkstus cauri matiem.

-    Jā. Ak Dievs, ko es daru. Esmu tāda muļķe…

-     Jūs esat pārdzīvojusi smagu satricinājumu… Ja nemaldos, tas notika, kad jūs pavadījāt mis Prūvenu uz slimnīcu.

-    Jā. Viņu aizveda ar ātrās palīdzības mašīnu, bet es ar bērniem braucu savējā. Tātad, kā jau teicu, nebija neviena, ar ko varētu atstāt bērnus… Un tā es mazliet pagaidīju, bet tad Endželu aizveda uz operāciju zāli, un likās bezjēdzīgi tur stundām nīkt, it īpaši ar bērniem, tāpēc nolēmu braukt mājās, bet pa ceļam nejauši satiku Perditu. Viņa bija atnākusi apciemot māti, kura atrodas slimnīcā uz pārbaudi. Dabīgi, mēs viena otrai izstāstījām, kāpēc esam slimnīcā, un, izdzirdējusi, kādā ķezā esmu, viņa ieminējās, ka mēs varam viena otrai palīdzēt. Ja viņa līdz nedēļas nogalei nāktu pieskatīt bērnus, kamēr pirms Endželas atgriešanās es sameklēju pastāvīgu aukli, viņai šīs dienas būtu atelpa un iespēja izlemt, kā rīkoties tālāk…

-     Jūs teicāt, ka viņa nupat bija aizgājusi no vīra?

-     Jā, sestdien. Dienu pirms mūsu tikšanās. Starp viņiem noticis pamatīgs ķīviņš, kā es sapratu, un viņa aizgājusi no viņa. Devusies pie mātes, bet Džailzs viņu tur izsekojis un…

-     Atvainojiet, vai tas ir Džailzs, Māsters, nekustamā īpašuma aģents?

Viņa pamāja.

-Jā.

Firma "Māsters un Praizs" bija viena no lielākajām nekustamā īpašuma tirdzniecības iestādēm pilsētā. To dibinājis Džailza Māstera tēvs, kurš nomira pirms dažiem gadiem. Tenets pēc izskata pazina lielāko daļu Starrendenas biznesmeņu, un dažus no tiem gluži labi. Daudzi no viņiem, tāpat kā Māsters, kurš bija dažus gadus jaunāks par Tenetu, bija apmeklējuši to pašu skolu, kurā mācījās Tenets. Zēna gados viņam Džailzs ne visai patika, un līdz šim nebija pienācīga iemesla savas domas mainīt.

-Tātad, kā jau teicu, kad Perdita atstāja māju, viņš nojautis, ka viņa dodas pie mātes, sekojis uz turieni un sacēlis drausmīgu traci, dauzīdams durvis un klaigādams, jo Perditas patēvs nav laidis Džailzu iekšā. Tādēļ brīdī, kad svētdienas pēcpusdienā satiku viņu, viņa mēģināja izdomāt, kur varētu paslēpties ne pārāk tālu, jo viņas māte ir slimnīcā…

Uz brīdi stāstījuma plūdums pierima. Varbūt Venesas Brokstones domas kavējās pie Perditas likteņa, bet tad, papurinājusi galvu, viņa vēlreiz dziļi ievilka elpu un turpināja:

Un tā mēs abas nolēmām, ka viņam nekad neienāks prātā meklēt Perditu pie manis… > Bet jums liekas, ka tas tomēr varēja notikt?

Misis Brokstone vilcinājās un tad nodūra galvu.

-    Kā es to varu zināt?

Viņa atkal apklusa. Tenets gaidīja. Viņš skaidri juta, ka viņa kaut ko atcerējusies un tagad domā stāstīt vai nē.

-     Patiesībā neko citu, izņemot to, kas notika ar mani pašu, es nezinu.

Tātad viņa bija izlēmusi nestāstīt. Vai varbūt viņš kļūdās? Tenets nolēma pagaidām samierināties.

-    Un kas notika ar jums?

Interesanti, ja misis Brokstonei bija paredzēta triju nedēļu lieta Norvičā, ko viņa darījusi šeit, mājās? Protams, ja nu vienīgi lieta bija beigusies ātrāk.

-     Mana lieta beidzās ātrāk, viņa paskaidroja. Pēc pusdienas pārtraukuma apsūdzētais atzinās. Tāpēc skaidrs, ka es nolēmu taisnā ceļā doties uz mājām protams, vispirms bija jāaizbrauc uz viesnīcu savākt mantas un nomaksāt rēķinu. Un tā izbraucu ap trijiem. Nepūlējos sazvanīt Perditu, jo cerēju, ka būšu mājās starp pieciem un sešiem. Viņa saviebās. Diemžēl uz ceļa M 11 salūza mašīna. Viņa atkal izbrauca roku cauri matiem. Ak Kungs! Un visam tā jāsagadās! Mašīnu bija maz, un tuvumā nemanīja neviena telefona. No mašīnas ārā kāpt neuzdrošinājos, un ne tik iet kaut kur kājām.

Tenets līdzjūtīgi pamāja. Kopš uz šosejas noslepkavoja Mēriju Vilkšu, jaunu sievieti cerību septītajā mēnesī, kurai gaišā dienas laikā vajadzēja nosoļot tikai pārsimt jardu, lai pa telefonu izsauktu palīdzību, sievietēm, kurām, braucot vienatnē, salūza mašīna, tika ieteikts noslēgt durvis un, lai kā arī būtu jāsteidzas, neizkāpjot gaidīt, līdzūerodas palīdzība.

-     Tas mani tiešām saniknoja. Sieviete vairs nevar normāli rīkoties.

Uz mirkli misis Brokstones acīs uzliesmoja niknums par izjukušajiem plāniem.

-     Lamāju sevi par to, ka mašīnā nav telefona vai vismaz tā reklamētā komplekta neparedzētiem gadījumiem, lai aizmugures logā varētu ielikt avārijas zīmi. Likās, ka tā arī neviens nepieturēs, bet beigu beigās piebrauca policijas mašīna. Viņi izsauca tehnisko palīdzību, bet, kamēr tā atbrauca, pagāja vēl trīs ceturtdaļstundas… Goda vārds, kad ierados mājās, patiešām no visas sirds varēju ar atvieglojumu nopūsties. Bet tad, protams…

-    Piedodiet, cikos tas bija?

-      Liekas, kādos pusdesmitos, viņa mirkli pagaidīja, domādama, ka Tenets uzdos vēl kādu jautājumu, tad turpināja. Ejot uz durvīm, dzirdēju, kā raud Henrijs. Viņš vienmēr uzstāj, lai guļamistabas durvis pa nakti atstāj vaļā, un kāpņu laukumiņš vada skaņu tā, ka var sadzirdēt pat šņukstus. Iegājusi iekšā, saucu Perditu, bet atbildes nebija, tāpēc devos tieši uz bērnistabu. Henrijs bija šausmīgā stāvoklī, pat histērijā…

-    Viņš droši vien vēl guļ bērnu gultiņā?

-     Jā, paldies Dievam, citādi… viņa nodrebēja un aizklāja ar plaukstām acis, it kā vēlēdamās aizgaiņāt skatu, kuru bija uzbūrusi iztēle.

-    Un kā ar mazulīti Alisi?

Pirmo reizi viņa tikko manāmi pasmaidīja.

-     Saldā miedziņā, paldies Dievam. Viņa guļ kā runčuks, un tā arvien. Par laimi, viņai ir atsevišķa istaba, lai Henrijs nemodinātu. Reizēm naktīs zēns pamostas un nevar norimties, kamēr kāds pie viņa neatnāk.

-    Labi. Tātad jūs nomierinājāt Henriju…

-     Jā. Likās, ka vajadzēs veselu mūžību, lai noliktu zēnu gulēt, bet viņš iemiga dažu minūšu laikā. Domāju, ka raudot bija iztērējis visus spēkus.

-    Un ko jūs darījāt tālāk?

-     Nu, pats par sevi saprotams, gāju skatīties, kur palikusi Perdita, tas ir, ieskatījos viņas istabā. Tā atrodas pretī Henrija…

-    Vai tā līdz šim bija mis Prūvenas istaba?

-    Nē. Viņas istaba bija blakus Henrija istabai.

Precīzāk sakot starp Henrija un Alises istabām. Perditai ierādīju brīvo istabu, kurā pārguļ Endželas draudzene, kad atbrauc ciemos… Tātad Perditas tur nebija. Es arī ne mirkli netiku domājusi, ka viņa tur būs, jo tad viņai vajadzēja dzirdēt Henrija brēkšanu… Tāpēc devos lejā…

Pēkšņi, it kā neredzama spēka stumta, Venesa Brokstone pielēca kājās un piegāja pie dīvāna galdiņa, lai paņemtu cigarešu paciņu. Atvērusi to, viņa paskatījās iekšā un tad vīlusies nometa tukšo turziņu zemē. Ak Dievs, atvainojiet, vai neatrastos kāda cigarete?

Tenets paskatījās uz Lainhemu un policisti Barnesu. Tie abi papurināja galvas.

-    Ejiet un sameklējiet kādu, viņš palūdza policisti. -

Venesa Brokstone bija atgriezusies savā vietā.

-     Neesmu smēķējusi divus gadus. Atmetu, kad gaidīju Henriju.

-    Domāju, ka šajos apstākļos jūs varat atļauties šo mazo vājību, mierināja Tenets.

Barnesa atgriezās ar paciņu Silk Cut un piedāvāja Venesai cigareti.

-     Pateicos. Tur uz galdiņa ir šķiltavas… misis Brokstone ar trīcošu roku pielika pie lūpām cigareti un, aizvērusi acis, dziļi ievilka dūmu. Nu ir labāk. Viņa atvēra acis un, it kā vainīga juzdamās, pasmaidīja. Riebīgi, bet tas palīdz.

Tenets, sagatavojies gaidīt, pasmaidīja. Viņš zināja, ka Venesa sakopo spēkus stāsta smagākajai daļai.

3.

Vēl dažus dūmus ievilkusi, Venesa Brokstone saviebās, pasniedzās pēc pelnutrauka un nodzēsa cigareti.

-    Liekas, ka galu galā varēšu bez tā iztikt. Atvainojiet, kur mēs palikām?

-    Jūs devāties lejā…

-     Ak, jā. Sākumā ieskatījos šeit, jo nospriedu, ka varbūt viņa ir aizmigusi uz dīvāna vai arī ar austiņām klausās mūziku, bet istaba bija tukša. Tad devos uz virtuvi… un… atradu viņu. Nu, jūs jau paši redzējāt…

-    Vai jūs aiztikāt ķermeni?

-     Nē, viņa nodrebēja un saknieba lūpas. Es viņai nepieskāros, lai gan, jā, pārbaudīju pulsu, tikai, lai pārliecinātos… Bet bija redzams, ka viņa ir mirusi…Viņa papurināja galvu. Nespēju tam noticēt. Tas viss atgādināja muigu. Šeit, manā virtuvē…

-    Vai vēl kaut ko aiztikāt?

-     Liekas, ka nē, viņa atkal piespieda pirkstus pie deniņiem. Piedodiet, patiesību sakot, es nezinu.

-    Un ko jūs darījāt tālāk?

-    Devos tieši pie telefona, protams, lai zvanītu policijai.

-    Tas bija virtuves telefons?

-    Nē, es tur nevarēju… nevarēju, kad tur gulēja Perdita… Zvanīju pa to, kurš ir hallē.

-      Misis Brokstone, kad nupat jautāju, vai jums neliekas, ka misis Māsteres vīrs atklājis, ka viņa ir jūsu mājā, man radās iespaids, ka jūs kaut ko atcerējāties…

Viņa greizi pasmaidīja.

-     Man jāiegaumē viena lieta, inspektor, proti jūs neko nepalaižat garām neievērotu. Jā, kaut kas bija… liekas, es centos iegūt laiku, lai izdomātu, vai stāstīt par to, vai ne… Negribēju būt negodīga pret Džailzu. Bet tas jau tā nebūs, vai ne? Nemaz jau nerunājot par to, ka, ja nepastāstīšu es, to izdarīs kāds cits. Strādājot manu darbu, jāsaprot, ka jāstāsta jums viss, līdz pat pēdējam sīkumam…

-    Tātad ko jūs atcerējāties?

33

-     Nu, vakar, kad mēs ar Perditu iznācām no slimnīcas, pamanījām, ka Džailzs grozās pie viņas mašīnas. Droši vien viņš bija izdomājis, ka

Simpsonc 6

Perdita kādā brīdī pa dienu noteikti ies apciemot māti, un nolēmis gaidīt pie slimnīcas, lai pārķertu, kad viņa nāks ārā. Tur mēs ar Perditu šķīrāmies. Viņa gribēja aizbraukt uz mātes māju, lai paņemtu mantas un tad brauktu pie manis. Starp viņu un Džailzu bija īsa, asa vārdu pārmaiņa, bet tad viņa iekāpa mašīnā un aizbrauca.

-    Vai viņš sekoja?

-     Kā varēju saprast, nē. Viņš kādu brīdi stāvēja un noskatījās viņai pakaļ, un tad devās uz savu mašīnu. Kad es jau braucu projām, viņš vēl sēdēja tajā.

-    Un ko jūs par to domājat?

-      Neko nedomāju, inspektor, tikai stāstu jums, kas notika.

Tomēr bija skaidrs, ka, pēc misis Brokstones domām, šis notikums varēja būt nozīmīgs. Masters nelikās no tiem vīriem, kuri tik vienkārši padodas. Ja viņš tajā dienā vēlreiz mēģināja satikt sievu, ja aizbrauca uz viņas mātes māju, lai pārliecinātos, ka Perditas tur vairs nav… Viņš tikpat labi varēja atcerēties, ka redzējis sievu pie slimnīcas kopā ar Venesu, un noprast, kas viņām padomā.

-    Vai misters Māsters zina, kur jūs dzīvojat?

-    Jā, viņš zina, viņa atkal viegli izbrauca roku cauri matiem. Ak Dievs, kāda nekārtība…

Brūnās acis tagad kļuva nespodras, gandrīz stiklainas. Šoks bija prasījis savu tiesu.

-    Esam jau gandrīz beiguši, misis Brokstone. Tūdaļ jūs varēsiet atpūsties. Vai nejauši nezināt misis Māsteres vecāku adresi? Mums jāpaziņo viņiem par notikušo.

-     Ak Dievs, jā. It kā viņiem jau tā nebūtu pietiekami smaguma, un māte tik vārga, slimnīcā…

-     Domāju, ka sākumā mēs izstāstīsim viņas patēvam un ļausim pašam pateikt to sievai, kad viņš uzskatīs, ka viņa ir pietiekami stipra to dzirdēt. Vai jūs nepateiktu viņa uzvārdu?

-     Herrovs. Viņi dzīvo Pilkingtona dzīvojamrajonā Veisaidā, Starrendenā. Baidos, ka numuru nezinu.

-     Neraizējieties, to nebūs grūti atrast. Un vēl es gribēju jums pajautāt, lūk, ko. Šīs atslēgas mēs atradām misis Māsteres kabatā. Vai pazīstat tās? Tenets pasniedza viņai atslēgu saišķi.

Misis Brokstone paliecās uz priekšu, lai tās apskatītu.

-    Jā. Tās ir šīs mājas atslēgas. Es viņai tās iedevu. No parādes un sētas durvīm.

-    Kā jums liekas, kāpēc viņa ņēma tās līdzi?

Venesa Brokstone paraustīja plecus.

-            Viņa droši vien pēcpusdienā veda bērnus pastaigāties un negribēja ņemt Ildzi somiņu. Pati esmu tā darījusi.

Tenets pamāja. Pietiekami saprātīgs izskaidrojums.

-Jā, protams. Un vēl. Vai jūs gadījumā neesat ievērojusi, vai mājā kaut kā netrūkst? Lai gan liekas, ka nekas neliecina par varmācīgu ielaušanos un grautiņu. Un pašreizējos apstākļos jums droši vien nav pat ienācis prātā pārbaudīt tādas lietas…

Viņa atkal izbrauca ar roku cauri matiem un ar acīm apstaigāja istabu.

-     Ak Dievs, neliekas gan. Tas man pat neienāca prātā un, kā jau jūs teicāt, likās, ka viss ir kārtībā…

-    Varbūt rīt paskatīsieties, ja iznāks laika.

-    Jā, protams.

-    Es jautāju tikai tāpēc, ka nezinu, vai jūs saprotat… Kad mēs šovakar ieradāmies, sētas durvis nebija aizslēgtas.

Viņas galva krampjaini pacēlās. Acis bija trauksmainas un satraukumā plaši ieplestas.

-    Tiešām? Ak Dievs, man pat neienāca prātā pārbaudīt… Kāda muļķe… Viņš vēl varēja būt tepat, kad ienācu mājā. Vienīgais, par ko es tajā mirklī spēju domāt, bija tikt projām no… tikt ārā no virtuves, piezvanīt policijai, dabūt kādu uz šejieni, kādu… rokas sakrampējās, tad atlaidās, viņa uzbudinājumā tās berzēja vienu pret otru.

Pie durvīm kāds klauvēja. Policiste Barnesa pavēra tās, izgāja ārā un pēc brīža atgriezās.

-    Ieradies misis Brokstones ārsts, ser.

Tieši psiholoģiski īstajā brīdī. Tenets piecēlās.

-    Labi. Aiciniet viņu iekšā!

Ārsts bi ja mundrs, gara auguma vīrietis vidējos gados. Viņš pamāja Tenetam sveicienu, tad devās tieši pie misis Brokstones un saņēma abas viņas rokas.

-     Venesa, dārgā, kāds šausmīgs notikums! Kā jūs jūtaties?

-     Redzot jūs, Pīter, labāk, viņa vārgi uzsmaidīja ārstam, bet domāju, ka šajos apstākļos pareizāk būtu teikt: "Kā jau bija gaidāms."

-    Laikam labāk būs, ja es jūs apskatīšu.

Pacēlis uzacis, viņš uzmeta skatienu Tenetam

un tad misis Brokstonei.

-     Policiste Barnesa paliks šeit pa nakti, tā ka, ja jums kaut ko vajadzēs… teica Tenets.

-    Paldies, inspektor. Jūs esat ļoti laipns.

Pie durvīm viņš vēlreiz atskatījās. Jā, vēl viens sīkums. Mēs gribētu apskatīt istabu, kurā bija apmetusies misis Māstere…

Venesa Brokstone pamāja ar roku.

-    Lūdzu. Dariet visu, kas jums darāms! Visu, pilnīgi visu…

-    Pateicos. Tikai, ja jūs pateiktu, kur tā atrodas.

-     Augšā pa kāpnēm un tad taisni pa gaiteni. Otrās durvis pa labi. Bērnu istabas ir tieši pretī, un Henrija durvis pavērtas, tā ka, ja jūs varētu būt pēc iespējas klusi…

-    Protams.

Ārpusē, hallē, divi sanitāri veda projām Perditas Māsteres ķermeni. Pirms doties meklēt mirušās sievietes istabu, Tenets noskatījās, kā viņi aiziet.

-     Ja sētas durvis nebija aizslēgtas, tad tas varēja būt kāds, kas uzmācās viņai, vai ne? kāpjot pa kāpnēm, jautāja Lainhems.

Tenets paraustīja plecus.

-     Vai arī tas, kurš viņu nogalināja, atslēdza durvis, lai tiktu ārā.

-     Jūs domājat, ka tas varēja būt viņas vīrs un viņa pati to ir ielaidusi iekšā?

-     Par agru spriest, Maik. Nedarīsim to pirms laika.

-     Jebkurā gadījumā liekas dīvaini, ka misis Brokstonei, pirms viņa mums zvanīja, neienāca prātā pārbaudīt, vai durvis ir aizslēgtas. Jums tā neliekas?

-     Nu, nezinu. Manuprāt, gluži iespējams, ka trieciens bijis pārāk spēcīgs, lai viņa spētu sakarīgi domāt.

Kāpņu laukumā Tenets apstājās un palūkojās apkārt. Masīvas ozolkoka sijas medus krāsā virs viņu galvām radīja dramatisku efektu, ko pastiprināja graciozos iedobumos ar izdomu ievietoti prožektoriņi, kuri pa diagonāli un horizontālā virzienā lēja savus gaismas starus. Zem tiem dāsnās proporcijās veidotā halle gaismai un telpai dāvāja papildu dimensijas.

Lainhems savu uzmanību koncentrēja uz ikdienišķākām problēmām.

-    Bet viņa taču nav muļķe. Vai jums neliekas, ka tādos apstākļos pirmajai domai vajadzēja būt pārliecināties, vai mājā ir droši. Galu galā, kā viņa pati teica, slepkava joprojām varēja būt tuvumā.

Tenets paraustīja plecus.

-     Jūs zināt tikpat labi kā es, Maik, ka stresa situācijā cilvēks ne vienmēr domā un rīkojas loģiski.

Plašajā gaitenī viņi nogriezās pa kreisi. Veci baļķi balstīja griestus, un vienā vietā viņiem pat nācās saliekties, lai tiktu cauri. Kreisajā pusē pavērtas durvis liecināja, ka tuvojas Henrija istaba, un Tenets, paskatījies uz Lainhemu, pielika pie lūpām pirkstu. Henrijs šovakar jau bija pārdzīvojis pietiekami.

Istaba, kurā Perditai Māsterei tik īsu laiku bija izdevies padzīvot, likās jauka un ērta, ar zaļu paklāju, krēmkrāsas paneļu sienām un aizkariem ar ziedu pušķu zīmējumiem. Paverot dubultdurvis, sienā atklājās vienā pusē iebūvēta tīra izlietne, bet otrā plaukts drēbēm.

Viņa līdzi bija paņēmusi ļoti maz mantu, te atradās tikai tualetes piederumi, vairākas apakšveļas kārtas, vēl vienas kokvilnas bikses, dažas blūzes un lētu kurpju pāris. Pati interesantākā lieta bija skiču burtnīca uz naktsskapīša. Tā likās visai jauna. Pirmās lapas aizpildīja ziedu, augu un koku skices. Pēdējās desmit divpadsmit lapās parādījās cita tēma. Vienā viņa ātri bija skicējusi divus bērnus puisēnu un zīdainīti. Henrijs un Alise? Pēdējās divas lapas aizņēma no dažādiem rakursiem zīmēti, visai detalizēti kāda vīrieša portreti.

Tenets parādīja tos Lainhemam.

-    Viņas vīrs? seržants jautāja.

Tenets papurināja galvu.

-    Es pazīstu Māsteru. Šis nav viņš.

-    Varbūt misis Brokstone zinās, kas šis tāds ir.

Viņi abi pētīja portretus. Tenets minēja, ka

uzzīmētajam vīrietim varētu būt ap četrdesmit. Viņam bija šaura, jutekliska seja un taisni mati Teneta gaumei pārāk gari. Dziļi iegrimušajās acīs jautās īpatna, vērojoša izteiksme, bet mutes līnijas liecināja par vājumu.

-    Mīļākais? pajautāja Lainhems.

-      Varētu būt, Tenets joprojām vērās zīmējumā, apbrīnodams mākslinieces prasmi. Lieliski, vai ne? Es nebrīnītos, ja uzzinātu, ka viņa bijusi profesionāle.

-     Misis Brokstone teica, ka misis Māstere pirms apprecēšanās bijusi profesionāla aukle.

-    Pilnīgi pareizi, pirms apprecēšanās, jo nevaru iedomāties, ka Džailzs Māsters būtu atļāvis savai sievai strādāt par aukli.

Lainhems sarauca uzacis.

-    Jūs teicāt "atļāvis"?

-     Varbūt es tiesāju pārāk bargi, tomēr nešaubos, ka drīz jās par to pārliecināsieties pats, Tenets pabungoja pa skiču burtnīcu. Ja arī viņa nav bijusi profesionāle, tad katrā ziņā ļoti talantīga amatiere. Ja pirmajos zīmējumos ir Henrijs un Alise, tad varam secināt, ka tālākajiem jābūt zīmētiem pēc ierašanās šeit.

Tenets iztēlojās, kā Perdita sēž, atbalstījusies pret šiem spilveniem, gaišie mati lampas gaismā pārvērtušies zelta mākonī, pati dziļi iegrimusi darbā, gūstot no zīmēšanas gandarījumu. Viņš mēģināja iedomāties sevi viņas vietā. Laulības sagrūšana vienmēr traumē abas puses, nešķirojot, kura dēļ tik tālu ir aiziets. Un Perdita varēja būt satriekta satriekta par ķildu ar Džailzu, par

/

to, ka tik pēkšņi nācies aiziet no mājām. Tas bija svarīgākais pagrieziena punkts viņas mūžā pēc tik ilgas dzīvošanas elles priekškambarī. Viii nebija gluži saprotami, ka šādā stāvoklī viņas domas pievērsušās mīļākajam, protams, ja viņai tāds bijis. Viņš varētu kļūt par viņas turpmākās dzīves saturu.

-     Misis Brokstone stāstīja, ka misters Māsters bijis ļoti greizsirdīgs un valdonīgs, ser, ka misis Māstere ar viņu "lieliski sadzīvojusi". Un, ja tikai sestdienas vakarā viņš atklāja, ka viņai ir mīļākais…

-    Pareizi.

-    Izskatās, ka tas varētu būt tieši tā.

-    Tad nākamo apciemosim misteru Māsteru?

-    Jā. Kāds viņam šo ziņu tik un tā nodos. Labāk būtu, ja šoreiz to izdarītu mēs, šis bija viens no uzdevumiem, kuru Tenets, tāpat kā jebkurš cits policists, nemīlēja vairāk par visu. Labāk, pirms ejam, apskatīsim viņas somu.

Uz maza, necila krēsliņa, kas bija apklāts ar tādu pašu ziediem apdrukātu audumu kā aizkari, gulēja apjomīga, brūna ādas pleca soma. Lainhems iztukšoja tās saturu uz gultas un apsēdās blakus.

Tenets turpināja pētīt zīmējumus. Ja inspektors šo cilvēku satiktu, viņš to pazītu. Un, ja tas bija Perditas mīļākais, tad viņš bija nākamais, kuram nāksies saņemt nežēlīgo sitienu. Interesanti, vai viņš ir precējies, vai viņam ir sieva un bērni?

-    Neizskatās, ka šeit būtu kas svarīgs, ser. Parastās lietiņas, Lainhems lika mantas atpakaļ Perditas somā.

-     Labi, tad iesim, Tenets pasita skiču burtnīcu padusē. Ja Venesa Brokstone vēl būs sastopama, viņš gribētu tai parādīt portretus, bet gadījumā, ja nebūs, tad, pirmkārt…

Gaitenī viņš apstājās pie Henrija istabas. Klusums. Pamājis Lainhemam, lai tas paliek uz vietas, Tenets pavēra durvis un uz pirkstgaliem iegāja iekšā. Naktslampiņas mušmire ar sarkaniem punktiem un zaķītis gaisma krita uz bērna gultiņas gala. Henrijs bija saldi iemidzis. Viņš gulēja uz muguras, izstiepis rociņas maza bērna nevainīgajā bezrūpībā. Tenetam pietika ar vienu skatu, lai pateiktu, ka mazais zēns ir no Perditas skicēm, turklāt viņa, bez šaubām, bijusi ļoti talantīga.

Tenets atgriezās gaitenī.

-     Zīmējumos ir Henrijs, viņš čukstus pavēstīja Lainhemam.

Kāpņu laukumiņā viņi satika misis Brokstones ārstu un policisti Barnesu. Abi nāca pretējā virzienā, acīmredzot no Brokstones guļamistabas, kura atradās žāvētavas tālākā gala otrajā stāvā.

-     Vai būtu iespējams vēl ātri pārmīt dažus vārdus ar misis Brokstoni? jautāja Tenets.

Ārsts papurināja galvu.

-      Man žēl, bet šonakt vinu vairs nebūtu vē-

7 >

lams traucēt. Es iedevu nomierinošas zāles. Policiste Barnesa laipni piekrita uzmanīt bērnus.

Tenets saprotoši pamāja. Slikti gan. Ar skicēs uzzīmētā vīrieša identifikāciju nāksies pagaidīt līdz rītam.

Lejā viņus gaidīja Bentlijs. Viņš jau bija beidzis iztaujāt kaimiņus.

-    Vai paveicās? Tenets pajautāja.

-     Viņu sauc misis Bārnsa, ser. Atraitne. Stāsta, ka pusdeviņos vakarā vedusi ārā kaķi un dzirdējusi šeit kaut kādu traci dauzītas durvis un klaigājis vīrietis, tā viņa teic. Viņa nesadzirdējusi, ko viņš saka, bet pēc pāris minūtēm kliegšana beigusies. Viņa atgriezusies mājā un tad gluži nejauši uzkāpusi pa kāpnēm, Bentlijs pasmīnēja. Kāpņu laukumiņa logs ir pavērsts pret šīs mājas iebrauktuvi, tāpēc man šķiet, ka viņa kāpusi augšā ar nolūku paskatīties, kas tur notiek. Diemžēl viņai ir artrīts abās gūžās, tāpēc kāpšana aizņēmusi zināmu laiku, un, uzkāpusi augšā, viņa tikai paspējusi pamanīt aizbraucošu mašīnu.

-    Viņa aprakstīja, kāda tā izskatījusies?

Bentlijs pašūpoja galvu.

-     Nekā noderīga. Liela un tumša, tas arī viss. Un bijis pārāk tumšs, lai saskatītu, kas sēž pie stūres vai cik cilvēku ir mašīnā. Tomēr vienu interesantu faktu viņa pamanījusi. Viņa teicās esam pārliecināta, ka šovakar te braukājis neparasti daudz mašīnu. Viņa to ievērojusi tādēļ, ka parasti vakaros šeit ir visai klusu.

-    Ko viņa domāja ar vārdu "šeit"? Vai mašīnas braukāja gar viņas māju vai pa šo iebrauktuvi?

-      Viņa nebija pārliecināta. Dzīvojamā istaba ir priekšējā stūrī, pie ceļa uz kalti, tāpēc viņai bija grūti kaut ko vairāk pateikt.

-    Un ko viņa domāja ar neparasto daudzumu?

Bentlijs paraustīja plecus.

-    Viņa īpaši precīzi nezināja. Kad patincināju, viņa teica, ka no četrām līdz sešām.

-    Visas reizē vai ilgākā laika posmā? '

-    Starp traci, par kuru mēs runājām, un laiku, kad sāka ierasties policijas mašīnas.

-     Starp astoņiem trīsdesmit-un, teiksim, desmitiem tātad… Vai viņa vēl kaut ko pateica?

-     Viņa domājusi, vai tas nav viens no tiem lielajiem vakariņu braucieniem jūs zināt, kad kāds bariņš pirmo ēdienu paēd vienā mājā, otro nākamajā, bet saldo vēl kādā citā. Acīmredzot šeit mēdz tā braukāt.

-      Atcerieties, ka jāpiekodina vīriem to pārbaudīt, kad apstaigāsiet mājas, vācot informāciju, Tenets paskatījās pulkstenī. Šovakar jau par vēlu sākt. Mēs ar Lainhemu tagad dodamies paziņot par notikušo misis Māsteres vīram, un es gribētu, lai jūs to pašu pasakāt viņas patēvam.

Bentlija apaļajai, parasti miermīlīgajai sejai pārskrēja ēna.

-    Labi, ser.

Tenets atstāja Lainhemu noskaidrot telefonu grāmatā Herrovu mājas numuru un arī Māstera adresi, bet pats devās pārbaudīt, kā virtuvē veicas ekspertīzes grupai.

Pēc piecām minūtēm viņi jau bija ceļā.

4.

Kad viņi izgāja ārā, Tenets ierāvās dziļāk mētelī un sabāza rokas kabatās. Temperatūra bija noslīdējusi vēl zemāk, un mašīnu jumtus klāja sarma. Debesīs mirdzēja milzums zvaigžņu.

-    Vai brauksim katrs savā mašīnā, ser? jautāja Lainhems.

-    Kur Māsters dzīvo?

-    Netltonā.

-Ā…

Viņi labi pazina Netltonu no lietas, pie kuras abi kopā bija strādājuši pirms dažiem gadiem. Kerijas Bērčas, šīs it kā nekaitīgās pusmūža apkopējas, ķermeni atrada iestūķētu dārza tualetē aiz kotedžas, kurā viņa dzīvoja. Netltona atradās tikai pāris jūdzes no Meltonas, un tagad, naktī, viņiem nevajadzēs vairāk par desmit minūtēm, lai tur nokļūtu.

-     Brauksim kopā, ar jūsējo, bet manu paķersim atpakaļceļā.

-    Pareizi.

Lainhems uzšļāca uz priekšējā stikla pretapledošanas šķīdumu.

-    Šefam šī lieta nepatiks, vai ne? viņš teica, kad abi bija iekāpuši mašīnā.

-     Jūs domājat tāpēc, ka ir iejaukta misis Brokstone? Nedomāju. Tad viņš sapītos savos principos.

Šefs Drako, šis straujais, mazais velsietis, bija ieradies pirms pāris gadiem, lai pārņemtu Starrendenas policijas pārvaldes nodaļu. Viņš bija pilns dedzības un entuziasma padarīt šo iestādījumu par labāko policijas nodaļu Anglijas dienvidos. Sekojošais pārmaiņu un noregulēšanas periods likās sāpīgs visiem tajā iejauktajiem, bet rezultāti izrādījās iespaidīgi: pieauga arestu skaits, būtiski uzlabojās darbinieku morāle, un, lai gan visi kurnēja par Drako prasībām, laiks un ieguldītā enerģija nodrošināja viņam neapstrīdamu respektu un pat apskaužamu mīlestību.

-    Jāsāk par to domāt. Vai jums neliekas dīvaini, ser, ka viņš vēl šovakar nav uzradies?

Drako mīlēja turēt pirkstu uz nodaļas pulsa, un iepriekšējā gadā bija pat periods, kad viņš izmeklēšanas gaitā mēdza negaidīti uzrasties un piedalīties liecinieku iztaujāšanā. Tenets nemīlēja just šefa karsto dvašu pakausī un ar atvieglojumu uzelpoja, kad tas savu uzmanību koncentrēja uz kaut ko citu. Bet tiešām likās dīvaini, ka šefs neiesaistās tik svarīgā lietā kā slepkavības izmeklēšanas sākuma stadija, it īpaši, ja noziegums izdarīts Brokstonu mājā. Drako lepojās, ka viņam ir labi sakari ar citu profesiju pārstāvjiem, tādiem, kuri saistīti ar likuma un kārtības uzturēšanu.

Šovakar bija tik daudz darāmā, ka līdz pat šim brīdim Tenets nebija pamanījis Drako trūkumu.

-    Jā, jums taisnība, Maik. Patiesībā es arī par to pirms dažām dienām iedomājos… Vai jums neliekas, ka viņš pēdējā laikā ir pieklusis?

-    Tagad, kad jūs to pasakāt, liekas. Interesanti…

-Kas?

-     Nu, Luīze stāstīja, ka pirms dažām dienām pilsētā redzējusi misis Drako un viņa izskatījusies pavisam slikti. Luīze interesējās, vai mēs neesam kaut ko dzirdējuši. Es jau gribēju jums jautāt.

-    Nē, neesmu neko tādu dzirdējis. Bet, ja viņa būtu slima, tas daudz ko izskaidrotu.

Tenetam nekad no atmiņas neizgāja pirmā reiz«, kad viņš bija sastapies ar Angaradu Drako. Drīz pēc jaunā šefa stāšanās darbā Starrendenā abi Teneti bija uzlūgti uz pusdienām Rotari klubā, un pieņemšanas laikā Džouna piebikstīja viņam.

-    Kas viņa ir? Džouna bija jautājusi.

Skatīdamies norādītajā virzienā, Tenets ievēroja vienu no skaistākajām sievietēm, kādas viņam savā mūžā bija gadījies redzēt. Slaida un lokana, ar zeltaini mirdzošu matu mākoni un nevainojamu sejas krāsu, Džounas norādītā sieviete stāvēja pielūgsmes pārņemtu vīriešu ielenkumā. Viņš sprieda, ka viņai ir tuvu pie četrdesmit, un viņas brīnišķīgais augums, tērpts garā, vienkāršā jūraszaļa zīda kleitā, jebkuram skulptoram liktu nekavējoties ķerties pie kalta un āmura.

-    Nav ne jausmas. Ak Kungs skaties!

Vīriešu bariņš ap sievieti nedaudz pašķīrās,

49

un viņai blakus parādījās krietni īsāka auguma vīrietis un uzsmaidīja. Kamēr Tenets turpināja

Simpsone 6

skatīties, sieviete ar īpašnieces tiesībām paņēma vīrieti zem rokas un atsmaidīja pretim.

-     Drako, Tenetam aizrāvās elpa. Tā taču nevar būt viņa sieva.

Bet bija. Vēlāk, vakarā, Drako stādīja Tenetu viņai priekšā. Šefa mīlas pilnajam smaidam piemita zināma uzjautrinājuma piegarša. Skaidrs, ka viņš bija pieradis pie efekta, kādu Angarada atstāja uz citiem. Viņš bija pieradis ari pie skata, kad citi pieklājīgi cenšas apspiest neticību, ka viņš, Drako, būtu varējis izvilkt tādu laimestu. Bija ari skaidrs, ka viņš sievu dievina un viņa jūtas tiek bagātīgi atmaksātas.

Pakāpeniski Tenets bija sapratis, ka viņi abi viens otru papildina: viņai bija vajadzīga vīra versme un nepastāvība, savukārt viņam sievas saltums un vēsā rezervētība. Viņiem nebija bērnu, un acīmredzot to trūkumu viņi nepārdzīvoja; šādās savstarpēji smalkās attiecībās jebkura trešā persona būtu lieka.

Un tagad, ja Angarada bija slima, ja ar viņu kaut kas patiešām nebija kārtībā… Kā Drako to pārdzīvos? Tenets atcerējās doktora Mellerda daudzus ilgos sabrukumam tuvos gadus un iekšēji nodrebēja.

-    Palūgšu Luīzei turēt acis vaļā, teica Lainhems.

Viņa sieva bija profesionāla medmāsa, un mediķu vidū viņai bija neskaitāmi paziņas, jo daudzus gadus Luīze bija strādājusi Starrendenas Centrālajā slimnīcā.

-     Starp citu, kā Luīzei klājas? Neesmu redzējis viņu veselu mūžību.

Tūlītēja atbilde nesekoja. Tenets nodomāja, ka tas ir tāpēc, ka viņi tuvojās T veida krustojumam, bet Lainhems turpināja klusēt arī tad, kad bija samazinājis ātrumu, lai palaistu garām mašīnu, un nogriezies pa kreisi. Varbūt nav dzirdējis?

Tenets paskatījās uz viņu. Protams, bija tumšs, bet pat aparātu paneļa blāvā gaisma bija pietiekama, lai varētu saredzēt, ka drauga seja ir nocietinājusies. Tenets saprata, ka ir kļūdījies. Seržants viņa jautājumu bija dzirdējis, bet vai nu negribēja atbildēt, vai nezināja, ko teikt. Jebkurā gadījumā Tenets nedomāja jautājumu atkārtot.

Bet izrādījās, ka Lainhems vienkārši apdomājis atbildi.

-    Atklāti sakot, ser, man liekas, ka viņa ir nelielā neziņā.

Tas bija kas negaidīts. Luīze bija ļoti apņēmīga sieviete ar skaidriem uzskatiem par gandrīz vai visu. Viņai dzīvē viss rādījās tikai baltā un melnā krāsā, un pašam Tenetam ar tādu dzīves uztveri būtu visai grūti samierināties.

-     Jā? viņš piesardzīgi pajautāja. Riskēt pajautāt vēl kaut ko? Vai Lainhems to gaidīja?

Tenets nolēma sekot vienam no savas dzīves pamatlikumiem: ja šaubies, nesaki neko! Ja Lainhems vēlēsies attīstīt šo tēmu, viņš darīs to. Un tad viņam ātri jāapdomājas. Pēc kādas pusjūdzes viņi būs Netltonā. Izaudzis šajā apvidū, Tenets pārzināja lielāko daļu ceļu ap Starrendenu. Viņš, piemēram, zināja, ka slīpums nākamajā līkumā nav pareizs un, ja Lainhems nesamazinās ātrumu, mazo mašīnu var sanest, un tā aizslīdēs pāri vidus līnijai…

Lainhems ātrumu samazināja.

-    Par atgriešanos darbā.

-    īsti nesaprotu, ko jūs domājat, piesardzīgi ierunājās Tenets, bet no personīgās pieredzes zināja, kādu mīnu lauku slēpj nestrādājošu sievu uzskati.

-     Nu, jūs jau zināt, cik dedzīgi viņa vienmēr vēlējusies atgriezties darbā, kad abi bērni sāks iet skolā, un cik grūti viņai bija samierināties ar sēdēšanu mājās, kamēr viņi bija mazi, vai ne?

-Jā.

Vēl pagājušajā gadā Luīzes nemiera gara dēļ Lainhems gandrīz vai aizgāja no policijas. Nespēdama atrast apmierinošu enerģijas noplūdes vārstu, viņa kādu laiku bija centusies pierunāt vīru sameklēt jaunu nodarbošanos. Par laimi, Lainhems bija atradis spēku izturēt spiedienu un, sekojot Teneta padomam, pārliecinājis Luīzi, ka tai jāsameklē darbs uz dažām stundām nedēļā, kamēr viņu jaunākais, Mendijs, atrodas dārziņā.

-     Kā jūs jau zināt, ap Lieldienām Mendijs sāks iet skolā, un biju domājis, ka Luīze grasās atgriezties slimnīcā, bet nē, tagad viņa saka, ka pārāk ilgi neesot strādājusi savā profesijā un būšot zaudējusi iemaņas tik pamatīgi, ka sakarā ar pēdējiem jauninājumiem medicīnā nespēšot tikt galā ar…

-     Bet noteikti jābūt kvalifikācijas celšanas kursiem, kuri domāti tādiem kā viņa.

-     To jau es arī viņai saku. Bet nezinu… domāju, patiesība slēpjas faktā, ka viņa zaudējusi ticību sev.

-    Tas nav nekas neparasts. Patiesību sakot, kā es saprotu, tas ir visai raksturīgi sievietēm, kuras vairākus gadus pavadījušas mājās. Tāpat jutās arī Džouna.

-    Tiešām? Lainhems atplauka. To es nezināju.

-    Nu, protams. Paklausieties, ja tas varētu palīdzēt, tad esmu pārliecināts, ka Džouna labprāt ar viņu aprunāsies.

-     Jūs domājat? Lainhema dedzību tagad bija aizstājušas šaubas. Baidos, ka Luīze pārāk nepriecāsies, ja uzzinās, ka esmu ar jums par šo lietu runājis. Tomēr, ja Džouna varētu šo sarunu uzsākt it kā starp citu, tā, lai Luīze nezinātu…

-     Esmu pārliecināts, ka Džouna to izdarīs. Viņa šādas lietas labi prot.

-Jā, to es zinu.

Lainhems kādu brīdi klusēja un tad pajautāja:

-     Tad jūs palūgsiet Džounu? Ja radīsies piemērota situācija, kad to var izdarīt taktiski?

-    Protams.

-     Paldies. Es par to būtu no sirds priecīgs. Liekas, ka nekas no manis teiktā nespēj viņu iespaidot. Varbūt Luīze ieklausīsies kādā no malas, kādā, kas to izbaudījis uz savas ādas.

Lainhems nogriezās uz galvenā ceļa, kurš savienoja Starrendenu ar Meidstounu, un tad uz Netltonu. Bija jau pāri pusnaktij, un, izņemot vientuļu lampiņu kādas kotedžas guļamistabas logā, viss pārējais ciemats grima tumsā un klusumā.

-      Vai jūs zināt, kur atrodas viņa māja? jautāja Tenets.

-     Pie Vīlraitas ceļa. Tūlīt aiz pasta jānogriežas pa labi.

Kreisajā pusē iezīmējās melnbalta baļķu māja, kādreizējais privātīpašums, kurā tagad atradās veikals un pasts.

Lainhems ieslēdza pagrieziena rādītāju un nogriezās pa labi. Vīlraitas ceļš bija šaurs un līkumains, ar retām kotedžām gar malām. Tās drīz vien pašķīrās, lai dotu vietu laukiem un koku puduriem. Zaru melnās rokas stiepās naksnīgajās debesīs.

-    Tūlīt, teica Lainhems, saliecies uz priekšu un vērdamies caur mašīnas priekšējo stiklu, ja tas ir tur, kur domāju… Jā, viena no šīm.

Priekšā atradās vairākas ēkas pāris kotedžu labajā pusē un lielāku, kopā sabūvētu māju rinda gar ceļu pa kreisi no viņiem.

-    Kā māja saucas? pajautāja Tenets.

-     "Ābeļdārzi". Lainhems nobremzēja, kad viņi atradās pie pirmās iebrauktuves.

-     Šeit, Tenets skatījās pa logu. Mājas nosaukums bija uzrakstīts ar melniem burtiem uz balta dēlīša un piestiprināts pie labās puses vārtu staba.

Lainhems pagrieza stūri un, riteņiem uz grantētā celiņa šņirkstot, iegrieza iekšā.

Par spīti vēlajai stundai, mājā dega gaisma. Tas bija ne pārāk senā arhitektūras stilā celts, visai liels sarkanu ķieģeļu nams ar balti krāsotiem, tumsā spīdošiem logu rāmjiem.

Pie durvīm klauvējamo riņķi nemanīja, un pēc īsas taustīšanās un meklēšanas Lainhems atrada tērauda trosīti. Tā varēja būt domāta zvanam. Viņš parāva auklu.

Atbildes nebija.

-    Mēģiniet vēlreiz, ieteica Tenets.

Pēc brīža atsaucās vīrieša balss.

-    Kas tur ir?

-    Policija.

Noskrapstēja atslēga, nožvadzēja aizšaujamā bulta, un durvis atvērās. Parādījās vīrieša galva.

-     Misters Māsters? Inspektors Tenets. Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa.

Māsters grīļojās.

-    A, Tenets, jā… Kas ir? Kas noticis?

Šļupstošie vārdi liecināja, ka vīrietis ir piedzēries.

-    Ja mēs uz brīdi drīkstētu ieiet…

Māsters nestabiliem soļiem pakāpās atpakaļ, lai palaistu viņus cauri mazai, četrstūrainai priekštelpai, un ieveda istabā kreisajā pusē.

-    Kas noticis? viņš atkārtoja.

Pirmo reizi skaidri ieraugot Māstera seju tuvumā, caur Teneta dzīslām izskrēja ieinteresētības un ziņkāres trīsas. Namatēvs atbilda vispārpieņemtajam Māsteru lieliskajam ārējam izskatam. Labi piegriezts tvīda uzvalks un vispārējs iespaids par kārtīgu audzināšanu; Teneta un šā nekustamā īpašuma tirdzniecības aģenta darbā bija daudz kopīga. Lai nu kā, bet šonakt viņš dižojās ar zilumu zem acs un pamatīgu nobrāzumu uz kreisā vaiga. Kaklasaite karājās vaļīgā mezglā, un arvien pieglaustie, brūnie mati izspūruši. Skaidrs, ka viņš nebija gatavs uzņemt šādus jaunumus ja tos vispār var nosaukt par jaunumiem. No otras puses, ja viņš ir nevainīgs, tad notrulinātā uztvere varbūt mīkstinās sitienu.

Lai nu kā, Tenetam nebija izvēles.

-    Vai jūs neapsēstos, mister Māster?

Māsters truli skatījās ar alkohola saduļķotām

acīm.

-   Vai mēs neapsēdīsimies? Tenets apņēmīgi devās uz tuvāko klubkrēslu un apsēdās.

Izpildot Teneta rīkojumu, Lainhems pagāja uz priekšu un, viegli saņēmis Māstera elkoni, pavadīja viņu līdz krēslam, un nosēdināja.

Māsters neko neredzošām acīm turpināja blenzt Tenetā.

"Tas ir jāizdara," nodomāja Tenets un teica:

-    Diemžēl mēs nesam jums sliktas ziņas.

Māstera sejas izteiksme nemainījās.

-    Runa ir… runa ir par jūsu sievu. Viņa… piedodiet, bet es nekādi nevaru atvieglot jūsu… Viņa šovakar atrasta mirusi.

Māsters turpināja blenzt, un pagāja vesela minute, līdz viņa acīs pavīdēja neizpratne un neticība.

-     Mirusi? viņš nočukstēja. Tad balss kļuva skaļāka un rupjāka. Perdita? Nē. Nevar būt.

-    Diemžēl tā ir taisnība.

-     Nē! Māsters saberzēja ar rokām seju, izberzēja acis un sparīgi papurināja galvu. Viņš mēģināja nākt pie skaidrības. -Te jābūt kādai kļūdai. Vēl šovakar viss bija kārtībā.

-    Tātad jūs viņu šovakar redzējāt?

-     Tikko taču teicu, vai ne? Māsters ar rokām saglauda matus un ar acīmredzamu piepūli mēģināja saņemties un runāt skaidri. Jābūt kādai kļūdai, viņš stūrgalvīgi atkārtoja.

Tenets papurināja galvu.

-    Baidos, ka nē.

Uz īsu bridi iestājās klusums, tad Māsters nomurmināja: Atvainojiet, un izstreipuļoja no istabas.

Pēc Teneta mājiena Lainhems sekoja. Seržants atstāja durvis pusvirus, un bija skaidrs, ka Māsters vienkārši pāri gaitenim aizgājis uz vannasistabu, jo arī pēc skaņas varēja nojaust, ka viņš pabāzis galvu zem krāna.

Tenets palūkojās apkārt. Kamīnā gruzdēja pagales. Uguns bija gandrīz izdzisusi. Turpat vai

9

tukša viskija pudele un līdz pusei piepildīta glāze liecināja, kur Māsters sēdējis. Istabas stūri vēl dūca televizors. Tenets piegāja to izslēgt un tad sāka tuvāk apskatīt telpu. Tā bija liela un ietilpīga, ar logiem trijās sienās, ar durvīm, kas droši vien veda uz dārzu, un augstiem griestiem ar plastmasas rotājumiem. Tomēr dīvaini, ka, neskatoties uz lielajiem, mīkstajiem dīvāniem un atpūtas krēsliem, un gaumīgi izvietotajām antīkajām mēbelēm, iespaids likās dīvaini vēss un bezpersonisks. Tenets sarauca pieri, mēģinot izprast, kālab tā. Varbūt tāpēc, ka trūka grāmatu, avīžu, žurnālu visas šīs tik pierastās nekārtības. Vai varbūt tāpēc, ka istabā dominēja zilā krāsa? Zils un krēmkrāsas paklājs, zili un krēmkrāsas krēsli, krēmkrāsas brokāta aizkari… Tikai viens koši sarkans krēsls un lieliska krāsu eksplozija gleznā pie sienas pretī kamīnam glāba istabas gaisotni no aukstuma. Tenets šķērsoja telpu, lai apskatītu gleznu tuvāk. Jau sākumā tā bija piesaistījusi viņa aci. Un citādi nemaz nevarēja būt. Viņam ienāca prātā kāda doma: varbūt, ja to gleznojusi Perdita Māstere, istabas iekārtojums piemērots tā, lai pastiprinātu gleznas nozīmīgumu, izceltu to.

Pienācis tuvāk, viņš saprata, ka tas ir akvarelis, nevis eļļas gleznojums, kā sākumā bija licies. Viņš nebija mākslas lietpratējs un vienmēr domāja, ka šādu krāsu bagātību var sasniegt vienīgi eļļas gleznā. Šķita, ka akvarelī attēlots dārzs vai puķu dobe ar lielisku sārtu, eksotisku ziedu biezokni varbūt lilijas blīvā, sulīgā izlocījušos zaļsārtu zāļu pamežā? Jā, tas bija Perditas Māsteres darbs. Labajā apakšējā stūrī varēja redzēt viņas parakstu.

Viņš vēl pētīja gleznu, kad atgriezās Lainhems un pēc mirkļa sekoja Māsters mitriem un pavirši sasukātiem matiem. Nekustamā īpašuma tirdzniecības aģents tagad likās satrauktāks. Tenets nevarēja saprast, vai stiklainuma paliekas viņa acīs ir no šoka vai alkohola lietošanas.

Māsters iegāzās atpūtas krēslā, automātiski pasniedzās pēc glāzes un tūlīt pat nolika to uz galda ar tādu sparu, ka šķidrums pārlija pār glāzes malu un izšļākstījās uz galda.

-    Ak, sēdieties taču, Dieva dēļ! Nav ko stāvēt kā diviem drēbnieka manekeniem, viņš paslēpa seju plaukstās, pakratīja galvu un pamasēja pieri ar saliekto pirkstu galiem.

Viņi apsēdās.

-     Man patiešām ļoti žēl, Tenets līdzjūtīgi ierunājās.

Māsters pacēla galvu.

-     Tiešām? viņš nikni novilka, tad atlaidās krēslā un aizvēra acis. Ak Dievs, piedodiet! Tā jau nav jūsu vaina… Atkal atvērtās acis drūmā priekšnojautā satumsa. Jūs vēl neesat pastāstījis, kas noticis, kā viņa…

Tenetam nebija iespējas mīkstināt sitiena spēku.

-    Jūsu sieva atrasta mirusi misis Brokstones mājas virtuvē, un baidos, ka tas nav nejaušs nelaimes gadījums.

Māsters vērās viņā, cenzdamies izprast mājienu.

-     Nav nelaimes gadījums? Ko jūs gribat teikt? Vai jūs domājat, ka…?

-     Diemžēl jā. Viņa ir nogalināta. Ar nodomu.

Māstera acis no trieciena iepletās.

-    Nogalināta? viņš pacēla balsi. Jūs sakāt, ka Perdita ir nogalināta?

Ja viņš tēloja, tad tā bija augsta klase, bet tad viņam vajadzētu laiku, lai iejustos lomā… Tenets pamāja.

-Jā.

-Bet kā…?

-    Izskatās, ka noticis strīds, ķilda… Pagaidām tas ir viss, ko varam pateikt. Misis Māstere nokritusi un zaudējusi samaņu…

-    Un tas nelietis pametis viņu, lai nomirst!

Māstera balss no sašutuma aizsmaka, un Te-

nets nemēģināja viņu palabot. Ja Māsters ir nevainīgs, tad nav ko grūst nazi dziļāk rētā un stāstīt par detaļām.

Māsters ievaidējās un atkal paslēpa seju plaukstās. Ik pa brīdim viņš neticībā un izmisumā pakratīja galvu.

Tenets aizsūtīja Lainhemu pagatavot kafiju.

-    Karstu un stipru!

Kad viņš atgriezās, Māsters neatteicās no krūzes kūpošā šķidruma un paklausīgi kā mazs bērns iesūca dažus malkus. Beidzot viņš klusām ierunājās:

-    Cik saprotu, jūs gribat uzdot man jautājumus.

-    Kad būsiet tam gatavs.

-    Gatavāks jau pašlaik nebūšu.

-     Nu, labi… Jūs sakāt, ka vēl šovakar savu sievu satikāt?

Galvas mājiens.

-    Vai jūs varētu mums par to pastāstīt?

Vīrs svārstījās. Bija skaidri redzams, ka viņš mēģina sakārtot domas.

-     Jūs acīmredzot zināt, ka viņa bija apmetusies pie misis Brokstones… Māsters gaidīja, ka Tenets pamās ar galvu. Nu, es tur ierados ap pusdeviņiem vai bez divdesmit deviņos…

-    Atvainojiet, ka pārtraucu, bet vai šī tikšanās bija iepriekš sarunāta?

Māsters jutās neomulīgi.

-     Nē. Es tikai iegriezos tur katram gadījumam… viņš atkal nogaidīja, bet Tenets klusēja. Tomēr viņa piekrita aizbraukt ar mani kaut ko iedzert…

-    Bet kā ar bērniem? Tenets jautāja.

Māsters, it kā atvairīdams jautājumu, pavicināja roku.

-     Nu, tur viss bija kārtībā. Viņi gulēja saldā miegā.

Teneta sejā droši vien parādījās neticība, jo Māstera balsī ieskanējās dusmas.

-    Ja jūs man neticat, varat pajautāt "Zaļā vīra" saimniekam Meltonā. Apmeklētāju tur nebija daudz, un viņam vajadzētu mūs atcerēties.

"Acīmredzot nemelo, jo to var viegli pārbaudīt."

-     Man jums atklāti jāsaka misis Brokstone stāstīja, ka sieva no jums esot aizgājusi, Tenets ieturēja pauzi, bet Māsters neko neteica. Viņa arī saka, ka kopš tā brīža jūs vismaz divas reizes esot mēģinājis runāt ar misis Māsteri: pirmo reizi sestdienas vakarā, kad sekojāt viņai uz vecāku māju, un vēlreiz svētdienas rītā pie slimnīcas. Viņa teica, ka misis Māstere braukusi pie viņas cerībā, ka pāris mierīgas dienas dos viņai iespēju izlemt, ko darīt tālāk… Jums jāsaprot visu to zinot, ir ļoti grūti noticēt, ka šajā vakarā viņa labprātīgi brauca ar jums iedzert, it īpaši tāpēc, ka jāatstāj bērnus vakarā vienus pašus visā mājā.

-      Nē, nu, labi… Māsters saprata, ka jādod kaut kāds izskaidrojums. Viņa roka izstiepās pēc glāzes ar viskiju, bet tad apstājās. Nu, pie velna! Kāda jēga izlikties? Patiesību sakot, es piespiedu viņu braukt man līdzi… Neskatieties tā uz mani! Vai tad jūs nesaprotat, ka man vajadzēja ar viņu parunāt, bet viņa negribēja laist mani iekšā.

Tenets varēja saprast, kāpēc. Ja Māsteram izdotos ielikt kāju durvīs, Perditai nebūtu nekādas iespējas no viņa atbrīvoties.

Māsters pēkšņi pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu.

-     Ak Dievs, viņa taču bija mana sieva\ Un vīram ir tiesības parunāt ar savu sievu!

-     Misis Brokstones kaimiņiene pastāstīja, ka ap astoņiem trīsdesmit ārpusē pie misis Brokstones mājas esot bijis kaut kāds tracis. Vīrietis klaigājis, viņa teica. Jūsu stāstītais ļauj pieņemt, ka tas varējāt būt jūs.

Māsters apmetās riņķī un paskatījās uz Tene-

tu.

-    Es jau stāstīju, ka Perdita nebūtu mani klausījusi. Un nedomājiet, ka nesaprotu, uz kurieni tas viss velk, Tenet!

Viņš bija stāvējis tikai dažus soļus no Teneta, bet tagad panāca uz priekšu un kļuva draudīgs.

Sagatavojies atvairīt uzbrukumu, Tenets ar vienu aci paskatījās uz Lainhemu. Viņš bija pārliecināts, ka arī tas ir gatavs rīcībai.

Māsters brīdinoši kratīja pirkstu, iecirzdams gaisā burtiski katru pateikto vārdu.

Paturiet savās galvās, lūk, ko! Es nenogalināju savu sievu. Es nebūtu aizskāris ne matiņu uz viņas galvas… pēkšņi viņa intonācija mainījās. Nespēju jūs pārliecināt? Es mīlēju viņu! Kareivīgums bija izgaisis, un tagad viņš likās galīgi sašļucis. Es mīlēju viņu tā, kā neviens uz šīs pasaules, bet tagad… Pēkšņi viņš atkrita krēslā. Acis piepildījās asarām. Tās sāka ritēt pār vaigiem. Izvilcis no kabatas mutautiņu, viņš tās nepacietīgi notrausa.

65

Tikai visaugstākās klases aktieri var raudāt pēc paša iegribas. Vīra bēdas bija patiesas. Tenets par to bija pārliecināts. Bet uz ko balstījās viņa bēdas? Uz ziņu par sievas nāvi vai uz nožēlu par izdarīto? Tenets, tāpat kā tas otrs, bija pārliecināts, ka ģimenes slepkavības gadījumā visticamākais vaininieks ir vīrs vai sieva, un šis fakts inspektoram viņa karjerā bija sagādājis visnepatīkamākos brīžus. Vienmēr pirmās sarunas laikā ar bojā gājušā tuvinieku viņš tika plēsts uz pusēm. Līdzjūtība, pieņemot, ka aizdomās turamais ir nevainīgs, mijās ar ap-

Simpsonc 6

ņēmību neļaut tam izsprukt, ja viņš tomēr izrādītos vainīgs.

-      Paklausieties, mister Māster! Jums nevajadzētu pārsteidzīgi izdarīt secinājumus. Galvoju, ka pašreizējā brīdī mēs uz notikušo skatāmies pilnīgi objektīvi. Es vienkārši cenšos likt saprast, ka jums vajadzētu būt pret mums pilnīgi atklātam…

-     Labi, labi. Jūs jau savu esat panākuši! viņš izšņauca degunu un ielika mutautu kabatā.

-     Nu, tad sāksim no sākuma, labi? Jūs ieradāties tur ap astoņiem trīsdesmit…

5.

Pēc Teneta mājiena Lainhems pārņēma iztaujāšanu. Pagāja zināms laiksj līdz iezīmējās pilna notikumu fabula.

Māsters bija ieradies pie Brokstonu mājas laikā starp astoņiem trīsdesmit un astoņiem četrdesmit. Atbildot uz viņa klauvējienu, Perdita pienākusi pie viena no ielas puses logiem, gluži saprotamu iemeslu dēļ baidīdamās atvērt ārdurvis, jo vēlā vakarā, klusā vietā bija mājā viena pati ar bērniem. Sākumā, ieraudzījusi Džailzu,

viņa vienkārši aizgājusi no loga, bet viņš uzstājis un vēl skaļāk dauzījis durvis, līdz viņa atkal pienākusi pie loga un šoreiz to atvērusi.

"Džailz, beidz taisīt tādu troksni! Tu uzmodināsi bērnus. Ej projām!"

"Ielaid mani! Man ar tevi jāparunā."

"Man nav ko runāt. Visu izrunājām sestdienas vakarā."

"Perdita, lūdzu… Es nepalikšu ilgi, goda vārds."

"Piedod, Džailz, es vienkārši neticu, ka tu turēsi solījumu."

Pēc Teneta domām, viņa baidījās arī par to, ka vīrs nevarēs savaldīt savu karstasinīgo dabu.

"Turēšu, goda vārds… Nu, labi, paklausies! Tādā gadījumā varbūt aizbrauksim uz ciemata krodziņu un kaut ko ātri iedzersim. Mēs nebūsim ilgi, es apsolu. Tu varēsi iet projām, tiklīdz to vēlēsies…"

"Un atstāšu bērnus vienus pašus mājā? Nepaliec smieklīgs! Par to nevar būt ne runas!"

Un viņa aizvērusi logu un atkal aizgājusi no

tā.

-    Ko jūs darījāt tālāk? jautāja Lainhems.

-      Nu, es netaisījos padoties. Nekādā gadījumā! Māsters papurināja galvu. Galu galā, kā jau teicu, gribēju tikai parunāt ar viņu, Dieva '

vārds! Tāpēc nolēmu labi, ja jau viņa tā grib… Ja neuztraucas, ka varu pamodināt bērnus, vēl labāk. Un, ja augsti cienījamā misis Brokstone negrib, lai pie mājas izsauc policiju, tad būs vēl sliktāk.

-    Un kas notika pēc tam?

-     Dauzīju durvis un klaigāju tā, ka būtu pamodušies pat miroņi, Māsters ar zināmu pašapmierinātību atcerējās.

Likās, ka pēdējais vārds paliek karājamies gaisā un joprojām atbalsojas istabā. Māstera atmiņu kopsavilkums, uzskaitot scēnas notikumu secību, noklusa, sejas izteiksme mainījās, un, dobji ievaidējies, viņš kļuva tāds pats kā sarunas sākumā.

-    Ak Dievs…

Tenets mirkli pagaidīja un tad ierunājās.

-    Vairs nebūs ilgi, ser. Ja jūs varētu pabeigt…

Māsters pamāja, dziļi ievilka elpu un lēnām

izspieda nākamos vārdus:

-     Viņa, protams, ilgi neizturēja. Es zināju, ka tā notiks.

Pēc pāris minūtēm Perdita bija atgriezusies pie loga un negribīgi piekritusi parunāt ar viņu ārpusē. Mirkli vēlāk viņa iznākusi ārā, aizcirzdama aiz sevis durvis.

"Droši vien tāpēc, lai vīrs ar varu nelauztos iekšā," nodomāja Tenets.

Māsters bija apklusis.

-    Kas tālāk? jautāja Lainhems.

-    Es biju satracināts, Māsters drūmi turpināja, par to, ko viņa ar mani dara. Galu galā vainīga bija viņa. Tā bija viņa, kas aizgāja no manis un nevis otrādi…

Lainhems gaidīja.

-     Nevarēju saprast, kāpēc visam jānotiek pēc viņas noteikumiem.

-    Kā tā?

-    Es jau teicu. Biju uz viņu nikns…

Tenets nojauta, ka Māsteram ir kauns par to, ko viņš izdarījis pēc tam. Tādēļ viņš bija kļuvis tik izvairīgs. Tenets jau nojauta, kas sekos.

Lainhems joprojām gaidīja.

-    Es piespiedu viņu iekāpt mašīnā, Māsters kauna pilnā balsī nomurmināja.

Lainhems pavēra muti un atkal aizvēra.

Tenets gaidīja, ka seržants gatavojas teikt: "Piespiedāt? Kādā veidā?" lai iegūtu pārsvaru. Protams, tajā brīdī Māsters varēja uzspiest savu pārākumu, un tas viņam nenācās grūti. Perdita bija maza un slaida, bet Māsteram vajadzēja svērt krietnus deviņdesmit kilogramus.

-    Kas tālāk? jautāja Lainhems.

Māsters paraustīja plecus.

-            Aizdedzes atslēga jau bija vietā, tā ka nekādu problēmu. Vienkārši sāku braukt. Kā jau teicu, devāmies uz krodziņu.

Lainhems pašūpoja galvu.

-     Atvainojiet, ser, bet es nevaru saprast, kā pēc visa notikušā misis Māstere labprātīgi devās ar jums uz krodziņu. Kā jums izdevās… pārliecināt viņu?

Māsters indīgi paskatījās uz seržantu.

-    Nu, labi, tagad man nav ar ko lepoties…

Lainhems sarauca uzacis.

Māsters pielēca kājās, piegāja pie kamīna un nostājās tam blakus, uzgriezis viņiem muguru.

-     Nu, pie velna visu… viņš pagriezās pret policistiem. Es vienkārši pabaidīju viņu, ka, ja viņa mani neklausīs, es turpināšu braukt un bērni visu nakti paliks vieni paši. Bet, ja viņa būs ar mieru, es garantēju, ka pēc stundas būs mājās.

Perditai tā bija Hobsona [1] izvēle.

Tas viss bija aizņēmis ne vairāk par desmit piecpadsmit minūtēm, un Meltonas "Zaļajā vīrā" viņi ieradās bez kādām desmit minūtēm deviņos. Šajā gadījumā brauciens izrādījās bezjēdzīgs. Perdita palika nelokāma. Viņa bija atteikusies pat domāt par atgriešanos pie vīra un atkārtojusi,

ka nekas nepiespiedīs viņu mainīt nodomu šķirties. Beigu beigās viņš bija padevies. Apmēram divdesmit pāri deviņiem aizvedis Perditu uz Brokstonu māju, viņš tūlīt pat braucis projām.

-     Brokstonu mājā jūs neiegājāt? jautāja Lainhems.

-     Nē. Nepūlējos pat ierunāties par to. Viņa šā vai tā nebūtu to pieļāvusi, jo viss jau bija izlemts. Vienkārši izlaidu viņu ārā un braucu projām.

Lainhems, savilcis uzacis, paskatījās uz Tenetu. "Vai gribējāt vēl kaut ko pajautāt?"

Tenets pamāja un paņēma plastmasas mapīti, kurā bija ielicis Perditas skiču albumu. Viņš izvilka to ārā.

-     Šo mēs atradām starp jūsu sievas lietām, pašķirstījis albumu, viņš izvēlējās portreta skici. Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

Māstera sejas muskuļi pārakmeņojās, bet acu izteiksmi kontrolēt viņš nespēja. Satricinājums, sāpes, bailes tas viss atspoguļojās viņa acīs.

-    Jā. Tas ir kaimiņš no blakusmājas, Hovards Sveins.

-    Liekas, ka zīmējusi jūsu sieva? Tenets paskatījās uz gleznu pie sienas. Šķiet, viņa bija māksliniece.

-Jā. Viņa ir… viņa bija ļoti talantīga.

♦

Māsters pamāja uz zīmējumu un, mēģinot

nepiešķirt vārdiem īpašu nozīmīgumu, turpināja:

-     Viņa vienmēr centās pierunāt paziņas, lai pozē. Viņai labāk patika zīmēt pazīstamus cilvēkus, nevis maksāt modelim. Kā liekas, šie ir darba zīmējumi nākamajam portretam.

Tenets viņam neticēja. Bija jūtams, ka darbu pie zīmējuma spēcīgi ietekmējušas pašas Perditas emocijas. Katra tā detaļa likās rūpīgi izstrādāta, turklāt pēc atmiņas. Māsters visiem spēkiem centās to notušēt. Kādēļ? Nespēdams izturēt domu, ka viņai bijis mīļākais? Vai varbūt fakts, ka Perditai bijis mīļākais, varētu likt policijai uzskatīt, ka Māsteram bijis iemesls viņu nogalināt? Interesanti ir tas, ka Sveins ir viņu kaimiņš. Varbūt arī viņš dižojas ar zilu aci.

Māsters likās pilnīgi iztukšots. Viņa acis bija iegrimušas dziļāk, un maisiņi zem tām izteiktāki.

Tenetam kļuva viņa žēl. Ja vīrs nav vainīgs, viņam jādod atelpa. Ciešanu vienam vakaram jau tā ir pārāk daudz. Bet, ja nē… nu, ko, bija skaidrs, ka šajā reizē nekas nepiespiedīs viņu pateikt ko citu. Tālākajai iztaujāšanai jāpagaida, kamēr viņi atradīs kaut ko specifisku, kam pieķerties. Tenets piecēlās.

-     Par oficiālo līķa atpazīšanu… Rīt no rīta es kādu atsūtīšu jums pakaļ.

Māstera lūpas saspringa.

-    Cikos?

-    Deviņos.

Galvas mājiens.

-    Labi.

Pie ārdurvīm Tenets apstājās.

-     To šausmīgo zilumu, ser, kur jūs to dabūjāt?

Māstera lūpu kaktiņi nošļuka.

-     Ticat yai ne, bet ieskrēju durvīs. Kā tāds idiots… Naktī piecēlos un, neieslēdzis gaismu, gāju uz vannasistabu un…

Vecs joks! Pēc Teneta domām, lai dabūtu tādu zilumu, durvīs jāieskrien ar pilnu ātrumu. Tomēr Tenets tikai pamāja, nomurmināja: "Paldies par sarunu!" un izgāja ārā.

-     Ieskrējis durvīs! kurnēja Lainhems, kad viņi bija iekāpuši mašīnā. Varu derēt, ka īstais iemesls, kāpēc viņa aizgāja no vīra, bija šis Sveins! Pēc sestdienas ķildas Māsters kā tvaika dampis atdrāzās uz šejieni, un viņi izkāvās. Caur priekšējo stiklu viņš mēģināja saskatīt tumsā tīto blakusmājas ieeju. Iesim šovakar pie mistera Sveina?

Tenets paskatījās uz paneļa pulksteni. Gandrīz viens naktī. Nezin vai mums ir pietiekami daudz pierādījumu, lai šajā nakts stundā rautu viņu ara no gultas. Ne, pagaidīs līdz ritam. Atnāksim, kad būs diena.

Nākamajā rītā viņi ar Benu brokastoja, kad iezvanījās telefons.

-    Es paņemšu, sauca Džouna, kura nāca lejā pa kāpnēm.

-     Drausmīgi! iesaucās Bens, uzmezdams acis auzu pārslu paciņu rindai uz galda. Pārslas, pārslas un atkal pārslas. Ak, atvainojiet, pārslas, pārslas, tad pārslas ar riekstiem un atkal pārslas. Kāpēc mums nevarētu būt kartupeļu salmiņi, saldās standziņas vai vismaz kukurūzas pārslas…?

-     Beidz kurnēt, apsauca Tenets, tomēr viņa uzmanība tikai daļēji bija pievērsta sarunai. Telefona zvans droši vien bija viņam. Pārslas tev dod spēku.

Priekštelpas durvis bija pusvirus, un viņš dzirdēja Džounu sakām:

-    Ak, nē! Cikos tas notika?

Pēc balss varēja noprast, ka jaunumi ir slikti. Teneta kuņģis sarāvās. Bridžita. Ar Bridžitu kaut kas atgadījies. Viņš pielēca kājās un steidzās uz durvīm.

Džouna vērās viņā un abām rokām žņaudzīja klausuli. Viņas sejas izteiksme liecināja, ka noticis kaut kas nopietns. Zibšņojošā ietvarā Teneta iztēle uzzīmēja bagātīgu skatu sēriju, katrs nākamais baismīgāks par iepriekšējo: Bridžita guļ ceļa vidū, ievainota un noasiņojusi; Bridžitu izmet caur mašīnas priekšējo stiklu, viņas seja asiņojošās brūcēs; Bridžita guļ morga plauktā, un vienīgā zīme, kas ļauj viņu atšķirt no pārējiem, ir pie kājas piestiprinātā plāksnīte… Džouna attālināja klausuli no lūpām un nočukstēja:

-    Mamma. Sirdslēkme.

Tūlīt pat sekoja atvieglojuma sajūta. Tenetam ļoti patika sievasmāte, viņš bija labi iepazinis viņu, kad tā kādu laiku dzīvoja viņu mājā un pieskatīja bērnus, kamēr Džouna mācījās Nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienesta kursos. Viņš aplika roku Džounas pleciem.

-    Viņa nav…?

Džouna papurināja galvu.

Šoreiz tā bija patiesa atvieglojuma sajūta.

-     Aizbraukšu, cik ātri vien varēšu, viņa teica un nolika klausuli. Tā bija misis Pārkere, mammas kaimiņiene. Viņas šorīt gatavojušās kopā doties iepirkties uz Meidstounu un gribējušas izbraukt labi agri, lai paspētu pirms mašīnu sastrēguma. Pusastoņos viņa izgājusi pēc piena un ievērojusi, ka mammai aizkari vēl aizvērti un māja tumša. Uz klauvējienu neviens neatbildējis, tāpēc viņa iegājusi pati. Viņai ir atslēga…

-     Kas noticis? Bens stāvēja virtuves durvīs un klausījās. Vai vecmāmiņa?

Kodīdama lūpu, Džouna pamāja.

-    Viņa nav…? Bens atbalsoja tēva jautājumu.

-     Nē, protams, nē! Viņa ir…Džouna svārstījās, apsvērdama, cik daudz Benam drīkst stāstīt.

-    Kas noticis?

Džouna skatījās uz Tenetu. "Stāstīt?"

-    Ak, mammu! iesaucās Bens. Beidz! Neesmu taču zīdainis. Kas ar viņu noticis?

-    Viņai ir sirdslēkme.

Bena pirksti sažņaudza durvju stenderi.

-     Ak… un viņš uzdeva jautājumu, kurš Tenetam jau bija uz mēles. Cik tas ir nopietni?

-     Misis Pārkere nezināja, bet, par laimi, tas noticis neilgi, pirms viņa iegāja pie mammas mamma nupat bija kāpusi no gultas, tā misis Pārkere domā… Viņa izsaukusi ātro palīdzību, un tā atbraukusi ļoti ātri. Mammu aizveduši uz Starrendenas Centrālo.

Džounas plecu muskuļi zem Teneta rokas no sasprindzinājuma bija sastinguši.

-    Man jāiet, viņa teica, bet tad pielika roku pie pieres. Ļaujiet padomāt! Kas mums jādara vispirms? Jāpaziņo uz darbu… Viņa paskatījās pulkstenī. Nekas, labi. To es varu izdarīt ari vēlāk.

-    Ja vēlies, es piezvanīšu.

. Nē, viss kārtībā. Man pašai jārunā ar Dženisu, jāiepazīstina viņa ar manu dienas plānu. Par laimi, nav nekā svarīga… ak, nē… Šorīt bija viena nopietna tikšanās. Ar Šeronu…

Šerona Straiva bija jauna, vientuļa māmiņa ar diviem mazuļiem, ilgāku laiku nodarbojusies ar zagšanu veikalos, bet tagad nolēmusi nostāties uz godīga ceļa. Džouna kādu laiku ar viņu strādāja.

-     Viņa nenāk arī pie telefona, un citādi ar viņu nevar sazināties.

-      Gan jau kāds no biroja aizbrauks un paskaidros viņai, kas noticis, esmu drošs par to… Un viņa sapratīs, ka tādi ir apstākļi. Dari to, kas jādara vispirms, viņš uzmanīgi pastūma Džounu kāpņu virzienā. Ej un sataisies ceļam!

-      Man vienkārši nepatīk pievilt cilvēkus, it sevišķi viņu, kurai neviena cita nav.

-     Paņem mēteli, teica Tenets. Es te visu nokārtošu, tad piezvanīšu uz slimnīcu un, tiklīdz varēšu, aizbraukšu.

-      Nē, neuztraucies! Es tev piezvanīšu, kad būšu noskaidrojusi, kāds ir stāvoklis. Tu ar savu jauno lietu šodien būsi pārāk aizņemts. Cik ilgi būsi savā birojā?

Tenets ātri rēķināja.

-    Domāju, ka līdz pusdesmitiem.

-     Labi, Džouna steidzās lejup pa kāpnēm, un Tenets sekoja viņai, lai nobrauktu savu mašīnu no iebrauktuves un Džouna varētu izbraukt savējo no garāžas.

Nu, vismaz vienu reizi viņš bija laicīgi ieradies uz Drako rīta apspriedi. Pa nakti nekas interesants nebija nācis klāt, un Tenets pameta Lainhemu organizēt un nodrošināt dažādu viņu komandas uzdevumu izpildi: sagatavot garāmskrejošu apciemojumu Sveina mājā, sarunu ar misis Brokstones mājkalpotāju, informācijas vākšanu, apstaigājot mājas Brokstonu nama apkaimē. Šo pēcpusdienu jābūt gatavam pēcnāves slēdzienam. Kad Tenets iegāja Drako kabinetā, šefs stāvēja pie loga un, rokas sakrampējis uz muguras, pētīja iekšējo pagalmu.

-     Ā, labrīt, Tenet. Sēdieties! Atvainojiet, ka nevarēju aizbraukt pagājušo nakti!

Tenets ievēroja, ka viņš nepasaka, kāpēc.

Drako smagi apsēdās aiz galda.

"Skaidri redzams, ka ar šefu kaut kas nav kārtībā," nodomāja Tenets. Viņa pierastais plašais vēriens un dzīvīgums bija pazudis. Viņš izskatījās tāds kā iztukšots. Piķa melnās, dziļās acis likās blāvas, un patumšie, sprogainie un nepaklausīgie mati nedzīvi, it kā novītuši. Varbūt slims ir pats Drako vai vismaz jūtas nelāgi?

Vecākais inspektors Todijs, Drako vietnieks, ienāca savā parastajā, pazemīgajā manierē, sāniski sperot soļus. Tūlīt viņam sekoja insnektors Būns, sens Teneta draugs un kolēģis. Viņu ieņemamie posteņi bija identiski.

Apspriede iesākās kā parasti. Katrs no viņiem sniedza īsu iepriekšējās dienas notikumu kopsavilkumu. Perditas Māsteres noslepkavošana Meltonā katrā ziņā bija vissvarīgākais notikums, tāpēc arī Teneta ziņojums iznāca visgarākais. Parasti Drako būtu pabārstījis jautājumus, bet šodien viņa uzmanība bija vairāk nekā pavirša. Izņemot nelielu ieinteresētības uzliesmojumu, uzzinot, ka slepkavība notikusi Venesas Brokstones mājā ("Uzmanieties, lai pārāk neuzkāptu viņai uz varžacīm, Tenet!"), viņš tikpat kā neierunājās, līdz Tenets nebija beidzis, un tikai tad ar acīmredzamām pūlēm pajautāja:

-    Tātad nekas īpašs, kam pieķerties?

-    Nē, ser. Tikai šis polietilēna maiss.

-    Jā, nekad nevar zināt, ko mēs no tā varēsim secināt. Katra saskare atstāj pēdas, atcerieties to, Tenet! Katra saskare atstāj pēdas.

-     Jā, ser, atbildēja Tenets, apspiezdams īgnumu. Inspektoram nepatika, ka Drako izturas pret viņu kā pret zaļu jauniesaucamo. Vienīgi

Būna ironiskā pamirkšķināšana lika justies mazliet možāk.

-     Labi, teica Drako, abas plaukstas uzlicis uz rakstāmgalda.

Šī bija parastā zīme, ka apspriede ir galā, un visi trīs vīri sāka slieties kājās.

-    Ē… vēl tikai viena lieta, Drako viņus apturēja.

Visi atkal atslīga krēslos.

Drako paņēma zīmuli un sāka ar to spēlēties, klabināt pa galdu un virpināt pirkstos.

-Ē-e…

Tenets un Būns saskatījās. Kas sekos? Drako parasti mēdza būt izlēmīgs, par sevi pārliecināts, vārdi vēlās viens pāri otram, steigā cenšoties visus tos pateikt un ripinot uz priekšu skanīgās, ritmiskās velsiešu sludinātāja kadences.

-     Biju cerējis, ka tik tālu neaizies, bet… Drako saknieba lūpas. Baidos, ka man nāksies lūgt jums kaut ko neparasti smagu, tāpēc…

Šefs paskatījās uz visiem pēc kārtas. Viņa acis bija grūtsirdīgas un pašnosodošas.

-     Izskatās, ka… viņš rūpīgi izrunāja katru vārdu, ka tuvākajā nākotnē man laiku pa laikam nāksies ņemt brīvdienas. Viņš kareivīgi paslēja uz augšu zodu, it kā stiprinot sevi jebku« ram likteņa triecienam. Mana sieva ir slima, un

viņai uz kādu laiku vajadzēs braukt uz Londonu ārstēties. Saprotams, ka es braukšu viņai līdzi…

-     Drako acis bija nodurtas lejup, it kā viņš nespētu paskatīties uz pārējiem. Varbūt viņš baidījās, ka līdzjūtība kolēģu acis padarīs viņu nevlrišķīgu.

Iestājās klusums. Visi trīs Drako padotie skatījās viens uz otru. Viņus vienoja uztraukums un līdzjūtība šefam. Tad Todijs nokrekstējās un teica:

-     Mūs visus ļoti apbēdina dzirdētais, ser, un mēs ceram, ka ārstēšana visai drīz dos vēlamo efektu, turklāt, lūdzu, neuztraucieties par to, kas notiks darbā. Es to saku mūsu visu vārdā, jo zinu

-    ja būs nepieciešams, mēs esam gatavi strādāt, stundas neskaitot.

Drako beidzot pacēla acis.

-    Pateicos.

Acīmredzot viņš vēl nespēja sevi pilnīgi kontrolēt. Visi trīs Drako padotie, ne vārda nesakot, kā sarunājuši, piecēlās un izgāja no kabineta. Ārpusē viņi klusām apspriedās.

-     Izklausās nopietni, Todijs drūmi novilka.

-    Ja tas ir tā, trieciens viņam būs smags, teica Būns.

81

-     Nerunājiet tā, it kā viņa būtu jau mirusi! -

Simpsonc 6

iesaucās Tenets. Mēs vēl nezinām, kas viņai kaiš. Var būt ari tāda slimība, kas ir ārstējama.

Būns paraustīja plecus.

-    Cerēsim, ka tā.

Kad Tenets pastāstīja par notikušo Lainhemam, tas uzsita knipi.

-    Es taču aizmirsu jums pateikt… Luīze šorīt stāstīja, ka nejauši satikusi kādu paziņu no Starrendenas Centrālās slimnīcas, un tā teikusi, ka misis Drako esot leikēmija.

-    Ak, nē… Cik tas ir nopietni? Vai mūsdienās daži leikēmijas paveidi nav ārstējami?

Iezvanījās telefons: Džouna ar jaunumiem par māti. Misis Boltona atradās intensīvās ārstēšanas palātā, un slimnīcas māsas nav pateikušas neko vairāk, kā vien to, ka vēl esot par agru spriest. Džouna gatavojās palikt slimnīcā visu dienu, protams, ja tas būs nepieciešams.

-      Iespējams, ka man šorīt vēlāk slimnīcā vajadzēs vēl kādu satikt, Tenets teica Džounai. Mēģināšu tad pie reizes satikties arī ar tevi. Viņš pagaidām nestāstīja Džounai par Angaradu Drako.

-    Labi, tad gaidu tevi.

Tenets nolika klausuli.

-   Ak, Maik, šorīt likteņa sitienu un bezcerības lavīna ir pārāk smaga.

-     Es tomēr ceru, ka izkulsimies, ser. Mums gandrīz vienmēr tas izdodas. Turklāt…

Turklāt, paldies Dievam, bija jāstrādā.

-    Ar ko sāksim, ser?

-    Domāju, ka varbūt labāk būtu apraudzīt misis Māsteres vecākus.

-     Nevis misteru Māsteru? Vai misteru Sveinu?

Tenets papurināja galvu.

-    Misters Māsters pašlaik ir aizņemts līķa atpazīšanā. Turklāt, kā jau viņnakt teicu, gribu paskatīties, vai, pirms atgriežamies pie viņa, nevaram uzzināt kaut ko konkrētāku. Mums paveiksies, ja izrādīsies, ka Perditai Māsterei nav bijis noslēpumu no mātes vai patēva. Bet misters Sveins var pagaidīt. Nekur viņš neaizbēgs.

-     Cerēsim, pusbalsī nomurmināja Lainhems, kad viņi jau bija paņēmuši mēteļus un devās uz durvīm.

6.

Salīdzinājumā ar daudzām plašumā augošajām mūsdienu priekšpilsētām Pilkingtona pie Starrendenas neapšaubāmi ir ļoti mājīga vieta. Tajā ir tikai dažas kokiem apstādītas ieliņas ar trīsdesmito gadu mājām. Veisaidas galā atrodas skolas spēļu laukumi. Vienā no blakus esošajām mājām dzīvoja Perditas Māsteres māte un patēvs. Māja bija tās celšanas laikam tipiska, ar logiem milzīgās nišās abos stāvos un arkveidīgu ieejas lieveni, kuru klāja akmens plāksnes. Vieta bija kārtīga kā veikala skatlogs. Dārziņš izskatījās sakopts, iebrauktuve bez nezālēm, un svaigi krāsotie logi spīdēja vien.

Vīrs, kurš atvēra ārdurvis, pēc Teneta domām, mēdza ģērbties vienmēr vienlīdz rūpīgi. Viņš šķita esam no tiem, kuri visērtāk jūtas uzvalkā un ar kaklasaiti ap kaklu, cilvēks, kura vienīgā atkāpe no normas brīvajā laikā ir žaketes nomaiņa pret adītu jaku. Šis rīta tērps likās atbilstoši drūms, no tumši pelēkas dzijas adīts. To papildināja balts krekls un melna kaklasaite, kura tomēr bija slikti sasieta. Spoži nospodrināto, melno kurpju āda likās nonēsāta. Uz vīra zoda manīja skūšanās atstātu iegriezumu, kuram bija uzlīmēts plākstera gabaliņš.

-    Misters Herrovs? Tenets vaicāja un stādīja priekšā sevi un Lainhemu.

Herrova vaigi notrīcēja. Viņš sakoda zobus.

-     Joprojām nespēju tam noticēt… Viņš pakāpās atpakaļ. Nāciet iekšā!

Herrovs bija vecumā starp piecdesmit un sešdesmit, maza auguma un tukls, gandrīz vai resns, ar dubultzodu. Dažas retās matu šķipsnas mēģināja noslēpt faktu, ka patiesībā viņš ir plikpaurains.

Herrovs ieveda viņus smacējoši karstā istabā, kuras kārtīgums robežojās ar pliekanumu. Sienas bija gaiši zaļas, aizkaru zaļums tumšāks. Tiem pieskaņotais paklājs zaļš un smilškrāsā. Mēbeles likās ērtas dīvāns un vairāki atpūtas krēsli; nišās abpus gāzes kamīnam ar mākslīgām malkas pagalēm grāmatskapji. Visvairāk izcēlās glezna pie pretējās sienas, acīmredzot viens no Perditas darbiem. Glezna attēloja dārzu naktī. Cauri piebriedušo, virpuļojošo un drūmo mākoņu blāķiem lauzās bālas mēness ripas stari. Priekšplānā balto liliju biezoknis spokainajā mēness gaismā slēja augšup bālās, trauslās ziedu • . . . taurītes, it kā pielūdzot sudraboto dievieti nakti.

Herrovs pamanīja Teneta neslēpto interesi.

To gleznoja Perdita. Dzimšanas dienas dāvana manai sievai. Lūdzu, sēdieties!

Herrova liekie tauki, viņam iesēžoties atpūtas krēslā, plecu un vēdera rajonā izspiedās caur apģērba audumu.

Tenets apsēdās uz dīvāna, apzināti uzgriezdams muguru gleznai. Tai piemita magnētisks spēks, tā dūrās acīs un piesaistīja uzmanību, kura tik nepieciešama, koncentrējoties sarunai. Glezna, pat neredzot to, šā vai tā bija acu priekšā. Tās dīvainais valdzinājums plūda no aizmugures sienas. Tā bija jūtama.

Lainhems izvēlējās otru atpūtas krēslu. Sarunas laikā viņi nemēdza sēdēt blakus, jo bija svarīgi redzēt vienam otra seju. Ilggadīgā darba rutīna bija iemācījusi, ka būtisku vietu sarunas laikā ieņem mēma sazināšanās.

-      Tāds zaudējums, nomurmināja Herrovs un pašūpoja galvu.

Tenets jau sāka mocīties no neciešamā karstuma. Kā viņi spēj dzīvot šādā temperatūrā?

To pašu juta arī Lainhems. Tāpat kā Tenets, seržants jau bija novilcis mēteli un pogāja vaļā žaketi.

-    Mēs jūtam līdzi. Tas noteikti ir smags trieciens.

Herrovs pašķieba galvu.

-     Jā. Un vissliktākais ir tas, ka man par to vēl jāpasaka sievai. Viņa ir slimnīcā.

-    Jā, es zinu.

Herrovs nobažījies saliecās uz priekšu.

-    Ceru, ka jūs vēl neesat viņai pastāstījuši?

Tenets papurināja galvu.

-    Domājām, būs labāk, ja to izdarīsiet pats.

-            Labi, Herrovs saviebās. Es saku "labi", bet baidos no tā. Viņas likteņa kausā jau tā ir daudz. Es šorīt nojautu, ka jūs mani apciemosiet, tāpēc nolēmu pagaidīt ar viņas apmeklēšanu, jo var gadīties, ka jums ir kādi jaunumi. Vai tā?

-      Baidos, ka vēl par agru gaidīt jaunumus. Mēs gribējām satikt jūs, lai iegūtu kādu vispārēju informāciju par Perditu.

-    Kādā nozīmē?

-     Mums ir svarīgi zināt un saprast, kā pēdējā laikā ritēja jūsu pameitas dzīve.

-    Jūs taču nedomājat, ka viņu… ka tas ir noticis… ka viņas nogalināšanā vainojams kāds, ko viņa pazinusi'? Man liekas, ka tas ir kāds maniaks, kurš ielauzies iekšā… Mūsdienās tik daudz dzird par tādām lietām.

-     Pagaidām mēs vienkārši nezinām. Tātad, ja mēs varētu…

Herrovs izspraucās no krēsla un sāka staigāt pa istabu.

-    Bet tas ir neiespējami! Smieklīgi! Ja vien…

Viņš pēkšņi apstājās, pagriezās un cieši skatījās Tenetā.

-    Ja vien kas?

Herrovs pakratīja galvu.

-    Nekas.

-     Ak, beidziet,-mister Herrov! Skaidri redzams, ka jums nupat kaut kas ienāca prātā.

Bet Herrovs atkal stūrgalvīgi papurināja galvu.

-    Nē, patiešām nekas.

Tenets nosprieda, ka Herrovs iedomājies par Perditas vīru un par viņu ķildu, bet nolēma veto vīru pagaidām netincināt.

-     Tomēr gluži dabīgi, ka tagad mēs ņemam vērā jelko un vācam visu iespējamo informāciju. Tāpēc, vai jūs nevarētu atbildēt uz dažiem jautājumiem…?

Herrovs atgriezās pie sava krēsla un atkal apsēdās. Viņš pacēla cīsiņiem līdzīgos pirkstus kā zīmi, ka padodas.

-     Protams. Pastāstīšu visu, kas var jums noderēt.

Tenets sāka svīst.

-    Kā jums šķiet, vai, pirms sākam, mēs nevarētu atvērt durvis.

-    Protams.

Lainhems steidzīgi pielēca kājās un atvēra durvis, cik plaši vien bija iespējams.

-    Piedodiet, teica Herrovs, es vienmēr aizmirstu, cik citiem šeit ir karsti. Es jau pie tā esmu pieradis. Tas ir sievas dēļ. Viņa nepanes aukstumu, un istabai vienmēr jābūt karstai kā siltumnīcai. Vēl vakar, slimnīcā, viņa sūdzējās, ka tur esot auksti. Visas pārējās sievietes sēdēja kruzuļainos naktskreklos, bet viņa trīcēja pie visām miesām. Kad braucu pie viņas otrreiz, man vajadzēja paņemt līdzi vilnas pārsegu. Atvainojiet, es novirzījos… Šorīt nespēju sakarīgi domāt… Kas jūs interesē?

Kā bija norunāts, iztaujāšanu sāka Lainhems, un drīz vien viņi jau zināja, ka Perditas tēvs nomiris, kad viņa bijusi desmit gadus veca. Pēc diviem gadiem māte apprecējusies vēlreiz. Meitene ļoti mīlējusi tēvu un, par spīti visām viņu pūlēm, tā arī nav spējusi samierināties ar domu, ka nu Herrovs ir viņas patēvs.

Herrovs skumji papurināja galvu.

-     Diemžēl viņa nekad man tā arī nepiedeva, ka esmu ieņēmis viņas tēva vietu. Esmu bieži domājis, ka arī Stefānija nenāca ātrāk, līdz mēs bijām atmetuši visas cerības, ka Perdita samierināsies. Stefānija ir mūsu otra meita. Viņai tagad ir trīspadsmit.

Tātad toreiz Perdita bijusi kādus divdesmit gadus veca, Tenets izskaitļoja.

-    Domāju, ka Perditai būtu vēl grūtāk, ja mātes mīlestību nāktos dalīt ar Stefiju. Par laimi, kad Stefija piedzima, Perdita bija projām koledžā, un, kad pārbrauca, viņa pret Stefiju izturējās vairāk kā māte, nevis māsa.

-    Kā Stefānija uzņēma ziņu par Perditas nāvi?

Herrovs saknieba lūpas.

-     Viņa vēl nezina. Nespēju saņemt drosmi un pateikt.

-    Ko jūs viņai pateicāt vakar vakarā, pēc tam, kad bija atnākuši mūsu cilvēki? Vai varbūt viņa nepamodās?

-      Viņas nebija šeit. Viņa ir pie draudzenes, kamēr māte atrodas slimnīcā. Jūs jau zināt, kādas ir meitenes šajā vecumā. Izmanto jebkuru iemeslu, lai varētu padzīvot pie citiem…

Tenets pasmaidīja.

-    Manējā agrāk bija tieši tāda pati.

-      Un man tas tiešām likās ērti. Manas darba stundas ir neregulāras. Esmu Svētā Maikla pirmskolas direktora vietnieks, un man bieži vien jābrauc uz skolu agri, bet atgriezties iznāk vēlu. Stefija mācās Starrendenas vidusskolā, un Roza mana sieva vienmēr veda viņu uz skolu.Tāpēc, kad Stefānija teica, ka varot padzīvot pie Daienas…

Tenets pamāja. Herrovs īsti neatbilda viņa priekšstatam par to, kādam jāizskatās direktora vietniekam, bet droši vien amata dēļ viņš šorīt ir tik saposies.

-      Stefija bija šeit sestdien un svētdien, protams. Un patiesībā ir vēl viens iemesls, kāpēc biju priecīgs, kad viņa ierunājās par padzīvošanu pie Daienas. Ja Džailzs mans znots, Perditas vīrs turpinātu nākt uz šejieni un rīkot tračus… Baidījos, ka viņš var atnākt, kad es esmu izbraucis, bet Stefija ir mājās viena. Neesmu pārliecināts, ka viņa spētu tikt galā… Jūs zinājāt, ka Perdita ir aizgājusi no vīra?

-    Jā, teica Tenets. Un mēs zinām, ka misters Māsters bija atnācis uz šejieni sestdienas vakarā un jūs teicāt, lai viņš beidz nākt uz šejieni un rīkot tračus… Vai viņš tika atnācis vairākas reizes?

-    Viņš atnāca svētdien un pirmdien vēlreiz.

Tenets paskatījās uz Lainhemu.

-    Ņemsim pēc kārtas. Atgriezīsimies pie sestdienas vakara.

-    Kas tieši notika sestdienas vakarā? jautāja Lainhems.

Nemanāmi, tik nemanāmi, ka Tenetam jau likās, ka viņš to ir tikai iedomājies, Herrova acīs pazibēja kādas atmiņas, kāda doma, kura ātri vien tika apspiesta. Tad viņš pārbrauca ar plaukstu pār galvu, it kā sevi uzmundrinot, pieglauzdams rūpīgi sakārtotās, retās matu šķipsnas.

-      Perdita ieradās kādos ļaujiet man atcerēties kādos desmitos vai ap to laiku. Viņa neko daudz nestāstīja, tikai to, ka sastrīdējusies ar Džailzu, un palūdza, vai nevar šeit pārgulēt.

Protams, es teicu, ka var. Viņa nupat kā bija uzgājusi augšā, kad piezvanīja Džailzs un jautāja, vai Perdita esot šeit. Viņa atteicās runāt ar vīru un lūdza, lai pasaku viņam, ka negrib to redzēt. .. Un tad viņš atbrauca, dauzījās pie durvīm un pieprasīja, lai laiž iekšā.

-    Un jūs ielaidāt?

-     Nē, protams, ka ne, Herrovs centās būt gan skarbs, gan paštaisns. Ja Perdita negribēja viņu redzēt, tad tā bija jābūt, cik tālu tā ir mana darīšana. Viņš sāka briesmīgi lamāties, puse kaimiņu iznāca pie durvīm, uztraukdamies par to, kas te notiek…. Beigās es pateicu, ka, ja viņš neies projām, izsaukšu policiju. Un tā viņš aizgāja, bet nākamajā rītā ap desmitiem bija klāt atkal. Par laimi, Perdita bija jau projām, tā ka šoreiz viņš aizgāja visai klusu.

-    Uz kurieni viņa devās?

Herrovs papurināja galvu.

-     Nav ne jausmas. Es piecēlos vēlu, un viņa bija jau aizgājusi.

-    Vai viņa paņēma savas mantas?

-    Nē, tad vēl ne. Nekā daudz jau viņai nebija, tikai neliela soma. Pēc tās viņa atnāca pēcpusdienā.

-    Vai viņa teica, kur bijusi?

-            Apciemojusi māti slimnīcā, tā viņa teica. Es zināju, ka viņa taisījās tur iet. Iepriekšējā vakarā mēs to bijām norunājuši ka viņa ies pēcpusdienā, bet es vakarā.

-    Un kā ar Stefāniju?

-      Viņa no skolas svētdienas pēcpusdienā brauca ekskursijā uz Londonu, uz izstādēm, uz Bārbikena centru… Kad mātei negaidīti bija jādodas uz slimnīcu, Stefija paziņoja, ka ekskursijā nebraukšot, bet māte uzstāja, ka svētdien vēl viņu neviens neārstēšot, un būtu bezjēdzīgi, ja Stefija bez iemesla palaistu garām ceļojumu.

-     Vai misis Māstere pateica, kurp dodas, kad ņēma somu?

-    Jā. Teica, ka slimnīcā nejauši uzskrējusi virsū senai skolas draudzenei un nu gatavojas dažas dienas padzīvot pie viņas. Viņa iedeva man adresi un telefona numuru gadījumam, ja man viņu ievajadzētos sakarā ar māti, un lūdza neteikt Džailzam, kur viņa atrodas.

-    Vai Džailzs vēl atnāca?

-     Jā. Astoņos nākamās dienas rītā viņš dauzījās pie durvīm. Viņš bija nikns, jo es neteicu, kur ir Perdita.

-     Tātad misis Māstere aizgāja no šejienes svētdienas rītā, kādu laiciņu pirms desmitiem, un neatgriezās līdz…?

-    Līdz kādiem četriem.

-     Un, ja neskaita mātes apciemošanu, jūs nezināt, kur viņa bija un ar ko satikās?

-    Nav ne jausmas.

Lainhems paskatījās uz Tenetu. "Vēl kaut ko?"

Tenets vēlreiz parādīja skiču burtnīcu.

Herrovs vērās portretā, turēdams to izstieptas rokas attālumā.

-     Esmu gandrīz vai pārliecināts jā, tas ir Perditas un Džailza kaimiņš. Viņu sauc Sveins. Hovards, liekas. Mākslinieks pēdiņās. Ada.

Lainhema uzacis uzrāvās uz augšu.

-Ada?

Herrovs pašūpoja roku.

-     Pats sevi sauc par adīšanas dizaineri. Viņa sieva ieņem augstu posteni televīzijā.

-     Vai starp viņu un misis Māsteri bija kas vairāk par draudzību? pajautāja Tenets.

Herrovs izskatījās pārsteigts.

-     Vai viņiem bija romāns, jūs domājat? Nav ne jausmas, bet pieļauju, ka tas ir iespējams. Viņi abi strādāja mājās, tā ka iespēju bija daudz. Bet, ja tā, tad es par to dzirdu pirmo reizi… Varbūt par to arī bija tā ķilda sestdienas vakarā.

-     Vai jūs zinājāt, ka misis Māstere pieprasa šķiršanos?

Herrova tuklās lūpas savilkās it kā svilpienam.

-     Tad jau nav ko brīnīties, ka Džailzs bija

tādā stāvoklī! Viņš vienmēr ir bijis tāds, kā lai to nosauc… Vecais vīrs apklusa, acīmredzot apzinoties, ka ik pateiktais vārds ir nozīmīgs.

-     Nenovīdīgs? pajautāja Tenets. Varbūt pat greizsirdīgs?

Herrovs jutās neērti.

-     Viņam vienmēr Perdita ļoti patikusi… Paklausieties, inspektor, ja vairs nav nekā svarīga… Jūtu, ka man tiešām jābrauc uz slimnīcu, cik ātri vien iespējams, lai sieva par notikušo neuzzinātu no kāda cita.

-    Neuztraucieties! Jūsu pameitas uzvārds līdz šīs dienas pēcpusdienai netiks nodots atklātībai.

Herrovs atviegloti uzelpoja.

-    Nu, labi, bet tomēr…

Tenets svārstījās. Viņam pašam steidzīgi bija jābrauc uz slimnīcu, lai uzzinātu, kā jūtas sievasmāte. Viņš bija domājis braukt vēlāk, pēc tikšanās ar Sveinu, bet varbūt būtu noderīgi vispirms parunāt ar misis Herrovu, protams, ja viņa būs tādā stāvoklī, ka varēs runāt. Tenets iedomājās, ka, ja Perditai un Sveinam ir bijis romāns, tas droši vien varēja būt Sveins, ko viņa svētdienas rītā braukusi satikt. Ja Perdita izsūdzējusi bēdas mātei, satiekoties ar viņu svētdienas pēcpusdienā, tad misis Herrova varēs to apstiprināt. t Izlēmis viņš piecēlās.

-     Mēs brauksim uz slimnīcu kopā ar jums.

Herrovs izskatījās satraukts.

-     Jūs taču netaisāties runāt ar manu sievu? Viņa to nespēs. Viņa ļoti mīlēja Perditu, un trieciens patiešām būs smags.

-    Neuztraucieties, mierināja Tenets. Ja jūsu sieva nevēlēsies runāt ar mums, viņai tas nebūs jādara. Viss būs pilnīgi atkarīgs no viņas pašas. Man šā vai tā jābrauc uz slimnīcu, cita iemesla dēļ.

Herrovs joprojām šaubījās.

-     Es negribētu viņai neko uzspiest. Viņai arī bez tā ir pietiekami daudz smaguma uz pleciem.

-      Neraizējieties, Tenets laipni mierināja viņu. Mēs neesam necilvēki, mister Herrov, un nedarīsim neko, lai vairotu viņas ciešanas. Es jums galvoju.

Herrovs negribīgi piecēlās.

-    Aiziešu pēc mēteļa.

Kā viņa jūtas? jautāja Tenets. Atstājis Lainhemu ar Herrovu, viņš bija devies tieši uz intensīvās ārstēšanas palātu. Pa

ceļam uz slimnīcu viņi bija vienojušies ar Herrovu, ka tas, cik vien iespējams, saudzīgi pateiks nelaimīgo ziņu sievai, un tad viņi pajautās mediķiem, vai viņa ir spējīga runāt ar Tenetu un Lainhemu.

Džounas sveiciena smaids izzuda, un viņa pakratīja galvu.

-     Pie samaņas. Es redzēju viņu… Viņa pagaidām turas, bet nevar zināt, kā būs tālāk. Jebkuru brīdi var uznākt vēl viena lēkme, mums atliek tikai gaidīt un noskatīties… Vislielākais risks ir pirmās divdesmit četras stundas.

Tenets centās pēc iespējas nomierināt Džounu. Viņa un māte Džounas tēvs pirms kāda laika bija nomiris vienmēr bija ļoti tuvas, un Tenets zināja, ka Džounai pašlaik ir ļoti grūti. Tad, īsu brīdi apraudzījis aparātiem un caurulītēm apkrauto sievasmāti, Tenets caur slimnīcas gaiteņu labirintiem devās meklēt sieviešu nodaļu. Tur viņš atrada Lainhemu, kurš uzgaidāmajā telpā lapoja nodriskātu žurnāla "Māja un Dārzs" eksemplāru.

-     Viņš vēl ir pie viņas, paskaidroja Lainhems, nometot žurnālu uz zemā galdiņa. Apsolīja pateikt, ka mēs gribam parunāt. Redzēs, ko viņa teiks. Virsmāsa ir ļoti izpalīdzīga. Viņa izprot situāciju un saka, ka neredzot iemeslu,

kāpēc mēs nevarētu parunāt ar misis Herrovu, cik ilgi vien viņa vēlēsies.

-    Labi.

Tenets sajuta atvieglojumu. Viņš atcerējās, ko teicis Herrovam: ja misis Herrova nevēlēsies ar viņiem runāt, viņai tas nebūs jādara. Un tomēr viņš cerēja, ka viņa būs ar mieru. Tenetam ļoti vajadzēja uzzināt par Perditu Māsteri kaut ko vairāk.

-    Kas īsti viņai kaiš?

-     Vesela virkne pārbaužu. Herrovs saka, ka viņas veselība nekad neesot bijusi pārāk stipra, bet šoreiz viņa jau mēnešiem mokās ar vienu no tiem mīklainajiem vīrusiem, kurus neviens nespēj atklāt. Pašlaik ārsti pēdējiem spēkiem cenšas piekļūt tam pie pašām saknēm.

Pēc dažām minūtēm uzgaidāmajā telpā ienāca gluži jauniņa, melnādaina māsiņa.

-    Virsmāsa saka, ka tagad jūs varat parunāt ar misis Herrovu. Mēs pārvedām viņu uz vienu no šīs puses palātām.

Virsmāsa sagaidīja viņus pie durvīm.

-     Es pateicu misis Herrovai, ka saruna beigsies, kad vien vina to vēlēsies.

Tenets pamāja.

-    Paldies, brīnišķīgi.

Pirmais skats uz Rozamondu Herrovu satrieca, un viņš tūlīt pat saprata, kāpēc sievietei apkārt apvilkts tāds visu aptverošs aizsardzības loks. Viņa sēdēja krēslā pie gultas, saģērbta biezā vilnas rītasvārkā. Virs tā ap pleciem bija uzklāts zils vilnas pārklājs, acīmredzot tas, kuru Herrovs atvedis iepriekšējā vakarā. Ap kājām bija apņemts pleds. Un pat tā, par spīti visam šim apģērba un segu kalnam, viņas vārgums likās acīmredzams. Potītes, kuras rēgojās no segu apakšas, bija tievas kā žagariņi, rokas atgādināja kailus kaulus, galva drīzāk līdzinājās galvaskausam, kuram cieši pārvilkta caurspīdīga āda. Tenetam likās, ka viņas stāvoklis ir bezcerīgs, ka cīņā starp medicīnu un slimību pēdējā gandrīz jau ir ņēmusi virsroku. Ja viņš būtu zinājis, kādā stāvoklī ir misis Herrova, viņam pat prātā nenāktu lūgt šo sarunu, lai cik arī nozīmīga tā būtu. Tomēr atkāpties nu jau bija par vēlu. Tas sievieti tikai vēl vairāk satriektu. Herrovs sēdēja viņai blakus, vienu roku aplicis ap viņas pleciem.

-     Misis Herrova, piedodiet, ka man jūs jāapgrūtina!

Viņas lūpas notrīcēja, bet tad, pirms iesākt

runāt, vina tās cieši saknieba.

-     Es… viņa nokrekšķējās un tad mēģināja atkal. Es tiešām saprotu, ka tas ir ļoti svarīgi. Šajā…

-      Paklausieties, varbūt pagaidām aizmirsīsim šo sarunu, labi? Man nav tik svarīgi runāt ar jums tieši tagad. Atnākšu vēlāk, kad jums būs bijis kāds laiks, lai… pie sevis Tenets apņēmās nākt uz šejieni tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Tā bija stulba doma iztaujāt slimu sievieti piecas minūtes pēc tam, kad viņa uzzinājusi, ka noslepkavota meita. Par ko gan viņš bija domājis?

Viņa papurināja galvu un izslaucīja acis ar kamolā saveltu kabatlakatu.

-     Nē, viss kārtībā. Es gribu palīdzēt, cik vien būs manos spēkos.

Tenets jau bija gandrīz pie durvīm. Viņš svārstījās un tad paskatījās uz Herrovu.

-      Domāju, ka mana sieva tiešām gribētu, lai jūs paliekat, viņš teica.

-     Jā, es patiesi to gribu. Lūdzu, inspektor, sēdieties, protams, ja varat atrast, uz kā sēdēt.

-    Jūs tā domājat?

Viņa pamāja.

Tenets juta, ka viņam nav izvēles.

-    Vai jūs neatnestu pāHs krēslu, seržant?

Lainhems pazuda un pēc brīža parādījās, nesdams divus krēslus ar plastikāta virsmu.

-    Ja jūs jutīsiet, ka esat nogurusi, nekavējoties sakiet!

Viņa pamāja un mēģināja pasmaidīt.

-    Pateicos. Jūs esat ļoti laipns.

Tenets nemaz nejutās laipns. Viņš jutās kā briesmonis.

-    Mēs tikai domājām, ka jūs varēsiet pastāstīt kaut ko vairāk par savu meitu.

Viņa gaidīja. Brūnās acis dziļajos dobumos izskatījās milzīgas.

-     Cik noprotams, misis Māstere svētdienas pēcpusdienā atbrauca jūs apraudzīt?

Viņa pamāja.

-     Jā. Viņa… Viņa gribēja man pateikt, ka ir aizgājusi no Džailza sava vīra un pieprasīs šķiršanos. Misis Herrova, kā attaisnojoties, paskatījās uz Herrovu. Viņa pastāstīja arī, ka ir iemīlējusies kādā citā. Piedod, dārgais, es nevarēju stāstīt tev to agrāk, jo viņa lūdza mani pagaidām par to nevienam neteikt.

-    Vai viņa pateica, kas ir šis vīrietis? jautāja Herrovs.

Misis Herrova papurināja galvu.

-     Nē, i it es laikam nevaru viņai neko pārmest pēc visa, ko viņa pārdzīvojusi ar Džailzu.

-     Tā… iebildās Tenets. Vai jaunumi jūs pārsteidza?

-            Tikai tas, ka viņa ir saņēmusi drosmi par to pateikt Džailzam. Es zināju, ka viņa jau sen ar vīru nav laimīga.

-    Vai jūs zināt, kāpēc?

-    Patiesībā ir vairāki iemesli. Džailzs vienmēr ir bijis ļoti smaga rakstura cilvēks, viņa paskatījās uz Herrovu.

-     Es jau jums stāstīju, piemetināja Herrovs. Greizsirdīgs. Ļoti nenovīdīgs.

Misis Herrova pamāja.

-     Jā, neciešams. Jūs neticēsiet… Viņam vajadzēja zināt katru pēdējo sīkumu, ko viņa darīja. Perditai pat vajadzēja atskaitīties par katru iztērēto peniju. Viņai patika jaukas lietas, skaistas drēbes, bet Džailzs… Viņam vienmēr likās, ka Perdita skaisti ģērbjas, lai piesaistītu citu vīriešu uzmanību. Atceros, reiz viņš pat saplēsa jaunu kleitu, ko viņa bija nopirkusi, jo tā esot pārāk vaļīga, pārāk caurspīdīga. Es nespēju saprast, kā viņa to visu spēja izturēt pat tik ilgi.

Likās, ka saruna viņu ir nomierinājusi, un Tenetam iztaujāšana vairs nelikās tik nepatīkama.

-    Un, kad viņa pateica, ka grib šķirties…

-     Viņš neganti sadusmojās. Ieslēdza viņu guļamistabā. Vai varat noticēt, ka ārā viņā tika, izkāpjot pa logu? Par laimi, logs nav augstu, un viņa varēja nolēkt uz jumta. Pretējā gadījumā viņa paliktu sprostā.

-     Izklausās, ka jūs jutāties gluži atvieglota, izdzirdējusi, ka viņi šķiras.

-    Nu, kad meita tik daudzus gadus ir nelaimīga, to grūti paciest. Un viņa zināja, ka es priecāšos, tāpēc arī gribēja man par to pastāstīt un it sevišķi par to, ka ir satikusi kādu citu.

-    Vai viņa tiešām nedeva ne mazāko mājienu, kurš tas varētu būt?

-    Nē… lai gan varu iedomāties. Bet varbūt man nevajadzētu to teikt. Viņš ir precējies, un tagad, kad viņa ir… es negribētu viņam sagādāt nepatikšanas. Esmu pārliecināta, ka to negribētu arī Perdita, misis Herrova pakratīja galvu, un tūlīt pat aumaļām sāka līt asaras. Viņa tās notrauca. Tas ir tik netaisni. Viņa pārdzīvoja tik riebīgu periodu, un tagad, kad jau sāka likties, ka… Vainīgs jau nebija tikai viņas vīrs. Arī vīramāte. Viņa visu padarīja vēl desmit reizes sliktāku.

-    Kādā ziņā?

-    Vir i nevarēja ciest Perditu. Patiesību sakot, man liek <s, ka viņa neciestu nevienu, ar ko Džailzs ap, recētos. Saprotiet, viņš ir vienīgais bērns, misis Herrova saviebās. Nostieptā āda uz sejas kauliem tagad gūlās vaļīgās krokās. Nelaime, ka viss notika tik… viltīgi. Nezinu pat, vai Džailzs zināja, kas starp viņām notiek, kad viņš ir ārpus mājās. Bet Perdita zināja. Un misis

Māstere zināja, ka viņa zina. Misis Herrova nodrebēja un ciešāk ietinās rītasvārkos. Drausmīga sieviete.

-      Es neesmu pārliecināts, vai saprotu, ko īsti jūs domājat.

-     Nu, tur jau tā nelaime, ka to grūti izskaidrot… Bija tā, ka, lai ko arī Perdita darīja vai nedarīja, lai ko arī viņa teica vai neteica, misis Māstere mācēja visu pavērst tā, lai pierādītu, ka Perditai nav taisnība, ka tas nav pieņemams, ka tas ir slikts, naivs, vienalga, kāds. Bet Perdita bija pārāk labsirdīga, lai atmaksātu ar to pašu. Viņa to vienkārši piecieta. Mani reizēm tas viss tā saniknoja… Un, kā jau teicu, neesmu pārliecināta, ka Džailzs par to zināja, vai varbūt, ja zināja, uzskatīja par labāku izlikties, ka nezina, vai arī neiejaucās tāpēc, ka nesaprata, kā ar to tikt galā. Lai gan domāju, ka arī viņam bija līdz kaklam tas, ka māte vienmēr rēgojas uz sliekšņa. Viņa bija tur vienmēr, katru vakaru, katru sestdienu un svētdienu.

-    Šķiet, ka vina ir atraitne?

» 7 >

-     Jā, diemžēl. Esmu to vienmēr nožēlojusi, domājot par jaunajiem cilvēkiem. Ja viņai būtu vīrs, ar ko noņemties… Lai gan zinu, ka attiecībā uz Džailzu viņa vienmēr ir bijusi,ļoti nenovīdīga. Liekas, ka pašai savas dzīves viņai tā īsti nemaz nav bijis, vai ne, Ralf? Viņai nav tuvu draugu, cik man zināms, viņai nav nekādu īpašu aizraušanos.

Herrovs māja ar galvu.

-     Ari es nekad neesmu varējis ciest to sievieti.

Tenets juta, ka Lainhems aizmugurē sāk nemierīgi grozīties. Varbūt viss stāstītais viņam mazliet atgādināja paša mājas dzīvi. Ari viņš bija vienīgais bērns, un viņam' nācās pietiekami ciest

no mātes atraitnes tieksmes ierobežot vina

*

rīcību.

-     Viņa ar Džailzu daudz negāja sabiedrībā patiesībā tas nenotika vispār. Džailzs gandrīz bez izņēmuma noraidīja visus uzaicinājumus, un beigās neviens arī viņus nekur nelūdza. Domāju, ka viņš nevarēja izturēt, ka citi vīrieši pievērš Perditai uzmanību. Perdita bija ļoti pievilcīga. Nezinu, kā tas nācās, bet jau no pusaudzes gadiem puiši viņu ir lenkuši bariem. Patiesībā, kad viņa sāka strādāt, tā bija nelaime nevienā vietā nevarēja noturēties ilgāku laiku, jo agrāk vai vēlāk saimnieks sāka pievērst viņai uzmanību, un vai nu viņai pašai tas apnika un viņa aizgāja, vai ari saimnieka sievai radās aizdomas un Perditai uzteica.

-    Vai viņai pašai patika šī pielūgsme no vīriešu puses?

-      Nu, tas, protams, glaimoja, kad viņa bija jaunāka, bet nē, domāju, ka viņa to drīzāk uztvēra kā apgrūtinājumu, it īpaši, kad apprecējās ar Džailzu, kurš bija tik greizsirdīgs. Nē, šķiet, ka viņa spēja tik ilgi nodzīvot ar Džailzu tikai tāpēc, ka mierinājuma atrada citur galvenokārt gleznošanā un arī savā dārzā. Viņa ļoti mīlēja dārzu.

-     Esmu redzējis dažus no viņas darbiem, teica Tenets. Viņa bija ļoti talantīga.

-      Viņa visu mūžu bija traka uz zīmēšanu un gleznošanu, vēl no tiem laikiem, kad bija maza meitenīte. Viņai būtu vajadzējis mācīties mākslas skolā. Viņa bez grūtībām būtu varējusi iestāties Meidstounas vai Medvejas mākslas koledžā, bet nē, izmācījās par auklīti. Zinu, ka viņa vienmēr mīlēja bērnus, bet tomēr tas likās tāds zaudējums. .. Es sev vienmēr to esmu pārmetuši. Bet tad viņai bija tas vecums, kurā, ja es pasaku "melns", viņa teiks "balts". Es uzstāju, ka viņai jāmācās mākslas skolā, bet, jo vairāk to darīju, jo vairāk viņa pretojās. Man vajadzēja saprast, kas notiek, un vienkārši klusēt, ļaut viņai izlemt pašai. Tad viņa noteikti būtu iestājusies mākslas skolā.

-    Viņai pašai bērnu nebija?

-    Nē. Tas viņu ļoti sarūgtināja. Lai gan tagad varbūt tā ir pat labāk.

Pēkšņi misis Herrova sagrāba vira roku.

-    Ralf! Man nupat ienāca prātā! Stefānija! Vai viņa jau zina?

-    Nē. Nolēmu vispirms pateikt tev.

-     Tev jābrauc. Tūlīt. Nevaru iedomāties, kas notiks, ja viņa uzzinās no kāda cita. Viņa būs satriekta, viņa tā mīlēja Perditu…

Herrovs pavicināja roku.

-     Viss ir kārtībā, neuztraucies! Vina neuz-

' *

zinās. Līdz šai pēcpusdienai policija detaļas neatklās, vai ne, inspektor? Tenets pamāja ar galvu.

-    Taisnība.

-    Bet jūs pārliecināsieties, ka…?

-    Protams. Es apsolu.

-    Piedodiet, viņa pievērsās Tenetam.

-    Varbūt jūs vēlaties, lai mēs tagad beidzam? Misis Herrova papurināja galvu. Viņa darīja

to lēnām, it kā tievais kakls varētu neizturēt pārāk straujas kustības.

-     Nē, viss kārtībā, tikai… Nē, ja jums nekas vairāk nav jautājams… Man ar to jāsamierinās.

-     Labi. Viņas vīrs, misters Māsters, vai viņš iebilda pret bērniem?

Atbilde skanēja tāda, kādu viņš bija gaidījis.

-            Jā. Domāju, ka patiesībā viņu tas pat apmierināja. Viņam labāk patika, ka viņa pieder viņam vienam pašam.

Misis Herrovas lūpas atkal nodrebēja, bet, dziļi ievilkusi elpu, viņa turpināja:

-     Viss tiešām ir ļoti skumji. Domāju, ka .viņa jutās atvieglota, pieņēmusi lēmumu un saņēmusies pateikt Džailzam, ka to atstāj. Viņa izskatījās laimīgāka un optimistiskāka nekā daudzus iepriekšējos gadus… Ja to visu pārdomāju, neliekas, ka viņa vispār būtu samierinājusies ar domu par tēva nāvi.

Viņa paskatījās uz vīru un saspieda tā roku.

-    Tas nav pārmetums, Ralf, bet tevi viņa tā arī neatzina par tēvu. Viņa vienmēr bija tētiņa meita un pēc tēva nāves ļoti izmainījās. Kļuva atsvešinātāka un drūmāka. Es cēlēju, ka tas pāries, bet nekā. Atceros, kā reiz…viņa apklusa. Acis no sāpīgām atmiņām satumsa.

-    Ko tu gribēji teikt? jautāja Herrovs.

Viņa žēlabaini pašūpoja galvu.

-    Es tikai iedomājos… Kādu laiku tad viņa bija vēl padsmitniece viņu bieži vien nomāca domas par nāvi. Viņa uzdeva jautājumus par nāvi, jautājumus, uz kuriem es nemācēju atbildēt. Un tad, pirms dažiem gadiem, kad viņa pārdzīvoja īpaši grūtu periodu ar Džailzu, viņa reiz man teica: "Tam gan nav nekādas īpašas nozīmes, mammu, bet man liekas, ka ilgi vairs es no tā nespēšu izvairīties." Un, kad pajautāju, kas ar to domāts, vina atzinās visu laiku nomācot doma, ka mirs jauna.

Misis Herrovas seja tagad vēl vairāk atgādināja galvaskausu, it kā jau tā plānā miesa kustu visu acu priekšā. Viņa vērās uz vīru ar neko neredzošu skatu. Tas bija skatiens pagātnē, sasaistīts ar pārāk sāpīgo tagadni.

-    Gandrīz vai liekas, misis Herrova nočukstēja, ka viņa būtu nojautusi… ka viņa ir priekšlaicīgai nāvei nolemta.

Pēkšņi viņa paslēpa galvu Herrovam aiz pleca un sāka šņukstēt. Elsas bija griezīgas, mokošas, tās sagādāja sāpes arī klātesošajiem.

Tenets paskatījās uz Lainhemu. "Laiks doties projām."

Viņi neuzkrītoši izgāja ārā.

8.

Ārpusē, gaitenī, Tenets teica:

-    Ja es būtu zinājis, ka viņa ir tādā stāvoklī… Kāpēc neviens mūs nebrīdināja?

Lainhems paraustīja plecus.

-            Neizklausās, ka misis Māstere būtu nodzīvojusi laimīgu mūžu, vai ne? Ja jūs vēlaties zināt manas domas, tad nevajadzētu meklēt daudz tālāk par viņas vīru. Ja viņš varēja saplēst viņas jauno blūzi tikai tāpēc, ka nespēja samierināties ar domu, ka citi vīrieši redzēs to viņai mugurā, tad iedomājieties viņa reakciju, kad viņa pastāstīja, ka ir iemīlējusies citā! Droši vien kļuva pavisam negants! Varu derēt, uz ko vien vēlaties, ka zilo aci viņš dabūjis sestdienas vakarā kautiņā ar Sveinu. Viņš droši vien nevarēja iedomāties, ka viņa izkāps pa logu, vai ne? šī doma acīmredzot Lainhemņm sagādāja apmierinājumu.

-     Piekrītu, pagaidām viņš izskatās visticamākais vainīgais. Interesanti, vai ekspertīze atradīs uz plastmasas maisa kaut ko noderīgu? Tas pagaidām sagādā man visvairāk rūpju, lai gan…

Aiz pagrieziena viņš apstājās, jo bija uzskrējis virsū Venesai Brokstonei. Viņa bija ģērbusies pavirši, džinsu biksēs un adītā jakā. Grims uzklāts nelīdzeni, tuša izsmērēta, norūpējušās acis dziļi iegrimušas ēnainajos dobumos. Pēdējo divdesmit četru stundu sasprindzinājums bija prasījis savu tiesu.

Bērnus viņa bija atstājusi pie mājsaimnieces.

-    Nedomāju, ka Endžela tik drīz varēs tikt galā ar Henrija dauzīšanos, viņa centās, lai balss skanētu nepiespiesti. Kā veicas, inspektor?

-    Baidos, ka vēl par agru kaut ko teikt.

-     Ja es jums esmu vajadzīga, būšu mājās. Darbā neatgriezīšos, kamēr nebūšu atradusi piemērotu pagaidu aukli. Kā par laimi, mana lieta beidzās ātrāk, un pagaidām esmu brīva.

-     Vai jums jau ir izdevies sazināties ar misteru Brokstonu?

Viņa saviebās.

-    Nē. Viņš visu laiku pārvietojas, tāpēc ir grūti noķerams. Ceru, ka šovakar viņš piezvanīs. Esot izbraukumā, viņš zvana katru otro dienu.

Kad viņi atgriezās mašīnā, pa rāciju pienāca ziņojums. Vīrs, kurš bija iztaujājis Sveinu, stāstīja, ka tas acīmredzot ir piedalījies kautiņā. Arī viņam bija zilums zem acs.

-     Es taču teicu! Lainhems triumfēja. Vai tagad brauksim pie viņa?

Tenets pamāja. Viņš ar interesi gaidīja tikšanos ar trešo personu šajā trijstūrī, kas acīmredzot bija Perditas Māsteres nāves cēlonis. Tenets bija noskaņots piekrist Lainhemam. Arvien vairāk un vairāk izskatījās, ka Māsters ir tas īstais. Lai gan, kā viņš gribēja teikt jau tad, kad viņi uzskrēja Venesai Brokstonei, mulsināja polietilēna maiss. Likās, ka tas visā šajā lietā neiederas. Viņš varēja iztēloties, ka Māsters zaudē pašsavaldīšanos un greizsirdības trakumā sit sievu, bet, notriecis Perditu zemē, viņš drīzāk mocītos nožēlā, nevis tik aukstasinīgi izvēlētos paņēmienu, kā izdzēst viņas dzīvību pavisam. Bez šaubām, laiks rādīs.

Tagad Tenets varēja atļauties baudīt mierīgu braucienu uz Netftonu. Bija lieliska rudens diena. Sarma, kura šorīt, kad viņš pamodās, smagi klāja zāli, sen jau bija nozudusi, un saule augstu zilajās, tīrajās debesīs lēja gaismu uz dzīvžogu, uz koku un krūmu degošajām krāsām: ozolu zeltu, kļavu citrona, sviesta un firziķu dzeltenumu, vilkābeļu ogu spilgto sarkanumu. Tas viss kopā atgādināja veca vīra bārdas krēma krāsu, kura uzputoja pret ziemas kviešu maigo zaļumu un nesen uzarto lauku vagu bagātīgo šokolādes brūnumu. Tenets mīlēja Kentas lauku ainavas un Ziemeļu augstienes viļņaino apvārsni. Radās sajūta, ka lauki palēnām gatavojas laisties ziemas miegā.

Ja neskaita kādu retu traktoru, ceļi bija tukši. Netltona gulēja pusdienas mierā. Kad viņi tuvojās Māsteru mājai, Lainhems samazināja ātrumu, lai varētu apskatīt celtni dienas gaismā. Nams bija varens. Tenets sprieda, ka tas varētu būt būvēts sešdesmitajos gados, ar pareizām proporcijām, plašiem logiem un lielu un labi uzturētu zemes nogabalu apkārt. Viņi pamanīja vīru, kurš no mauriņa vāca ķerrā sausās lapas.

-     Izskatās, ka viņi algo dārznieku, teica Lainhems.

-    Šaubos. Misis Herrova teica, ka misis Māstere mīlējusi dārzu, ka tajā viņa pavadījusi daudz laika. Šis vīrs droši vien atnāk pāris reizes nedēļā, lai paveiktu smagākos darbus.

-    Ko divi cilvēki var iesākt tik lielā mājā? Un interesanti, kā viņiem izdevies iegūt plānojuma atļauju?

Tenets neatbildēja. Viņš bija pieradis pie Lainhema skaudības lēkmēm, apspriežot citu dzīves stilu.

-    Šis būs Sveinu nams.

Piecu posmu vārti bija atvērti. Tie veda uz grantētu iebrauktuvi, un pati māja ļoti atšķīrās no tās pirmās. Tas bija garš, zems tumšu un gaišu baļķu Elizabetes stila mājoklis ar nolaidenu jumtu un izvirzītiem logiem.

-    Ļo-oti skaista, novilka Lainhems, kad viņi bija izkāpuši no mašīnas.

113

Tenetam šķita, ka Māsteru māja varētu būt uzbūvēta uz kādreizējo staļļu vai saimniecības ēku vecajiem pamatiem. No tā mūsdienās nevienam neizdodas izvairīties. Laukos vecais tiek uzskatīts par neaizskaramu. Tenets bieži nožēloja, ka šis pats princips netiek ievērots pilsētās. Piemēram, lauku pilsētiņu Meidstounu izpostīja,

Siinpsone 6

izpārdodot un nojaucot vecās celtnes un aizvietojot tās ar biroju bezdvēseliskajiem korpusiem un pretīgiem noliktavu stila nameļiem.

Bet tā pievilcība, kas piemita Sveinu mājai, nezudīs nekad. Tā iekļāvās dabas ainavā tā, it kā pati no turienes būtu izaugusi, ieskaitot materiālus, no kuriem tā būvēta tepat cirstos baļķus un vietējā māla dakstiņus. Pats Tenets dotu priekšroku ķieģeļu un dakstiņu kombinācijai, bet viņš nespēja neapbrīnot Elizabetes laika amatnieku prasmīgo ieguldījumu brīnišķīgajā ainavā.

Lainhems jau bija satvēris smago klauvējamo riņķi pie centrālajām durvīm, un āmura klaudzoņai līdzīgie dārdi vibrēja mierīgajā, saules gaismas piesātinātajā gaisā. Tenets gāja, lai viņam pievienotos, un pa ceļam apbrīnoja mājas priekšā izkaisītās vēlu uzziedējušās, dzeltenās rozes un labi apkoptās dobes, kas bija pilnas ar piemājas dārziņu bagātību. Izskatījās, ka šeit dzīvo vēl viens kaislīgs dārza cienītājs. Varbūt tā Perdita Māstere un Sveins pirmo reizi iepazinušies tuvāk pāri dārza žogam, tā sakot.

-Jā?

Viņu satrieca tas, ka seja bija pazīstama. Par spīti sarkanajam, jau dzeltēt sākušajam plankumam ap Sveina kreiso aci un plākstera sloksnītei uz zoda, viņu tūlīt pat varēja pazīt. Tas bija vīrs no Perditas Māsteres skicēm. Viņa bija precīzi notvērusi viņa jūtīgumu, iespaidu, ka prāta estētiskā ievirze ir šā vīra neatņemama sastāvdaļa.

-     Tā, atkal… novilka Sveins, kad viņi bija stādījušies priekšā. Šorīt te pabijuši jau daudzi jūsējie.

-     Jā, es zinu. Piedodiet, bet tiešām jūs netraucētu, ja tas nebūtu absolūti nepieciešams.

Sveins ar sāju vēlību pakāpās atpakaļ.

-    Varbūt labāk nāciet iekšā!

Telpa, kurā viņš tos ieveda, bija zema un plaša, ar masīvām sijām virs galvas un milzīgu kamīnu. Tā bija mājīgi, varbūt pat ikdienišķi iekārtota, ar kokvilnas aizkariem un tiem pieskaņotiem, brīvi krītošiem dīvāna un krēslu pārvalkiem. Pa tuvākajām pavērtajām durvīm ar grūtībām varēja saskatīt veselu krāsu kaleidoskopu: pie vienas sienas no grīdas līdz griestiem slējās plaukti ar visu varavīksnes krāsu vilnas dzijas šķeterēm, bet pie otras stāvēja milzīgs darba galds, apklāts ar spilgtām skicēm, zīmējumiem un visdažādāko krāsu un rakstu adījumu paraugiem.

Šeit jauta viņu abu kopējo pasauli. Perdita un Sveins abi bija mākslinieki, viņus vienoja mīlestība uz skaisto krāsās un formā.

Izskatījās, ka Sveinam mugurā bija kāds no viņa paša radītajiem darbiem grumbuļains, rupji adīts vīriešu svīteris ar abstraktu zīmējumu klusās zemes krāsās brūns, zaļš un piesātināts baklažānzaļais.

-     Nezinu, ko vēl varu jums pastāstīt, teica Sveins, kad visi bija apsēdušies.

-    Varbūt man vajadzētu parādīt jums šo, teica Tenets. Viņš izņēma Perditas skiču albumu,

> > '

atvēra to un pasniedza Sveinam. Sveina sažņaugtās plaukstas, sakniebtās lūpas un apzinātais mēģinājums neizrādīt emocijas liecināja, ka pārsteigums ir negaidīts un spēcīgs. Bija skaidrs, ka viņš ir pazinis ne tikai sevi, bet arī mākslinieka roku.

-      Mēs to atradām starp misis Māsteres mantām mājā, kur viņa bija apmetusies. Un skices ļauj spriest, ka šis portrets zīifiets pēc atmiņas, bet līdzība ir apbrīnojama. Esmu pārliecināts, ka jūs piekritīsiet.

-     Viņa… Sveins apklusa un nokrekšķējās. Viņš dziļi ievilka elpu, lai balss netrīcētu. Viņai bija brīnišķīga atmiņa.

-     Interesanti, ka savas īsās uzturēšanās laikā misis Brokstones mājā misis Māstere lielāko daļu sava brīvā laika pavadījusi, zīmējot jūs.

Sveins neatbildēja, tikai viegli pašūpoja galvu, varbūt, lai noliegtu savu saistību ar Perditu, varbūt juzdamies bezizejas stāvoklī lai noslēptu savas izjūtas.

-     Mēs tikai būsim godīgi, ja pateiksim jums, ka zinām, ka misis Māstere gribēja šķirties, jo bija iemīlējusies kādā citā.

Sveins joprojām nerunāja. Varbūt viņš nevarēja saņemt drosmi, lai sāktu.

-     Mēs zinām arī to, ka par saviem nodomiem viņa vīram pastāstīja sestdienas vakarā un viņiem bija nikna izskaidrošanās par šo tēmu… Un vēl, protams, mums liekas ļoti interesanti tas, ka gan jūs, gan misters Māsters nesen esat kāvušies.

Šoreiz Sveins pavēra muti, bet Tenets pacēla roku un aizsteidzās viņam priekšā.

-      Lūdzu, nemuļķojiet mūs un nestāstiet, ka ari jūs ieskrējāt durvīs! Mēs neesam plānprātiņi, mister Svein. No redzamā izriet skaidrs secinājums, un agrāk vai vēlāk patiesībai jāuzpeld. To visu ņemot vērā, man šķiet, ka būtu labāk, ja jūs tagad būtu atklāts.

Sveins nokārtu galvu skatījās uz savām rokām, berzējot vienu īkšķi pret otru. Viņa žokļu muskuļi bija saspringti.

Tenets pavilcinājās, dodams vīram laiku apdomāties, un tad klusām teica:

-            Nedomājiet, ka mēs nesaprotam jūsu situāciju, mister Svein. Ir jāizjūt neciešams sasprindzinājums, zaudējot sievieti, kuru esat mīlējis, un nedrīkstot atklāti izrādīt savas sāpes.

Tenets tiešām tā domāja, lai gan sirds dziļumos necieta laulības pārkāpšanu. Redzot ciešanas, viņš tās novērtēja un juta līdzi.

Un viņa līdzjūtība panāca to, ko nebija spējis prāts. Sveins izgrūda tādu skaņu, it kā viņam trūktu gaisa, pielēca kājās, pagrieza viņiem muguru un piegāja pie loga. Pleci krampjaini raustījās smacējošās elsās. Pēc brīža viņš paslepus izņēma kabatlakatu, izslaucīja acis un izšņauca degunu.

Tenetam ienāca prātā kāpēc tik daudzi vīrieši kautrējas izrādīt emocijas? Kas varētu būt vēl saprotamāks kā neslēptas sāpes par mīļotā cilvēka nāvi? Britu tradicionālajai augstprātīgi uzrautajai augšlūpai nāktos par to nest smagu atbildību. Daudz labāk būtu sērot atklāti, atzīt un aprast ar zaudējuma rūgtumu, nekā nostumt to sirds dziļumos, lai tad tas tur gadiem strutotu un nedzītu.

Beidzot Sveins atkal pagriezās pret viņiem.

-    Man jālūdz jums piedošana, inspektor.

-    Lūdzu, nevajag! Es pārāk daudz atļautos, ja teiktu, ka zinu, kā jūs pašlaik jūtaties, jo ar mani nekad tā nav noticis. Teikšu tikai to, ka jūsu emocijas man liekas gluži dabīgas.

Sveins izmocīja nelielu pateicības smaidu un atgriezās savā krēslā. Viņš vēlreiz izšņauca degunu un nolika kabatlakatu pa rokai. Nu viņš atkal spēja sevi kontrolēt.

-     Jums, protams, ir taisnība. Kāda jēga liegties? Mēs ar Perditu mīlējām viens otru… uz brīdi viņa balss atkal ietrīcējās, un viņš vēlreiz dziļi ievilka elpu. Mēs domājām, ka varbūt varēsim apprecēties, kad būsim brīvi…

Tenets gaidīja. Viņš gribēja, lai Sveins atgūst mieru. Un tagad, kad vīrs bija sācis runāt, varēja virzīties tālāk.

-     Viņa ar vīru bija dzīvojusi drausmīgu dzīvi, jūs jau to zināt. Viņš bija neiedomājami, nenormāli greizsirdīgs. Viņš gribēja sev viņu visu, negribēja, ka viņa kaut kur iet, kaut ko dara, izņemot, protams, ja tas notika kopā ar viņu. Patiesībā viņa pamazām sāka kļūt par cietumnieci pati savā mājā. Vēl nebija tik tālu, ka viņš to ieslodzītu, bet viņa juta, ka tuvākajā nākotnē tas notiks. Viņš zvanīja viņai neskaitāmas reizes dienā, lai pārliecinātos, vai viņa ir mājās, un, ja kādu reizi viņa neatbildēja, viņš ieradās, lai izprašņātu. Kur viņa bijusi? Ar ko satikusies? Ko darījusi? Ko nopirkusi? Kādos veikalos? Viņš uzvedās tā, it kā gribētu fiziski būt ar viņu kopā divdesmit četras stundas dienā, it kā tā būtu viņa sūtība, un, kā jūs varat iedomāties, tas smacēja viņu nost.

Sveins pašūpoja galvu.

-     Es sajuktu prātā, ja kāds iedomātos tik dziļi līst manā personīgajā dzīvē… Bieži esmu brīnījies, kāpēc viņa izvēlējās tieši mani, un, ziniet, atbilde liekas gluži vienkārša. Es biju šeit.

Tenets riskēja uzdot jautājumu, jo Sveins nu jau bija ieskrējies.

-     Vai īAisters Māsters neturēja aizdomās jūs cjlvēku, kurš dzīvo kaimiņos un strādā mājās?

-     Ak Dievs, protams. Patiesībā mums ar Perditu vajadzēja izlikties, ka viens otram esam tukša vieta. Cilvēkos mēs tēlojām vēsu pieklājību, ne vairāk. Zinājām, ka, ja viens no mums izrādīs kaut vismazāko ieinteresētību par otru, Džailzs sabiezinās krāsas,» aizdrāzīsies projām, un tad Perdita nonāks pilnīgā izolācijā… Un tas vēl nebija viss, ar ko viņai vajadzēja samierināties. Vēl jau eksistēja arī viņa māte. Viņa nevarēja ciest Perditu. Nu, es nezinu, vai tā ir tīra patiesība, bet viņai, šķiet, bija nepanesama doma, ka vedeklai uz dēlu ir lielāka ietekme nekā viņai, jo viņas attieksmē pret Džailzu bija tāda pati apsēstība kā Džailzam pret Perditu. Nevarētu teikt, ka viņa būtu izrādījusi to atklāti. Arēji viņa bija pati laipnība un uzmanība, bet nekad nepalaida

garām izdevību ar aplinkus mājieniem pasvītrot Perditas kļūmes un nostādīt viņu nožēlojamā stāvoklī. Un visu to viņa darīja tik rafinēti, ka, manuprāt, Džailzs to pat nenojauta… Beigu beigās šī situācija mūs abus bija nomocījusi līdz nāvei, un mēs saņēmām drosmi un nolēmām vienlaicīgi, sestdienas vakarā, pateikt katrs savam dzīvesbiedram patiesību. Mēs abi no tā baidījāmies, it īpaši, kā jūs varat iedomāties, Perdita. Viņa uztraucās par to, ko viņš varētu izdarīt. Es lūdzu, lai tajā brīdī ļauj man būt kopā ar viņu, bet viņa • nelokāmi uzstāja, ka tas jādara vienai pašai. Viņa teica, ka esot Džailzam pateicību parādā un tāpēc negribot viņu.pazemot manā priekšā… Tāpēc mēs norunājām, ka es būšu šeit, mājās, un, ja būs tracis, viņa zvanīs man…

Viņš apklusa un uzmeta Tenetam nožēlas pil-' nu skatienu.

Jūs jau nojaušat, kas notika, vismaz daļēji. Sākās drausmīgs tracis. Džailzs aizvilka Perditu uz viņu guļamistabu un tur ieslēdza. Par laimi, zem loga ir izbūve, un, kamēr viņš bija šeit, viņai izdevās izlīst ārā un aizmukt. Tūlīt pēc tam, kad bija viņu ieslēdzis, viņš drāzās taisnā ceļā pie manis. Tajā pašā mirklī, kad atvēru durvis, viņš ieskrēja iekšā, un es aizlidoju pa gaisu. Mēģināju turēties pretī, bet viņš ir daudz lielāks un

spēcīgāks, un viņam vajadzēja tikai dažus sitienus, lai notriektu mani zemē, Sveins pacēla roku un vāri pieskārās plāksterim uz zoda. Atsitos pret kaut ko ar galvu un zaudēju samaņu. Acīmredzot viņš tikai bija stāvējis un kliedzis, lai es ceļos aligšā un turos pretī kā vīrs, bet, ieraudzījis, ka esmu zaudējis samaņu, viņš pēdējo reizi iespēra man pa ribām un norimās. Tagad Sveins masēja krūšu kurvja kreiso pusi. Šeit man ir tāds zilums, kādu jūs nekad nebūsiet redzējuši.

-    Jūs teicāt "acīmredzot". Vai jūsu sieva tam visam bija aculieciniece?

-     Jā. Tā bija viņa, kura man pastāstīja, kas notika pēc tam, kad zaudēju samaņu. Tas viss bija kā murgs, Sveins uzmanīgi paberzēja acis. -

Paldies Dievam, ka bērni ir internātskolā. i

-     Un tā droši vien bija misis Mastere, kura pastāstīja jums, kas notika pēc tam, kad viņa bija vīram visu pateikusi.

-     Jā. Viņa sestdienas vakarā piezvanīja no mātes mājas. Mēs nolēmām satikties svētdienas rītā, lai sarunātu, ko darīt tālāk. Skaidrs, ka atgriezties mājās viņa vairs nevarēja…

Tad tur Perdita bija devusies. Patēvs stāstīja, ka svētdienas rītā, kad viņš piecēlies, viņa bijusi jau prom. Tenets nopriecājās, ka palēnām sāk iezīmēties aina par viņas gaitām pēdējās divās dienās pirms nāves.

-    Cik ilgi jūs bijāt kopā?

-      Līdz beidzās pusdienu laiks. Pēcpusdienā viņa gatavojās apmeklēt māti, kura atrodas slimnīcā. Misis Herrova slimo jau ilgāku laiku, un nav izdevies noskaidrot, kas viņai kaiš. Viņa gaidīja, kad atbrīvosies vieta Starrendenas Centrālajā slimnīcā, lai tur viņu varētu kārtīgi izmeklēt un atrast kaites sakni. Acīmredzot no turienes sestdienas rītā piezvanīts un pateikts, ka negaidot atbrīvojusies vieta, un jautāts, vai viņa nevar braukt tieši uz turieni. Viņa to Perditai nav teikusi, jo negribējusi meitu uztraukt. Viņa zināja, ka Perditai jau tā mājās iet grūti, un misis Herrova būtu projām tikai dažas dienas. Netika teikts, ka viņu gatavojas operēt…

-     Tātad, kad misis Māstere ieradās mātes mājā, viņa nezināja, ka misis Herrovas tur nav?

-     Nē. To viņa uzzināja tikai tad, kad aizbrauca uz turieni.

-    Vai viņa'bija satraukta, ka viņai nebija stāstīts?

-    Jā. Un dusmīga uz patēvu, ka tas nav pateicis, par spīti mātes vēlmei.

Tenets nebrīnījās, atceroties, cik slima izskatījās misis Herrova. Ja Perdita mīlēja māti, un acīmredzot tas tā arī bija, viņa gribēja zināt visu, lai cik uztraucoši tas būtu.

-    Tātad, kad jūs svētdien pēc pusdienām šķīrāties, viņa neko īpašu nebija plānojusi?

-     Nē. Viņa teica, ka varbūt uz dažām dienām apmetīsies viesnīcā, ļaujot Džailzam nomierināties un pierast pie tā, ko viņa domājusi, paziņojot, ka grib šķirties. Viņa teica, ka darīs man zināmu, kad būs-kaut kur apmetusies. Bet tad, vēlāk, tā ap sešiem, viņa piezvanīja un pateica, ka slimnīcā satikusi senu paziņu, misis Brokstoni. Viņa teica, ka misis Brokstone esot smagā situācijā, jo auklīte aizrauta uz slimnīcu ar apendicītu un viņai pašai nākamajā dienā sākoties lieta, kuras dēļ būšot aizņemta no pirmdienas līdz piektdienai viņa ir advokāte, nu, jums jau to būtu jāzina. Viņas vienojušās viena otrai palīdzēt. Perdita līdz sestdienai pieskatīs bērnus, kamēr misis Brokstone atrod aukli. Perdita bija pārliecināta, ka Džailzam nekad neizdosies viņu tur sameklēt… ^

Mājiens bija spēcīgs. "Bet viņa kļūdījās, vai ne?" Te nu bija vēl viens par Māstera vainu pārliecinātais.

Tenets labprāt būtu uzzinājis, kā visu šo notikumu uzņēmusi Sveina sieva, bet nolēma, ka labāk būs, ja to noskaidros pats. Tas varēja izrādīties ārkārtīgi būtiski. Misis Sveinai varēja būt tikpat nopietns iemesls atbrīvoties no sāncenses kā jebkuram citam. Herrovs teica, ka viņa ieņemot "kaut kādu augstu posteni televīzijā", tā ka droši vien nebija no tām, kuras šādā situācijā neliekas ne zinis. Jā, misis Sveinas apciemojums varētu būt pirmais svarīgākais viņu turpmākajā dienas kārtībā… Viss atkarīgs no tā, kā noritēs viņu nākamā saruna ar Māsteru.

Turklāt bija vēl daži jautājumi, kurus uzdot taktiski nebija iespējams.

-    Vai jūs vakar vakarā redzējāt misis Māsteri?

-     Vakar vakarā? uz mirkli Sveina acu kaktiņos kaut kas uzzibsnīja, bet tad viņš papurināja galvu. Nē, neredzēju.

To viņš pateica tik nepārprotami, ka Tenets juta pagaidām nav jēgas aizskart šo tematu. Šajā sarunas stadijā Tenets bijā noskaņots Sveina pretestību salauzt palēnām. Bet viņu neatstāja doma: kas tas bija par jautājumu, kuru viņam vajadzēja uzdot?

9.

-     Kāpēc jūs nepajautājāt, kur viņš bijis pagājušo nakti? vaicāja Lainhems, kad viņi gāja uz mašīnu.

Tenets paraustīja plecus.

-     Nesaskatīju tur lielu jēgu. Viņš tik nepārprotami lika noprast, ka nav saticies ar viņu, ka būtu jāizdara liels spiediens, lai viņš mainītu savu nostāju. Un, atklāti sakot, pašreizējā situācijā es nebiju uz to gatavs. Jutu, ka viņam jau tā ir pietiekami. Es patiešām domāju, ka viņš nav iejaukts. Kāds gan viņam būtu iemesls?

-    Ar visu cieņu, ser… par ko jūs smaidāt?

-    Pārjums. Katru reizi, kad jūs sakāt "ar visu cieņu, ser", es zinu, ka gribat iebilst, bet, pirms turpināt, lūdzu, sazinieties ar nodaļu!' Palūdziet, lai piesaka vizīti pie misis Sveinas televīzijas studijā, teiksim, pustrijos. t

Tas aizņēma ilgāku laiku, nekā viņi bija domājuši, jo darbā misis Sveinu acīmredzot pazina pēc meitas uzvārda, kā Edžu. Kad vizīte beidzot bija pieteikta, Tenets ieteica pirms satikšanās ar Māsteru iegriezties ciemata krodziņā.

-    Mēs varētu uztaisīt pārtraukumu.

-     Laba doma. Jāatzīstas, ka jūtos nedaudz izbadējies.

Kad viņi abi bija paņēmuši savu alu un sendvičus un apsēdušies klusā stūrītī, Tenets turpināja pārtraukto sarunu, ar smaidu citēdams Lainhemu:

-    "Ar visu cieņu, ser"…

Lainhems kautrīgi atsmaidīja.

-     Nav jau tā, ka attiecībā uz Sveinu es jums kategoriski nepiekristu, bet ņemsim šādu piemēru: viņš un misis Māstere pagājušajā vakarā ir norunājuši satikties Brokstonu mājā. Kad viņš ierodas, viņa paziņo, ka pārdomājusi un netaisās šķirties, jo negrib visas tās nepatikšanas un tračus, kuri gaidāmi no vīra. Viņi sarunājas virtuvē, un viņai ienāk prātā uzvārīt kādu karstu dzērienu. Viņi ir sastrīdējušies. Sveins sagrābj Māsteri, bet viņa raujas ārā un uzsit ar piena kastroli pa plīti, zaudē līdzsvaru, paslīd un ar galvu atsitas pret galda stūri…

-     Un viņš, ieraudzījis viņu bezsamaņā, nevis mēģina dabūt viņu pie sajēgas, bet izvelk no kabatas polietilēna kuli, uzmauc to viņai galvā un pirms aiziešanas vēl pagaida, kamēr upuris pārstāj elpot. O, jā. Jāsaka, ka izklausās ļoti ticami!

Lainhems neatbildēja, bet, izskatīdamies visai sašļucis, nokoda milzīgu kumosu šķiņķa un tomātu sendviča. Kādu bridi ēdis, viņš papurināja galvu.

-     Visa nelaime slēpjas polietilena maisa, vai ne?

-    Jā. Bet ņemiet vērā, pat ja šā maisa nebūtu, es nespēju iedomāties, ka Sveins pastrādātu tādu vardarbību. Viņš vienkārši nav tas tips.

-     Es nerunāju par vardarbību, ser. Mazliet citādi. Vienkārši strīdā sakarsuši prāti reizēm liek zaudēt kontroli pār sevi.

-     Jā, to es atzīstu. Vārds "vardarbība" nebija tas labākais jūsu piedāvātajam scenārijam. Un tomēr…

-      Es joprojām uzskatu, ka tas ir iespējams. Mēs visi zinām, ka pat vislabsirdīgākos vīriešus ^ attiecīgi apstākļi spēj izprovocēt. Un šajā gadījumā… Lainhems saliecās uz priekšu, kaismīgi cenzdamies pārliecināt Tenetu, šajā gadījumā, ja viņa pateica, ka mīlas romāns beidzies… Domāju, ka, gluži dabīgi, viņš varēja nonākt izmisumā, ja jau viņu mīlēja, vai ne? Un arī saniknoties, jo viss pārdzīvotais ir izrādījies veltīgs!

-    Pārdzīvotais?

-     Nu, kaut vai pastāstot sievai, ka viņš grib šķirties. Līdz pat sestdienas vakaram, kad viņš to pateica, viņa varbūt par viņu romānu neko nezināja. Un otrs ka Māsters viņu ir piekāvis… Un tas viss, kā jau teicu pa tukšo!

-            Tā jau tas varētu būt, Tenets norūca,

tomēr joprojām šaubījās. ŠI visa, protams, ir tikai tāda virspusēja variantu apcerēšana. Un, pat ja jums ir taisnība, tad galvenā problēma ir polietilēna maiss. Tas, protams, tikpat labi varēja mētāties kaut kur virtuvē, bet galvenais ir slepkavas uzvedība. Ir milzīga atšķirība, vai kāds strīda karstumā paslīd un nokrīt, vai ari viņam pēc tam aukstasinīgi uzvelk galvā maisu, lai to piebeigtu. Neesmu pārliecināts, ka ari misters Māsters uz to būtu spējīgs.

-     Šeit es jums nepiekrītu. Tas viņam prasītu visai maz vai vispār neko. Es pilnīgi varu iztēloties, kā viņš stāv un noskatās uz guļošo sievieti, un saka sev: "Ja viņas nav man, tad lai nav nevienam!" Pēc tam, kad bija laiks apdomāties, viņš izdarīto varēja nožēlot, bet tajā brīdī… Piemēram, man bija grūti sagremot domu, ka vakar vakarā, aizvedis viņu atpakaļ pie Brokstoniem, viņš tā mierīgi devās mājās.

129

-    Šaubos. Viņš varbūt nolēma dot pāris dienas laika, lai viņa nomierinās, un tad viņš mēģinātu atkal, Tenets pārdalīja savu sendviču un aplūkoja piedevas. Sinepes gan te nav žēlojuši, viņš norūca un nokoda nākamo kumosu. Man ir radies iespaids, ka viņš nedomāja tik viegli padoties. Ja viņam nepaveicās ar pārliecināšanu vienā dienā, viņš vienkārši nāktu atkal nākamajā.

Simpsonc 6

Un vēl. Nē, esmu pārliecināts, ka tas, kas nogalināja, patiešām vēlējās redzēt upuri mirušu, un man liekas, ka to nevarētu teikt ne par Māsteru, ne Sveinu.

-     Patiešām vēlējās redzēt upuri mirušu, domīgi atkārtoja Lainhems. Es spēju iedomāties tikai vienu personu, kura varētu atbilst jūsu teiktajam, un tā ir misis Sveina. ^

-     "Varētu" ir stiepjams jēdziens. Cik mums zināms, viņa jau gadiem tā vien ilgojas tikt vaļā no sava vīra, tātad misis Māstere ir pēdējā uz šīs zemes, kuru viņa varētu vēlēties redzēt mirušu. Bez šaubām, mēs to noskaidrosim, kad pēc pusdienām ar viņu satiksimies. Tenets iztukšoja savu glāzi. Beidzāt, Maik?

-     Vai mēs joprojām nākamo gribam satikt misteru Māsteru?

-     Protams. Par spīti tam, ko teicu par polietilēna maisu, viņš atrodas mūsu aptaujas saraksta augšgalā. Tā tam jābūt statistiski.

Māsteru mājas iebrauktuvē blakus mersedesam bija novietots sudrabpelēks "Peio 205".

-     Ciemiņi, ieminējās Lainhems, kad viņi bija izkāpuši no mašīnas. Interesanti, kas?

-    Tā varētu būt viņa māte. Tenets cerēja, ka tas tā būs. Viņu bija ieintriģējusi misis Māstere seniore.

Kamēr viņi gaidīja, kad tiks atvērtas ārdurvis,

Tenets aplūkoja dārzu. Te atkal bija jūtama pieķeršanās, prasme un mākslinieka roka. Ar mīlestību aprūpētie vīteņaugi sedza mājas sienas, abās pusēs durvīm auga ziemcietīgās atraitnītes, un pa visu lieliski kopto mauriņu stiepās krāmu un daudzgadīgo stādu audzes. Katra stādījumu grupa bija brīnišķīga, harmoniska krāsu, formas un tradīciju kompozīcija.

Durvis atvērās.

Tātad tā nebija misis Māstere seniore. Šai sievietei bija ap četrdesmit pieciem. Krietnus desmit gadus par jaunu. Melnbalta zīda kleitā viņa izskatījās slaida un eleganta. Izteiksmīgi ieveidotie, tumšie mati vijās ap šauro seju ar asām līnijām. Sagaidīšana bija vēsa.

-    Klausos?

-     Vai mēs, lūdzu, varētu parunāt ar misteru Māsteru?

-     Šobrīd viņš nevēlas nevienu redzēt. Varbūt es varu palīdzēt? Esmu viņa māte.

Pārsteigtais Tenets palūkojās uz viņu uzmanīgāk, bet viņa joprojām nelikās vecāka. Vai viņa varētu būt Māstera pamāte? Līdz šim nebija dzirdēts.

Pie tādas reakcijas viņa acīmredzot bija pieradusi. Acīs pazibēja uzjautrinājums.

Tenets stādījās priekšā.

-    Kā es varu jums palīdzēt?

-     Diemžēl mums patiešām ļoti vajadzētu satikt misteru Māsteru.

-    Tiešām? Vai jums obligāti jātraucē viņu šādā brīdī?

-    Es nelūgtu, misis Māstere, ja tas nebūtu tik svarīgi.

-     Nu, man liekas, ka jums gan vajadzētu būt kautrīgākiem. Viņš ir satriekts, nabaga zēns. Pilnīgi satriekts. Viņš nupat atgriezās no atpazīšanas… no morga. Liekas, ka tas bijāt jūs, inspektor, kurš deva šādu rīkojumu.

Mājiens bija skaidrs. "Jūs esat vainīgs pie tā, ka viņš ir šādā stāvoklī, un vienīgais, ko jūs tagad varat iesākt, ir iet projām."

-    Es zinu. Piedodiet, bet mums tiešām ar viņu vēlreiz jāparunā.

Viņa saviebās, un starp rūpīgi izraustītajām uzacīm parādījās dziļas rievas.

-     Vai jūs vismaz nevarētu to atlikt uz vēlāku laiku?

-    Baidos, ka nē. Esmu pārliecināts, ka jūs varat iedomāties, cik daudz mums vēl darāmā. Un, tā kā mēs esam šeit…

Viņa vēl kādu brīdi svārstījās, droši vien prātodama, vai turpināt pretoties, un mēģinādama izskaitļot, kāda ir iespēja veiksmīgam iznākumam.

Viņa noteikti bija pieradusi rīkoties pēc savas gribas, tomēr galu galā nopūtās un kapitulēja.

-     Nu, ļoti labi, ja jau jums tas ir tik svarīgi. Bet tiešām, mēģiniet viņu pārāk netraumēt!

Viņa negribīgi pakāpās atpakaļ un, ielaidusi viņus iekšā, norādīja uz durvīm halles galā.

-    Virtuvē. Nupat mēģināju pierunāt viņu kaut ko apēst. Spēks viņam tagad būs vajadzīgs.

Viņa sekoja, un Tenets neiebilda. Viņš ļoti vēlējās redzēt, kādas ir attiecības starp māti un dēlu. Perditai noteikti bija ļoti grūti ar šo sievieti saprasties. Tagad Tenets par to nebrīnījās.

Māsters, galvu rokās saņēmis, sēdēja pie virtuves galda. Tas bija uzklāts diviem: sudraba galda piederumi, kruzuļaini salocītas salvetes un mirdzošas vīna glāzes. Doma atkal bija skaidra. "Viņas vairs nav, bet es esmu šeit, lai rūpētos par tevi." Galda vidū sakārtotās dzeltenās krizantēmas likās kā neliels sprādziens telpā, kur iss bija balts baltu flīžu grīda, balti virtuves .''apīši, baltas mēbeles. "Šeit ir," nodomāja Tenets, "tik tīri un bezpersoniski kā operāciju zālē." Interesanti, vai to izvēlējusies Perdita? Ja tā, tad ko tas par viņu stāsta? Izņemot gleznu viesistabā, viņš šajā mājā nekur nebija redzējis neko tādu, kas liecinātu par Perditas klātbūtni. Tomēr viņa šeit bija dzīvojusi gadiem… Izskatījās, ka viņa apzināti izvēlējusies slēpšanos no citu viedokļa par sevi. Varbūt bija kāds stūrītis, kurš piederēja tikai viņai un kurā viņa varēja noslēpties un patiesi justies saskaņā ar sevi. Protams, viņas studija! Bez šaubām, viņai tāda bija. Ja tā, tad Tenets apņēmās to apskatīt.

-     Policija, Džailz. Uzstāj, ka viņiem tevi jāredz, misis Māsteres balsī skanēja auksts nosodījums.

Kamēr Māsters pacēla galvu, viņa apgāja abiem policistiem apkārt un nostājās aiz dēla krēsla, rokas uzlikusi uz viņa pleciem.

Tenets redzēja, ka Māsters tikko manāmi izvairās no pieskāriena. Arī misis Māsterei vajadzēja to just, jo viņas pierē ievilkās rievas, un, noņēmusi rokas no dēla pleciem, viņa apsēdās tam blakus.

Tātad viņa māte pret viņiem nebija sevišķi viesmīlīga. īss skatiens uz Lainhemu liecināja, ka arī seržanta acīm nekas nav paslīdējis garām.

-    Viņi tikai dara savu darbu, mammu.

Misis Māsteres lūpas sakniebās, bet viņa neko neteica, tikai ar nepacietīgu žestu atglauda matus no sejas un saņēma rokas klēpī. Tenets ievēroja, ka pirkstu locītavu kauliņi ir balti.

-    Vai mēs drīkstam apsēsties?

Māsters pamāja ar roku.

-    Iekārtojieties paši!

-      Cik brīnišķīgi! muskuļi ap viņas žokli savilkās. Vai man, inspektor, būtu jāpiedāvā jums kaut ko iedzert? Vai varbūt pat pusdienosiet?

-     Mammu, lūdzu! Ko jūs gribējāt man jautāt, Tenet?

Māsters izskatījās nomocīts. Acu plakstiņi nokarājās, it kā visu pagājušo nakti viņš nebūtu gulējis, un milzīgais zilums zem kreisās acs nelikās mazāks. Skujoties viņš bija sagriezies, un uz krekla apkaklītes rēgojās izsmērēts asins traips krekls bija tas pats, kurš pagājušo nakti. Tenets tagad ievēroja, ka uz krēsla atzveltnes uzmestā lieliskā tvīda žakete arī bija tā pati. Izskatījās, ka vīrs nav pat licies gultā.

Par sāpēm, kuras viņš cieta, nebija šaubu, un Tenets vēlreiz apspieda līdzjūtības uzplūdus. Galu g; lā noslepkavota sieviete, un viņa pienākums v aizrakties līdz saknei.

-    Domāju, ka pagājušo nakti jūs, mister Māster, nebijāt visai atklāts.

-     Ko jūs ar to domājat? jautājums bija piesardzīgs.

-    Mēs nupat runājām ar jūsu kaimiņu, misteru Sveinu.

Māstera acis satumsa un zobi sakodās.

-     Tā? viņš lēnām iztaisnojās. Par spīti bēdām, pašaizsargāšanās instinkts darīja savu.

-    Un arī viņš lepojas ar zilu aci.

Māsters paraustīja plecus.

-    Sagadīšanās.

Tas bija vājš mēģinājums izlikties nevērīgam. Viņam vajadzētu saprast, ka Sveinam nav iemesla slēpt patiesību.

-    Misters Sveins tā nesaka.

-     Patiešām, inspektori zvērojošām acīm sarunā iejaucās misis Māstere. Kas tas par mājienu? Ka mans dēls un šis… šī persona ir vulgāri sakāvušies!?

-    Mammu, lūdzu! Ja tu turpināsi iejaukties…

-    Es neturpinu "iejaukties"! Šī bija pirmā reize, kad es ierunājos. Es tikai norādīju, ka tas ir absolūti neiespējami…

-     Mamma, Māsters ierunājās nogurušā balsī. Aizveries! Un, ja nevari apklust, tad labāk ej projām! Tu pati nezini, ko runā. Viņš mirkli pagaidīja, lai redzētu, vai viņa .paklausīs ieteikumam, bet misis Māstere nekustējās no vietas, tikai lūpas sakniebās, it kā pūloties aizturēt vārdu lavīnu, kas lauzās uz āru. Tad viņa atlaidās krēslā un sakrustoja rokas. "Nekas nepiespiedīs mani aiziet, ja es pati to negribēšu."

Tenetam kļuva interesanti. Viņš iedomājās, cik daudz Māsters ir mātei stāstījis. Acīmredzot viņš tai ne visai uzticējās.

Māsters atkal pievērsās Tenetam.

-    Es pieņemu jūsu noteikumus, inspektor. Redzu, ka nav jēgas to noliegt. Jā, mēs ar Sveinu

tiešām sakāvāmies sestdienas vakarā, viņš uz-

7 >

meta mātei brīdinošu skatienu, jo tā jau bija pavērusi muti.

Misis Māstere atkal saknieba lūpas. Māsters paņēma vienu no salvetēm un sāka virpināt pirkstos tās stūrīti.

Māte vairs nespēja ilgāk izturēt. Viņas plauksta izšāvās, lai sagrābtu dēla roku, un sarkani lakotie nagi iecirtās viņa miesā.

-     Kāpēc? viņa nikni pieprasīja atbildi un kratīja viņa roku. Kāpēc jūs sakāvāties?

Tenetam likās, ka viņa tik neatlaidīgi pieprasa atbildi tāpēc, ka grib uzzināt jaunumus, pēc kuriem alkusi jau ilgu, ilgu laiku.

-     Ak, Dieva del! viņš izrāvās no sava se-

7 i 1

žamā un nokratīja roku tik mežonīgi, ka viņa ievēlās atpakaļ savā krēslā. Vai tad tu nenojaut, kādēļ tas viss? Viņiem bija romāns! Perditai un Sveinam bija romāns! Varbūt tagad tu būsi apmierināta!

Ari viņa pielēca kājās un skatījās dēlam acīs.

Tagad, profilā, mātes un dēla līdzība bija nepārprotama. Viņas sejā skaidri varēja redzēt neticību. "Viņa ir slikta aktrise," nodomāja Tenets. Viņš gandrīz vai varēja sajust, kā sievietē vibrē apmierinājums, piešķirot viņas kategoriskajiem vārdiem neīstu kaisli.

-    Apmierināta? Ko tu gribi teikt ar šo vārdu?

-     Tu taču nekad viņu nemīlēji, vai ne? Ha! Tas būtu maigi teikts. Tu viņu nevarēji ciest! Varbūt tu domā, ka to nemanīju, bet nedomā, ka es neredzēju, kā tu vienmēr izdomāji, kā viņu pazemot! Nav brīnums, ka viņai vienreiz bija līdz kaklam tas un biju līdz kaklam es! Man vajadzēja būt daudz gudrākam, vajadzēja saprast, kā tas viss viņu nomoka. Man vajadzēja tev pateikt, ka es to necietīšu! Nu, ko, tagad tu esi dabūjusi to, pēc kā vienmēr ilgojies. Viņa ir projām, mirusi, beigas!

Acīmredzot Māsters bija aizmirsis, ka šeit ir arī Tenets un Lainhems. Vai ari zaudējis jelkuru piesardzību.

-     Džailz, tu neapjēdz, ko runā! Tā vienkārši nav taisnība! Perdita bija jauka meitene…

-     Māt, Dieva dēļ, beidz liekuļot! Es zinu, ko tu par viņu domāji. Kāda vairs jēga izlikties?

Skaidri bija redzams, ka misis Māstere nezina, ko teikt, kā uzvesties. Izskatījās, ka šī vispār ir pirmā reize, kad par viņas antipātijām pret Perditu tiek runāts atklāti. Viņa uzmeta abiem policistiem mulsuma pilnu skatienu.

-     Atvainojiet, inspektori Mans dēls ir pārpūlējies.

-     Pārpūlējies? iekliedzās Māsters. PĀRPŪLĒJIES? Protams, es esmu pārpūlējies. Un ko tu gribi? Mana sieva ir noslepkavota, viņa tagad guļ tur, izstiepta uz tā marmora galda… Ak, Dievs, es nespēju vairs to izturēt… Viņš atkal iekrita krēslā, uzlika elkoņus uz galda un, noliecis galvu, saņēma to plaukstās, it kā gribēdams saturēt galvā saprātu.

Tenets paskatījās uz Lainhemu. Seržanta acīs skaidri varēja izlasīt jautājumu. "Vai domājat, ka mums būtu jāiet?"

Tenets papurināja galvu. "Nē."

Vienmēr ir sāpīgi redzēt, kā cilvēks cieš, bet tas nedrīkstēja būt traucēklis, kas novirza no uzdevuma veikšanas. Viņam vajadzēja atcerēties, ka Māstera bēdas var nebūt vienkārši sāpes par mīļotās sievas nāvi, bet gan sirdsapziņas pārmetumi, ka viņš ir šīs nāves vaininieks. Greizsirdība ir baismīgas emocijas, ļaunas un nekontrolējamas, un, par spīti Teneta šaubām attiecībā uz polietilēna maisu, viņam vajadzēja ņemt vērā, ka arī Lainhemam var izrādīties taisnība. Attieksme "suns uz siena kaudzes" nav nekas neparasts. Ja man viņas nav, tad lai nav nevienam.

Misis Māstere joprojām stāvēja. Tagad viņas izstieptā roka nolaidās uz dēla noliektās galvas. Tā bija kustība, kas pauda līdzjūtību. Viņa par dēlu bija labākās domās. Roka brīdi nezināja, * kur atrast vietu, un tad lēnām atvirzījās. Viņa uzmeta Tenetam indīgu skatienu. "Tagad paskatieties, ko esat izdarījis." Bija skaidrs, ka viņa nav radusi atbildēt par savas rīcības izraisītajām sekām.

-    Mister Māster, Tenets draudzīgi ierunājās, paklausieties, es saprotu, cik jums tas viss ir sāpīgi, un man ļoti žēl. Nav manos nolūkos jūs vēl vairāk mocīt. Bet, ja nu reiz jānoskaidro, kas noticis ar jūsu sievu, man jāzina viss, absolūti viss par apstākļiem, kuru dēļ līdz tam varēja.nonākt. Pašlaik, ja vēlaties, es varu to uz brīdi atstāt un atgriezties citu reizi, bet man šķiet, ka būtu labāk, ja mēs tiktu galā ātrāk, vai ne? Tad mēs varētu strādāt tālāk un likt jums mieru.

Klusums. Māsters pakratīja galvu, atlaida rokas un lēnām atgāzās krēslā, aizvēris acis, it kā nevēlēdamies atklāt tajās redzamās atkailinātās emocijas un redzēt paša sejas samocīto izteiksmi.

-            Jums taisnība, balss skanēja drūmi, it kā viņš būtu zaudējis spēkus. Tad viņš atvēra acis un paskatījās uz māti. Manuprāt, būtu labāk, ja tu ietu projām.

Pēc viņa intonācijas varēja spriest, ka tas nepārprotami ir galavārds. Misis Māstere pavēra muti, lai iebilstu, paskatījās uz Tenetu un tad, nebilduši ne skaņas, devās uz durvīm. Augstpapēžu kurpes noklabēja uz nospodrinātajām grīdas flīzēm. Ārpusē klaboņa pēkšņi izzuda. Viņa bija iegājusi paklājiem izklātajā hallē.

Tenets nebija drošs, ka viņa nenoklausās aiz durvīm, tāpēc paskatījās uz Lainhemu un pamāja. "Ejiet un pārbaudiet, vai viņas nav tuvumā."

Seržants piecēlās un klusiem soļiem gumijzoļu kurpēs šķērsoja virtuvi, atvēra durvis un paskatījās ārpusē. Atgriezās viņš apmierināts. "Gaiss tīrs."

Tagad, kad Māsters bija noskaņots uz sadarbību, faktu noskaidrošana ritēja ātri. Šoreiz viņš neko neslēpa, apstiprinādams to, kas līdz šim bija no citiem izvilkta informācija baumu līmenī.

Pēc tam, kad Perdita sestdienas vakarā paziņojusi jaunumus, viņš sagrābis viņu aiz rokām, uzvilcis augšā pa kāpnēm un ieslēdzis guļamistabā. Tad trakās dusmās izdrāzies no mājas, lai nekavējoties noskaidrotu attiecības ar Sveinu. Pēc kautiņa atgriezies, atklājis, ka Perdita ir projām. Nolēmis, ka viņa meklēs patvērumu mātes mājā, un nekavējoties devies uz turieni, bet Herrovs, viņas patēvs, atteicies ielaist. Visi plāni sagruvuši, viņš atgriezies mājās un piedzēries līdz nemaņai.

Svētdien pamodies vēlu, ar šausmīgām paģirām un zaudējuma sajūtu, jo viņam trūka Perditas. Kamēr aizbraucis līdz Veisaidai, Perdita jau bijusi projām. Pie durvīm pienācis Herrovs, un, kad Džailzs lūdzis, lai ļauj satikties ar Perditas māti, cerēdams pārliecināt viņu, lai pierunā Perditu atgriezties, pirmo reizi izdzirdis, ka misis Herrova iepriekšējā dienā aizvesta uz slimnīcu.

Apjautis, ka Perdita, bez šaubām, kādā brīdī nāks māti apciemot, viņš braucis tieši uz slimnīcu un gaidījis tur stundām ilgi. Redzējis, kā viņa ierodas, bet nolēmis gaidīt, kamēr viņa nāks ārā, sakot sev, ka tad viņa sarunāsies labprātāk nekā tagad, kad steidzas ātrāk redzēties ar māti. Kad Perdita iznākusi, viņš saniknots redzējis, ka viņa ir kopā ar Venesu Brokstoni un bērniem, bet tad abas pašķīrušās, un radusies iespēja pārmīt dažus vārdus ar sievu. Tomēr Perdita atteikusies runāt, un viņš nolēmis, ka būs labāk, ja ļaus viņai nomierināties un mēģinās atkal parunāt nākamajā dienā, pirmdien.

Pirmdienas rītā viņš atkal aizbraucis uz Veisaidu, bet rūgti vīlies, jo uzzinājis, ka svētdienas pēcpusdienā Perdita atgriezusies, sakravājusi mantas un promejot pateikusi, ka uz dažām dienām aizbrauc. Herrovs nestāstījis, uz kurieni viņa devusies, bet Māsters atcerējies, ka iepriekšējā dienā redzējis viņu kopā ar Venesu, un, cerot, ka varbūt Venesa kaut ko zina, uz labu laimi zvanījis uz Brokstonu māju. Pie telefona pienākusi sieviete.

"Hallo?"

"Misis Brokstone?"

"Nē, viņas šeit nav."

"Vai jūs man nepateiktu, kad viņa būs?"

"Kas, lūdzu, runā?"

"Mani sauc Māsters. Es esmu viņas paziņas vīrs, un…"

"Ak tā, tātad jūs gribat runāt ar misis Māsteri?"

"Ē… Jā. Vai viņa ir tur?"

"Es pasaukšu viņu."

Bet Perdita kārtējo reizi paziņojusi, ka nedomā atgriezties mājās un tuvākajā laikā arī negrib ar viņu par šo lietu runāt. Venesa esot aizbraukusi uz nedēļu, un viņa apsolījusi pieskatīt bērnus līdz piektdienas vakaram. Un tad viņš nolēmis vakarā, kad bērni būs aizmiguši, braukt uz Brokstonu māju.

Pārējo viņi jau zināja.

Tenets māja ar galvu. Aina pamazām sāka noskaidroties.

Māsters atlaidās krēslā un aizvēra acis. Viņš izskatījās iztukšots. Varbūt atstāsts par Perditas pēdējām dienām bija atstājis uz viņu nomierinošu iespaidu, un nu beidzot viņš varēs iemigt.

Es to nesaprotu.,Māsters neizpratnē šūpoja galvu. Es to patiešām nesaprotu. Pēkšņi viņa acis atsprāga, un piepešā enerģijas uzplūdā viņš saliecās uz priekšu un tik mežonīgi sakrampēja rokas, ka uz miesas palika pirkstu nospiedumi. Ko es izdarīju nepareizi, Tenet? Es devu viņai visu, visu, ko viņa vēlējās. Viņš pavēcināja roku, it kā aptverdams virtuvi, māju, dārzu. Un man ne reizi neienāca prātā mest aci uz citu sievieti. Pēkšņi viņa rokas atlaidās, un viņš iegāza pa virtuves galdu ar tādu spēku, ka Tenets un Lainhems pielēca kājās, glāzes apgāzās un naži un dakšiņas nošķindēja. Troksnis pievērsa viņa uzmanību mātes rūpīgi uzklātajiem pusdienu traukiem, un, izgrūdis īsu, neartikulētu skaņu un izstiepis roku virs galda, viņš ar vienu vēzienu noslaucīja visu zemē. Sudraba ēdamrīki nobira uz grīdas, glāzes izšķīda, bet viņa gredzenā savirpinātā salvete, pārlidojusi pāri virtuvei, atsitās pret sienu un tikai tad ievēlās kaktā.

Ar tukšu sejas izteiksmi viņš aplūkoja jucekli, kad virtuvē ieskrēja misis Māstere.

-     Džailz! Kas noticis? viņa uzmeta Tenetam un Lainhemam nosodošu skatienu, varbūt domādama, ka tie ķērušies pie stingrās rokas taktikas. Katrā ziņā mājiens bija skaidrs, vainīgie ir viņi.

-     Nesatraucies, māt! Neliels negadījums, tas arī viss. Viņš paskatījās uz Tenetu. Vai mēs esam beiguši?

-     Gandrīz. Viens jautājums jums, misis Māstere.

Viņa bija sākusi vākt jucekli uz grīdas un tagad, salveti rokā, iztaisnojās.

-     Man? viņa skatījās uz Tenetu tā, it kā no viņa nāktu nelaba smirdoņa.

-    Jā. Vai jūs sestdien vai svētdien satikāt misteru Māsteru?

-    Protams. Viņa tagad vāca nažus, dakšiņas un karotes. Mēs redzamies gandrīz vai katru dienu, vai ne, dārgais?

Māsters, it kā samierinoties, pamāja.

-    Kad tieši tas notika?

Viņa ar troksni izbēra uz galda pilno sauju ar galda piederumiem.

145

-     Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, kāda jēga šim jūsu jautājumam?

Simpstmc 6

-     Es vienkārši mēģinu savākt iespējami pilnīgu ainu par to, ko darījis katrs, kurš bijis saistīts ar jūsu vedeklu, dažās pēdējās dienās pirms viņas nāves.

-     Nevaru saskatīt, kāda saistība iespējama šajā…

-     Jums jāļauj to izlemt man, Tenets kļuva

ass.

-     Ļoti labi. Džailzs, kā parasti, atbrauca uz svētdienas pēcpusdienas tēju. Viņš un… Viņi vienmēr tā dar… darīja.

-    Vai viņš jums tad pateica, ka misis Māstere aizgājusi no viņa?

-    Jā. Viņa saknieba lūpas.

Tenets lasīja viņas domas. "Labi tikts vaļā no liekiem krāmiem." Pacilātības mirdzums viņas acīs bija dziļi noglabāts, tomēr labi saskatāms.

-    Un pirmdien?

-     Ieskrēju šeit vēlā pēcpusdienā. Dabīgi, ka uztraucos par dēlu.

-    Vai viņš gadījumā nepastāstīja jums, kur atrodas jūsu vedekla?

-    Jā, protams. Pie tā Brokstonu skuķa.

Tātad ari misis Māstere seniore ir zinājusi,

kur Perdita paslēpusies. Kurš nezināja?

Viņš piecēlās.

-            Baidos, ka ir vēl viena lieta, kuras dēļ man nāksies jūs traucēt, mister Māster. Mums jāapskata viņas lietas. Un, kā liekas, viņai bija sava studija…

Izskatījās, ka Māsteram kļuvis slikti. Tenets nebrīnījās. Apziņa, ka pilnīgs svešinieks rakņāsies pa viņa sievas mantām, varētu sabojāt garastāvokli jebkuram vīrietim, bet tik greizsirdīgam kā šis jau doma vien par to sagādāja elles mocības.

-    Domāju, ka tas ir svarīgi…

-     Ir gan. Ja mums parādītu, kur jāiet, mēs jūs vairs netraucētu. Centīsimies būt, cik vien iespējams, korekti.

-     Labi. Ar nogurušām kustībām Māsters piecēlās. -Kur vispirms?

-    Varbūt mēs varētu sākt ar augšstāvu?

10.

Augšējā laukumiņā Māsters pagriezās pa kreisi, mājas priekšējās daļas virzienā, un apstājās pie durvīm.

-Šī.

Viņš aizstreipuļoja atpakaļ lejup pa kāpnēm.

Tenets un Lainhems pagaidīja, kamēr viņš aiziet.

-    Nabadziņš, novilka Lainhems.

-    Neizskatās pēc jums, Maik žēlot par slepkavību aizdomās turamo, Tenets atvēra durvis, un gaitenī iespīdēja gaisma.

-      Uz vecumdienām jākļūst žēlīgākam, Lainhems pasmaidīja. Turklāt jums jāatzīst, ka ar tādu māti viņam ir nācies daudz pārdzīvot.

"Ak tad tāpēc Lainhems kļuvis tik līdzjūtīgs," nodomāja Tenets, kad viņi iegāja Māsteru guļamistabā. Saprotams, ka šajā ziņā viņiem ir daudz līdzības.

-    Es, jāsaka, priecājos, ka viņa nav mana sievasmāte.

Tenets iedomājās par Džounas māti, kura guļ intensīvās ārstēšanas palātā. "Ak Dievs, dari tā, lai ar viņu viss būtu kārtībā." Tiklīdz viņi šeit būs beiguši, viņš piezvanīs uz slimnīcu. Varbūt ir kādi jaunumi.

Istaba bija plaša, gaiša un dzīvespriecīga, ar lielisku, mīkstu paklāju un līdz grīdai gariem aizkariem. Šeit bija ērti, bet dīvaini bezpersoniski, it kā viņi būtu ienākuši viesnīcas numurā, kur iemītnieki apmetušies uz laiku un vēl nav paspējuši atstāt savas personības zīmogu. Krāsas bija piesardzīgi nerunīgas dominēja bāli zaļš un krēmkrāsa. Tenets būtu gaidījis kaut ko vairāk no mākslinieces, sievietes, kuras dzīvē krāsām tik svarīga loma. Viņš arvien vairāk pārliecinājās, ka Perdita nav pievērsusi īpašu uzmanību ne savam vīram, ne mājai, kaut gan viņas talants varētu darīt visu, lai māju izdaiļotu.

Viņš ievēroja, ka dūnu sega gultas vienā pusē savelta nekārtīgā migā, it kā, celdamies augšā, kāds būtu to pastūmis sāņus. Izskatījās, ka Māsters centies te aizmigt, gulēdams nenoģērbies. Tenets pamanīja, ka uz viena no spilveniem ir mitruma plankums un otrs nomests zemāk, ieslīpi gultai. Pēkšņi viņš neparasti dzīvi iztēlojās, kā Māsters agrā rīta stundā ļauj vaļu sāpēm, satvēris spilvenu, uz kura vēl tik nesen gulējusi viņa tagad mirusī sieva…

Tenets sapurinājās, iedomu tēls sašķīda drumslās un izzuda.

-    Ko jūs teicāt, Maik?

-    Šeit ir milzums dārglietu. Paskatieties!

Tenets pievienojās Lainhemam pie tualetes

galdiņa. Dārgu smaržu pudelīšu jūklī gulēja Perditas Māsteres dārglietu kastīte grezns mīkstas, baltas ādas un sarkana samta darinājums, līdz malām piekrauts kaklarotām, piespraudēm, auskariem un gredzeniem ar neredzētiem dārgakmeņiem.

-    Te būs vesela bagātība, novilka Lainhems. Cerēsim, ka viņš to ir apdrošinājis.

Tenets pacēla dāvinājuma kulonu, kurš plakaniski bija aizslīdējis aiz kastītes malas. "Manai mīļotajai sievai. Dārgakmens dārgakmenim."

Viņš parādīja to Lainhemam.

-     Jāsāk domāt, kā tas ir, kad mīl… tik bezgalīgi.

-     Kā teica misters Sveins, žņaudzoši, no sirds piebilda Lainhems. Bezcerīgi izrauties.

Nu, ko, Perditai Māsterei palaimējās izrauties, un viņa bija baudījusi divas ātri skrejošas brīvības dienas. Un samaksājusi par tām pārāk augstu cenu.

-      Interesanti, kāpēc viņš bija tik greizsirdīgs?

Tenets prātoja, kā gan mežonīga greizsirdība izaug no mazvērtības kompleksa. Pēc šīs teorijas, cilvēks sevi vērtē neizsakāmi zemu un nespēj noticēt, ka viņa pielūgsmes objekts var mīlēt arī viņu. Tomēr Māstera māte uzskatīja, ka viņas dēls izstaro vairāk gaismas nekā saule. Varbūt tas nāk no viņa tēva? Varbūt tas mazuļa dēļ bijis greizsirdīgs uz sievu un atriebies bērnam, to nepārtraukti pazemojot?

Tā sarunājoties, viņi pētīja guļamistabu. Uz viena no galdiņiem pie gultas atradās spīdīgas mākslas grāmatas. Tenets tās pašķirstīja. Ari šīs, protams, bija Māstera dāvanas sievai.

".Dārgajai Perditai Ziemassvētkos, 1989. g."

"Priecīgu dzimšanas dienu, mīļā!"

"Manai mīļotajai sievai mūsu piektajā kāzu jubilejā."

"Cik drausmīgi vienpusējai jābūt tādai mīlestībai," nodomāja Tenets. Ir tāds populārs uzskats, ka labāk mīlēt un zaudēt, nekā nekad nemīlēt, bet Tenets bija pārliecināts, ka ne vienmēr tas atbilst patiesībai. No sirds mīlēt sievieti un pretī saņemt viņas vienaldzību, gadu pēc gada… Darīt visu, kas ir spēkos, lai viņu iepriecinātu, uzvarēt un tomēr visu laiku dzīvot ar apziņu, ka esi zaudējis… Tas katrā ziņā nokauj dvēseli.

Un viņam, Tenets sevi pabikstīja, viņam jāuzmanās. Viņš kļūst sentimentāls, un draud briesmas pārāk iežēlināties pret Māsteru. Tomēr šī īsā guļamistabas apskate ir devusi vērtīgu ieskatu Māsteru attiecībās.

-Te nekā vairāk nav, Maik. Iesim atpakaļ, lejā.

Pirmīt ejot cauri hallei, Māsters bija parādījis Perditas studijas durvis. Lejā viss bija klusu. Tenets nobrīnījās ko gan varētu darīt Māsters un viņa māte? Ietur virtuvē klusas pusdienas? Vai varbūt Māsters ir devies uz savu kabinetu, ja viņam tāds ir, lai vientulībā turpinātu sērot?

Lainhems gāja pa priekšu. Viņš plaši atvēra studijas durvis, un Tenets apstājās kā sasalis, gaismas, plašuma un vizuālās bagātības pārsteigts. Viņš bija meklējis Perditas personības apliecinājumu un beidzot to atradis.

Telpa bija izbūvēta mājas aizmugures daļā, ar logiem uz ziemeļiem. To piepildīja skaidra, vienmērīga gaisma, tik nepieciešama nopietnam mākslinieka darbam. Pret dārzu pavērstā siena no grīdas līdz griestiem bija vienlaidus logs, kurš turpinājās nolaidenajā jumtā. Pie pretējās balti krāsoto ķieģeļu sienas karājās panno, daži vienkārši, daži ar bagātīgu tekstūru un lieliskām krāsām. Zem tiem stiepās garš koka sols, vietām apkrauts ar lietām, kuras, bez šaubām, Perdita izmantoja gleznojot. Te bija dīvainu formu koka gabali, gliemežvāki, podi un dažādiem zīmējumiem klātas vāzes, vēdekļi, putnu spalvas, oļi un akmeņi, un pat izbalojuši kauli, ieskaitot galvaskausu. Ik pa gabaliņam brīvajās vietās izkārtotas klusās dabas. Pie vienas no sānu sienām slējās plaukti ar pabeigtām gleznām un pakas ar akvareļpapīru, bet pie otras skapji ar rokasgrāmatām, skiču albumiem, piezīmju blociņiem, krūzes ar zīmuļiem un otām, krāsām, visi iespējamie darbīga mākslinieka piederumi. Uz viegliem ratiņiem žilbinošā bagātībā klājās šalles, kaklauti un auduma gabali. Divi molberti, viens brīvi pārvietojams, bet otrs piestiprināms galda molberts, abi pareizos leņķos pret garajiem logiem. Tenets šķērsoja studiju, lai apskatītu molbertam piestiprināto gleznojumu.

Perdita bija strādājusi pie vēl kādas nakts ainavas, uzbudinoša darba grūtsirdīgās krāsās. Mēness, kurš spīdēja aiz sastingušo koku zaru siluetiem, meta izķēmotas ēnas. Uz zemes vijās augu juceklis, kurš attāli atgādināja kāda sen bojā gājuša dzīvnieka izbalējušos kaulus.

-     Oho! Lainhems izrāva Tenetu no gremdēšanās redzamajā. Tādu gan es negribētu savā guļamistabā pie sienas.

-    Tomēr viņa ir bijusi lieliska, vai ne?

-    Par to neņemos spriest, bet ekipējuma katrā ziņā viņai netrūka.

Tenets pašķirstīja kādu no neskaitāmajiem plauktā sarindotajiem skiču albumiem. Viens pēc otra tie bija piepildīti ar zīmējumiem un akvareļstudijām, daži darbi bija fragmentāri, daži pedantiski, detalizēti izstrādāti, un tajos varēja atrast jebkuru iespējamo priekšmetu. Skaidrs, ka Perditai zīmulis vai ota bija tikai vēl viens ķermeņa loceklis. Tenets pašūpoja galvu un nopūtās. Kāds talants gājis bojā! Un kādā izmisumā jānonāk, lai aizietu un visu šo pamestu!

-     Neizskatās, ka te būtu kādi personīgas dabas papīri.

-    Tas atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par personīgas dabas papīriem.

-    Vēstules, dokumenti, kaut kas tāds.

-    Pagaidiet mirkli!

Tenets kaut ko bija pamanījis. Zem vienas no košajām šallēm, kuras Perdita tā bija mīlējusi, slēpās futūristiski izliekts un savīts ģeometrisku formu veidojums. Sākumā Tenets to bija noturējis par galdu, bet izrādījās, ka tas ir skapītis. Tomēr viņiem nācās vilties cerībās uz atklājumiem par viņas personību. Atvilktnēs viņi atrada tikai indeksētus darbu fotoattēlus un nevainojami sakārtotus biznesa dokumentus: kvītis, pierakstus par izpārdošanām, izstādēm, vēstules no mākslas galerijām un Perditas grāmatveža. Redzējis, cik spēcīgs ir viņas talants, Tenets nebrīnījās, ka viņai tik sekmīgi vedusies arī komerciālā darbība. Viņa, protams, spētu uzturēt sevi pati, un Tenets nobrīnījās, vai Māsters tiešām nav sapratis, ka, apgādājot sievu ar šo lielisko krātiņu un iedrošinot attīstīt dotumus, pats radījis viņā domu no šejienes izrauties.

-    Paskatieties uz šo! Divi tūkstoši mārciņu! Lainhems turēja rokā kvīti un izskatījās apmulsis. Viņa ir dabūjusi divus tūkstošus mārciņu par vienu gleznu!

-     Atklāti sakot, es par to neesmu pārsteigts.

Neskatieties tik izbrīnīti, Maik! Jūs zināt, ka par labu mākslas darbu cilvēki maksā.

Lainhems joprojām šūpoja galvu.

-     Bet divi tūkstoši mārciņu… Kā vispār var atļauties tādu naudu un modernā stila māksliniekam. Es domāju, ka tas ir milzīgs risks, vai ne?

-    Tas atkarīgs no tā, vai jūs, iegādājoties gleznu, ieguldāt naudu, vai pērkat to vienkārši tāpēc, ka darbs jums patīk. Bet vispār man šķiet, ka priekš mums nekā interesanta te vairs nav. Ir jau pāri diviem. Laiks braukt, ja gribam laikā paspēt uz pieteikto tikšanos ar misis Sveinu.

Joprojām nemanīja ne Māsteru, ne viņa māti, un abi policisti klusām izgāja no mājas.

Ciematā viņi apstājās pie telefona automāta, lai Tenets varētu piezvanīt uz slimnīcu. Pagaidām nekādu izmaiņu sievasmātes stāvoklī.

Kad viņš atgriezās mašīnā, Lainhems pajautāja:

-      Es visu laiku domāju… Kad jus ieminejāties par kādu, kurš patiesi varētu vēlēties viņas nāvi kā ar mistera Māstera māti? Viņa katrā ziņā izskatās priecīga, ka tikusi no Perditas vaļā.

-    Jā, neliekas, ka misis Māstere seniore lietu asaras, es jums piekrītu. Bet kāds motīvs viņai varētu būt? Galu galā Perdita bija aizgājusi. Pameta vīru, un vīramāte, bez šaubām, jutās apmierināta. Tad kāpēc vēl pūlēties un nogalināt viņu?

-    Lai būtu droša, ka viņa nepārdomās un neatgriezīsies?

-    Mazliet par plānu, Maik.

-     Varbūt normālam cilvēkam, bet misis Māstere attiecībā uz savu dēlu ir apsēsta, un, kā jūs pats vienmēr sakāt, apsēsti cilvēki nerīkojas normāli.

-     Nespēju iedomāties, ka viņa varētu atrast kādu iemeslu, lai satiktos ar Perditu.

-     Viņa tomēr zināja, kur ir apmetusies jaunā misis Māstere. Viņa pati to pateica.

Tenets purināja galvu.

-    Es tomēr domāju, ka viņa lika to mierā. Viņai vajadzēja būt apmierinātai, ka Perdita nozudusi no apvāršņa. Ja būtu vismaz kaut kas, kas liecinātu, ka Perdita domājusi par atgriešanos, tad cita lieta, bet Māsters teica, ka pirmdienas vakara sarunas laikā viņa joprojām bijusi pilna apņemšanās to nedarīt. Man daudz vairāk liktos, ka viņš melo, ja viņš mēģinātu izlikties, ka starp viņiem viss bijis kārtībā.

-     Taisnība… Lai gan viņš, protams, centās aizsargāt māti.

-            Ja viņa ir nogalinājusi viņa sievu! Daudz ticamāk, ka viņš tad pats uzbruktu mātei, kailām rokām! Nē, jūs aizejat pārāk tālu, Maik.

-     Es tikai gribēju parādīt, ka tas, kurš viņu nogalināja, kā jūs pats teicāt, tiešām gribēja viņu redzēt mirušu.

-    Zinu. Es tikai domāju, ka pagaidām nav jēgas sekot šim pavedienam. Ja uzradīsies kaut kas tāds, kas liks mainīt manas domas, jo labāk. Tad mēs to darīsim.

Kad viņi tuvojās tam ceļa A 20 posmam, kur būvēja jauno M 20 ātrgaitas šoseju, satiksme kļuva blīvāka un ātrums samazinājās. Izrakumi, zemes darbi, traktoru kāpurķēžu sliedes, ceļamkrāni un strādnieku vagoniņi gar vecā ceļa malām bija izkropļojuši ainavu.

-    Kas par jucekli! nomurmināja Tenets.

-     A 20 būs daudz klusāks, kad viņi būs beiguši jauno ceļu, Lainhems bija liels ātrgaitas šoseju pielūdzējs.

Tenets tikai kaut ko norūca. Viņš nevarēja ciest to, kas notika ar Kentu. Kopā ar pārējiem lauciniekiem viņš juta rūgtumu, jo tas, ko sauc par Anglijas dārzu, pamazām tika ziedots taisnvirziena ceļam uz Eiropu. Lamanša tunelis grāva laukus. Jūdzēm iekšā salā piekrastes rajonus izpostīja, lai sabūvētu pievedceļus un pārkraušanas noliktavas. M 20 ātrgaitas šosejas posms izkropļoja milzīgas lauku platības, un baismīgais ātrgaitas dzelzceļa posms bija vislielākais drauds. Ātrgaitas posma izbūvēšana Francijā veicās nesalīdzināmi vieglāk, jo tur darbi notiek relatīvi neapdzīvotā teritorijā, bet britu dzelzceļš, izrādot absolūtu necieņu vēsturei, tradīcijām un cilvēkiem, kuri šo teritoriju apdzīvo, lauzās caur senlaicīgām Kentas pilsētiņām. Vērtība īpašumiem, kuri atradās tuvumā ieplānotajam dzelzceļam, strauji kritās, un daudziem zuda iespēja pārdot savas mājas. Iedzīti izmisumā, līdz šim miermīlīgie Kentas iedzīvotāji ķērās pie radikālām metodēm. Notika protesta marši, tika rakstītas petīcijas parlamentam, viņi pat sadedzināja britu dzelzceļa direktora portretu, taču no šiem pasākumiem liela labuma nebija. Bet tad uzradās klusas baumas, ka būves izmaksas esot pieaugušas un pasākums kļuvis pārāk dārgs. Tenets no visas sirds cerēja, ka taisnība uzvarēs.

Viņš paskatījās pulkstenī. Divdesmit pāri diviem. Viņi nokavēsies. Gliemeža ātrumā mašīna vilkās cauri Herietšemai un garām Lenemai. Tad sekoja skats uz Līdas pils robainajiem kaujas torņiem, un klāt jau arī bija Holingbornas krustojums. Šeit braukšanas ātrums samazinājās vēl vairāk, jo pēc dubultā apvedceļa divu joslu kustība saplūda vienā. Nu jau bija bez divdesmit trīs.

Lainhems pabungoja ar pirkstiem pa stūri.

-    Nu, kusties, kusties taču!

Tenetam atlika tikai just līdzi, jo arī viņš nemīlēja nokavēties.

-    Nav ko iekaist, Maik. Mēs te neko nevaram līdzēt.

Beidzot viņi sasniedza pagriezienu uz Meidstounu un izrāvās no sastrēguma. Pēc pāris jūdzēm jau varēja pagriezties tieši uz televīzijas studiju.

-     Vai esat kādreiz šeit bijis, Maik? jautāja Tenets, kad pacēlās barjera, ļaujot viņiem iebraukt studijas teritorijā.

Lainhems papurināja galvu.

-    Jāatzīstās, ka nekad. Gandrīz vai ar nepacietību gaidu, kad redzēšu, kā tur izskatās.

Televīzijas studija, kura raida biezi apdzīvotajiem dienvidaustrumiem, ir ārkārtīgi sekmīga neatkarīga televīzijas kompānija. Moderno ēku komplekss, kurā izvietojušās tās Meidstounas studijas, uzbūvēts uz neliela lauku īpašuma kādreizējās zemes Vinteras parkā.

-     Neceriet, ka mēs te daudz redzēsim, Maik! Nez vai mums iedos gidu, kurš varētu visu izrādīt.

Tenetam izrādījās taisnība. Varbūt atriebjoties par viņu nokavēšanos, misis Edža/Sveina pirms ierašanās lika foajē gaidīt piecpadsmit minūtes.

Tālāk viņa nelielu gabaliņu veda tos pa gaiteņiem un tad nogriezās uz mazu istabiņu, kurā atradās servēts kafijas galds un daži krēsli.

Kad visi bija apsēdušies, viņa paskatījās pulksteni.

-    Labi, inspektor. Ar ko varu jums palīdzēt?

Mājiens skaidrs. "Esmu aizņemta sieviete.

Nešķiediet manu laiku."

Tenets jau bija paspējis atvainoties par nokavēšanos, ko gan nebija izdarījusi viņa. Viņš negrasījās pakļauties spiedienam un steigties ar sarunu.

-    Kā, bez šaubām, nojaušat, mēs izmeklējam misis Perditas Māsteres slepkavības lietu.

Viņa saknieba lūpas, sakoda zobus, un muskuļi ap zodu saspringa. Absolūts pretstats Perditai, gara, spēcīgu miesas būvi, taisniem, ļoti īsi nogrieztiem, blondiem matiem un platiem vaigu kauliem, gandrīz vai slāvisku seju. Tenetam vaibsti nepārprotami likās pazīstami, lai gan viņš bija pārliecināts, ka nekad agrāk viņu nav saticis un nav ari redzējis televīzijas ekrānā. Viņa bija ģērbusies brūnās velveta biksēs, kastaņbrūnos ādas zābakos un brīnišķīgā svīterī ar abstraktu zīmējumu neitrāli brūnā un melnā krāsā, kas acīmredzot bija vīra darbs.

Interesanti, ko viņa domāja par pēkšņo sest

dienas vakara uzlidojumu viņas vīram. Vai varbūt tas nemaz nebija pēkšņs, varbūt viņa jau zināja par romānu vai vismaz viņai bija aizdomas. Vai viņa mīl vīru? Varbūt viņa par notikušo īpaši neraizējas. Viņa vismaz spēj pati izdzīvot, jo darbs televīzijas studijā ir zināms kā labi apmaksāts. Bet, ja viņu vīra romāns tomēr aizvainoja, tad jā, tad viņa Perditai būtu bīstams pretinieks. Vai viņa spēj nogalināt, lai0aturētu savu vīru?

Tenets vēlreiz paskatījās uz stingro, stūraino žokli un agresīvajām, zilajām acīm. Tagad viņš saprata, ko Sveins domājis ar vārdu "ietekmīga", un varēja iedomāties, ka diezgan daudzi no viņas varētu baidīties.

Tomēr viņus šī dāma nenobiedēs.

Ķeršos tieši pie lietas, misis Sveina. Mums nācās satikties ar jūsu vīru, un viņš pret mums bija ļoti atklāts. Viņš pastāstīja, ka viņam ar misis Māsteri bijis romāns un ka sestdienas vakarā viņš jums pateicis, ka gatavojas jūs atstāt.

161

Viņa pacēla milzīgu mīkstas, brūnas ādas somu, kura bija gulējusi uz grīdas pie krēsla, atvēra to un izņēma paciņu tievu cigāru. Iegūdama laiku, viņa vienu aizdedzināja, lēnām ievilka dūmu un, atlaidusies pret atzveltni, izpūta gredzenu griestos, tad pasmaidīja.

Sim psonc 6

-     Mēs taču nevērsīsim viens pret otru savus ieročus, vai ne, inspektor? Vai jūs gribat teikt, ka tieku turēta aizdomās par manas sāncenses noslepkavošanu?

-     Tik spēcīgi varbūt nevajadzētu teikt. Bet skaidrs, ka jums bija iemesls, un tāpēc tāda iespēja mums jāņem vērā.

Viņa ievilka vēl vienu dūmu un izpūta vēl vienu gredzenu, un tad negaidot saliecās uz priekšu.

-     Ļaujiet man izskaidrot manu nostāju, inspektor! Atklāti sakot, esmu priecīga, ka Perdita mirusi, lai gan nekād neesmu par viņu romānu īpaši uztraukusies, jo nevaru ciest šā tipa bezmugurkaula, bezpalīdzīgās sīkās sievietes, bet viņa tāda ir bijusi vienmēr, pat vēl skolā. Vīriešiem tādas, protams, patīk, kariķētā izmisumā viņa pavērsa acis pret debesīm. Viņi tiešām uz to uzraujas, un mans vīrs nebija nekāds izņēmums. Viņš domāja, ka es neko nenojaušu, bet kļūdījās. Neesmu akla, un jau mēnešiem manīju, kā tas veidojas.

Uz īsu brīdi viņas maska noslīdēja, un aiz fasādes Tenets pamanīja sāpes. Tātad viņa tomēr bija uztraukusies. Sirds dziļumos. Viņa ieinteresētība saasinājās.

-            Bet, inspektor, un ticiet man, tas ir ļoti liels "bet". Es nenogalināju viņu, jo zināju, ka beigās manam vīram pietrūktu…

"Rakstura?"Tenets domās piedāvāja vārdu.

-     Viņš nespētu saņemties un aiziet no manis. Viņam patīk visas šīs mazās ērtības, turklāt es nopelnu daudz vairāk nekā viņš. Kad viņš apdomātos par visiem šiem dzīvei nepieciešamajiem sīkumiem, ātri vien izspriestu, ka nevar atļauties atstāt mani un turklāt turpināt dzīvot tādā pašā stilā, pie kāda līdz šim pieradis.

Tenets drīzāk sajuta, nekā redzēja Lainhema grozīšanos uz krēsla sev aiz muguras. Kas sagādājis seržantam neērtības? Nicinājuma pieskaņa misis Sveinas balsī, kad viņa runāja par savu vīru? Tenets zināja, ka ari Luīze, Lainhema sieva, reizēm mēdz būt visai dzēlīga. Vai Lainhems saskatīja sava stāvokļa līdzību ar to, kāds bija tam otram, aizdomās turamajam?

-    Es gan to tik droši neapgalvotu, misis Sveina. Misis Māsterei, ziniet, bija gluži labi panākumi.

Misis Sveina papurināja galvu. Uz paklāja nobira pelnu plēksnīte. Viņa izstiepa roku un izberzēja plankumu.

-     Var jau būt, ka viņa pārdevusi kādu vienu divas gleznas, bet no tā dzīvot ir visai riskanti.

Tenets ar uzjautrinājumu juta, ka ir sašutis par šādu Perditas talanta vērtējumu. Viņam nācās piespiesties, lai neielaistos strīdā ar misis Sveinu. Vai viņa patiešām neko nezināja par Perditas panākumiem? Vai varbūt ar nolūku pasniedza faktus nepareizā gaismā? Droši vien viņa vēlamo pieņēma par esošo.

-    Jūs nupat teicāt "pat vēl skolā", misis Sveina. Jūs mācījāties kopā ar misis Māsteri?

-    Mēs abas gājām Starrendenas vidusskolā.

Protams, tad tāpēc misis Sveina viņam likās

tik pazīstama!

Teneta iztēle izveidoja garāmslīdošu, dzīvu ainu: bariņš meiteņu pastaigājas pa ietvi pie Starrendenas vidusskolas, pļāpā, smejas, uzmet sāņu skatienus zēniem, kuri slaistās ceļa pretējā pusē. Viņas cer saņemt pretī tādus pašus skatienus. Tajos laikos attiecības ar pretējo dzimumu bija daudz svārstīgākas, biklākas. Viņa vienmēr atradās šīs grupas vidū, izcēlās, jo bija krietnu galvas tiesu garāka par pārējām meitenēm. Viņas mati tad bija valdzinoši gari un ejot svaidījās šurpu turpu kā zelta zvans. Kā magnēts tie pievilka zēnu uzmanību. Tenetam pēkšņi ienāca prātā, ka viņš ir atradis bagātīgu, vēl neizsekotu informācijas dzīslu Džounu. Arī viņa mācījās Starrendenas vidusskolā un, lai gan pāris gadus vecāka par Perditu un šo sievieti, varēja zināt visai daudz par viņām abām. Un ari par Venesu Brokstoni. Kad vakar vakarā viņš pārradās mājās, Džouna jau gulēja, bet šorīt viņi nepaspēja, parunāt, jo raizes par Džounas māti ieņēma galveno vietu. Viņš pat nebija pateicis, kā sauc slepkavas upuri.

-    Tātad jūs pazīstat arī misis Brokstoni?

Viņa atkal izpūta dūmus.

-     Protams. Jauki, vai ne? Mēs visas bijām vienā klasē.

-    Draudzenes?

Viņa saviebās un papurināja galvu.

-    Nē. Venesa bija pārāk liela zubritāja, bet Perdita… Nu, Perdita vienmēr turējās it kā nomaļus.

-    Kā jums liekas, kāpēc tas tā bija?

Viņa paraustīja plecus.

-    Kā lai es zinu?

Pie durvīm atskanēja klauvējiens. Parādījās kādas meitenes galva.

-    Ak, r'vainojiet!

Galva ļ zuda.

-    Ja viņa urējās nomaļus, tad viņai vajadzēja būt atšķirīgai no pārējām meitenēm. Kā tas izpaudās?

Viņa vēlreiz paraustīja plecus.

-    Likās, ka Perdita visu laiku dzīvo kaut kādā savā pasaulē. Varēja just, ka brīžiem viņa jūs nemaz neredz, pat ja stāvat tieši priekšā. It kā jūs būtu caurspīdīgs vai kaut kas tamlīdzīgs. Un kuram patīk justies caurspīdīgam? Nē, likās, ka viņu neinteresē pat draugi, neinteresē darīt kaut ko kopā ar kādu citu. Viņa vienmēr viena pati iespiedās stūrī un kaut ko zīmēja, misis Sveinas lūpās parādījās viegls atmiņu smaids. Atceros, viņa zīmēja gluži labas pedagogu karikatūras.

-    Bet tas nepadarīja viņu populārāku?

Misis Sveina uzsvērti papurināja galvu.

-    Es jau teicu, viņu tas neinteresēja.

-    Neparasti padsmitniecei.

-     Un, protams, misis Sveina izpūta dūmu gredzenu un ar mirdzošām acīm paskatījās uz Tenetu, viņa bija ar… kā lai to labāk pasaka… ar aizturi.

-     Ar aizturi? Teneta uzacis pacēlās. Tad viņš saprata, ka vārds izraudzīts ar nolūku. Viņa gribēja dot triecienu, šokēt.

-    Neskatieties tik pārsteigti, inspektori Es nedomāju garīgi. Seksuāli.

-    Viņa vienkārši neinteresējās par zēniem?

-     Jā, tieši tā. Visai rets gadījums jaunietēm, vai piekrītat? Protams, vispirms jāsaka, ka viņa nobrieda vēlu, bija maza, kaulaina. Viņa bija jau piektajā vidusskolas klasē, kad sākās mēnešreizes. Mēs visas to zinājām, jo viņa nekad neatprasījās no fizkultūras. Mēs mēdzām par to jokot.

"Tādiem jociņiem jābūt visai cietsirdīgiem," nodomāja Tenets.

-     Mums visām bija krūtis jau vairākus gadus pirms tam, kad Perditai tās tikai sāka dīgt. Un tad pēkšņi mēs pamanījām, ka zēni snaikstās ap viņu. Nekādi nespējām saprast, kas viņā ir tik pievilcīgs, viņa pasmaidīja, lēnām, slinki, gandrīz pavedinoši. Noslēpums, vai ne? Kaut kas mīklains…

-    Seksapīls?

Atkal smaids vērtējošs, gandrīz uzjautrinājuma pilns, jo viņa bija paskatījusies uz Lainhemu, kurš vienmēr likās izrādām klīrīgu no-' raidījumu, kad atklāti tika apspriestas seksa problēmas. Tāds viņš bija pat pēc daudzajiem policijā pavadītajiem gadiem.

-     Vai j> ms nepatīk sarunas par seksu, seržant? Tas jūsu c. ivi noteikti sarežģī, viņa pacēla abas rokas p 3 galvas, un smagās krūtis izslējās un izspiedās zem svītera mīkstās, piekļāvīgās virsmas. Man gan šī tēma liekas visai stimulējoša.

Lainhems bezkaislīgi deva zīmi, ko Tenets nolasīja no viņa acu kaktiņiem.

"Sitai sekss patīk!"

Tenets apspieda smīnu. To varētu pārprast.

-     Un jūs sakāt, ka Perditai tas bija? Vai viņa bija arī seksuāli pievilcīga?

-    Vajadzēja būt, vai ne? Kā gan citādi puikas liptu ap viņu kā bites ap medus podu? Kā jau teicu, mēs to nekādi nevarējām izprast.

-    Un viņa tos iedrošināja?

-     Tas bija tas interesantākais, ka nē. Lai gan tas katrā ziņā viņus neatbaidīja, nē, kungi. Viņi lipa vēl vairāk. Un tomēr visdīvainākais bija…

-Kas?

Viņa saliecās uz priekšu un nodzēsa izsmēķi.

-    Nu, jūs jau zināt, kā tas ir skolā. Jums vienmēr jautā, ko gribat darīt pēc skolas, lai varētu izvēlēties piemērotākos priekšmetus, liek aizpildīt dažādas aptaujas lapas… Mēs visi apskaudām Perditu, jo domājām viņa būs pasargāta no šīm mocībām. Likās, ka viņa noteikti ies uz mākslas koledžu, lai kļūtu par mākslinieci, dizaineri vai varbūt grāmatu ilustratori. Mēs vienkārši nespējām noticēt savām ausīm, kad kļuva zināms, ka viņa nolēmusi mācīties par aukli.

-    Viņa nekad ne reizi neizteicās, ka gribētu iet uz mākslas skolu?

-    Nē, cik man zināms. Un tā nu viņa devās uz kādu koledžu un izmācījās par aukli. Pēc visa spriežot, nevarētu teikt, ka viņai būtu lieli panākumi šajā jomā.

-    Kādēļ ne? Vai viņa nebija laba aukle?

-     Šķiet, ka jūs tagad izliekaties naivs, inspektor. Ak, ar bērniem viņa bija lieliska, vismaz es to tā saprotu. Tie bija tētiņi, ar kuriem radās problēmas. Esmu dzirdējusi baumas, ka tās bijušas nopietnas. Nekad viņa nenoturējās vienā vieta ilgāk par sešiem mēnešiem.

-    Tā mistiskā pievilkšanas spēka dēļ?

-    Tieši tā. Traks var palikt, vai ne? Mēs, visas pārējās, tērējām veselu bagātību drēbēm, kosmētikai, frizierēm, lai uzlabotu to, ko devusi Māte Daba, bet Perdita panāca to, nepakustinot ne mazo pirkstiņu. Viņai tiešām par to nebija ne silts, ne auksts, bet šie nāca teciņus.

"Ieskaitot jūsu vīru," nodomāja Tenets. "Un varu iedomāties, kā jūs tagad jūtaties."

-     Jums gan viņa laikam ne visai patika, vai ne?

t

-      Ak, nerunājiet aplinkus, inspektori Man nepatīk slepkavot cilvēkus. Pretējā gadījumā es jau sen atrastos aiz restēm.

Varbūt. Bet nu bija laiks uzdot vissvarīgāko jautājumu.

-    Neskatoties uz to… Varbūt jūs tagad varētu mums uzskaitīt visu, ko darījāt vakar vakarā?

11.

Misis Sveina atkal nodemonstrēja pirmītējo nesteidzīgo, laisko smaidu.

-     Vakar vakarā? Kāpēc gan ne. Biju mājās, inspektor, kopā ar vīru, protams, kā jau kārtīgai, mazai sieviņai pienākas.

Nezin vai vārds "mazā" bija tas piemērotākais misis Sveinai. Bet atbilde bija tieši tāda, kādu viņš bija gaidījis. Viņai vajadzēja saprast, ka šajos apstākļos aizdomas var krist arī uz viņu. Turklāt Sveinam bija pietiekami laika, lai piezvanītu viņai un brīdinātu, ka policisti ir bijuši mājā un uzdevuši jautājumus. Viņi varēja paspēt nodrošināt viens otram alibi.

-    Vai jūs nepastāstītu mazliet detalizētāk?

-      Ļaujiet padomāt! Mēs vakariņojām ap pusastoņiem. Cūkgaļa ar ābolu sacepumu, ja jūs tas interesē, un pēc tam ērkšķogas ar putukrējumu. Tad mēs kādu laiku skatījāmies televizoru, tad es kaut ko pastrādāju, un beigās mēs gājām gulēt.

Nebija jēgas jautāt, kādu programmu viņi skatījušies. Tā kā viņa strādā televīzijā, tad viņiem droši vien ir video. Aizgājuši tie laiki, kad kādu varēja pieķert, ja tas bija melojis par televīzijā redzēto.

-     Vai jūs zinājāt, ka misis Māstere ir apmetusies misis Brokstones mājā?

-    Nē, līdz tam brīdim, kad šorīt atnāca jūsu vīri. Mans vīriņš man nez vai stāstītu, uz kurieni aizlidojusi viņa mīļākā, vai ne? viņas balss pēkšņi kļuva zemāka, gluži labi imitējot misteru Sveinu. "Ak, staip citu, dārgā, Perdita uz dažām dienām ir apmetusies pie Venesas Brokstones."

-    Jums laikam taisnība, viņš piecēlās. Nu, domāju, ka pagaidām tas ir viss, misis Sveina. Bet jūs mums varat ievajadzēties atkal.

Arī viņa piecēlās un pasmīnēja.

-    Tas ir drauds vai solījums, inspektor?

-     Vai jums nav ieplānots kāds darba komandējums?

-    Nē. Un, ja būs, apsolu, ka iepriekš jūs brīdināšu, kā jau tādai apzinīgai pilsonei kā es pienākas. Goda vārds.

-      Pateicos, pie durvīm viņš apstājās. Vai jūs pēdējā laikā bieži satiekat misis Brokstoni?

Viņa saviebās.

-     Venesu? Nē. Kā jau teicu, nekad neesam draudzējušās, turklāt viņa ir pārāk aizņemta ar bērniem, ar darbu, ar vīru sarindosim tādā kārtībā lai pietiktu laika piepulcēt jaunus draugus.

-     Sarindosim tādā kārtībā? Jūs mani pārsteidzāt.

-     Ak, es nekļūdījos. Venesai bērni ir pirmajā vietā. Baidos, ka viņai saradīsies visādas problēmas, kad bērni sāks iet skolā un gribēs, lai viņa noskatās visas viņu Ziemassvētku uzstāšanās un skriešanas ar olu karotē.

-    Varbūt viņa tos sūtīs internātskolā?

-     Vai tas ir mājiens man, inspektor? Ja tā, tad domāju, ka tas ir taisnīgs. Jā, es izvēlējos vieglāko ceļu. Nenoliegšu savu vainu, tas nav manā stilā. Bet ar Venesu ir citādi. Dīvaini, bet es nekad nevarēju iedomāties, ka viņa ir tik mātišķa tipa sieviete, lai gan tādus gadījumus esmu novērojusi jau agrāk, it īpaši ar tādām sievietēm, kurām bērni piedzimst vēlu. Viņas vienkārši iemīlas tajos un attopas neiespējamā situācijā. Viņas rauj uz pusēm darbs un vēlēšanās baudīt tos nedaudzos, īsos gadus, kad bērni vēl ir mazuļi. Un, protams, pat tad, kad bērni sāk iet skolā, tieši sieviete ir tā, kas par viņiem atbildīga. Neviens nevar iedomāties, ka tas būtu tēvs, kurš atprasās no darba, kad bērns ir saslimis. Vienmēr tā ir māte, kurai jātaisnojas vai izmisīgi jāmeklē kāds, kurš varētu pasēdēt pie bērna. Es dažus gadus to pamēģināju, kad mani bērni bija mazāki. Vīrs tad vēl nestrādāja mājās, un, ticiet man, tā bija elle. Šī ir viena no jomām, kur sieviete nekad neizcīnīs vienlīdzību, un gandrīz vienmēr jāmeklē vidusceļš. Un visbiežāk nav kam lūgt palīdzību.

Tā bija patiesība. Arī Džouna par to bieži šķendējās. Un Tenets juta viņai līdzi, bet nezināja, kā te varētu palīdzēt. Tenets zināja, ka dažās ģimenēs, kur vīrietis strādāja mājās vai ari nenormētu darba laiku, viņš reizēm varēja uzņemties atbildību par bērniem, bet tā notika reti, un lielākoties tā bija sieviete, uz kuras pleciem uzkrauts neapskaužamais pienākums pamanīties tikt galā ar visu mājai nepieciešamo, ar bērniem un mūžīgi svaidīties šajā karuselī. Venesas Brokstones dilemma, kad viņas bērnu auklīti aizveda uz slimnīcu, bija tipiska, un savā ziņā tas bija tiešs Perditas nāves cēlonis. Ja Venesa nebūtu izmisīgi meklējusi kādu, kas pieskata bērnus, ja Perdita nebūtu meklējusi patvērumu, ja viņas ar Venesu nebūtu satikušās uz slimnīcas kāpnēm… Ja, ja, ja, viņš mocīja sevi, kad viņi soļoja uz mašīnu. Tas vienmēr ir bijis bezjēdzīgs prāta vingrinājums.

-    Auksta lieciniece, novilka Lainhems.

-    Jums viņa nepatika?

-    Un jums, ser?

-    Ne visai.

-      Domājat, ka viņa runāja taisnību par pagājušo vakaru?

Tenets paraustīja plecus.

-    Grūti pateikt. Varu iedomāties, ka viņa gluži labi prot melot, lai gan man ir sajūta, ka šoreiz viņa runāja taisnību.

-    Bet jūs domājat, ka viņa būtu varējusi to izdarīt?

-    Viņai ir iemesls. Un viņai pietiktu arī dūšas. Pilnīgi varu iztēloties, kā viņa dodas izskaidroties ar Perditu…

-     Viņai ir arī varens augums. Ja viņas skaidrotu attiecības, viņa gluži viegli ar vienu gāzienu aizlidinātu Perditu pa gaisu.

Jā, Tenets spēja iztēloties, kā misis Sveina aukstasinīgi noliecas, lai apskatītu bezsamaņā gulošo sievieti, un tad pagrābj plastmasas maisu un uzslidina to Perditai galvā.

Lainhems acīmredzot bija domājis par to pašu.

-     Varbūt mēs atradīsim uz maisa kādus jaukus, taukainus pirkstu nospiedumus.

-     Mmm, nu, ko, jāgaida, tad redzēsim. Jānorīko Bentlijs, lai iztaujā pārējos mājīpašniekus Vīlraitas ielā. Ja viens vai abi Sveini tajā vakarā izgājuši no mājas, kāds varbūt būs viņus redzējis.

Atgriezies birojā, Tenets īsumā ziņoja Drako par dienas atklājumiem. No Mellerda nebija nekādu jaunumu; acīmredzot nekas negaidīts nav atklājies. Rakstiskais slēdziens, bez šaubām, pienāks rīt.

Viņi ar Džounu bija nokārtojuši, ka Bens vakaru pavadīs pie drauga, tāpēc no darba Tenets devās tieši uz slimnīcu. Džounu viņš atrada sēžam mazā uzgaidāmā telpā blakus intensīvās ārstēšanas palātai. Viņas galva bija atgāzta, acis aizvērtas, un viņa izskatījās nomocījusies. Tenets apsēdās viņai blakus un maigi uzlika roku uz ceļgala.

Džouna atvēra acis un piesardzīgi pasmaidīja.

-    Kā viņai ir?

-     Pagaidām nekas. Man atļāva laiku pa laikam pie viņas ieiet. Viņi saka, ka, jo ilgāku laiku viņa izturēs bez otras lēkmes, jo labākas izredzes.

-    Labi. Lieliski. Vai es varēšu pie viņas ieiet?

-    Jā. Esmu pārliecināta, ka tev atļaus, uz īsu brītiņu. Pašlaik pie viņas ir ārsti. Vai tu šodien esi jau beidzis?

-    Man vēl kāds jāsatiek šeit, slimnīcā, bet tad būšu brīvs. Vai tu drīz brauksi mājās?

-     Droši vien. Tas atkarīgs no tā, ko pateiks ārsti.

-Tu izskaties nogurusi.

-            Jā, esmu arī, viņa izberzēja acis un atglauda matus. Kaut mēs šodien tiktu cauri… Kā veicas ar tavu lietu?

-    Nu, tā. Nepaspēju tev pastāstīt vakarvakarā. Vai tu atceries Perditu Māsteri? Nē, atvaino, tas ir viņas vīra uzvārds. Nezinu, kāds tas bija pirms laulībām. Viņas patēvu sauc Herrovs, bet viņa varēja paturēt sava tēva uzvārdu… nu, vienalga, vai tu pazini skolā kādu Perditu?

-    Perditu Blaiju?

-    Varētu būt.

-    Atceros tikai vienu Perditu. Tas ir neparasts vārds. Viņa ir kādus divus trīs gadus jaunāka par mani. Maziņa, slaida, ar jaukiem, gaišiem matiem. Viņa ir māksliniece un kļūst arvien pazīstamāka.

-    Kļuva, diemžēl. Bija divus trīs gadus jaunāka par tevi.

Džounas acis no trieciena iepletās.

-     Luk, tu taču negribi teikt, ka nogalinātā ir viņa?

-    Baidos, ka jā.

-    Cik šausmīgi! Cik briesmīgi!

-    Piedod! Varbūt man nevajadzēja tagad stāstīt. Tev jau tā ir pietiekami uz pleciem.

-     Nē, viss kārtībā. Mēs nekad nebijām īpašos draugos. Vienkārši, kad tas ir kāds pazīstams…

Tenets saprotoši pamāja.

-    Kas noticis?

-    Vai esi droša, ka gribi to dzirdēt tagad?

-    Jā. Tas novirzīs manas domas no mātes. Ak Dievs, tas izklausās cietsirdīgi, bet tu jau zini, ko. es domāju.

Tenets vienmēr bija stāstījis Džounai par savu darbu. Darbs no viņa, tātad ari no ģimenes, prasīja tik daudz, ka viņš uzskatīja par ļoti svarīgu dalīties savās problēmās ar Džounu, un zināja, ka Džouna prot novērtēt vīra uzticēšanos. Tenets no viņas neslēpa neko. Viņa uzmanīgi klausījās vīra stāstījumu, skaidrās, pelēkās acis raudzījās patiesā ieinteresētībā, un starp uzacīm koncentrējoties bija ievilkusies neliela grumbiņa. Tenets ievēroja, kā pieminētais Venesas Brokstones vārds lika iedzirkstīties viņas acīm, bet, kad bija tikts līdz misis Edžai/Sveinai, Džouna pirmo reizi viņu pārtrauca.

-    Vai viņa strādā televīzijas studijā?

-     Jā. Nezinu precīzi, ko tieši viņa tur dara. Gara auguma, spēcīgu miesas būvi, gaišiem…

-     Viktorija Edža. Cik neparasti, Luk! Skolā viņas visas mācījās vienā klasē!

-    Tā es arī nojautu. Vai tu vari man kaut ko pastāstīt par viņām?

177

Džounas acis pārdomās kļuva blāvas, un kādu brīdi viņa klusēja.

Simpsonc 6

-     Baidos, ka ne tik daudz, lai tas tev varētu palīdzēt.

-    Pastāsti, cik atceries!

Bet Džounai izrādījās taisnība. Neko īpaši jaunu viņa pastāstīt nevarēja. Tā kā Džouna bi ja mācījusies citā klasē, tad īpaši tuvu pazīstamas viņas nebija. Un tomēr viņa tās atcerējās, daļēji tāpēc, ka ikkatra savā veidā izcēlās pārējo vidū, un daļēji tāpēc, ka neviena no viņām, pretēji daudzām citām skolas laiku meitenēm, nebija aizbraukusi no Starrendenas, un Džouna gluži nejauši laiku pa laikam viņas it īpaši Venesu Brokstoni bija satikusi tiesā. Venesa, Džouna stāstīja, vienmēr bijusi nopietna un, kad Džouna jau bija beigusi skolu, iekaroja intelektuāli spējīgas meitenes slavu. Viņas vārdam vienmēr piemita izcilības pieskaņa, viņa bija izcīnījusi vairākas godalgas.

Viktorija Edža izcēlās ar savu spēcīgo augumu un arī ar apbrīnojamām spējām vienmēr iekulties nepatikšanās, un Džounai kā amatpersonai reizēm bija nācies ar viņu aprunāties.

Džouna pavīpsnāja.

-     Nevar teikt, ka viņa tam pievērstu lielu vērību. Viņa lielā mērā ir pati sev noteicēja. Likums pati sev.

"Šis ir interesants raksturojums," nodomāja Tenets. "Likums pati sev. Vai tas liecina par misis Sveinas uzskatu, ka viņai ir tiesības darīt to, kas patīk, pat ja tas ir ārpus likuma ietvariem? Un, ja tā, cik tālu viņa, sekojot šim principam, var aiziet? Līdz slepkavībai?"

-     Un Perdita… turpināja Džouna, nu, es atceros Perditu tāpēc, ka viņa vienmēr bija atsevišķi, vienmēr stūri ierāvusies, ar skiču albumu rokā. Man parasti bija viņas žēl. Jutu, ka, atšķeļot sevi no citiem, viņa tik daudz zaudē.

-     Tu domā, ka tā bija apzināta izvēle? Viņa bija vientuļniece tāpēc, ka gribēja būt viena, un nevis tāpēc, ka samierinājās ar nespēju iedraudzēties ar kādu?

-     Es teiktu, ka jā. Man nekad nav radies iespaids, kā tas gadās ar citiem, ka viņa ilgotos grozīties citu tuvumā, cerot, ka tiks uzaicināta pievienoties. Viņa bija ļoti lielā mērā sevī noslēgusies un, kā jau teicu, mūžīgi zīmēja. Man vienmēr ir licies, ka viņa darīja tieši to, ko vēlējās, bet varu, protams, kļūdīties. Varbūt viņa radīja tādu iespaidu tāpēc, ka tad nebija tik pazemojoši atzīties, ka nespēj sadraudzēties, bet man tā neliekas, un, cik zinu, ari neviens cits tā nedomāja.

-    Saprotu. Un tev nešķiet, ka starp šīm trijām bija kāda saistība?

-            Ne lielāka, kā parasti mēdz būt starp vienas klases meitenēm. Viņas bija tik atšķirīgas. Es pat teiktu, ka viņām nebija nekā kopīga.

Toties tagad gan. Tā bija nežēlīga doma. Perditas nāve ir savienojusi viņas uz mūžīgiem laikiem. Un šo saišu raksturs Tenetu ieintriģēja. Bet varbūt viņš šajā situācijā centās izlasīt pārāk daudz? Varbūt tā bija tīrā sagadīšanās un nekas vairāk? Viena lieta viņam likās mīklaina, un tāda tā bija šķitusi arī citiem. To bija pieminējusi Perditas māte un tāpat arī Viktorija Sveina. Tenets bija domājis par to parunāt ar Lainhemu, bet aizmirsis. Kāpēc Perdita, tik saistīta ar savu zīmēšanu, ka turpmākā karjera likās jau sen izlemta, apzināti uzgriezusi muguru mākslai un nolēmusi mācīties par bērnaukli? Viņš uzdeva šo jautājumu Džounai.

Viņa sarauca pieri.

Es to nezināju. Domāju, ka viņa studē mākslu. Daudzus gadus viņa bija pazudusi no mana redzesloka, bet tad pamanīju, ka vārds pazib vietējās izstādēs. Pirms pāris gadiem "Kentas Ziņnesis" ievietoja rakstiņu par viņu. Acīmredzot pēc vairāku gadu perioda viņai izdevās panākt, lai kādu viņas gleznu izstāda Karaliskās Akadēmijas Vasaras izstādē, un tad viņa sāka regulāri izstādīties Londonas galerijās.

Tenets māja ar galvu.

-     Domāju, ka tu būtu par viņu dzirdējusi, pat ja neatcerētos viņu no skolas laikiem. Viņš zināja, ka Džouna, kuru ļoti interesēja māksla, uzmanīgi seko visām norisēm šajā jomā. Viņa sāka gūt ievērojamus panākumus, un, redzējis viņas darbus, es par to nebrīnos.

-    Jā. Tie tiešām ir lieliski, vai ne? Es jau sen sapņoju, ka vajadzētu nopirkt kādu no viņas gleznām, kamēr viņa vēl nav tik pazīstama. Tagad, protams, mūsu iespējām cena ir jau neaizsniedzama.

-Tur nu tev taisnība!

Tenets dzirdēja Lainhema balsi. "Divi tūkstoši mārciņu par vienu gleznu!"

-    Tomēr atgriezīsimies pie tevis teiktā. Jā, esmu pārsteigta, ka viņa neaizgāja studēt mākslu. Bērnaukle! Tas izklausās tik… neatbilstoši tādai kā viņa. Ne jau tāpēc, ka būtu kaut kas slikts strādāt par bērnaukli, tomēr… Esmu vairāk nekā pārsteigta. Esmu satriekta.

-    Perditas māte stāstīja, ka tas noticis tajā jauniešu revolucionārajā vecumā un, iespējams, noticis tāpēc, ka visi uzskatījuši kā pašu par sevi saprotamu, ka viņa dosies uz mākslas koledžu, ka viņa nepārdomās un nepievērsīsies kaut kam pilnīgi citam.

-    Hm. Vāfcētu būt. Vai no otrās laulības ir kāds bērns?

-      Ir pusmāsa, bet viņai pašlaik ir tikai trīspadsmit, tā ka tad, kad viņa piedzima, Perditai bija jau ap divdesmit. Un, kā teica patēvs, Perdita pusmāsu ļoti mīlējusi.

-     Tātad toreiz, kad viņai vajadzēja izlemt, viņa joprojām bija vienīgais bērns ģimenē… Kā tu domā, vai viņas ar māti bija tuvas viena otrai?

-     Es teiktu, ka jā, un domāju, ka misis Herrovai būtu paticis, ka Perdita aiziet uz Meidstounas mākslas koledžu vai Mīdveju.

-      Varbūt te ari slēpjas atbilde.Varbūt Perdita juta, ka īstā mātes vēlme bija, lai viņa paliktu mājās, un, ja tik tuvu atrodas divas mākslas koledžas, viņa varēja just, ka aizvainos māti, ja teiks jā, es gribu studēt mākslu, bet, lai to darītu, vēlos atstāt mājas. Varbūt viņai bija vajadzīga neatkarība, un viņa juta, ka vienīgais veids, kā panākt savu, neapvainojot māti, ir izvēlēties karjeru, kuras iegūšanai nepieciešams aizbraukt no mājām. Lai gan izklausās, ka mazliet pāršauts pār svītru, vai ne?

-     Nezinu. Pašlaik misis Herrova ir bezcerīgi slima, un, kā man liekas, viņas veselība ir bijusi vārga jau gadiem. Varbūt Perdita vienmēr ir centusies viņu saudzēt.

-            Varbūt. Tomēr izskatās, ka patiesību tu nekad neuzzināsi. Vienīgais cilvēks, kurš varētu dot kādu skaidrību, ir pati Perdita.

-      Starp citu, runājot par misis Herrovas slimību, man ienāca prātā… Atceries, es teicu, ka šefs pēdējā laikā izskatās tāds pieklusis? Viņš šorīt pastāstīja, ka viņa sieva ir slima un viņai jābrauc uz Londonu ārstēties. Un Luīze stāstījusi Maikam, ka Angaradai Drako esot leikēmija.

-     Jā, es zinu. Tas ir šausmīgi, vai ne? Uzzināju to šorīt, kad, aizbraukusi uz pilsētu nopirkt mātei šādus tādus sīkumus, nejauši satiku Luīzi.

Tenets atcerējās, ka apsolījis Lainhemam palūgt Džounai, lai tā aprunājas ar Luīzi. Bet izskatījās, ka Džouna aizsteigusies viņam priekšā. Pašlaik viņa stāstīja, ka Luīze likusies visai nomākta, un, nedaudz patincinot, viņa izsūdzējusi bēdas jūtot depresiju un esot kļuvusi nervoza, ja sākot domāt par atgriešanos darbā, kad Mendijs sāks iet skolā.

-    Vai tu viņai pastāstīji par savu māti?

-Jā.

Tas bija raksturīgi Luīzei izklāstīt visas savas nelaimes pat tik īsā tikšanās reizē, kad viņai vajadzēja saprast, ka Džounai galīgi nav laika, jo jāskrien atpakaļ uz slimnīcu. Ne pirmo reizi Tenets sajuta dusmu uzliesmojumu par šādu egocentrismu un neiejūtību. Viņš nespēja saprast, kā Lainhemam izdodas ar to samierināties.

-      Neskaties tā, dārgais! Džouna zināja, ko viņš domā par Luīzi, jo pārāk labi prata nolasīt viņa domas. Zini, to labāk uzņemšos es.

"Un arī tas," viņš nodomāja, "ir tipiski." Džouna, kā vienmēr, bija ar mieru nest uz saviem pleciem visas pasaules nelaimes.

-     Katrā ziņā es biju pārsteigta, viņa teica. Vienmēr domāju, ka Luīze raujas atpakaļ uz darbu, un teicu, ka tā ir pilnīgi normāla parādība tā justies. Piebildu, ka esmu tā jutusies pati, ka tā ir noticis ar visiem, kuriem, pieskatot bērnus, bijis ilgāks pārtraukums darbā. Iestāstīju viņai, ka pēc kvalifikācijas celšanas kursiem viņa ātri vien atgūs savas darba iemaņas.

-      Labi. Tieši to es teicu arī Maikam. Vai līdzēja?

-     Nu, kad mēs šķīrāmies, viņa noteikti izskatījās daudz optimistiskāka… Lūk, kur doktors Makfersons.

Garš, izstīdzējis skots smilškrāsas matiem un uzacīm, doktors bija autoritāte, kura izstaroja paļāvību. Jaunumi izrādījās labi. Viņš bija pārliecināts, ka tagad ar Džounas māti viss būs kārtībā. Ja tā turpināsies, rīt no rīta viņa varēs atstāt intensīvās ārstēšanas palātu, un bija pat iespējams, ka ap pēcpusdienu viņai varētu atļaut braukt mājās.

Džouna staroja.

-     Kāds atvieglojums! Ak, pateicos, doktor. Jūs visi šeit esat tik brīnišķīgi.

-     Viņai ir ļoti paveicies, jo gandrīz tūlīt pēc

notikušā vinu atrada kaiminiene. Rīt mēs mazliet

> >

papļāpāsim, parunāsim par ārstēšanu, kas būs vajadzīga turpmāk. Tas nozīmēs dažas izmaiņas dzīves veidā, un, protams, vislabāk būtu, ja vismaz dažas pirmās dienas kāds varētu uzraudzīt viņu.

-     Esmu pārliecināta, ka mēs kaut ko izdomāsim, teica Džouna. Es varu paņemt dažas brīvdienas, un lai viņa kādu laiku padzīvo pie mums.

-    Lieliski. Sirdij piemīt milzīgas spējas atjaunoties, un es neredzu iemeslu, kāpēc jūsu māte nevarētu atgriezties pilnvērtīgā dzīvē.

-     Tie patiešām ir lieliski jaunumi. Liels paldies! Vai mēs vēl varam pie viņas ieiet?

-    Tikai uz īsu brīdi. Viņai jāatpūšas.

Nu jau misis Boltona izskatījās gandrīz kā vienmēr. Protams, viņa bija bāla un nogurusi, bet to varēja sagaidīt. Pēc smagā trieciena viņas ķermenis sāka atgūties.

Tenets saņēma viņas roku.

-    Kā jūtaties, Mārgaret?

Viņa pasmaidīja.

-    Labi, paldies.

-     Jūs katrā ziņā izskatāties daudz labāk nekā šorīt, kad biju pie jums ienācis. Dažus nepatīkamus mirkļus jūs mums sagādājāt.

-     Sev arī! Viņa paskatījās uz Džounu. Tev patiešām jābrauc mājās, dārgumiņ. Tu izskaties pavisam nomocījusies.

-    Neuztraucies par mani!

-     Vai dakteris tev teica? Viņš domā, ka ar mani viss būs kārtībā.

-     Zinu. Jūtos, it kā akmens no pleciem būtu novēlies.

-     Tad vismaz tagad tu brauksi un atpūtīsies, labi?

-      Dieva dēļ, māt, beidz vienreiz uztraukties par citiem! To tev tagad vismazāk vajadzētu darīt. Atpūties un koncentrējies uz savas veselības uzlabošanu.

-    Neuztraucies! Es to darīšu, bet…

-      Mammu, Džouna saņēma arī mātes otru roku, ja tu beigsi uztraukties, es iešu ļoti drīz, bet Lūkam vēl kāds jāsatiek šeit, slimnīcā, tāpēc es klusām pasēdēšu pie tevis, kamēr viņš būs beidzis, labi?

-     Labi. Vai tas saistīts ar lietu, pie kuras pašlaik strādājat, Luk?

-    Jā. Būšu atpakaļ, cik ātri vien varēšu.

Apmeklējuma laiks vēl nebija beidzies, un ķirurģiskajā palātā ap lielāko daļu gultu pulcējās slimnieku tuvinieki. Endžela Prūvena, misis Brokstones bērnu auklīte, izskatījās izcili žirgta un dzīvespriecīga. Arī pie viņas bija apmeklētāja, jauna viņas vecuma sieviete.

-    Nu, tad es iešu, Endžij, viņa atsveicinājās. Mēģināšu ieskriet rīt atkal.

-    Labi, Roza, paldies.

Aizkaru ap gultu aizvilka, un viņus atstāja vienus.

12.

-     Izskatās, ka jūs šeit esat nokļuvusi aiz pārskatīšanās, Tenets pasmaidīja un apsēdās.

-    Kāpēc jūs tā sakāt?

-     Jūs izskatāties pārāk veselīga, lai gulētu slimnīcā. Patiesību sakot, jūs esat ziedoša.

Viņa atsmaidīja.

-     Nezināju, ka policijas virsniekiem atļauts šķiest komplimentus.

Viņas druknais augums robežojās ar tuklumu, tumšo matu ērkulis sprogojās, un apaļajā sejā mirdzēja košas, tumšas acis. Uz naktskrekla vienādās ierindās maršēja mārītes. Tenets nosprieda, ka viņa pret bērniem noteikti ir laba, turklāt praktiska; uz viņu var paļauties, bet viņa prot arī pajokot.

Viņas acis apmācās.

-     Šķiet, ka jūs šeit esat tās nabaga sievietes dēļ, viņa nodrebēja un paberzēja elkoņus, uz kuriem pēkšņi bija uzmetusies zosāda. Ja iedomājas, ka tur varēju atrasties arī es…

-     Varbūt šādus minējumus mēs pagaidām varam atstāt malā, mis Prūvena…

-    Endžela, viņa pateica priekšā.

-    Endžela.

-    Bet kāpēc? Tas noteikti bija kramplauzis?

-    Tas ir iespējams, jā, lai gan nekas nav paņemts.

-     Tikai iespējams? Jūs domājat, ka tas varēja būt kāds viņai pazīstams? Tad tas bijis ar nolūku? Viņa vēlreiz nodrebēja. Tas ir vēl sliktāk.

-     Mēs tiešām vēl nezinām. Tas ir tas, ko es mēģinu noskaidrot.

-     Nesaprotu, kā es varu palīdzēt. Nekad neesmu viņu pat satikusi.

-    Es to zinu. Bet daļa no mana darba ir pārrunas ar visiem, kas kaut attālu saistīti ar noziegumu. Un, tā kā tas notika misis Brokstones mājā un tā ir vieta, kur jūs strādājat…

Viņa paraustīja plecus.

-    Turpiniet, ja no tā būs kāds labums!

Tenets atlaidās krēslā. Bija svarīgi izskatīties

atbrīvotam, lai cik arī grūti tas pašreizējos apstākļos nāktos. Par spīti viltotajai divvientulības atmosfērai, jo aizkars bija aizvilkts, patiesībā saruna notika cilvēkos, un to varēja noklausīties katrs, kas vien vēlējās. It kā starp citu, viņš klusām pajautāja:

-    Liekas, ka jūs kādu laiku strādājat pie misis Brokstones?

-    Gandrīz divus gadus, precīzāk gadu un astoņus mēnešus. Es atnācu, kad piedzima Henrijs.

-    Liekas, ka jūs sadzīvojat labi.

-     Viņa ir gluži jauka pret mani. Izturas laipni uzmana, lai es nebūtu apkrauta ar mājas darbiem, piemēram, uzmana, lai man būtu brīvs laiks. Un viņi ir pagādājuši man "Mini". Zinu, ka tas ir tāpēc, lai es varētu ar bērniem braukt iepirkties, izvest viņus ārā, bet, vienalga, varu mašīnu izmantot savā brīvajā laikā, un tas ir kolosāli, it īpaši dzīvojot tajā vietā. Daži saimnieki ne reizi neiedomājas, ka auklei varētu nepatikt būt iesprostotai laukos, bez transporta. Un otra lieta viņa necenšas bērnu acīs graut manu autoritāti. Jūs neticēsiet, kā uzvedas dažas mātes.

-    Cik saprotu, viņa ļoti mīl bērnus.

-     Ķerta uz viņiem. Viņa neparko negribēja šķirties no Henrija, kad pēc viņa piedzimšanas vajadzēja'atgriezties darbā. "Endžela," viņa man teica, " ne aci nemirkšķinot, es aizietu no darba."

-    Bet viņa neaizgāja.

-     Nu, ir jau grūti, ieņemot tādu posteni, vai ne? Es gribēju teikt, jūs gadiem būvējat savu karjeru, un tad piedzimst bērni, un jums jāizšķiras, vai vispār mest visu pie malas, vai ari mēģināt tikt ar visu galā. Domāju, viņa zināja, ka, ja aizies no darba, vēlāk, kad bērniem vairs nebūs tik vajadzīga, būs ļoti grūti. Bet viņai nebija viegli par to izšķirties, to es jums varu droši teikt.

Iezvanījās zvans, un tūlīt sāka čīkstēt krēsli. Sarunu dūkoņa visā palātā kļuva skaļāka. Tika teiktas ardievas, soļi attālinājās, un pamazām iestājās klusums.

Tenets vēl vairāk pieklusināja balsi.

-    Kā misis Brokstone to pārdzīvoja?

Viņa saviebās.

-     Es tiešām nesaprotu, uz kurieni tas viss velk.

Tenets pasmaidīja.

-     Godīgi sakot, arī es nesaprotu, bet vai jūs varat pieciest mani? Ticiet man, vienīgais veids, kā šādā lietā virzīties uz priekšu, ir savākt pēc iespējas vairāk informācijas un tad atsijāt vajadzīgo. Lielākā daļa izrādās nevajadzīga, bet nekad nevar zināt.

Viņa atsmaidīja.

-    Nu, labi. Jūs mani pārliecinājāt. Kamēr vien jūs neliksiet man tenkot par maniem saimniekiem…

-     Tenkot nevajag, nē. Es ļoti augstu vērtēju tiešu informāciju vai slēdzienus, kuri balstīti uz nepastarpinātiem novērojumiem. Ja tiešām jūtat, ka negribat atbildēt uz jautājumu, nekas, es neuzstāšu.

-    Jūs tiešām tā domājat?

-    Ja nedomātu, nebūtu teicis.

-    Nu, tad labi. Nav jau nekas slēpjams, bet…

Pēkšņi pavērās aizkars, un kādu brīdi notika

izskaidrošanās, kamēr Tenetam izdevās pārliecināt izbiedēto māsu, ka viņš nav apmeklētājs, kurš mēģina paildzināt tikšanos. Ieradās virsmāsa, un situācija noskaidrojās. Pietiekami veselie pacienti ar interesi vēroja notiekošo.

Beigu beigās viņus lika mierā.

-     Jūs, Endžela, sākāt stāstīt par misis Brokstoni…

Vēl viens neuzticības pilns skatiens.

-     Jūs teicāt, ka domājat… Nu, misters Brokstons ir aizņemts cilvēks. Viņam tiešām neatliek daudz laika bērniem. Lielākajai daļai vīriešu nav īpašas intereses par mazuļiem. Vēlāk, kad viņi paaugsies, viņš droši vien tiem atdos parādu. Bet par misteru Brokstonu es domāju, ka viņš ļoti vēlējās, lai misis Brokstone nesagrauj savu karjeru. Manuprāt, viņš saprot, ka viņa ir tā tipa sieviete, kurai jānodarbina savas smadzenes."Ne tā kā es, Endžela pasmīnēja.

-      Un tagad jautājums, uz kuru jūs varat arī neatbildēt. "Un, ja jūs tā darīsiet," nodomāja Tenets, "jūs jau būsiet atbildējusi." Vai mistera un misis Brokstonu attiecības ir normālas?

-    Jūs domājat, vai viņš taisa sānsoļus? cik man zināms. Viņi patiešām sadzīvo gluži labi. Reizi pa reizei jau gadās pa kādam strīdam, bet nopietnu ķildu vai kā tamlīdzīga nav. Domāju, ka savā veidā viņa tam ļoti patīk.

"Bet skaidrs, ka Endžela nesadzīvo ar Gāju Brokstonu tik labi kā ar viņa sievu," nodomāja Tenets. "Viņas balss bija kļuvusi manāmi remdenāka. Vai te slēpjas kas svarīgs? Drīzāk nē," viņš nosprieda.

-     Vai misis Brokstone draudzējās ar Perditu Māsteri?

Matu ērkulis svaidījās šurpu turpu.

-    Nē, cik man zināms.

-    Tātad misis Māstere nekad nezvanīja, nenāca ciemos…?

-    Nē… viņai trūka pārliecības.

-    Nu? Tenets mudināja.

-     Reiz gan dzirdēju Venesu viņu pieminam. Viņi ar misteru Brokstonu apsprieda kādu izstādi, kuru nupat bija apmeklējuši. Venesa gribējusi nopirkt kādu no misis Māsteres gleznām, bet misteram Brokstonam t nebija patikusi.

"Tā vienkārši nav manā gaumē, tas arī viss."

"Nu, man likās, ka tā ir lieliska."

"Es nerunāju par kvalitāti. Piekrītu, ka darbs ir izcils, bet es vienkārši negribu, ka tā karātos pie manas sienas."

' "Bet kāpēc?"

"Tā ir pārāk… tumša."

. "Kā tu tā vari teikt? Tajā bija tik daudz krāsu."

"Es nedomāju vizuāli, bet tās noskaņu. Varbūt "tumša" nav tas labākais vārds. Drīzāk "drūma"."

"Es tikai domāju, ka tuvākajā laikā mums kādu vajadzētu nopirkt. Viņa kļūst pazīstama, un drīz vien cenas uzkāps tik augstu, ka mēs pārmetīsim viens otram, ka neesam to izdarījuši."

"Manuprāt, mēs vienojāmies, ka nekad neko nepirksim mājai tikai tādēļ, ka tādā veidā būsim veiksmīgi ieguldījuši naudu."

193

"Bet, ja mums patīk un pie reizes tas ir labs ieguldījums, tad izdevīgums ir dubults, vai ne?"

Simpsonc 6

-     Mēs taču nevērsīsim viens pret otru savus ieročus, vai ne, inspektor? Vai jūs gribat teikt, ka tieku turēta aizdomās par manas sāncenses noslepkavošanu?

-     Tik spēcīgi varbūt nevajadzētu teikt. Bet skaidrs, ka jums bija iemesls, un tāpēc tāda iespēja mums jāņem vērā.

Viņa ievilka vēl vienu dūmu un izpūta vēl vienu gredzenu, un tad negaidot saliecās uz priekšu.

-     Ļaujiet man izskaidrot manu nostāju, inspektor! Atklāti sakot, esmu priecīga, ka Perdita mirusi, lai gan nekad neesmu par viņu romžfnu īpaši uztraukusies, jo nevaru ciest šā tipa bezmugurkaula, bezpalīdzīgās sīkās sievietes, bet viņa tāda ir bijusi vienmēr, pat vēl skolā. Vīriešiem tādas, protams, patīk, kariķētā izmisumā viņa pavērsa acis pret debesīm. Viņi tiešām uz to uzraujas, un mans vīrs nebija nekāds izņēmums. Viņš domāja, ka es neko nenojaušu, bet kļūdījās. Neesmu akla, un jau mēnešiem manīju, kā tas veidojas.

Uz īsu brīdi viņas maska noslīdēja, un aiz fasādes Tenets pamanīja sāpes. Tātad viņa tomēr bija uztraukusies. Sirds dziļumos. Viņa ieinteresētība saasinājās.

-            Bet, inspektor, un ticiet man, tas ir ļoti liels "bet". Es nenogalināju viņu, jo zināju, ka beigās manam vīram pietrūktu…

"Rakstura?"Tenets domās piedāvāja vārdu.

-     Viņš nespētu saņemties un aiziet no manis. Viņam patīk visas šīs mazās ērtības, turklāt es nopelnu daudz vairāk nekā viņš. Kad viņš apdomātos par visiem šiem dzīvei nepieciešamajiem sīkumiem, ātri vien izspriestu, ka nevar atļauties atstāt mani un turklāt turpināt dzīvot tādā pašā stilā, pie kāda līdz šim pieradis.

Tenets drīzāk sajuta, nekā redzēja Lainhema grozīšanos uz krēsla sev aiz muguras. Kas sagādājis seržantam neērtības? Nicinājuma pieskaņa misis Sveinas balsī, kad viņa runāja par savu vīru? Tenets zināja, ka arī Luīze, Lainhema sieva, reizēm mēdz būt visai dzēlīga. Vai Lainhems saskatīja sava stāvokļa līdzību ar to, kāds bija tam otram, aizdomās turamajam?

-    Es gan to tik droši neapgalvotu, misis Sveina. Misis Māsterei, ziniet, bija gluži labi panākumi.

Misis Sveina papurināja galvu. Uz paklāja nobira pelnu plēksnīte. Viņa izstiepa roku un izberzēja plankumu.

'ifi

-     Var jau būt, ka viņa pārdevusi kādu vienu divas gleznas, bet no tā dzīvot ir visai riskanti.

Tenets ar uzjautrinājumu juta, ka ir sašutis par

-     Viņa noteikti sapratīs, ja tu viņai paskaidrosi iemeslu.

-     Ar prātu jā. Bet ne ar sirdi. Pagaidām viņa turas pilnīgi automātiski, faktiski ārpus paškontroles. Visu viņas mūžu visi vinu ir atstūmuši -

» >

māte, tēvs, draugi, vīrs… Ir tiešām ļoti grūti būt' vientuļajai mātei. Ar diviem maziem bērniem ir grūti strādāt pat tad, ja ir vīra atbalsts, bet, ja cilvēks ir viens pats… Viņai var ienākt prātā, ka daudz vienkāršāk nepieciešamo nozagt, it īpaši, ja tas ir acu priekšā katru reizi, kad ieiet veikalā. Un viņa jau četras reizes ir nosacīti atbrīvota. Pēdējo reizi viņu pažēloja tikai bērnu dēļ. Man ir nelaba nojauta, ka nākamo reizi viņu iesēdinās uz kādiem sešiem septiņiem mēnešiem. Un bērnus ieliks patversmē.

-    Jā, saprotu. Cikos rīt tu sastopies ar doktoru Makfersonu?

-     Vienpadsmitos. Kad viņš būs beidzis slimnieku apskati.

-     Vai tādā gadījumā tu rīt no rīta vispirms nevarētu apciemot Šeronu? Un tad sarunāt vēl kādu tikšanos, teiksim, piektdien. Varbūt tā viņa nedēļu noturēsies. Esmu pārliecināts, ka mēs līdz piektdienai atradīsim kādu, kas varētu pāris stundu pasēdēt pie mammas.

Atvērās kādas durvis, kurām viņi gāja garām.

Virs nodurtu galvu uzskrēja virsū Tenetam. Tenets izstiepa roku.

-     Uzmanieties… A, tas taču misters Herrovs, vai ne?

Perditas patēvu biezā tvlda mētelī un kažokādas cepurē pāri acīm gandrīz vai nevarēja pazīt. Varbūt siltumnīcai līdzīgajā istabā pavadītie gadi bija padarījuši viņu īpaši jutīgu pret drēgnumu. Viņš likās apmulsis un pazaudējis orientācijas spējas, un skatījās Tenetā, bet nepazina viņu.

-     Inspektors Tenets. Mēs šorīt satikāmies… Un šī ir mana sieva.

Herrovs vēl kādu brīdi skatījās viņā, un tad vecā vīra acis noskaidrojās.

-    Ak, jā. Protams. Piedodiet, es…

-    Vai ar jums viss kārtībā?

Herrovs sarauca pieri.

-    Karsti, vai ne?

Viņš uzlika roku uz galvas, norāva cepuri un paskatījās uz to tā, it kā redzētu pirmo reizi. Viņa seja bija sarkana, bet piere no sviedriem mitra.

-     Piecodiet, mister Tenet! Es laikam esmu ļoti nepieki. jīgs. Sveicināti.

Viņi sarokojās. Džouna pasmaidīja. •

Visi kopā viņi gāja pa gaiteni.

-    Es nupat aprunājos ar virsmāsu par sievu… Vai jūs ari kādu apciemojāt, inspektor?

maz neredz, pat ja stāvat tieši priekšā. It kā jūs būtu caurspīdīgs vai kaut kas tamlīdzīgs. Un kuram patīk justies caurspīdīgam? Nē, likās, ka viņu neinteresē pat draugi, neinteresē darīt kaut ko kopā ar kādu citu. Viņa vienmēr viena pati iespiedās stūrī un kaut ko zīmēja, misis Sveinas lūpās parādījās viegls atmiņu smaids. Atceros, viņa zīmēja gluži labas pedagogu karikatūras.

-    Bet tas nepadarīja viņu populārāku?

Misis Sveina uzsvērti papurināja galvu.

-    Es jau teicu, viņu tas neinteresēja.

-    Neparasti padsmitniecei.

-     Un, protams, misis Sveina izpūta dūmu gredzenu un ar mirdzošām acīm paskatījās uz Tenetu, viņa bija ar… kā lai to labāk pasaka…% ar aizturi.

i

-     Ar aizturi? Teneta uzacis pacēlās. Tad viņš saprata, ka vārds izraudzīts ar nolūku. Viņa gribēja dot triecienu, šokēt.

-    Neskatieties tik pārsteigti, inspektori Es nedomāju garīgi. Seksuāli.

-    Viņa vienkārši neinteresējās par zēniem?

-    Jā, tieši tā. Visai rets gadījums jaunietēm, vai piekrītat? Protams, vispirms jāsaka, ka viņa nobrieda vēlu, bija maza, kaulaina. Viņa bija jau piektajā vidusskolas klasē, kad sākās mēnešreizes. Mēs visas to zinājām, jo viņa nekad neatprasījās no fizkultūras. Mēs mēdzām par to jokot.

"Tādiem jociņiem jābūt visai cietsirdīgiem," nodomāja Tenets.

-     Mums visām bija krūtis jau vairākus gadus pirms tam, kad Perditai tās tikai sāka dīgt. Un tad pēkšņi mēs pamanījām, ka zēni snaikstās ap viņu. Nekādi nespējām saprast, kas viņā ir tik pievilcīgs, viņa pasmaidīja, lēnām, slinki, gandrīz pavedinoši. Noslēpums, vai ne? Kaut kas mīklains…

-    Seksapīls? '

Atkal smaids vērtējošs, gandrīz uzjautrinājuma pilns, jo viņa bija paskatījusies uz Lainhemu, kurš vienmēr likās izrādām klīrīgu noraidījumu, kad atklāti tika apspriestas seksa problēmas. Tāds viņš bija pat pēc daudzajiem policijā pavadītajiem gadiem.

-     Vai jums nepatīk sarunas par seksu, seržant? Tas jūsu dzīvi noteikti sarežģī, viņa pacēla abas rokas ~»ie galvas, un smagās krūtis izslējās un izspiedās zem svītera mīkstās, piekļāvīgās virsmas. Man gan šī tēma liekas visai stimulējoša.

Lainhems bezkaislīgi deva zīmi, ko Tenets nolasīja no viņa acu kaktiņiem.

13.

Kad nākamajā rītā Tenets palūkojās ārā pa logu, vienu mirkli viņam likās, ka snieg. Koki, krūmi, mauriņš, viss bija pārklājies ar caurspīdīgu, baltu segu. Tad viņš saprata, ka baltums ir no neparasti spēcīga sala. Lai gan guļamistabā bija silti, iedomājoties, ka jāiet ārā, inspektors nodrebinājās. Viņš ienīda aukstumu. Viņam ziema vienmēr vilkās pārāk ilgi.

Lainhems darbā arvien ieradās pirmais. Tenets nekad nebija varējis saprast, kāpēc. Vai seržantu moka bezmiegs, vai viņš pēc rakstura ir no agrajiem putniem? Vai varbūt viņš vienkārši mīlēja savu darbu un katru rītu nevarēja vien sagaidīt, kad nokļūs pie rakstāmgalda? Bet varbūt katru rītu tādā agrumā no mājas viņu dzina vēlme izrauties no ģimenes?

Lai nu kā, ikreiz, kad Tenetam izdevās ierasties agrāk par seržantu, viņš jutās visai apmierināts. Vai par apbalvojumu līdz Lainhema atbraukšanai viņš varētu sevi palutināt ar pīpi? Varbūt labāk nē. Pēdējā laikā viņš mēģināja smē-, ķēšanu atmest, turklāt seržants nevarēja ciest pīpes dūmus. Lainhems jau tā jutīsies nelāgi par Tenets paskatījās pulkstenī jā, par nu jau krietnu desmit minūšu nokavēšanos.

Inspektors apsēdās un sāka meklēt ziņojumu kaudzē pēcnāves slēdzienu. Tā te nebija. Varbūt Mellerds nospriedis to atnest vēlāk pats. Ari ekspertīzes slēdziena vēl nebija. Nedrīkst aizmirst, ka jāpiezvana viņiem.

Durvis atsprāga.

-    Kāds plānprātiņš! Lainhems eksplodēja. Tādus idiotus vajadzētu padzīt no ceļiem, aizliegt braukt.

-     Kas noticis, Maik? vaicāja Tenets, kaut gan nojauta, kas par lietu. Pats viņš šosejas malā bija manījis trīs mašīnas ar ielocītiem spārniem un sadauzītiem purniem.

-    Kāda velna pēc viņi nevar iemācīties ievērot distanci, kad ceļi ir apledojuši? Es jau redzēju to… to… vārds nedevās rokā. Lainhems nemīlēja lamu vārdus. … to IDIOTU sev aizmugurē. Viņš visu laiku turējās pārāk tuvu, bet neko jau nevar izdarīt, kad tāds kretīns jums seko blīvā mašīnu burzmā. Un, protams, priekšējā mašīna pēkšņi nobremzēja… Ar mani viss bija kārtībā, paspēju reaģēt laikā, bet tas plānprātiņš… Lainhems iemetās savā krēslā un tik spēcīgi uzgāza pa galdu ar dūri, ka visi priekšmeti uz tā palēcās un nošķindēja. Biju gatavs viņu nosist!

Lainhems kaislīgi mīlēja mašīnas, un Ford Escort bija bezgala dārgs viņa sirdij.

11 .

Misis Sveina atkal nodemonstrēja pirmītējo nesteidzīgo, laisko smaidu.

-     Vakar vakarā? Kāpēc gan ne. Biju mājās, inspektor, kopā ar vīru, protams, kā jau kārtīgai, mazai sieviņai pienākas.

Nezin vai vārds "mazā" bija tas piemērotākais misis Sveinai. Bet atbilde bija tieši tāda, kādu viņš bija gaidījis. Viņai vajadzēja saprast, ka šajos apstākļos aizdomas var krist arī uz viņu. Turklāt Sveinam bija pietiekami laika, lai piezvanītu viņai un brīdinātu, ka policisti ir bijuši mājā un uzdevuši jautājumus. Viņi varēja paspēt nodrošināt viens otram alibi.

-    Vai jūs nepastāstītu mazliet detalizētāk?

-      Ļaujiet padomāt! Mēs vakariņojām ap pusastoņiem. Cūkgaļa ar ābolu sacepumu, ja jūs tas interesē, un pēc tam ērkšķogas ar putukrējumu. Tad mēs kādu laiku skatījāmies televizoru, tad es kaut ko pastrādāju, un beigās mēs gājām gulēt.

Nebija jēgas jautāt, kādu programmu viņi skatījušies. Tā kā viņa strādā televīzijā, tad viņiem droši vien ir video. Aizgājuši tie laiki, kad kādu varēja pieķert, ja tas bija melojis par televīzijā redzēto.

-     Vai jūs zinājāt, ka misis Māstere ir apmetusies misis Brokstones mājā?

-    Nē, līdz tam brīdim, kad šorīt atnāca jūsu vīri.

Mans vīriņš man nez vai stāstītu, uz kurieni aizli-

» 7

dojusi viņa mīļākā, vai ne? viņas balss pēkšņi kļuva zemāka, gluži labi imitējot misteru Sveinu. "Ak, starp citu, dārgā, Perdita uz dažām dienām ir apmetusies pie Venesas Brokstones."

-    Jums laikam taisnība, viņš piecēlās. Nu, domāju, ka pagaidām tas ir viss, misis Sveina. Bet jūs mums varat ievajadzēties atkal.

Ari viņa piecēlās un pasmīnēja.

-    Tas ir drauds vai solījums, inspektor?

-     Vai jums nav ieplānots kāds darba komandējums?

-    Nē. Un, ja būs, apsolu, ka iepriekš jūs brīdināšu, kā jau tādai apzinīgai pilsonei kā es pienākas. Goda vārds.

-      Pateicos, pie durvīm viņš apstājās. Vai jūs pēdējā laikā bieži satiekat misis Brokstoni?

Viņa saviebās.

-     Venesu? Nē. Kā jau teicu, nekad neesam draudzējušās, turklāt viņa ir pārāk aizņemta ar bērniem, ar darbu, ar vīru sarindosim tādā kārtībā lai pietiktu laika piepulcēt jaunus draugus.

-     Sarindosim t^dā kārtībā? Jūs mani pārsteidzāt.

-    Kas noticis ar jūsu mašīnu, Lainhem?

Lainhems jau pavēra muti, bet Tenets pacēla

roku.

-     Nē, es kategoriski atsakos klausīties to vēlreiz. Pietiks, ja pateiksim, ka viņam kāds ieskrēja aizmugurē.

-     Ak, jums nav paveicies, Mellerds vērās Lainhemā pār savu briļļu pusmēnešiem. Pašam vismaz viss kārtībā?

-    Jā. Ar mani viss kārtībā. Kaut to pašu varētu teikt par manu mašīnu!

-    Labi, Mellerds atkal pievērsās Tenetam. Domājāt, ka es drāžos tieši pie jums ar šo? Viņš pasniedza ziņojumu. Nav jau tur nekā īpaši pārsteidzoša. Nosmacēšana pēc sitiena pa galvu. Tieši tā, kā mēs domājām.

-    Nekādu "ja" vai "bet"?.

-Nē.

-    Neviena paša, ne mazākā atklājuma?

-     Neviena. Piedodiet! Starp citu, Luk, dzirdēju par jūsu sievasmāti. Kā viņa jūtas?

Tenets vēlreiz īsumā izstāstīja par situāciju.

-      Ja viņa ir pārvarējusi pirmās divdesmit četras stundas, draudīgākais ir garām. Tomēr man liekas, ka viņai šo to vajadzēs mainīt, piemēram, ieturēt diētu vai nodarboties ar vingrojumiem.

-    To mēs saprotam. Doktors Makfersons šorīt runās ar Džounu un māti.

-    Labi. Jūs parūpējieties, lai viņa visu ievērotu! Vissvarīgākais ir, lai viņa sevi neuzskatītu par invalīdi uz visiem laikiem.

-    Liekas, ka viņa nav tāda.

-     Un uzmanieties, lai jūs neizturētos pret viņu tā, kā viens otrs to dara. Tik daudzi vēl domā, ka, ja ir pārdzīvota sirdslēkme, tad dzīves atlikušo daļu jānīkuļo invalīdu ratiņos, Mellerds burkšķēja. Tā ir vislielākā muļķība. Jo vairāk viņi darbojas, jo labāk. Panākumi slēpjas treniņā, Luk, un jūs sekojiet, lai viņa to darītu! Pēc iespējas vairāk vingrinājumu, protams, kad viņa kādas divas trīs nedēļas būs atguvusies. Bet palēnām jāsāk, cik ātri vien iespējams. Izveidojiet programmu!

-     Neuztraucieties! Mēs uzmanīsim, lai viņa ievērotu visus norādījumus.

-    Labi. Starp citu, kā virzās lieta?

-    Lēnām, kā parasti.

Mellerds nosmīnēja un uzsita Tenetam uz pleca. ,

-     Pacietību, Luk, pacietību! Jo vecāks jūs kļūstat, jo labāk saprotat, cik svarīgi to ievērot.

Tenets atsmaidīja, atcerēdamies laikus, kad Mellerda karstgalvība bija plaši pazīstama.

Tenets paraustīja plecus.

-    Grūti pateikt. Varu iedomāties, ka viņa gluži labi prot melot, lai gan man ir sajūta, ka šoreiz viņa runāja taisnību.

-    Bet jūs domājat, ka viņa būtu varējusi to izdarīt?

-    Viņai ir iemesls. Un viņai pietiktu arī dūšas. Pilnīgi varu iztēloties, kā viņa dodas izskaidroties ar Perditu…

-     Viņai ir arī varens augums. Ja viņas skaidrotu attiecības, viņa gluži viegli ar vienu gāzienu aizlidinātu Perditu pa gaisu.

Jā, Tenets spēja iztēloties, kā misis Sveina aukstasinīgi noliecas, lai apskatītu bezsamaņā gulošo sievieti, un tad pagrābj plastmasas maisu un uzslidina to Perditai galvā.

Lainhems acīmredzot bija domājis par to pašu.

-     Varbūt mēs atradīsim uz maisa kādus jaukus, taukainus pirkstu nospiedumus.

-     Mmm, nu, ko, jāgaida, tad redzēsim. Jānorīko Bentlijs, lai iztaujā pārējos mājīpašniekus Vīlraitas ielā. Ja viens vai abi Sveinif tajā vakarā izgājuši no mājas, kāds varbūt būs viņus redzējis.

Atgriezies birojā, Tenets īsumā ziņoja Drako par dienas atklājumiem. No Mellerda nebija nekādu jaunumu; acīmredzot nekaš negaidīts nav atklājies. Rakstiskais slēdziens, bez šaubām, pienāks rīt.

Viņi ar Džounu bija nokārtojuši, ka Bens vakaru pavadīs pie drauga, tāpēc no darba Tenets devās tieši uz slimnīcu. Džounu viņš atrada sēžam mazā uzgaidāmā telpā blakus intensīvās ārstēšanas palātai. Viņas galva bija atgāzta, acis aizvērtas, un viņa izskatījās nomocījusies. Tenets apsēdās viņai blakus un maigi uzlika roku uz ceļgala.

Džouna atvēra acis un piesardzīgi pasmaidīja.

-    Kā viņai ir?

-     Pagaidām nekas. Man atļāva laiku pa laikam pie viņas ieiet. Viņi saka, ka, jo ilgāku laiku viņa izturēs bez otras lēkmes, jo labākas izredzes.

-    Labi. Lieliski. Vai es varēšu pie viņas, ieiet?

-     Jā. Esmu pārliecināta, ka tev atļaus, uz īsu brītiņu. Pašlaik pie viņas ir ārsti. Vai tu šodien esi jau beidzis?

-    Man vēl kāds jāsatiek šeit, slimnīca, bet tad būšu brivs. Vai tu drīz brauksi mājās?

-     Droši vien. Tas atkarīgs no tā, ko pateiks ārsti.

-    Tu izskaties nogurusi.

-    Jā, esmu arī, viņa izberzēja acis un atglau-

-    Nemēģiniet tajā izlasīt pārāk daudz, Maik!

Iezvanījās telefons. Tas bija Bentlijs, kurš

Vīlraitas ielā vāca pa mājām informāciju.

-     Iedomājos, ka jūs gribētu to uzzināt tūlīt pat, ser. Nupat runāju ar misis Māršu. Viņa dzīvo vienā no tām kopā sabūvētajām kotedžām iepretī mistera Māstera un Sveinu mājām. Viņas kaimiņiene, veca kundzē, ir aizbraukusi apciemot dēlu, bet misis Māršai ir mazulis, kuram nāk zobiņi, un lielāko daļu pirmdienas vakara viņa pavadījusi guļamistabā, staigājusi ar bērnu uz rokām vai sēdējusi krēslā pie loga, šūpojot mazuli un mēģinot to iemidzināt…

-    Guļamistaba ir mājas priekšējā daļā?

-     Jā. Istabā nebija gaismas, tikai durvis uz kāpņu laukumiņu pavērtas, un viņa atvilkusi aizkarus, jo bijis ļoti garlaicīgi, tā ka pavēries lielisks skats uz pretējām mājām.

-     Un? Tenets apzinājās, ka ir nepacietīgs, bet nespēja pretoties kārdinājumam. Ja nu paveicas… i'

-     Viņa saka, ka viņi visi tajā vakarā kaut kur braukuši misters Māsters, misters Sveins un misis Sveina.

-    Sveini braukuši kopā?

-     Nē, atsevišķi. Misters Māsters izbraucis pirmais, kaut kad starp astoņiem un pusdēviņiem, tā

viņai liekas, un tad misters Sveins, ap deviņiem. Tūlīt pēc tam viņam sekojusi misis Sveina.

-    Sekojusi? Pēc jūsu domām, viņai radies iespaids, ka misis Sveina tiešām seko vīram?

-     Jā. Viņa saka, ka, tiklīdz aizbraukusi mistera Sveina mašīna, iznākusi viņa sieva un aizbraukusi tajā pašā virzienā. Uz pilsētiņu.

Tātad uz Meltonu?

-    Ja bija tumšs, kā viņa varēja saredzēt, kurš no viņiem brauc pirmais?

-    Viņa pazīst mašīnas, un abu māju priekšā ir drošības apgaismojums, kurš ieslēdzas automātiski, tiklīdz kāds .iznāk pa priekšējām durvīm un šķērso iebrauktuvi. Viņa saka, ka redzējusi viņus pavisam skaidri.

-    Vai viņa redzēja, kā tie atgriežas?

-     Misters Māsters atbraucis ap deviņiem trīsdesmit. Tad mazliet vēlāk, bez kāda ceturkšņa desmitos, atgriezusies misis Sveina.

-    Pirms vīra?

-Jā.

-    Viņa ir pārliecināta par to?

-     Liekas, ka ir. Saka, ka misters Sveins atgriezies kādu pusstundu pēc sievas. Viņa bijusi priecīga, ka visa šī aizbraukšana un atbraukšana tajā vakarā īsina laiku.

Tenets pēc Bentlija balss juta, ka viņš smaida.

-     Baidos, ka ne tik daudz, lai tas tev varētu palīdzēt.

-    Pastāsti, cik atceries!

Bet Džounai izrādījās taisnība. Neko īpaši jaunu viņa pastāstīt nevarēja. Tā kā Džouna bija mācījusies citā klasē, tad īpaši tuvu pazīstamas viņas nebija. Un tomēr viņa tās atcerējās, daļēji tāpēc, ka ikkatra savā veidā izcēlās pārējo vidū, un daļēji tāpēc, ka neviena no viņām, pretēji daudzām citām skolas laiku meitenēm, nebija aizbraukusi no Starrendenas, un Džouna gluži nejauši laiku pa laikam viņas it īpaši Venesu Brokstoni bija satikusi tiesā. Venesa, Džouna stāstīja, vienmēr bijusi nopietna un, kad Džouna jau bija beigusi skolu, iekaroja intelektuāli spējīgas meitenes slavu. Viņas vārdam vienmēr piemita izcilības pieskaņa, viņa" bija izcīnījusi vairākas godalgas.

Viktorija Edža izcēlās ar savu spēcīgo augumu un arī ar apbrīnojamām spējām vienmēr iekulties nepatikšanās, un Džounai kā amatpersonai reizēm bija nācies ar viņu aprunāties.

Džouna pavīpsnāja.

> Nevar teikt, ka viņa tam pievērstu lielu vērību. Viņa lielā mērā ir pati sev noteicēja. Likums pati sev.

"Šis ir interesants raksturojums," nodomāja Tenets. "Likums pati sev. Vai tas liecina par misis Sveinas uzskatu, ka viņai ir tiesības darīt to, kas patīk, pat ja tas ir ārpus likuma ietvariem? Un, ja tā, cik tālu viņa, sekojot šim principam, var aiziet? Līdz slepkavībai?"

-     Un Perdita… turpināja Džouna, nu, es atceros Perditu tāpēc, ka viņa vienmēr bija atsevišķi, vienmēr stūrī ierāvusies, ar skiču albumu rokā. Man parasti bija viņas žēl. Jutu, ka, atšķeļot sevi no citiem, vina tik daudz zaudē.

> * »

-     Tu domā, ka tā bija apzināta izvēle? Viņa bija vientuļniece tāpēc, ka gribēja būt viena, un nevis tāpēc, ka samierinājās ar nespēju iedraudzēties ar kādu?

-     Es teiktu, ka jā. Man nekad nav radies iespaids, kā tas gadās ar citiem, ka viņa ilgotos grozīties citu tuvumā, cerot, ka tiks uzaicināta pievienoties. Viņa bija ļoti lielā mērā sevī noslēgusies un, kā jau teicu, mūžīgi zīmēja. Man vienmēr ir licies, ka viņa darīja tieši to, ko vēlējās, bet varu, protams, kļūdīties. Varbūt viņa radīja tādu iespaidu tāpēc, ka tad nebija tik pazemojoši atzīties, ka nespēj sadraudzēties, bet man tā neliekas, un, cik zinu, ari neviens cits tā nedomāja.

-    Saprotu. Un tev nešķiet, ka starp šīm trijām bija kāda saistība?

-    Ne lielāka, kā parasti mēdz būt starp vienas

-     Labi. Un tā viņi abi ierodas Meltonā. Viņš iegriežas pie kaltes mājas, bet viņa droši vien turas aizmugurē vai ari pabrauc garām.

-     Pareizi. Viņš klauvē pie durvīm, bet misis Māstere ir krodziņā kopā ar vīru, tāpēc Sveinam neviens neatbild, Lainhems apklusa un sarauca pieri. Šeit šis jautājums kļūst sarežģītāks.

-     Jā. Jo, ja Sveins tā darīja, tas nozīmē, ka viņam tur jāgrozās, kamēr viņa un misters Māsters atgriežas līdz deviņiem divdesmit, vai ne?

Lainhems pētīja piezīmju grāmatiņu.

-    Jā. Deviņos divdesmit.

-     Nu, ko. Lai varētu pastrīdēties, pieņemsim, ka Māsters rīkojās tieši tā, kā pats apgalvo, tas ir atveda sievu un tad aizbrauca. Un pieņemsim, ka Sveins tur grozījies un gaidījis, kad viņa atgriezīsies. Viņš redz tos atbraucam, noskatās, kā Māsters aizbrauc, un tad klauvē pie durvīm…

Tenets apklusa, pamādams Lainhemam, lai tas turpina fabulu.

-     Vina ieved vinu virtuvē, un kaut kāda ie-

» > '

mesla dēl sākas strīds, sava veida kīvinš. Vina

» 7 » » *

paslīd, atsitas ar galvu pret galda stūri un zaudē samaņu, Lainhems apklusa. Viņš izskatījās nelaimīgs. Un te nu mēs iesprūstam, vai ne, ser?

Piekrītu. Es nekādi nevaru iztēloties, kā viņš

7 *

uzvelk tai galvā polietilēna maisu.

Tenets māja ar galvu.-

-    Jā. Tas neiet cauri. Pirmkārt jau tāpēc, ka es nevaru saprast, kāpēc Perditai ar Sveinu vispār būtu vajadzējis strīdēties. Turklāt nedomāju, ka viņš tiešām iegāja mājā.

-    Kāpēc ne?

-     Padomājiet, Maik! Viņš ir viņas mīļākais. Viņi ir norunājuši satikties. Viņš ir tur grozījies cerībā satikt viņu, un beidzot viņa atgriežas. Viņš pagaida, kamēr Māsters ir aizbraucis, un tad viņa ielaiž viņu iekšā. Pat ja mēs pieņemam, ka viņš Perditu tiešām nogalinājis, es tomēr nevaru iedomāties, ka strīds saasinās līdz slepkavības apmēriem un vēl jo vairāk, ka viņš aizmūk un tas viss norisinās desmit minūtēs.

-    Kāpēc desmit minūtēs?

-     Tāpēc, ka tad mājās atgriežas misis Brokstone.

-     Bet viņa negāja taisnā ceļā uz virtuvi! triumfējoši iebilda Lainhems. Viņa steidzās augšā pa kāpnēm, jo brēca Henrijs.

Tenets sarauca pieri.

-    To es biju aizmirsis.

-    Viņa līdz deviņiem četrdesmit nezvanīja, ka atradusi līķi, tā ka viņa rīcībā bija divdesmit minūtes.

Tenets uzbudināti vicināja roku.

-     Ir pusmāsa, bet viņai pašlaik ir tikai trīspadsmit, tā ka tad, kad viņa piedzima, Perditai bija jau ap divdesmit. Un, kā teica patēvs, Perdita pusmāsu ļoti mīlējusi.

-     Tātad toreiz, kad viņai vajadzēja izlemt, viņa joprojām bija vienīgais bērns ģimenē… Kā tu domā, vai viņas ar māti bija tuvas viena otrai?

-     Es teiktu, ka jā, un domāju, ka misis Herrovai būtu paticis, ka Perdita aiziet uz Meidstounas mākslas koledžu vai Mīdveju.

-      Varbūt te arī slēpjas atbilde.Varbūt Perdita juta, ka īstā mātes vēlme bija, lai viņa paliktu mājās, un, ja tik tuvu atrodas divas mākslas koledžas, viņa varēja just, ka aizvainos māti, ja teiks jā, es gribu studēt mākslu, bet, lai to darītu, vēlos atstāt mājas. Varbūt viņai bija vajadzīga neatkarība, un viņa juta, ka vienīgais veids, kā panākt savu, neapvainojot māti, ir izvēlēties karjeru, kuras iegūšanai nepieciešams aizbraukt no mājām. Lai gan izklausās, ka mazliet pāršauts pār svītru, vai ne?

-     Nezinu. Pašlaik misis Herrova ir bezcerīgi slima, un, kā man liekas, viņas veselība ir bijusi vārga jau gadiem. Varbūt Perdita vienmēr ir centusies vinu saudzēt.

»

-            Varbūt. Tomēr izskatās, ka patiesību tu nekad neuzzināsi. Vienīgais cilvēks, kurš varētu dot kādu skaidrību, ir pati Perdita.

-      Starp citu, runājot par misis Herrovas slimību, man ienāca prātā… Atceries, es teicu, ka šefs pēdējā laikā izskatās tāds pieklusis? Viņš šorīt pastāstīja, ka viņa sieva ir slima un viņai jābrauc uz Londonu ārstēties. Un Luīze stāstījusi Maikam, ka Angaradai Drako esot leikēmija.

-     Jā, es zinu. Tas ir šausmīgi, vai ne? Uzzināju to šorīt, kad, aizbraukusi uz pilsētu nopirkt mātei šādus tādus sīkumus, nejauši satiku Luīzi.

Tenets atcerējās, ka apsolījis Lainhemam palūgt Džounai, lai tā aprunājas ar Luīzi. Bet izskatījās, ka Džouna aizsteigusies viņam priekšā. Pašlaik viņa stāstīja, ka Luīze likusies visai nomākta, un, nedaudz patincinot, viņa izsūdzējusi bēdas jūtot depresiju un esot kļuvusi nervoza, ja sākot domāt par atgriešanos darbā, kad Mendijs sāks iet skolā.

-    Vai tu viņai pastāstīji par savu māti?

-Jā.

Tas bija raksturīgi Luīzei izklāstīt visas savas nelaimes pat tik īsā tikšanās reizē, kad viņai vajadzēja saprast, ka Džounai galīgi nav laika,-jo jāskrien atpakaļ uz slimnīcu. Ne pirmo reizi Tenets sajuta dusmu uzliesmojumu par šādu egoaizmugures durvīm… Protams, tā var izskaidrot, kāpēc durvis bija vaļā!

-    Varētu būt… Un līdz Netltonai ir tikai desmit minūšu brauciens. Bez ceturkšņa desmitos viņa jau varēja būt mājās… Bet, ja viss notika tā, tad kāpēc viņa pārbrauc^ pirms vīra?

-    Varbūt viņš nejuta vēlēšanos braukt tieši uz mājām, varbūt iegāja krodziņā iedzert pāris mēriņus?

-     Domāju, ka tas ir iespējams. Tomēr mums nevajadzētu novirzīties tikai pa šo ceļu, bet, protams, tas pagaidām ir visticamākais scenārijs, pie kāda mums līdz šim izdevies nonākt. Tenets bija pielēcis kājās un runājot vilka mugurā mēteli. Viņš ar nepacietību vēlējās vēlreiz papurināt Sveinus, pārbaudīt šo jauno teoriju. Aiziet, Maik! Braucam.

14.

Rīta cēliens gāja uz beigām, un braucēju nebija daudz, tā ka viņi drīz vien izkļuva no pilsētas^ Viņi bija nolēmuši vispirms patincināt Sveinu, paskatīties, vai neizdosies no viņa uzzināt kaut ko vairāk. Tad varētu doties uz Meidstounas televīzijas studiju. Teneta garastāvoklis uzlabojās.

Viņš ar nepacietību gaidīja sarunu ar misis Sveinu, kura bija sarežģīta sarunu partnere, bet Tenetam patika sastapties ar izaicinājumu. Iztaujāšana bija tā viņa darba daļa, kura sagādāja vislielāko baudu. Tādās reizēs prāts un intuīcija ieguva vislielākos plašumus, un daudzu gadu laikā uzkrātā pieredze tika pilnvērtīgi likta lietā.

Lai gan saule atradās augstu debesīs, temperatūra joprojām turējās uz sala robežas, un koku un krūmu paēnā zāli joprojām skāva sala vara. Tenets iedomājās, ka zeme joprojām ir akmens cieta. Tikai uzartajos laukos, kur palēnām iespiedās siltums, augsne sāka atlaisties. Agrais sals liecināja, ka pie sliekšņa ir ziema, ka tagad nu jau drīz koki nometīs atlikušās lapas un rudens krāsu krāšņums aizies. Meži pārvērtīsies tumšā dūmakā, kas ieskicēta graciozajos pakalnu un ieleju izliekumos.

Kādu brīdi abi vīri, domās iegrimuši, klusēja. Tad, atsākot sarunu, Tenets ierunājās.

-    Varu derēt, ka viņš pat nezina, ka sieva tajā vakarā ir kaut kur braukusi. Viņa izbrauca jpēc viņa, bet pārradās pirms.

Lainhems pasmaidīja.

-    Nevaru iedomāties, ka viņa vīram būtu stāstījusi par šo izsekošanu.

-     Nē. Šajā gadījumā, kad viņi Uzzināja par slepkavību, viņa varēja ieteikt vīram liecināt, ka

Viņa pasmaidīja.

-    Labi, paldies.

-     Jūs katrā ziņā izskatāties daudz labāk nekā šorīt, kad biju pie jums ienācis. Dažus nepatīkamus mirkļus jūs mums sagādājāt.

-    Sev arī! Viņa paskatījās uz Džounu. Tev patiešām jābrauc mājās, dārgumiņ. Tu izskaties pavisam nomocījusies.

-    Neuztraucies par mani!

-    Vai dakteris tev teica? Viņš domā, ka ar mani viss būs kārtībā.

-     Zinu. Jūtos, it kā akmens no pleciem būtu novēlies.

-     Tad vismaz tagad tu brauksi un atpūtīsies, labi? c

-     Dieva dēļ, māt, beidz vienreiz uztraukties par citiem! To tev tagad vismazāk vajadzētu darīt. Atpūties un koncentrējies uz savas veselības uzlabošanu.

-    Neuztraucies! Es to darīšu, bet…

-     Mammu, Džouna saņēma ari mātes otru

7 >

roku, ja tu beigsi uztraukties, es iešu ļoti drīz, bet Lūkam vēl kāds jāsatiek šeit, slimnīcā, tāpēc es klusām pasēdēšu pie tevis, kamēr viņš būs beidzis, labi?

-     Labi. Vai tas saistīts ar lietu, pie kuras pašlaik strādājat, Luk?

-    Jā. Būšu atpakaļ, cik ātri vien varēšu.

Apmeklējuma laiks vēl nebija beidzies, un ķirurģiskajā palātā ap lielāko daļu gultu pulcējās slimnieku tuvinieki. Endžela Prūvena, misis Brokstones bērnu auklīte, izskatījās izcili žirgta un dzīvespriecīga. Arī pie viņas bija apmeklētāja, jauna viņas vecuma sieviete.

-     Nu, tad es iešu, Endžij, viņa atsveicinājās. Mēģināšu ieskriet rit atkal.

-    Eabi, Roza, paldies.

Aizkaru ap gultu aizvilka, un viņus atstāja vienus.

12.

-     Izskatās, ka jūs šeit esat nokļuvusi aiz pārskatīšanās, Tenets pasmaidīja un apsēdās.

-    Kāpēc jūs tā sakāt?

-     Jūs izskatāties pārāk veselīga, lai gulētu slimnīcā. Patiesību sakot, jūs esat ziedoša.

Viņa atsmaidīja.

-     Nezināju, ka policijas virsniekiem atļauts šķiest komplimentus.

Viņas druknais augums robežojās ar tuklumu, tumšo matu ērkulis sprogojās, un apaļajā sejā mirdzēja košas, tumšas acis. Uz naktskrekla viesoļot abu policistu virzienā, pa ceļam vilkdams nost dārznieka cimdus. Viņš bija ģērbies veclaicīgās velveta biksēs, nonēsātā jakā ar kapuci un augstos zābakos. Pienākot tuvāk, veselīga lauku vīra tēlu pabojāja sejas bālums un tumšās ēnas zem acīm. Skaidrs, ka pēdējās dienās miegs viņu ir atstājis. Nav arī jābrīnās. Vainīgs vai nevainīgs, bet apstākļi prasīja savu.

-    Piedodiet, ka traucējam jūs! Vai mēs varētu vēlreiz parunāt?

It kā samierinoties ar notiekošo, nokārtiem pleciem Sveins pa šauru, bruģētu celiņu veda viņus apkārt mājai uz aizmugures ieeju. Tur viņš apstājās, pavēra durvis, novilka zābakus un tikai tad spēra zeķē ģērbto kāju uz iekšējā kājslauķa. Tenets un Lainhems sekoja viņam mājā. Sveins pavilka krēslu un apsēdās, norādīdams, lai viņi seko piemēram.

Tenets pagaidīja, līdz Lainhems bija apsēdies un nolicis gatavībā uz galda piezīmju grāmatiņu. Tad inspektors saņēma rokas un, atspiedies uz galda, saliecās uz priekšu.

-     Mēs ne visai mīlam tos, kuri, sniedzot liecību slepkavības izmeklēšanā, melo, mister Svein.

Sveina atbildes reakcija lika brīnīties. Tenets varēja apzvērēt, ka vispirms Sveina sejā parādījās patiess pārsteigums, ko gandrīz tajā pašā brīdī nomainīja sapratne. Tomēr viņa balss skanēja nelokāmi.

-    Neesmu jums melojis, inspektor.

-     Tad vismaz, teiksim tā, šis tas tika noklusēts, šis tas noslēpts.

Sveins svārstījās. Viņa domas bija gandrīz vai nolasāmas. "Cik daudz viņi zina?"

-    Mister Svein, kad es jautāju jums, vai pirmdienas vakarā esat saticis misis Māsteri, jūs teicāt, ka nē. Tādā gadījumā interesanti, ko jūs teiktu, ja es būtu pajautājis, vai pirmdienas vakarā nebijāt sarunājis tikšanos ar viņu?

Sveins pavēra muti, lai atbildētu, bet Tenetam sekundes simtdaļā vajadzēja izšķirties, vai ļaut viņam melot. Ja viņš to pieļaus, tiks iztērēts laiks un zaudētas taktiskās priekšrocības.

-     Un, pirms jūs kaut ko sakāt, man jūs jābrīdina, ka mums ir liecinieks, kurš dzirdēja, ka satikšanās tika norunāta.

Sveina reakcija atkal likās mīklaina. Šoreiz viņa acīs tūlīt pat parādījās izpratne, ko nekavējoties nomainīja apmulsums. Kāpēc? Ja Perdita viņam pastāstījusi, ka apteksne dzirdējusi viņu sarunu, tad kāpēc tagad tāds apmulsums? Lai gan… Jā, tam tā jābūt. Varbūt vispirms Sveins nospriedis, ka sarunu ar Perditu noklausījusies

-     Ķerta uz viņiem. Viņa neparko negribēja šķirties no Henrija, kad pēc viņa piedzimšanas vajadzēja atgriezties darbā. "Endžela," viņa man teica, " ne aci nemirkšķinot, es aizietu no darba."

-    Bet viņa neaizgāja.

-     Nu, ir jau grūti, ieņemot tādu posteni, vai ne? Es gribēju teikt, jūs gadiem būvējat savu karjeru, un tad piedzimst bērni, un jums jāizšķiras, vai vispār mest visu pie malas, vai ari mēģināt tikt ar visu galā. Domāju, viņa zināja, ka, ja aizies no darba, vēlāk, kad bērniem vairs nebūs tik vajadzīga, būs ļoti grūti. Bet viņai nebija viegli par to izšķirties, to es jums varu droši teikt.

Iezvanījām zvans, un tūlīt sāka čīkstēt krēsli. Sarunu dūkoņa visā palātā kļuva skaļāka. Tika teiktas ardievas, soļi attālinājās, un pamazām iestājās klusums.

Tenets vēl vairāk pieklusināja balsi.

-    Kā misis Brokstone to pārdzīvoja?

Viņa saviebās.

-     Es tiešām nesaprotu, uz kurieni tas viss velk.

Tenets pasmaidīja.

-     Godīgi sakot, arī es nesaprotu, bet vai jūs varat pieciest mani? Ticiet man, vienīgais veids, kā šādā lietā virzīties uz priekšu, ir savākt pēc iespējas vairāk informācijas un tad atsijāt vajadzīgo. Lielākā daļa izrādās nevajadzīga, bet nekad nevar zināt.

Viņa atsmaidīja.

-   Nu, labi. Jūs mani pārliecinājāt. Kamēr vien jūs neliksiet man tenkot par maniem saimniekiem…

-     Tenkot nevajag, nē. Es ļoti augstu vērtēju tiešu informāciju vai slēdzienus, kuri balstīti uz nepastarpinātiem novērojumiem. Ja tiešām jūtat, ka negribat atbildēt uz jautājumu, nekas, es neuzstāšu.

-    Jūs tiešām tā domājat?

-    Ja nedomātu, nebūtu teicis.

-    Nu, tad labi. Nav jau nekas slēpjams, bet…

Pēkšņi pavērās aizkars, un kādu brīdi notika

izskaidrošanās, kamēr Tenetam izdevās pārliecināt izbiedēto māsu, ka viņš nav apmeklētājs, kurš mēģina paildzināt tikšanos. Ieradās virsmāsa, un situācija noskaidrojās. Pietiekami veselie pacienti ar interesi vēroja notiekošo.

Beigu beigās viņus lika mierā.

-    Jūs, Endžela, sākāt stāstīt par misis Brokstoni…

Vēl viens neuzticības pilns skatiens.

-    Jūs teicāt, ka domājat… Nu, misters Brokstons ir aizņemts cilvēks. Viņam tiešām neatliek daudz laika bērniem. Lielākajai daļai vīriešu nav satikties ar Perditu. Apteksne Venesas mājā noklausījusies, kā Perdita runā pa telefonu.

-     Ak vai, ak vai, kāds posts! viņa pacēla pret Tenetu vienu uzaci, it kā uzaicinot viņu piekrist. Kalpotāji vienmēr ir bijuši vidusšķiras posts, jūs taču piekritīsiet, inspektor? Neko nevar noslēpt.

-     Nu, ko, ja jau jūs esat šeit, misis Sveina, pateikšu jums to pašu, ko pateicu jūsu vīram. Mēs ne visai mīlam tos, kuri, sniedzot liecību slepkavības izmeklēšanā, melo.

Zilās acis iepletās uzspēlēti bērnišķīgā nevainībā.

-     Melot jums, inspektor? Kurš ir jums melojis?

-     Un vēl es teicu jūsu vīram, ka šis tas ticis noklusēts un šis tas noslēpts. Viņam mēs varam pārmest pirmo, bet jūs, visticamāk, esat vainojama otrajā.

-    O? tagad nevainību pārklāja piesardzība.

-    Jā, Tenets lāva smagajam vienzilbes vārdam pakarāties gaisā un klusumam ieilgt. Nemaz nenāca par sliktu likt viņai mazliet pasvīst. Šī nav spēlīte, un, jo ātrāk viņa to sapratīs, jo labāk.

-    Visas šīs pasakas par omulīgu vakaru mājās. Cūkgaļa ar ābolu sacepumu, vai es pareizi atceros? Un tad ērkšķogas ar putukrējumu. Tad nedaudz darba, televizors un gulta.

-     Jā, jums ir lieliska atmiņa, inspektor. Nevajadzēja pat piezīmju grāmatiņā ieskatīties… Bet, patiesību sakot, tieši to mēs pirmdienas vakarā ēdām vakariņās. Līdz pēdējam sīkumam.

Tenets bija noguris cīkstēties.

-      Vai tas viss notika pirms vai pēc tam, kad jūs abi atstājāt māju?

Abu sejas izteiksmes pārvērtās. Tenets bija pārliecināts, ka tieši vārds "abi" bija par iemeslu tam, ka Sveina uzacis pacēlās un viņš jautājoši pievērsās sievai.

Bet Viktorija Sveina nepamirkšķināja ne acu.

-     Šķiet, ka jūs esat nepareizi informēts, viņas balss kļuva auksta. Zilās acis tagad bija pats ledus, bet Tenets to dziļumos pamanīja iezibamies pirmās nemiera pazīmes.

-     Informācija ir droša, katrā ziņā lieciniekam nebija nekāda iemesla melot.

Pie vārda "liecinieks" viņa centās noslēpt bailes, bet veltīgi. Viņai nemierīgi grozoties uz krēsla, Tenets redzēja, ka sievietē notiek cīņa pret kārdinājumu paskatīties uz vīru, lai izvērtētu viņa reakciju uz notiekošo.

-    Liecinieks, inspektor? jautāja Sveins.

Tenets paskatījās uz Lainhemu un pamāja uz

225

seržanta piezīmju grāmatiņu. Lainhems paklausīgi sāka to pārlapot. Abi policisti zināja, ka, tā

Simpsonc 6

kā Bentlijs par notikušo stāstīja pa telefonu, tad grāmatiņas lapās nekāds ziņojums nav ierakstīts. Tenets cerēja, ka seržants mācēs panākt, lai viss izklausītos ticami.

-     Vienu mirkli… Jā, te tas ir… Lainhems pacēla piezīmju grāmatiņu, it kā lai varētu skaidrāk saredzēt uzrakstīto. Pirmdienas vakarā ap deviņiem misters Sveins aizbrauca pilsētiņas virzienā, un nekavējoties viņam sekoja misis Sveina…

Sveina galva apmetās riņķī, lai paskatītos uz sievu. Misis Sveina uzsprāga.

-     Kā to var apgalvot, pat ja tā būtu noticis. Bija taču piķa melna tumsa.

-    Varēju saredzēt skaidri, jo dega drošības apgaismojums, kas ieslēdzas automātiski, tiklīdz kāds iznāk pa galvenajām durvīm un šķērso iebrauktuvi…

Lainhemam runājot, misis Sveina saniknoti iebelza pa galdu un pielēca kājās.

-     Noteikti tā vecā vista pāri ielai, kaut viņa bez acīm paliktu! Visu dienu rausta aizkarus un neko labāku nevar izdomāt, kā izspiegot kaimiņus… viņa pārsoļoja istabai un nostājās pie loga, uzgriezusi muguru un cieši saņēmusi rokas, it kā lai neizlaistu dusmas, lai saglabātu kontroli pār sevi. Mugura slējās nelokāmi, un galva bija viegli noliekta uz sāniem, bet pat no vietas, kur Tenets sēdēja, varēja redzēt, ka viņas žokļu muskuļi drudžaini darbojas.

Tā bija vārdos neizteikta atzīšanās. "Bet kāpēc reakcija ir tik mežonīga?" Tenets brīnījās. "Vai tāpēc, ka viņa ir zaudējusi seju, pieķerta melos? Tāpēc, ka viņai būs jāpārdzīvo pazemojums un jāatzīstas vīram, ka ir tam sekojusi? Vai varbūt te slēpās kāds nopietnāks iemesls? Vai viņa tiešām bija slepkava, kas tagad saskārusies ar faktu, ka alibi ir sadragāts?"

Viņa pagriezās un atkal paskatījās uz viņu.

-    Nē! sieviete iesaucās, izbailēs skatīdamās Tenetam acīs. Vai viņa ir nolasījusi viņa domas?

Tomēr izskatījās, ka viņa tikai mēģina liegties.

-    Nē, tā nevarēja būt viņa. Viņa ir aizbraukusi, vai ne? Redzēju, kā dēls viņu sestdienas ritā izstūma ārā kopā ar ceļasomu. Tātad tā būs bijusi mazā misis Mārša, kurai pat sviests nekūst mutē.

-    Vai ir tik svarīgi, kurš jūs redzēja? Galvenais, ka redzēja. Jūs abus.

-    Protams, ka tam ir nozīme! viņa cietsirdīgi iesaucās un tad palūkojās uz vīru. Dieva dēļ, beidz tā skatīties uz mani, Hovard! Man bija tiesības zināt, kur tu brauc, vai tev tā neliekas? Es esmu tava sieva.

-    Tu gribi teikt, ka tiešām man sekoji?

Tenets vēroja, kā viņa pārāk vēlu attopas.

Viņa varēja izlikties, ka ir braukusi kur citur. Viņas dabā nebija zaudēt virsroku. Tas varēja notikt tikai tāpēc, ka šoks par to, ka tikusi atmaskota, uz laiku bija paralizējis viņas prātu. Tenets skatījās, kā viņa saņemas un sagatavojas izspiest no situācijas visas iespējamās priekšrocības. Interesanti, kā viņa to darīs? Un ar ko viņa sāks izskaidroties vispirms? Ar Tenetu vai vīru?

Viņa paskatījās uz Tenetu.

-    Es gribētu parunāt ar vīru zem četrām acīm.

Viņš papurināja galvu.

-     Ja jūs to vēlējāties, jums bija pietiekami daudz laika, un būs vēl, kad mēs aizbrauksim.

Zilajās acīs atkal iezibējās ledus, bet viņa nesvārstījās. Ātri šķērsojusi istabu, viņa apsēdās blakus Sveinam, puspagriezusi muguru abiem policistiem, it kā izslēdzot tos no spēles.

Tātad priekšroka ir vīram. Tas bija interesanti. Vai viņš patiesi ir kļūdījies? Ja misis Sveina tiešām būtu briesmās, vai viņa necenstos vispirms glābt savu ādu? Varbūt viņa tomēr nav vainīga?

Tenets paskatījās uz Lainhemu. Seržanta acis mirdzēja. Viņam notiekošais patika.

Viktorija Sveina uzlika plaukstu vīram uz rokas.

-     Es tikai gribēju zināt, kas notiek, viņa it kā aizbildinājās. Tu nevari iedomāties, kā ir, kad paliek tumsā un neziņā…

Atbildes nebija.

-     Es vienkārši iedomājos, ka, ja varētu parunāt ar viņu…

Sveina acis kļuva šauras.

-    Tu redzēji viņu?

-    Nē. Kādā veidā? Tu taču pats zini, ka viņas tur nebija.

Sveins ātri paskatījās uz Tenetu, tad atkal uz sievu. Lēnām, bet noteikti viņš nokratīja viņas plaukstu no savas rokas. Tas bija noraidījuma žests.

Viņa atrāvās kā sadzelta, acīs uzliesmoja dusmas, un balss pārvērtās.

-     Bet ko tad tu no manis gaidīji? Lai es sēžu un neko nedaru, kad tu skrien pakaļ tai mazajai… viņa ar piepūli sevi piebremzēja un paskatījās uz Tenetu. "Tagad redzat, ko esat izdarījis. "

Tenets oārmetumam neiebilda, ja rezultāti izrādījās tik auglīgi.

-     Nu, lūk, viņš mīlīgā balsī ierunājās, domāju, ka mēs jau pie kaut kā esam nonākuši. Izlabojiet mani, ja kļūdos, labi? Pirmdienas vakarā jūs, mister Svein, devāties uz Brokstonu māju, lai satiktos ar misis Māsteri, un jūs, misis Sveina, sekojāt viņam. Mūs interesē, kas notika tad, kad jūs tur ieradāties.

Viņi paskatījās viens uz otru.

-    Nekas, atbildes noskanēja vienlaicīgi. Vismaz te viņi bija vienoti.

-     Vai jūs nevarētu pastāstīt mazliet detalizētāk?

Sveins paraustīja plecus.

-     Vairākas reizes piezvanīju, bet atbildes nebija.

Lainhems kaut ko skricelēja piezīmju grāmatiņā. Viņš to pagrieza tā, lai Tenets varētu izlasīt. "Zvans nestrādā" tur bija rakstīts. Tenets pamāja. To viņš nebija aizmirsis.

-    Vai jūs klauvējāt?

-     Jā, bet nav klauvējamā riņķa, un durvis ir ļoti biezas, tāpēc šaubījos, vai kāds sadzirdēs.

"Droši vien, pretēji Māsteram, jūs nebijāt noskaņots sacelt lielu troksni," nodomāja Tenets.

-    Tātad, ko jūs darījāt tālāk?

-     īsti nezināju, ko iesākt. Nevarēju neko saprast. Mājā dega gaismas, un, tā kā bērniem vajadzēja jau gulēt, viņa nevarēja būt izgājusi. Nospriedu, ka Perdita varbūt ir vannasistabā vai kur citur un mani nedzird. Vēl kādu laiku pagrozījos un mēģināju vēlreiz. Tā kā durvis joprojām neviens neatvēra, atmetu ar roku. Nodomāju, ka varbūt viņa ir aizmigusi, jo aiz muguras bija dažas visai mokošas dienas, bet pēc tam… viņš sastomījās. Esmu domājis, vai… Varbūt viņa bija… Varbūt viņa jau bija…

Bet viņš nespēja to izrunāt, tikai uzmeta Tenetam lūdzošu skatienu.

-     Vai jūs domājat, ka tā varēja būt? Nespēju izturēt, ja iedomājos, ka varbūt viņa jau bija… varbūt es būtu varējis palīdzēt, un viņa…

"Ja vīrs melo, tad tā ir augstas klases izrāde," nodomāja Tenets. Viņš papurināja galvu.

-     Nav iespējams precīzi noteikt nāves iestāšanās laiku, mister Svein. Ko jūs darījāt tālāk?

-     Es… Sveins izvairījās paskatīties uz sievu, es braucu iedzert.

-    Uz kurieni?

-    "Pie suņa un vijoles", Bārtonā.

-    Cik ilgi jūs tur uzkavējāties?

Viņš paraustīja plecus.

-     Grūti nateikt. Iedzēru pāris mēriņus. Pusstundu varbūt.

-    Un cikos jūs devāties uz mājām?

-     Domāju, kādu ceturksni pāri desmitiem, pirmo reizi Sveins paskatījās uz sievu. Apmēram tā bija, vai ne?

Kā misis Mārša, pie bērnistabas loga piesaistītā, bija liecinājusi.

Viktorija Sveina māja ar galvu.

-    Tad ļaujiet man būt precīzam. Jūs aizbraucāt no šejienes ap deviņiem, pēc desmit minūtēm ieradāties Brokstonu mājā un uzkavējāties tur tikai kādas piecas minūtes. Tātad uz krodziņu jūs aizbraucāt, teiksim… deviņos trīsdesmit, bet aizgājāt no krodziņa ap desmitiem. Vai tā?

-    Vairāk vai mazāk.

Tenets paskatījās uz Lainhemu, lai pārliecinātos, ka tas visu ir pierakstījis, un tad pievērsa uzmanību misis Sveinai.

-    Un kā ar jums?

-    Apmēram tas pats.

-    Man, lūdzu, gribētos mazliet precīzāk.

-      Ak Dievs, ja jums vajag pantos un atskaņās… viņa dziļi ievilka elpu un iegremdējās stāstījumā, izklāstot visu bez svārstīšanās un ne reizi nepaskatoties uz Sveinu. Izbraucu no šejienes tūlīt pēc vīra. Kad bijām Meltonā un viņš iegriezās Brokstonu iebrauktuvē, es sapratu, ka šī var būt vieta, kur slēpjas Perdita. Jutos mazliet pārsteigta, jo viņas ar Venesu nekad nav bijušas īpaši draudzīgās attiecībās, kā jau jums stāstīju, bet nekādu citu iemeslu,kāpēc Hovardam būtu uz šejieni jānāk, nevarēju iedomāties.

Tā nu braucu viņam aizmugurē un novietoju mašīnu pie laukuma gluži līdzās kaimiņu mājai. Tad devos atpakaļ. Kad biju pienākusi tuvāk, Hovards joprojām stāvēja pie centrālajām durvīm un spieda zvana pogu. Beigu beigās viņš atmeta ar roku, atgriezās pie mašīnas un aizbrauca protams, garām man. Man nācās paslēpties aiz dzīvžoga.

Tenets iedomājās, vai Sveins un Māsters ir varējuši pabraukt viens otram garām līnijā starp Meltonas krodziņu un Brokstonu māju. Laiki sakrita ļoti tuvu. Tomēr atbildi atrast nebija iespējams. Sveins bija aizbraucis pa citu ceļu.

-     Uztraucos, vai viņš gadījumā nepazīs manu mašīnu, bet nē, stāstīja Viktorija Sveina. Biju to novietojusi visai dziļi un izslēgusi gaismas. Tad, kad atgriezos mašīnā un iedarbināju to, sapratu, ka droši vien esmu pazaudējusi viņa pēdas. Viņa paraustīja plecus. Un tā atbraucu mājās.

-    Cikos jūs atgriezāties?

Viņa vēlreiz paraustīja plecus.

-    Bez divdesmit, varbūt bez piecpadsmit desmitos.

-     Kāpēc braucienam jums desmit minūšu vietā vajadzēja pusstundu?

-            Ā. Slepenpolicists ķer slepkavu! Piedodiet, bet sarūgtināšu jūs, inspektor. Nedaudz laika pazaudēju, braukājot un skatoties, vai nenokļūšu vīram uz pēdām. Viņa kaunīgi uzsmaidīja Sveinam. No manis iznāk draņķīgs detektīvs. Un šī bija pirmā un pēdējā reize. Es tev apsolu. Viņa atkal uzlika plaukstu uz Sveina rokas, un šoreiz viņš, lai gan neatbildēja, tomēr arī neatgrūda to. Viņas acīs iedegās cerību liesmiņas.

"Viņa tiešām baidās vīru pazaudēt," nodomāja Tenets. "Un, lai gan, satiekot viņus katru atsevišķi, nevienam tas neienāktu prātā, tieši viņš ir tas spēcīgākais, bet viņa lūdzēja. Jautājums ir, cik ļoti viņa baidās to pazaudēt un cik tālu spējīga iet, lai viņu paturētu? Vai tik tālu, lai iznīcinātu savu sāncensi?"

Viena lieta bija skaidra, kā viņš teica Lainhemam, kad viņi gāja uz mašīnu. Viktorija Sveina joprojām atrodas vienā no viņu saraksta vadošajām vietām. Viņai bija pietiekams iemesls un pietiekami lielas iespējas.

15.

Kad viņi bija sasnieguši vārtiņus, Tenets apstājās. Neatkarīgi no viņa gribas roka atrada ceļu uz kabatu un atgriezās no turienes ar pīpi. Nu viņš apjēdza, cik ļoti vēlas uzsmēķēt, bet Lainhems necieta, ka kūpina mašīnā. Turklāt galvā bija iešāvusies kāda doma.

-    Pastaigāsim kādu gabaliņu pa taciņu, Maik.

Viņš izņēma tabakas maku, iepildīja pīpē tabaku un, uzrāvis plecu un aizgriezies no vieglās vēja pūsmas, lai aizsargātu liesmiņu, aizdedzināja pīpi.

Lainhems pacietīgi gaidīja. Pie šī rituāla viņš bija pieradis.

-     Es nupat domāju… Tenets apklusa, lai uzrautu vēl vienu sērkociņu. Jūsu aprakstītā slepkavības norise… Vai saprotat, ka viss, ko teicām par misis Sveinu, tikpat labi var būt attiecināms uz Māsteru? Ap to laiku, kad viņi atgriezās, viņš varēja būt visai nikns un satriekts. Viņš varēja ielauzties ar spēku, kad viņa pavēra durvis…

-     Vai pat apiet mājai apkārt. Nē, būtu neticami, ka aizmugures durvis nav aizslēgtas.

-    Nu, nezinu…

-    Ja vina ir viena ar diviem maziem bērniem

>

mājā šeit, laukos, naktī?

-     Ne uz mirkli neatstātu vaļā, piekrītu. Bet, piemēram, pārliecinājusies, ka ar bērniem viss kārtībā, viņa dodas tieši uz virtuvi, kā jūs iedomājāties, lai uztaisītu kādu karstu dzērienu. Viņa uzliek pienu uz uguns, izskalo pudeli un atver aizmugures durvis, lai izliktu to ārā. Tas viss varētu aizņemt tikpat ilgu laiku, cik Māsteram vajadzētu, lai viņš izlemtu, ka nav ko padoties, un apietu apkārt mājai līdz aizmugures durvīm. Un tā, kad viņa paver durvis, viņš tur jau gaida…

Likās tik nenormāli šeit, lauku klusumā, runāt par slepkavību. Taka priekšā nogriezās pa kreisi. No abām pusēm to iekļāva mirušo lapu brūnais paklājs un rudens krāsām izrotātais dzīvžogs. Šur un tur koši sarkano savvaļas rožu pušķi sajaucās ar sala sačokurotajiem kazeņu ķekariem.

Pīpe negribēja kūpēt. Viņš izjauca to, izpūta cauri iemutei un atkal salika kopā. Nu bija labāk.

-     Ja tā padomā, tieši to pašu mēs varētu teikt arī par viņa māti. Jūs pats sacījāt, ka, ja mēs meklējam kādu, kurš tiešām grib redzēt viņu mirušu, tad viņas vīramātes kandidatūra katrā ziņā der.

-     Un jūs teicāt, ka tas nevar būt, jo vienkārši nebija iemesla, kādēļ viņai braukt viņu satikt.

Tenets paraustīja plecus.

-     Pieņemsim, ka es kļūdījos. Pieņemsim, ka bija iemesls un mēs pagaidām vienkārši to nezinām. Viņa pateica, ka zinājusi, kur Perdita apmetusies…

-           Nevaru iedomāties, kā mēs atklāsim slepkavības iemeslu, ja tāds vispār ir. Viņa noteikti netaisās pasniegt to mums uz šķīvīša, vai ne?

-     Mmm. Jā, dīvaini. Piekrītu. Ir kāda gaiša doma, Maik?

-     Ne mazākās gaismiņas, Lainhems pasmaidīja. Jums vienkārši nāksies paļauties uz izjūtu kā…

-    Zinu, kā parasti.

Tā bija taisnība. Tenets zināja, ka viņš paļaujas uz izjūtu. Bija jau ļoti labi izplānot stratēģiju, zināt, kurām tēmām sarunas laikā jāpieskaras, bet tikpat svarīgi bija sadzirdēt to, kas netika pateikts, censties ieraudzīt, kas norisinās zem ūdens līmeņa. Var saukt to, kā vēlas, par intuīciju, par iejušanos cita ādā, vienalga, tā bija būtiska prasme policista arsenālā, un to apgūt nācās visgrūtāk.

-    Gribat pats pamēģināt parunāt ar viņu, Maik?

-    Nē, paldies. Es šoreiz laižu garām.

-    Ak, beidziet! Jums patīk izaicinājums. Pats to zināt.

-     Es tikai domāju, ka jūs no viņas uzzinātu daudz vairāk nekā es. Jūs lieliski mākat izvilināt no cilvēkiem vajadzīgo.

-    Tāpat ari jūs, kad piedomājat.

Lainhems neatbildēja, tikai saknieba lūpas un papurināja galvu.

*

Iemīcīts vecs mini izdrāzās no līkuma tādā ātrumā, ka viņi abi bija spiesti atlēkt malā, gandrīz vai ieklūpot dzīvžogā.

-     Idiots! Lainhems nikni noskatījās pakaļ mašīnai.

Tenets nolēma beigt ķircināšanos. Viņš negribēja, lai atsakoties Lainhems nonāktu neērtā situācijā. Viņš gan gluži labi zināja, kāpēc seržants parasti kaismīgi noskaņots aktīvi piedalīties iztaujāšanā tik noraidoši izturējās pret Māstera māti: viņa pārāk atgādināja viņa paša māmiņu.

-    Labi, Maik. Es gribēju jūs pierunāt, bet tā ir tikai viena no problēmām, pie kurām gribu ķerties, un jūs to zināt.

Lainhems izskatījās atvieglots.

-    Kad tad jūs uz turieni brauksiet, ser? Viņa pašlaik ir mistera Māstera mājā. Pirms brīža, braucot garām, es iebrauktuvē ievēroju viņas mašīnu. Tā vēl ir tur, es pamanīju caur dzīvžogu.

-    Jā, zinu.

-    Tādā gadījumā ko mēs gaidām?

Lainhems apmetās riņķī un možā gaitā aiz-

soļoja pa celiņu, mazliet saliecies uz priekšu kā pēddzinējs suns, kurš saodis medījumu. Ar iecietīgu smaidu Tenets sekoja. Lainhema dedzīgums un entuziasms bija divas no viņa jaukākajām rakstura īpašībām.

Kad viņi bija aizgājuši līdz mašīnai, Tenets apstājās un paskatījās pulkstenī.

-    Domāju, ka jāpiezvana un jāuzzina, vai nav kādi jaunumi no Džounas.

Ar sievu viņi bija norunājuši, ka, atkarībā no tā, cikos māti izlaidīs no slimnīcas un vai viņu vedīs ar sanitāro mašīnu, Tenets mēģinās ierasties mājās gadījumā, ja būs vajadzīga palīdzība.

Pēc piezvanīšanas tā arī izrādījās. Sanitārā mašīna netika iedota, un Džouna būtu priecīga, ja uz īsu brīdi starp diviem un diviem trīsdesmit viņš varētu atskriet uz mājām. "Droši vien, lai palīdzētu sievasmātei uzkāpt pa kāpnēm," nodomāja Tenets. Varētu palūgt Lainhemu palīgā. Viņš paskatījās pulkstenī. Divdesmit pāri divpadsmitiem. Laika pietiekami.

Lainhems stāvēja pie Māsteru mājas vārtiņiem un gaidīja Tenetu. Tam tuvojoties, Lainhems pacēla roku.

-    Klausieties!

Viens no viesistabas logiem bija atvērts, un pāri iebrauktuvei vēlās dusmīgu balsu viļņi.

-    Misters Māsters un viņa māte, teica Lainhems. -Viņi tā kārtīgi ir par kaut ko uzklupuši viens otram.

-    Vai jums prātā ir tas pats, kas man, Maik?

Lainhems pasmaidīja.

-    Interesanti uzzināt, par ko, vai ne?

Apejot grantēto iebrauktuvi, viņi klusām virzījās gar dzīvžogu mājas virzienā un tuvāk atvērtajam logam.

-     … cerēju, ka tu sapratīsi. Tā bija misis Māsteres balss.

-     Ak, Dieva dēļ, mammu, kāpēc nevari saprast tu! Kā tu vari cerēt, ka mani interesēs, kas noticis ar kaut kādu dārgakmeņa gabalu, kad esmu zaudējis sievu.

-     Bet tas piederēja manai mātei! Viņas visiemīļotākā dārglieta! Es nekad nebūtu pieļāvusi, ka tu pierunā mani atdot to Perditai. Un tagad… Tu nespēj iedomāties, cik skumji man kļūst, ja iedomājos, ka varbūt to nekad vairs neredzēšu.

-     Nerunā muļķības, mammu! Es tev saku, ka tas nevarēja izkūpēt zilā gaisā. Gan jau atradīsies.

-     Kādā veidā? Tā nav šeit, esmu par to pārliecināta. Izmeklējos pa viņas mantām desmitiem reižu. Policists stāstīja, ka viņai klāt tas neesot bijis, un Venesa Brokstone apzvēr, ka arī viņas mājā tā nav…

-    Vai tu beigsi par to! Man jau līdz kaklam tava gaušanās. Arī tā rūpju pietiek, skaidrs? Es vienkārši negribu par to vairs dzirdēt!

Aizcirtās durvis, un iestājās klusums. Acīmredzot Māsters bija izdrāzies no istabas, un Tenets nepārmeta viņam. Misis Māstere nevarēja lepoties ar iejūtīgumu, tas nu bija skaidrs.

Tenets palūkojās uz Lainhemu un ar galvas mājienu norādīja uz centrālo ieeju. Viņi abi līdz pusei saliecās, lai nokļūtu garām atvērtajam logam, un tad iztaisnojās.

-     Interesanti, kas viņai ir pazudis, prātoja Tenets.

-    Viņa teica, ka esot runājusi ar policistu…

-    Tātad mums ir attaisnojums jautāt par tālākajām detaļām.

241

Abi apmainījās smaidiem. "Stāvoklis uzlabojas," nodomāja Tenets. Ja Perditai ir uzdāvināta kāda no ģimenes dārglietām, kam misis Māstere seniore ir tik ļoti pieķērusies, vai viņa pirmdienas vakarā nevarēja doties pie Perditas, lai mēģinātu to atgūt? Šāds gājiens atbilstu viņas raksturam. Misis Māstere pārsteidza viņu kā cilvēks, kas ļoti pieķeras lietām un arī cilvēkiem. Ja Džailzs ir pastāstījis viņai, ka Perdita no viņa aizgājusi, viņa varēja nolemt, ka dārgums būs ģimenei zudis uz visiem laikiem, ja viņa nepieliks visas pūles, lai to atgūtu. Tālāk, ja Perdita atteicās to atdot… Tenets bija paredzējis, ka būs grūti izdibināt no misis Māsteres, kāda iemesla

Simpsonc 6

dēļ viņa pirmdienas vakarā ir devusies satikt Perditu. Tagad izskatījās, it kā to kāds būtu pienesis uz paplātes.

Kad misis Māstere atvēra durvis, bija redzams, ka niknums pēc strīda ar dēlu vēl nav noplacis. Viņas vaigos dega divi koši plankumi, un, kad viņa ieraudzīja, kas ir atnācēji, acis draudīgi iezibsnījās.

-    Ko jūs šoreiz gribat? Mēs vakar pastāstījām visu, ko zinām. Vai nevarat likt mūs mierā?

Šodien viņa bija ģērbusies pelēkos svārkos ar melnbaltām ielocēm un kruzuļainā, baltā blūzē. Ap kaklu viņai bija melna zīda šalle ar pelēku, baltu un sarkanu zīmējumu. Par spīti acīmredzamajai aizkaitinātībai, viņa izskatījās tikpat eleganta kā vienmēr, un, protams, ne par dienu nepārkāpusi četrdesmit gadu slieksni. "Kā viņa to panāk?" brīnījās Tenets.

-    Kā noprotu, jūs meklējat rotaslietu, kura, kā liekas, pazudusi?

-     Ā, Māsteres sejas izteiksme mainījās. Piedodiet, es domāju… Viņa pakāpās atpakaļ. Nāciet taču iekšā!

Viņa ieveda apmeklētājus zilajos un krēmkrāsas toņos iekārtotajā viesistabā. Šodien, kad spīdēja saule, telpa nelikās tik auksta un draudīga, bet Perditas glezna joprojām kā magnēts pievilka aci. Tās košās, skaidrās krāsas mirdzēja. Likās, ka neitrālajā vidē tās gandrīz vai pulsē.

-     Es zinu, jūs visi varat nodomāt, ka taisu briesmīgu traci par neko, viņa teica, kad abi policisti bija apsēdušies. It īpaši šajos apstākļos. Bet tas ir sentimenta spēks, kurš nav mazāks par pazudušā īsto vērtību. Tas piederēja manai mātei, saprotiet…

-     Cik tieši tas ir vērts? negribēdams ar tiešu jautājumu atklāt savu zināšanu trūkumu, Tenets virzīja sarunu tā, lai agrāk vai vēlāk izdotos uzzināt, kas tieši ir šis "tas".

-    Kādi pieci tūkstoši mārciņu, kā es ierakstīju ziņojumā par tā pazušanu. Bet ne jau tas ir galvenais. Kā jau teicu, man svarīgāka ir tā naudā neizteicamā vērtība. Tas ir labi apdrošināts, un es bez problēmām varētu nopirkt jaunu, bet tad tas nebūtu saderināšanās gredzens, kuru mans tēvs nopirka manai mātei.

Tātad tas bija gredzens. Tenets mēģināja atcerēties. Nē, Perditai pirkstā gredzena nebija, par to viņš bija pārliecināts. Viņš to būtu pamanījis, it īpaši, ja tas bija tik efektīgs, kā par to stāstīja.

-    Vai jūs varētu man gredzenu aprakstīt?

Misis Māstere izskatījās sakaitināta.

-     Es devu pilnu aprakstu, kad ziņoju par tā pazušanu.

-    Diemžēl vēl pats neesmu izlasījis ziņojumu. Tikai… dzirdēju par to, tā ka, ja jūs varētu samierināties ar manu…

-    Tas ir briljantu ķekariņš. Seši pilnīgi vienādi briljanti. Patiešām brīnišķīgs gredzens. Zinu, jūs domājat, ka no manas puses pašlaik ir briesmīgi uztraukties par šādu mantiņu, bet tas manai sirdij ir tik tuvs… un tas var tik viegli… tik viegli noklīst.

-     Vai jūs šaubāties par manu vīru godīgumu? Tenets klusām pajautāja.

-    Ak, nē. Nē, protams, ka ne. Vienkārši…

-     Jo es varu jums galvot, ka misis Māsterei, kad mēs viņu apskatījām, gredzena pirkstā nebija, un tā nebija ari viņas istabā misis Brokstones mājā.

Viņš paskatījās uz Lainhemu, lūgdams savu vārdu apstiprinājumu, un seržants uzsvērti pamāja.

-     Ak, jā. Es saprotu. Nu, bet tādā gadījumā, kur tas varētu būt?

-    Es tiešām nezinu. "Un tas mani arī neinteresē," izskanēja viņa intonācijā. Viņa varēja to atstāt arī mātes mājā. Cik zinu, viņa pavadīja tur nakti uz svētdienu.

-            Protams! iesaucās misis Māstere seniore, un viņas šaurās sejas vaibstos pirmo reizi kopš viņu ierašanās parādījās jūsma. Cik muļķīgi no manas puses! Kāda velna pēc es par to neiedomājos?

-    Tas ir saprotams, kad cilvēks par kaut ko ir noraizējies, mierināja viņu Tenets. Gredzens tiešām ir vērtīgs. Vai tādēļ jūs pirmdienas vakarā devāties apciemot savu vedeklu?

Neuzmanīgā atbilde paspruka īslaicīgā atvieglojuma eiforijā, Tenets par to bija pārliecināts.

-     Jā, protams, atbildējusi viņa apklusa, cenšoties noslēpt mulsumu. Es gribēju teikt… ne jau pirmdien, protams.

Tātad viņa nebija atmetusi cerības noslēpt patiesību.

Tenets pacēla uzacis.

-    Tad kad?

-    Svētdien. Tai vajadzēja būt svētdienai.

-    Tiešām? Cikos?

-     Svētdienas vakarā, vina sāka izskatīties pēc lamatās iemānīta, izbiedēta cilvēka, kurš apzinās, ka ir neizbēgami iedzīts stūri, no kura izkļūt nav iespējams.

-    Cikos?

-    Ē… Šķiet, kaut kad ap deviņiem, viņa noliecās pēc mīkstas, melnas ādas pleca somas, kura gulēja dīvāna tālākajā stūri, izvilka salocītu kabatlakatiņu un sažņaudza to saujā.

-     Kas jums pastāstīja, ka viņa ir Brokstonu mājā?

-    Džailzs, mans dēls. Es jau jums vakar teicu, uz brīdi viņa atkal kļuva izaicinoša, gandrīz izsmējīga, bet tad gandrīz vienā mirklī sejas izteiksme izmainījās. Viņa noklusa, acis uztraukumā iepletās, jo bija skaidrs, kādas lamatas viņa sev izrakuši.

Tenets ļāva klusumam ieilgt, dodot viņai laiku apjēgt, ka no slazda izkļūt nav iespējams. Tad viņš klusām ierunājās:

-     Pietiks. Jūsu dēls līdz pirmdienas vakaram pats nezināja, kur atrodas viņa sieva.

Pēkšņi viņa intonācija izmainījās un skatiens kļuva tēraudciets.

-    Jums jāsaprot, ka melošana, sniedzot liecību slepkavības izmeklēšanas laikā, ir nopietns pārkāpums. Mums jāsāk domāt, ko jūs cenšaties noslēpt… Tāpēc pamēģināsim vēlreiz. Cikos pirmdienas vakarā jūs devāties apciemot savu vedeklu?

Viņa pieskārās apakšlūpai ar kabatlakatiņu.

-    Es jau jums teicu, apmēram ap deviņiem.

-    Jūs nevarētu būt mazliet precīzāka?

Viņa paraustīja plecus.

-    Varēja būt mazliet pirms deviņiem.

Tenetam nācās apbrīnot viņas elastību. Viņas pašapziņa jau sāka atgriezties. Par to liecināja paceltais zods, tas, kā viņa iztaisnoja muguru. Vienīgi īkšķis un rādītājpirksts, kuri plucināja kabatlakata stūrīti, nodeva viņas spriedzi.

-    Tātad, kas notika?

-    Piezvanīju, bet pie durvīm neviens nenāca, un es aizgāju.

-    Vai kaut ko dzirdējāt, kādu redzējāt?

-    Neredzēju nevienu, nē, viņa vilcinājās.

"Varbūt tiešām mēģina kaut ko atcerēties,"

nodomāja Tenets, "vai arī cenšas izdomāt kādu paņēmienu, kā norauties no āķa?"

-    Tagad atceros, ka dzirdēju bērnu raudam vai drīzāk brēcam. Izklausījās, ka bērns ir visai satraucies. Tieši tāpēc es negaidīju. Iedomājos, ka Perdita mēģina viņu nomierināt un nav īstā reize viņu traucēt. Nolēmu, ka varu atnākt citu reizi šonedēļ.

Patiesība vai nē? Protams, viss tā varēja norisināties. Ja Henriju bija pamodinājis Džailza pirms desmit, piecpadsmit minūtēm saceltais tracis, līdz tam laikam viņš varēja nonākt pilnīgā histērijā. Katrā ziņā bija skaidrs, ka nu jau viņa turas pie savas versijas, un, kamēr nebūs kādu konkrētu pierādījumu, kuri apliecinās pretējo, viņiem nāksies samierināties ar to, kas ir. Viņš paskatījās uz Lainhernu un piecēlās. Seržants aizcirta piezīmju grāmatiņu un sekoja viņa piemēram.

-     Lieliski, misis Māstere. Pagaidām lai tas tā paliek. Vienīgi ceru, ka jūs esat sapratusi, ka tiešām nav jēgas mums melot. Beigu beigās mēs šā vai tā visu uzzinām… Vai dažas nākamās dienas jūs netaisāties nekur izbraukt?

Satraukuma uzliesmojums.

-Nē… Bet kāpēc…?

-    Labi.

_

Ārpusē viņš teica:

-     Nenotiks nekas ļauns, ja viņu mazliet pabiedēsim. Nu, Maik, ko jūs par to visu domājat?

-    Ja viņa runāja patiesību, tad tas nozīmē, ka tur viņa atradās, kamēr misters Māsters ar sievu bija krodziņā.

-     Ja tā bija, tad jā. Bet ja nu viņa zina no dēla stāstītā, ka viņi bijuši krodziņā… Teiksim, patiesībā viņa aizbrauca uz turieni vēlāk, kad Sveini jau bija projām, bet misis Brokstone vēl nebija ieradusies… Viņa varēja izdomāt, ka, ja jau jāatzīstas, ka tur bijusi, tad visdrošākais ir teikt, ka tas noticis, kamēr viņas dēls ar sievu bija izbraukuši. Lai gan tas, ko viņa teica par bērna raudāšanu, sakrīt ar visu mums zināmo.

-            Tikai tāpēc, ka tajos apstākļos tas likās iespējami, Lainhems dedzīgi iebilda. Es gribu teikt ja viņa zināja, ka misters Māsters ar sievu bija izbraukuši, tad ir visai iespējams, ka tas varēja notikt, vai ne? Ka mazs zēns pamostas un sāk raudāt. Sākumā taču viņa par raudāšanu neko neteica, vai ne? Un vai jūs nepamanījāt ilgo pauzi, pirms viņa ierunājās par raudāšanu?

-Jā, pamanīju… Un vēl viena lieta… Ja Henrijs brēca pilnā balsī deviņos un nebija beidzis pusdesmitos, kad pārbrauca viņa māte, kāpēc brēkšanu nedzirdēja neviens no Sveiniem vai Māsteri, kad viņi pārradās starp deviņiem un deviņiem trīsdesmit?

-    Varbūt viņš paraudāja, tad uz bridi aizmiga, bet pamodies sāka brēkt atkal?

-    Iespējams, piekritu. Bet visvairāk mums, protams, pašlaik vajadzīga konkrēta vadlīnija. Cerēsim, ka ekspertīzes slēdziens būs savlaicīgs un dos mums kaut ko noteiktu, kas jaus virzīties tālāk.

-    Nav jābrīnās, ka vecā kaimiņiene dzirdējusi vairākas mašīnas, teica Lainhems. Tonakt tur satiksme bija kā Londonas centrā!

"It kā Perdita būtu magnēts, kas visus pievelk," nodomāja Tenets.

-    Nu, ko, kurp tagad? jautāja Lainhems, kad viņi bija iesēdušies mašīnā. Viņš paskatījās pulkstenī. Tūlīt būs viens.

Piebilde bija zīmīga.

-    Jūtaties izbadējies, Maik? Labi, dosimies uz pilsētiņu kaut ko iekost.

Pēc kārtīgām pusdienām "Zaļajā vīrā" ("Trīs veidu marinēti dārzeņi un marinēti sīpoli!" bija iesaucies Lainhems.) viņi piezvanīja, vai vēl nav parādījies ekspertīzes slēdziens.

-     Mums nav paveicies, Lainhems pašūpoja galvu. Viņus visus vajadzētu atlaist.

-     Tādā gadījumā iegriezīsimies pie manis mājās. Varbūt Džounai vajadzīga palīdzība.

Lainhems ar prieku piekrita palīdzēt.

Kad viņi bija ienākuši pie Teneta, priekštelpā parādījās Džouna.

-    Ak, cik labi, ka Maiks ir ar tevi. Es jau baidījos, kā dabūsim viņu augšā pa kāpnēm.

-    Kā viņa jūtas? jautāja Tenets.

Džouna savilka bēdīgu seju.

-    Gluži vārga. Viņi piedāvāja ratiņus, lai mēs varētu tikt līdz mašīnai, un teica, ka līdz mājai varam aiziet kājām, ja tā nav pārāk tālu no iebrauktuves. Viņi teica, ka nelieli, regulāri ikdienas vingrinājumi viņai nāks tikai par labu un ka jau nākamnedēļ viņa gluži labi varēšot pati nokāpt pa kāpnēm, bet, kamēr viņa nekļūs stiprāka, to nevajadzētu darīt biežāk par vienu reizi dienā. Ja tu nebūtu varējis atbraukt, es uzklātu viņai tepat uz dīvāna.

-    Labi. Paskatīsimies, ko varam darīt.

Viņi visi iegāja viesistabā. Mārgareta Boltona paceltām kājām gulēja uz dīvāna. Viņa izskatījās satraucoši bāla un trausla. Tenets cerēja, ka ārsti zina, ko dara, tomēr sākumā viņš pilnīgi piekrita, ka Džouna uzņemas visu atbildību. Viņa sievasmātei tagad kādu laiku vajadzēs daudz rūpju un uzmanības.

-    Kā jūtaties, Mārgaret?

Viņa mēģināja pasmaidīt.

-    Sveiki, Luk, sveiki, Maik. Baidos, ka esmu mazliet ļengana.

-     Vienalga, jaunumi ir labi, vai ne? Viņi noteikti ir apmierināti, ka jūsu veselība tagad uzlabojas, pretējā gadījumā nebūtu jūs laiduši ārā.

-     Un, piemetināja Džouna, uzsmaidīdama mātei, viņi saka, ka neredzot iemesla, kādēļ drīzākajā laikā viņa nevarētu atgriezties normālā dzīvē, vai ne, mammu?

Mārgareta Boltona pamāja.

-    Jo ātrāk, jo labāk, cik tas ir atkarīgs no manis. Negribu būt tev par slogu, Džouna. Jums ir pašiem savi darbi un ģimene ari.

-     Muļķības. Nekādā gadījumā tu nebūsi man slogs. Mani darba kolēģi ir pat priecīgi, ka varēšu dažas dienas atpūsties no darba, bet vēlāk, ja būs nepieciešams, esmu pārliecināta, ka izdomāsim, kas mums varētu palīdzēt.

-    Katrā ziņā, piebilda Tenets, mēs noteikti negribam, lai jūs par to uztrauktos. Pašreizējos apstākļos tas būtu vissliktākais. Un tagad paska1 tīsimies, kā mēs varētu tikt augšā pa kāpnēm.

-    Es sagatavoju viņai Bridžitas istabu, teica Džouna.

-    Tā ari biju iedomājies.

Tenets un Lainhems bez grūtībām uznesa misis Boltoni augšā pa kāpnēm un ienesa guļamistabā. Gulta bija uzklāta, segas atsegtas, tomēr Tenets nevarēja nepārdzīvot zaudējuma sajūtu, pamanot, ka pierastais mantiņu jūklis no Bridžitas naktsgaldiņa novākts un aizvietots ar lietām, kuras Džouna bija izkravājusi no mātes ceļasomas.

Viņi uzmanīgi noguldīja misis Boltoni gultā.

-    Ko vēl mēs varam palīdzēt?

Džouna papurināja galvu.

-    Nevaru iedomāties. Paldies, dārgais.

-    Tādā gadījumā redzēsimies vakarā.

Tenets .noskūpstīja Džounu un devās ārā.

-     Viņa neizskatās visai labi, vai ne? ierunājās Lainhems, kad viņi bija iesēdušies mašīnā.

Tenets pamāja ar galvu.

-    Arī es nupat domāju tieši to pašu, bet ceru, ka ārsti zina, ko dara.

-            Ziniet, es vakar vakarā pastāstīju par to Luīzei, un viņa teica, ka šis esot labākais paņēmiens, kā ārstēt pavecus ļaudis. Viņa saka, ka svarīgi esot, lai darbojas asinsrite, un šādi viņus varot ātri dabūt uz kājām. Viņi arī iesaka vieglus vingrinājumus. Un ātrums, kādā norit atveseļošanās, ir vienkārši apbrinojams, protams, ja izdodas pārdzīvot pirmās divdesmit četras stundas.

-    To pašu teica arī doktors Makfersons. Cerēsim, ka viņam ir taisnība… Tomēr labāk atgriezīsimies pie mūsu lietām. Piezvaniet vēlreiz un pajautājiet, vai nav parādījies ekspertīzes slēdziens!

Šoreiz bija.

-     Labi, teica Tenets. Tādā gadījumā atgriežamies birojā. Paskatīsimies, kas viņiem ir sakāms, un cerēsim, ka atradīsim kaut ko noderīgu.

16.

Kad Lainhems iegrieza mašīnu stāvvietā pie nodaļas, policijas šefs Drako pašlaik kāpa ārā no savējās. Viņš pacēla roku sveicienam.

Tenets ievēroja, ka šefs izskatās briesmīgi: visa bramanība bija pazudusi, nokarenie maisiņi zem acīm pietūkuši, un dzeltenīgā āda likās neveselīgi bāla. Uz centrālo ieeju viņš nevis steidzās lēkšus pa diviem pakāpieniem reizē kā agrāk, bet vilkās lēnām, un Tenetam un Lainhemam nācās piemēroties šefa solim.

Tenets iedomājās, vai nepavaicāt Drako par sievas veselību, bet nespēja saņemties. Viņš nevarēja saprast, vai cenšas būt smalkjūtīgs, vai vienkārši ir gļēvs.

-     Kā klājas, Tenet? pat Drako balss bija zaudējusi kādreizējo enerģiju.

-     Ne pārāk slikti, ser. Nelieli sarežģījumi. Pārāk daudz aizdomās turamo, un visiem bijis iemesls un ari iespēja. Nelaime tā, ka pagaidām mums nav izdevies atrast nevienu pašu konkrētu pierādījumu, ko varētu sasaistīt ar kādu no viņiem.

-    Vai ekspertīzes slēdziens jau gatavs?

Diemžēl izskatījās, ka Drako ne īpaši interesē

atbilde. Un tā izturējās cilvēks, kurš kādreiz stāstījis savai komandai, ka grib zināt pat to, vai kāds šajā teritorijā nav nošķaudījies.

-    Vēl neesam redzējuši, bet esot jau klāt, ser.

-    Labi.

Viņi izšķīrās foajē. Ejot augšā pa kāpnēm, Lainhems pajautāja:

-    Domājat, ka viņai ir sliktāk?

-    Nespēju saņemt drosmi un pajautāt.

Birojā Tenets nepacietīgi izšķirstīja ekspertīzes ziņojumu. Tad pārlasīja to vēlreiz, lēnāk, apzinoties, ka Lainhems ar pūlēm valda nepacietību un vēlas dzirdēt, kas tur rakstīts. Tenets pasniedza papīru seržantam, piegāja pie loga un sāka skatīties ārā. Viņa atmiņā kaut kas kņudēja. Kas?

Ārā saule spoguļojās logu stiklos un palodžu hromējumā. Lapas virpuļoja no kokiem, ļaudis nodarbojās ar savām lietām, bet Tenetam tas viss bija saplūdis vienā neskaidrā traipā. Viņa koncentrēšanās pilnībā bija pievērsta kam citam. Kas tas ir, ko viņš nevar atcerēties?

Lainhema balss izrāva vinu no domām.

>

-     Visai apbēdinoši, vai ne? Izsmērēti pirkstu nospiedumu traipi uz polietilēna maisa, bet nekā pietiekami skaidra, lai varētu mums noderēt. Būtu kaut viens skaidrs nospiedums, un mēs viņu pienaglotu.

-    Nav svarīgi, Maik. Advokāts tik un tā iebilstu, ka tas uzradies citā reizē.

-     Varbūt, bet tas vismaz ievirzītu mūs pareizajā virzienā… Un kā ar tām zilajām pūkām?

Polietilēna maisā bija atrastas zilas vilnas pūkas.

-     Varbūt vajadzētu koncentrēt uzmanību uz tām? Kā jums šķiet, ser?

-      Domāju, ka šeit mums var palīdzēt tikai veiksme. Vienkārši padomāsim, Maik. Šīs pūkas var nākt no jebkurienes no jebkura apģērba gabala, no kāda mājturības priekšmeta, tikpat labi sen, kā nesen lietota. Šie priekšmeti var piederēt jebkuram aizdomās turamajam vai ari viņu ģimenes locekļiem.

Tenets attapās, ka masē deniņus galvas labajā pusē, ka mazliet sāp galva vai varbūt tās nebija tik daudz galvassāpes, cik nupat izveidojies savāds spiediens, it kā tas, kas bēguļoja no viņa atmiņas, tagad ar fizisku spēku mēģinātu izlauzties no smadzenēm.

-      Tomēr tas ir kāds sākuma punkts, vai ne, ser? Ja jūs neiebilstat, tad es pateikšu, lūk, ko ja mēs, pirms esam sākuši, padosimies tikai aiz pārliecības, ka tur nekas nevar iznākt, nu, tad mēs netiksim nekur, vai ne?

-     Starta punkts atrasts, Maik. Ar ko jūs iesakāt sākt?

-     Mēs varētu sistemātiski apstrādāt garderobes un kumodes visiem aizdomās turamajiem pēc kārtas.

-    Sākot ar kuru?

Lainhems paraustīja plecus.

-    Ar misis Sveinu.

-            Tas tik būs joks, kad mēs nokļūsim Sveina

darbnīcā, iesmējās Tenets, atcerēdamies, kā bija noskatījis augstos, ar vilnas ķīpām piestūķētos plauktus un paraugu kalnus, kuri krāvās daudzkrāsainās grēdās.

Lainhems pasmaidīja.

-    Laboratorijas zēni sajuks prātā!

-    Tomēr varbūt būtu prātīgi pajautāt… Tenets apklusa.

-    Kas notika, ser?

Tenetam ienāca prātā, kā viņš pašlaik varētu izskatīties: mulsuma pilns skatiens, mute pārsteigumā puspavērta.

-    Maik! Vienu mirkli! Tenets ieslīga krēslā aiz galda. Viņam vajadzēja kādu laiku, lai attaptos. Likās, ka uz visu lietu viņš raugās caur teleskopu, turklāt no nepareizā gala.

-     Vai ar jums viss ir kārtībā? pār viņu noliecās Lainhema bažu pilnā seja. Tenets viņu uzbudināti atgaiņāja. Jā, jā! Man tikai vajag padomāt, tas ari viss.

Viņš redzēja, kā Lainhems, nesekmīgi mēģinādams noslēpt aizvainojumu, atkāpjas.

-    Labi, Maik. Piedodiet! Es tikai pēkšņi apjēdzu…

Lainhema sejas izteiksme izmainījās. Viņš atkal iedegās.

257

-Ko?

Simpsone 6

Tenets saliecās uz priekšu.

-     Mēs visu laiku esam rēķinājuši visu aizdomās turamo pārvietošanās laikus pirmdienas vakarā, mēģinot izstrādāt notikumu secību. Mēs esam apšaubījuši šos laikus, pārbaudījuši un vēlreiz pārbaudījuši, ticējuši un neticējuši. Bet ir viena persona, kuru mēs vēl neesam oficiāli iztaujājuši.

Lainhems sarauca pieri.

-Kuru?

Tenets pateica un ar apmierinājumu vēroja, kā seržanta sejā parādās pārsteigums.

-    Tagad jūs saprotat, kāpēc man nupat atkārās žoklis.

-     Misis Brokstone? Lainhems, kā likās, joprojām neticēja.

Tenets pamāja.

Viņš pastāstīja par tēlu, kuru nupat bija uzdāvinājusi atmiņa. Tik skaidri, it kā viņa sēdētu šeit, birojā, viņš bija atcerējies, kā pirmdienas vakarā pirmo reizi saticies ar Venesu Brokstoni. Saritinājusies stūrītī uz viena no saviem milzīgajiem dīvāniem, kājas pavilkuši apakšā, ģērbusies drēbēs, kuras droši vien nēsājusi tajā dienā tiesā, taisni piegrieztos, ogļu pelēkos svārkos un baltā blūzē. Un ap viņas pleciem viegli apmesta biezi adīta, zila jaka.

-    Atcerieties, kā mēs pirmdienas vakarā viņu iztaujājām! Viņai mugurā bija zila vilnas jaka.

-     Bet tas vēl neko nenozīmē. Es domāju, pat ja pūkas izrādīsies no viņas jakas, tas mums neko nedos. Advokāts apgalvos, ka maiss, kurā kādreiz bijusi jaka, mētājies virtuvē un slepkava vienkārši to ieraudzījis un paķēris.

-      Neticami, Maik, ja mājā ir mazi bērni. Briesmas, kas uzglūn, pametot tādus maisus, mūsdienās ir tik labi zināmas… Varu derēt, ka arī jūs ar Luīzi tādas mantas neatstājat mētājamies, vai ne?

Lainhems pamāja ar galvu.

-     Nu, un es nespēju pieļaut, ka tā nedara arī misis Brokstone. Turklāt viņa ir vienīgā mājā, kura steigā varētu maisu atrast, vai ne?

-    Bet kāpēc viņai tas būtu vajadzīgs?

-    Nu, lūk, tas jau ir tas, ko es pēkšņi sapratu. Viņai tiešām bija iemesls, pie tam spēcīgs… Padomājiet tikai, Maik! Viņa neprātīgi mīl bērnus. Viņas auklīte Endžela Prūvena man pastāstīja, ka viņa esot "ķerta uz viņiem" un galīgi neesot varējusi pārdzīvot domu, ka, atgriežoties darbā, nāksies pamest Henriju. Viņa pat esot apgalvojusi, ka, ne aci nepamirkšķinot, varētu atteikties no darba. Tie bija citāti. Un jūs atceraties, ko mums stāstīja misis Sveina? Ka Venesai bērni bijuši pirmajā vietā, ka viņu pārņēmušas spēcīgas mātes jūtas. Viņa teica, ka tādas lietas redzējusi jau agrāk, ka šāda attieksme it īpaši raksturīga sievietēm, kuras būvē karjeru un kurām vēlu piedzimst bērni. Viņas iemīlas savos bērnos, viņa teica…

-    Tā? Piedodiet, bet es joprojām nesaprotu.

-     Nu, labi. Vai tad jūs nesaprotat, ka ir kas tāds, kas var izsaukt īpašu Venesas Brokstones niknumu? Tā ir slikta apiešanās ar viņas bērniem. Un var uzskatīt, ka Perdita, atstādama viņus vienus mājā, naktī, ir rīkojusies tieši tā. Nepiekrītat?

Lainhems pamāja.

-    Tātad pieņemsim, ka misis Māstere seniore ir stāstījusi mums patiesību. Atcerieties, viņa teica, ka, zvanot pie durvīm tieši pirms deviņiem, dzirdējusi bērnu brēcam…

Beidzot varēja redzēt, ka Lainhema sejā ataust gaisma. Viņš izbrauca ar roku caur matiem un izskatījās apstulbis.

-    Drako gan tas patiks.

-     Nu un tad? Mēs nekad neesam izturējušies pret viņu citādi nekā pret pārējiem lieciniekiem. Kādēļ mums tas būtu jādara? Viņas amata dēļ?

-    Taisnība. Tātad jūs domājat, ka misis Brokstone neatgriezās mājās deviņos trīsdesmit, kā pati apgalvoja, bet ātrāk, kamēr vēl nebija pārradušies misters un misis Māsteri…?

-    Tieši tā.

-     Un Henrijs bija briesmīgā stāvoklī, praktiski histērijā… Jā, viņa varēja kļūt zila no dusmām, vai ne? Nē, vienu mirkli! Neiet cauri. Tas nozīmē, ka viņa bija mājā, kad pie durvīm klauvēja misters Sveins.

-     Ne jau klauvēja, Maik, zvanīja. Un durvju zvans nestrādā.

-    Viņš gan apgalvoja, ka esot ari klauvējis.

-     Bet viņš arī teica, ka durvis esot pamatīgas un pat bungāt pa tām neesot bijis lielas jēgas. Un nedomāju, ka viņš tā būtu darījis. Nav jau Māsters, kurš bija noskaņots sacelt pēc iespējas lielāku troksni. Nē, ja viņa bija noņēmusies ar bērna nomierināšanu, varēja arī neko nedzirdēt. Māja ir liela, un mēs paši esam atklājuši, ka tā ir visās lielās mājās, pat ja zvans strādā un pie durvīm ir klauvējamais riņķis. Tik daudzkārt taču gadījies dzirdēt: "Bet es visu laiku biju mājās!"

Lainhem6 pamāja, pieļaudams šādu iespeju.

-    Tātad pieņemsim, ka visi viņi runā taisnību: misis Māstere seniore ieradās un aizgāja tieši pirms misis Brokstones pārbraukšanas; misters Sveins atnāca un aizgāja drīz pēc tam; viņa sieva rīkojās tieši tā, kā pati apgalvo, izsekoja viņu, noskatījās, kā viņš aiziet no Brokstonu mājas, un, nepienākusi tuvāk, devās viņam nopakaļ…

-    Un tad Māsteri pārbrauca mājās.

Tenets dedzīgi māja ar galvu.

-    Pilnīgi pareizi. Tagad iztēlojieties sekojošo: ir divdesmit pāri deviņiem. Misis Brokstone droši vien jau nomierinājusi Henriju jūs zināt, cik daudz laika vajag, kad bērns ir tādā stāvoklī. Un visu laiku viņa mutuļo. Kur ir Perdita? Viņai nav iznācis laika apskatīt māju, varbūt vienīgi acumirklīgs skats uz virtuvi un guļamistabu pirms steigšanās pie Henrija. Un tad viņa dzird, ka noklaudz ārdurvis. Līdz šim viņai droši vien nav pat ienācis prātā, ka Perdita tiešām var būt izgājusi no mājas un atstājusi bērnus vienus, bet tagad… Vēl kādas pāris minūtes viņa pavada pie Henrija, lai būtu droša, ka viņš ir kārtīgi iemidzis, un tad, traki nikna, drāžas lejā pa kāpnēm. Pa to laiku Perdita, pārliecinājusies, ka augšā viss ir klusu, ieiet virtuvē, lai pagatavotu kādu karstu dzērienu… Un tālāk jau viss norisinās tā, kā mēs domājām.

Lainhems ik pa brīdim piekrītoši māja ar galvu, bet tagad apstājās.

-    Labi, pieņemsim, ka viss notika tieši tā. Viņas strīdas, misis Brokstone ir tik nikna, ka sagrābj Perditu aiz pleca un pagrūž. Misis Māstere atkāpjas, paslīd un tā tālāk… Tomēr es joprojām nevaru iedomāties, ka misis Brokstone lūkojas apkārt pēc polietilēna maisa un apzināti nobeidz

vinu.

>

Tenets klusējot vērās seržantā. Aizrāvies, satraukts un pārņemts ar jauno un šķietami spīdošo izskaidrojumu notikušajam, viņš bija aizmirsis par pēdējo, visu teoriju graujošo posmu. Viņš apsēdās krēslā un nopūtās.

-     Jums taisnība, Maik. Ari es to nespēju iztēloties.

-      Domāju, teica Lainhems, nolēmis novest visu līdz galam, ka, ieraugot bezsamaņā guļošo misis Māsteri, Brokstone, šausmu pārņemta, visticamāk, mestos pie telefona.

-     Jā, jā. Jums taisnība, taisnība, Tenets taustījās pēc pīpes. Viņam vajadzēja mierinājumu, un šoreiz viņš bija gatavs ignorēt Lainhema domas šajā jautājumā. Nu, labi, atgriezīsimies pie darbgaldi, kā saka. Padodiet man atpakaļ ziņojumu, Maik, papētīsim vēlreiz.

Pētīdams ekspertīzes slēdzienu, viņš uzšķīla uguni.

Lainhems piecēlās, lai atvērtu biroja durvis.

-     Es tiešām vēlētos, lai jūs neliktu man justies kā izstumtajam, Maik.

-     Piedodiet, ser, Lainhems zīmīgi vērās dūmu gredzenos, kuri sāka velties viņa virzienā. Tikai…

-    Zinu, zinu, vilšanās, pašam negribot, Tenetu bija uzbudinājusi. Labi. Varbūt tiešām labāk rīkosimies tā, kā jūs ieteicāt, es domāju tās pūkas. Sāksim ar Sveiniem. Viņš nopūtās. Tas ievilksies. Dabūjiet kratīšanas atļauju un norīkojiet četru cilvēku komandu darbā! Kā jūs teicāt, laboratorijas zēni būs sajūsmā. Bet, ja tas ir vienīgais ceļš…

-    Labi, ser, Lainhems jau cēla klausuli.

Un kurp doties tagad? Tenets paskatījās uz ziņojumu kaudzēm, kas bija sakrautas uz viņa un Lainhema galda, un iekšēji novaidējās. Tagad viņš juta, ka izmeklēšanā sasniegts tas punkts, kurš viņam nepatika visvairāk nu bija rūpīgi jāpārvērtē visa iegūtā informācija. Viņiem ar Lainhemu katram pēc savas metodes jāapstrādā pilnīgi visi ziņojumi. Bija pārsteidzoši, cik bieži dažā līdz šim nepamanītā informācijas kripatā varēja atklāties kas jauns un svarīgs, un šis arī bija vienīgais paņēmiens, kā iegūt skaidru, visaptverošu ainu. Pirmajās pāris dienās arvien tik daudz ko nācās izmēģināt, izvērtēt, ar tik daudziem runāt, ka neatlika nekas cits, kā mētāties no viena pavediena pie otra. Bet tad vienmēr pienāca tas bridis, kad gaita kļuva rāmāka, viņi piezemējās un pat apstājās. Un tad…

Viņš nopūtās, pastūma krēslu tuvāk galdam, pievilka sev klāt papīru kaudzi un paņēma pašu pirmo.

Viņš pat nepamanīja, kā Lainhems iziet no telpas un pēc tam atgriežas.

-     Ziņojumu laiks, saprotu, novilka seržants.

Tenets pamāja.

Lainhems saviebās, nopūtās, apsēdās pie galda un tūlīt pat iegrima darbā.

Nākamo stundu viņi nosvērti strādāja. Klusumu pārtrauca tikai nejaušas replikas. Tenets brīdi pa brīdim pamainīja pozīciju, mēģinādams atvieglot pazīstamo trulo sāpi, atmiņas no muguras savainojuma pirms daudziem gadiem. Viņam nupat iešāvās prātā, kā reaģētu Drako, ja, nejauši ienācis, atrastu savu detektīvinspektoru izstiepušos uz grīdas un izdarām muguras vingrinājumus, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens un parādījās Bentlija galva. Konstebla parasti mierīgā seja bija atdzīvojusies un acis satraukumā dzirkstīja.

-    Kāds grib jūs redzēt, ser.

-    Kas? Nāciet iekšā, veco zēn! Nāciet iekšā!

-            Misis Brokstone, ser. Un viņas vīrs, viņš apklusa, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru. Un viņas advokāts.

Atmosfēra istabā pēkšņi pārvērtās. Tenets un Lainhems apmainījās skatieniem'. Varbūt tomēr Tenets ir trāpījis naglai uz galvas?

Iepriekšējā letarģija pazuda, sāpes mugurā aizmirsās. Kuņģis satraukumā sarāvās.

-    Sūtiet viņus augšā!

17.

Venesa Brokstone netērēja laiku sagatavojošam ievadam.

-    Ķeršos tieši pie lietas, inspektor.

Pavirši uzlūkojot, viņa izskatījās tāpat kā tiesā labi sakopta un pašapzinīga, ģērbusies tumši pelēkā skujiņraksta tvīda kostīmā ar melna velveta apkakli, baltā blūzē un augstpapēžu kurpēs. Tomēr, papētot tuvāk, Tenets pamanīja spriedzes pazīmes: pārāk sastingusi poza, brīžiem sasprindzināti žokļa muskuļi un bailes, kuras slēpās pašos acu dziļumos. Tomēr, par spīti šīm bailēm, viņa izskatījās… Jā, tā varēja būt apņēmība. Jā, apņēmība.

Vīrieši šķita viens otram pilnīgā kontrastā: viņas vīrs garš, gaišmatains, spēcīgu miesas būvi, satraukts; advokāts īss, tumšiem matiem, trausls, neizteiksmīgs. Tenetu neapmānīja viņa izskats. Džefrijs Mordents bija Meidstounas lielākās advokātu firmas goda biedrs, kas iekarojis plašu atzinību ar savām spējām un ari cilvēcīgumu.

Venesa Brokstone skatījās Tenetam tieši acīs. "Man nav ko slēpt."

Gajs Brokstons bija vērojis sievu. Tagad viņš pievērsa vērtējošu aci Tenetam.

Arī Mordents bija skatījies uz misis Brokstoni. Tagad, sastopoties ar viņas skatienu, viņš tikko manāmi pasmaidīja un, iedrošinot viņu runāt tālāk, pamāja ar galvu.

-     Diemžēl jāatzīst, ka pirmdienas vakarā, kad jūs mani iztaujājāt, inspektor, es nebiju vaļsirdīga, lai neteiktu vairāk. Nē, atklāti sakot, es jums mēļoju. Tūlīt pat paskaidrošu, kāpēc, bet pagaidām pietiks, ja pateikšu, ka tagad saprotu, cik ārkārtīgi muļķīgi esmu rīkojusies. Tātad esmu ieradusies, lai pateiktu, kas notika patiesībā.

Viņa paskatījās uz Mordentu,. kurš vēlreiz pamāja ar galvu un teica:

-    Misis Brokstone šeit atrodas saskaņā ar manu tiešu piekrišanu. Es pilnīgi atbalstu viņas vēlmi būt pret jums atklātai un vēlos, lai viss noskaidrotos, lai gan, pats par sevi saprotams, aizstāvēšu viņas intereses, bet šeit klāt esmu galvenokārt kā viņas draugs.

Tenets pamāja.

-    Lūdzu, turpiniet, misis Brokstone!

Viņa, brīdi vilcinājusies, teica:

-    Pirmais, par ko samelojos, bija laiks. Teicu, ka ierados mājās deviņos trīsdesmit, bet patiesībā tas notika pusstundu agrāk.

Tenets novaldījās, neuzmetis Lainhemam triumfējošu skatienu. Tātad viņam bijusi taisnība.

-      Kā jau jums stāstīju, brīdī, kad atvēru ārdurvis, izdzirdēju, ka Henrijs raud nē, tas bija pat agrāk. Dzirdēju to jau tad, kad liku atslēgu slēdzenē. Tālākais norisinājās tieši tā, kā jums stāstīju. Hallē kādu brīdi vilcinājos, mēģinādama sasaukt Perditu, bet tad vairs negaidīju un steidzos augšā tieši uz Henrija istabu. Kā jau teicu, viņš bija īstā histērijā, nekad agrāk nebiju redzējusi viņu tādā stāvoklī. Saprotams, ka paņēmu bērnu uz rokām un staigāju pa istabu, darīju visu, lai viņu nomierinātu, lai noklusinātu. Un visu laiku mani arvien vairāk un vairāk pārņēma dusmas. Kur, pie velna, ir šī Perdita, kā viņa var atstāt bērnu šādā stāvoklī… Bet tad, kad viņš jau bija nomierinājies un es gatavojos likt viņu gultiņā, izdzirdu, ka noklaudz ārdurvis. Pirms tam man pat nebija ienācis prātā, ka viņa varētu iziet ārā un atstāt bērnus mājā vienus pašus…

Atceroties pāridarījumu, misis Brokstones balss kļuva skaļāka. Tad viņa pieklusa, dziļi ievilka elpu un pēc tam turpināja:

Ieliku Henriju gultiņā, bet tas, protams, viņu vēlreiz pamodināja. Viņš apķērās man ap kaklu un atkal sāka raudāt. Perdita noteikti to dzirdēja, jo uznāca augšā, bērnistabā. Ieraudzījusi tur mani, viņa izskatījās visai pārbijusies. Tūlīt pat sekoja atvainošanās, bet es tikai nošņācos, lai viņa vācas projām, lai iet lejā un gaida mani tur. Vajadzēja vēl krietnas piecas minūtes, lai nomierinātu Henriju, bet manī visu laiku mutuļoja dusmas, un es domāju, ko, lejā nogājusi, viņai teikšu. Tad bērns pēkšņi nomierinājās. Domāju, ka ilgā raudāšana bija viņu nogurdinājusi. Uz pirkstgaliem izgāju kāpņu telpā un noskrēju lejā.

Tenets spēja to visu iztēloties: Perdita, no tiesas pārbijusies, atrodot Henriju noraudājušos un Venesu negaidīti atgriezušos mājās, turklāt vēl satriekta par uzspiesto braucienu ar Džailzu uz krodziņu un pilna vainas apziņas un pašnosodījuma, tajā brīdī, kad Venesa nonāca lejā, noteikti bija kā bezsvara stāvoklī. Varbūt karsto dzērienu viņa sāka gatavot, lai sevi nomierinātu, lai veiktu kādu ierastu, ikdienišku darbu… Un

7 V

Venesa, niknumā mutuļojoša, gaidāmās izskaidrošanās saniknota, lido lejup pa kāpnēm un iedrāžas virtuvē…

Venesas Brokstones savaldība sāka plēnēt, un vīrs, izstiepis roku, saņēma viņas plaukstu un viegli to papliķēja.

-     Viss kārtībā, mīļā. Turpini! Smagākais tūlīt būs garām.

Viņa papurināja galvu. Skatiens bija drūms. "Man tas nekad nebūs garām."

-     Viņa bija virtuvē. Turēja kastroli ar pienu. Vienīgais, par ko es tajā brīdī spēju domāt, bija viņa aiziet un atstāj manus mazuļus vienus, un tad mierīgi ienāk virtuvē, un gatavo sev kakao.

"Ko, ellē, kā tev liekas, tu esi izdarījusi?"

"Es tikai…"

"Negaidīti pārrodos, un ko es atrodu? Henrijs ir histērijā, bet tevis pat nav mājās! Tu esi aizgājusi! Izgājusi un atstājusi manus bērnus mājā vienus!''

"Tas nebija…"

"Man vienalga, ko tu tur saki! Nekāda piedošana nav iespējama, vai dzirdi? Nav iespējama!"

"Bet, Venesa…"

"Nesauc mani par Venesu! Un vispār vairs nekad nemēģini runāt ar mani! Šai pašā mirklī ej ārā no mājas! Vai dzirdi? Ej ārā!"

Venesa Brokstone paslēpa seju plaukstās.

Vīrs aplika roku sievai ap pleciem. Viņa nedaudz pagriezās un atspieda pieri viņam uz pleca, tad atkal pievērsās Tenetam.

-     Tas bija nelaimes gadījums, zvēru, viņa nočukstēja. Un pat tagad, mēģinot visu atcerēties, nevaru jums pateikt, kas īsti notika. Esmu domājusi un domājusi par to, un esmu izdomājusi, kam vajadzēja notikt, bet tas nav viens un tas pats, vai ne? Domāju, ka noteikti pagrūdu viņu, bet… Vienīgais, ko es tiešām zinu, vienu brīdi viņa stāvēja man priekšā, bet nākamajā mirklī… jau gulēja tur, uz grīdas. Miglaini atceros, ka dzirdēju blīkšķi, bet tūlīt pēc tam… Viņas acis bija aizvērtas, un pati viņa asiņoja… Nespēju tam noticēt. Noliecos viņai blakus, saucu viņas vārdu. Taustīju pulsu, bet tā nebija… Mīļais Dievs, tā nebija…

Atceroties, kā nebija spējusi noticēt notikušajam, Venesa Brokstone pašūpoja galvu.

-    Sapratu, ka viņa ir mirusi, ka es esmu viņu nogalinājusi.

Aiz kauna un nožēlas viņa nodūra skatu.

Uz bridi iestājās klusums. Tad Tenets pajautāja:

-    Un ko jūs darījāt tālāk?

Viņa pacēla acis.

-     Es negribēju nodarīt viņai ļaunu, zvēru. Vienkārši… Nekad savā mūžā nebiju bijusi tik saniknota. Tā nebiju es pati, viņa piesardzīgi pasmaidīja. Lai vēl kādreiz es neticētu klientam, kad tas apgalvo, ka nezina, ko darījis…

Tenets atkārtoja jautājumu. Tas, ka viņš mierīgi uztver viņas stāstījurņu, acīmredzot bija Venesu Brokstoni nomierinājis. Vai varbūt viņa juta, ka aiz muguras ir tā stāsta daļa, kuru izteikt bija visgrūtāk. Katrā ziņā viņa acīmredzami pūlējās izlikties moža un lietišķa.

-     Dabīgi, ka nezināju, ko darīt. Pirmajās minūtēs biju, kā lai saka, apstulbusi. Pirmā doma, kas instinktīvi iešāvās prātā, bija zvanīt policijai. Ko, protams, man arī vajadzēja darīt. Virtuvē ir telefons, un mana roka jau bija uz klausules, kad * iedomājos ja tiešām izsaukšu viņus, mani arestēs, un kas notiks ar bērniem? Endžela slimnīcā, vīrs ārzemēs… Ir daži draugi, kuriem varētu piezvanīt, bet tad vajadzētu celt augšā Henriju un Alisi, vest viņus uz citu māju, un nebiju pārliecināta, vai policija ļaus to darīt, ja mani arestēs. Pēc tam, kad Henrijs jau bija pārcietis tādu vakaru, nekādā ziņā negribēju pieļaut, ka viņa psihi grauj kāds svešinieks, it kā tais

nodamās, Venesa pasmaidīja. Kā redzat, es vispār nedomāju, kas notiks tālāk. Droši vien biju kritusi panikā. Zināju, ka policijai būs jāzvana nk un tā, bet biju haotiska, tāpēc nolēmu, ka jādod sev mazliet laika, lai izdomātu, ko viņiem teikšu.

273

Iegāju viesistabā. Joprojām drebēju pie visām miesām, tāpēc nolēmu, ka jāiedzer ne pārāk daudz. Apzinājos, ka nedrīkstu riskēt un zaudēt spēju skaidri domāt, tāpēc ielēju nedaudz tīra viskija, iestāstot sev, ka, tiklīdz būšu to izdzērusi, zvanīšu jums. Bet tad aizdomājos par bērniem, sāku uztraukties, kas notiks ar viņiem, ja mani arestēs. Turklāt mans darbs… Ja viss atklāsies, būšu pagalam. Pat ja mani attaisno, nezin vai atradīsies daudz klientu, kuri vēlēsies ar mani sadarboties… Un tad pēkšņi iedomājos kādēļ vispār atzīties? Varēju vienkārši pateikt, ka pārbraucu mājās un tādā stāvoklī visu atradu. Tas man ietaupītu zināmu laiku, dotu iespēju savākties un izdomāt, ko darīt ar bērniem… Venesa Brokstone apklusa, pašūpoja galvu un greizi pasmaidīja. Tiešām, nespēju noticēt, ka varēju rīkoties tik stulbi! Es, cilvēks, kurš strādā tādu darbu! Tas bija sava veida ārprāts, un man ir dziļš kauns par sevi, ticiet man… Tomēr tieši tā biju izlēmusi rīkoties. Apzinājos jāizskatās

Simpsone 6

ticami, ka svešinieks ir varējis iekļūt mājā, tāpēc nocietinājos un atgriezos virtuvē, lai atslēgtu durvis. Tad atgriezos viesistabā un centos nomie-. rināties un apdomāties, izlemt, ko tieši teikšu policijai, kad viņi ieradīsies. Un tā, uzgriezu 999 un ziņoju, ka manā mājā notikusi slepkavība.

Iestājās ilgstošs klusums. Tenets apzinājās, ka visi nogaidoši skatās, gaida viņa reakciju, bet viņa smadzenes neganti darbojās. Vai Venesa Brokstone ir pastāstījusi visu? Viņa neko nebija minējusi par plastmasas maisu, bet Tenets bija noskaņots ticēt. Viņas stāsts skanēja patiesi. Viņš spēja iztēloties, ka viss noticis tieši tā, kā viņa stāstīja, bet vienu riekstu viņš pārkost nevarēja kā ir iespējams, ka pēc tam viņa nolēmusi nobeigt Perditu pavisam. Jo tādā gadījumā tas bija apzināts, iepriekš nodomāts akts, bet viņš nekādi nespēja iedomāties, ka Venesa ir spējīga izplānot slepkavību, lai cik ari nikna viņa tajā brīdī būtu. Bet, ja viņa ne…

Pēkšņi uzausa gaisma.

Protams!

Kā teica Lainhems, polietilēna maiss visu laiku ir bijis viņu klupšanas akmens. Bet, ja nu slepkavībā ir iejaukts nevis viens, bet divi, tad viss kļūst saprotams.

Tenets iztēlojās: slepkava pagaidām bezsejains lūkojas caur virtuves logu, ierauga uz grīdas bezsamaņā gulošo Perditu, patausta durvis un atklāj, ka tās nav aizslēgtas. Un nu ir pienākusi viņa vai viņas zelta iespēja, un tā tiek izmantota… Daudz laika tam nebūs vajadzējis.

Lainhems rauca pieri. Tātad viņš to vēl nebija sapratis. Seržants pacēla acis, viņa un Teneta skatieni satikās, un Lainhemam tas kļuva ass, jo Teneta satraukums bija pārņēmis ari seržantu.

Klusums kabinetā bija neomulīgi ieildzis. Brokstons sakustējās un nokrekšķējās, it kā vēlēdamies atgādināt Tenetam, ka viņi gaida.

-    Misis Brokstone, Tenets centās pēc iespējas uzmanīgāk izvēlēties vārdus, vai jūs esat pārliecināta, ka pastāstījāt mums visu? Gribu, lai jūs padomātu un mēģinātu atcerēties, vai kaut ko neesat izlaidusi.

Nu, lūk, viņš bija devis viņai vienīgo un pēdējo iespēju pašai pēc savas brīvas gribas pateikt, vai viņa tiešām ir veikusi to pēdējo aktu.

Venesa Brokstone neizpratnē sarauca pieri, acīmredzot apzinādamās, ka viņš domā kaut ko īpašu, bet tad papurināja galvu.

-    Neko tādu, kas man būtu zināms. Ja ir kas vēl, tad es to esmu aizmirsusi.

-    Tas ir kaut kas tāds, ko jūs nezin vai varējāt aizmirst, Teneta balss skanēja sausi. Ja viņa ir nevainīga, ir laiks viņu atbrīvot no šī lāsta.

Visi trīs cieši vērās inspektorā, mēģinot nolasīt viņa domas.

-    Nu? misis Brokstone nepacietīgi jautāja. Vai jūs domājat pastāstīt mums, kas tas ir?

-     Misis Māstere nemira no krītot iegūtajām traumām. Jā, viņa smagi sasita galvu pret galda stūri un no tā zaudēja samaņu. Bet viņas nāves cēlonis ir nosmakšana.

Pārsteigums viņu sejās ieskaitot Venesu Brokstoni bija neviltots. Tenets varēja to apzvērēt.

Tad viņi ierunājās visi reizē.

-    Nosmakšana?

-Bet…

-    Es nesaprotu.

-      Kāds, — ierunājās Tenets, paņēma polietilēna maisu, uzvilka to viņai galvā, kamēr viņa tur gulēja bezsamaņā, un nosmacēja viņu.

Runājot viņš vēroja Venesu Brokstoni. Viņas acis šausmās iepletās, ap acu varavīksnenēm parādījās baltumi. Viena roka tvēra pie mutes, bet otra izbrauca cauri matiem.

Viņas vīrs un Džefrijs Mordents bija pagriezušies un skatījās uz viņu.

-     Bet… bet tas ir neiespējami! viņa nočukstēja.

Tenets papurināja galvu.

-     Esmu lasījis pēcnāves slēdzienu un pārliecinājies, ka nāves cēlonis ir tieši tas, viņš paskatījās uz Lainhemu. Mēs abi.

Lainhems pamāja.

Pēkšņi Brokstons pielēca kājās.

-     Paklausieties, Tenet, vai jūs gribat teikt, ka mana sieva aukstasinīgi nogalināja to sievieti? Jo, ja jūs esat…

Džefrijs Mordents pārliecās pāri Venesai un paraustīja Brokstonu aiz piedurknes.

-    Sēdieties, Gaj! Mēs abi zinām, ka neko tādu viņa nav izdarījusi. Un es arī neticu, ka to apgalvo inspektors Tenets. Viņš vienkārši mūs informē. Starp citu, vai tad jūs nesaprotat? Ciktāl tas attiecas uz Venesu, tas maina visu situāciju. Viņu ir nogalinājis kāds cits.

-   Bet es pārbaudīju viņai pulsu, nočukstēja Venesa. Tā nebija. Viņa bija mirusi, es saku jums…

Tenets pārliecināti papurināja galvu.

-     Nē. Var viegli kļūdīties. Mūsu praksē tā ir atgadījies jau daudzas reizes, to es varu galvot. Šoks par notikušo varēja notrulināt jūsu uztveres spēju.

-Bet tad, kā… kas…?

-     Lūk, tieši tas mums tagad jāatklāj. Pastāstiet, vai, pārradusies mājās, jūs pirms ieiešanas mājā novietojāt mašīnu garāžā?

Viņa pamāja.

-    Jā, protams.

"Tātad neviens nezināja, ka viņa ir tur," nodomāja Tenets. "Ikviens, kas ieradies ar ļaunu nolūku, uzskatīja, ka māja ir tukša."

-     Vai jūs nedzirdējāt, ka pie durvīm kāds klauvētu?

-    Nē. Zvans gan nestrādā, un durvis ir biezas, tā ka klauvēšanu būtu grūti sadzirdēt, ja nu vienīgi tad, ja tās dauza no visa spēka. Turklāt es biju augšā, ar Henriju, un viņš gandrīz visu laiku raudāja. Bet, pat ja viņš neraudātu, nedomāju, ka būtu kaut ko sadzirdējusi, jo nevienu jau negaidīju un speciāli neklausījos. Jūs domājat…?

-    Vai pamanījāt ārpusē kādu mašīnu?

Viņa atkal papurināja galvu.

-     Biju pārāk noņēmusies ar Henriju, lai kaut ko ievērotu…

-     Un, kad bijāt lejā, viesistabā, pēc nelaimes gadījuma?

-     Nē. Biju tādā stāvoklī, ka nebūtu sadzirdējusi pat ziloņu baru laužamies cauri dārzam, pirmo reizi viņai izdevās izmocīt vārgu, skumju smaidu.

Tenets saspringti domāja. Ja Perdita pārbrauca deviņos divdesmit, tad Venesa virtuvē varēja ienākt deviņos divdesmit piecās. īsā saķeršanās varēja aizņemt ne vairāk par pāris minūtēm, teiksim, ne ilgāk kā līdz deviņiem trīsdesmit. Venesa policijai piezvanīja deviņos četrdesmit, un viņiem atbraukšanai vajadzēja vēl desmit minūtes…

-    Jums nācās pavadīt viesistabā vismaz divdesmit minūtes, līdz ieradās policija?

Viņa sarauca pieri un bridi domāja.

-Domāju, ka jā.

-     Un cik ilgs laiks pagāja, līdz iedomājāties aiziet uz virtuvi un atslēgt aizmugures durvis?

-    Piecas līdz desmit minūtes. Grūti pateikt.

Tātad slepkava varēja ieslīdēt virtuvē gan

pirms, gan pēc tam.

-     Tagad padomājiet uzmanīgi: vai jūs gadījumā nepaskatījāties uz misis Māsteres ķermeni?

-     Jūs domājat, ka slepkava varēja būt ienācis jau pirms tam? viņa papurināja galvu. Piedodiet, bet te es jums nevaru palīdzēt. Domāju, ka apzināti izvairījos paskatīties uz viņu. Zināju, protams, ka viņa tur guļ, bet noteikti nemanīju, ka viņai galvā būtu polietilēna maiss, jo pretējā gadījumā tas būtu mani šokējis.

-     Polietilēna maiss… Vai tas varēja mētāties kaut kur virtuvē?

Viņa kategoriski papurināja galvu.

-            Pilnīgi izslēgts. Mēs ar Endželu vienmēr

ļoti uzmanāmies, lai nekur neatstātu plastmasas maisiņus, un esmu pārliecināta, ka tāpat darīja arī Perdita, viņa sarauca pieri. Lai gan līdz šim notikumam es būtu varējusi galvu likt ķīlā, ka viņa neatstās mazus bērnus vienus pašus mājā… Joprojām nespēju noticēt, ka viņa to izdarīja.

Lainhems pārmainīja pozu. Tenets zināja, ko viņš domā: "Kāpēc jūs nepastāstāt, ka Māsters ar varu piespieda sievu kāpt mašīnā, ka ar šantāžu lika viņai būt ar viņu kopā?"

Tenets neteica neko. Viņam bija savs iemesls.

-    Vismaz, Brokstons teica sievai, tagad tu vari beigt mocīt sevi. Viņu ir nogalinājis kāds cits. Viņš paskatījās uz Tenetu. Jūs nevarat iedomāties, kādu atvieglojumu dod šī ziņa.

-    Bet tā nav taisnība! iesaucās Venesa. Vai tad tu nesaproti, Gaj? Es esmu viņu nogalinājusi tikpat noteikti, it kā būtu uzvilkusi viņai galvā to maisu!

Brokstons saņēma viņas roku.

-     Dārgā, nepaliec smieklīga! Kā tu vari kaut ko tādu teikt?

Viņa kaismīgi purināja galvu.

\

-    Un kā tu vari apgalvot, ka es neesmu vainīga? Ja es nekavējoties būtu zvanījusi ātrajai palīdzībai un palikusi pie viņas, līdz atbrauc ārsti,

Perdita būtu dzīva… Vai tad tu nesaproti? viņa atkārtoja. Es taču viņam palīdzēju! Vispirms manis dēļ viņa nonāca bezsamaņā un kļuva bezpalīdzīga, viņai nebija iespējas… Tad es atslēdzu durvis, lai viņš varētu tikt iekšā, un beidzot es atstāju Perditu vienu, nespējīgu sevi aizstāvēt! Manis dēļ viņam bija tik viegli to izdarīt!

-    Bet tu nedarīji to ar nolūku!

-     Tam nav nekādas nozīmes. Ak, juridiski tam ir nozīme, bet morāli, manos pārdzīvojumos… Nē, es esmu tikpat vainīga kā viņš.

Brokstons uzmeta Tenetam bezpalīdzīga izmisuma pilnu skatienu. "Vai jūs nevarat viņai paskaidrot, cik ļoti viņa kļūdās?"

Bet Tenets zināja, ka nevar pateikt neko, kas jel ko spētu izmainīt. Venesai Brokstonei kaut kādā veidā nāksies pārdzīvot notikušo, bet tam būs vajadzīgs laiks, ilgs laiks. Varbūt viņa tam netiks pāri nekad. Viņš zināja, ka tā būs, un tāpēc pagaidām neteica neko par to, ka Perditas vīrs ar varu piespiedis viņu tam sekot. Tenets zināja, ka nav godīgi pret mirušo sievieti ļaut Venesai būt par viņu tik sliktās domās, bet, ja Venesa uzzinās, ka ir netaisnīgi izturējusies pret Perditu, ka tad, ja būtu ļāvusi viņai izskaidrot savu rīcību, Perdita joprojām būtu dzīva, viņas vainas izjūta būtu vēl smagāka. Pieņemot, ka slepkava tiks notverts, viņa patiesību noteikti uzzinās tiesā, ja ne vēl ātrāk, bet līdz tam laikam viņa vairs nebūs tik vāra, tādā šokā. Nē, vislabākais būtu kādā brīdī klusām pasaukt sārtus viņas vīru, pastāstīt patiesību un ieteikt viņam par visu izstāstīt sievai, kad būs pienācis laiks.

Arī Džefrijs Mordents mēģināja viņu nomierināt. Viņš papliķēja viņas roku.

-     Gajam taisnība, Venesa. Jums nebija nodoma nodarīt viņai ļaunu. Kā mēs visu laiku atkārtojam, tas bija negadījums, un jums pie šīs domas jāpaliek. Tagad vismaz zināt, ka tā nebijāt jūs, kas viņu nogalināja.

-    Zinu, ka jūs cenšaties mani mierināt, Džef, bet tas neies cauri. Pati zinu, kā es jūtos, un nekas nespēs to izmainīt, viņa palūkojās uz Tenetu. Ja jūs vēlaties, lai es iesniedzu ziņojumu, inspektor…

Viņš piecēlās.

-    Seržants Lainhems jūs pavadīs. Pateicos, ka bijāt tik atklāta.

-    Kas notiks tālāk, inspektor? jautāja Brokstons.

-     Pagaidām nekas. Bet mums var ievajadzēties vēlreiz parunāt ar jums, misis Brokstone, tāpēc, lūdzu, nekur neizbrauciet, mūs neinformējusi!

Lainhems ar nepielūdzamu sejas izteiksmi atvēra durvis un palaida Venesu Brokstoni pa priekšu. Viņas seja ar vainas apziņas izteiksmi bija tikai nedaudz gaišāka, salīdzinot ar brīdi,

kad vina ieradās. *

18.

Brīdī, kad Tenets vakarā pārradās mājās, Džouna lika nost klausuli. Tad viņa paķēra to atkal, paklausījās un, savilkusi seju, nolika vēlreiz.

-    Ak, cik žēl! Nupat sarunājos ar Bridžitu, un tu palaidi to garām. Sākumā negribēju viņu sarūgtināt, jo viņa pašlaik iekārtojas, bet domāju, ka viņa būs nikna, ja uzzinās, ka neesmu pastāstījusi par mammu.

Bridžita ļoti mīlēja vecmāmiņu.

-     Viņa gribēja tūlīt pat braukt mājās, bet es pateicu "nē". Domāju, ka tas pārāk sarežģītu viņas iekārtošanos jaunajā vietā, un tagad, kad lielākās briesmas ir jau aiz muguras… Vai tu piekriti, ka rīkojos pareizi? viņa satraukti vaicāja.

-    Jā. Tā noteikti ir vislabāk. Kāda jēga viņai braukt tagad? Un piekrītu, ka, ja tu nebūtu viņai pastāstījusi par māti, vēlāk, kad uzzinātu, viņa būtu traki nikna… Tātad ar mammu viss ir kārtībā?

Džouna pamāja.

-    Labi. Kā klājas Bridžitai?

Džouna sarauca degunu.

-    Neesmu pārliecināta, ka varu pastāstīt. Mēs kādu laiciņu pļāpājām, un tad es pateicu viņai to. Un, lai gan viņa saka, ka viss esot lieliski, man radās aizdomas, ka viņa tikai mierina mani.

Viņi iegāja virtuvē, kur Džouna jau bija sākusi gatavot vakariņas. Viņa pārbaudīja pannas un apmaisīja kastroļus.

-     Interesanti, kas viņai tur lēcies, ierunājās Tenets. Šādos gadījumos viņš paļāvās uz Džounas intuīciju.

-     Pieļauju, ka vienkārši neierasti apstākļi, tas ari viss. Mēs jau domājām, ka sākumā viņa mazliet ilgosies pēc mājām.

-     Vai tev liekas, ka man vajadzētu vēlreiz piezvanīt? Nē, laikam nevajag. Viņa nojautīs, kāpēc es to daru.

-     Vai ari nodomās, ka mēs te ceļam kņadu. Nē, labāk pagaidām likt viņu mierā. Šā vai tā viņa teica, ka iešot ārā.

Ārā. Teneta acu priekšā novirmoja satraucošas vīzijas piesmēķēti krogi, kuros drūzmējas neuzticami jauni cilvēki, trakojošas diskotēkas, kurās narkomāni un savedēji no ēnainiem kaktiem uzglūn tieši tādam maigam laupījumam kā Bridžita.

-    Vai viņa teica, ar ko kopā viņa iet?

Džouna, noliedama kartupeļiem ūdeni, paraustīja plecus.

-     Domāju, ka ar pārējām meitenēm. Es nejautāju.

Viņi bija iegaumējuši, ka tādus jautājumus labāk neuzdot. Ja Bridžitu nemudināja, viņa labprāt pati izstāstīja visus jaunumus, bet, apbērta ar jautājumiem, viņa ierāvās savā čaulā. Tāda ir lielākā daļa tīneidžeru, nosprieda Tenets. Bija laiks pierast pie domas, ka tagad meita ir iegājusi citā orbītā, ka cilvēki, ar kuriem viņa ikdienā satiekas, ir viņam sveši, un vietas, kurās viņa ikdienā uzturas, nepazīstamas kā tālas aizrobežu zemes.

Džouna pievienoja kartupeļiem margarīnu, melnos piparus un pienu un, turot rokā maisītāju, ieslēdza to. Viņa ierunājās mazliet skaļāk nekā parasti:

-     Nav vērts par Bridžitu uztraukties. Ja viņa vēlēsies, tad drīz vien pati izstāstīs. Varbūt viņa grib izjust, ka spēj ar visu tikt galā pati. Un, pazīstot viņu, varu teikt, ka viņa negrib, lai mēs raizētos.

-    Negrib gan.

Džouna paskatījās viņam acīs un izslēdza maisītāju. Tad viņa pienāca pie vīra un to apskāva.

-     Viss ar viņu būs kārtībā, dārgais. Neuztraucies!

Džounas zīdaini mīkstie mati piekļāvās viņa vaigam. Tie smaržoja pēc vasarīgām pļavām.

-    Zinu.

Viņi saskūpstījās. Tas bija skūpsts, kurš abiem sniedza drošības sajūtu. Viņu pirmais putnēns bija atstājis ligzdu, un bija tik grūti atzīt, ka meita tagad nostājusies pati uz savām kājām. Nu atlika tikai cerēt, ka devuši viņai visu, lai viņa bez sirdssāpēm prastu saskarties ar jebkuru problēmu.

Džouna atgriezās pie ēdiena gatavošanas.

-    Uzklāšu galdu, teica Tenets.

-    Ir jau izdarīts.

-    Bens mājās?

-    Viņš paēda agrāk. Šovakar džudo.

-     Protams. Biju aizmirsis, ka šodien ir trešdiena. Nu, ko, tad uzkāpšu augšā un apraudzīšu māti.

-    Labi. Var gan gadīties, ka viņa ir aizmigusi. Izvārīju zupu un pirms pusstundas pabaroju viņu. Domāju, ka pašlaik tā viņai vislabāk iet pie sirds.

Augšā valdīja klusums. Džouna Bridžitas istabā bija atstājusi iedegtu mazo galda lampiņu. Tenets iegāja uz pirkstgaliem, apslāpēdams jau pazīstamo zaudējuma sajūtu, kura atnāca katru reizi, kad tika atgādināts par Bridžitas trūkumu. Misis Boltona saldi gulēja, saritinājusies uz sāniem, tikai seja bija redzama zem dūnu segas. Viņas elpa bija vāja, bet vienmērīga. Nomierinājies Tenets klusām izgāja no istabas un devās lejā pa kāpnēm.

-    Cieši iemigusi, viņš paziņoja.

-    Labi. Tad ēdīsim vakariņas.

Vakariņas likās neparasti labas. Džouna bija lieliska pavāre, bet, strādājot pilnu darba dienu, viņai nebija ne laika, ne enerģijas darbdienās gatavot vakariņas. Ari tāpēc viņiem pietrūka Bridžitas. No restorāna brīvajos vakaros tur pēdējā gada laikā viņa strādāja Bridžita bieži gatavoja ģimenei maltītes. Viņa mēdza eksperimentēt ar darbā apgūtajām ēdienu receptēm. Bet šodien, par spīti tam, ka Džounai vajadzēja uzmanīt māti, viņa acīmredzot bija īpaši papūlējusies, un Tenets atzinīgi noelsās, kad viņi ēda seleriju zupu ar krējumu (un nokrejotu pienu, kā Džouna ātri paspēja palielīties) un cāļa krūtiņu, saceptu ar ragū no pipariem, zirnīšiem, sīpoliem un tomātiem. Desertā bija augļu pudiņš.

Ēdot Tenets pastāstīja par jaunākajiem atklājumiem Perditas Māsteres lietā.

-     Nabaga sieviete, teica Džouna, kad vīrs bija beidzis stāstu par sarunu ar Venesu Brokstoni. Kā viņa jutīsies, kad uzzinās, ka Perditai neko nevarēja pārmest par to, ka viņa atstājusi bērnus vienus…? Viņa jau tagad jūtas pietiekami nelāgi. Bet, uzzinot, ka tā tiešām nebija Perditas vaina, saprotot, ka tad, ja būtu devusi iespēju paskaidrot, nekas tāds nebūtu noticis…

-    Zinu.

-     Ir briesmīgi iedomāties, ka īsā brīdī dzīve var tik dramatiski izmainīties uz slikto pusi. Te viņa bija ar visu, ko jebkura sieviete varētu tikai vēlēties, un te pēkšņi kā pērkons no skaidrām debesīm… Zini, esmu patiešām pārsteigta, ka viņa nedeva Perditai iespēju paskaidrot notikušo. Galu galā viņa to pazina, zināja, ka Perdita nav no tām sievietēm, kura atstātu divus mazus bērnus, ja nebūtu kāda svarīga, neatliekama iemesla.

-     Domāju, ka puse nelaimes bija tā, ka, pārbraukusi mājās, Venesa jutās ļoti nelāgi. Pirmkārt, viņai vajadzēja būt sarūgtinātai, jo pēc daudziem mēnešiem pirmā pieklājīgā lieta jau pirmajā dienā nebija izdevusies. Tad uz šosejas salūza mašīna, un veselu mūžību nācās gaidīt,

kamēr ieradās tehniskā palīdzība. Un, atradusi Henriju tādā stāvoklī un atklājusi, ka Perditas nav mājās… vadzis noteikti bija pilns.

-    Jā, to var saprast.

-     Bet viņas stāstījums vismaz palīdzēja man izprast, kas īsti noticis. Pirms tam lietas izpratnē nevarēja rast nekādu skaidrību. Jebkurš var iekarst, sastrīdēties, un bija vienkārši saprast, kā Perdita paslīdējusi izlietajā pienā… Bet ir milzīga atšķirība starp to, kas notiek strīda karstumā, un iepriekš iecerētu slepkavības aktu ar plastmasas kuli. Un tajā mirklī, kad es sapratu, ka te jābūt iejauktiem diviem cilvēkiem, viss nostājās savās vietās. Nesaprotu, kāpēc tas man neienāca prātā ātrāk. Vienkārši biju muļķis…

Viņi bija beiguši vakariņot, un Džouna sāka novākt traukus.

-     Atstāj tos, teica Tenets, paņemdams no viņas šķīvi. Es nomazgāšu. Nē, nestrīdies, viņš maigi nomierināja Džounu, kura jau sāka protestēt. Ej un atpūtini kājas! Kafiju?

-    Vai tu neiebilsti pret tēju?

-    Lai būtu tēja.

-     Es tikai uzskriešu augšā un vēlreiz apraudzīšu mammu. Nē, man tiešām tas jāizdara. Pēc tam apsēdīšos, apsolu.

289

Tenets jau bija beidzis mazgāt traukus, kad

Simpsonc 6

Džouna tikai vēl nāca lejā pa kāpnēm. Viņš varēja saprast, ka Džouna jūt vajadzību apraudzīt māti, bet viņš arī uztraucās par sievu. Viņa izskatījās ļoti nogurusi. Pēdējo divu dienu spriedze un raizes bija prasījušas savu, un viņš cerēja, ka sieva vismaz nemocīs sevi ar pārāk dedzīgu rūpēšanos par māti.

Kad viņš ienesa tēju, Džouna šķita domīga. Ar pateicību viņa paņēma savu tasīti un tad jautāja:

-    Tad kā tu domā, kurš varēja to izdarīt?

Tenets apsēdās, palikdams spilventiņu zem

joprojām sāpošās muguras un krustiem un aizdedzināja pīpi.

-     Jā, tā jau ir tā problēma. Ir vairākas iespējas, bet, atklāti sakot, domāju, ka tas nav ne Māsters, ne Sveins. Maiks saka, ka varot iedomāties Māsteru sev sakām: "Nu, ja viņas nav man, tad lai nav nevienam!" Domāju, ka līdz zināmai pakāpei viņam var piekrist, ja slepkavība ar maisu ir izdarīta strīda karstumā. Bet, ja pie kritiena vainīga Venesa Brokstone, tad nespēju iedomāties, ka Māsters ienāk virtuvē un aukstasinīgi noslepkavo savu sievu. Ja viņš ieraudzītu to guļam uz grīdas, tad, visticamāk, kristu panikā, zvanītu ātrajai palīdzībai vai mēģinātu dabūt viņu pie samaņas. Un tas pats attiecas uz Sveinu. Nē, kā jau teicu Maikam, lai kas ari viņu nogalināja, tas ir kāds, kurš tiešām vēlējās viņas nāvi.

-    Tātad paliek viņas vīramāte un misis Sveina. Tava mugura šovakar atkal niķojas? Kāpēc tev neizstiepties uz grīdas?

-    Droši vien tā arī darīšu, kad izpīpēšu pīpi, Tenets pasmaidīja. Sopēcpusdien darbā man uznāca kārdinājums tā izdarīt, bet nodomāju, ka nezin vai Drako mani atbalstīs. Starp citu, šodien viņš izskatījās visai bēdīgi.

-    Kaut kas jauns?

-    Negribējās jautāt.

Kādu brīdi viņi klusēja, domās par Drako iegrimuši, bet tad Džouna nopūtās un atsāka iepriekšējo sarunu.

-    Kāda ir misis Māstere seniore?

Tenets saviebās.

-    Teikšu tikai, ka esmu priecīgs, ka viņa nav mana sievasmāte.

-     Tas man lika atcerēties, Džouna nolika tasīti un piecēlās, ka laikam vajadzētu…

Tenets uzlika plaukstu viņai uz rokas un maigi pieturēja Džounu.

-    Vēl nav pagājušas ne desmit minūtes, kopš tu biji pie viņas. % •

-    Zinu, bet man vajag. Nepaies ne minūte…

Tenets nolika pīpi uz pelnutrauka.

-    Šoreiz iešu es.

Kad viņš atkal nonāca lejā, pīpe bija izdzisusi. Viņš nolēma paklausīt Džounas padomam un izstiepties uz grīdas. Sākumā, nonākot saskarē ar cieto virsmu, nogurušie muskuļi protestēja, bet tad brīnumainā kārtā, Tenetam atslābinoties, sāpe sāka atlaisties.

-     Brīnišķīgi, viņš novilka ar aplaimotu smaidu.

Džouna pabikstīja viņu ar purngalu.

-     Neaizmiedz! Tu neesi man vēl visu izstāstījis. Kāpēc viņa tev nepatīk? Es domāju Perditas vīramāti. Kāda viņa ir?

-    Nu, es jau stāstīju tev, kādu traci viņa sacēla par gredzenu, tā ka tev varēja rasties zināms priekšstats… Ļauj man padomāt! Slaida, eleganta, izskatās krietnus desmit gadus jaunāka, nekā ir patiesībā. Asa, uzstājīga, mii rīkoties pēc sava prāta, iekārtot pasauli tā, kā viņai patīk. Un tā viņa izrīkojas arī ar savu dēlu.

-    Nabaga vīrietis. Tātad šajā ziņā viņa ir mazliet līdzīga Maika mātei.

-     Jā. Maikam šī sieviete nepatika, tas bija acīmredzams. Bet misis Lainhema ir tikai tāds maigs misis Māsteres variants, par to vari būt droša.

-    Un tu saki, ka misis Māstere ienīda Perditu?

-      Vispārējais iespaids ir, ka viņa ienīstu jebkuru, ar ko apprecētos viņas dēls. Tomēr savu nepatiku viņa nekad nav izrādījusi atklāti, acīmredzot, lai neatsvešinātos no Džailza, bet ikviens piekritīs, ka viņa ne reizi nav palaidusi garām iespēju likt Perditai justies kā ienācējai no malas.

-      Vai tu domā, ka Džailzs tiešām nemanīja, kas notiek?

-      Nē, viņš manīja. Tas ir skaidrs no dažiem izteicieniem, kurus viņš, kad mēs sarunājāmies, veltīja savai mātei. Bet man ir aizdomas, ka līdz šim notikumam viņš ne reizi par to atklāti netika runājis.

-     Tātad tu domā, ka viņa ir viens no iespējamiem variantiem?

-     Jā. Lai gan, ja viņa runāja taisnību, viņa ir tīra. Viņa saka, ka aizbraukusi uz turieni apmēram ap deviņiem, varbūt mazliet agrāk.

-    Bet tu viņai netici?

-      Nu, tur jau tā nelaime. Viņas stāstā ir vismaz viena detaļa, kura apstiprina, ka viņa runājusi taisnību. Viņa saka, ka dzirdējusi bērnu brēcam, tāpēc aizgājusi, jo nolēmusi, ka Perdita ir aizņemta, mēģinot nomierināt bērnu.

-     Tad tas varēja būt tieši pirms Venesas pārbraukšanas.

-     Pareizi, lai gan mirkli pagaidi! Tenets apvēlās uz sāniem un viebdamies apsēdās. Pieņemsim, ka viss teiktais ir taisnība, bet pa ceļam uz mājām misis Māstere pārdomā. Viņa izmisīgi grib atgūt savu gredzenu, to tu zini. Varbūt viņa nolemj, ka ir pasteigusies, ka vajadzēja pagaidīt. Un tā viņa griežas atpakaļ, lai sagaidītu, kad parādīsies Perdita.Viņa nevar pieklauvēt tik skaļi, lai tiktu sadzirdēta, tāpēc iet apkārt mājai, paskatās pa virtuves logu, ierauga, ka tur guļ Perdita, atklāj, ka durvis nav aizslēgtas, un aptver savu iespēju…

-    Tu tiešām pieļauj, ka viņa uz to ir spējīga?

Tenets kādu minūti domāja un tikai tad atbildēja:

-    Jā, pieļauju.

Viņš atkal izstiepās uz grīdas.

Džouna nodrebēja.

-     Jā, viņa, liekas, neatbilst tam, kādai, pēc mana prāta, būtu jābūt vīramātei! Un kā ar Vikiju? Viktoriju Sveinu, viņa piebilda, sastapusi Teneta neizpratnes pilno skatienu. Skolā viņu parasti sauca par Vikiju.

-     Nu, ko. To pašu es teiktu ari par viņu. Tas patiešām ir interesanti. Satiekot Sveinus katru atsevišķi, var domāt, ka tā ir viņa, kura nosaka toni, bet, kad viņi ir kopā, kļūst skaidrs, ka galvenais noteicējs ir viņš. Viņa mēģina to noslēpt zem savas vīzdegunīgās pozas, bet ir skaidrs, ka viņa vīru dievina un darīs visu, lai viņu paturētu sev. Un otra lieta viņas paštēls viņai pašai ir ļoti svarīgs. Paredzu, ka viņa darīs visu, lai to saglabātu. Viņa uzskata sevi par spēcīgu, veiksmīgu, neatkarīgu sievieti. Viņai ļoti nepatiktu, ja kolēģu priekšā vajadzētu kļūt par izsmiekla objektu, par sievieti, kura nespēj noturēt pie sevis savu vīru.

-     Nu, kā jau stāstīju, arī skolā viņa tikai pati diktēja sev noteikumus. Ja viņa kaut ko gribēja izdarīt, tad izdarīja, un, ja tādēļ radās nepatikšanas, tad bija vēl sliktāk, Džouna pasmaidīja. Kad es dežurēju, baidījos viņai aizrādīt. Viņa vienkārši stāvēja ar nekaunīgu smaidu sejā un saldi atvainojās, bet ikvienam, to redzot, bija skaidrs, ka viņa vienkārši ņirgājas.

Tenets pašūpoja galvu un novaidējās.

-     Ak vai, ak vai! Kā tas kādam ir grāvis autoritāti!

Džouna paķēra spilventiņu un iegāza viņam.

-    Tu gan esi līdzjūtīgs!

Tenets izstiepa rokas, lai belzienu atvairītu.

-      Es to nosauktu par priekšrocību izmantošanu, kamēr otrs atrodas guļus stāvoklī. Tas bija tikai joks.

-    Tieši ta, viņa nolika spilventiņu atpakaļ un piecēlās. Nepaies ne minūte.

-Bet…

Bet viņa bija jau projām. Viņa nedrīkst tā rīkoties, viņa nomocīs sevi. Jāparunā ar viņu par to, kaut arī viņai nepatiks. Tenets nopūtās. Džouna varēja būt bezgala stūrgalvīga, ja kaut ko bija ieņēmusi galvā. Tenets apvēlās apkārt un nostājās uz kājām. Nevarēs jau ar viņu strīdēties, guļot uz muguras.

Kad Džouna atgriezās, viņš sēdēja uz dīvāna.

-     Es gan domāju, ka tu esi nolēmis atpūtināt savu muguru.

-    Ir jau daudz labāk, goda vārds. Starp citu, ir kaut kas krietni svarīgāks. Paklausies, mīļā! Tu vienkārši nedrīksti katras desmit minūtes skraidīt augšā lejā.

Džouna nekavējoties ieņēma aizsardzības pozīciju: Es taču neskraidīju, kamēr mēs ēdām, vai ne?

Tenets uzbudināti papurināja galvu.

-    Par to nav runa. Tu zini, ko es domāju.

-    Tur neko nevar darīt, Luk.

-     Bet tu vari. Tev vajag. Es tagad domāju tikai par tevi.

-     Es to saprotu, bet tas nevilksies mūžīgi, tu to zini. Kad dažas pirmās dienas būs pagājušas, es vairs tā neuztraukšos un varēšu atstāt viņu vienu uz ilgāku laiku. Man tagad tikai ik pa brīdim jāpārliecinās, ka ar viņu viss kārtībā, tas arī viss. Mani visu laiku neatstāj doma, ka viņai varētu uznākt vēl viena lēkme, un, ja es to nezinātu… Bija citādi, kamēr viņa atradās slimnīcā. Tad es zināju, ka vienmēr tuvumā ir kāds, kas viņu uzmana. Bet šeit esmu tikai es, un man par visu jāatbild.

Tenets lieliski saprata, kā viņa jūtas, un zināja, ka tad, ja izspiestu no viņas kādu solījumu, kurš būtu pret sievas sirdsapziņu, viņa sanervozētos tā, ka būtu vēl sliktāk. Viņš visai negribīgi piekāpās.

-    Saprotu. Viss kārtībā. Tikai pamēģini nepārcensties, mīļā!

-    Pamēģināšu. Bet tas, ko es teicu, ir patiesība, un tur es neko nevaru izdarīt. It kā mani kāds iekšēji spiestu, it kā teiktu: "Ej un apskaties, ej un pārbaudi!" Un es tam nespēju pretoties.

-    Labi. Ceru vismaz, ka tu nenomocīsi sevi ar uztraukumiem, kad mums vajadzēs pie viņas atstāt kādu citu.

-    Domāju, ka nē. Es no tiesas ticu, ka jutīšos daudz labāk, kad būs pagājušas dažas dienas.

-     Nākamajā nedēļā mums vajadzētu mēģināt to darīt pārmaiņus.

Doktors Makfersons bija teicis, ka nākamās pāris nedēļas Džounas mātei vajadzēs kādu, kurš varētu atrasties tuvumā, un Džouna bija to apņēmusies. Viņai bija iedotas dažas brīvdienas, bet nākamā nedēļa būs grūta. Bija sarunāti daži darbi, ieskaitot triju dienu kursus Kenterberijā. Džouna tos vadīja. Kursi bija izziņoti jau pirms vairākiem mēnešiem, un likās visai neiespējami pēdējā brīdī tos atcelt.

Kādu brīdi viņi apsprieda, ko vajadzētu nokārtot, bet tad Džouna ierunājās:

-     Ir jau labi, ja runājam par pāris nākamajām nedēļām, bet mani nopietni uztrauc, kas notiks pēc tam. Atceros doktora Makfersona vārdus, ka viņa ātri vien atgriezīsies normālā dzīvē, bet man visu laiku jādomā par to, ka tas notika tāpēc, ka viņa dzīvo viena pati. Kas būtu, ja viņa gadījuma pēc nebūtu sarunājusi ar misis Pārķēri iet iepirkties un misis Pārkere nebūtu laikus atradusi mammu? Viņa tagad būtu jau mirusi. Tas dara mani domīgu.

-    Kas tev padomā, dārgā?

Viņa vilcinājās un uzmeta vīram īsu, vērtējošu skatienu.

-    Interesanti, ko tu teiktu, ja man ienāktu prātā piedāvāt mammai dzīvot pie mums.

Tagad bija Teneta kārta vilcināties. Viņš jau bija jutis, ka kaut kas tāds tuvojas, tāda varbūtība bija iešāvusies prātā. Bet šodiena paņēma tik daudz, ka tiešām nebija atlicis laika…

-     Katrā ziņā es domāju, ka mums šo lietu nevajadzētu sasteigt.

-     Zinu. Droši vien nevajadzētu. Bet tu man nepasaki, ko par to domā.

Tenets atkal vilcinājās.

-     Katrā ziņā tas mani nebiedē, ja tu gribi zināt, ko es domāju. Kā tu zini, es ļoti mīlu tavu māti, un mēs vienmēr esam lieliski sapratušies. Vissarežģītākais ir tas, ka mēs tad zaudējam iespēju būt diviem vien. Starp mums vienmēr būs vēl kāds. Zinu, ka pagaidām ir Bens, bet, bez šaubām, pēc pāris gadiem arī viņš aizlidos, un tad vienīgais mūsu mierinājums būs iespēja biežāk būt kopā tikai mums abiem. Varbūt tas izklausās visai egoistiski…

-     Nē, man liekas tāpat. Bet, zini, mums to nevajadzēs ziedot. Es jau domāju… Mēs katrā laikā varam pārdot abas mājas, mūsējo un viņas, un nopirkt kādu lielāku, ar atsevišķu stūrīti vecmāmiņai.

-    Tu jau esi par to domājusi, vai ne? Jā, tā būtu izeja. Bet vai ar to ir atbildēts?

-    Ko tu gribi teikt?

-    Nu, padomā! Mēs agrāk nerunājām, ka māte

būtu jāņem pie sevis tāpēc, ka viņa ir vientuļa, vai tāpēc, ka nespēj pati ar sevi tikt galā. Viņai ir daudz draugu, viņai ir aktīvs, noslogots dzīves veids, un līdz šim viņas veselības stāvoklis ir bijis labs. Un ārsti saka, ka viņa visai ātri atgriezīsies normālā dzīvē. Vienīgais iemesls, kāpēc viņai vajadzētu dzīvot vai nu pie mums, vai mū-su tuvumā, lai kāds viņu visu laiku uzmanītu, lai nepieciešamības gadījumā līdzās būtu palīdzīga roka. Bet tā taču nebūs, vai ne? Visu nedēļu caurām dienām viņa būs viena pati, bez saviem kaimiņiem, kuri viņu pazīst un uzmana.

Džouna nopūtās.

-     Netiku par to domājusi. Tev taisnība. Turklāt es negribu pamest darbu, lai gan ari tas izklausās visai egoistiski.

-     Nebūt nē. Vai vari iedomāties, ko atbildētu tava māte, ja tu tikai izteiktu šādu priekšlikumu? Viņa nekad nepiekristu, tu to zini.

-    Taisnība… Kā tev liekas, ko tādā gadījumā mums vajadzētu darīt?

-     Nogaidīt, Teneta balss skanēja noteikti. Kā jau teicu, mums nekur nav jāsteidzas. Paskatīsimies, kā viņa jutīsies pēc mēneša, pēc trijiem, un tad izlemsim. Es noteikti neesmu pret tavu priekšlikumu principā, bet katrā ziņā domāju, ka mums jāpagaida, kamēr viņas veselība būs

pietiekami nostiprinājusies, lai mēs šo jautājumu varētu apspriest ar viņu, lai redzētu, ko viņa par to domā. Jo, lai ko mēs arī darītu, lēmumam jābūt pieņemamam gan viņai, gan mums.

-     Tev, protams, ir taisnība. Labi, tā arī darīsim. Pateicos tev.

-    Par ko?

-    Ka biji gatavs par šo jautājumu parunāt nopietni. Ļoti daudzus vīriešus šāda nākotnes perspektīva šausminātu.

-    Un ļoti daudzus nē. Vismaz saprātīgākos, viņš pasmaidīja. Un es, bez šaubām, esmu saprātīgs.

-    Pieticīgs ari.

-    Protams.

Iezvanījās telefons. Tenets uzmanīgi piecēlās. Atgriežoties Džouna tikai paskatījās viņā un jautāja:

-    Kas tur bija? Kaut kas slikts? Nejau Bridžita…?

Viņš papurināja galvu.

-    Nē. Tas bija no slimnīcas. Biju palūdzis, lai man paziņo, ja Perditas mātes stāvoklī būs kādas

radikālas izmaiņas. Pirms stundas vina nomirusi.

» »

Viņš apsēdās un saņēma galvu rokās.

-    Es zināju, ka nevajadzēja vakar no rīta viņu iztaujāt. Es tev stāstīju, cik briesmīgi slima viņa izskatījās? Kad ieraudzīju, kādā stāvoklī viņa ir, man vajadzēja likt viņu mierā.

-    Bet tu stāstīji, ka viņa pati uzstājusi, lai saruna notiktu.

-    Zinu, bet…

-    Luk, domā ar veselo saprātu! Tu taču nepieļauj, ka šai tavai vakardienas sarunai ir kaut kas kopīgs ar viņas nāvi, vai ne? Jo, ja…

-Tu neredzēji, Džouna, cik ļoti slima viņa bija. Ja tu būtu… Jebkuru cilvēku tādā stāvoklī jāliek mierā.

-    Man joprojām neliekas, ka tev vajadzētu sevi šaustīt. Pēc manām domām, pārmest vajadzētu viņas vīram. Manuprāt, viņa vietā es saprastu, ka nedrīkst stāstīt par meitas nāvi. Viņas stāvoklī nedrīkst pavēstīt tādas ziņas.

-     Varbūt viņš pastāstīja tāpēc, ka zināja, ka viņa mirst, ka viņai ir tiesības to uzzināt.

-     Ak, nezinu, ir tik grūti… Bet jebkurā gadījumā man liekas, ka viņam vajadzēja brīdināt tevi, cik ļoti viņa ir slima. Bet viņš to nedarīja, vai ne?

-Nē.

-     Un man liekas, ka, ja es būtu viņas vietā… es gribētu runāt ar tevi, apzināties, ka esmu darījusi visu, lai palīdzētu tev atklāt, kas nogalinājis manu meitu. Patiesībā es būtu pat dusmīga, ja uzzinātu, ka tikai tāpēc, ka esmu slima, man nav ļauts satikties ar tevi.

-    Neārstējami slima.

-     Lai ari būtu neārstējami slima… Kā tev šķiet, vai viņa zināja, ka drīz mirs?

Tenets nopūtās.

-    Nezinu. Droši vien. Bet tev laikam ir taisnība. Šķita, ka viņa apņēmusies izstāstīt man visu, ko es gribēju uzzināt.

-     Nu, lūk. Beidz sev pārmest! Tu runā par manu sirdsapziņu, bet pats esi tikpat briesmīgs! Džouna piecēlās. Jāiet iedot mātei šīvakara pēdējo zāļu devu un jāuzklāj naktij gulta. Un man liekas, ka tavai mugurai vajadzētu karstu vannu.

Viņai bija taisnība. Karsta vanna nāktu par labu. Tenets atgrieza krānu, lai ielaistu vannā tik karstu ūdeni, cik vien iespējams, un caur tvaiku mākoņiem bezmērķīgi skatījās griestos. Negaidīts viņa iztēlē uzpeldēja Perditas tēls aizkustinošs, gandrīz bērnišķīgs augumiņš, seja izplūdusi aiz nedabīgi spīdošā plastikāta. Reiz viņš bija lasījis romānu, kurš saucās "Mazais, pazudušais zēns". Un tāda bija arī Perdita, neskatoties uz viņas gadiem. Mazā, pazudusī meitene. Lai gan viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz viņu redzējis, pašlaik spēja to iztēloties ļoti dzīvi: vientuļais augumiņš spēļu laukumā vai klases telpā noliecies pār skiču albumu un iegrimis zīmēšanā… Dīvaini, ka viņa neaizgāja uz mākslas skolu, bet tika apslāpējusi savu nevaldāmo kaislību uz mākslu un izvēlējusies pilnīgi citu karjeru. Un skumji, ka viņai nebija pašai savu bērnu. Vai varbūt gluži otrādi. Laulības dzīve nenesa nekādu prieku, un varbūt tieši bērnu trūkums spieda viņu ieguldīt visu talantu darbā un radīt tādas rēgainas gleznas, kurām piemita spēja iedarboties uz skatītāju un iespiesties tā apziņā. Tenets atsauca atmiņā viņas gleznas, it īpaši to, kura karājās Herrovu viesistabā, ar liliju dārzu naktī. Kā glezna var tik spēcīgi iedarboties, viņš brīnījās.

Ūdens sāka atdzist. Viņš pielaida vēl karsto, atlaidās vannā un turpināja iesākto domu. Ja mākslinieka izjūtas atspoguļojas viņa darbos, tad ko Perditas glezna stāstīja par autori? Kādas bija emocijas, kuras audekls izteica? Vispirms dusmas, viņš iedomājās, atceroties krāsu eksploziju gleznā, kura karājās viņas mājas viesistabā. Dusmas uz ko? Un, protams, skumjas. Skumjas, melanholija, pesimisms, vienalga, kā to ari nosauktu. Bet Perditas pesimisms nebija nepamatots. Viņa tomēr bija mirusi priekšlaicīgi, un viņa vienmēr apzinājās, ka tā notiks.

Nāvei nolemta. It kā viņa būtu zinājusi, ka ir nāvei nolemta… Misis Herrovas vārdi vijās un mezglojās Teneta domās kā tvaika mutuļi, kuri virmoja pie griestiem tieši virs galvas. Vai Perdita to zināja? Vai varēja zināt? Vai bija iespējams, ka šī apjausma Perditas zemapziņā kaut kādā veidā bija ievirzījusi viņu apstākļos, kuros priekšlaicīga nāve bija ne tikai iespējama, bet pat neizbēgama?

Viņš papurināja galvu. Nē. Tas jau izklausās nereāli.

Bet doma iestrēga prātā un neatstājās. Viņš bija nogulējis vannā tik ilgi, ka, ieejot guļamistabā, Džouna jau gulēja ciešā miegā. Viņš nožāvājās, izstiepās visā garumā un atslābinājās. Šovakar nevajadzēs ilgu laiku, lai aizmigtu. Viņš bija noguris. Tik noguris…

305

Bet prāts dīvainā kārtā atteicās atslēgties. Dažās pēdējās dienās bija vajadzējis tik daudz ko uztvert, ar tik daudziem satikties, tik daudz ko izvērtēt. Dzīvīgiem tēliem piebārstīti sarunu fragmenti turpināja virpuļot galvā: Venesa Brokstone, kādu viņš to pirmo reizi ieraudzīja pirmdienas vakarā, iespiedusies dīvāna stūrī. Tad šajā pēcpusdienā, drūmi vērdamās savā vīrā: "Vai tad tu nesaproti? Manis dēļ viņam bija tik viegli to izdarīt. Esmu tikpat vainīga, kā viņš." Džailza

Simpsone 6

Māstera māte tver dēla roku, uz viņa miesas paliek sarkani nospiedumi: "Kāpēc jūs sakāvāties?" Un Māsters: "Perditai un Sveinam bija romāns. Varbūt tagad tu esi apmierināta?" Viktorija Sveina: "Dieva dēļ, Hovard, beidz tā skatīties uz mani! Man bija tiesības zināt, uz kurieni tu brauc, vai ne? Es esmu tava sieva." Un Sveins: "Tu tiešām gribi teikt, ka man sekoji?" Tālāk Herrovi. Stefānija, bāla un izmisusi, māsa mirusi, māte mirst (Tagad jau mirusi, Tenets sev atgādināja. Nabaga bērns!): "Cik ilgi mums jābūt pacietīgiem ? Kamēr mamma būs… ?" Un Herrovs pats: "Mana sieva nevar izturēt aukstumu." Un misis Herrova, viņas novārgušais augums biezos vilnas ritasvārkos, ap pleciem vilnas pārklājs: "It kā viņa būtu zinājusi, ka ir nāvei nolemta."

Nāvei nolemta…

Vārdi atbalsojās Teneta apziņas gaiteņos. Tā ari nespēdams iemigt, viņš pagriezās un, ieritinājies Džounas omulīgi siltā auguma izliekumā, mēģināja atsaukt domās lauku pastaigas, dienas pie jūras, kaut ko tādu, kas palēninātu domu trako skrējienu, novirzītu tās rāmākā gultnē. Pakāpeniski tas iedarbojās, un viņš iesnaudās. Tālu, tālu, gara tuneļa galā, parādījās niecīgs gaismas punkts. Viņš ļāva straumei nest sevi turp, jo zināja, ka, tur nokļuvis, izdarīs svarīgu atklājumu. Bet straume tunelī pēkšņi sāka plūst pretējā virzienā, nesa viņu atpakaļ, attālināja no mērķa. Viņš sāka peldēt, kult ūdeni visiem spēkiem. Viņam tur jānokļūst, viņam jānokļūst. Ūdens plūda degunā, iekļuva acīs. Rokas un kājas sāpēja. Viņš nedrīkstēja padoties, viņš nedrīkstēja, nevarēja. Viņš bija jau tuvu izmisumam, kad pēkšņi ūdens pretestība atslāba. Un tikpat pēkšņi viņš jau bija nostājies uz kājām un streipuļoja uz tuneļa galu. Gaisma pastiprinājās ar katru mirkli. Tā dedzināja acis, tā urbās smadzenēs.

Kāds viņu purināja.

-    Luk, mosties!

Tenets atvēra acis. Pār viņu bija noliekusies Džouna, viņas seja raižu pilna. Matos rotaļājās naktslampiņas maigā gaisma, izceldama viņas krūšu maigo izliekumu.

-    Tu murgoji.

Viņš uzsmaidīja sievai un papurināja galvu.

-    Tas nebija murgs.

Viņš jutās brīnišķīgi, viņš bija neuzvarams.

Beidzot viņš zināja, kādēļ.

Un kas.

19.

-    Tātad, ko jūs domājat, Maik?

Tenets ar nepacietību gaidīja Lainhema spriedumu. Viņš tikko bija beidzis izklāstīt savu jauno teoriju. Seržants to noklausījās vērīgi, koncentrējoties saraucis pieri. Viņa pirksti spēlējās ar papīra gabaliņu, salocīja un atlocīja to, līdz beidzot saburzīja. Lainhems nometa papīra bumbiņu uz galda un papurināja galvu.

-    Vai nav pārāk vispārīgi, ser?

Tenets jutās vīlies. Viņš bija cerējis uz atsaucīgāku reakciju.

-    Man tā neliekas, viņš nelokāmi atbildēja.

-    Bet ar visu cieņu, ser…

-     Ak, atkal, Maik! Esmu jau lūdzis agrāk: ja jūs man nepiekrītat, tad kāpēc to nepateikt tieši?

Tenets bija netaisns, un viņš to zināja. Citā reizē viņš vienkārši paķircinātu Lainhemu, kā jau bieži bija darījis.

Un Lainhems parasti kļuva kautrīgs, bet šoreiz, Teneta toņa aizvainots, viņš jautāja:

-    Vai jūs patiešām gribat zināt, ser?

Tenets juta, ka viņam nepatiks tas, ko nāksies uzklausīt, bet, ja viņš negribēja zaudēt cieņu, tad nebija izvēles un nācās atbildēt:

-    Protams.

-    Jo zinu, ka tad, ja pateikšu tieši, tas man par labu nenāks.

-    Nav tiesa!

-    Tiešām, ser? Bet jums taču nepatīk, ja kāds nav ar jums vienisprātis.

Taisnība, viņam patika paturēt virsroku. Tas bija viens no viņa būtiskākajiem trūkumiem, un viņš to apzinājās.

-     Ak, beidziet, Maik! Es vienmēr esmu gatavs uzklausīt cita viedokli, un jūs to zināt.

Viņš taču nav tik nesaprātīgs? Noteikti nav.

-     Var jau būt, Lainhema smaids izlīdzināja viņa vārdus, un, atzīstot to patiesumu, Tenets pasmaidīja.

-    Labi, labi. Jūs savu panācāt. Vai mēs tagad varam atgriezties pie jūsu ievadvārdiem: "Ar visu cieņu…"?

-     Vienkārši mums nav konkrētu pierādījumu. Tie visi ir, hm, minējumi… pieņēmumi.

-      Es ignorēšu jūsu centienus būt taktiskam, Maik. Jā, piekrītu, zināma daļa darba sastāv no minējumiem. Es personīgi to sauktu par intuīciju, bet policijas darbā bez tās nevar iztikt, un jūs to zināt tikpat labi kā es. Galvenais, lai viss vienmēr balstītos uz faktiem, un jums jāatzīst, ka šī mana teorija atbilst mums zināmajiem faktiem.

-            Varbūt, Lainhema balsī joprojām skanēja šaubas. Bet viss atkarīgs no tā, vai paraūgi atbildīs viens otram.

-     Pilnīgi pareizi, tāpēc man gribētos, lai jūs nodarbotos tieši ar to. Brauciet un dabūjiet otru paraugu salīdzināšanai un vediet to tieši uz Eldermestonu! Es sazvanīšu Bobu Ferliju un pateikšu, cik svarīgi pārbaudi veikt nekavējoties, līdzko jūs tur ieradīsieties. Lai viņš visu noorganizē!

Detektīvseržants Ferlijs bija policijas virsnieks no Eldermestonas laboratorijas. Tenets viņu labi pazina, jo vairākus gadus abi bija strādājuši kopā.

-    Kā jums šķiet, cik ilgu laiku tas aizņems?

Lainhems paskatījās pulkstenī.

-     Pusdesmit. Teiksim, pusstunda, lai dabūtu paraugu, pusotra stunda, lai aizbrauktu uz turieni, pusstunda laboratorijas pārbaudei, pusotra stunda atpakaļceļam… Domāju, kādas četras stundas.

-    Tad gaidīšu jūs starp vieniem trīsdesmit un diviem. Jauki.

-      Varu jums piezvanīt no laboratorijas. Tad jums nevajadzēs mani gaidīt.

Tenets zināja, cik daudz Lainhemam maksā šis piedāvājums, un viņš prata novērtēt drauga augstsirdību. Seržants būtu ļoti sarūgtināts, ja nevarētu pavadīt Tenetu arestēt slepkavu. Ar noteikumu, protams, ka laboratorijas pārbaude apstiprinās gaidīto. Bet viņam par to šaubu nebija. Viņš nekļūdās, viņš zināja to, viņš juta to pavisam droši.

-    Nē, Maik. Es gaidīšu. Es ceru…

Iezvanījās telefons.

Tenets pacēla klausuli.

-    Iedodiet man viņu!

Lainhems jautājoši savilka uzacis, bet Tenets nereaģēja, jo visa uzmanība bija sakoncentrēta uz sarunu. Pagāja ilgāks laiks, līdz viņš ierunājās.

-     Jā. Jā. Saprotu… Nē, mani tas nepārsteidz, jo arī man bija aizdomas…. Nē, tagad jūs varat atstāt to manā ziņā. Es nokārtošu visu nepieciešamo… Jā, protams, mēs izdarīsim visu iespējamo… Tas ir ārkārtīgi augstsirdīgs piedāvājums, es pateikšu viņiem, ka… Domāju, ka tas varētu būt vēlu pēcpusdienā… Jā, piekritu… Jūs varētu? Tas būtu lieliski… Jā, domāju, ka tas būtu pats labākais… Piezvanīšu jums vēlāk un pateikšu, kā viss beidzies… Jā. Paldies. Uz redzēšanos!

Viņš nolika klausuli un, domās iegrimis, drūmu seju, kādu laiku nenolaida acu no tālruņa, bet tad pievērsās Lainhemam.

-     Man izrādījusies taisnība, Maik, lai gan tas nebūt nesagādā man prieku, viņš atstāstīja sarunu Lainhemam, vērodams, kā mainās seržanta sejas izteiksme, kā tā kļūst tikpat nepielūdzama kā viņam. Šajā brīdī viņa teorijas apstiprināšanās nozīmēja tik maz. Viena lieta ir turēt aizdomās, bet pavisam kas cits, ja šās aizdomas apstiprinās. Tik daudz ciešanu. Pagātnē, tagadnē, nākotnē…

-     Tāpēc tagad mums vēl steidzīgāk jāsadabū paraugu sakritības apstiprinājums.

Lainhems piecēlās.

-     Esmu jau ceļā. Kad uzzināsim rezultātus, es jums šā vai tā piezvanīšu no laboratorijas, viņš kādu brīdi vilcinājās. Ko jūs domājat darīt pa šo laiku, ser?

Tenets jau sniedzās pēc klausules.

-     Šur tur piezvanīšu. Līdz jūsu atbraukšanai gribu pamēģināt salikt visu pa plauktiņiem, lai mēs precīzi zinātu, kāds ir stāvoklis. Vēlos, lai aresta laikā jūs būtu kopā ar mani, tāpēc, kā jau apsolīju, gaidīšu jūs.

-     Pateicos. Ļoti negribētos palaist to garām.

Bija daudz kas sarunājams, daudz kas nokārtojams, un rīta atlikusī daļa paskrēja ātri. Ap divpadsmitiem Tenets jau gaidīja Lainhema zvanu.

Viņš bija apmierināts, ka šajos apstākļos ir izdarījis visu iespējamo.

Tagad bija vajadzīgs tikai laboratorijas apstiprinājums. Ar tādu pierādījumu veiksme ir viņu pusē. Bez tā nu, ko, būs daudz sarežģītāk. Vai ap šo laiku ekspertīzei jau nevajadzēja būt pabeigtai? Tenets piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu, šo to paceldams un atkal nolikdams atpakaļ, pat nepamanīdams, ko aizticis. Viņš ievēroja, ka debesis ir noskaidrojušās un spīd saule. Pirms tam, iegrimis domās, viņš to nebija pamanījis. Kad iezvanījās telefons, viņš bija gājis pie loga. Steigdamies pie tālruņa, viņš pret krēsla stūri sasita ceļgalu, bet sāka to berzēt tikai tad, kad bija paķēris klausuli.

-    Šeit Lainhems, ser. Viss saskan.

Bezgalīgajā atvieglojuma sajūtā sāpes aizmirsās.

-Kolosāli! Kad jūs izbraucat?

-Tūlīt pat.

-    Labi. Pacentieties pa ceļam nenolauzt kaklu! Es bez jums nebraukšu.

-    Pateicos.

Izjuzdams pacilātību, Tenets nolika klausuli, bet tad, kad viņš bija atcerējies, kas sekos pēc aresta, sirds pamira. Strādājot pie lietas, parasti nedomā tālāk, domā tikai par to, kā atklāt noziegurnu. Tikai, kad šķēršļu josla pārvarēta, kļūst dzirdama skrējiena atbalss. Arests nekad vēl nav beigas. Gan slepkavas, gan upura draugu un tuvinieku dzīves bieži vien uz daudziem gadiem ir sagrautas. Un šajā gadījumā kāds nevainīgs upuris varbūt neatgūsies nekad.

Ceļgals joprojām sāpēja, un piecēlies viņš to apskatīja. Nē, liekas, ka nekā nopietna nav. Vajadzētu aiziet uz ēdnīcu un paēst pusdienas, un varbūt paņemt Lainhemam kādu sendviču, ko uzkost mašīnā. Kad seržants ieradīsies, viņi vairs negribēs vilcināties.

Pulksten divos viņi jau bija ceļā, saspringti un nerunīgi. Tenets bija iegrimis domās, apsverot gaidāmās izšķirošās nopratināšanas plānu, mēģinot paredzēt varbūtējos šķēršļus un izlemt, kā pārvarēt iespējamos pretošanās mēģinājumus. Par spīti faktam, ka tagad viņiem bija neapstrīdami pierādījumi, kuri liecināja par slepkavas klātbūtni nozieguma vietā, tas vēl nebūt nenozīmēja, ka būs viegli panākt vainas atzīšanu. Bet tieši to Tenetam vajadzēja. Viņš gribēja, lai lieta būtu pabeigta.

Ja neskaita kādu jaunu māmiņu, kura stūma bērnu ratiņus, Veisaidas krustojums bija tuksnesīgs.

Kad viņi bija izkāpuši no mašīnas, Lainhems nopētīja māju.

-    Domājat, ka viņš mūs gaidīs?

Tenets paraustīja plecus.

-    Kas zina?

Viņš ievēroja, ka visi aizkari ir aizvilkti. Tā bija tāda gandrīz aizmirsta tradīcija, kā darīt zināmu, ka mājā kāds miris. Ak Dievs, sakoncentrējis uzmanību uz slepkavības lietu, viņš bija aizmirsis, ka Herrovs nepilnas divdesmit četras stundas jau ir atraitnis. Viņš atcerējās, kā Herrovs bija sargājis sievu. Lai arī kāda bija viņa vaina, rūpes par sievu likās patiesas. Tenets nocietināja sirdi. Viņš netaisījās ļaut vaļu līdzjūtības izpausmēm.

Klusējot viņi piegāja pie centrālajām durvīm un piezvanīja. Tenets pamanīja, ka jau ir parādījušās dažas nenozīmīgas nevērības pazīmes, kuras bojāja priekšzīmīgo apkārtnes kārtību, kas tā krita acīs pirmā apciemojuma laikā. Uz priekšējās iebrauktuves vējš bija sanesis tukšas ceptu kartupeļu paciņas un konfekšu papīrīšus, un lieveņa akmens plākšņu nopulēto virsmu izķēmoja dubļainu apavu nospiedumi. Iekšpusē atskanēja soļu troksnis, durvis tika atslēgtas, un viņus sagaidīja svelmaina gaisa vilnis. It kā viņu priekšā plaši būtu atvērušies paši elles vārti.

-    Mister Herrov? Mēs vēlētos parunāt.

Herrovs skatījās uz viņiem bez intereses, it kā uz nepazīstamiem cilvēkiem. Mugurā viņam bija tā pati tumši pelēkā vilnas jaka un melnā kaklasaite. "Bet iepriekšējā reizē šis apģērbs pasvītroja citu nāves gadījumu," Tenets sev atgādināja. Un tieši tas nāves gadījums bija iemesls, ka viņi šeit atrodas.

-     Detektivinspektors Tenets un detektīvseržants Lainhems.

Herrova sejas izteiksme mainījās. Viņš kļuva it kā nepacietīgs, pat nedaudz naidīgs.

-    Vai tam jānotiek tagad, inspektor? Nupat kā atgriezos no apbedīšanas biroja. Nezinu, vai jūs dzirdējāt, bet pagājušajā naktī nomira mana sieva. Jūs nedrīkstat traucēt mani tādā smagā brīdī.

-     Jā, es dzirdēju. Un tomēr baidos, ka man nāksies būt neatlaidīgam…

Herrovs vēl kādu mirkli vilcinājās, tad paraustīja plecus, atkāpās un ieveda viņus smacīgajā, pustumšajā viesistabā. Tenets uzmeta acis lilijām mēnessgaismā, to spocīgi baltajiem atspīdumiem Perditas gleznā pie pretējās sienas, iepretī kamīnam. Tad Herrovs ieslēdza elektrību, un slimīgi dzeltenā mākslīgā gaisma, ieslēgta dienā, atņēma gleznai zināmu daļu tās noslēpumainības.

Herrovs apsēdās uz pašas dīvāna maliņas. Tas bija skaidrs mājiens, ka viņš negaida garu sarunu.

Tenets bija izlēmis, ka vislabāk lietot šoka taktiku. Līdzko viņi bija apsēdušies, inspektors pamāja Lainhemam un, kamēr seržants uzrādīja pilnvaru, vēroja Herrovu. Vecā vīra rokas mierīgi gulēja uz tuklajiem ceļgaliem, bet tagad viņš braucīja plaukstas, it kā tās būtu sākušas svīst. Tenets redzēja, ka nekontrolējami savelkas kakla muskuļi. Likās, ka Herrovs norij baiļu kamolu. Tomēr viņa seja saglabāja pasīvu izteiksmi. Iztēlē viņš šo mirkli noteikti ir pārdzīvojis jau daudzus iepriekšējos gadus, bet it īpaši kopš pagājušās pirmdienas vakara. Viņš bija krietni pūlējies, lai sevi nenodotu.

-     Vai tas ir kāds dīvains joks, inspektor? Ja tā, tad jūsu humora izjūta neatbilst manai gaumei.

Tenets pašūpoja galvu.

-    Tas nav joks, mister Herrov, un jūs to zināt pārāk labi. Pret slepkavību es neizturos vieglprātīgi, par to varat būt drošs.

Telpā bija tik karsti, ka viņš jau sajuta sviedru pilienus uz plaukstām. Bet žaketi novilkt nevarēja, jo nekādā gadījumā nedrīkstēja sarunai piešķirt familiaritāti. Nāksies paciest. Interesanti, vai arī Lainhemam ir tikpat grūti.

Herrovs piecēlās.

-            Tādā gadījumā man jums jāpaziņo, ka jūs pieļaujat smieklīgu kļūdu. Un tagad, ja jūs neiebilstat…

-     Tomēr es iebilstu, Tenets runāja klusu. Pat ļoti iebilstu. Baidos, ka jums nāksies samierināties ar faktu, ka jāuzklausa mani. Lūdzu, apsēdieties!

Bet Herrovs nedomāja kapitulēt.

-     Es tam vienkārši neticu. Līdz šim, dzirdot nostāstus par policijas brutalitāti vai rupjībām, vienmēr uzskatīju, ka ļaudis pārspīlē. Bet ielauzties mājā, kuras saimnieks nupat ir zaudējis sievu, un vēl traucēt viņam kārtot apbedīšanas jautājumus…

-     Jūs tos nokārtosiet, es par to galvoju. Drīz. Un, kas attiecas uz jūsu pārmetumu, ka mēs esam neiejūtīgi, nu, ko, man šī situācija nepatīk vairāk nekā jums, bet, cik nu tas atkarīgs no manis, mums šis jautājums jānokārto. Tāpēc, lūdzu, apsēdieties un sāksim!

Herrovs kādu mirkli vilcinājās, bet tad atgriezās savā krēslā. Viņš apsēdās un tāpat kā pirms brīža salika rokas klēpī.

-    Acīmredzot man nav izvēles, vai ne?

Tenetam viss bija līdz kaklam. Viņš vēlējās,

kaut šis pretīgais darbs būtu ātrāk galā.

-    Ziniet, mister Herrov, nav jēgas turpināt šo nevainīguma šarādi. Mēs ne tikai precīzi zinām, kad un kādā veidā jūs nogalinājāt savu pameitu… viņš apklusa, lai turpmākie vārdi iegūtu lielāku svaru. Mēs zinām arī, kāpēc.

Pirmo reizi Herrova savaldība saļodzījās. Acīs uzzibsnīja bailes. Viņš atkrampēja rokas un un paberzēja tās gar sāniem.

-    Nezinu, par ko jūs tur runājat.

-     O, jūs zināt gan. Lai pārliecinātu jūs, ka neblefoju, pastāstīšu jums visu vārds vārdā, punkts punktā.

Šoreiz Herrovs neatbildēja. Viņš skatījās Tenetā kā hipnotizēts trusītis uz žņaudzējčūsku.

-    Tas, kas notika pagājušās pirmdienas vakarā, bija, kā mēs zinām, ilga, pirms daudziem gadiem uzsākta darba jūsu pameitas iznīcināšanas kulminācija. Tas bi ja process, kuru jūs iesākāt un arī nobeidzāt.

Herrova bailes tagad bija vēl izteiktākas. Uz viņa pieres parādījās sviedru spīdums, un, zobiem sakožoties, žoklis notrīcēja.

-     Tā tas būtu varējis turpināties gadiem ilgi, ja negadītos kāda neveiksmīga apstākļu sakritība. Perdita iemīlēja kādu cilvēku un beigu beigās saņēma drosmi un pateica vīram, ka atstāj viņu, un tieši tajā pašā dienā jūsu sievai negaidīti izdevās dabūt vietu slimnīcā. Un notika tā, ka tad, kad sestdienas vakarā Perdita meklēja šeit patvērumu, jūs ar Stefāniju bijāt mājās vieni paši, un Perdita atklāja, ka vēsture atkārtojas, tikai vēl daudz pretīgākā veidā. Viņa noķēra jūs gultā ar jūsu meitu.

Tenets apklusa. Viņa pēdējie vārdi izskanēja kā pātagas. Pretīguma pieskaņa inspektora balsī zvanīja ausīs. Bargais nosodījums samilza telpā gluži vai taustāmi.

Bet Herrovs netaisījās padoties. Galu galā viņam bija pārāk daudz ko zaudēt.

-     Jūsu vietā, inspektor, es izteiktos uzmanīgāk. Tas ir ļoti nopietns apvainojums.

-     Es to ļoti labi apzinos, mister Herrov, un droši vien neriskētu to izvirzīt, ja tas nebūtu apstiprināts ar faktiem.

Šoreiz bailes Herrova sejā bija pārvarīgas un nomācošas. Viņa balss tā aizsmaka, ka nācās nokrekšķināties un mēģināt divas reizes, līdz izdevās izspiest vienu vienīgu vārdu.

-    Apstiprināts?

-    Jums jāsaprot, ka es domāju tikai vienu. Jā. Jūsu meita Stefānija beidzot ir saņēmusi dūšu, lai liecinātu pret jums, jo viņas māti vairs nespēj satriekt ziņa, ka viņas vīrs pavedis viņas meitu.

-    Jūs taču saprotat, ka tie ir tikai vārdi, vārdi, kas vērsti pret mani.

-            Nu, nedomāju, ka šeit varētu rasties kādas

problēmas. Patiesībā esmu par to pārliecināts. Bet pagaidām netērēsim laiku šim jautājumam un atgriezīsimies pie jūsu pameitas noslepkavošanas, proti pie sestdienas vakara. Perdita, protams, bija šausmās. Pati tik daudzus gadus cietusi pazemojumus, viņa, esmu par to pārliecināts, noteikti uzmanīja Stefāniju, bet Stefānijai kaut kādā veidā bija izdevies pārliecināt viņu, ka viss ir kārtībā. Kā jums izdevās piespiest Stefāniju klusēt, mister Herrov? Vai jūs iestāstījāt, ka neviens neticēs, ja viņa uzdrošināsies atklāt patiesību? Vai, ja ticēs, tad teiks, ka vainīga ir viņa, jo pati jūs savaldzinājusi? Vai uzzīmējāt šausmīgu ainu, kas notiks ar ģimeni, ja viss atklāsies? Jūs zaudēsiet darbu, nonāksiet cietumā, nāksies zaudēt māju, jo nebūs iespējams nomaksāt hipotēku maksājumus… Un turklāt vēl atlika visspēcīgākais iebiedēšanas līdzeklis viņas māte, kura bija tik vārga, ka šis trieciens noteikti viņu nogalinātu.

Herrovs bija nokāris galvu, acis nodurtas grīdā. Paskatīties uz Tenetu viņš droši vien nespēja.

321

t

Simpsone 6

Bet es atkal novirzījos. Perditas vadzis bija pilns. Tagad viņa saprata, ka ir kļūdījusies, savas ciešanas paturot sevī. Tā rīkojoties, viņa tikai nodrošinājusi tādu pašu elli Stefānijai. Esmu pārliecināts, ka jūs lūdzāties, bet viņa saprata,

ka, pat ja jūs apsolītu vairs nepiedurt ne pirkstu Stefānijai, jums nedrīkst ticēt par jūsu nākamajiem upuriem var kļūt bērni jūsu skolā. Gluži vienkārši jūs vajadzēja apstādināt, turklāt uz visiem laikiem, un viņa jums pateica, ka, tiklīdz jūsu sieva iznāks no slimnīcas, visu tai pastāstīs.

Jūs nevarējāt pateikt neko tādu, kas piespiestu viņu pārdomāt. Viņa uzstāja, lai jūs nokārtojat, ka tikmēr, kamēr māte ir slimnīcā, Stefānija apmetas pie draudzenes, un arī viņa pati palika te tikai vienu nakti. Kad nākamajā dienā viņai izdevās vienoties ar misis Brokstoni, ka nedēļu viņa dzīvos pie viņas un pieskatīs bērnus, viņai, protams, nācās pateikt jums, kur tas ir, gadījumam, ja steidzīgi vajadzētu sazināties sakarā ar māti. Tātad pirmdienas vakarā jūs zinājāt, kur viņu meklēt. Un jūs arī zinājāt, ka, izņemot bērnus par tiem jau jūs nedomājāt, kad nogalinājāt viņu, vai ne? mājā neviena nav. Jūs nogaidījāt līdz vēlam vakaram un devāties ceļā. Kad nokļuvāt tur, jums likās, ka māja ir tukša. Jūs zvanījāt pie durvīm, bet atbildes nebija. Jūs zinājāt, ka bērnu dēļ tajā laikā viņai jābūt mājā, tāpēc apgājāt ēkai apkārt. Virtuves aizkari nebija aizvilkti. Jūs ieskatījāties iekšā, un nespējāt noticēt savām acīm. Perdita gulēja uz grīdas. Jūs pamēģinājāt atvērt • durvis. Tās nebija noslēgtas. Jūs iegājāt iekšā un

atradāt viņu bezsamaņā vai mirušu; šaubos, vai jūs vispār apgrūtinājāt sevi ar pārbaudīšanu. Ievainojums viņas galvā asiņoja. Nezinu, vai līdz tam brīdim jūs bijāt apsvēris domu, ka viņu vajadzētu nogalināt, bet nu jūs aptvērāt, ka, ja Perdita būs mirusi, visas jūsu problēmas atrisināsies un neviens pat neiedomāsies turēt jūs aizdomās par slepkavību. Neviens neredzēja jūs ierodamies, un jūs varējāt parūpēties, lai pēc jūsu apmeklējuma nepaliktu nekādas pēdas. Bet rīkoties vajadzēja ātri. Ko darīt, lai būtu droši, ka Perdita vairs nekad nepamodīsies? Tad jums ienāca prātā laba doma. Jūsu kabatā taču atradās lielisks ierocis. Šis te.

Herrovs pacēla galvu, kad Tenets bāza roku iekškabatā, izņēma kabatas portfeli un izvilka no tā plastmasas maisu. Tajā atradās kāds cits plastmasas maiss, salocīts un ar etiķeti. Šajā brīdī, protams, uznāca kārdinājums sameloties, pateikt Herrovam, ka uz maisa ir skaidri viņa pirkstu nospiedumi. Tenets zināja, ka daudzi viņa kolēģi bez svārstīšanās tā rīkotos, ja justu, ka tas nāks lietai par labu. Viņi uzskatītu, ka Tenets rīkojas muļķīgi, neizmantodams šādas priekšrocības. Bet Tenets necieta šādu taktiku. Uzvara ir daudz saldāka, ja nāk godīgā ceļā. Turklāt šajā gadījumā mānīšanās nebija nepieciešama. Viņam piedurknē bija cits dūzis, un, zinot, ka uz maisa nav samanāmu pirkstu nospiedumu, viņš nepārdzīvoja, ka neizvelk maisu ārā un nepavicina Herrovam deguna priekšā.

Herrovs neatbildēja, tikai skatījās uz maisu, it kā neko tamlīdzīgu līdz šim nebūtu redzējis. "Vai varbūt," iedomājās Tenets, "viņš skatās tam cauri, pagātnē, un redz uz grīdas gulošo Perditas augumu, redz pats savas rokas, kuras uzvelk maisu Perditas galvai…"

Tenets paraustīja plecus.

-    Nekas vairāk te nav piebilstams. Darbs tika paveikts ātri. Jūs tur nebijāt ilgāk par pāris minūtēm.

Viņš apklusa un nogaidīja, nejuzdams sasprindzinājumu. Bija tikai atvieglojums, ka pretīgais stāsts ir galā, un vēl nogurums, nogurums pēc padarīta darba. Tenets drīzāk sajuta, nekā redzēja, ka Lainhems viņu nogaidoši uzlūko.

Arī Herrovs pacēla acis. Viņš izrādījās mazāk elastīgs, nekā Tenets bija gaidījis.

-    Ja jūs esat ticis līdz galam, inspektor… Kas attiecas uz manas pameitas nāvi, jums nav neviena pierādījuma. Šis plastmasas maiss galu galā ir gluži tāds pats kā jebkurš cits…

Tātad tas, ka Tenets nepieminēja identificētus pirkstu nospiedumus, nebija paslīdējis garām nepamanīts.

-    Nu, šeit jūs kļūdāties, mister Herrov. Mums ir pierādījumi.

Tenets vēlreiz izvilka kabatas portfeli un atvēra to. Viņš nolika uz ceļgala vēl vienu maisiņu ar etiķeti.

-     Šajā ir vilnas šķiedras paraugi, ko atradām maisā, kurš tika uzvilkts pār jūsu pameitas galvu, viņš izvilka trešo maisiņu un nolika to uz

' » »

otra ceļgala. Un šajā ir paraugs no jūsu vilnas gultas pārklāja, kuru jūs pirmdienas vakarā, pirms satikšanās ar Perditu, vedāt sievai uz slimnīcu. Mūsu ekspertīzes laboratorija ir pierādījusi, ka tie ir identiski.

Visi trīs vīrieši skatījās uz abiem mazajiem plastmasas maisiņiem, uz niecīgajām vilnas plūksniņām zilā krāsā. Protams, bija pret noteikumiem šādam nolūkam ņemt paraugus līdzi, bet Tenets nebija spējis pretoties kārdinājumam.

Herro r s paskatījās uz Tenetu, un no acu izteiksmes nspektors nolasīja viņš apzinās, ka cietis sakāvi.

-    Kas notiks ar Stefāniju?

Tenetam uzgāzās dusmu vilnis, un, atbildei skanot, to bija grūti noslēpt.

-    Par to jums vajadzēja domāt agrāk.

20.

-     Kāda ir šī misis Bonarde? jautāja Lainhems.

Viņi bija ceļā pie Stefānijas. Herrovs bija aizturēts, nogādāts uz nodaļu un gaidīja turpmāko.' Tenets bija pārliecināts, ka pašlaik svarīgākais ir parūpēties par meiteni. Misis Bonarde bija Stefānijas draudzenes māte. Stefānija atradās pie viņiem, un tā bija misis Bonarde, kura šorīt piezvanīja Tenetam un izstāstīja, ka meitene tagad, uzzinājusi par mātes nāvi, atguvusies pēc klusēšanas un esot šausmās, ka nu pilnīgi nonāks tēva varā, tāpēc sievietei visu izstāstījusi.

-    Liekas, ka ļoti jauka. Visai norūpējusies par Stefāniju, pat paņēma brīvdienu, lai varētu palikt kopā ar viņu. Viņa pazīst Stefāniju jau vairākus gadus. Stefānija draudzējas ar viņas meitu. Meitene misis Bonardei patīk. Viss notikušais, protams, viņu ir satraucis. Viņa pat nespējusi noticēt Stefānijas stāstītajam par uzmākšanos… Kad iegriezīsieties Veisaidas puslokā, vispirms pa labi, pēc tam pa kreisi.

-    Nabaga bērns, teica Lainhems, ieslēgdams pagrieziena rādītāju un tad paklausīgi pagriezdams stūri. Viņa ir pārdzīvojusi pretīgu laika posmu, vai ne? Gari samierināšanās gadi, un tad šī pēdējā nedēļa, vesela nelaimju lavīna pusmāsa noslepkavota, māte nomirusi un tagad tēvs arestēts… Neapskaužu jūs par šo uzdevumu pavēstīt viņai pēdējos jaunumus. Tas nu tā ir.

Viņi pabrauca garām Herrovu mājai. Tās aizkari joprojām bija aizvilkti, it kā slēpjot no pasaules mājas noslēpumu. Tenets izjuta pēkšņu pretīguma spazmu, pretīgumu pret mājas pārkarsētajām istabām, kurās kā siltumnīcā bija briedis baismīgais perversijas auglis un pēc tam zēlis visā šausmīgajā krāšņumā. Pirms aizbraukšanas Herrovs bija izslēdzis apkuri, un tagad temperatūra droši vien jau ir kritusies, varbūt simbolizējot atgriešanos normālā stāvoklī.

Es gan nedomāju, ka tas viņu pārāk pārsteigs. Aizmirsu jums pastāstīt, ka… Vēlāk šorīt, kad zvanīju misis Bonardei, lai pastāstītu, ko esmu nokārtojis ar sociālo dienestu, viņa ieminējās par aizdomām, ka Stefānija kaut ko slēpj vēl kaut ko par tēvu. Viņa ir pārliecināta, ka meitene gribējusi izkratīt sirdi, bet nav varējusi

saņemties. Man liekas kaut kas, ko Herrovs

* *

pateicis vai izdarījis pēc Perditas nāves, licis Stefānijai turēt viņu aizdomās. Bez šaubām, viņa bija aculieciniece strīdam starp Perditu un Herrovu sestdienas vakarā, turklāt dzirdējusi, ka Perdita draud ziņot policijai, tiklīdz misis Herrova at-

%

griezīsies no slimnīcas. Viņa noteikti ir sapratusi, cik svarīgi tēvam bijis māsu nogalināt, un nojautusi visu. Liekas, ka šajā pagriezienā. Jā. Pļavu iela.

Lainhems iegriezās.

-    Četrpadsmitais numurs, ja?

-    Jā. Tenets vērās caur logu.

-    Nabaga bērns. Ja viņa turēja tēvu aizdomās, tad droši vien gribēja tikt projām no viņa, taču droši vien vēlējās, lai labāk iemesls viņa arestam ir slepkavība, nevis seksuāla uzmākšanās. Tā viņai būtu vieglāk. Un tomēr viņa izvēlējās pretējo. Viņai ir dūša, vai ne?

Dūša, līdzjūtība vai vēlēšanās atriebties? Tenets nebija pārliecināts, un nelikās, ka to jelkad izdosies uzzināt.

-     Viņai noteikti ir lielas bailes par to, kas ar viņu tagad notiks. Lainhems, saliecies uz priekšu, drūmi skatījās caur logu, it kā mēģinot tur nolasīt Stefānijas nākotni.

-    Zinu. Viņai ir visai paveicies, jo… Lūk, tur tas ir.

Salīdzinājumā ar Herrovu māju misis Bonardes namiņš bija daudz mazāks. Tas bija sabūvēts kopā ar otru. Pie mājas atradās niecīgs dārziņš. Garāžas nebija. Viņa acīmredzot gaidīja tos pie loga, jo, līdzko mašīna bija apstājusies ietves malā, atvērās ārdurvis. Smaids nespēja noslēpt raizes viņas sejā.

-     Inspektors Tenets? sievietes skatiens apstājās pie Lainhema, kurš nekāpa ārā no mašīnas. Viņš nenāks iekšā?

Tenets papurināja galvu.

-    Mēs nolēmām, ka būs labāk, ja runāšu viens pats. Un, tā kā arī jūs būsiet klāt… viņš iedrošinoši uzsmaidīja.

Misis Bonarde bija aptuveni četrdesmit gadus veca, spēcīgu miesas būvi un gaišiem matiem, ar smaida rieviņām acu kaktiņos. Tenets iedomājās, ka viņas ikdienas sejas izteiksmē varētu rotāties jauks, humora pilns rāmums tieši tas, ko Stefānijai pašlaik vajadzēja. Viņas apģērbs bija tīrs, bet vecmodīgs tumši zaļš svīteris un brūni krimplēna svārki. Tenets zināja, ka viņa meitu audzina viena pati, jo izšķīrusies pirms desmit gadiem. Viņa strādāja universālveikalā par kontrolieri, un galvenās grūtības sakarā ar priekšdarbiem, kurus viņš bija veicis sakarā ar Stefānijas nākotni, bija tādas, ka misis Bonardes augstsirdīgo piedāvājumu varbūt veicināja savtīgi motīvi. Tagad, lai gan Tenets bija redzējis viņu tikai dažus mirkļus, viņš sajuta, ka tā nav. Šī sieviete nedomā par to, ko varētu iegūt. Par to viņš bija drošs.

Priekšnamā viņa apstājās un pieklusināja balsi līdz čukstam.

-    Vai viņas tēvs ir…? Jūs redzējāt viņu?

Tenets pamāja un tāpat čukstus atbildēja:

-     Jā, bet sagatavojieties triecienam! Viņš ir arestēts un apsūdzēts Perditas noslepkavošanā.

Viņa vērās viņā, acis bija ieplestas tik plaši, ka ap zīlītēm spīdēja acu baltumi. Dažas sekundes viņa klusēja, aptverot jaunumus, un tad atbildēja:

-     Viņai jau bija aizdomas, vai ne? Nabaga meitēns. Tad to viņa visu laiku noklusēja.

Tenets pamāja.

-    Iespējams.

-    Nezin vai tas… Es tiešām uztraucos par viņu. Viņa visu glabā sevī. Nevienas asariņas, pat par mātes nāvi.

Misis Bonarde atvēra durvis šaurā priekšnama labajā pusē un ieveda viņu istabā.

-    Šeit ir inspektors Tenets, Stefānij.

Istabiņa bija tīra, bet vecmodīgi iekārtota. Izskatījās, ka mēbeles iegādātas uz visiem laikiem. Dominēja klusas, dzeltenīgi brūnas krāsas. Paklāja vienlaidus raksts bija praktisks. Trīsdaļīgo dīvānu klāja nenovalkājams pārvalks.

Stefānija, kā noslēpties gribēdama, sēdēja dīvāna stūrītī, augumu izslējusi, rokas ap pleciem sakļāvusi, it kā lai pasargātu sevi. Sejiņa bija bāla. Maigā āda zem acīm zilgana no bezmiega un raizēm. Viņa bija ģērbusies skolas formā jūraszilos svārciņos un balti svītrotā blūzītē, un matu bagātība, kas darīja meiteni tik līdzīgu mirušajai pusmāsai, bija saņemta pakausī ar tumši zilu matu lenti. Viņa izskatījās neizsakāmi vāra un daudz jaunāka par saviem trīspadsmit gadiem.

-      Sveika, Stefānij! Mēs jau reiz satikāmies, slimnīcā, viņš uzsmaidīja gandrīz nemanāmi, jo meitene smaidu varētu uzskatīt par nepiemērotu šiem apstākļiem, bet neviltotais siltums un labvēlība, ko Tenets izjuta pret šo bērnu, iedarbojās pats no sevis, jo meitenes sejiņa kļuva nedaudz gaišāka un viņa pateicībā viegli pamāja ar galvu. Misis Bonarde apsēdās blakus Stefānijai, bet Tenets izvēlējās atpūtas krēslu iepretim.

-     Mani ļoti apbēdināja ziņa par jūsu māti, viņš iesāka, un es to nesaku tikai tāpat vien. Man tiešām žēl.

Meitenes lūpas sakniebās, un viņa pamāja vēlreiz. Pirkstu kauliņi kļuva balti, rokām ciešāk iekrampējoties blūzītes svītrotajā audumā. Viņa joprojām klusēja. Varbūt nevarēja saņemt drosmi.

-            Bet, protams, neesmu šeit ieradies tāpēc, viņš uz bridi apklusa. Varbūt Stefānija gaidīja, ka viņš runās par tēvam izteikto apsūdzību par ļaunprātīgu apiešanos ar bērnu, bet vispirms viņam vajadzēja pārvarēt barjeru un paziņot, ka meitenes tēvs arestēts par slepkavību. Baidos, ka man vispirms jāpaziņo jums kāds ļoti slikts jaunums.

Meitenes acīs parādījās drūma nojauta. Viņa paskatījās uz misis Bonardi, kura noglāstīja meitenes ceļgalu.

-     Jūsu tēvs… viņam vajadzēja to pateikt. Jūsu tēvs ir arestēts. Viņam izteikta apsūdzība par jūsu pusmāsas noslepkavošanu.

Tenetam pievērstais skatiens bija tukšs un vienaldzīgs. Vai viņa ir aptvērusi teikto? Misis Bonarde uztraukti skatījās uz meiteni.

-    Man ir sajūta, Tenets klusu sacīja, ka jūs daļēji jau esat to nojautusi.

Pāris mirkļus pagaidījis, viņš jautāja:

-    Vai man ir taisnība?

Viņas lūpas sakniebās, un sekoja tikko manāms galvas mājiens.

Tenets pats neapzinājās, ka aizturējis elpu. Tagad viņš atviegloti izelpoja.

Bet pagaidām viņa vēl nav izrunājusi ne vārda, viņam ienāca prātā.

Tad lūpas pavērās.

-     Kur…? tas bija gandrīz čuksts. Viņa noklepojās un mēģināja vēlreiz. Kur… kur viņš atrodas?

-    Ieslodzījumā.

Visu līdzšinējo sarunas laiku Stefānijas rokas bija palikušas cieši ap pleciem, augumiņš saspringts. Tagad viņa beidzot sakustējās, roku tvēriens atslāba, un plaukstas lēnām noslīdēja klēpī. Viņa paskatījās uz rokām, it kā tās nepiederētu viņai pašai, un tad sāka tās viegli berzēt vienu pret otru. "Ja pirksti tik ilgi bija izturējuši ciešo sakampienu, tiem tagad droši vien vajadzētu sāpēt," nodomāja Tenets. Vai fakts, ka viņa izskatījās nedaudz atslābusi, liecināja par bailēm, ka tēvu varētu atbrīvot un viņai būtu jāatgriežas un atkal jādzīvo ar viņu kopā? Uz brīdi Tenetu pārņēma tāda līdzjūtība un dusmas, ka elpa aizcirtās, un nācās sparīgi rīt siekalas, lai varētu runāt kaut cik normālā balsī.

-      Domāju, ka jūs tagad uztraucaties, kas ar jums notiks.

Viņa pārtrauca berzēt rokas un atkal paskatījās uz misis Bonardi.

-     Misis Bonarde teica, ka es varēšot palikt šeit.

Misis Bonarde paņēma Stefānijas roku, paspieda to un pamāja.

-    Protams, tu varēsi.

-    Jā. Jūs varēsiet. Vismaz pagaidām, bet varbūt pavisam, viņš steidzīgi piebilda, ieraudzīdams meitenes acīs atkal pazibam izbīli.

-    Tikai varbūt?

-    Gandrīz noteikti, tagad bija viņa kārta palūkoties uz misis Bonardi. Nezinu, cik daudz misis Bonarde ir pastāstījusi jums par procedūru, kura jāveic šādos apstākļos? Viņš vēroja, kā Stefānija uztver pateiktā jēgu. Viņa nebija izņēmums. Ir arī citi bērni līdzīgā stāvoklī, un procedūra radīta, lai varētu atrisināt viņu problēmas.

Misis Bonarde papurināja galvu.

-      Diemžēl neko neesam runājušas. Es domāju, ka labāk būs, ja pagaidīšu jūs, bet, protams, es teicu, ka Stefānija var dzīvot šeit, pie mums, viņa paskatījās uz meiteni un atkal paspieda viņas roku. Neticu, ka līdz šim viņa bija spējīga par to domāt.

-     Saprotu, Tenets kļuva možāks un lietišķāks. Kopš jūsu tēva aresta situācija, protams, ir mainījusies. Bet šā vai tā viss ir gluži vienkārši, un es patiešām nedomāju, ka varētu rasties kādas problēmas. "It īpaši tagad, kad esmu saticis jūs, misis Bonarde." Jo sevišķi, ņemot vērā jūsu apstākļus, Stefānij, kad nav radu, kuri varētu par jums rūpēties jums taču nav neviena, kā es saprotu? Viņš pagaidīja piekrītošu galvas mājienu un tikai tad turpināja. Nu, šādos apstākļos parasti bērns nonāk sociālās aprūpes dienesta gādībā un tiek ievietots bāreņu patversmē. Nē! Viņš pacēla roku, jo Stefānijas acīs pazibēja panika. Es jau teicu, ka jūsu gadījumā tas nenotiks. Gandrīz pilnīgi droši, ka jūs paliksiet šeit.

-    Bet… viņa pārtrauca inspektoru.

-    Jā? viņš iedrošinoši jautāja.

-Jūs teicāt "gandrīzdroši"…

-    Tikai tāpēc, ka eksistē zināmas formalitātes, kurām jāiziet cauri. Saprotiet, kā jau teicu, sociālais dienests ir atbildīgs par katru, kurš nonāk jums līdzīgos apstākļos. Viņiem jābūt pilnībā pārliecinātiem, ka ikviens piemēram, misis Bonarde kurš piedāvājas rūpēties par bērnu, ir šim uzdevumam piemērots.

-    Piemērots?

-     Atbilstošs, atbildīgs, tāds, kuram rūpes par

i

bērna, šaja gadījumā jusu, labklajību nāk no sirds, viņš uzsmaidīja misis Bonardei. Esmu pārliecināts, ka attiecībā uz misis Bonardi nekādu problēmu nebūs, un nedomāju, ka jums par kaut ko būtu jāraizējas.

-    Tad kas tagad īsti notiks?

-            Sociālā dienesta darbinieks atnāks uz šejieni, aprunāsies ar jums abām, apskatīs māju… Tikai lai pārliecinātos, ka vieta bērna dzīvošanai ir piemērota, viņš piemetināja, kad pamanīja, ka misis Bonarde satraukti saviebjas. Un es varu jums galvot, ka, spriežot pēc visa, jums par šo pārbaudi nav jāraizējas. Un tad jūs apstiprinās par Stefānijas aizbildni, iespējams, ka uz pārbaudes laiku. Pēc tam, ja viss būs kārtībā un esmu pārliecināts, ka būs, jo galu galā Stefānija jūsu mājā nav svešiniece, jūs tiksiet apstiprināta par viņas pastāvīgo aizbildni. Viņš uzsmaidīja Stefānijai. Vai tā būs labi?

Viņa pamāja.

-     Bet kas…? paskatījusies uz misis Bonardi, meitene iekoda lūpā. Ir mazliet neērti…

Tenets tūlīt pat saprata, ko viņa domā.

-     Jūs domājat par jautājuma finansiālo pusi?

Viņa pamāja.

-    Jūs baidāties, ka būsiet par slogu misis Bonardei, vai tā?

Viņa un misis Bonarde ierunājās vienlaicīgi.

-    Jā. Es negribu…

-    Stefānij, jums tiešām par to nav jāuztraucas. To mēs kaut kādā veidā nokārtosim.

-   Tas būs vēl vienkāršāk nekā vfss pārējais, misis Bonarde, Tenets pasmaidīja. Jūs saņem

siet Stefānijas bērna pabalstu un aizbildņa piemaksu.

-     Tiešām? viņas pārsteigums bija neviltots, Tenetam tas bija skaidrs. Es gan iedomājos, ka varbūt mēs saņemsim bērna pabalstu, bet nevarēju iedomāties, ka būs vēl kaut kas.

-     Tā nav pārāk liela summa, paskaidroja Tenets, bet pietiekama, lai izdzīvotu.

-     Mums jau ari vairāk nevajag, teica misis Bonarde, uzsmaidot Stefānijai. Un es neteikšu, ka tas nav atvieglojums. Es gan strādāju, bet nepelnu pārāk daudz, un reizēm iznāk paknapināties. Nelaime tā, ka citam darbam man trūkst atbilstošas kvalifikācijas. Tāpēc es arī vienmēr meitenēm atgādinu, lai mācās. Tad vienmēr būs apziņa, ka, lai kas ari notiktu, iespējams sevi uzturēt.

-    Pilnīgi piekrītu.

-     Kas notiks ar mūsu māju? jautāja Stefānija.

-     Pagaidām nekas. Jums vēlāk būs milzums laika, lai šo jautājumu apsvērtu.

337

Sociālā dienesta darbinieki bija pastāstījuši viņam, ka, ja Herrovu notiesās un ieliks cietumā, māju vai nu pārdos, vai izīrēs, lai uzturētu Stefāniju, kamēr viņa kļūs pilngadīga, bet pagaidām nebija jēgas ar šādu informāciju satraukt mei-

Simpsonc 6

teni. Labāk dot viņai laiku aprast ar situāciju. Un tas viņam atgādināja…

-     Ir vēl viena lieta, par kuru sociālā dienesta darbinieks gribēs ar jums aprunāties, jautājums bija delikāts, un atkal Tenetam vajadzēja izvēlēties labāko veidu, kā par to runāt. Viena lieta bija skaidra: viņam jābūt, cik vien iespējams, lietišķam. Pēc visa notikušā nevajadzētu atkal likt Stefānijai justies nelāgi, kā kādu noziegumu izdarījušai. Bērniem jūsu stāvoklī, bērniem, kurus vecāki ir pazemojuši, parasti vajadzīga palīdzība, lai viņi apzinātos, no kā ir atbrīvojušies.

Stefānijas galva atkal noslīga lejup, bālie vaigi pārklājās sarkaniem kauna plankumiem, un atkal Tenetam vajadzēja saņemties, lai noslēptu naidu pret to, kura dēļ meitenei nākas ciest. Viņš iedomājās Herrova izblīdušās miesas, sasvīdušās

rokas, un viņam uzmetās zosāda.

7 »

-     Saprotiet, šādiem bērniem bieži jāpalīdz saprast, ka notikušais nav bijis viņu vainas dēļ, ka viņiem par to nav jāatbild un ka galu galā viņi nav slikti, amorāli vai kaut kādā veidā atšķirīgi no pārējiem bērniem, kuriem nav nācies pārdzīvot līdzīgas ciešanas.

Viņš iedomājās par Perditu un par to riebumu pašai pret sevi, kuru Herrovs viņā iesējis. Tagad Tenets bija pārliecināts, ka tas bijis viņš, kurš licis Perditai justies kā izstumtajai, viņš ir bijis cēlonis viņas pašas izvēlētajai izolācijai skolas laikos. Bez šaubām, viņš bija atbildīgs arī par Perditas aptumšoto skatienu uz pasauli, kura tāda atklājās viņas gleznās, par draudīgā likteņa nojautu, kura tā apbēdināja viņas māti. Vai Stefānija ir laikā izrauta no Herrova ķetnām? Viņš cerēja, viņš dedzīgi ticēja, ka jā. Bet kā ar tiem pārējiem, slēptajiem pieaugušo iekāres un perversiju upuriem? Kā ar tiem, kuri kādu iemeslu dēl baidās atmaskot savus mocītājus? Par to nevarēja nedomāt. Viņš varēja justies apmierināts, ka varbūt vismaz vienu bērnu ir izglābis no šādas elles.

Stefānijas galva joprojām bija nodurta, bet, spriežot pēc pēkšņā klusuma, viņš saprata, ka meitene uzmanīgi klausās. Vai viņš ir pateicis pietiekami? Vai vēl jāgaida meitenes atbilde? Varbūt klusām jāaiziet? Viņš izmisīgi centās atrast labāko atbildi.

Stefānija pacēla galvu un paskatījās viņam acīs. Tenets juta, ka aiztur elpu.

-    Jūs gribat teikt, ka…? viņa apklusa.

"Turpini,"viņš iekšēji lūdzās. "Turpini!"

Droši vien viņa bija sajutusi inspektora klusējošo iedrošinājumu, jo mēģināja atkal.

-    Jūs gribat teikt, ka… viņi man neko nepārmetīs?

«

Tenets papurināja galvu. Viņu atkal pārņēma niknums. Ko Herrovs viņai iestāstījis?

-    Nē. Es esmu par to pārliecināts. Noteikti nē.

-     Viņi neteiks… viņa palūkojās uz misis Bonardi, kura aplika roku ap meitenes pleciem un, kā sargājot, tos noglāstīja. Tad Stefānijas skatiens atgriezās pie Teneta, …ka es viņu pavedināju?

Izmisums viņas acīs bija tāds, ka Tenets gandrīz vai nespēja to izturēt. Viņš atkal papurināja galvu.

-     Nē, Stefānij. Viņi to nedarīs. Ticiet man, viņi to nedarīs.

Meitene vēl kādu brīdi skatījās uz Tenetu, un tad viņas apakšlūpa ietrīcējās. Pē<f mirkļa vientuļa asara atrada ceļu lejup pa vaigu, un tad pēkšņi sejiņa savilkās, viņa piekļāvās misis Bonardes plecam un apvija rokas pavecās sievietes kaklam tik izmisīgā tvērienā, ar kādu slīkonis ķeras pie klints, un sāka raudāt.

Tenets zināja, ka vislabāk sirdi var atvieglot, ļaujot sāpēm nākt uz āru, it sevišķi, ja bēdas uzbrukušas bērnam. Tieši to ari misis Bonarde nebija varējusi sagaidīt. Viņa abām rokām apņēma Stefāniju, noglāstīja viņas matus un šūpoja meiteni, it kā vina būtu mazulis. Sievietes acis sasta' i

pās ar Teneta skatienu. Viņa apmierināti pamāja, lai inspektors iet.

Teneta misija bija izpildīta. Viņš aizgāja.

21.

Tenets pamodās un, atcerējies, ka ir sestdiena un nav jāiet uz darbu, tīksmi izstaipījās. Vakardiena bija drudžaina, tā pagāja, veicot papīru apštrādi, darbu, kas neizbēgams katras slepkavības lietas beigu daļā, un, kad viņš atgriezās mājās, Džouna jau gulēja. Zinādams, ka viņa celsies agri, lai apraudzītu māti, viņš uz naktsskapīša sievas gultas pusē bija atstājis zīmīti: "SESTDIENA, SVĒTDIENA BRĪVAS!" Tā kā kopš lietas sākuma viņiem nebija izdevies parunāt pamatīgāk, viņš zināja, ka Džouna ar nepacietību gaida sīkāku izmeklēšanas gaitas atstāstu. Bet nebija kur steigties. Brīnišķīgais brīvais laiks, sestdiena un svētdiena atklāja savus plašumus viņu priei šā. Būs tik daudz laika atslābināties un atgūt nokavēto.

Tenets atvēra vienu aci un pašķielēja uz modinātāju pie gultas. Laiks kustēties.

Viņš izstaipījās vēlreiz, tad apsēdās un pārmeta kājas pār gultas malu. Nāsis notrīsēja, saožot aicinošu kafijas smaržu un… jā, protams, cūkgaļa! Tenets nevarēja atcerēties, kad viņi pēdējo reizi būtu brokastīs ēduši cūkgaļu. Džounas uzsāktā veselību sargājošā diētas kampaņa bija izsvītrojusi to no ēdienkartes, pieļaujot kā baudījumu tikai īpašos gadījumos. Pēkšņi viņš sajuta, ka ir šausmīgi izsalcis.

Aizgājis uz vannasistabu, Tenets nomazgājās dušā un noskuvās. Atpakaļceļā uz guļamistabu iznāca apstāties pie puspavērtajām Bridžitas istabas durvīm un ieskatīties pa spraugu. Sievasmāte sēdēja gultā un ēda brokastis. Viņš iegāja iekšā.

-Labrīt, Mārgaret. Kā jūtaties?

-    Daudz labāk, paldies, Luk.

Tā ari izskatījās. Neveselīgais, pelēcīgais bālums bija pazudis, un āda palēnām sāka atgūt kādreizējo veselīgo krāsu.

-    Jūs ari izskatāties daudz labāk. Jauki.

-     Žēl, ka sagādāju jums tik daudz rūpju. Tagad Džounai iznāk daudz vairāk darba.

Viņš apsēdās uz gultas malas un saņēma viņas roku.

-     Paklausieties, galvenais, ka jūsu veselība uzlabojas. Ja sāksiet uztraukties par Džounu, jūs traucēsiet atveseļošanās procesam un izjauksiet visu vingrinājumu kursu. Ziniet, jūs mūs pamatīgi nobiedējāt.

-    Varu iedomāties. Pat tā…

-     Baidos, Tenets smaidīja, ka pirmo reizi mūžā jums nāksies samierināties ar to, ka tagad citi rūpēsies par jums un nevis otrādi, kā tas ir vienmēr noticis. Padomājiet, cik labi mēs sev tagad varēsim likties!

-     Jums vienmēr ir bijis ķēriens iestāstīt, viņa smaidīja. Labi, es pacentīšos.

-    Lieliski. Vai kaut ko vēlaties?

Viņa papurināja galvu.

-     Vēlāk es drīkstēšu uz dažām stundām piecelties. Cik saprotu, pagaidām gan lejā pa kāpnēm doties vēl nedrīkstu.

-     Nē. Doktors Makfersons teica, ka jums kādu nedēļu jāpaciešas, pirms varēsiet kāpt pa kāpnēm, un arī tad loti lēnām.

7 »

Viņa novaibstījās.

-     Nevaru ciest, ka pret mani izturas kā pret nespējnieci.

-     Padomājiet šādi! Jo vairāk jūs sākumā par tādu izliksieties, jo ātrāk no šāda stāvokļa izkļūsiet.

Viņa pakratīja galvu un iesmējās.

-    Labāk ejiet ģērbties! Pēc smaržas šķiet, ka brokastis jūs gaida.

-    Pagaidām uz redzēšanos.

Tenets vēlreiz iegriezās viņas istabā, lai pa ceļam paņemtu paplāti ar brokastu traukiem. Virtuvi pildīja saules gaisma un apetīti rosinošas smaržas. Džouna smaidīdama pagriezās, lai ar viņu sasveicinātos.

-     Jau domāju, ka tev šorīt būs garā guļamā diena.

Viņš nolika paplāti, piegāja pie sievas un apskāva viņu.

-     Vai cūkgaļas smarža ir manas pārkarsētās iztēles auglis?

Viņa iesmējās.

-   Tas būs cienasts. Lai atzīmētu lietas nobeigšanu. Un sestdienu. Un to, ka beidzot mums ir vesela nedēļas nogale brīva laika.

Tenets pamāja uz galdu, kurš bija uzklāts diviem.

-    Bena nav?

-    Viņš aizgāja pirms pusstundas. Uz pilsētu.

Viņi brokastoja sazvērnieciskā klusumā, un

tikai tad, kad tika dzerta otrā tase kafijas un Tenets bija aizkūpinājis pīpi, Džouna ierunājās:

-    Un tagad izstāsti man visu!

-    Ko visu? viņš savilka uzacis un tēloja, ka nesaprot, par ko ir runa.

-    Luk! Beidz apcelties! Tu ļoti labi zini, ko es domāju.

-            Ā, piedod! Tu domāji lietu. Jā, nu… ieraudzījis Džounas acīs tēlota niknuma liesmas, viņš pasteidzās. No kuras vietas tu gribi, lai es sāku?

Viņš jau bija pieminējis dažus faktus, piemēram, ka Herrovs atzinies un kāpēc izdarīta slepkavība, bet loti īsi.

* >

-    Tur, kur mēs sākam vienmēr. Kā tu to atrisināji. Tas mani arvien ieintriģē. Nekad nespēju saprast, kā tu to izdari. Es neuzminētu miljons gadu laikā.

-     Nepārspīlē! Tu vienkārši centies izcelt manu ego.

-    Nē! Nopietni, es tiešām tā domāju. Tu varētu pastāstīt man visu, ko zini, visu, ko esi atklājis, un man šā vai tā nekad neienāktu prātā atrisinājums.

-    Tas ir tāpēc, ka tu neesi tikusies ar lietā iesaistītajiem cilvēkiem. Neesi redzējusi, kā viņi uzvedas, kā skatās, kā reaģē. Ja tu to būtu…

-     Es vienalga neizdomātu, esmu par to pārliecināta. Tā ka sāc! Pastāsti, kā tev tas izdevās!

Viņš nolika pīpi, saņēma viņas roku, pārspīlētā laipnībā noskūpstīja to un atmeta galvu.

-    Jūsu vēlēšanās man ir likums, tad viņš sarauca pieri. To gan ir vieglāk pateikt, nekā izdarīt. Nāksies padomāt, ja tu gribi, laistāstu visu pēc kārtas.

*

-     Nu labi, tad domā! Es šos novākšu, bet tu paliec te un koncentrējies uz stāstu!

Kad Džouna atkal apsēdās, viņam viss bija skaidrs.

-     Tas notika pēc mūsu sarunas trešdienas vakarā. Atceries? Pēc vakariņām mēs runājām par lietu, un es tev stāstīju par Venesas Brokstones vizīti manā birojā un to, kā pēkšņi sapratu, ka tur jābūt iejauktiem diviem cilvēkiem, nevis vienam, viņš pakratīja galvu. Joprojām nespēju saprast, kāpēc tas man neienāca prātā agrāk. Tātad, ja tu atceries, mums bija visai ilga saruna par to, kurš varētu būt otrais.

Džouna māja ar galvu.

-    Atceros.

-     Un dabīgi, ka tajā naktī šis svarīgais jautājums neizgāja no manas galvas. Tas neatkāpās visu laiku, lai ko ari es darītu vai domātu. Un, tā kā mana mugura niķojās, tu man ieteici ielīst karstā vannā, un es tā ari izdarīju. Gulēju tur veselu mūžību un domāju par lietu un sevišķi par Perditu. Protams, ka viņā slēpās atrisinājuma atslēga. Gadījuma rakstura vardarbība atkrita. Nevienu tā nenogalina bez īpaša iemesla. Zināju, ka viņas raksturā, viņas dzīvē kaut kas slēpjas. Nebija ne jausmas, kas ir viņas nāves izraisītājs. Un tā pārcilāju prātā visu, ko no dažādiem cilvēkiem biju par viņu dzirdējis… Domāju, ka tas, ko tajā brīdī darīju, bija uz aizspriedumiem dibinātu ideju izslēgšana un jaunas pieejas meklēšana. Kā jau saproti, ir tik viegli formulēt teorijas, kuras, ja neuzmanās, sāk atgādināt faktus. Bet tā ir

kļūda, un tas traucē.

» 1

Džouna uzmanīgi klausījās, ik pa brīdim pamājot ar galvu. Zods bija atspiests plaukstā, un pelēkās acis nekustīgi pievērstas Tenetam. Saules gaismas šautra, krītot viņas matos, krāsoja mīkstās, gaišās cirtas zeltā. Varbūt tieši pēc sarunas par Perditu Tenetam pirmo reizi mūžā uznāca vēlēšanās, kaut viņš mācētu gleznot. "Kā," viņš prātoja, "Perdita būtu gleznojusi Džounu? Viņa gan cilvēkus nekad netika gleznojusi, tikai zīmēja. Interesanti, kāpēc?"

Tenets pamanīja, ka Džouna gaida, kad viņš turpinās stāstījumu.

Pēc viņas mātes teiktā, Perdita tā ari nekad nesamierinājās ar tēva nāvi. Viņš nomira, kad meitenei bija desmit gadi. Viņa vienmēr bijusi tētiņa meitiņa un nekādi nespēja aprast ar domu, ka nu viņai ir patēvs. Arī Herrovs pats man to jau bija pastāstījis. Misis Herrova teica, ka Perdita ļoti izmainījusies, attālinājusies no viņas, kļuvusi drūma, un visi ieskaitot tevi stāstīja man, cik liela vientuļniece viņa bijusi skolā. Vēl misis Herrova stāstīja, ka ap to laiku Perditu apsēdusi doma par nāvi, ka desmit gadus vēlāk, kad Perditai bijis īpaši grūts periods attiecībās ar vīru, viņa pateikusi kaut ko tādu, kas patiešām satraucis viņas māti. Viņa teikusi: "Nedomāju, ka tam ir kāda nozīme, vai ne, mammu? Un nedomāju ari, ka man ar to vēl ilgi vajadzēs samierināties." Kad misis Herrova vaicājusi, ko viņa ar to domā, viņa pastāstījusi, ka vienmēr licies viņa mirs vēl jauna. Pēc misis Herrovas domām, viņa it kā nojautusi, ka ir nolemta priekšlaicīgai nāvei.

Džouna žēlumā papurināja galvu.

-    Nabaga meitene!

-     Jā… Visiem zināms, ka tēva nāve uz tāda vecuma bērniem atstāj spēcīgu iespaidu, bet parasti, ja bērns saprāta robežās spēj piemēroties apstākļiem, viņš laika gaitā tiek tam pāri. Bet ne Perdita. Likās, ka viņas dzīve ir sagrauta. Protams, tas neattiecas uz viņas mākslu. Gluži otrādi, tajā viņa ielika visas savas emocijas, un tieši tāpēc viņas darbi tik spēcīgi iedarbojas uz skatītāju. Tu viņas gleznas esi redzējusi, tāpēc sapratīsi, ko es domāju.

Džouna pamāja.

-     Pēc mūsu trešdienas vakara sarunas es atradu kādu vecu katalogu. Zināju, ka tas man kaut kur glabājas pēc kādas Perditas gleznu izstādes apmeklējuma, viņa piecēlās un uz brīdi pazuda viesistabā. Te tas ir.

Uz kataloga bija datums: 1985. gada 24. oktobris, un tajā bija vairākas ilustrācijas. Tenets izšķirstīja katalogu, cerēdams atrast gleznu ar lilijām dārzā, bet nācās vilties. Neviena no gleznām nebija pazīstama, lai gan visās jautās tā pati mistiskā atmosfēra.

-     Kāds zaudējums, viņš nožēlā pašūpoja galvu. Padomā, ko viņa sasniegtu, ja būtu dzīva!

-     Protams. Par to domājot, manī mostas gan dusmas, gan nožēla… Zini, skatoties šos attēlus, es iedomājos, ka mēģinu saprast, kāpēc tie atstāj tik spēcīgu iespaidu. Un piekritu tev. Tas noteikti nāk no emocijām, kuras viņa ielikusi savos darbos.

-    Vai tu nonāci pie kāda slēdziena, kas tās ir par emocijām?

Džouna kļuva nedroša.

-    Esmu par to daudz domājusi… Manuprāt, te savijušās dusmas un bezcerība.

Tenets vērās viņā. Viņam atmiņā vēlreiz pazibēja kāda no pirmo reizi redzētajām Perditas gleznām, tā, kura atradās viņas viesistabā. Viņš atminējās, kā sajutis krāsu lieliskās eksplozijas spēku, kā pamanījis gleznas spēcīgo kontrastu salīdzinājumā ar auksto, neitrālo telpas krāsojumu. Tenets atcerējās savas pārdomas, guļot vannā, ka no gleznas strāvo Perditas dusmas. Viņš atcerējās, kā doma klaiņoja, meklējot, pret ko, pret kuru dusmas vērstas. Tad, guļot vannā, viņš to darīja neapzināti, bet tagad viss likās skaidrs. Tās bija dusmas par to, kā dzīve izrīkojusies ar Perditu un viņas jaunību. Dusmas par to, ka dzīve iemetusi viņu bezmīlas laulību sprostā, dusmas, kuras viņa varbūt vērsusi pati pret sevi, it kā būtu atbildīga par patēva uzvedību. Nav šaubu, ka šis uzskats, kuru vēlāk pastiprināja atklājums, ka vīrieši līp pie viņas, bija iemesls bezcerībai un zem tās gulošajai tumsai.

-     Herrovs iestāstīja, ka pie visa vainīga viņa, Teneta spriedums bija bargs. Viņš iestāstīja, ka tā ir tikai viņas vaina… un to pašu viņš darīja ar Stefāniju.

Viņš izstāstīja Džounai par Stefānijas bailēm, ka sociālā dienesta darbinieki pārmetīs viņai, uzskatīs, ka viņa ir pavedinājusi tēvu.

-     Nabaga bērns. Viņas abas… Un viņš droši vien vēl baidīja viņas, teikdams, ka izstāstīs visu mātei un kas ar viņu tad notiks. Tu stāstīji, ka viņas veselība jau gadiem bijusi vāja.

-            Jā. Tā tas varēja būt. "Tas nogalinās tavu māti, ja viņa uzzinās…" Slimam jāpaliek, ja iedomājas, ko šādi cilvēki liek saviem bērniem pārdzīvot.

-    Tā ir. Ceru, ka Herrovu tiesās arī par bērnu kropļošanu?

-     Noteikti. Tiesas procesā tas viss, protams, atklāsies, un jebkurā gadījumā Stefānijai lemts to visu pārciest. Viņa grib būt droša, ka viņu atzīs par vainīgu, lai, iznācis no cietuma, viņš vairs nekad nedrīkstētu strādāt darbā, kas saistīts ar bērnu audzināšanu. Tas viņai būs smags pārbaudījums, bet drosmes meitenei netrūkst.

-    Jā, drosme viņai vajadzīga. Kā tev šķiet, vai viņa vispār spēs tam visam tikt pāri?

-     Nezinu, tomēr ceru. Viņai ir paveicies ar misis Bonardi, kura rūpējas par viņu, bet meitenei nācies tik daudz pārdzīvot…

-    Luk… Interesanti…

-Kas?

-    Vai tu domā ja Perdita, tāpat kā Stefānija, uzskatīja, ka tā ir viņas vaina un ka cilvēki pārmetīs viņai un, iespējams, domās, ka viņa pati to veicinājusi, varbūt viņa kaut kādā veidā varēja neapzināti tuvināt savu nāvi?

-    Šāda doma ari man ir ienākusi prātā.

-     Viņa apprecas ar greizsirdīgu vīru, tad uzpūš liesmas, paziņojot viņam, ka grib šķirties…

*

-    Un likteņa pirksts iekārto tā, ka viņa pārnāk mājās tajā naktī, kad, viņai nezinot, māte ir aizvesta uz slimnīcu un patēvs izmanto izdevību un uzmācas savai meitai. Vai tu saproti, ka, ja viņa būtu izvēlējusies jebkuru citu reizi, tad joprojām būtu dzīva?

-     Nav teikts. Tu taču pati vienmēr atgādini, ka nav jēgas teikt "ja".

-    Domāju, ka Stefānija noklausījās, kā Perdita piedraud izstāstīt visu mātei, tiklīdz viņa būs pietiekami atlabusi, un arī varas iestādēm… Viņš, protams, apgalvo, ka, pirmdienas vakarā braucot pie viņas, gribējis tikai aprunāties, pārliecināt vinu, ka tas nekad vairs neatkārtosies.

-    Vai tu viņam tici?

-     Nezinu. Pašlaik man vairs negribas iedziļināties viņa personības apspriešanā. Tā ir lieta, kura jāizšķir zvērinātajiem… Bet mēs, šķiet, esam novirzījušies.

-    Es tā neteiktu. Tu stāstīji, ka neesot varējis saprast, kāpēc uz Perditu tēva nāve atstājusi tik dziļu un ilgstošu iespaidu.

-     Jā, tā bija. Nevarēju saprast, vai viņa tikai nespēja samierināties, ka tēva vietu ieņēmis kāds cits, vai arī tur slēpās kāds cits, dziļāks iemesls.

Es tajā laikā nebeidzu prātot par vienu, manuprāt, ļoti mīklainu lietu. Kāpēc Perdita mākslas koledžas vietā aizgāja mācīties par aukli? Varbūt atceries, tu sacīji, ka tas varēja būt tāpēc, ka viņa gribēja iegūt neatkarību, bet nevarēja to teikt mātei, lai neapvainotu viņu…

-    Jo māte uzskatīja, ka, ja Perdita studēs mākslu, tad dosies uz vienu no tuvējām mākslas koledžām. Abām tām ir ļoti laba reputācija.

-     Pilnīgi pareizi. Ja Perdita gribēja tikt tālāk no mājām, tad mākslas vietā vajadzēja mācīties kaut ko citu… Bet es tam joprojām nespēju noticēt. Zināju, ka misis Herrovas veselība bija vārga un, bez šaubām, viņa justos sarūgtināta, ja Perdita aizietu no mājām, bet viņa pārsteidza mani kā ļoti iejūtīga un līdzsvarota sieviete. Un man nelikās, ka viņa pārāk apvainotos, ja Perdita paziņotu, ka grib doties, teiksim, uz Londonas mākslas koledžu. Esmu pārliecināts, ka viņa no sirds gribēja meitai visu to labāko. Nē. Mani mulsināja viss kopā. Pat ja Perditai bija kāds cits iemesls vēlēties tikt projām no mājām, vai tad viņa nevarēja studēt mākslu, nemeklējot kaut ko pavisam citu?

-    Varbūt viņa gribēja būt droša, ka pēc studiju laika, lai ko arī mācītos, viņai būs dibināts iemesls nedzīvot vairs mājās, lai kā arī māte to vēlētos?

-    Jā, tas ir iespējams. Neesmu par to domājis.

*

Simpsone 6 353

Un bērnu uzraudzīšana ir lielisks darbs, kuru darot jādzīvo darba vietā. Jā, šis varēja būt viens no iemesliem. Tenets paraustīja plecus. Tomēr man vēl visu laiku par to jādomā. Cenšos izprast jēgu. Paskatīsimies uz to no cita viedokļa. Pieņemsim, ka viņas lēmumam nebija nekā kopīga ar viņas māti, ka Perdita izmisīgi mēģināja izrauties no mājām pavisam cita iemesla dēļ. Kā būtu, ja viņa gribēja tikt tālāk no patēva? Zinu, ka viņi ne visai mīlēja viens otru, to pastāstīja viņas māte, bet pat tādā gadījumā skaidrība neradās. Tajā brīdī es iegrimu miegā. Nevaru atcerēties, par ko sapņoju, bet, kad pamodos, atceries, tu teici, ka es esot murgojis.

-     Un tu atbildēji, ka nē. Patiesībā, lai gan izskatījies nedaudz apmulsis, tomēr biji savā elementā. ..

Atceroties to brīdi, viņi apmainījās smaidiem.

-     Jā, es biju, kā lai to nosauc, pacilātā noskaņojumā. Domāju, ka miegā mana zemapziņa bija devusies klejojumos pa lietas labirintiem, un, kad pamodos, atklāsme iebelza man pa pieri. Vai atceries, kā pēc tam, kad bijām apciemojuši tavu māti, mēs slimnīcā satikām Herrovu un Stefāniju. Kā meitene nokratīja no pleca tēva plaukstu, kad viņš mēģināja viņu mierināt? Vērojot viņus, es nodomāju cik skumji, ka viņi nespēj vērsties viens pie otra un lūgt palīdzību. Man tas ienāca prātā tāpēc, ka pēc mātes sirdslēkmes pārliecinājos, cik liela nozīme ir tam, ja grūtā brīdī ir kur meklēt atbalstu. Atceros, kā iedomājos, kā būtu, ja Dievs pasargi tādā situācijā nonāktu mēs ar Bridžitu. Kā mums būtu jāpalīdz otram pārdzīvot nelaimi. Izskatījās, ka Herrovs ar meitu nesaprotas labāk kā ar pameitu… Un tad, kā jau teicu, kaut kas iebelza man pa pieri. Un ja nu Perdita ir gribējusi tikt tālāk no patēva kāda īpaši nopietna iemesla dēļ…? Varbūt viņš pameitai ir seksuāli uzmācies. Varbūt, sestdienas vakarā meklējot mātes mājā patvērumu, viņa atklājusi, ka tādas pašas neķītrības jāpārcieš Stefānijai? Pēkšņi viss kļuva skaidrs. Ja tā ir noticis, tad var izskaidrot, kāpēc, kamēr māte ir slimnīcā, Stefānija apmetusies pie draudzenes bez šaubām, Perdita uzstājusi, lai tas tā būtu. Un ja viņa pateica patēvam, ka šoreiz netaisās ciest klusu, ka, līdzko māte atlabs, izstāstīs tai visu patiesību un ziņos arī varas iestādēm, tas deva Herrovam spēcīgu stimulu mēģināt noslepkavot Perditu. Pretējā gadījumā viņš zaudētu ne tikai sievu un meitu, bet ari darbu. Neviens neļautu strādāt par skolas direktora vietnieku, ja viņš ir seksuāli uzmācies savām meitām. Un viņam vajadzēja zināt, ka sievas stāvoklis ir kritisks, ka, ja viņš nerīkosies ātri un viņa nomirs, Perdita nešaubīsies un dosies taisnā ceļā uz policiju. Viņš, protams, arī zināja, kur Perdita apmetusies viņai nācās to izstāstīt, lai varētu sazināties, ja mātes stāvoklis pēkšņi pasliktinātos.

Un tad man ienāca prātā vēl kaut kas cits. Vai atceries, ka viens no iemesliem, kāpēc man radās aizdomas, ka vainīgā varētu būt Venesa Brokstone, bija konkrētais pierādījums, kurš atradās mūsu rīcībā zilas vilnas piēksnītes, kuras uzgājām polietilēna maisā, ar kuru nogalināja Perditu, un es atcerējos, ka slepkavības vakarā Venesai mugurā bija zila vilnas jaka. Un tad es vēl atcerējos Herrova stāstīto, ka viņš slepkavības vakarā aizvedis sievai vilnas gultas pārklāju, un atcerējos, ka sarunas laikā slimnīcā tas bija misis Herrovai ap pleciem… Tas bija zils.

-     Un tev ienāca prātā ja pēc sievas apciemošanas viņš devies satikties ar Perditu, viņam kabatā vēl varēja būt polietilēna maiss, kurā pirms tam sievai vedis gultas pārklāju?

-     Jā! Tā arī patiesībā viss bija noticis. Protams, pagaidām tā vēl bija tikai teorija. Mums vajadzēja izdarīt vilnas šķipsnu ekspertīzi, bet par atbildi es jau vairs nešaubījos.

-      Kad ceturtdienas rītā devies uz darbu, man jau bija aizdomas, ka tu kaut ko slēp.

-     Negribēju neko teikt, kamēr nebiju saņēmis apstiprinājumu, ka paraugi ir identiski. Varēju ari kļūdīties.

-     Bet nekļūdljies, Džouna smaidīja. Ģeniāli!

-    Tu glaimo.

-     Nē. Es tā tiešām domāju. Ceru, ka ari uz Drako tas atstāja iespaidu.

-     Liekas, pašlaik viņš ir tik ļoti noraizējies par Angaradu, ka nekas uz viņu nespēj atstāt iespaidu. Es tiešām ceru, ka ar viņu viss būs labi. Nezinu, kas notiks ar Drako, ja viņa sievas veselība neuzlabosies.

-Jā.

Kādu bridi viņi abi klusēja, iegrimuši domās par abiem Drako. Tad Džouna paskatījās pulkstenī.

-     Ak Kungs, tu tikai paskaties, kā laiks paskrējis! Jāiet un jāpalīdz mātei apģērbties.

-    Jā, viņa man teica, ka vēlāk celšoties augšā.

Vina izskatās daudz labāk, vai ne?

> 7

-     Jā, paldies Dievam. Lai gan neesmu pārliecināta, vai viņa būs paklausīga paciente.

-     Neuztraucies! Es uzstādīšu viņai noteikumus.

-    Ak, vai tad vina klausīs?

7 >

-    Domāju, ka jā. Vismaz ceru. Nu, labi, ej un apraugi viņu, bet es te visu novākšu,

Tenets bija ticis pusē ar trauku mazgāšanu, kad iezvanījās telefons. Viņš steidzīgi noslaucīja rokas un ieskrēja viesistabā, saukdams augšā pa kāpnēm:

-    Es paņemšu.

Telefoniste jautāja, vai viņš pieņems tālsarunu no Londonas uz sava rēķina. Tai jābūt Bridžitai.

-    Protams, viņš atbildēja.

Pēc brīža viņš jau klausījās meitas balsī.

-Tēti?

-    Bridžita! viņa sirdi piepildīja prieks.

-     Visu šo nedēļu tu esi man izbēdzis. Katru reizi, kad runāju ar mammu, tevis nav mājās. Droši vien esi aizņemts ar lietu?

-    Jā. Ļoti žēl, ka neesmu varējis ar tevi parunāt.

-    Kā klājas? Kā ar lietu?

-    Viss pabeigts, viņš dzirdēja, ka Bridžita ir apmierināta. Droši vien to pašu varēja sadzirdēt ari viņa.

-    Ģeniāli! meita neapzināti atbalsoja mātes vārdus. Daudz laika tas tev neprasīja. Vai bija interesanti?

-     Nezinu, kā lai tev to pasaka. Tomēr pietiks runāt par mani. Kā tu esi iekārtojusies?

-    Labi.

Bet viņš tūlīt pat pamanīja meitas balsī zināmu rezervētību.

-    Vai tas tā ir?

-    Jā, tiešām.

Nu jau Tenets bija pārliecināts, ka nav kļūdījies. Džounai bijusi taisnība. Kaut kas nav kārtībā.

-     Atvasīt, viņš nosauca meitu sen nelietotā mīlināmajā vārdiņā, kas noticis? Māte jau stāstīja, ka neesot par tevi priecīga. Kas noticis?

Uz brīdi iestājās klusums, bet tad atskanēja nopūta.

-    Man jau vajadzēja paredzēt, ka nepratīšu jūs apmānīt.

-    Vai kas nopietns?

-     Nē, tagad jau viņa runāja pārliecinātāk. Es ar to tikšu galā. Vajadzīgs tikai laiks.

-      Bet kur slēpjas tavas problēmas? Vai ilgojies pēc mājām? Tas būtu pilnīgi dabīgi, par to nav jākaunas, un mēs jau daļēji to gaidījām. Galu galā šī ir pirmā reize, kad tu tā pa īstam esi projām no mājām.

-      Nē, ne tas. Vismaz tā nebūtu, ja… Tas ir saistīts ar citām meitenēm.

Tenets bija pārsteigts. Bridžita vienmēr ir bijusi tik sabiedriska, viņai nekad nav radušās problēmas attiecībās ne ar skolasbiedriem, ne darba kolēģiem restorānā, kur viņa pēdējā gada laikā strādāja.

-    Kādā veidā?

-     Ak, es nezinu. Viņas ir tik atšķirīgas. Piemēram, daudzas no viņām ir krietni bagātākas. Viņas šķiežas ar naudu pa labi un pa kreisi. Nē, ne jau tas mani uztrauc, ne parastajā nozīmē. Lūdzu, nedomā, ka es sūdzos par trūkumu vai ko tamlīdzīgu. Man ir viss vajadzīgais. Tikai, nu, liekas, ka lielākā daļa no viņām nāk no gluži citām aprindām, viņām ir cita dzīves uztvere. Piemēram, kad mēs vakaros ejam kaut kur ārā, izskatās, ka viņām liekas pats par sevi saprotams, ka jāiet uz krodziņu, jāpavada vakars tur, jādzer, jāsmēķē… Ak, tas izklausās briesmīgi, viņas izskatās galīgi samaitātas, lai gan patiesībā tādas nemaz nav. Vienkārši es tādā veidā negribu tērēt ne savu naudu, ne laiku. Un tāpēc rodas dažas problēmas, tas ari viss.

Tas, kas tur virmoja, bija cīņa starp dažādām vērtību izpratnēm. Un, ja Bridžita ir viena pati, tad viņai klāsies grūti.

-   Jā, es tevi saprotu. Bet nevar būt, ka tādas ir visas meitenes.

-    Nē. Ir viena, viņa ir no Jorkšīras… Un esmu pārliecināta, ka jābūt ari citām. Vienkārši vajadzīgs laiks, lai viņas atrastu, tas arī viss. Ir tik daudz visa kā, ar ko īsā laikā jāaprod.

-    Tev noteikti ir taisnība. Un tu tur esi tikai dažas dienas.

-     Jā. Jums nevajadzētu uztraukties par mani. Negribēju vispār jums neko teikt… Kā jūtas vecmāmiņa?

-    Daudz labāk. Pagaidi, nenoliec klausuli! Kāpņu galā parādījās Džouna, roku rokā ar

māti, kurai mugurā bija rītasvārki.

-    Vai tā ir Bridžita? -Jā.

-    Pasaki, ka vecmāmiņa grib ar viņu parunāt! Tenets pamāja. Abas sievietes lēnā solī devās

uz Teneta un Džounas guļamistabas durvīm, kur atradās paralēlais telefons.

-    Tu varēsi parunāt ar viņu pašu, Tenets teica klausulē.

-    Viņa ir piecēlusies?

-    Jā. Pagaidām uz īsu brīdi.

Viņš sadzirdēja sievasmātes balsi, laipnu, mīlestības pilnu, kā vienmēr iedrošinošu.

-    Bridžit?

-     Vecmāmiņ! Cik brīnišķīgi dzirdēt tavu balsi! Kā tev iet?

Viņš saudzīgi nolika klausuli, ļaudams abām sievietēm, vienai vecai, otrai jauniņai, nodarboties ar tās mīlestības alķīmiju, kuru viņas juta viena pret otru. Tagad viņš par Bridžitu vairs nebaidījās. Viņa tiks galā.

Tenets atgriezās virtuvē. Trauku jnazgājamais ūdens bija atdzisis. Viņš izrāva kontaktdakšu un vēroja, kā, ūdenim virpuļojot, aizskalojas ēdiena paliekas. Tad, ielējis izlietnē jaunu porciju mazgājamā šķīduma, viņš ielaida tīru ūdeni. Pāris atrāvušies ziepju burbuļi lidinājās loga virzienā. Tenets vēroja, kā tie saules gaismā zaigo. Viņš jutās līdzīgs tiem, dzīvespriecīgs un viegls kā gaiss.

Dzīve bija brīnišķīga.

Doroteja Simpsone NĀVEI NOLEMTA Romāns

Apgāds "Artava". LV-1011. Rīgā. K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā. Balasta damb. 3.

Apgāds "ARTAVA" piedāvā Jums romantiku un eksotiku, mīlas

piedzīvojumus un pārdzīvojumus, tikšanos ar vecākajai paaudzei jau pazīstamo

HEDVIGU KURTU-MĀLERI un skandalozā romāna "Lēdijas Čaterlejas mīļākais"autoru DEIVIDU HERBER TU LORENSU!

HEDVIGA KURTA-MĀLERE

BAILES NO LAULĪBAS DĀVINI MAN SAVU SIRDI MĪLA BEZ LAIMES ĒNAS UN SAULES CILVĒKU TRAĢĒDIJA

DEIVIDS HERBERTS LORENSS

JAUNAVA UN ČIGĀNS SENMORS VARAVĪKSNE

Pieprasiet

visās Latvijas grāmatnīcās «Artavas» piedzīvojumu, erotiskās

un kriminālliteratūras sērijas speciālizdevumu -

šaušalstāstu krājumu

KURTA SINGERA ŠAUSMU OMNIBUSS!

stāsti,

kurus lasot istabā labāk ieslēgt visus gaismekļus:

Elisons V. Hārdings Pusnakts māja

Augusts V. Derlets Misis Lennisfrī

Harolds Lavlors Vai mirušās dvēseles aicinājums?

Pols Ernsts Raganas lāsts

Emīls Petaja Atriebīgais nelaiķis

Augusts V. Derlets un Marks Šorers Viņi augšāmcelsies!

Roberts Blohs Melnā torņa ēna

Arltons īdijs Žoslēnas jaunā vilcene

…

……

,,,,

[1] hobsona izvēle atstājot bez izvēles. Tomass Hobsons (tl63l.g.) zirgu iznomātājs, kurš lika klientam ņemt durvīm tuvāk stāvošo zirgu (tulk. piez.).

Content

Simpsone Doroteja Nāvei nolemta

1.

2.

3.

4.

5.

6.

8.

10.

12.

14.

12.

15.

16.

21.

Apgāds "ARTAVA" piedāvā Jums romantiku un eksotiku, mīlas

šaušalstāstu krājumu