Simpsone Doroteja

Mīklaina nāve

Doroteja Simpsone

Mīklaina nāve

ROMĀNS

1.

Tenets pamodies zvilnēja un skatījās tumsā, modri ausīdamies, lai noķertu visniecīgāko skaņu gaitenī. Pēc blakus gulošās Džounas dziļās, vienmērīgās elpas varēja nojaust, ka viņa ir cieši aizmigusi. Viņš paraudzījās uz modinātāja mirdzošo ciparnīcu. Pusnakts.

Smieklīgi.

Piesardzīgi pavirzījies, lai nepamodinātu Džounu, viņš pastūma sāņus $egu un uz pirkstgaliem aizgāja līdz durvīm. Aiz pidžamas aizklīdušais aukstais nakts gaiss lika viegli nodrebēt. Kā lai notic, ka ir jau aprīlis? Kopš ap sešiem pārstāja līt, temperatūra strauji nokritās zem nulles, un mājā kļuva auksti. Vēl jo lielāks iemesls daudz neklīst apkārt.

Viņš pavēra durvis, izbāza galvu gaitenī un paskatījās uz Bridžitas istabu. Jā, kā jau viņš bija domājis, meita vēl negulēja.

Xiņa sēdēja pie rakstāmgalda un stingi skatījās sev priekšā atvērtajā grāmatā. Tenetam ienākot, Bridžita ne ar vienu skatienu, vārdu vai kustību neizrādīja, ka ir to pamanījusi.

Atvasīt, — viņš klusām pasauca. Atceroties Bridžitas kādreizējo mīļvārdiņu, Tenetu pārņēma maigums. Vai tev neliekas, ka būtu laiks beigt un iet gulēt?

Viņa sakustējās, it kā pamodusies no dziļa miega, un paskatījās uz tēvu.

-   Vēl neesmu beigusi.

-   Bet ir jau pāri pusnaktij.

Atbilde no viņas lūpām skanēja stūrgalvīgi:

-  Jāpabeidz šī nodaļa.

-   Ko tu pašlaik mācies?

-    Bioloģiju. Es taču teicu, rīt mums baigi grūtais kontroldarbs.

-   Bet…

-   Tēti, neuzstāj! Ja kaut kas jāizdara, jāizdara. Ja aiziešu gulēt nepabeigusi, stik un tā nevarēšu aizmigt.

Viņas balss kļuva skaļāka, tā gandrīz jau bija kāpinājusies līdz tik pazīstamajam, histērijai un izmisumam tuvajam līmenim, un Tenets nejuta sevī spēkus kārtējo reizi ar to cīnīties.

-  Nu, labi. Bet pacenties, lai tas pārāk neieilgst!

Viņš pieliecās, lai noskūpstītu Bridžitu uz pieres, un iziedams ieslēdza gaismu.

"Ko vairāk var izdarīt?" Tenets sev jautāja, atgriezdamies gultā un ieritinādamies Džounas omulīgi siltajā līkumā. Ja viņš uzstātu, sāktos asaru plūdi un Bridžita apgūlusies tā saraizētos, ka nespētu iemigt. Interesanti, cik daudzus vecākus visā zemē tieši šajā pašā brīdī nomoka tieši šādi paši rūpesti? Daudz baumu ir dzirdēts par pirmseksāmenu traumām, bet kurš varēja iedomāties, ka, lai iegūtu vidējās izglītības atestātu, viņa pārvērtīsies par savārgušu, raižu sagrauztu rēgu, kauram nav nekādas līdzības ar jautro, sabiedrisko agrāko laiku Bridžitu. Kopš Ziemassvētkiem, kad Bridžita bija izkritusi dažos "pirmsekšos", situācija nepārtraukti pasliktinājās. Tālāk sekoja kombinācija, kuru veidoja pārmācīšanās, neizgulēšanās un vispārēja apātija, un tas viss radīja nopietnu iemeslu Teneta un Džounas raizēm. Bezgalīgās diskusijas neveda tuvāk kādam risinājumam, un atkal un atkaļ viņi ar neapmierinātību bija spiesti secināt, ka, izņemot mierināšanu un morālu atbalstu, neko nevar piedāvāt, un atliek tikai sakost zobus un izturēt līdz galam.

"Vēl pāris mēnešu, un viss būs beidzies," Tenets kārtējo reizi mēģināja sev iestāstīt, cenzdamies nomierināties un aizmigt. "Līdz pienāks Bena kārta…"

Nākamajā rītā Džouna un Bens bija moži un enerģiski, bet Tenets un Bridžita letarģiski un smagiem maisiņiem zem acīm. Šorīt bija Teneta kārta vest bērnus uz skolu, un, izlaidis tos no mašīnas, viņš kārtējo reizi ievēroja, ka Bridžita, dodamās uz skolas vārtiem, dara to negribīgi. Ko gan viņš var izdarīt, lai viņai palīdzētu? "Bet nevar jau izcīnīt visas dzīves kaujas savu bērnu vietā," Tenets pirms aizbraukšanas sev atgādināja. Pašiem iemācīties tikt galā ar savām problēmām tā ir viena no sāpīgās dzīves skolas sastāvdaļām.

Ja viss būtu normāli, viņa garastāvoklis tagad sāktu uzlaboties. Tcnets mīlēja savu darbu, viņam patika tā neizsmeļamā dažādība, labi pazīstamo seju nomierinošais draudzīgums un ilggadējās koleģiālās attiecības. Bet pašlaik pat šis mierinājums viņam tika liegts. Pēc divdesmit gadu gara darba cēliena iepriekšējais priekšnieks Pārķers aizgāja pensijā, un Starrendenas policijas nodaļas galvenajā mītnē svilpoja pārmaiņu vēji, kurus atnesa jaunais šefs Drako, no Kārdifas nesen pārceltais mazais velsietis. Starrendena bija maza Kentas pilsētiņa, kurā Tenets dzīvoja un strādāja.

Inspektors paskatījās pulkstenī. Jābrauc, pretējā gadījumā viņš nokavēs rīta apspriedi deviņos četrdesmit piecās. Tā bija daļa no Drako ieviestā jaunā režīma.

Paters, dežurējošais virsnieks, viņu ar smaidu sveicināja:

-   Labrīt, ser. Jūs droši vien priecāsieties dzirdēt, ka viņi nolēmuši šodien sākt jūsu biroja remontu.

-   Ak, nē… Cerēju, ka tas nesāksies ātrāk par nākamo mēnesi.

-   Izmaiņas plānos, ser. Detektīvseržants Lainhems vada darbus.

-   Ko jūs gribat teikt ar "vada darbus"?

-   Viņi nosprieda, ka būs ātrāk un vienkāršāk, ja jūsu rakstāmgaldus pārvietos uz blakus kabinetu.

-Ak Kungs!

Uzkāpis pa kāpnēm, viņš kriminālizmeklēšanas nodaļā atrada bišu stropa cienīgu rosību. Galvenajā telpā tika atbrīvots stūris, kurā iekārtoties Tenetam un Lainhemam. Gaiteni aizsprostoja rakstāmgaldi, krēsli, seifi, ziņojumu dēļi un krāsotāju piederumi.

Detektīvseržants Lainhems stiepa līdz zodam augstu kaudzi ar aktu vākiem. Viņš uzsmaidīja drūmajam, pretim nākošajam Tenetam.

-   Kā mēs šādos apstākļos varēsim kaut ko izdarīt?

-   Tas neturpināsies ilgi, ser. Kad atgriezīsieties no apspriedes, mēs jau vairāk vai mazāk būsim iekārtojušies.

-  Ir reizes, Maik, kad jūsu optimisms man krīt uz nerviem. Cik ilgi viņi remontēs mūsu biroju?

rDivas dienas, viņi saka. Nenokariet degunu, ser, tas viss ir daļa no mūsu jaunās sejas.

Tomēr viss šis apvērsums iedarbojās pat uz parasti možo Lainhemu. Viņa vienmēr tik draiskais smaids šoreiz likās neīsts.

-   Jaunā seja! Tenets nepatikā ierēcās. Beidziet mani provocēt, Maik! Es biju pilnīgi apmierināts ar to, kā bija.

-   Jāatzīst, ka arī man pietrūks Austrālijas kartes uz griestiem.

-   Vai kopš vakar vakara ir« parādījies kaut kas interesants? Pēc piecām minūtēm man jābūt apspriedē.

Jaunumi bija tikai ikdienišķie, un Teneta ziņojums Drako iznāca īss. Viņam nācās atzīt, ka jaunais šefs savu darbu prot un precīzi zina, ko grib sasniegt. Ja tikai viņam nepiemistu niķis sacelt spuras…

-   Vēl viens, pēdējais jautājums… Drako

acis, tumšas un mirdzošas kā antracīts vina

dzimtajos kalnos, ceļoja no viena vīra pie nākamā. Viņš apzināti ļāva skatienam uz brīdi pakavēties pie katra no viņiem. Esmu to minējis agrāk un pateikšu vēlreiz: gribu zināt visu, kas notiek manā teritorijā. Visu. Tātad, ja kādai vecai lēdijai nosper pensijas grāmatiņu vai skolas rotaļu laukumā zēni sakaujas, es gribu, lai man par to ziņotu. Modrība ir tā īstā panākumu atslēga, modrība un efektivitāte. Un attiecībā uz mums efektivitāte nozīmē ziņojumus. Detalizētus, precīzus un rūpīgus, un mēs tik tiešām tos pārlasīsim. Tāpēc lai katrs no jums vienmēr pārliecinās, vai nav palaists garām kaut kas, par ko vajadzēja ziņot. Tas šodien viss. Pateicos, ka atradāt laiku.

Kad vini sāka virzīties uz durvīm, iezvanījās telefons. Drako pasniedzās pēc klausules.

-   Drako.

Brīdi paklausījies, viņš nolika sāņus klausuli, pasauca atpakaļ Tenetu un pamāja uz krēslu.

Tcnets nogaidoši vēroja šefu. Pēc izskata tipisks ķelts, Drako bija maza, tikko policijas prasībām atbilstoša auguma vīrs ar bagātīgu, īsi apgrieztu, sprogainu, melnu matu segu un dzeltenīgu ādu. Pat tagad, nedarbodamies ar pilniem apgriezieniem, viņš izstaroja enerģiju, pār kuru pats prata valdīt. Pašlaik tas izpaudās tikai viņa galvas pieliekumā, koncentrēšanās pakāpē un rādītājpirksta bungošanā pa galdu.

-Jā. Jā, saprotu. Kad tas notika? Jā… Jā… Noteikti. Informējiet nozieguma vietas apskates grupu un video komandas seržantu…

Teneta interese saasinājās. Ja piemin šos vīrus, tas var nozīmēt tikai to, ka…

-  Jā, protams, policijas doktoru arī. Detektīvinspektors Tenets tūlīt pat ieradīsies. Jā.

Saruna beidzās, un Drako koncentrēja uzmanību uz Tenetu.

-   Kā jau jūs noteikti sapratāt, ir noticis mīklains nāves gadījums. Doningtonveirā no upes izvilkta sieviete. Viņu atradusi kāda veca dāma, kura pastaigājusies ar suni. Jums jābrauc uz turieni.

-   Vai ir kādas vardarbības pazīmes, ser?

-  Tieši tas, Drako ar savām mirdzošajām acīm ieurbās Tenetā, jums jānoskaidro.

-  Jā, ser, Tenets pagriezās promiešanai.

-Un vēl, Tenet…

-  Jā, ser?

-   Kad noskaidrosiet, es gribētu zināt. Visu.

-  Labi, ser.

Steidzoties augšā pa kāpnēm, Tenets dažus mirkļus brīnījās, vai Drako spēj piepildīt sevi, darot tīri administratīvu darbu. Tieši tas Tenetu vienmēr baidīja no iespējamā paaugstinājuma. Viņš savā darbā mīlēja pašu izmeklēšanas procesu, sarunas ar lieciniekiem un aizdomās turamajiem, izaicinājumu viņa intelektam un lielisko gandarījuma izjūtu, kad izdevās atrisināt kādu grūtu miklu. Lielāko daļu sava darba mūža atrasties sprostā aiz rakstāmgalda tas viņam būtu kā lāsts. Pagaidām viņš ne par kādiem pasaules labumiem nemainītos vietām ar Drako.

Kriminālizmeklēšanas nodaļas kabinetā Lainhemam bija izdevies ieviest zināmu kārtību. Viņš bija iegrimis uz Teneta galda guļošo vāku šķirošanā. Tenets palūkojās apkārt. Seit atradās visi seši detektīvkonstebli, visi uzkrītoši iegrimuši darbā.

Tenets uzrunāja visus reizē.

-   Nu, ko, izskatās, ka nākamās divas dienas būsim vienā sprostā, tāpēc mums vienkārši jāsadzīvo, cik labi vien varam. Tomēr jums ir paveicies, jo mani jūs daudz neredzēsiet. Mīklains nāves gadījums. Doningtonā no upes pie aizsprosta izvilkts sievietes līķis.

Galvas pagriezās, viņi apmainījās skatieniem. Istabu aplidoja virmojošs uztraukums. Gaisā vibrēja neizteikts vārds. Slepkavība?

-   Protams, Tenets turpināja, vēl nav ne jausmas, vai tas ir bijis nelaimes gadījums, pašnāvība vai slepkavība, tāpēc pagaidām pārāk nesatraucieties! Mēs ar Lainhemu tūlīt pat brauksim un apskatīsim notikušo. Bentlijs un Svifts brauks mums līdzi. Svifts viņu komandā bija jaunais, un viņa kalsnā, melnīgsnējā seja kļuva gaišāka vāji slēptā apmierinājumā. Bentlijs savā parastajā flegmātiskajā manierē tikai pamāja. Tenets centās ignorēt pārējo kolēģu acīmredzamo vilšanos. Viņus, protams, varēja saprast. Starrendenas kopienā noziegumi nebija modē; un slepkavību iespējamība visai reta. Protams, ja izrādīsies, ka potenciāli tā ir slepkavība, izmeklēšanā šādā vai tādā veidā tiksiet iesaistīti jūs visi, tāpēc galvas galdos un pacentieties, cik vien iespējams, apdarīt visus ikdienas darbus! Viņš pievērsās Lainhemam. Vai ir kas neatliekams, pirms mēs dodamies ceļā?

-   Nekas īpašs, ser. Nē.

-   Labi. Nu, tad mēs braucam.

Viņi'brauca vienā mašīnā, Bentlijs un

Svifts otrā, gadījumam, ja vēlāk būtu nepieciešams sadalīt spēkus. Јtarrendenā bija tirgus diena, un pilsētiņu pārpludināja kājāmgājēji, kuri drūzmējās Haistrītā pie milzīgā, bruģētā tirgus laukuma. Šeit tirgoņi, kuri iztiku pelnīja, pārvietojoties no viena tirgus uz otru, savas letes bija uzslējuši jau agri no rīta. Doningtonas dambis atradās tikai kādas divas jūdzes ārpus pilsētas, bet nelaimīgā kārtā tas bija pieejams tikai no tālākās malas upes pretējā pusē. Lai tur nokļūtu, vajadzēja pārbraukt vienīgajam tiltam pār upi.

bet tirgus dienās tas parasti bija braucēju pārpildīts.

Ja gribat zināt manas domas, būtu pēdējais laiks tirgum sameklēt jaunu vietu, kurnēja Lainhems, kad viņi stāvēja mašīnu rindā pie tilta.

Policists Tenetā piekrita Lainhema vārdiem, bet pilsonis civilists domāja, ka būtu kauna lieta aizmēzt gadsimtiem senu tradīciju tikai tāpēc, ka tā sagādā zināmas neērtības. Viņš apmierinājās ar izvairīgu norūkšanu zem deguna. Lai nu kā, nekur tik ļoti nemaz nebija jāsteidzas. Vispirms Doningtonā jānokļūst nozieguma vietās apskates un video komandas policistiem, lai veiktu parastos priekšdarbus, un tikai tad kaut ko varēs pasākt Tenets un viņa vīri. Viņš vērās daudzkrāsainajā tirgus ainā. Pēc vakardienas lietus bija jauki priecāties par zilajām debesīm un sauli. Audekla nojumes plandījās, apskatei izliktie apģērbi uz statīviem spirgtajā, pa nakti atskrējušajā vējā šūpojās šurpu turpu, un balti, pūkaini mākonīši draiski drāzās uz austrumiem, uz jūras kfastu. Tenets pamanīja Helēnu Mellerdi, policijas doktora sievu. Viņa pie kāda no stendiem pirka augļus, izvēlēdamās tos ar ierasto rūpību. Būdama profesionāla pavārgrāmatu sacerētāja, viņa dalījās ar Bridžitu, Teneta meitu, interesē par jelko un visu, kas saistīts ar ēdienu gatavošanu. Ieraudzījusi inspektoru, viņa pamāja ar roku un pienāca tuvāk.

Tenets nolaida logu.

-   Sveicināti, Luk. Kā jums visiem klājas? Veselu mūžību neesmu satikusi Bridžitu.

Līdz Ziemassvētkiem viņas abas reizi nedēļā satikās, kā pašas tos sauca, "radošajos vakaros". Un vel, pateicoties Helēnai Mellerdei, Bridžita tika pilnvarota rakstīt Kentas Ziņneša bērnu ēdienu recepšu lappusītei. Tenets ar nožēlu nodomāja, ka pēdējā laikā pat šī viņas aizraušanās noplakusi.

Viņš saviebās.

-   Vidusskolas atestāts viņu ir galīgi nomocījis.

-    Es jau ta iedomājos. Nu, ja viņa grib mani satikt, tad zina, kur meklēt. Ja meitēns kādu vakaru atskrietu, tā viņai būtu veselīga pārmaiņa.

-   Pateikšu. Paldies, Helēn!

Mašīna viņu priekšā sakustējās.

-   Uz redzēšanos!

-   Uz redzīti, Luk! Sveicieni Džounai!

Pēc desmit minūtēm viņi jau nogriezās no galvenā ceļa un pa lēzenu nogāzi iebrauca lielā bezmaksas stāvvietā. Šeit bija Doningtonas dambis, šajā apvidū labi pazīstama, brinišķīgi skaista vieta pie Stūras upes. Ar biezu zāli apaugušajā pļavā starp stāvvietu un upi pret debesīm stiepās vareni ozoli. Tālumā plašajā ainavā augšup kāpa kārtīgi appļautas pļavas, kurās bija izkaisītas fermas, kaltes, šķūņi un dzīvojamās

mājas. Vietējiem gleznotājiem un ģimeņu piknikiem šī bija iecienīta vieta, it sevišķi vasarā. Bet spirgtajā aprīļa rītā stāvvietā atradās tikai daži policijas auto, sanitārā mašīna un vecais rovers, no kura doktors Mellerds, Helēnas vīrs, stūrgalvīgi nevēlējās šķirties.

Bentlijs un Svifts iegrieza blakus viņiem, un visi četri vīri uzvilka garos zābakus.

Tenets sasveicinājās ar uniformā ģērbto policijas konsteblu, kurš dežurēja pie paceļamajiem vārtiem, caur kuriem varēja nokļūt pļavā.

-   Labs rīts, Vīver. Kur jāiet? Tenets ātrumā bija pārlūkojis ar zāli apaugušo klajumu, bet nekur nemanīja ne zīmes no kādas kustības. Upe no šejienes nebija redzama.

-  Tur, ser, Vīvers pamāja uz nelielu koku pudurīti kreisajā pusē.

-   Skaidrs.

Sals savu kampienu bija atlaidis, bet vējš nespēja nožāvēt mitruma paliekas, un, viņiem brienot dziļo zāli un vēl no ziemas lietiem piemirkušo augsni, zābaki švīkstēja un grudzināja. Tuvojoties upei, nogāze kļuva stāvāka, tāpat arī taka gar upes krastu. Vasarā šeit gandrīz vienmēr varēja sastapt kādu klāiņājošu pārīti vai suņa īpašnieku, kurš izvedis pastaigāties savu mīluli. Sādā rītā te, tuvāk kokiem, varēja atrast tuksnesīgu patvērumu no pūļa. Tuvojās maza, akurāti ģērbta figūriņa ar saules gaismā spīdošu kailu pakausi un zibsnījošām pusmēness brillēm.

-  Papildspēki ieradušies. Labrīt visapkārt.

-   Labrīt, doktor, viņi atbildēja. Tenets patiesā priekā smaidīja. Viņš ļoti mīlēja mazo policijas doktoru, ar kuru bija pazīstams jau kopš bērnības. Viņam tā patika doktora degsme, kura viņā parādījās pēc otrajām laulībām. Pirms tam pirmās sievas ilgstošā slimība un nāve Mellerdu uz daudziem gadiem bija padarījusi par īgnu vientuļnieku.

-   Redzu, ka jūs esat izrādījies ātrāks. Ko varat mums pastāstīt?

-   Nu, ko, viņa ir mirusi, un viss, pār briļļu stikliem viņš ironiski vērās Tenetā. Vai to jūs gribējāt zināt?

-   Beidziet, doktor, Tenets kļuva nepacietīgs. Nespēlējiet paslēpes!

-   Jaunie vienmēr ir nepacietīgi, nomurmināja Mellerds, nolicis zemē somu un izvilcis piezīmju grāmatiņu. Viņš atvēra to. Sieviete, gaišiem matiem, ap četrdesmit pieci, augums piecas pēdas un sešas collas, svars apmēram deviņi stouni, nāves cēlonis… Viņš pieklusa.

-  Nu? uzstāja Tenets.

Mellerds ar troksni aizcirta grāmatiņu.

-   Neesmu pietiekami pārliecināts, lai tagad varētu uzņemties atbildību to nepārprotami paziņot.

-  Tātad viņa nav noslīkusi?

-  Varētu būt, bet, no otras puses…

-   … varētu arī nebūt! nobeidza Tenets.

-    Pilnīgi pareizi. Paklausieties, man tiešām žēl, bet pagaidām es vēl nevaru runāt par šo jautājumu. Jūs zināt, cik daudz mīklu slēpj noslīkšana. No šoka pēc iekrišanas ūdenī viņai varēja uznākt sirdslēkme vai spazmas, vai…

-Vai?

Mellerds paraustīja plecus.

-   Uz deniņiem labajā pusē ir nelāga brūce. Pašlaik grūti pateikt, vai tā iegūta pirms, vai pēc nokļūšanas ūdenī.

-   Vai veiksiet diatomisko pārbaudi?

-   Protams, ka jā.

Tenets zināja, ka šī pārbaude pateiks, vai sieviete mirusi pirms, vai pēc tam, kad nokļuva upes ūdeņos. Diatomas ir mikroskopiskas aļģes, kas atrodamas gan jūrā, gan saldūdenī. Slīkstot ūdens ieplūst plaušās, diatomas nokļūst asinsritē

un tālāk sirdī, un ķermeņa audos. Ja diatomas tur

tiek atrastas, tas ir pierādījums, ka upuris pirms nokļūšanas ūdenī bijis dzīvs.

-Cik ilgi viņa ir atradusies upē?

Mellerds paraustīja plecus.

-   Grūti pateikt. Spriežot pēc roku un kāju stāvokļa… kaut kad kopš pagājušās nakts, doktors paņēma savu somu. Nu, ko, jāiet. Redzēsimies vēlāk.

Tuvojoties kokiem, Temets ar izbrīnu secināja, ka nejūt to ierasto nedrošību, kas parasti viņu pārņēma, uzlūkojot līķi. Pirmais skats uz upuri vienmēr izraisīja nepatīkamu emociju sajaukumu. Tas ātri pārgāja, bet apskates laikā bija grūti pārvarams. Tomēr šorīt viņa kuņģis ne* sarāvās un domāfc bija skaidras. Tās netraucēja parastās bažas. "Kāpēc tā," viņš brīnījās. Vai tāpēc, ka ilgā atrašanās ūdenī būtu noskalojusi visas vardarbības pēdas? Vai varētu būt iespējams, ka beidzot viņš pārvarējis šo^vu vājumu?

Treiss, notikuma vietas apskates policists, nāca viņiem pretī.

Labrīt, ser. Izskatās, ka ūdenī viņa nokļuvusi kaut kur augštecē. Audze gar šo krastu ir visai bieza, un neviens nevarētu viņu atvilkt līdz krastam un iemest upē, neatstājot pēdas. Kā saprotu, bija ļoti grūti izvilkt viņu ārā…

Pirms tuvošanās upurim Tenets pamāja sveicienu diviem sanitāriem, kuri netālu gaidīja, lai aizvestu koka pakājē guļošo līķi. Mellerda sniegtais apraksts bija apliecinājis to, ko inspektors jau gaidīja, bet kailie fakti nespēja attēlot to, ko atklāja realitāte. Sievietei, pat mirušai, bija interesanta seja: izcelti vaigu kauli, izvirzīts deguns un spēcīgs žoklis. Dziļās, stateniskās rievas starp uzacīm norādīja uz biežām dusmām, tuvredzību vai intensīvas koncentrēšanās posmiem. "Spēcīgs raksturs," viņš nosprieda, "un ne no vieglajiem." Uz labās puses deniņiem Tenets ieraudzīja brūci, par kuru bija stāstījis Mellerds, un noliecās, lai papētītu to tuvāk. Jā, sitiens bijis visai spēcīgs. Viņš ievēroja, ka sievietes garie mati ir balināti. Pie saknēm tie bija manāmi tumšāki.

Atrodoties tik tuvu, viņš ievēroja ari dārglietas: lielus auskarus ar asaru lāsēm līdzīgām pērlēm un zelta apdari un trīskāršu pērļu kaklarotu. Nudien, vesela bagātība. Viņš paskatījās uz kreiso roku. Jā, laulības gredzens no tīra zelta, un blakus pieticīgāks saderināšanās gredzentiņš ar trijiem maziem dimantiņiem. Uz šīs.pašas rokas bija vēl divi gredzeni, šķiet, zelta viens atgādināja vijumu, otrs ar komplicētu gravējumu. Un uz labās rokas mirdzēja milzīgs

dimantu kekars, kurš vērtības zinā droši vien

> 7 >

neatpalika no nelielas privātmājas.

Apavu viņai nebija, toties drēbes izskatījās interesantas: virs greznas kokteiļu kleitas ar pērlēm un spīduļiem bagātīgi izšūtu augšdaļu bija uzvilkta silta vējjaka. Katrā ziņā diezgan dīvaina kombinācija. Viņš parādīja to Lainhemam.

-   Nezin vai īstais apģērbs, ko vilkt uz tādas kleitas.

Lainhems sarauca pieri.

-   Varbūt mājās bija kāda izklaidēšanās, un vina tikai uzmeta to virsū, kad kaut kāda iemesla dēļ vajadzēja iziet ārā?

-   Iespējams, — Tenets uzmeta acis Treisam, kurš vērās inspektorā. Kabatās kaut ko atradāt?

-    Tikai kabatlakatu un mašīnas atslēgu saišķi, ser.

-    Mašīnas atslēgas… Vai, nākot uz šejieni, jūs pamanījāt kādu privātu mašīnu, Maik?

Lainhems vienmēr ievēroja mašīnas.

Seržants papurināja galvu.

-  Nē, ser.

-   Atpakaļceļā pārbaudīsim. Tā, domīgi novilka Tenets, pagaidām nekādu identifikācijas zīmju.

-   Ser? Tas bija Svifts, it kā sakautrējies.

-Jā?

-   Nezinu, vai man tas būtu jāsaka. Tas ir tik nenoteikti, bet… Esmu pārliecināts, ka šo sievieti kaut kur jau esmu redzējis.

-   Bet nevarat atcerēties, kur?

-   Nē, ser. Tas dara mani traku. Visu laiku lauzu galvu, Svifts vērās lejā, mirušās sievietes sejā, it kā gaidīdams, kad tā pati izstāstīs. Viņš papurināja galvu. Neizdodas.

Tenets uzsita konsteblam uz pleca.

-   Neuztraucieties! Atcerēsieties. Vislabākais ir par to nedomāt.

Inspektors pagājās pa upes krastu. Pa labi no viņa, kādus pārsimt jardus augšup pa straumi, atradās dambis; astoņas desmit pēdas zem tā Stūras bangojošie ūdeņi. Biezi saaugušo ūdenszāļu mudžeklis darīja tos neskaidrus. Nolauztie zari un sabradātās pazares apstiprināja Treisa vārdus, cik grūti bijis izvilkt ķermeni.

-  Jūs viņu izvilkāt šeit?

-   Jā, ser, apstiprināja viens no uniformā ģērbtajiem konstebliem. Ja te ūdenī negulētu tas koks, mēs rēķinājām, ka tagad viņa būtu aiznesta jūdzēm uz leju. Viņas mati bija ieķērušies tajā zaru mudžekli, bet pats augums brīvi peldēja.

Koku, par kuru viņi runāja, noteikti bija atnesušas ziemas straumes; tas iestiepās upē kādas piecpadsmit pēdas, galotnes zari iegrimuši, bet labi redzami galvenajā straumē. Tenets spēja skaidri iztēloties, kā bangojošie ūdeņi nes sievietes augumu. Trakojošajiem ūdeņiem tuvojoties dambim, ātrums palielinās. Saliektais ķermenis nogāžas putojošajos ūdeņos lejpus dambja, un tad pēkšņa apstāšanās, jo sievietes biezie mati ieķeras zaru tīklā, kurš guļ un jau gaida, izslējis savus pirkstus virs ūdens virsmas…

-   Vai krasta pastraumi pārbaudījāt?

-   Ātrumā apskatījām, bet nekas neliecina, ka viņa būtu cīnījusies, vai ko citu neparastu.

-Labi.

"Sā vai tā vajadzēs vēlreiz apskatīt," nodomāja Tenets. Katrā ziņā nebija īpašas jēgas norobežot teritoriju un apvilkt nožogojumu. Viņš pateica sanitāriem, ka līķi var vest projām, un tad atgriezās pie uniformā tērptajiem vīriem.

-   Kurš šeit ieradās pirmais?

-   Mēs, ser.

Tenets griezās pie vecākā no diviem patruļas policistiem.

-   Kā es saprotu, viņu atrada kāds no garāmgājējiem?

-  Jā, ser. Sieviete, kura pastaigājās ar suni. Viņa dzīvo kotedžā uz stūra, kad jūs no Starrendenas ceļa nogriežaties uz automašīnu stāvvietu. Mēs nolēmām, ka būs labāk, ja viņa pagaidīs mājās, lai varētu dot liecību. Viņa izskatījās gluži satriekta.

-   Pareizi darījāt. Pie tā mēs arī tagad ķersimies.

Tenets norīkoja jauno Sviftu paņemt no sievietes liecību un pārējos pārmeklēt upes krastu augšup pa straumi virs un zem dambja.

-   Ja ir kādi jaunumi, ziņojiet man! Mēs ar seržantu Lainhemu atgriežamies nodaļā.

Smagi velkoties pāri laukam, Lainhems ierunājās:

-   Izskatās, ka būs problēmas ar identifikāciju, ser.

-   M-m, nezinu. Nebūšu pārsteigts, ja drīz vien kāds ziņos par viņas pazušanu. Viņa izskatās no bagātajām, vai jums tā nešķiet? Es pat teiktu, ka viņa ir taisījusi labu karjeru.

-   Kas jums liek tā domāt?

-   Viņas gredzeni. Saderināšanās gredzens ir vienkāršs, bet pārējās dārglietas, ja tās ir īstas, izskatās visai dārgas. Vai nu viņas virs, vai viņa pati taisījusi labu karjeru.

-   Viņu pa upi varēja atnest jūdzēm tālu, prātoja Lainhems.

Kaut kas seržanta balss pieskaņā lika Tenetam asi paskatīties uz viņu. Tagad, kad inspektors par to iedomājās, bija jāsecina, ka visu rītu Lainhems liekas neparasti nospiests. Parasti gaidāmie atklājumi slepkavības izmeklēšanas gaitā lika iedegties visam seržanta entuziasmam.

-   Kaut kas atgadījies, Maik?

-  Nē. Kāpēc jūs tā domājat?

Tagad Tenets bija pārliecināts. Viņš pārāk labi pazina Lainhemu. Bet, ja seržants negribēja par to runāt…

-   Vienkārši ienāca prātā… Nu, ko, domāju, ka mums labāk vajadzētu kārtīgi papētīt karti. Ejam'.

Atgriezušies kriminālizmeklēšanas nodaļas kabinetā, viņi vēl pētīja plaša mēroga apvidus karti, kad piezvanīja Paters, nodaļas dežurants.

-   Šeit kāds gaida pie telefona, ser. Saka, ka pazudusi viņa sieva. Izklausās, ka tā varētu būt sieviete, kuru mēs šorīt izvilkām no upes.

-   Kā vinu sauc?

-   Seldens, ser. Dzīvo Tīlfordgrīnā.

Tas bija pareizajā virzienā, augšup pa upi no Starrendenas, pie Tīlas upes, galvenās Stūras apgādātājas ar ūdeņiem.

-   Savienojiet viņu ar mani!

-    Misters Seldens? Šeit detektīvinspektors Tenets. Cik noprotu, pazudusi jūsu sieva?

-   Jā. Atklāju to tikai šorīt, kad ieraudzīju, ka gultā neviens nav gulējis.

-    Vai jūs nevarētu aprakstīt, kā viņa izskatās?

-   Piecas pēdas sešas collas, slaida, gari, blondi mati, brūnas acis.:.

-  Cik viņai gadu?

-  Četrdesmit pieci.

-   Skaidrs. Un vai jūs gadījumā nezināt, kas viņai vakar vakarā bija mugurā?

Iestājās klusums. Tad viņš runāja tālāk:

-   Tumši zila kokteiļu kleita ar tādiem spldumiņiem augšdaļā… Kā viņus sauc…?

-Vizuļi?

-   Jā, pareizi, vizuļi, vīrieša balss pēkšņi kļuva asa. Kāpēc jūs tā jautājat?

Tenets nopūtās. Sākās viena no nepatīkamākajām procedūrām, un it īpaši viņam nepatika paziņot traģiskos jaunumus šādā veidā, pa telefonu. Bet nebūtu labi, pat bezjēdzīgi turēt Seldenu neziņā, kamēr viņi aizbrauc līdz Tīlfordgrīnai.

-    Diemžēl, mister Selden, baidos, ka man jums ir sliktas ziņas. *

2.

-   Klāt esam, ser.

Dažas pēdējās minūtes abas policijas mašīnas bija braukušas gar garu sarkanu ķieģeļu sienu. Viņi atradās Tllfordgrlnā pie privātmājas, kas saucās Menora un kurā dzīvoja Seldens, un nu jau bija redzami vārti. Lainhems pagriezās un pabrauca garām mazam, astoņstūrainam vārtu namiņam, bet otra mašīna, kā bija norunāts, aizbrauca uz ciematu.

Seldens nupat kā bija atgriezies no līķa identificēšanas, kur, kā Tenets jau zināja, viņš bija atzinis, ka mirusi sieviete ir viņa sieva. Tenets neilgojās pēc sarunas. Visvairāk viņš nemīlēja iztaujāt tos, kuri nupat zaudējuši kādu tuvinieku. Tādās reizēs vajadzēja rakņāties svaigā brūcē, un liecinieks vēl nebija spējīgs turēties pretī sāpēm. Tomēr no tā nevarēja izvairīties, un, ja izrādīsies, ka darīšana ar slepkavību… nu, ko, tikpat labi kā viņa blakussēdētājs Tenets zināja, ka, ja ģimenē ir noslepkavota sieva, pirmais aizdomās turamais ir viņas vīrs.

Pirms tam viņi ar Lainhemu bija pētījuši plaša mēroga Tīlfordgrīnas apkārtnes karti. Galvenais ceļš uz Starrendenu, piecas jūdzes uz austrumiem, šajā vietā stiepās vairāk vai mazāk paralēli Tllas upei, kura divas jūdzes zemāk ieplūda Stūrā. Ceļš uz Tīlfordgrinu, mazu kopienu ar kādiem pieciem simtiem iedzīvotāju, nogriezās pa diagonāli un ciemata centrā šķērsoja Tīļu. Privātmājas zemes bija abu ceļu sašķeltas un ciemata tilta tālākajā galā stiepās lejup līdz pat Tīlai.

Pārējā Teneta komanda bija sadalījusies, lai dotos uz ciemata centru un darbotos pa upes krastu, meklējot kādas pazīmes, ka te norisinājies kas ārkārtējs.

Ceļš uz Menoru bija kādu pusjūdzi garš, tas izliecās starp iespaidīgiem, vareniem ozoliem un vara krāsas dižskābaržiem un tad iztaisnojās alejā, no kuras atklājās brīnišķīgs skats uz māju.

Tā bija melnbalta, gara un zema, no baļķiem būvēta ēka.

Mājai parādoties, Lainhems iesvilpās.

-   Šiem jau nu netrūkst ne penija.

Tā kā tāda bija seržanta dežūrreakcija uz katru būvi, kas lielāka par četristabu mājiņu, Tenets viņa izsaucienu ignorēja. Viņu daudz vairāk interesēja tas, kas norisinājās mājas priekšā. Starp mašīnu un policijas motociklu bija novietots buldozers, turpat līdzās stāvēja uniformā tērpts policists, trīs vīrieši un divas sievietes. Kā likās, viņi nikni strīdējās. Visi seši pagriezās, lai paskatītos uz tuvojošos Teneta mašīnu.

-   Interesanti, kas te notiek? prātoja Lainhems, rūpīgi novietodams mašīnu blakus buldozeram.

Viņi abi izkāpa.

-   Detektīvinspektors Tenets, Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa, stādījās priekšā Tenets, vērsdamies vienlaicīgi pie visiem. Kas te notiek?

Runāt sāka visi reizē. Tenets pacēla roku.

-   Pa vienam, lūdzu!

Viena no sievietēm panācās uz priekšu.

-  Vai tas ir tiesa? viņa jautāja. Par misis Seldenu?

Vaicātāja bija kādus piecdesmit gadus veca, maza auguma un nevīžīga, ar uzkasītiem, netīri brūniem matiem, apaļu, atklātu seju un nemodernām, augstām brillēm. Viņas apģērbs bija vienmuļš brūni tvīda svārki, krēmkrāsas blūze ar PItera Pena stila apkakli un maisīga jaka ar brūniem raibumiem.

-   Piedodiet, jautāja Tenets, jūs esat…?

Sieviete pietvīka netīru ķieģeļu sārtumā.

-   Edīte Fipsa, viņa paskaidroja. Esmu misis Seldenas sekretāre. Un šī ir misis Pentrija, mājsaimniece. Un vai jūs, lūdzu, nepateiktu šiem vīriem, ka pašreizējos apstākļos neko nevar darīt, vismaz tagad, kad… Vai tā ir taisnība? viņa atkārtoja jautājumu. Vai misis Seldena patiešām ir…?

Teneta uzmanību saistīja fakts, ka, pat ne vārdu nepārmijis, viņš sajuta instinktīvu nepatiku pret misis Pentriju, mājsaimnieci.

-    Ē… jā, mis Fipsa, baidos, ka tas ir apstiprinājies. Misis Seldena ir mirusi.

-    Tādā gadījumā domāju, ka jautājums ir skaidrs, uniformā ģērbtais policijas konstebls teica trijiem pārējiem vīriem. Atvainojiet, ser! Policijas konstebls Kimberlijs. Šis ir mans rajons, un mis Fipsa piezvanīja man, lai atbraucu un pamēģinu atrisināt strīdīgo jautājumu. Šie vīri ir tiesu izpildītāji. Misis Seldenai ir īpašuma prasība pret vīrieti, kuru sauc Grinlīfs un kurš dzīvo viņas meža teritorijā. Šie vīri ir ieradušies ievest kārtību, jo mistera Grīnlīfa uzturēšanās atļaujas termiņš ir beidzies un viņš atsakās atstāt teritoriju.

-  Un buldozers?

-   Grinlīfs dzīvo pussagruvušā būdelē, kuru pats tur uzslējis. Buldozers šeit ir tādēļ, lai to novāktu.

-    Un es vienkārši saku, iejaucās Edīte Fipsa, ka viņi nevar darīt to tagad, kad apstākļi mainījušies. Viņa saspringti sevi kontrolēja, rokas bija cieši sakļautas un baltie pirkstu kauliņi liecināja par uzbudinājumu. Mēs vēl nezinām, vai misters Seldens gribēs to darīt, turklāt viņš noteikti pašlaik nevēlas, lai viņu traucētu ar šādām lietām. Viņš jau tā būs pārāk satriekts, kad atgriezīsies. Lūdzu, viņa griezās pie Teneta, sūtiet viņus projām, pretējā gadījumā šeit būs tik liela jezga…

-   Jezga? Tenets paskatljas uz policijas konsteblu Kimberliju.

-     Ciemata ļaudis iebilst pret viņa padzīšanu, ser. Vesels bars gaida mežā pie Harija . Grīnlīfa būdas. Esmu lūdzis, lai no nodaļas atsūta papildspēkus.

-   Tādā gadījumā es piekrītu, teica Tenets. Izlikšana jāatliek. Misteram Seldenam šobrīd nebūs pa spēkam noņemties ar tādām problēmām.

Garākais no abiem tiesu izpildītājiem paraustīja plecus. Nu, tad pagaidām, ja jūs gribat uzņemties atbildību, inspektor.

-  Es uzņemos.

- Labi, viņš palūkojās apkārt, it kā lai pārliecinātos, ka šeit ir pietiekami daudz liecinieku, un tad teica:

-   Nu, tad ejam, Ted. Brauksim.

Viņš pagriezās arī pret buldozeristu.

-   Jūs arī, amata brāli.

Tiesu izpildītāji iekāpa mašīnā un aizbrauca. Palikušais vīrs paraustīja plecus, izņēma no zobiem cigareti, nospļāvās, atkal iesprauda smēķi zobos, tad ierāpās kabīnē un iekārtojās sēdeklī.

-   Tā, teica Tenets. Ja jūs varētu pagaidīt šeit, Kimberlij, es būtu ļoti priecīgs. Mazliet vēlāk mēs vēlētos ar jums aprunāties; Viņš vērsās pie abām sievietēm. Vai iesim iekšā?

Inspektora vārdus noslāpēja nupat iedarbinātā buldozera šausmīgā rēkoņa, un viņam nācās jautājumu atkārtot. Misis Pentrija caur smagām ozolkoka parādes durvīm ieveda viņus lielā hallē, kura pletās augšup līdz pat jumta sijām. Platas, spoži nopulētas kāpnes veda uz plašu kāpņu laukumu. Akmens plākšņu grīdu klāja grezns, neatbilstoši moderns paklājs griezīgi oranžos un zaļos toņos.

-   Vai drīkstu painteresēties, kura no jums abām, dāmas, pēdējā redzējusi misis Seldenu?

Sievietes skatījās viena uz otru.

-   Es, negribīgi atbildēja mājsaimniece.

-   Cikos tas varēja būt?

-  Bez kādām divdesmit minūtēm desmitos,

kad viņa vakar vakarā devās uz ciematu apciemot māti.

-   Es viņu neesmu redzējusi kopš vakardienas pēcpusdienas, teica sekretāre.

-   Nu, ko, varbūt es varētu ar jums vēlāk parunāt, mis Fipsa? viņš paskatījās uz mājsaimnieci. Vai šeit ir kāds nomaļš stūrītis, kur mēs varētu patērzēt?

-   Varbūt ieiesim virtuvē.

-Jauki.

Gan Teneta viesistaba, gan ēdamistaba viegli satilptu šajā virtuvē, kura acīmredzot bija piebūvēta mājai tajos laikos, kad kalpi nebija problēma un pie garā priedes koka galda vienlaicīgi sēdēja varbūt kādi astoņi vai pat desmit cilvēki. Pie durvīm karājās zvaniņu virtene, katrs ar savas istabas nosaukumu. Nemaz jau nerunājot par virtuves plašumiem, bija patīkami strādāt te, kur kastaņbrūnā krāsns izstaroja mājīgu siltumu, kur ar ozolkoku apdarināto skapīšu bija vairāk nekā pietiekami un aiz dzeltenbalti rūtotajiem aizkariem aizsegtajiem logiem varēja redzēt dārzu. Gaisā virmoja cepeša smarža.

Viņi apsēdās pie viena galda gala.

-   Un tagad, iesāka Tenets, varbūt jūs varētu pastāstīt mums par vakarvakaru?

Kamēr mājsaimniece runāja, Tenets novēroja viņu, meklēdams izskaidrojumu tai acīmredzami netaisnīgajai nepatikai, kuru bija izjutis,

kad viņus iepazīstināja. Viņa bija liela auguma sieviete ar smagnējiem kauliem, ap sešdesmit gadus veca, spēcīgi noaugusi un… nē, ne-tieši neglīta..v Viņš meklēja īsto vārdu. Nepievilcīga, jā, tas bija īstais vārds. Nepievilcīgums bija katrā viņas kustībā. Lai gan zem zilā neilona virsvalka viņa nēsāja puķainu kleitu, izskatījās, ka daudz vairāk savā elementā viņa justos, ja nēsātu bikses. Viņas kājas stingri balstījās uz akmens flīzēm klātās grīdas. Mati bija īsi apgriezti, galos rupji un nelīdzeni, it kā viņa pati būtu tos griezusi, stāvot pie spoguļa. Šis stils nepagalam nepiestāvēja, jo izcēla sejas muskuļus, biezās uzacis un vīrišķīgos ūsu aizmetņus. "Interesanti," nodomāja Tenets, "kādi apstākļi atveduši viņu uz šejieni. Vai viņa kā mājsaimniece dzīvo šeit, vai ierodas tikai uz darba laiku, no ciemata?" Tenēts pajautāja.

-   Strādāju šeit visu laiku un arī dzīvoju šeit.

-   Un cik ilgi jūs esat kopā ar Seldeniem?

-   Nu jau pusotru gadu.

Tenetu ieintriģēja rūgtuma pieskaņa mājkalpotājas balsī, un viņš paskatījās uz Lainhemu. Rīkojieties jūs! Viņi ar Maiku jau tik ilgi ir nostrādājuši kopā, ka sāk atgādināt vecu laulātu pāri, nodomāja Tenets, kad Lainhems neuzkrītoši pārņēma iztaujāšanu. Šādās situācijās reti kad vajadzēja sazināties ar vārdiem, un bez iepriekšēja brīdinājuma Lainhems zināja, ka jāpārņem iniciatīva. Tenets bija ielāgojis, ka reizēm no liecinieka vairāk var uzzināt, vērojot no malas un klausoties, nekā pašam uzdodot jautājumus.

Misis Seldenas pazušanu atklāja septiņos trīsdesmit no rīta, kad. misis Pentrija uznesa augšā paplāti ar agro rīta tēju. Gultā neviens nebija gulējis, bet mājsaimniece, lai gan likās pārsteigta, tomēr ne pārāk uztraucās. Viņa vienkārši nodomāja, ka misis Seldena nakti pavadījusi mātes kotedžā ciematā. Reizi pa reizei tā bija noticis jau agrāk.

-   Kur bija misters Seldens?

-    Viņiem ir atsevišķas istabas, mājsaimnieces lūpas noraidoši sakniebās.

-   Un ko viņš teica, kad paziņojāt, ka sievas gultā neviens nav gulējis?

-    Viņš izskatījās, nu… apmulsis. Uzlika roku uz pieres, it kā mēģinādams sakopot domas. Viņš, ziniet, bija nupat kā pamodies, kā aizstāvot saimnieku, viņa piemetināja.

Tātad misis Pentrijas uzticība vairāk piederēja Seldenam, nevis viņa sievai. Interesanti, bet nez vai pārsteidzoši. Atceroties mirušās sievietes spēcīgo, apņēmības pilno sejas izteiksmi, viņš nespēja iedomāties, ka misis Seldena spētu labi sadzīvot ar šo būtni. Kāpēc mājsaimniece ir tik īgna? Viņš mēģināja iztēloties viņu smaidām vai atmaigstam, bet nekas neiznāca. Kādai gan jābūt viņas dzīvei bez prieka?

-    Patiesība viņš man pateica, ka līdz četriem rītā neesot bijis mājās, viņa piemetināja.

-   Kur viņš bijis?

-   Pie sievasmātes viņas kotedžā. Pusčetros naktī viņa nomira.

-   Un viņa sieva arī bija tur?

-   Nē, bet tad es vēl to nezināju.

-   Paklausieties, jautāja seržants, es īsti nesaprotu. Atgriezīsimies un sāksim no sākuma. Vai misters un misis Seldeni vakar vakarā bija šeit?

-   Sākumā jā. Viņiem, redz, vakarā bija viesības.

"Tātad tāpēc vizuļiem rotātā kokteiļu kleita," nodomāja Tenets.

-   Daudz viesu? jautāja Lainhems.

-   Nē, tikai divi. Misters Lomekss un… mis Trimbla.

"Interesanti, ka to viņa pateica nicīgi," nodomāja Tenets.

Lainhems sarauca pieri.

-   Lomekss… Neparasts uzvārds… Vai tas gadījumā nevarētu būt misters Duglass Lomekss, pilsētiņas domnieks?

-  Jā, pareizi.

Labi nostrādāts, Maik.

-   Un mis Trimbla?

-   Dzīvo ciematā. Viņa te vienmēr grozās. Pateicoties misis Seldenai, — misis Pentrija nievājoši pavīpsnāja un notrauca no neilona virsvalka iedomātu pūciņu, it kā aizslaukot nevēlamo mis Trimblu kā kaut ko nenozīmīgu.

-   Viņa šeit strādā?

Izsmejoša savi'ebšanās.

-   Viņa ir friziere Starrendenā. Tajā bezdzimuma vietā Haistrītas galā.

"Katrā ziņā izklausās, ka viesības bijušas pieticīgas," nodomāja Tenets. "Un neparasti maz viesu." Precēts pāris uz vakariņām varēja uzaicināt kādu citu precētu pāri, bet rīkot tās pilsētiņas domniekam un frizierei… Viņš saoda in% >

trigu. Kas te noticis?

-   Saprotu, teica Lainhems. Un cikos ieradās viesi?

-   Džosija mis Trimbla atbrauca pirmā. Nozvanīja pusastoņus.

Vecmodīgi precīza, bija rakstīts viņas sejā.

-    Misters Lomekss ieradās kādu ceturtdaļstundu vēlāk.

Misis Seldena, šķiet, nonākusi lejā īsi pēc Džosijas ierašanās un ienākusi virtuvē paziņot misis Pentrijai, ka vakariņas jāatliek, jo no misis Kārteres kotedžas piezvanījusi medmāsa un pateikusi, ka vecā kundze lūdzot, lai misters Seldens aizbrauc pie viņas. Viņš tūlīt pat aizgājis, pasakot, ka ap astoņiem piezvanīs un pateiks sievai, cikos varēs atgriezties mājās.

-   Dīvaini, vai ne? jautāja Lainhems. Saukt viņu, nevis meitu.

Sekoja pārmetošs skatiens.

-   Misis Kārtere ļoti mīlēja misteru Seldenu. Viņš viņai bija kā dēls.

-   Saprotu. Tātad tas nebija nekas neparasts, ka medmāsa zvana un lūdz, lai viņš aizbrauc pie vecās dāmas?

-   Nu… pirmo reizi izskatījās, ka misis Pentrija zaudējusi stabilitāti. Es nezinu, noteikti nevaru pateikt. Nezinu, par ko viņi mēdz runāt pa telefonu. Tikai vakar vakarā zināju, jo varēja tikt izbojātas vakariņas.

-   Protams… Un kas notika tālāk?

Astoņos misters Seldens piezvanījis un pateicis, ka vēl kādu laiku paliks kotedžā un lai vakariņas ēdot bez vina.

-   Vai misis Seldena nedomāja tās atcelt?

-   Ak, nē. Kādēļ gan? Viņā jau nezināja, ka šoreiz kaut kas būs citādi nekā pārējās reizes. Misis Kārtere ir slima jau gadiem, ļoti slima… Vēzis… Jau daudzas, daudzas reizes viņiem ir licies, ka viņa nakti nepārdzīvos, bet viņa tomēr pārdzīvoja. Un, kad tā notiek reizi pēc reizes, cilvēks domā, ka tā ir kārtējā viltus trauksme, vai ne?

Lainhems pamāja.

-  Taisnība.

Tālāk misis Pentrija uzklājusi vakariņu galdu, un pēc tam, kad viņi beiguši ēst pirmo ēdienu tas bijis ap pusdesmitiem, misis Seldena acīmredzot piezvanījusi uz kotedžu, jo pēc dažām minūtēm ienākusi virtuvē un pateikusi, ka braukšot apraudzīt māti, un palūgusi misis Pentriju uzklāt viesistabā kafijas galdu. Viņa nedomājusi būt projām ilgi.

-  Vai tad viesi negāja projām?

Nicinoša vīpsnā.

-   Ne jau nu viņi. Turklāt, viņa ar nepatiku piebilda, kad gāju ar kafijas trauku paplāti, dzirdēju, kā misis Seldena lūdz to Džosiju pagaidīt, līdz viņa atgriezīšoties, jo vajagot ar viņu parunāt par kaut ko īpašu.

-   Bet viņa neatgriezās?

-   Nē, cik man zināms. Misters Lomekss aizbrauca kādu ceturksni vai divdesmit minūtes pāri desmitiem, un drīz pēc tam es aizgāju gulēt.

-   Tātad jūs nedzirdējāt ne atgriežamies misteru vai misis Seldenu, nedz to, kā aizbrauc mis Trimbla?

-   Nē, bet domāju, ka viņa palika līdz vienpadsmitiem.

-  Kas jums liek tā domāt?

-   Uz galda hallē ir zīmīte misis Seldenai. Es slaucīju putekļus, viņa it kā taisnojoties piebilda, un nevarēju to nepamanīt.

Lainhems paskatījās uz Tenetu. Vai gribējāt vēl kaut ko pajautāt?

Tenets tikko manāmi papurināja galvu un piecēlās;

-   Šī zīmīte, misis Pentrij, vai tā vēl ir uz galda hallē?

-   Domāju, ka jā.

-   Iesim un apskatīsimies, labi?

Inspektors pagaidīja, kamēr viņa negribīgi

pieslejas kājās.

3.

Misis Pentrija pieveda viņus pie gara ozol. koka galda halles tālākajā galā un pacēla papīra gabaliņu.

-   Lūdzu, viņa pasniedza to Tenetam.

10.35. Mārcij!

Piezvanīja Bernards. Viņš paliek kotedžā. Negaidi!

Džosija.

P.S. Gaidīju līdz vienpadsmitiem, tad metu mieru. Redzēsimies rīt pēc darba.

Dž.

Edīte Fipsa, kura bija grozījusies pie kāpnēm, vērsās pie viņiem.

-   Atvainojiet, inspektori Iedomājos, ka jūs varbūt gribētu zināt, vai misters Seldens ir mājās.

Tenets pagriezās pret viņu.

-  O, jā. Pateicos. Kur viņš ir?

-   Viesistabā. Šeit, lūdzu! sekretāre parādīja ceļu.

Viņi pieklauvēja, tad vēlreiz, bet atbildes nebija. Tenets vēl kādu brīdi pagaidīja, tad pacēla bultu un iegāja.

Telpa bija gara un zema. Griestus un sienas klāja gadiem nostāvējušies medus krāsas ozola baļķi, to spraugas aizdrīvētas ar balti krāsotu ģipsi. Par Mārcijas Seldenas gaumi Tenets neko īpaši labu teikt nevarēja. Telpa nebūt nebija mēbelēta ar senlaicīgiem paklājiem pieskaņotās krāsās un antīkām mēbelēm, kas te iederētos; te rēgojās paklājs ar uzkrītošu zīmējumu, moderna, trīsdaļīga sekcija un, būdams visneiederīgākais, tālākajā stūrī lepojās kokteiļu bārs. Pats Seldens bija sakņupis atpūtas krēslā pie kamīna. Ienākot apmeklētājiem, namatēvs mulsi pacēla galvu un, gatavodamies slieties augšā, atbalstījās ar rokām uz krēsla malām, it kā kājas vienas pašas nespētu noturēt vina svaru.

-   Lūdzu, necelieties augšā, Tenets viņu atturēja, cenzdamies pārāk uzkrītoši neskatīties uz palielinātu fotouzņēmumu pie blakussienas. Patiešām, vai tā nebija princese Anna, kura tur sarokojās ar Seldenu?

Viņš stādīja priekšā sevi un Lainhemu, tad apsēdās.

-   Jūs laikam jau esat bijis uz identificēšanu. Tā bija jūsu sieva?

Seldens pamāja.

-   Man žēl.

Seldens neatbildēja. "Viņš ir krietni vecāks par sievu, tuvu sešdesmitiem," Tenets minēja. Maza auguma uh paresns, apaļu seju, plāniem matiem un mierīgas dzīves cienītāja izskatu, viņš nepamanīts varēja paslīdēt garām jelkurā darījumu cilvēku kompānijā. Vispārpieņemtais apģērba stils tumšs uzvalks, neuzkrītoša kaklasaite un lieliski nospodrinātas kurpes bija kļuvis gandrīz vai par viņa šķiras un stāvokļa formas tērpu. Tikai šoka radītais apmulsums tagad darīja Seldenu atšķirīgu.

-   Nespēju saprast, viņš teica, pirmoreiz palūkodamies Tenetā. Kas īsti ir noticis?

Tenets pašūpoja galvu.

-   Tieši to mēs mēģinām noskaidrot. Kā jums liekas, vai varēsiet atbildēt uz dažiem jautājumiem?

Galvas mājiens.

-   Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu sievu, mister Selden?

Seldena pierē ievilkās rievas, it kā jautājums būtu neaptverami sarežģīts.

-   Es… Ak Dievs, šķiet, ka nespēju sakarīgi domāt. Piedodiet, viņš pārslidināja roku acīm. Tam vajadzēja būt laikā no septiņiem piecpadsmit līdz pusastoņiem vakar vakarā.

-   Kad jūs aizbraucāt uz ciematu apciemot sievasmāti?

-Jā.

-   Bet, kā es saprotu, jūs runājāt ar misis Seldenu arī pēc tam?

Seldens izbrīnīti skatījās Tenetā.

-   Tiešām? Ak, jā, jums taisnība. Runāju. Pa telefonu. Piezvanīju, lai pateiktu viņai, ka vakariņas jāēd bez manis. Mums bija viesi, saprotat?

-   Jūs bijāt pārāk nobažījies par sievasmāti un negribējāt atstāt viņu vienu?

-   Nu, daļēji.Viņa lūdza, lai es aizbraucu, bet, kad to izdarīju, bija aizmigusi. Nolēmu pagaidīt, kamēr viņa pamodīsies. Šo dažu pēdējo mēnešu laikā mēs tik vien spējām palīdzēt, kā būt ar viņu kopā, kad viņa to vēlējās.

-   Saprotu. Bet liekas, ka jūs runājāt ar sievu vēlreiz, vēlāk?

-   Tiešām? atkārtoja Seldens. Viņš paraustīja plecus un papurināja galvu. Nē, esmu pārliecināts, ka nerunāju.

-   Vai viņa pati nepiezvanīja uz kotedžu tūlīt pēc pusdesmitiem?

-   Ā, saprotu, ko jūs domājat. Jā, misis Pentrija man stāstīja… Nē, viņa noteikti runāja ar medmāsu Lintu. Ap to laiku es biju izgājis.

-   Bet, kā es saprotu, jūs palikāt pie sievasmātes līdz agrai rīta stundai, kad viņa nomira?

-   Jā. Bet es biju izgājis pastaigāties. Vienkārši paelpot svaigu gaisu.

-   Tātad jūs sievu nesatikāt, kad pēc vakariņām vina devās uz kotedžu?

-   Nē. Māsa Linta pastāstīja, ka viņa aizgājusi īsi pirms manas pārnākšanas.

-  Un tad jūs nolēmāt palikt kotedžā?

-   Pareizi. Izskatījās, ka sievasmātei kļuvis sliktāk, tāpēc piezvanīju uz mājām un lūdzu pateikt, lai Mārcija, mana sieva, mani negaida, bet arī viņa vēl nebija pārradusies, tāpēc atstāju ziņu Džosijai Džosijai Trimblai, mūsu viešņai.

-   Jums nelikās, ka viņa gribēs būt kotedžā pati, vēlēsies būt kopā ar māti?

-    Nē. Saprotiet, bija mana kārta. Vincai, manai sievasmātei, bija vēzis, jau ilgstoši, un dažu pēdējo mēnešu laikā mēs daudzas naktis esam pavadījuši kotedžā, katru reizi domādami, ka līdz rītam viņa neizdzīvos. Beigās mēs sarunājām, ka sēdēsim pie viņas uz maiņām. Galvoju jums, ka mana sieva darīja visu iespējamo, lai pec iespējas atvieglotu mātes ciešanas. Viņa pat sagādāja medmāsu, kura varētu tur dzīvot…

-    Pateicos, mister Selden… Es nepārmetu jūsu sievai, bet tikai cenšos saprast, kas noticis pagājušajā naktī. Tātad jūs sakāt, ka viņa aizgāja no mātes mājas… Cikps?

-    Nezinu. Cerams, ka māsa Linta varēs jums pateikt. Katrā ziņā, pirms es atgriezos no pastaigas ap pusvienpadsmitiem.

-   Un kā viņa tur nokļuva?

Seldens sarauca pieri.

-   Nu, vispār viņai būtu vajadzējis braukt ar mašīnu, bet te kaut kas nebija kārtībā. Auto joprojām atradās garāžā. Pirmais, ko darīju šorīt, kad atklāju, ka sieva pazudusi, pārbaudīju braucamo. Un pārliecinājos, ka to nevar iedarbināt.

-   Šīs atslēgas bija viņas kabatā.

Seldens saliecās uz priekšu, lai tās apskatītu.

-   Jā, tās ir viņas. Tātad viņa noteikti nolēma iet kājām. Līdz ciematam ir tikai piecu minūšu gājiens, ja iet taisni, pa taku. Un es ievēroju, ka no mašīnas pazudis lukturītis.

-   Taka… Vai tā kādā vietā iet gar upes krastu?

-  Jā. Tā ienāk ciematā tieši pie tilta.

Seldena skatiens pēkšņi kļuva tukšs, it kā

nelaimīgais vīrs atrastos citur. Lūpas sāka trīcēt. Tad lēnām, sākumā gandrīz nemanāmi, viņa seja kļuva neskaidra un slābana. Acis iemirdzējās un piepildījās asarām, kuras sāka ritēt pa vaigiem.

-   Mister Selden…

Šķiet, Seldens viņu nedzirdēja. Asaras pārvarīgi ritēja pa tuklajiem, trīsošajiem vaigiem, un seja pēkšņi vērtās līdzīga senlaiku bēdu maskai. Viņš saņēma galvu rokās un sāka elsot. Tās bija nepatīkami griezīgas, aizlauztas skaņas.

Tālāka iztaujāšana pagaidām bija jāatliek. Tenets palūkojās uz Lainhemu, tad piecēlās, šķērsoja istabu un mierinoši uzlika roku Seldenam uz pleca. Neskatoties uz visiem ilgajiejn policijā nostrādātajiem gadiem, viņš joprojām nespēja izturēt, redzot atkailinātas ciešanas.

Hallē misis Pentrija pašlaik atsaucās uz zvanu pie durvīm.

-  O, misters Fotergils! Lūdzu, nāciet iekšā!

-  Pateicos! maza, sīksta auguma vīrietis moži iesoļoja hallē. Viņš bija ģērbies velveta biksēs un tvīda sporta jakā. Kreklam bija garīdznieka apkaklīte. Vai tas ir tiesa, ko man stāsta Džeks Kimberlijs? Ka misis Seldena noslīkusi?

Acīmredzot ārpusē vikārs bija saticis konsteblu Kimberliju.

Mājsaimniece pamāja.

Tenets panācās pretī.

-   Diemžēl tā ir taisnība. Esmu detektīvinspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas, un šeit ir seržants Lainhems.

Misis Pentrija klusēdama attālinājās.

-   Ričards Fotcrgils, Tīlfordgrīnas vikārs.

Tenets paspieda viņam pastiepto roku.

-    Nupat ierados izteikt līdzjūtību misis Seldenai sakarā ar viņas mātes nāvi. Bet tas… Tas ir šausmīgi. Vājā, kustīgā seja apmācās neviltotās bēdās. Vispirms misis Hammere, tad misis Kārtere, un nu misis Seldena. Trīs nelaiķes vienā nedēlā…

-   Misis Hammere?

-   Kāda veca dāma, kura dzīvoja ciematā. Arī viņa, līdzīgi misis Kārterei, misis Seldenas mātei, ilgāku laiku slimoja… Tas ir briesmīgi, viņš atkārtoja. Kas noticis?

-    Viņu šorīt izvilka no upes pie Doningtonas dambja. Policijas doktors uzskata, ka viņa ir mirusi kaut kad pagājušajā naktī. Neko vairāk pagaidām mēs nezinām.

-   Un Bernards… misters Seldens? Kā viņš jūtas? Kā to pārdzīvo?

-   Spriežot pēc izskata, smagi. Liekas, ka viņš ir ļoti satriekts. Priecājos,-ka jūs esat ieradies, varbūt varēsiet viņam palīdzēt.

-   Protams! Ja būs nepieciešams, piezvanīšu ārstam. Un, starp mums runājot, mēs ar Edīti Fipsu mēģināsim nokārtot visu nepieciešamo viņa sievasmātes bērēm, izsauksim apbedīšanas biroja pārstāvjus, lai parūpējas par viņas mirstīgajām atliekām un visu pārējo. Kur ir misters Seldens?

-   Viesistabā…

Tenets noskatījās, kā vikārs klusu pieklauvē pie durvīm un ieiet istabā, un tad pievērsās Lainhemam.

-    Maik, vai jūs nepamanījāt, kur pazuda mis Fipsa?

-   Tur, iekšā, seržants pamāja uz durvīm halles pretējā pusē.

-   Labi. Paklausieties, iedodiet šīs atslēgas Kimberlijam un palūdziet, lai pārbauda, vai var iedarbināt misis Seldenas mašīnu. Pasakiet, ka vēlos ar viņu parunāt, kad būšu saticies ar mis Fipsu. Pēc tam nāciet pie manis!

-   Labi, ser.

Tenets šķērsoja halli un pieklauvēja pie durvīm, kuras bija norādījis Lainhems.

-   Nāciet iekšā!

4.

Tā bija vēl viena brīnišķīga istaba ar smagām lustrām, milzīgu kamīnu un ozolkoka paneļu sienām. Tenets sprieda, ka reiz šeit bijusi ēdamistaba vai varbūt bibliotēka. Tagad telpas statuss bija pazemināts, te iekārtots kantoris, un Edīte Fipsa, apkrauta ar visu, kas pienākas plaukstošam biznesam, sēdēja aiz moderna galda un strādāja ar datofu.

"Rakstāmgalds stāv dīvaini greizi," nodomāja Tenets, bet tad saprata, kāpēc: istabā bija vēl viens galds, kas droši vien piederējis misis Seldenai, un tagad mis Fipsa savējo pagriezusi tā, lai misis Seldenas galds nedurtos acīs.

Tenetam ienākot, viņa nobažījusies pielēca kājās. Inspektors pamāja uz viņas krēslu.

-   Lūdzu…

Viņš šķērsoja istabu, piegāja pie loga un, uzgriezis muguru, skatījās ārā. Tieši aiz loga atradās staltu koku aleja. Pa kreisi pavērās brīnišķīgs skats uz plašu zālāju, kurš robežojās ar parka varenajiem kokiem. Pa labi tālumā pletās mežs.

Tenets pamāja meža virzienā.

-   Vai tur dzīvo Harijs Grīnlīfs?

Likās, ka negaidītais jautājums mis Fipsu pārsteidzis.

-Jā.

-  Cik ilgi viņš jau tur mitinās?

-   Liekas, kādus desmit gadus. Viņš jau tur ir, kā lai saka, ieaudzis. Kādā dienā mēs vienkārši atklājām, ka viņš tur ir uzradies, un tā viņš mežā dzīvo. Misteram Džentrijam iepriekšējam Menoras īpašniekam nekādu iebildumu nebija. 1

-   Vai bija ndformēts kāds formāls nomas līgums?

-  Ak, nē, nekā tamlīdzīga.

-   Skaidrs. Un Seldeni, šķiet, šeit ir tikai kādu pusotru gadu.

-   Pareizi.

-    Un tāpēc vietējie tik stingri nostājas Grīnlīfa pusē? Droši vien ļaudis uzskata, ka viņam ir priekšroka.

Mis Fipsa vilcinājās.

-   Nu, varbūt ne tieši tā. Ir grūti to paskaidrot. Manuprāt, viņi uzskata, ka Harijs nedara nevienam neko ļaunu un nav nekāda iemesla, kāpēc viņu vajadzētu padzīt. Viņš dzīvo vientuļnieka dzīvi, noņemas ar saviem cāļiem. Viņam ir kaza… Un, manuprāt, cilvēkiem ir viņa arī žēl.

-   Kāpēc?

-   Viņš ir cietis kādā negadījumā… Ugunsgrēkā… Sīkāk neviens neko nezina, bet viņš ir smagi cietis. Viņam izdarīta plastiskā operācija, un… Redziet, viņš par to kautrīgi klusē, un ļaudis saprot viņa vēlmi dzīvot vientuļnieka dzīvi…

-   Tad kādēļ misis Seldena tik apņēmīgi vēlējās viņu padzīt?

Mis Fipsa papurināja galvu.

-   Nevaru droši pateikt.

-   Bet jums katrā ziņā vajadzētu būt kādai savai versijai? viņš uzmeta skatienu otram galdam. Jūs bijāt viņas sekretāre, un tāpēc esat kopā pavadījušas milzumu laika. Viņa noteikti ir ar jums par to runājusi.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija Lainhems.

-   Sēdieties, seržant! Mēs te runājam par Hariju Grīnlīfu.

Tenets arī pats apsēdās vienā no grozāmajiem, viesiem domātajiem krēsliem un pagriezās ar seju pret mis Fipsu.

-   Jā, viņa, protams, runāja. Mis Fipsa rakņājās pa papīriem. Bet ne reizi neteica, kāpēc tieši tik ļoti grib tikt no viņa vaļā. Varbūt jūs interesētu šis, sekretāre pasniedza papīra lapu. Nodrukāju to vakar pēcpusdienā.

Tenets paņēma papīru, bet nesteidzās tajā ieskatīties.

-   Varbūt arī viņa jums to neteica, bet man ir aizdomas, ka esat pietiekami gudra, lai jums rastos kāda sava doma…

Mis Fipsa nolaida plakstiņus un paškritiski pasmaidīja. Viņas pirksti sāka spēlēties ar atirušu jakas pogas diega galu.

-Nu…

Tenets gaidīja.

Viņa ātri un vērtējoši paskatījās inspektorā.

-   Iegaumējiet, ka tas ir tikai pieņēmums…

Tenets saprotoši pamāja.

-   Manuprāt… viņas pirksti atlaida pogu. Tenetam pievērstajās acīs jautās godīgums. Manuprāt, tas bija tāpēc, ka… saprotiet, Mārcijai patika visu turēt savās rokās. Viņa gribēja, lai viss notiek pēc viņas prāta… Manuprāt, tas, ka Harijs, dzīvojot uz viņas zemes, kāpa viņai uz varžacīm, piedodiet par izteicienu… Viņai tas nepatika. Viņš viņai dūrās kā nagla kurpē…

Tenets mājā ar galvu.

-Jā, saprotu… Pateicos!

Viņš paskatījās uz papīru savā rokā. Tā bija vēstules kopija, kuru Mārcija Seldena adresēja Harijam Grīnlīfam un kurā uzsvēra, ka pagājušas jau divas nedēļas, kopš viņam vajadzējis atstāt viņas zemi. Tālāk misis Seldena informēja, ka ir veikusi nepieciešamo, lai tiesas ceļā piespiestu viņu paklausīt, tāpēc nākamajā rītā jāierodas tiesu izpildītājiem, un buldozers nolīdzinās līdz ar zemi būdu, kurā viņš dzīvo.

-   Kā viņa to nodeva Grīnlīfam? Ar pastnieku?

Mis Fipsas uzjautrinājuma pilnais smaids atklāja retu un nelīdzenu zobu rindu.

-   Ak, nē. Nedomāju, ka Harijs kādreiz būtu saņēmis kādu vēstuli. Nē, Mārcija misis Seldena bija nodomājusi iet un pati nodot viņam šo ziņu. Vēstuli es nodrukāju tāpēc, ka, ja gadījumā Harija nebūtu būdā, viņa varētu to viņam atstāt. Viņa negribēja ļaut Harijam izteikt pārmetumu, ka viņš neko nav zinājis.

-   Kādēļ darīt to pašai? Kāpēc kādu neaizsūtīt?

Mis Fipsa paraustīja plecus.

-   Nav ne jausmas. Ja nu vienīgi tas, ka doma tikt vaļā no Harija viņai bija tāda kā apsēstība.

-   Un kad viņa bija nodomājusi iet pie

viņa?

-   Vakar pēcpusdienā, pēc tējas.

-   Vai jums ir zināms, ka vina tā arī izdari-

ja?

-   Nē, bet domāju, ka viņa tur aizgāja. Ja Mārcija teica, ka kaut ko izdarīs, tad izdarīja.

"Interesants mājiens," nodomāja Tenets. "Uz ko? Droši vien kādas aizturētas emocijas."

-   Vai jūs domājat kaut ko īpašu?

-   Ak, nē, nē. Tomēr viss šis gadījums ar Hariju Grīnlifu bija viņai tipisks. Ja viņa kaut ko ieņēma galvā, nekas nespēja viņu ietekmēt.

Noliegums tika izteikts pārāk strauji, pārāk uzsvērti. Tenets bija pārliecināts, ka te slēpjas kaut kas vairāk. Viņš jau gatavojās patincinat mis Fipsu, bet viņas atbilde inspektoru samulsināja.

-  Tāda viņa ir bijusi vienmēr.

-   Ko jūs ar to gribat teikt? Ka pazināt misis Seldenu, pirms viņa ieradās ciematā?

Edīte Fipsa viszinošā pārākuma apziņā pasmaidīja.

Protams. Saprotu, ka jūs jau nezināt… Jūs nupat izteicāties par Seldeniem kā tādiem, kuri šeit ieradušies samērā nesen, bet tas gluži tā nav, vismaz attiecībā uz Mārciju. Viņa ir vietējā meitene, dzimusi un uzaugusi šeit, vienā no tām mazajām kotedžām rindā aiz Tīlfordgrinas krodziņa. Mēs kopā mācījāmies ciemata skolā… Edīte apklusa, vērojot, kā inspektors uztvers viņas teikto. Jā, Mārcija tiešām ir pratusi dzīvē izsisties, vai ne? Bet viņa vienmēr ir apgalvojusi, ka tā notiks. Piemēram, ņemsim šo māju… Viņa visu mūžu to mīlēja un apbrīnoja; no malas, tā sakot. Domāju, ka tieši mājas dēļ viņa tad izvēlējās mani par savu draudzeni. Es te varēju piekļūt, jo mans tēvs… Viņš bija galvenais dārznieks laikos, kad te bija pamatīgi dārzi, pletās plašas siltumnīcas un tamlīdzīgas lietas. Mēs dzīvojām vārtu namiņā un dzīvojam tur joprojām. Misters Džentrijs atļāva mums, mātei un man, te palikt, kad tēvs nomira. Mārcija nepagurusi varēja klaiņāt pa dārziem, stundām gulēt zālē un tikai skatīties uz māju… Misis Džentrija reiz pasūdzējās par to tēvam, un pēc tās reizes mēs centāmies netrāpīties nevienam acis. Iekšā mūs, protams, nelaida, izņemot virtuvi. Mārcija vienmēr apgalvoja, ka reiz viņa šeit dzīvos, bet es par viņu smējos. Tomēr viņa to panāca, vai ne? Par to es domāju, pieminot viņas apņēmību.

-    Bet kā viņai izdevās panākt tik brīnumainas pārmaiņas savā dzīvē?

Tenets jau nojauta, ko viņa atbildēs. Detektīvkonstebls Svifts bija atcerējies, kur pirms tam redzējis Mārciju Seldenu televīzijas seriālā par panākumiem bagātākajiem dienvidaustrumu iedzīvotājiem.

-    Viņai un Bernardam pieder vesela rinda ekoloģiski tīras pārtikas veikalu. Uzsāka viņi ar vienu veikaliņu, tas bija 1963. gadā, bet tagad viņiem ir vesels tīkls, pa visiem dienvidaustrumiem. Mārcija paredzēja, ka reiz sāksies ekoloģiski tīru produktu bums. Attiecībā uz biznesu viņai piemita gandrīz vai pārdabiska spēja sajust, no kurienes vējš pūtīs rīt. Piedevām vēl prasme izmantot katru pagadījušos iespēju un milzīgas darba spējas… Edīte paraustīja plecus. Ticiet man, biznesā šai sievietei ļoti veicās.

-   Vai jūs nosauktu viņu par nežēlīgu?

-  O, jā, bez šaubām.

"Un tomēr jūsu savstarpējās simpātijas tas nemazināja," nodomāja Tenets. Viņš bija gatavs derēt, ka savā laikā arī Edītei Fipsai nācies ciest no Mārcijas nežēlības.

-    Nežēlīgi cilvēki mēdz iegūt ienaidniekus, viņš teica. Vai arī misis Seldenai tādi bija?

Vina vilcinājās, skatienā iezagās piesardzība.

-  Kādēļ jūs tā vaicājat?

-   Mums jāņem vērā jebkura varbūtība, ari tāda, ka viņas nāve nav nejaušība.

Tenets vēroja, kā lēnām piesarkst Edītes Fipsas kakls un pēc tam ari seja. Viņa izņēma kabatlakatu un piespieda to pie augšlūpas. Tenets minēja, vai aiz pietvīkšanas kaut kas slēpjas. Vai varbūt tas ir saistīts ar klimaksa iestāšanos? Viņa bija tajos gados.

-   Jūs taču negribat teikt, ka… ka te varētu slēpties noslepkavošana?

Tenets prata novērtēt viņas spēku, piespiežot sevi izrunāt šo vārdu. Lielākā daļa liecinieku izvairījās to nosaukt tieši.

Pie durvīm klauvēja. Tā bija misis Pentrija ar paplāti.

-   Iedomājos, ka jūs varbūt vēlētos kafiju.

-  Jūs esat ļoti laipna.

Mājsaimniece klusēdama ielēja šķidrumu, pasniedza viņiem tasītes un jau gatavojās aiziet, kad Tenets atcerējās jautājumu, kuru bija gribējis viņai uzdot.

Viņa papurināja galvu. Nē, vakar vakarā misis Seldena nebija ienākusi mājā, lai pateiktu, ka mašīnu nevar iedarbināt. Misters Seldens šorīt par to pārliecinājies, jo tā bijusi pirmā lieta, ko viņš iedomājies pārbaudīt, un teicis, ka mašīna nedarbojas.

-   Pateicos.

Līdzko viņa bija izgājusi, Edīte Fipsa sarosījās:

-   Inspcktor…

-    Oficiāli, turpināja Tenets, šis ir mīklains nāves gadījums, un kā tādu mēs to arī traktējam. Te varēja notikt nelaimes gadījums, tā var būt pašnāvība un var būt arī slepkavība. Mēs to precīzāk uzzināsim tikai pēc pēcnāves slēdziena, bet līdz tam laikam mēs nevaram atļauties šķiest laiku un neko nedarīt.

-    Bet jābūt kādam iemeslam, lai spriestu, ka tā varējusi būt…

-    Diemžēl neko vairāk es jums pateikt nevaru.

-    Mārcija nekad nenonāvētos. Nekad mūžā.

-  Tā parasti saka visi.

-   Bet tā ir taisnība. Ja jūs kaut reizi būtu ar viņu saticies, jūs man piekristu.

-   Varbūt. Bet, ja tā, tad mums paliek divas iespējas. Vai misis Seldena prata peldēt?

Viņa papurināja galvu.

-   Nē, viņa nevarēja ciest ūdeni."

Mis Fipsa apklusa un vērās inspektorā tukšu skatienu. Kaut viņš varētu nolasīt, par ko viņa tagad domā…

-    Un tā, pirmais, kas mums jāizdara, jāmēģina izveidot misis Seldenas vakardienas gaitu aina. Un varbūt tur jūs varētu mums palīdzēt.

Edīte viegli pamāja ar galvu, it kā pārceļot savu uzmanību atpakaļ tagadnē. Viņa pasniedzās pēc vākiem galda stūri.

-   Jā, protams. Šeit ir misis Seldenas dienas darbu grafiks.

-   Vai drīkstu paskatīties?

Viņa pasniedza grāmatu. Tā bija parasta dienas darbu uzskaites burtnīca. Daži ieraksti kārtīgā, skaidrā rokrakstā, daži plaši uzskricelēti. Tenets ātri pārskrēja ar acīm ierakstiem. Izskatījās, ka misis Seldena dzīvojusi ļoti darbīgu dzīvi.

Iepriekšējā dienā bija vairāki ieraksti. No rīta trīs: Velsas Tēnbridža, Tonbridža un Sevenouka, visas trīs savilktas ar iekavām. Divpadsmitos trīsdesmit viņa satikusies ar kādu Dž., lai kopā papusdienotu. Pēcpusdiena bija gandrīz tukša, tikai viens ieraksts: Aiznest Grinlīfam vēstuli.

Edīte Fipsa viņam paskaidroja, ka Mārcija katru savu veikalu apmeklējusi vismaz reizi divās nedēļās. Tas neļāvis veikalu vadītājiem nolaisties, viņa skaidroja. Katru rīta cēlienu viņa pavadījusi citā dienvidaustrumu rajonā, un vakar bijusi Velsas Tēnbridžas, Tonbridžas un Sevenoukas kārta. Dž. bija Dženeta, Sevenoukas veikala vadītāja. Mārcija vienmēr mainījusi veikalu apciemojumu kārtību, un viņai bijis paradums ar pēdējā rīta cēlienā apciemotā veikala vadītāju kopā ieturēt pusdienas. Viņa uzskatījusi, ka tas palīdz uzturēt labas attiecības, kā ari būt lietas kursā par vietējām problēmām. Pēcpusdienās Mārcija strādājusi šeit, nodarbojusies ar administratīviem jautājumiem.

-   Un misters Seldens? Jūs, liekas, nupat uzsvērāt, ka viņiem bizness bijis kopējs. Vai ari viņš darbojas aktīvi, vai ir tikai tāds miegains, malā stāvošs partneris?

-  Misters Seldens ari ir darbīgs. Viņa rokās ir biznesa finansiālā puse viņam labi padodas uzskaite, un, ticiet man, darba ir daudz.

-  Varu iedomāties. Mums jāparunā par faktisko naudas apgrozījumu.

-   Pašreizējais apgrozījums ir vairāk par divarpus miljoniem mārciņu.

-  Saprotu. Tenets tagad saprata ari to, ka nu Bernards Seldens ir bagāts vīrs.

-   Ne vienmēr vīram un sievai ir viegli būt darījumu partneriem, viņš piesardzīgi ierunājās.

-   Tiesa, bet Mārcija un Bernards sastrādājās gluži labi. Domāju, tāpēc, ka viņiem bija skaidri nosprausta demarkācijas līnija, un, patiesību sakot, viņi darba dienas laikā tikpat kā neatradās kopā. Bernardam ir savs kantoris.

-   Vai viņiem nekad nebija nesaskaņu par biznesa politiku?

Viņa vilcinājās.

-  Nē, parasti ne.

-  Bet reizēm?

-  Ne tik nopietni, lai tas traucētu darbam.

-   Un kaut kam citam? viņš neatlaidās.

Sārtums atkal pārklāja Edītes Fipsas kaklu

un seju, un viņa vēlreiz ar ātru, zaglīgu kustību piespieda mutauta kamolu pie virslūpas un deguna.

-   Atvainojiet, mis Fipsas acis iedegās, es bez iebildumiem atbildēšu uz jautājumiem par darba lietām, bet neesmu gatava runāt par viņu ģimenes dzīvi.

-   Pat ja izrādīsies, ka notikusi slepkavība?

-  Ja tā būs, tad… tad būs jāpadomā.

-    Labi… Lai gan ir viens jautājums par misteru Seldenu, uz kuru, kā man šķiet, jūs neatteiksieties atbildēt… No manas puses patiesi tīrā ziņkārība… Viesistabā ir fotoattēls. Vai tā ir princese Anna, kas ar viņu tur sasveicinās?

Viņa pasmaidīja, un gaisotne kabinetā, kā Tenets arī bija cerējis, kļuva gaišāka.

-   Jā. Bernards nopietni nodarbojas ar bērnu labdarības jautājumiem, un, es ceru, jums ir zināms, ka princese ir fonda Glābiet bērnus priekšsēdētāja. Fotografēts fonda dibināšanas ceremonijā pagājušajā gadā.

-   Skaidrs. Paldies. Nu, ko, mis Fipsa, vēl tikai daži sīkumi… Kad jūs pati misis Seldenu redzējāt pēdējoreiz?

-  Pussešos vakar pēcpusdienā, pēc darba.

-   Kā viņa izskatījās?

-   Lieliski. Vina teica, ka iešot iedzert tasi tējas un tad aizsoļošot līdz Harijam Grīnlīfam.

-   Un jūs devāties mājās, uz vārtu namiņu?

-   Pareizi.

-  Jūs teicāt, ka dzīvojat kopā ar māti?

-   Jā. Viņa jau ir dikti veca un nespējīga, un man ir ļoti ērti, jo mājas'atrodas tik tuvu. Tas nozīmē, ka pusdienlaikā uz kādu stundiņu varu aizskriet un viņu apraudzīt. Mums ārkārtīgi paveicās, jo, kad pēc mistera Džentrija nāves misis Džentrija pārdeva māju Mārcijai, mēs varējām palikt šeit. Es biju mistera Džentrija sekretāre, un arī Mārcijai steidzīgi bija vajadzīga sekretāre, un tur patrāpījos es, tā ka… Edīte paraustīja plecus. Varētu teikt, ka viņa mantoja mani kopā ar māju.

-   Ļoti izdevīgi jums abām.

-  Tā bija.

-    Vai jums nelikās sarežģīti strādāt pie bijušās klases biedrenes?

Viņa izskatījās pārsteigta.

-   Nē, nepavisam… Es pat biju ļoti pateicīga, ka varēju palikt tajā pašā darbā.

Tomēr mis Fipsas balsī ieskanējās zināma rezervētība. Ko viņa nepateica līdz galam?

Tenets piecēlās.

-   Nu, ko, domāju, ka pagaidām tas tiešām būtu viss, mis Fipsa.

Viņi ar Lainhemu pasniedza tukšās kafijas tasītes, kuras Edīte nolika uz paplātes.

Jau ejot uz durvīm, Tenets pavaicāja:

-  Misis Pentrija stāstīja, ka esot pie Seldeniem kādu pusotru gadu. Tātad viņi viņu nolīga, kad pārnāca uz šejieni?

-  Jā, pareizi.

-   Viņa izskatās… Nu, nevar jau gribēt, lai pēc tā, kas noticis, viņa izskatītos jautra, un tomēr, man likās, ka viņa ir nelaimīgs cilvēks.

Mis Fipsa saviebās.

-   Jā, tāda vina arī ir. Pirms ierašanās šeit viņai klājies visai smagi.

-Tā?

-    Šķiet, ka viņu pameta vīrs. Kotedža piederēja vīram, un viņa palika bez mājokļa. Viņa pārcēlās pie savas neprecētās meitas, bet tā drīz vien apprecējās. Jaunais znots un Fillisa misis Pentrija nevarēja sadzīvot, un tā viņa nolēma sameklēt mājkalpotājas darbu, lai tur varētu arī dzīvot. Jaunībā viņa ir apguvusi mājkalpotājas profesiju. Šķiet, viņa nomainīja pāris darba vietas, pirms pārcēlās uz šejieni. Pirmajā acu uzmetienā viņa varbūt izskatās mazliet, nu, skarba, bet, kad viņu iepazīst, tad viss ir kārtībā.

Viņi jau bija pie durvīm, kad Tenets pagriezās.

-  Ak, jā, vēl viens jautājums…

-  Klausos?

-   Tā kā jūs dzīvojat vārtu namiņā… Kad esat mājās, manuprāt, jums vajadzētu redzēt katru, kurš ierodas vai atstāj Menoru?

-   Daļēji, ja es gados virtuvē, kuras logi veras uz iebrauktuvi, bet no ceļa, kurš ved uz ciematu, nāk diezgan liels mašīnu troksnis, un ne vienmēr var atšķirt uz šejieni braucošo mašīnu rūkoņu.

-   Varu-iedomāties, bet vakaros…

-  Jā, tad ir visai klusu.

-   Un vakar jūs bijāt mājās?

-  O, jā.

-   Visu vakaru?

Viņa pamāja.

Vai mājiens slēpa kādu nedrošību?

-   Tātad, vai vakar jūs dzirdējāt, ka jelkāds braucamais iegrieztos Menorā vai izbrauktu no

tās?

Pašķiebusi galvu uz vieniem sāniem, viņa mēģināja atcerēties.

-    Redzēju Bernardu, misteru Seldenu, izbraucam tieši pirms pusastoņiem. Biju virtuvē un mazgāju vakariņu traukus. Un tad redzēju, kā atbrauc mistera Lomeksa mašīna, tas bija kādas divdesmit minūtes vēlāk. Un viss.

Vairāk nekā jelkad Tenets bija pārliecināts, ka viņa kaut ko noklusē.

5.

Hallē Lainhems jautāja:

-   Ko tagad, ser?

Visvairāk tagad Tenets vēlējās aprunāties un uzzināt Lainhema iespaidus par līdz šim uzzināto, bet nācās pagaidīt.

-  Uz mežu pie…

-   Ak, inspektor… istabas durvīs, no kuras viņi nupat bija izgājuši, parādījās Edīte Fipsa. Aizmirsu jums pateikt, ka… ceru, jūs neiebildīsiet, bet uzņēmos atbildību un piezvanīju māsai Lintai un pastāstīju viņai par misis Seldenu. Nolēmu, ka viņai jāzina misis Kārteres dēļ un sakarā ar visu, kas jānokārto.

-    Šķiet, ka vikārs par to grib ar jums parunāt. Ko tieši jūs pateicāt Lintai?

-   Tikai to, ka misis Seldena noslīkusi. Un palūdzu viņu palikt kotedžā, kamēr ieradīsies cilvēki no apbedīšanas biroja.

Tenets pasmaidīja.

-  Pareizi izdarījāt.

Edīte Fipsa apmierināti pamāja un pazuda aiz durvīm.

-Jūs teicāt…? jautāja Lainhems.

-   Mm? Ak, jā. Teicu, ka mums vajadzētu pastaigāties pa mežu.

-  Apraudzīt to puisi Grīnlīfu?

-   Pie viena gājiena, jā. Un es gribētu apskatīt teritoriju, it īpaši pie upes, un aprunāties ar Kimberliju, lai iegūtu kādu informāciju par vietējiem …

Policijas konstebls Kimberlijs pacietīgi gaidīja ārpusē. Mazliet pāri trīsdesmit, viņš bija garš un labi noaudzis, ar taisniem, gaišiem matiem un platu, plakanu seju. Pirmajā acu uzmetienā viņu varēja noturēt par lauku konstebla Ploda attālu prototipu, bet asajā zilo acu skatienā Tenets jau bija pamanījis modrību, un tas par Kimberliju izteica vairāk, nekā no pirmā acu uzmetiena varēja spriest.

-    Kādas interesantas idejas, Kimberlij? jautāja Tenets.

Ķimberlijs plati pasmaidīja.

-   Dažas, ser.

' Tādā gadījumā es gribētu tās dzirdēt. Vai izdevās iedarbināt mašīnu?

-   Nē, domāju, ka nosēdies akumulators.

Viņš pasniedza Tenetam atslēgas.

-    Hm. Šķiet, pēdējo reizi misis Seldena redzēta dzīva vakar vakarā, tūlīt pēc pusdesmitiem, kad viņa devās uz ciematu pie mātes, kura, starp citu, šorīt agri no rīta nomira.

-   Jā, es dzirdēju, ser. Viņa jau labu laiku bija smagi slima.

-   Tā es sapratu. Tātad, misters Seldens domā, ka, ja misis Seldena nevarēja iedarbināt mašīnu, tad viņa ir gājusi uz ciematu pa taku. No mašīnas ir paņemts lukturītis, un apvidus viņai, bez šaubām, bija pazīstams.

-   Droši vien, ser. Gājiens neaizņem vairāk par piecām minūtēm.

-    Vai taka kādā vieta pietuvojas Harija Grīnlīfa būdai?

-   Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par pietuvošanos. Viņš dzīvo tur, tajā mežā. Taka ved tieši uz ciematu. Domāju, ka tā pietuvojas…

pietuvojas kādus četrsimt jardus no Harija būdas, ja ņem taisnā līnijā.

-   Skaidrs. Labi. Tātad mēs varēsim nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Ejam.

-  Jūs vēlaties, lai es eju līdzi, ser?

-    Protams. Parādīsiet mums ceļu… un dosiet arī man iespēju pakratīt jūsu smadzenes.

Kimberlijs labprāt viņiem pievienojās.

-  Nu, tad rādiet ceļu!

-   Labi.

Konstebls brašā solī devās uz priekšu pa plato taku gar mājas fasādi un pāri zālājam aiz tās. Tenets ar baudu ieelpoja svaigo gaisu. Ir jauki būt ārā tādā spirdzinošā pavasara rītā. Ziedošo ķiršu nobirušās ziedlapiņas gulēja zālē kā konfeti. Pie zariem, no kuriem šur un tur ārā spraucās jaunās lapiņas, vēl glaudās daži izturīgākie maigo, baltsārto ziedlapiņu čemuri.

Aiz mauriņa Kimberlijs strauji nogriezās gar robežlīniju, ko veidoja slaidi krūmi, un viņi iznāca pie augsta vilkābeļu dzīvžoga. Arī krūmiem bija sākuši riesties pumpuri, kas nu veidoja maigu zaļumu. Adataino zaru blīvajā sienā parādījās mazi, pusizjukuši lauku vārtiņi, kas bija sanagloti no kastaņkoka dēļiem un aizdarīti tikai ar dzelzs āķīti. Kimberlijs to pacēla un atgrūda vārtiņus.

-  Šī ir tā taka, ser.

-   Par drošību viņi te pārāk neuztraucas, nomurmināja Lainhems, kad viņi bija izgājuši caur vārtiņiem. Taku veidoja noblietēta zeme, un, lai gan pēc vakardienas lietus bija dubļains, celiņš izskatījās labi uzturēts un tīrs no nezālēm un-nolūzušiem zariem. Otrpus takai līdz pat mežam stiepās viegli nolaidena pļava.

Tenets paskatījās pa labi.

-   Liekas, ka taka iziet uz Starrendenas ceļu?

-  Jā, ser.

-  Te daudzi staigā, vai ne?

Kimberlijs saviebās.

-   Tas ir viens no šejienes strīda āboliem. Acīmredzot, ja šis īpašais maršruts bijis pieejams lietošanai gadiem, un tā tas bija, tad tiek uzskatīts, ka sabiedrībai uz to ir tiesības, put ju uzlikts uzraksts PRIVĀTS vai STAIGĀT AIZLIEGTS, bet tā jau ir īpašnieka darīšana.

Tenets pagriezās pa kreisi, un pārējie, katrs savā pusē, viņam sekoja.

-  Tātad jāsecina, ka tāds uzraksts ir?

Kimberlijs nopūtās.

-   Ak, jā. Abos galos ir pa pussapuvušam dēlim. Tie te droši vien stāv no robežu nospraušanas, un baidos, ka šajos gados tos neviens nav pat pamanījis. Protams, kad šie te uzradās, mums atlika tikai nožēlot, ka uzraksti ir saglabājušies, kaut arī tikko salasāmi. Ciematā sacēlās visai liela jezga, pat sapulci sarīkoja. Tagad vairs caur Tīlfordgrīnu nekursē autobuss, un tiem, kam nav savas mašīnas, lai ar autobusu nokļūtu pilsētā, kājām jāiet līdz Starrendenas ceļam. Šī taka ļauj saīsināt gājienu par krietnu jūdzi vai pat vēl vairāk.

-   Un tagad, jūs sakāt, viņi ir sacēlušies, lai aizstāvētu šo Hariju Grīnlīfu?

-    Protams. Viņi neredz iemeslu, kāpēc Harijam būtu jāiet projām. Viņš ir pilnīgi nekaitīgs, nekad nevienu netraucē un izskatās pilnīgi apmierināts ar savu vientuļnieka dzīvi. Tas, ka viņš šeit dzīvo, patiesībā nav pat jūtams… Atklāti sakot, ser, pa to laiku, kamēr misis Seldena šeit dzīvo, viņa, šķiet, ir pamanījusies uzjundīt milzumdaudz sliktu emociju pret sevi.

-   Vai jūs'nepastāstītu, kādas vēl?

-   Ar ko man ?;ākt? Kimberlijs ar smaidu jautāja.

-   Posts un nelaime, Tenets pamāja ar roku. Ar ko vien vēlaties.

-   Nu, ko, pēdējā lieta ir saistīta ar Tīlfordgrīnas fermu.

-  Kas ir ar to? Kur tā atrodas?

-   Tieši tās atrašanās vieta jau ir visu nepatikšanu cēlonis, Kimberlijs apstājās un pastiepa roku. Vai redzat tās fermas ēkas pāri upei?

Tenets un Lainhems skatījās. Vilkābeļu dzīvžogs pa labi no viņiem pēkšņi izbeidzās, atklādams plašu klajumu, kuram pāri tālumā bija redzama Menoras aleja. Pusjūdzi tālāk ne visai dziļajā Tīlas ielejā pletās Tīlfordgrinas ciemats. Vecā akmens tilta abās pusēs slējās ciemata māju senlaicīgie jumti. Taka acīmredzot veda uz tiltu. Gandrīz vai noteikti tieši kautJkur tajā posmā ūdenī bija pazudusi Mārcija Scldcna. Pa labi mežs, kuru Tenets tagad domās dēvēja par "Harija mežu", maigi izliecās,.atklādams nelielu upes līkumu. Starp kokiem un krūmiem, kuri iezīmēja krastus, upe pavīdēja tikai kā ātri plūstoša ūdens lente. Klajumiņā starp mežu un upi varēja manīt nelielu bariņu, varbūt kādus desmit piecpadsmit cilvēkus. Visi skatījās Teneta virzienā. Tad viņš iedomājās, ka tiem jābūt ļaudīm, kuri gatavi sagaidīt tiesu izpildītājus un aizstāvēt Hariju Grīnlīfu. Kimberlija lūgums pēc papildspēkiem bija uzklausīts tuvumā grozījās divi policisti.

Teneta skatiens sekoja Kimberlija rādītājpirkstam. Upes pretējā krastā, iepretim Harija mežam urostarp ciemata māju rindu un ūdeni, slējās ēku puduris, kuru apņēma rūpīgi iežogoti lauki tukši, kā Tenets varēja noprast. Ari pati vieta izskatījās tuksnesīga.

-    Vecais misters Tillers nomira pirms sešiem mēnešiem, stāstīja Kimberlijs, un misis Tillere to pārdeva. Aizbrauca dzīvot pie meitas Starrendenas viņā galā… Viņai, protams, nevar pārmest, ka ir izspiedusi to, ko varēja.

-   Kā to saprast? jautāja Lainhems.

-   Nu, ciematam nekad nav bijis sava kluba, un viņi gadiem ilgi ir krājuši naudu. Ja ciematam nav kluba, grāfistes municipalitāte palīdz ar dotācijām un aizdevumiem, lai to varētu uzcelt, bet ir jau jābūt zināmai naudas summai un, pirmkārt, protams, arī zemei, uz kuras klubu celt. Un tā draudzes padome ievadīja sarunas ar misteru Tilleru par zemes gabalu aiz krodziņa Greizās durvis. Paskatieties, to var redzēt tieši aiz tilta. Vieta būtu ideāla, tieši ciemata centrā. Bet, pirms sarunas bija beigušās, misters Tillers nomira. .Visi, protams, domāja, ka darījums ies pa iesāktajām sliedēm, bel, kā par nelaimi, iejaucās misis Seldena. Līdzko izziņoja par fermas pārdošanu, viņa piedāvājās nopirkt to par krietni augstāku cenu, nekā sākumā bija prasīts, bet ar vienu noteikumu ka misis Tillere kopā ar fermu pārdod zemes gabalu, kurš jau bija "nomērīts ciemata klubam, Kimberlijs paraustīja plecus. Kā jau teicu, tad, manuprāt, vecajai dāmai nevar pārmest, ka viņa pieņēma šos noteikumus, un, patiesību sakot, domāju, viņa bija tik apmulsusi, ka patiešām neapjēdza, ko dara. Viss norisinājās tādā ātrumā. Tomēr jūs varat iedomāties, kā. jutās ciemata iedzīvotāji, kad izdzirdēja par notikušo.

Divi, vīrietis un sieviete, bija atdalījušies no pūlīša upes krastā un nu nāca augšup pa nogāzi Teneta virzienā. Vīrietis nesa kaut ko masīvu.

Bet kāpēc misis Seldena tik ļoti vēlējās iegūt to mazo zemes gabaliņu? jautāja Lainhems.

-   Viņa gluži skaidri lika just, kāpēc viņa to grib, ser. Viņa cerēja iegūt plānojuma atļauju, lai varētu uzbūvēt veselu fermu. Ciemata, klubs, viņa teica, pazemināšot īpašumu vērtību vienmēr troksnis no diskotēkām un mašīnām, kuras iedarbina vēlu naktī, un tā tālāk… Draudzes padomes delegācija gāja uz pārrunām, bet viņas nostāja bija skarba. Faktiski viņa palika nesatricināma.

-   Viņai acīmredzot bija nags padarīt sevi citu acīs neciešamu, vai ne?

Tenets prātoja, vai šī īpašība skārusi arī viņas ģimenes attiecības. Ja Mārcija Seldena tādā pašā veidā bradāja arī pa savu tuvāko jūtām, tad nav Ko brīnīties, ka savu dzīvi viņa beigusi upes dzelmē.

Masīvais priekšmets, kā Tenets tagad redzēja, bija videokamera. Bez šaubām, televīzijas ļaudīm ir pastāstīts par gaidāmo izlikšanu, un viņi ieradušies filmēt paredzamās kaislības. Tenets saprata, ka filmēšanas grupas autobusiņam nebija iespējams nokļūt Harija būdas rajonā, neizbraucot caur Menoras vārtiem un pāri Menoras lauku pļavām. Pirmo reizi viņš ieprātojās, kā būdai piekļūtu buldozers.

-    Katrā ziņā plānošanas atļauju viņa noteikti nedabūtu, turpināja Lainhems, jo, pēc manām domām, šejienes zeme pirmām kārtām domāta lauksaimniecībai, un ārpus ciemata robežām…

-   Hm, nezinu, novilka Tenets. Kontfole nav tik stingra, kādai tai vajadzētu būt. Atceros, mana sievasmāte stāstīja, kāds viņas paziņa dabūjis plānošanas atļauju, lai gan visi domājuši, ka par to nevar būt ne runas. Redziet, viņš piešķīris daļu zemes kopienai ciemata kluba celtniecībai un bērnu spēļu laukumam.

-   Jūs domājat, ka tas varēja būt padomā ari misis Seldenai? jautāja Kimberlijs.

-   Iespējams, tieši tādēļ viņa gribēja arī to mazo zemes pleķīti. Beigu beigās, viņa padarītu sevi par sabiedrības labdari.

Lainhems bija neizpratnē.

-   Man nav skaidrs.

-    Paklausieties, skaidroja Tenets, pēc manas saprašanas, lai dabūtu plānošanas atļauju, vispirms jāiegūst draudzes padomes apstiprinājums, tad pašvaldības padomes piekrišana. Varbūt misis Seldena bija apņēmusies iegūt ciemata kluba zemi kopā ar fermu savā īpašumā tādēļ, lai vēlāk varētu to piedāvāt kā dāvanu draudzes padomei un iespaidotu viņus piešķirt plānojuma atļauju celtniecībai atlikušajā zemes daļā.

-   Saprotu, ko jūs domājat, teica Lainhems. Tas viņai būtu vērtīgāk nekā jebkura nauda. Cik liela ir fermas zeme?

-  Trīs simti akru, paskaidroja Kimberlijs.

Lainhems iesvilpās.

-   Ja viņa samaksāja divus tūkstošus par vienu akru un ieguva simt tūkstošus par akru kopā ar plānošanai atļauju…

-   Liela nauda, novilka Tenets. Viņam n'upat ienāca prātā, vai Lomekss nebija pašvaldības plānošanas komisijas priekšsēdētājs. Lai gan, ja Mārcija cerētu viņu iespaidot, bi ja jābūt uzmanīgai, viņa nedrīkstēja to ielūgt savā mājā atklāti. Pēkšņi dīvainās viesības ieguva visai nepatīkamu piegaršu.

Reportiere, jauna meitene, ģērbusies, pašasprāt, laukiem piemērotā apģērbā garos, zaļos zābakos, jakā un rūtainu, lietusmēteļa audumam pieskaņotu šalli ap kaklu, sasniedza viņus pirmā.

-   Tesa Bcrklija, televīzija. Vai jūs varētu pastāstīt, kas šeit notiek? Par galveno viņa noturēja konsteblu Kimberliju, bez šaubām, viņa formas tērpa dēļ.

Tenets uzjautrināti iedomājās, ka varbūt meitene viņu un Lainhemu uzskata par tiesu izpildītājiem. Viņa bija labi piemērota mazajam ekrānam, ar lielisku miesas būvi, pievilcīgu smaidu un labām manierēm. Viņai jābūt no jaunajām. Tenets pazina lielāko daļu televīzijas raidījuma No krasta līdz krastam reportieru.

Vīrs ar kameru elsdams sekoja viņai pa pēdām.

-   Reportierīt, viņš izdvesa, papliķēdams savu ļengano vēderu, kurš bija pārkāries bikšu siksnai, nu ir tā reize, kad man izdosies nodzīt svaru.

Operators bija vecāks par meiteni, varbūt ap četrdesmit, un jau krietni plāniem matiem.

Meitene uzzibsnīja viņam nepacietības pilnu smaidu un atkal pievērsās Kimberlijam.

-   Vai jūs varētu to pastāstīt?

Kimberlijs paskatījās uz Tenetu, kurš vilcinājās. Viņam pagaidām ne visai gribējās parādīties ekrānā, sniedzot interviju par Mārcijas nāvi. No otras puses, šeit salasījušies ciemata ļaudis neizklīdīs, nesaņēmuši informāciju, kāpēc Harija izlikšana no būdas ir atlikta, vismaz pagaidām.

-   Šodien izlikšana nenotiks.

-   Kāpēc tā atvainojiet, mister…?

Tenets nopūtās.

-   Detektivinspektors Tenets, Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa.

Meitenes acīs viņš pamanīja iedegamies badīgu skatienu. Viņa bija saodusi jaunumus un tagad paskatījās uz vīrieti sev blakus. Kamera pavērsās uz Teneta pusi.

-  Ko jūs šeit darāt, inspektor?

Tenets, protams, varēja dot kādu izvairīgu atbildi, bet viņa, bez šaubām, vēlāk tik un tā uzzinās par Mārciju Seldenu. Un nebija prātīgi noskaņot pret sevi masu saziņas līdzekļus, it sevišķi televīziju, jo tā pret policiju vienmēr izturējās ļoti izpalīdzīgi, gan izlaižot speciālus paziņojumus, ja tādi bija nepieciešami, gan informējot skatītājus raidījumā Policija 5, iknedēļas programmā, kas veltīta senāku krimināllietu atklāšanai.

-   Misis Seldena šorīt atrasta noslīkusi.

Meitene paskatījās uz nogāzi upes virzienā.

-  Šeit, lejā?

-  Nē, pie Doningtonas dambja.

-   Tā bija misis Seldena, kura gatavojās izlikt Hariju Grīnlīfu un ar buldozeru nostumt viņa paša uzbūvēto būdiņu, kurā viņš dzīvo jau desmit gadus?

Tenets saprata, ka to viņa saka nākamajiem televīzijas skatītājiem.

-  Jā.

-   Un jums ir aizdomas, ka te slēpjas kaut kas netīrs?

-   Pagaidām mums nav nekādu aizdomu. Kā jūs zināt, visi mīklainie nāves gadījumi tiek izmeklēti, un mēs tikai cenšamies noskaidrot, kas noticis.

-  Un misters Seldens ir atlicis izlikšanu?

-   Misters Seldens, kā jūs varat iedomāties, ir tādā stāvoklī, ka nespēj pieņemt nekādus lēmumus, nedz arī nodarboties ar problēmām, kuras varētu rasties pēc izlikšanas. Pēc mana rīkojuma izlikšana tiek atlikta.

-  Atlikta… Tad tas nozīmē, ka…

-    Diemžēl pagaidām es patiešām neko vairāk nevaru pateikt. Atvainojiet!

Straujā solī Tenets'devās lejup pa nogāzi. Lainhems un Kimberlijs viņam sekoja. Opereators ar kameru tipināja viņiem vienā pusē, meitene otrā, pārmaiņus runādama mikrofonā pati un pastiepdama to viņam pie sejas.

-   Kurš atrada līķi, inspektor?

-   Kur tieši to atrada?

-  Kad to atrada?

Tenets apstājās un pagriezās pret viņu.

-   Paklausieties, mis Berklija…

-   Tesa, meitene atbildēja, ar žilbinošu smaidu demonstrēdama baltu zobu rindu.

-   …man tiešām pašreizējā brīdī nav papildu informācijas, toties ir milzums darāmā, tāpēc…

-   Labi, viņa paraustīja plecus un, kā padodamās, pacēla rokas. Es padodos, bet, ja mēs varētu palūgt nojums interviju vēlāk*..

-   Piezvaniet man pēcpusdienā uz biroju, atbildēja Tenets, pie sevis apņemdamies ap to laiku nerādīties nodaļai ne tuvumā.

-    Labi, sekoja vēl viens kūstošs smaids. Pateicos.

Viņa atpalika, atļaujot Lainhemam un Kimberlijam atkal nostāties blakus Tenetam.

Kimberlijs tūlīt pat nogāja no takas un nogriezās pa diagonāli lejup pa nogāzi. Tenets ievēroja, ka ciema ļaudis pazuduši. Pēc pāris mirkļiem viņš saprata, kāpēc. Nogriežoties aiz koku pudura, varēja redzēt, ka labajā pusē mežā iestiepjas gara pļavas strēle. Tās-galā, kādus divsimt jardus tālāk, kur atkal parādījās koki, stāvēja pussagruvusi koka būda no nodarvotiem baļķiem, ar gofrēta skārda jumtu. Bez šaubām, tas bija Harija mājoklis. Un tagad viņš redzēja, uz kurieni aizgājuši ļaudis. Acīmredzot nosprieduši, ka viņi ar Lainhemu ir tiesu izpildītāji, un sarindojušies plašajā pļavā, viņi, kājas zem sevis sakrustojuši, sēdēja zālē. Rokās saķērušies, visi mēmā protestā gaidīja, kad sāksies sadursme. Šur un tur slējās plakāti: ROKAS NOST NO HARIJA! 11 ĀRIS IR MŪSĒJAIS! LIKUMA VIETĀ TAISNĪGUMU! "Ātri nostrādāts. Interesanti, nobrīnījās Tenets, kā viņi uzzinājuši par izlikšanu. No Edītes Fipsas? No Mārcijas pašas? (Visai neticami.) No Harija?" Pirmo reizi viņu šis vīrs ieinteresēja. Kas viņš tāds ir, ja spēj pamodināt tik spēcīgu līdzjūtību? Vai arī šie ļaudis bija bez īpaša nolūka sanākuši dīvaiņi, sensāciju meklētāji un maldinātie?

Tenets apstājās, pasveicināja divus formās tērptos policistus, kuri gaidīja tuvumā, tad pacēla roku un, salicis plaukstas ruporā, uzsauca:

-   Viss kārtībā. Jūs tagad varat iet mājās. Izlikšana ir atlikta.

Sēdošo rindu pāršalca satraukuma pilna zumzoņa, it kā caur sadotajām rokām būtu izskrējusi elektriskā strāva. Tomēr neviens nekustējās.

-  Tā ir taisnība, Tenets pavicināja roku. -

Jūs visi pazīstat konsteblu Kimberliju. Pavaicājiet viņam!

-   Vai tā ir, Džek? uzsauca kāds vīrietis rindas vidū, sīksts vīrs, ap sešdesmit gadus vecs,ģērbies kājnieku frencī un nonēsātās velveta biksēs.

Kimberlijs pamāja.

-   Pilnīga taisnība.

Sēdošie apmainījās skatieniem, un tad rinda izjuka, jo ļaudis sāka slieties kājās.

Runasvīrs, kurš pats sevi bija iecēlis šajā postenī, pirmais sasniedza viņus.

-   Kāpēc tā? viņš pieprasīja paskaidrojumu. Kas lika viņai pārdomāt? Dūša papēžos, vai tā?

-   Labāk nebūtu to teicis, Den! ierunājās Kimberlijs. Viņš palūkojās uz Tenetu, kurš pamāja ar galvu. Šis ir detektīvinspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas. Misis Seldena ir mirusi.

. Pēc pēdējā vārda pēkšņi iestājās klusums. Ļaudis nemierīgi apmainījās skatieniem. Tenets ievēroja, ka lielākā daļa no viņiem bija vai nu pensionāri, vai sievietes pusmūžā un vēl daži jaunieši, kuriem acīmredzot nebija ko darīt.

Vīra vareni noaugušās uzacis savilkās mežonīgā grimasē.

-   Mirusi, jūs sakāt?

Kimberlijs pamāja.

-   Šorīt viņu izvilka no upes pie Doningtonas dambja.

-   Kā tas notika?

-   Jūs zināt tikpat daudz, cik es. Bet, kā jau teica inspektors Tenets, izlikšana šodien nenotiks. Jūs visi varat iet mājās.

Lai kā ari viņi būtu noskaņoti pret Mārciju, jaunumi visus pieklusināja, un pa divi, pa trīs viņi sāka izklīst. Tomēr vīrs, kuru sauca par Denu, pa nogāzi apņēmīgi devās Grīnlīfa būdas virzienā.

-   Vienu mirkli! Tenets uzsauca viņam.

Vīrs apstājās.

-    Es tikai gāju pateikt to Harijam. Tas, ziniet, attiecas arī uz viņu.

Tenets ignorēja vīra sarkasmu.

-  Es to izdarīšu pats.

Vīra lūpas sakniebās, bet, neko neteicis, viņš pagriezās un steidzās noķert pārējos.

-   Labi, visi uztraukumi ir pāri, Tenets teica formas tērpos ģērbtajiem policistiem. Varat atgriezties nodaļā. Esat manījuši kādu no manas komandas?

-   Tikai pa gabalu. Viņi darbojas upes krastā.

-   Vai nezināt, kur viņi ir tagad?

-    Viņi panāca kādu nelielu gabaliņu no ciemata un tad pagriezās atpakaļ. Šķiet, viņi kaut ko ir atraduši.

-  Pasakiet viņiem, ka drīz būšu atpakaļ, labi? Gribu tikai pirms tam aprunāties ar Grīnlīfu. Kimberlij, būtu jauki, ja jūs pagaidām paliktu kopā ar mums.

-   Ser… ierunājās Kimberlijs, kad viņi bija sākuši solot pa zālaino nogāzi uz Harija būdu.

-Jā? '

-    Man tikai ienāca prātā, ka jūs varbūt gribētu zināt…

-   Ko? Klājiet vaļā, veco zēn!

-    Pagājušajā nakti es redzēju misteru Seldenu.

Tenets apstājās.

-   Kur?

-   Krodziņā. Kaut kad starp pusdeviņiem un deviņiem.

-   Vai viņš bija viens pats?

-  Jā. Manuprāt, izskatījās visai nomākts.

-   Viņš bieži iet uz krodziņu?

Kimberlijs paraustīja plecus.

-   Reizi pa reizei.

-   Viens pats?

-   Parasti jā. Izdzert kādu pinti un papļāpāt, bet vakar vakarā viņš… Palika iespaids, ka viņš negrib ne ar vienu nināt. Neko jau viņš neteica, bet interesanti, ka, ja neņem vērā sasveicināšanos, ļaudis gāja viņam apkārt ar likumu. Un vēl es ievēroju, ka viņš dzer viskiju. Dubultmēriņus.

-   Neko neesat palaidis garām.

Kimberlijs pasmaidīja.

-  Cenšos, ser.

-    Viņš nupat kā nāca no sievasmātes mājām, ierunājās Lainhems. Atceraties?"Viņš teica, ka esot izgājis pastaigāties.

-   Jā… Vai krodziņā kāds par viņu runāja, Kimberlij?

Policists paraustīja plecus.

-   Manuprāt, viņi, tāpat ka es, domāja, ka viņš ir sadrūmis misis Kārteres dēļ. Visi zina, ka viņš sievasmāti loti mīl cik man zināms, vina paša māte ir mirusi pirms daudziem gadiem, un arī sievasmāte, pēc visa spriežot, uzskatīja, ka no viņa acīm staro pati saule.

-   Viņiem neienāca prātā, ka viņš varbūt ir sastrīdējies ar sievu?

-   Nē, esmu par to gandrīz pārliecināts. Par kaut ko tādu nekādas baumas neesmu dzirdējis.

-Cik ilgi viņš bija krodziņā?

-   Es teiktu, ka neko ilgāk par divdesmit minūtēm.

-   Un cik mēriņus viņš izdzēra?

Kimberlijs padomāja.

-  Trīs.

Tenets pagriezās un atkal sāka soļot pa nogāzi.

-   Kāds viņš ir?

-   Es viņu labi nepazīstu, bet ciematā viņu ieredz gluži labi.

-   Ne tā kā viņa sievu?

-   Jā. Nezinu, vai jūs sapratāt, ser, bet misis Seldena ir vietējā meitene.

-   Mis Fipsa man pastāstīja.

-    Domāju, ka ļaudīm ir grūti pieņemt viņu.,, kā lai pasaka… kā Mcnoras lēdiju. Un viņa visu vēl sabojāja, nepapūloties iesaistīties ciemata dzīvē. Ar to es domāju, ka viņa negāja baznīcā un nepiedalījās ciemata pasākumos, nepiedāvāja Mcnoras zemi ciemata sarīkojumiem, neiepirkās ciemata pārtikas veikalā… Un vēl, protams, visa tā jezga ar taku un ciemata klubu, un tagad ar Hariju. Misters Seldens ir pavisam citādāks viņš ir kā savs cilvēks, labprāt palīdz ciemata pasākumos…

-   Un pastāvīgi apmeklē ciemata krodziņu, izklaidīgi piebilda Tenets. Viņa uzmanība tagad bija pievērsta kādus divdesmit jardus tālāk stāvošajai būdai.

Nepiespiesti sarunājoties ar Kimbcrliju, viņš ar vienu aci bija pētījis primitīvo konstrukciju, bet līdz šim nebija pamanījis ne mazāko dzīvības pazīmju. Būda bija kādas piecpadsmit pēdas gara. Dēļu sienā rēgojās tikai viens logs, aizsegts ar kaut ko līdzīgu armijas segai. Būdas priekšā, pļavā bija iekopts mazs, kārtīgs, tīri izravēts sakņu dārziņš: rindas ar agrajiem ziedu kāpostiem, krokoto kāpostu asniem un dobju galos saspraustās, vējā plandošās tukšās sēklu turziņas likās kā klusējoša liecība rūpēm, kuras te ieguldītas. Kreisajā pusē pie zemē iedzīta mieta ganījās valgā piesieta kaza sapītām kājām, un pa labi no būdas slējās stiepļu pinuma nožogojums.

Blakus savai mītnei pa zemi kašņājās cāļi.

Durvis būdas labajā pusē, iepretim cāļu mājai, bija aizvērtas un aizbultētas. Viņi palūkojās apkārt, bet citu ieeju nemanīja. Logs nebija domāts atvēršanai, un jebkuru ienācēja skatu aizsedza sega.

-   Tātad viņš ir aizgājis, novilka Lainhems.

Viņu skatieni satikās, un abi zināja, ko domā otrs. Vai nu Harijs ir aizgājis tāpēc, ka uzskata viņus par tiesu izpildītājiem, vai arī ir saistīts ar Mārcijas nāvi.

Blakus durvīm stāvēja kožu saēsts klubkrēsls ar nolauztiem rokturiem, tā virsma bija izbalējusi no ilgās stāvēšanas vējā un lietū. Tenets iztēlojās, kā vecais vīrs sēž klubkrēslā un apmierināti raugās lejup pa nogāzi uz upi un pāri tai uz augšup kāpjošo krastu. Viņš liekas tik nekaitīga radība. Kāpēc Mārcija tik ļoti gribēja no viņa atbrīvoties?

6.

-   Domājam, ka esam atraduši, kur viņa nokļuva ūdenī, ser, Svifts izskatījās ar sevi ļoti apmierināts.

Bija pagājusi pusstunda. Harijs, bez šaubām, pazina mežu kā savu kabatu, tāpēc Tenets nosprieda, ka visiem trim meklēt šo vīru būtu tīrā laika nosišana. Viņi atgriezās uz takas un devās ciemata virzienā. Svifts nāca viņiem pretī.

Viņiem priekšā, pa kreisi no tilta, slējās augsta ķieģeļu siena. Tā norobežoja Menoras īpašumus un iezīmēja ceļu uz ciematu. Tilta šajā galā, blakus draudīgai spraugai margās pārējie Teneta vīri gaidīja viņa ierašanos. Bars cilvēku, kuros Tenets pazina daudzus Harija Grīnlīfa aizstāvjus, bija sastājušies rindā gar margām tilta tālākajā galā un blenza uz policistiem.

-   Cik saprotu, jūs runājat par margās izlauzto spraugu, Tenets paskatījās uz Kimberliju. Šis vietējais vīrs uz viņu bija atstājis labu iespaidu, un tagad Tenets jutās pārsteigts un pat nedaudz vīlies, ka nav brīdināts par tādu acīmredzamu varbūtību. Kimberlijs nosarka un pavēra muti, lai runātu, bet Svifts pasteidzās pirmais.

-  Jā, ser. Acīmredzot vakardienas spēcīgajā lietū smagā mašīna uzslīdējusi margām.

Viņi bija aizgājuši līdz īsam akmens kāpņu posmam, kurš tilta sapostītajā galā veda uz ceļu, un Tenets apstājās, lai apskatītos rūpīgāk. Margas bija būvētas no Kentas smilšakmens, un kādas piecas pēdas garš posms bi ja nolauzts precīzi ceļa līmenī. Apakšā, upes ūdenī vēl varēja redzēt tur iekritušo margu posmu.

-   Cerēsim, ka šoreiz nebūs jāskandē skaitāmpantiņš: "Vai nu viņa nokrita pati, vai viņu kāds nogrūda", kurnēja Lainhems, vērdamies atlūzā.

Tenets zināja, ka viņš doma Terentu lietu, slepkavību, kuru viņi atklāja pagājušajā gadā. Kāda augstas klases vietējā ķirurga sieva bija nokritusi no savas guļamistabas balkona un nositusies.

-  Apstākļi gan atšķiras, Maik.

Kimberlijs tagad bija ieņēmis spēcīgas

aizsardzības pozīcijas.

-   Ser… pēc vakardienas smagās mašīnas avārijas es personīgi veicu visus drošības pasākumus. Varat nākt un pats apskatīties. Ceļu dienests uzstādīja pagaidu barjeru un apsolīja uzreiz veikt remontdarbus, un, ja varēs, viņi ieradīsies varbūt pat šodien.

Viņi uzkāpa augšā uz ceļa.

-    Lūk, zīmes, CELA NEGADĪJUMS un liela UZMANĪBU, BRIESMAS! ceļa malā abās pusēs tiltam, un brīdinājuma signālugunis apkārt robam un pagaidu barjerai…

Kimberlija balss aprāvās, un bija skaidrs, kāpēc. Asfaltā izurbtajos caurumos bija ievietoti divi metāla stieņi, katrs savā roba pusē, un starp tiem novilktas virves viena augšā, otra vidū, un šī vidējā acīmredzot bija nostiprināta nevērīgi; viens tās gals vaļīgi nokarājās, atklājot trīs pēdas platu spraugu.

-    Tā nav jūsu vaina, mierinoši teica Tenets, paskatījies uz šausmās sastingušo Kimberliju.

-   Man šorīt vajadzēja pārbaudīt.

-   Jums bija darba pilnas rokas ar Harija

Grinlīfa izlikšanu. Turklāt jūs neatbildat par barjeras uzstādīšanu.

-  Vienalga…

Tenets notupās, lai apskatītu robu tuvāk. Vidū zem salauztās apmales sekcijas rēgojās kādas piecas collas gara vientuļa klints radze. Tās spraugā bija ieķērušies daži gari, blondi mati, un radzes galu iekrāsoja brūngans plankums. Inspektors pavērās upē zem sevis. Upes dibenā, zem ūdens, gulēja brūna sieviešu ielas kurpe.

Vai tā piederēja Mārcijai Seldenai?

Katrā ziņā šķita neapšaubāmi, ka ši ir vieta, kur viņa sastapusi savu nāvi.

Tenets atkāpās un mēģināja iztēloties notikušo. Vai ir iespējams, ka noticis nejaušs nelaimes gadījums? Nē, noteikti ne. Jebkuram, ejot no ciemata puses pāri tiltam uz taku, kura vakarā atradās tumsā, noteikti ļoti jāuzmanās, jā, bet Mārcijai vajadzēja zināt, ka te draud briesmas; viņai, ejot uz mātes kotedžu, vajadzēja redzēt postījumu un brīdinājuma ugunis. Turklāt viņa, protams, zināja, ka te pirms tam notikusi avārija. Viņš pajautāja Kimberlijam par laiku, kad mašīna ietriekusies margās.

-  Vakar pēcpusdienā, ap četriem, ser.

-   Un cik ilgu laiku jums vajadzēja, lai ievestu kārtību?

-  Pāris stundas.

Tātad pagaidu barjerai vajadzēja būt gatavai ap sešiem.

Tenets paskatījās uz Lainhemu.

-   Ko jūs par to domājat, Maik?

-   Es tiešām nespēju iedomāties, ka viņa būtu varējusi iekrist ūdenī nejauši. Tās sarkanās gaismas spīd jau pa gabalu.

-   Viņa varēja pakāpties atpakaļ, lai palaistu garām kādu mašīnu.

-   Tikai kāds nenormālais drāztos pāri tiltam pilnā ātrumā, it īpaši, kad deg visas šīs brīdinājuma signālugunis.

-   Ak, nesakiet vis, Maik! Mēs gan gluži labi zinām, ka trako netrūkst.

-   Tiesa gan. Tomēr katrā ziņā jebkurš, ejot pāri tiltam un zinot par robu margās, būtu īpaši uzmanīgs. Droši vien pat ietu pa pretējo pusi.

-   Bet pat tādā gadījumā….

-   Un ceļš varēja būt apledojis, atceraties, Maik? Vakar vakarā temperatūra strauji nokritās, un vēl pēc visiem tiem lietiem…

-   Nu, ko, ir jau iespējams, ka misis Seldena paslīdēja, domīgi novilka' Lainhems, bet viena lieta ir skaidra. Ja kāds gribēja no viņas tikt vaļā, tad robs margās un apledojušais ceļš deva lielisku iespēju. Viens viegls grūdiens, un lejā viņa bija.

-   Jā, acīmredzot šādu iespēju mums nāksies paturēt prātā, tāpēc labāk ķersimies pie darba un dabūsim uz šejieni pārējos. Filmēšanas grupu un ekspertus. Viņi ir brīdināti, ka var būt vajadzīgi.

Tcneta vēders protestējoši ierūcās. Viņš paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa četri. Pat prātā nevarēja ienākt, ka ir jau tik vēls.

-  Vai jūs visi esat ēduši?

-   Pārmaiņus aizskrējām uz krodziņu uzkost kādu sendviču.

-   Ser… tas bija Kimberlijs. Ja jūs un seržants vēlētos uzkost… Esmu pārliecināts, ka mana sieva labprāt pagatavotu dažus sendvičus

-  Jūs tā domājat?

Doma likās kārdinoša. Tenetam bija aizdomas, ka viņiem nāksies šeit uzturēties vēl stundām, bet krodziņš neatvērsies ātrāk par sešiem.

-  Esmu pilnīgi pārliecināts.

Tenets nodeva rīkojumus: jāsāk māju apstaigāšana, un, kad darbu beigs eksperti un filmēšanas grupa, jāpārmeklē upes krasts. Pāris akvalangistiem jāiztausta upes dibens, un misis Pentrijai jāpajautā, vai viņa pazīst kurpi. Vēl kādam arī jāatgādā viņu mašīna un Kimberlija motocikls no Menoras.

-   Iesim uz jūsu māju. Gribu tuvāk apskatīt ciematu.

Lielākā daļa Tīlfordgrīnas atradās aiz tilta tālākā gala. Tikai dažas kotedžas atradās izklaidus gar ceļu iepretī Menoras robežsienai. Aiz tām pletās klaji lauki, caur kuriem Tīlas ūdeņi kāri meklēja satikšanos ar Stūras straumi.

Kad viņi pārkļuva tiltam, ceļš paplašinājās.

Labajā pusē krodziņš Greizās durvis centās attaisnot savu nosaukumu. Priekšējo durvju eņģes bija noliektas lejup, un pati melnbaltā ēka bija atbilstoši ekscentriska katra siena it kā nepareiza, bet jumts draudēja uzgāzties uz galvas. Tenetam radās aizdomas, ka šis dīvainais izskats tiek rūpīgi uzturēts, lai pievilinātu viesus. Kimberlijs viņa aizdomas apstiprināja. Aiz krodziņa lieliski koptā mauriņā līdz pat upei bija izkaisīti dzīvespriecīgi soliņi un galdiņi ar saulsargiem.

Krodziņam iepretī pletās ciemata skvērs. Ceļš sadalījās, apmeta tam pusloku un atkal savienojās. Ar rupju zāli apauguša lauka tālākajā malā stāvēja baznīca, bet tās vienā pusē gulēja pāris palielu māju, viena no kurām acīmredzot bija mācītājmāja, bet otrā pusē rinda skaistu ķieģeļu kotedžu ar dakstiņu jumtiem, baltiem logu rāmjiem un labi iekoptiem dārziņiem.

Ceļa labajā pusē aiz krodziņa stiepās divas paīsas kopā sabūvētu kotedžu rindas, katrā pa četrām mājām. Pirmās rindas otrajā kotedžā, kā pastāstīja Kimberlijs, dzīvojusi misis Kārtere, Mārcijas Seldenas māte. Šī kotedža izcēlās, jo bija lieliski uzturēta ar dzīvīgu krāsojumu, jaunu ķieģeļu apšuvumu un iekoptu dārziņu mājiņas priekšā, tagad pilnu ar daudzkrāsainām zeltziedēm. Puķu saldā muskusa smarža, ko šobrīd vēl pastiprināja saules siltie stari, pavadīja garāmejošos policistus. Visas astoņas kotedžas kādreiz piederējušas Tīlfordgrīnas fermai un būvētas ļaudīm, kuri tajā strādāja, bet vienu no tām pirms vairākiem gadiem Mārcija nopirkusi no mistera Tillera savai mātei runāja, ka par milzu naudu. Pārējās joprojām-tika izīrētas un tagad, domājams, piederēja Bernardam Scldenam. Tūlīt aiz kotedžām šaurs, akmens šķembām klāts ceļš veda uz fermu, un Tenets pat varēja saskatīt vienas kaltes mājas konisko jumtu virs kokiem slējās tā balti krāsotā kapuce. Aiz skvēriņa ceļa abās pusēs stāvēja dažas krietni lielākas mājas, vecā un jaunā sajaukums. Pēdējā no tām, kā Tenetam šķita, bija uzbūvēta iepriekšējās dārzā. Šajos laikos apdzīvotās vietās tā likās vienīgā iespēja tikt pie apbūves laukuma. Ciemata galā iestiepās aklā ieliņa ar municipalitātes celtajām ēkām, bet tām iepretī atradās policija, tipiska, neko neizsakoša, četrstūraina ķieģeļu kaste ar ziņojumu dēli ārpusē.

Misis Kimberlija, maza, pilnīga sieviete ar sprogainiem, melniem matiem un košām, tumšām acīm, viņus silti uzņēma, un pēc pusstundas, stiprinājušies ar cepeti, marinētiem dārzeņiem un mājās ceptu maizi, Tenets un Lainhems, atjaunota entuziasma pilni, devās iztaujāt māsu Lintu.

Jau pa gabalu varēja redzēt, ka misis Kārteres vecās kotedžas priekšā stāv apbedīšanas mašīna. Viņiem pienākot tuvāk, pa priekšējām durvīm divi vīri iznesa brezenta nestuves, ievietoja tās mašīnā un aizbrauca.

No apbedīšanas biroja, teica Lainhems.

-   Hm. Tātad doktors jau ir bijis un parakstījis miršanas apliecību.

Pie durvīm stāvēja sieviete māsas tērpā un ar skatienu pavadīja aizbraucošo mašīnu. Tad viņa atgriezās kotedžā un aizvēra aiz sevis durvis. Pēc pāris minūtēm, kad māsa, sadzirdējusi Teneta klauvējienu, atvēra durvis, varēja redzēt, ka viņa ir raudājusi.

-   Misis Linta?

-   Mis.

Viņš iepazīstināja ar sevi un Lainhemu. Sieviete pakāpās atpakaļ.

-   Nāciet iekšā!-

Durvis veda tieši nelielā viesistabā ar paklāju koši brūnā, oranžā un dzeltenā krāsā, zaļiem aizkariem, sinepjkrāsas dīvānu un tam pieskaņotu atpūtas krēslu. Tenets nobrīnījās, kā var paciest tik lielu rakstu krāsainību tik mazā telpā. Viņam tas likās nomācoši, pat smacējo'i.

Viņa izšņauca degunu un piemetās uz krēsla maliņas, pamājot uz dīvānu.

-   Lūdzu, sēdieties!

-   Pateicos.

Tenets pamanīja, ka viņa pieliek visas pūles, lai saņemtos. Sieviete bija daudz jaunāka, nekā viņš bija gaidījis. Viņš bija domājis sastapt tuklu, mātišķu sievišķi, varbūt pat atraitni, kuras bērni jau izauguši un atstājuši mājas, un nu viņa ir brīva un visu savu laiku var veltīt pacientam. Apkopt kādu, kas ir neārstējami slims, ciematā, jūdzēm tālu no visiem, nezin vai varētu likties vilinoši lielākajai daļai jaunu cilvēku. Acīmredzot šai meitenei labāk prtika strādāt ar slimnieku vienatnē. Viņai nebija vēl divdesmit, viņa bija vienkārša un neizskatīga, ar taisniem matiem, kas saņemti atpakaļ uz pakauša un sasieti ar elastīgu lenti. Uz acīm viņai bija brilles metāla ietvarā.

-  Jūs laikam sakarā ar misis Seldenas nāvi. Mis Fipsa zvanīja…

-   Jā. Mēs mēģinām noskaidrot, kas noticis. .. viņš aprāva sakāmo. Kas tur?

Pie durvīm, kuras droši vien veda uz virtuvi, kāds skrāpējās.

-    Ā, tas ir Plankumiņš, misis Kārteres suns. Viņš ir bēdīgs, jo jūt, ka kaut kas nav labi. Nezinu, ko ar viņu iesākšu. Vai jūs neiebildīsiet, ja ielaidīšu viņu?

-   Nepavisam. Varbūt, Tenets piebilda, kad viņa piecēlās atvērt durvis, misters Seldens viņu paņems?

Tas bija skumīga izskata spaniels, ausis nokārušās un aste nolaista. Suns sekoja māsai Lintai līdz viņas krēslam, nokrita zemē zem viņas un paslēpa purnu ķepās.

-   Iespējams. Bet jūtu, ka nedrīkstu viņu šādā brīdī traucēt. Viņam jau tā ir pietiekami bēdu, viņa nogurušām kustībām izberzēja acis un tad noliecās noglaudīt sunim galvu. Ē, veco zēn, varbūt misis Pepera dažas dienas tevi

pieskatīs? Pie viņas tu vismaz esi pieradis.

-   Misis Pepera?

-    Misis Kārteres draudzene. Viņa dzīvo blakus un reizi pa reizei mēdza mani aizvietot, lai es varētu iziet ārā. Viņas bija senas draudzenes un gadiem pazina viena otru.

Māsa Linta vēl.kādu brīdi glaudīja suni un tad paskatījās uz Tenetu.

-   Atvainojiet, ko jūs teicāt?

-   Tikai to, ka mēģinām noskaidrot misis Seldenas pagājušās nakts gaitas. Kā liekas, viņa bija ieradusies apciemot māti?

-Jā, pareizi.

-  Cikos viņa ieradās?

Meitene sarauca pieri.

-    Neesmu pārliecināta, ka varēšu precīzi atbildēt, viņa vēlreiz izberzēja acis. Atvainojiet, pagājušajā naktī daudz gulēt neiznāca. .

-   Tā es ari nopratu. Droši vien jūs pagasti nestrādājāt visu diennakti?

Smaida atblāzma.

-  Vairāk vai mazāk.

-   Bet tas ir šausmīgi!

-   Nē, ne īpaši. Nav tik slikti, kā izklausās. Patiesībā misis Kārterei naktī nevajadzēja daudz uzmanības. Un viņa bija ļoti patīkama slimniece, patiešām jauka, tā ka pieskatīšana neprasīja tādu spriedzi, kāda parasti vajadzīga līdzīgos gadījumos.

-  Jums viņa patika.

-   Nevar jau nodzīvot gandrīz vai gadu blakus tik jaukam cilvēkam, kāda bija viņa, un neiemīlēt viņu. Ak, es zinu, ka māsas nemēdz emocionāli dzīvot līdzi saviem* pacientiem, bet, kad ir tikai viens un visu laiku nākas pavadīt kopā…'

-   Varu iedomāties… Paklausieties, mums tiešām ir svarīgi noskaidrot-misis Seldenas pagājušās nakts gaitas. Varbūt jums būtu vieglāk atcerēties, ja sāktu no kāda agrāka vakara punkta, piemēram, no brīža, kad zvanījāt misteram Seldenam, lai pateiktu, ka misis Kārtere vēlas viņu redzēt. Kā es saprotu, tas nebija nekas neparasts?

-  Ak, nē. Viņa ļoti mīlēja misteru Seldenu, viņš viņai vairāk bija kā dēls… vairāk dēls, nekā znots.

"Vai viņa bija gribējusi teikt "vairāk dēls, nekā misis Seldena meita"?" nodomāja Tenets.

-   Un droši vien viņš viņu arī?

-   Jā. Iegaumējiet, viņa patiesībā bieži nelūdza, lai viņš ierastos, un tomēr viņš mēdza to darīt regulāri, tāpēc pat nebija vajadzības lūgt.

-   Kad viņš viņu apciemoja pirms tam?

-   Iepriekšējā dienā. Jā, viņš bija šeit tējas laikā.

-   Vai jūs zināt, kāpēc viņa to gribēja redzēt vakar vakarā?

-  Nē, viņa svārstījās. Misis Kārtere bija nemierīga visu vakaru. Domāju, viņa nojauta, ka tuvojas beigas. Meitene iekoda lūpā. Manuprāt, viņa vienkārši gribēja atvadīties.

-  No viņa un nevis no meitas?

Māsa pamāja ar galvu.

-   Viņa zināja, ka misis Seldenai ir viesības, un negribēja meitu sarūgtināt. Viņa bija… lepna, ja tā varētu teikt. Nemīlēja lūgt.

-   Bet bija gatava lūgt misteru Seldenu.

-   Jā, mis Linta apsvēra sakāmo. Zinu tā kā jūs nepazināt misis Karteri, tas jums var likties dīvaini, bet attiecībā uz misis Seldenu viņa tāda bija. Kā varu iedomāties, viņa droši vien cerēja, ka misters Scldens, ieraudzījis, cik smagi viņai ir, atgriezies pastāstīs to misis Seldenai un viņa atbrauks.

-    Jūs domājat, ka tas bija mēģinājums netieši likt meitai atbraukt?

-   Jā. Tikai nepārprotiet mani, misis Seldena pret māti izturējās ļoti labi, nopirka viņai šo māju, kā man šķiet, un vienmēr gādāja, lai mātei nekad nekā netrūktu… Ieskaitot… viņa pabeidza, mēģinādama pasmaidīt, ieskaitot mani. Mis Linta atkal noliecās, lai noglaudītu suni. Tā bija, Plankumiņ, vai ne?

Tenets atbildēja ar smaidu, priecādamies, ka meitene vairs nav tik sasprindzinājusies. Un tagad viņa tiešām izskatījās atbrīvotāka, atlaidās krēslā un atspieda galvu pret atzveltni. Viņa izskatījās ļoti nogurusi. Pēdējās divdesmit četras

stundas taču pagājušas vienos uztraukumos.

-  Un tieši tā ari viss notika, vai ne?

Viņa vilcinājās.

-    Nu, ne tieši. Ap to laiku, kad misters Seldens ieradās šeit, misis Kārtere bija iekritusi snaudā, un viņš negribēja modināt. Viņš te uzturējās, kamēr viņa pamodās.

-    Varbūt mēs varētu mazliet precizēt. Cikos misters Seldens ieradās?

-    Es zvanīju uz Menoru divdesmit pāri septiņiem. Atccros to tāpēc, ka tajā brīdī ieskatījos pulkstenī. Vēl nobrīnījos, vai viņam pietiks laika ierasties un atgriezties mājās, līdz ierodas viesi. Bet viņš atnāca tūlīt pat, tā ka viņam vajadzēja būt šeit ap pusastoņiem. Par nelaimi, kā jau teicu, lidz tam laikam misis Kārtere bija ieslīgusi miegā. Teicu, ka misis Kārtere nedusmosies, ja viņš to pamodinās, galu galā viņa bija lūgusi, lai viņš atnāk, bet misters Seldens teica, ka nemodinās viņu, ka pagaidīs. Viņš Sija apsolījis astoņos piezvanīt misis Seldenai un tā arī izdarīja. Dzirdēju viņu sakām, lai viņu negaida uz vakariņām, meitene paskatījās uz telefonu, kurš atradās uz maza galdiņa blakus virtuves durvīm. Es nevarēju nenoklausītie^. Māja ir ļoti maza.

Tenets pamāja.

-  Un kas notika tālāk?

-   Misis Kārtere vēl kādu laiku gulēja, varbūt kādas divdesmit minūtes, un tad pašķindināja zvaniņu. Viņai ir… bija… elektriskais zvanS, to viņai ierīkoja misis SelcLena. Misters Seldens * bija nonācis lejā, un, kamēr viņš gaidīja, es pagatavoju kafiju. Tad uzgāju augšā, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā, un misis Kārtere pajautāja, vai viņš ir atnācis. Atbildēju, ka jā, un viņa lūdza, lai es viņu pasaucu. Es to arī izdarīju.

-   Cik ilgi viņš bija pie slimnieces?

-   Kādu ceturtdaļstundu. Nonācis lejā, viņš izskatījās satriekts, to es varu droši teikt. Viņš izskatījās tā, it kā… it kā visiem spēkiem censtos neizrādīt savas jūtas. Jūs saprotat, ko es gribu sacīt? Neteicis ne vārda, paķēra mēteli un izdrāzās ārā. Atklāti sakot, man likās, ka viņš tūlīt sāks raudāt un grib izkļūt no mājas pēc iespējas ātrāk, lai es neredzētu asaras. Vīrieši nemīl raudāt sieviešu klātbūtnē, vai ne? Zinu to no savām iepriekšējām darba vietām.

Tenets atcerējās, ko viņam stāstīja Kimberlijs. Seldens droši vien taisnā ceļā bija devies uz " krodziņu.

-   Ko jus darījāt tālāk?

-   Uzgāju apskatīties, vai ar misis Karteri viss ir kārtībā. Viņa atkal bi ja iemigusi.

-   Vai jūs gaidījāt, ka misters Seldens atgriezīsies?

Viņa paraustīja plecus.

. Man likās, ka viņš ir aizgājis pakaļ misis Scldenai, bet acīmredzot tā nebija. Kad viņa pusdeviņos piezvanīja, viņa par misteru Seldenu neko nezināja. Viņš vēlāk pastāstīja, ka bijis pastaigāties. Teica, ka gribējis atgriezties un apskatīties, kā jūtas misis Kārtere, jo nav spējis iedomāties, ka varētu iet uz mājām un būt viesmīlīgs namatēvs.

-   Ko teica misis Seldena, kad piezvanīja?

-   Viņa gribēja runāt ar vīru.

-  Diemžēl viņa šeit nav, misis Seldena.

-  Nav? Cikos viņš aizgāja?

• Pirms kādām trim ceturtdaļstundām.

-   Vai viņš teica, uz kurieni dodas?

-    Diemžēl ne. Manuprāt, viņš gāja uz mājam… Viņš izskatījās visai satriekts.

-Mātes dēļ?

-Jā. Viņa… Baidos, ka viņa neizskatās visai labi.

-    Ak Dievs! Vai jums liekas, ka man vajadzētu uz turieni aiziet?

-   Tas jums pašai jāizlemj, misis Seldena.

-      Vai viņa izskatās sliktāk nekā iepriekšējās dienas, kad mēs… kad ar viņu viss bija labi?

-    Ir ārkārtīgi grūti pateikt, bet es esmu gauži nobažījusies par misis Karteri.

-   Es labāk pie jums aizskriešu. Tikai uz dažām minūtēm, lai pati pārliecinātos.

-  Un viņa tūlīt atnāca?

-    Nē, drīzāk pēc kādām desmit piecpadsmit minūtēm, es tā teiktu. Viņai nācās soļot kājām. Viņa teica, ka neesot varējusi iedarbināt mašīnu.

-   Vai jūs par to pateicāt misteram Seidenem?

-  Nē. Vai vajadzēja?

-   Es tikai iedomājos… Tātad viņa nāca pa

taku?

-   Misis Seldena neteica, bet domāju, ka jā. Ja viņa būtu nākusi pa Menoras iebrauktuvi un ceļu, tad paietu daudz ilgāks laiks.

-   Tātad, cikos viņai vajadzēja ierasties? Apmēram bez ceturkšņa desmitos?

-  Domāju, ka jā.

-Cik ilgi viņa šeit uzkavējās?

-   Manuprāt, kādu pusstundu.

-  Tātad ceturksni pāri desmitiem?

-   Tā vajadzēja būt. Varbūt misis Pepera varēs pateikt precīzāk.

-   Viņa arī bija šeit?

-   Viņa ieskrēja kādas piecas minūtes pirms misis Seldenas aiziešanas un uzkavējās apmēram pusstundu līdz bez ceturkšņa vienpadsmitiem.

-   Ja ar misis Kārteri bija tik slikti, kāpēc misis Seldena nepalika ilgāk?

-    Manuprāt, viņa nosprieda, ka ir kārtējā viltus trauksme… Tā jau bija noticis daudzas reizes, un, ņemot to vērā, tiešām nebija īpašas jēgas palikt. Māte bija aizmigusi, kad viņa ieradās, un nepamodās visu laiku, kamēr misis Seldena bija šeit.

-   Un tad, liekas, atgriezās misters Seldens?

-   Pareizi. Drīz pēc tam, kad viņa bija aizgājusi.

-   Cik ilgi pcc tam, kā jums šķiet?

Māsa Linta pacēla roku un sāka berzēt deniņus.

-   Atvainojiet, mazliet sāp galva… viņa paraustīja plecus, lūpu kaktiņi noslīga lejup. Pēc kādām desmit piecpadsmit minūtēm.

Varbūt misis Pepera varēs to apstiprināt. Un, ja tā… Sēžot cieši blakus Lainhemam uz mazā dīvāniņa, elkoņiem saskaroties, Tenets sajuta nekontrolējamas satraukuma trīsas, kuras izskrēja caur seržanta ķermeni. Viņš zināja, ko Lainhems domā. Ja Mārcija Seldena ir aizgājusi tikai desmit vai piecpadsmit minūtes pirms vīra atgriešanās, tad likās gluži iespējami, ka uz tilta viņi ir pagājuši viens otram garām. Teiksim, ja viņi sastrīdējās…

. Bernard! Kur, ellē, tu biji?

-   Gāju pastaigāties.

-  Pastaigāties?

-   Es atkārtoju, pastaigāties. Man bija… smagi.

-   Paklausies, es neiebilstu, ka tu pamet mūsu viesus mātes dēļ.

-   Ceru gan, ka ne.

-   …Bet, manuprāt, tas jau ir par daudz pavadīt vakara atlikušo daļu pastaigājoties!

-  Ak, tiešām, tiešām? Vai drīkstu pajautāt, uz kurieni tu tagad dodies?

-  Mājās, protams,

-   Saprotu. Mājās. Mēs, protams, nedrīkstam būt netaktiski pret mūsu viesiem, pat ja mūsu māte mirst. Ak, Dievs, ja viņiem būtu kaut cik jūtu, viņi paši būtu aizgājuši jau pirms daudzām stundām.

-    Patiesību sakot, viņi jau gribēja iet projām, bet cs lūdzu, lai vēl paliek. Un vai tu nekļūsti mazliet melodramatisks? Ja mēs pamestu visu, atceltu visu katru reizi, kad piezvana mana māte, mums jau pirms gada bulu nācies atteikties pašiem no savas dzīves un apmesties pie viņas sliekšņa. Katrā ziņa tu ļoti labi zini, ka pēc visām pārdzīvotajām viltus trauksmēm mēs vienojamies sēdēt pie viņas uz maiņām. Un, ja tu esi aizmirsis, tad ir sagadījies, ka šodien ir tava kārta.

-   Nē, es neesmu aizmirsis, bet šoreiz tā nav kārtējā viltus trauksme.

-  Kā tu vari but tik pārliecināts?

-    Vienkārši nav. Es to zinu, to zina viņa pati, to zina māsa Linta…

-  Kādas muļķības! Kā tā var būt, ka tu "zini"?

-   Ludzu, Mārcij, cs runāju nopietni. Pasēdēsim šonakt pie viņas.

-    Paklausies! Es aizgāju no viņas tikai pirms īsa brīža, un viņa gulēja mierīgā miegā… Lūdzu, laid vaļā manu roku!

-   Mārcij, es runāju ļoti nopietni. Gribu, lai tu nāc man līdzi. Lūdzu!

-   Nē! Es eju mājās. Palūdzu Džosijai pagaidīt, kamēr atgriezīšos.

-   Ar Džosiju nekas nenotiks. Tu vari viņai piezvanīt no koledžas.

-    Cik reizes mums tā jau ir gadījies? Abiem tur palikt nav nekādas jēgas…

-   Mārcij…

-   Laid vaļā manu roku!

-   Lūdzu…

-   Vai tu neļausi man iet?

-   Mārcij? Mārcij? Ak mans Dievs…

Tenets pamirkšķināja acis. Visa saruna likās tik pārliecinoši reāla, ka viņš nespēja iedomāties, ka ir to tikai iztēlojies. Vārdi karājās gaisā, un gan māsa Linta, gan Lainhems skatījās viņā platām acīm.

-   Piedodiet?

-   Es jau stāstīju pateicu viņam, ka viņš nupat ir izmainījies ar sievu.

-   Un ko viņš atbildēja?

-    Viņš jautāja, cik ilgi viņa šeit uzkavējusies un vai misis Kārtere pamodusies, kamēr misis Seldena bijusi šeit. Atbildēju, ka nē, jo misis Seldena šeit uzkavējās tikai kādu

pusstundu un tad nolēma doties mājās.

-    Vai jūs pateicāt viņam, ka misis Seldena nav varējusi iedarbināt mašīnu un viņai vajadzēja nākt kājām?

-   Nē. Viņš jau bija pusceļā augšup pa kāpnēm, un es iegāju virtuvē, kur misis Pepera vārīja tēju. Vēl pēc kādas minūtes viņš nonāca lejā un zvanīja pa telefonu.

-  Jūs dzirdējāt, ko viņš runā?

-   Nē. Misis Pepera šķindināja krūzītes un apakštasītes. Bet, beidzis runāt, viņš ienāca virtuvē un teica, ka zvanījis uz mājām un pateicis, ka taisās palikt šeit… Viņš, ziniet, sēdēja ar misis Kārteri, kamēr viņa nomira.

-   Cikos tas notika?

-   Bez divdesmit piecām četros. Visas iepriekšējās stundas viņš tā arī nosēdēja, turot viņas roku…

-    Vai viņš, kad stāstīja jums, ka esot zvanījis uz mājām, pateica, ka nācies atstāt ziņu misis Seldenai, jo viņa vēl nebija atgriezusies?

-Nē.

Kāpēc viņam tas būtu jāsaka? bija rakstīts viņas sejā.

Kāpēc, patiešām? Māsa Linta kalpoja pie viņa, un viņam nebija jāsniedz viņai nekādi paskaidrojumi.

Un, protams, viņš negribēja pievērst uzmanību tam, ka Mārcijas nav mājās, ja zināja, ka tajā brīdī viņa jau atrodas upes dibenā.

7.

Kad viņi iznāca pa misis Kārteres koledžas durvīm, no skvēra pretējās puses atskanēja mašīnas aizdedzes šāvieni, kuriem sekoja dobja rēkoņa un izplūdes gāzu mākonis, un tas viss lika Lainhemam nosodoši paklakšķināt mēli. Pielicis plaukstu acīm, viņš skatījās trokšņu virzienā.

Ja neskaita vieglo emocionālo satricinājumu pirms dažām minūtēm, kad viņi saprata, ka Bernards Seldens īstajā laikā ir atradies īstajā vietā, lai noslepkavotu savu sievu, šī bija pirmā atdzīvošanās pazīme pēc sastinguma, kura pazīmes seržants bija izrādījis visu dienas iepriekšējo daļu. Tiesa, viņš bija darbojies kvalificēti, bet seržanta entuziasma, vienas no viņa vislabākajām īpašībām, uzkrītoši trūka, un viņa nedabiskais miers jau sāka Tenetu nervozēt. Galu galā kas ar viņu noticis?

Jau otro reizi šodien Tenets apņēmās to noskaidrot.

-   Maik, vai esat pārliecināts, ka ar jums viss kārtībā?

-   Jā, paldies! Viss ir lieliski! Viņa skatienā atplaiksnīja jautājums. Cik daudz viņš zina?

"Nevilcinies, Luk," Tenets sevi bikstīja. "Tu taču spēj izdomāt." Kas Lainhemam varētu būt slēpjams? Visticamākais, ka ģimenes problēmas. Luīze, Lainhema sieva, bija cilvēks, ar kuru

jau nu sadzīvot nebija viegli. Liela izrīkotāja un prasīga, pēc viņu apprecēšanās Luīze bija pārņēmusi Lainhema mātes un pavēlnieces lomu. Tā Tenetam likās mīkla kādēļ seržantam vajadzēja izvēlēties sievu, kura pēc rakstura tik līdzīga viņa mātei. Mātes valdonīgā daba seržantam jau sen bija līdz kaklam. Acīmredzot Lainhemā slēpās kaut kas tāds, kas alka pēc pavēlnieka vai vismaz pēc kāda, pret ko varētu sacelties. Tomēr Tenets negrasījās lūgties. Ja Lainhems vēlēsies viņam izsūdzēt bēdas, labi, pat lieliski; ja ne, neko darīt.

Dumpīgā automašīna tuvojās viņiem, un tagad, mašīnai spļaujot indīgus izgarojumus, bremzes tika nospiestas tieši pie misis Kārteres vārtiņiem. Tenets redzēja, ka tas ir ļoti vecs mini, nokrāsots, kā Bcns teiktu, vemšanu izraisošā zaļā krāsā. Pie stūres sēdēja vikārs.

Laba diena, inspektor, laba diena, seržant! Fotergils vērās viņu sejās, kurās jautās komiska neapmierinātība. Vai tad jums tā nepatīk? Vikārs izbāza roku caur logu un papliķēja mašīnas sānu. Neapvainojies, vecenīt, viņi vienkārši ir greizsirdīgi. Viņš pielika roku pie lūpām un iesvilpās. Negribēju viņu sarūgtināt, tāpēc nupat kā izvilku no darbnīcas.

Tenets bija nobrīnījies, kā viņi šorīt pie Menoras varēja nepamanīt šādu mašīnu. Tagad viss kļuva skaidrs. Fotergils noteikti atnācis kājām vai atbraucis ar velosipēdu, jo tad vēl "vecenīte" nebija spējīga darboties.

-    Izvilkāt no darbnīcas]? iesaucās Lainherhs.

-   Protams. Ziniet, seržant, jācenšas saglabāt nabadzības tēlu. Garīdzniecībai neder izrādīties pārbagātai, ļaudīm tas nepatīk.

-   Vēl jau var būt zelta vidusceļš, Tenels pasmaidīja.

-   Te jau tas ir, tad Fotergila sejas izteiksme mainījās. Kā jums veicas?

-   Palēnām. Pagaidām nekā konkrēta, izņemot to, ka tagad, šķiet, zinām, kur viņa iekrita upē.

Fotergils pamāja ar galvu.

-   Salauztā barjera. Ari es šorīt pakustināju smadzenes. Tomēr brīdinājuma zīmes un barjera bija tik skaidri redzamas, ka man tiešām neienāca prātā, ka tas varēja notikt tur, lai gan pagājušo nakti bija ļoti slidens… Tātad jūs esat pārliecināti, ka noticis nelaimes gadījums?

-      Mums vēl nopietni jāstrādā, lai noskaidrotu, kas tieši noticis, vai kāds viņu nav redzējis un tamlīdzīgi, paskaidroja Tencts, izvairīdamies no skaidras atbildes. Fotergils viņa manevru nebija palaidis garām. Viņš to pamanīja. Vikārs nebija muļķis.

-   Jā. Nu, ko… Starp citu, izdarīju Bernarda Seldena labā visu, ko varēju. Kad devos projām, viņš bija nedaudz nomierinājies. Sarunāju, lai atbrauc viņa ārsts un iedod kādus nomierinošus līdzekļus. Liekas, ka vīri no apbedīšanas biroja jau ir bijuši pakaļ misis Kārterei. Mēs atlikām bēru jautājumu kārtošanu līdz rītam vai vēl vēlākai dienai.

-  Ļoti prātīgi.

-   Labi, laikam jābrauc. Man ir tikšanās Meidstounā.

Un, pasmaidījis un pamājis ar roku, viņš pagaisa, atstādams aiz sevis melnu dūmu asti.

Tenets un Lainhems, vēcinādami rokas pie deguna un klepodami, atkāpās, lai izvairītos no izplūdes gāzēm.

-   Ja gribat zināt manas domas, tad tai jau sen vajadzēja gulēt auto izgāztuvē, norūca Lainhems. Esmu pārliecināts, ka mēs viņu varētu aizturēt par sabiedriskās kārtības traucēšanu.

-  Ja mums nebūtu nekā jēdzīgāka, ko darīt, Maik. Ejam, gribu pārmīt kādu vārdu ar misis Peperu.

Tenets uz misis Peperu lika lielas cerības. Ja viņa un misis Kārtere bijušas draudzenes tik ilgus gadus, kā stāstīja māsa Linta, tad vecā dāma spēs aizpildīt robus viņa ziņkārē un pastāstīt, kāda īsti Mārcija bijusi.

Sī īrētā kotedža nebija tik lieliski izremontēta kā blakus stāvošā misis Kārteres mājiņa, bet mazajā dārziņā nama priekšā kvējoja koši sārti vīteņaugi un medaino, rozā un spilgti sarkano tulpju rindas. Izstīdzējis Japānas rožu krūms, kura dzeltenā kupola lielākā daļa nu bija nobirusi, slējās piesiets pie sienas starp durvīm un logu. Neredzēja nevienu nezāli.

Sievietei, kura atvēra durvis, liekas, nebija sarežģījumu ar drēbju iegādi to viņa varēja izdarīt universālveikalu bērnu apģērbu nodaļā. Viņa bija krietni zem piecām pēdām un, lai gan tuvu sešdesmit gadiem, ģērbusies, kā Bridžita teiktu, lecenēs viengabala treniņtērpā ar spilgti zaļu un oranžu garnējumu gar pleciem un apkakli. Viņas mati bija balināti, turklāt nedaudz oranži. Pieskaņoti? Tenets ar atvieglojumu ievēroja, ka sievietes acis ir mirdzošas un pati vina gatava sarunai. Lieliski. No viņas varētu iznākt laba lieciniece.

Kad iepazīšanās formalitātes bija galā, viņa ieveda tos viesistabā. Tūlīt pat kļuva skaidrs, ka misis Pepcrai piemīt divas kaislības: istabas augi un tamborējumi. Pirmie pilnīgi aizsedza gaismu no logiem, rāpās augšup pa sienām un nokarājās no neskaitāmiem pie griestu sijām piekārtiem traukiem, otrie priecēja skatu, lai kur arī tam gadījās krist uz košajiem apaļo spilvenu vilnas pārvalkiem, uz krēslu atzveltnēm un maziem, apaļiem spilventiņiem, kas gozējās uz katras horizontālas virsmas. Acīmredzot misis Pepera bija atradusi atrisinājumu problēmai, kura seko pa pēdām katram šādam vaļaspriekam, ko iesākt ar gala produktu? Uz galda un palodzes gulēja dučiem grēdu ar tamborējumiem visdažādākajās krāsās.

-   Sedziņas, viņa paskaidroja, sekojot Tenela skatienam, ir organizācijai Rūpes par mūžību. Kad nāk janvāris, viņi uz tām ir kā traki.

Viņa uzstāja, ka tiem jāiedzer pa tasei tējas. Tējkannā jau esot, misis Pepera drošināja, nupat uzlējusi sev. Kūpoša tasīte uz atpūtas krēsla paroča to apstiprināja. Galu galā viņi visi sēdēja un sūca dzērienu.

-   Ļoti laipni, misis Pepera, paslavēja Lainhems.

-   Es vienmēr esmu teikusi, ka nekas nevar sacensties ar tasi labas tējas… Jūs laikam esat atnākuši sakarā ar Mārciju misis Seldenu. Jau redzēju jūsu vīrus. Viss ciemats pilns.

-   Jā, tiesa. Kā mēs saprotam, jūs uz neilgu laiku ar viņu vakar vakarā redzējāties.

-    Kad aizgāju pie kaimiņiem apraudzīt Vincu, tas ir, misis Kārteri, misis Peperas lūpas notrīsēja. Viņa nolika savu tasīti, paņēma lielu, ar tamboradatu caurdurtu zaļas dzijas kamolu un sāka strādāt. Jūs neiebilstat? Tas palīdz man nedomāt par… Viņa saknieba lūpas un papurināja galvu, it kā mēģinot atvairīt skumjas. Vinca… misis Kārtere un es mēs esam bijušas labas draudzenes vairāk nekā piecdesmit gadus.

-   Tas ir ļoti ilgs laiks, domīgi noteica Tenets.

-   Tā gan ir. Nespēju pat iedomāties savu dzīvi bez viņas… Jā, es patiešām vakar vakarā satiku Mārciju.

-    Nezinu, vai jūs to saprotat, bet patiesībā jums jābūt vienai no pēdējiem, kas redzēja viņu dzīvu.

-  Tiešām? Kamēr doma nonāca līdz viņas apziņai, tamboradatas skrējiens uz brīdi pierima.

Nevajadzēja ilgu laiku, lai viņi pārliecinātos, ka māsas Lintas sniegtā informācija ir pareiza: Mārcija bijusi kotedžā, kad ieradās misis Pepera, un aizgājusi kādas piecas minūtes pēc misis Peperas ierašanās, ceturksni pāri desmitiem. Misis Pepera par laiku likās visai pārliecināta, jo pirms došanās uz kaimiņu māju skatījusies sižetu izklāstu raidījumam Ziņas desmitos. Bernards Seldens ieradies kādas desmit vai piecpadsmit minūtes pēc tam, kad sieva aizgājusi. Viņa mašīna visu vakaru stāvējusi ārpusē, kopš kādiem pusastoņiem, un pats viņš palicis šeit līdz bez ceturkšņa četriem rītā. Viņa paskatījusies pulkstenī, kad izdzirdējusi, ka tiek • iedarbināts motors, nav varējusi aizmigt, jo raizējusies par Vincu un nobijusies, ka Bernarda aizbraukšana tik agrā rīta stundā var nozīmēt, ka viņas draudzene nomirusi. Iepriekšējās reizēs, kad Bernards sēdējis pie sievasmātes, viņš vienmēr palicis visu nakti.

-   No visas sirds mīlēja viņu, patiešām. Kā pats savu māti. Viņš vienmēr bija tik bēdīgs… Un tagad šis drausmīgais notikums ar Mārciju.

Nabaga Bernards, man tiešām viņa ir ļoti žēl. Viņam dzīvē nav pārāk veicies.

-    Nu, nezinu. Neizskatās, ka līdz šim viņam būtu klājies pārāk slikti, iestarpināja Lainhems.

Viņa pavīpsnāja.

-    Viņam un Mārcijai ir labi veicies biznesā, to es varu apgalvot, bet nauda jau nav viss, ar to vēl laimei nepietiek, vai ne?

Apzinoties, cik vērtīgi reizēm paklusēt, Tenets neteica neko un pie sevis lūdzās, lai klusētu arī Lainhems. Viņš ļoti labi apzinājās, ka, ja izrādīs pārāk lielu ieinteresētību, misis Pepera var pieklust, jo nekas tā neiedrošina cilvēku būt atklātam kā iejūtīgs un uzmanīgs klausītājs.

Tas iedarbojās.

-   Nē, viņa turpināja, atbildot pati uz savu jautājumu. Tā vis nav. Un Bernardam bija tik daudz neveiksmju. Es domāju, mums visiem šādā vai tādā veidā ar to jāsastopas, neviens no mums nevar izvairīties no mīļa cilvēka zaudējuma, bet Bernards… Abus viņa vecākus nogalināja, kad viņš vēl bija jauns puisis, ziniet, un viņam nav ne brāļu, ne māsu, tā ka viņš palika pilnīgi viens, neviena, pie kā varētu griezties grūtā brīdī. Bet viņš cītīgi studēja, nokārtoja grāmatveža eksāmenus un apprecējās nē, ne ar Mārciju. Viņš, ziniet, bija precējies pirms tam. Bet laulība ilga tikai pāris gadus, un sieva

dzemdībās nomira. Mūsdienās tā, protams, notiek reti, bet tas bija pirms trīsdesmit gadiem. Bērns piedzima nedzīvs. Vinca man visu to vēlāk pastāstīja, kad nomira otra meitiņa. Nezinu gan, kādēļ visu to jums stāstu.

Tenets palaida garām viņas pēdējo piezīmi. Viņš zināja, ka misis Pepera tagad ir labi ieskrējusies un viņai vajadzēja tikai pārliecību, ka klausītāju ieinteresētība neapsīks.

-  Otra meitiņa?

-   Viņa un Mārcijas. Tagad jūs saprotat, ko es gribēju teikt, vai ne? Liekas, ka viņš zaudē visus savus mīļos cilvēkus vecākus, pirmo sievu, pirmo bērniņu, tad otro, savu sievasmāti, kuru' mīlēja kā dēls, savu otro sievu…

Tas katrā ziņā bija šausmīgs mirušo uzskaitījums.

Viņa pašūpoja galvu.

-   Nekādi nevaru saprast, kā viņš spēj to visu pārdzīvot.

-   Nezināju, ka viņam un misis Seldenai bija bērns.

-   O, jā, viņiem bija. Klāra. Nu, nezinu, vai šajā apkārtnē kāds vispār par viņu zina, vai, ja z.ina, tad daudz būtu uztraukušies, bet es zinu tāpēc, ka biju uz bērēm.

Viņu dziļā ieinteresētība iedrošināja misis Peperu pastāstīt sīkāk, un viņa, iedūrusi tamboradatu kamolā, nolika darbu malā.

-  Redziet, notika tā. Kad Mārcija un Bernards apprecējās, viņa bija tikai astoņpadsmit gadus veca un skaista kā lellīte. Brīnišķīga līgava, un es gāju uz kāzām. Kaut kur jābūt fotogrāfijai… — misis Peperas acis nenoteikti apskrēja istabu, it kā attēls tādējādi varētu materializēties, taču viņa necentās celties un fotogrāfiju sameklēt, jo pārāk bija iegrimusi stāstījumā.

Tenets attēlu labprāt gribētu apskatīt, paskatīties uz mirušās sievietes vaibstiem, kad viņa vēl bija jauna, enerģijas pilna, ar tik daudzsološu nākotni, bet viņš negribēja traucēt misis Peperas atmiņu plūdumu. Skaidrs, ka, līdzīgi daudziem padzīvojušiem ļaudīm, misis Peperai reti gadījās tādi zinātkāri klausītāji un ka tieši šajā reizē viņa it īpaši priecājās par iespēju atslēgties no bēdām par draudzenes nāvi.

-Tātad, kā jau teicu, pēc apprecēšanās viņi devās uz ziemeļiem. Bernardš, redziet, bija skolotājs koledžā, kurā vakaros mācījās Mārcija. Viņš bija viens no viņas skolotājiem, un, protams, būtu mazliet dīvaini, ja, apprecējis savu skolnieci un tā tālāk, viņš paliktu šeit. Nezinu, vai šodien cilvēki tam pievērstu īpašu uzmanību, bet tajos laikos viss bija citādi. Un tā viņš dabūja darbu ziemeļos, un nepagāja ilgs laiks, kad Mārcija kļuva grūta. Nedomāju, ka sākumā viņa par to butu pārāk priecājusies, jo vēl bija tik jauna un tamlīdzīgi, bet, protams, drīz vien viņa ar šo domu aprada, kā jau tas notiek ar visām, un nākamajā gadā piedzima mazā meitenīte.

Bernards bijis priecīgs bez gala, Vinca stāstīja, nu gluži vai septītajās debesīs. Viņš, protams, vienmēr mīlēja bērnus, bet, kad pirmais bija piedzimis nedzīvs… nu, jūs jau varat iedomāties, vai ne?

Tomēr pēc dažiem mēnešiem viņa firma aizsūtīja viņu uz ārzemēm, un, kamēr viņš bija projām, mazulis nomira.

Misis Pepera apklusa, gaidot teiktajam atbilstošu reakciju.

Tenetam nesagādāja grūtības izrādīt līdzjūtību Bernardam, jo viņam patiesi bija tā žēl.

-   Briesmīgi. Kā tas notika?

-    Meitenīte dabūja plaušu karsoni. Bet vissliktākais bija tas, ka Bernards nevarēja atbraukt uz bērēm. Viņš cieta autoavārijā un ar iegurņa kaula lūzumu tika ievietots slimnīcā uz diviem mēnešiem, ārzemēs. Un arī Vinča nevarēja tikt uz bērēm, jo gulēja ar gripu. Tā bija šausmīga ziema. Cilvēki krita kā mušas… Nabaga Mārci jai vajadzēja pašai tikt galā ar sevi, un viņa bija tādā stāvoklī nu, jūs jau varat iedomāties, vai ne? Nākamais, ko mēs zinām, ir, ka viņa uzradās pie Vincas durvīm, pelē>ka kā pelni un vēl trakāk. Viņa teikusi, ka nav varējusi izturēt vientulību ziemeļos vairs ne minūti, viņa ienīduši to vietu, it īpaši bez cerībām, ka Bernards tuvākajos mēnešos varētu atgriezties, un nolēmusi, ka vienīgais, ko viņa var izdarīt, ir doties mājās…

Tā bija vienīgā reize, kad man no sirds bija Mārcijas žēl. Patiesību sakot, man nekad neatlika priekš viņas daudz laika, viņa bija sīksta, bet tajā reizē… Es redzēju Mārciju tajā dienā, kad viņa pārradās. Tieva kā maiksts, un likās, ka nav gulējusi mēnešiem, un sagrābusi kastīti ar bērna pīšļiem. Ziniet, viņa vienkārši izgājusi no savas mājas ziemeļos, aizcirtusi aiz sevis durvis un pametusi visu, kā bijis. Tieši tā. Neko nenokārtojusi, neko. Un viņa tiešām nekad vairs tur neatgriezās. Teica, ka Bernards, kad atgriezīsies, visu nokārtos, bet nekas nepiespiedīs viņu vēlreiz spert kāju pār tās mājas slieksni. Neko, izņemot nelaimi, tā viņai nav devusi, viņa teica, un tāpēc viņa bija paņēmusi līdzi ari urnu ar bērna pelniem. Viņa gribēja meitiņu apbedīt šeit, Tīlfordgrīna. Tajā laikā šejienes vikārs bija misters Grīnherns, cik atceros. Un tik skaisti viņš tajā reizē runāja dievvārdus!

-   Kāpēc jums viņa nepatika, misis Pepera?

-    Mārcija? Viņa sarauca degunu un sašķobīja virslūpu, it kā saodusi kaut ko nelāgi smakojošu. 'Teicu jau jums, viņa bija sīksta. Nekad misis Seldenai neatlika laika priekš mātes nē, es meloju. Viņa rūpējās par māti, viņai tas bija jādara, kopš bija uztaisī jusi to lielo naudu. Misis Seldena bija dikti dāsna, sapirka mātei visu nepieciešamo. Bet patiesība ir tāda, ka lai gan man vajadzēja ilgu laiku, lai līdz šai domai nonāktu Mārcija patiesībā nekad tā arī nespēja piedot mātei, ka tā nebija padzinuši tēvu. Viņa pagrozīja acis. Tas jau nu bija īstais, ticiet man!

-   Kādā ziņā?

-    Briesmīgs dzērājs. Viņš nepelnīja daudz viņš un Bērts, mans vīrs, Dievs, atpestī viņa dvēseli, abi kopā strādāja fermā, tā ka algas viņiem bija vienādas, un tā naudiņa nekur tālu neaizgāja. Džordžs, Vincas vīrs, lielāko algas daļu piektdienas vakaros atstāja Greizo durvju saimnieka kabatā. Un tad viņš nāca mājās un dauzīja Vincu. Mūsu guļamistabas bija kopā, tikai starpsiena vidū, un daudzas piektdienas naktis es esmu gulējusi ar segām virs galvas, lai nedzirdētu to briesmīgo troksni. Mūsdienās cilvēki, protams, izsauc policiju, kad notiek tādas lietas, bet pirms četrdesmit, piecdesmit gadiem nevienam tāda lieta nenāca ne prātā. Tajos laikos neviens neko nedzirdēja par "ieklapētām sievām" vai tamlīdzīgām lietām, kā tas notiek mūsdienās. Katrā ziņā galvenais bija tas, ka Mārcija patiešām, misis Pepera apklusa, meklēdama piemērotāko vārdu, nicināja Vincu, misis Pepera.triumfējoši nobeidza. Jā, viņa nicināja savu māti par to, ka tā ar visu samierinās. Es vairākas reizes dzirdēju, kā Mārcija par to runāja. "Kāda velna pēc tu viņu nepatriec no mājām?" viņa mēdza teikt. "Viņš ir tikai bullis, un buļļi pagriež astes, kad pret tiem paceļ stingru roku." Viņa, kļūdama vecāka, to arī pierādīja. Daudzas reizes esmu redzējusi, kā viņa sacēlās, lai aizstāvētu sevi un māti, un Džordžs bļaustījās un ārdījās, bet Mārcija atmaksāja ar uzviju, ko nekad nespēja izdarīt Vinca, jo viņa bija pārāk mīkstsirdīga. Es vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka tieši tāpēc Mārcija apprecējās tik jauniņa.

-  Lai liktu projām no mājām, jūs domājat?

Misis Pepera pamāja.

-   Nevarēja vien sagaidīt, kad kļūs neatkarīga. Un domāju, ka tikai tāpēc Bernards viņu pievilka. Viņš spēja uzturēt sievu. Es gribu teikt, ka Bernards bija par viņu daudz vecāks, viņam bija māja, mašīna… Tā bija tik lieliska iespēja jaunkundzei. Un Mārcija bija ļoti godkārīga. Apņēmības pilna izsisties pasaulē.

-   Ko viņa katrā ziņā arī izdarīja, piemetināja Lainhems. Kā misis Seldenai tas izdevās?

Kaut kas seržanta balsī lika Tenetam uzmest viņam ātru skatienu.

-    Nu, misis Pepera atkal pacēla vilnas dzijas kamolīti, tas bija tā. Pēc bērna nāves Mārcija atgriezās mājās un kādu laiku nedarīja neko. Viņai par labu jāsaka, ka šī sieviete vienmēr mēdza strādāt ļoti smagi, darbojās vēl sešas nedēļas pirms bērna piedzimšanas…

-   Kādu darbu Mārcija strādāja? pajautāja Lainhems.

-   Sekretāre. Viņai vienmēr bija gaiša galva, labi mācījās skolā gribēja turpināt studēt pēc vidusskolas eksāmeniem, bel tēvs neļāva, teica, ka esot jau sešpadsmit, ka laiks doties cilvēkos un pašai pelnīt iztiku. Par to viņiem bija šausmīgi strīdi, bet vecais nepadevās. Un tā Mārcija pēc skolas dabūja reģistratores darbu kādā iestādē, lai gan, kā jau teicu, taisnā ceļā devās uz vakarskolu, kur studēja kā tos tagad sauc? biznesa kursus. Jā. Ka jau jums stāstīju, tur Mārcija satika Bernardu. Un pēc viņu laulībām viņa atrada labu sekretāres vielu ziemeļos, bet pēc tam, kad nomira mazulīte un Mārcija bija atgriezusies mājās, viņa caurām dienām tikai sēdēja, neko nedarīja un skatījās tukšumā. Es bieži iegāju pie Seldeniem, bet viņa tikai sēdēja, neizdvesdama ne skaņas, tikai asaras ritēja pa vaigiem. Vinca bija par meitu tik ļoti noraizējusies.

"Izklausās, ka. tā ir bijusi smaga pēcdzemdību depresija, kuru vēl vairāk saasinājušas sāpes par zaudēto bērniņu," nodomāja Tenels.

-   Ko teica misis Seldenas ārsts?

-  Iedeva viņai tabletes, bet likās, ka no tām nekāda labuma nav.

-   Un ko Mārcijas tēvs?

-   Ak, Džordžs ap to laiku jau bija miris. Nomira neilgi pēc tam, kad meita apprecējās, patiešrbu sakot, kādā negadījumā fermā. Viņa traktors apgāzās, un, protams, ka tajos laikos nekādu drošības siksnu nebija. Džordžu sadragāja līdz nāvei.

-   Nepatīkami… Piedodiet, negribēju jūs pārtraukt. Jūs stāstījāt, ka Mārcija…

-    Nu, tā viņa pārdzīvoja kādus pāris mēnešus, mēs pat sākām uztraukties, vai viņa kādreiz no šāda stāvokļa izkļūs, bet tad beidzot sāka iet uz labo pusi. Neilgi pēc tam Bernards pārbrauca mājās un aizveda sievu brīvdienās uz ārzemēm. Tajā laikā misters Seldens vēl staigāja uz kruķiem, bet varēja tikt galā gluži labi, un tā viņi aizbrauca. Brauciens ar Mārciju darīja brīnumus. Kad abi atgriezās, viņa bija tikusi ar sevi galā. Seldeni bija nolēmuši pārdot savu ziemeļu māju un atgriezties šeit, jo šeit bija vieta, kur gulēja nauda. Viņi nopirka nomas līgumu uz veikalu ar dzīvokli augšstāvā un atvēra ekoloģiski tīras pārtikas veikalu. Tajā laikā mēs domājām, ka Mārcija ir traka, bet, kad viņa bija kaut ko ieņēmusi gaJvā, nekas nespēja to satricināt, un, protams, viņai izrādījās taisnība, ne tā? Paskatieties uz Seldenu biznesu šodien!

"Mārcija patiešām bija izvēlējusies pareizo āderi," nodomāja Tenets. Tirdzniecība iir ekoloģiski tīru pārtiku pēdējos gados bija uzplaukusi, it īpaši kopš valdība sāka izrādīt rūpes par nācijas veselību un uzsāka kampaņu par veselīga uztura lietošanu. Bet sešdesmito gadu beigās tāda izvēle tiesām varēja liktfes dīvaina.

Lainhema pārdomas droši vien bija virzījušās līdzīgā virzienā.

-   No kurienes viņa ņēma šo ideju? seržants jautāja.

-   Nav ne jausmas. Mūsu Mārcija bija asa sieviete, ļoti asa. Atceros, ka viņa runāja par savu vietu tirgū, un, protams, ja viņa kaut ko bija nolēmusi, atturēt to nespēja nekas.

-    Vai Seldeni vairāk nevēlējās bērnus? pavaicāja Tenets.

-    Man tā liekas, ka gribēja gan. Zinu, ka Bernards ļoti pēc tiem ilgojās. Bet liekas, ka viņi pārāk nesteidzās. Pēc kāda laika Bernards pat gribēja adoptēt bērnu, bet sieva tam nepiekrita. Mārcija teica, ka pagaidām neatmetot cerības, ka kādu dienu viņiem būs pašiem savs, lai gan tam nebija lemts piepildīties.

"Tad tāpēc, kompensējot sava bērna trūkumu, Seldens bija pievērsies labdarības pasākumiem, kas saistījās ar bērniem," nodomāja Tenets. Viņam noteikti nepietika tikai ar dalīšanos bēdās. Tenets piecēlās, cenšoties izvairīties no kustīgam zirneklim līdzīga auga.

-    Nu, ko, misis Pepera, es tiešām esmu jums ļoti pateicīgs par tik izsmeļošu informāciju-

Viņa lēnām pieslējās kājas, ar vienu roku atspiezdamās uz krēsla šaurās atzveltnes un pirmo reizi atklādama savu īsto vecumu.

-  Es taču tikai nesakarīgi kavējos atmiņās.

-   Nē, nepavisam.

-  Ļoti laipni, ka jūs tā sakāt, bet es gan neredzu, ka tam varētu būt kas kopīgs ar Mārcijas nelaimes gadījumu.

"Ja tas ir bijis nelaimes gadījums," nodomāja Tenet s.

Jo vairāk viņš uzzināja par Mārciju Seldenu, jo vairāk viņam likās, ka šī sieviete ir kritusi par upuri slepkavībai.

8.

Ārpusē pie misis Peperas vārtiņiem viņi apstājās.

-   Ko tagad? jautāja Lainhems.

-   Manuprāt, būtu laba doma, ja mēs mēģinātu sagremot visu uzzināto. Tenets izņēma pīpi, apskatīja tās galviņu, iztīrīja, apskatīja vēlreiz, izpūta pāris reizes pīpei cauri un sāka to piepildīt. Lainhems, it kā sevi mierinot, vēroja inspektoru.

-    Tad atpakaļ uz nodaļu? Seržants paskatījās pulkstenī. Vai apjaušat, ka ir jau gandrīz pusseši, ser? Jūs teicāt televīzijas reportierei vēlāk pēcpusdienā sazināties ar jums nodaļā.

-   Jā, bet es jau neteicu, ka būšu tur, ne tā? Katrā ziņā nekāda prātīga saruna nesanāk, iespiestam nodaļas stūrī, kad apkārt zvana telefoni un cilvēki staigā iekšā, ārā… Tenets aizdedzināja pīpi. Nē, mums vajadzētu kādu jauku, klusu vietiņu, un, manuprāt, mašīna ir viena no tādām.

Mašīna, kā sarunāts, stāvēja krodziņa stāvvietā. Aiz logu tīrītāja bija aizsprausta zīmīte: Atslēgas krodziņā.

Lainhems atnesa atslēgas.

-   Vai jūs gribat palikt un aprunāties šeit pat? seržants pavaicāja, tad paskatījās uz Teneta pīpi un nolaida logu. Varbūt brauksim kaut kur citur? s

-   Domāju, labāk kur citur. Ķieģeļi un asfalts nekad nav labvēlīgi iedarbojušies uz manu iedvesmu.

-   Es zinu kādu vietiņu, kura varētu būt piemērota.

Tai vietā, lai aiz tilta nogrieztos pa kreisi uz Starrendenu, Lainhems pagrieza stūri pa labi. Drīz pēc tam, kad viņi bija izbraukuši no ciemata, viņš nogriezās uz šaura, augšup kāpjoša ceļa. Koki galotnes virs abu galvām savijās, veidodamas tuneli. Saule grima aiz apvāršņa, bet joprojām spīdēja spoži, un ceļa virsmu viņiem priekšā izraibināja peļķes un gaismas plankumi, kuri veidoja juceklīgu zīmējumu, mijoties ar ēnām no sastingušajiem zariem un pazarēm. "Vasarā te jābūt vēl skaistāk," nodomāja Tenets un apsolīja sev, ka kadā saulainā pēcpusdienā atvedīs šurp Džounu un parādīs viņai šo vietu.

-   Kurp tieši mēs braucam?

Lainhems pasmaidīja.

-  Tepat vien.

Pēc dažu minūšu brauciena koki atkāpās un deva vietu dzīvžogiem, kuri iestiepās plašos, klajos laukos, kuros tālumā kā punktiņi bija saskatāmas aitas un govis. Lauku ceļš pa kreisi meta plašu līkumu, un dažus simtus jardu tālāk Lainhems iegrieza mašīnu traktoru ceļā un noslāpēja motoru.

Seit būs labi?

Tcnets neteica neko, tikai pamāja ar galvu un atlaidās sēdeklī, vērodams ainavu, kura bija brīnišķīga kā jau Kentā. Tagad viņi redzēja Tīlas ieleju no pretējās puses un no daudz augstāka punkta. Tālumā pa labi un pa kreisi slinki aizvijās ūpe, tās līmenis mirdzēja kā spogulis un krāsojās visās rietošās saules krāsās. Cauri ciematam ejošais ceļš pie tilta sadalījās graciozajā upes līkumā. Tepat ^em viņiem slējās baznīcas tornis, un tā smaile meta garu ēnu uz skvēriņu aiz baznīcas. Kotedžu rūsganie un sārtie jumti abās pusēs vietu vietām iekrāsojās koši sar' anā, okera un bagātīgā, siltā tumši brūnā krāsā. Pa kreisi, laukos starp ciematu un upi, atradās Tīlfordgrīnas ferma, un viņā pusē, Tīlas tālākajā pusē, slējās blīvi saaugušie Harija Grīnlīfa meža koki. Tur arī apstājās Teneta skatiens: niecīga figūriņa soļoja pāri pļavas strēlei virzienā uz būdu. Vai Grīnlīfs, tagad būdams drošs, ka vismaz uz kādu laiku ir pasargāts no izlikšanas? Tcnets sāka vērot Menoru, kura rāmi dusēja savu dārzu un parku vidū, un iedomājās, vai Seldens ir jau pamodies no nomierinošo zāļu narkotiskā miega.

Un vēl viņš iedomājās, vai Seldens spēs novest līdz galam Harija Grīnlīfa izlikšanu tagad, kad Mārcija ir mirusi.

Šeit, izplētusies visu apjūsmošanai, gulēja Mārcijas Seldenas pasaule vai vismaz daļa no tās, tā daļa, kurā viņa bija darbojusies kā privātīpašniecisks indivīds. Vai arī viņas slepkava piederēja pie šis rāmās ainavas, pat tagad aizņemts ar saviem ikdienas pienākumiem zem viena no šiem jumtiem, uztraucies, vai izdarītais noziegums netiks atklāts? '

Viņa pārdomās iejaucās Lainhema balss.

-   Skaisti, vai ne?

Respektējot seržanta nepatiku pret pīpes dūmiem, Tenets savā pusē nolaida logu. Dienas pirmās puses spirdzinošais vējš bija atslābis, pūta tikai viegla, vēsa vēsmiņa, smaržojoša pēc zemes, kokiem, aitām un govīm, un zaļajiem sējumiem.

-   Kā jūs atklājāt šo vietu?

-   Kādu dienu pirms vairākiem gadiem, meklējot vietu piknikam. Nezin kāpēc atcerējos par to tikai šorīt, kad iebraucām ciematā. Labāku nostūrīti būtu grūti atrast.

-   Taisnība… Tenets novērsa acis no ainavas un paskatījās uz Lainhemu. Nu, Maik, ko jūs domājat: vai mums iznāks lieta, vai nē?

Seržants blenza caur logu tieši sev priekšā. Varēdams nopētīt viņa profilu tuvumā, Tenets pamanīja Lainhema bālumu, spriedzes rievas ap acīm un lūpām un nemierīgo pirkstu bungāšanu pa stūri. Kas ar viņu ir noticis? Parasti šajā izmeklēšanas stadijā Lainhems būtu burbuļojis, bārstīdams idejas un priekšlikumus.

-    Neesmu pārliecināts. Viņš pagriezās pret Tenetu un atspiedās pret durvīm. Ko jūs domājat, ser?

-   Ak, beidziet, Maik! Negāziet to uz mani! Mani interese jūsu viedoklis, un es gribu to zināt.

-    Bet tāds jau tas ir. Es vienkārši nevaru neko prātīgu izdomāt. Varbūt tad, kad mums būs mazliet vairāk pierādījumu…

-    Pierādījumu, pierādījumu… Kas ar jums nolicis, Maik? Es para.sti esmu tas, kurš lien vai no ādas ārā, sakot mierīgāk, neaizraujieties ar slēdzieniem… Protams, ka pašlaik mums nav nekādu pierādījumu. Ja būs, ko atrast, tad agrāk vai vēlāk mēs tos ātrad'sim. Bez tam jūs ļoti labi zināt, ka es nerunāju par pierādījumiem. Es runāju par iespaidiem no cilvēkiem, par varbūtējiem motīviem, par iespējām.

Lainhems nemierīgi pagrozījās savā vietā. Seržanta acis novērsās no Teneta.

-   Atvainojiet! Viņš sarauca pieri, acīmredzami cenšoties sakoncentrēties.

Tenets pavēra mašīnas durvis, izlika ārā vienu kāju un, dauzot pret papēdi, izkratīja pīpi. Ierastā darbošanās mazliet nomierināja viņu, bet, runājot tālāk, inspektors joprojām nespēja apspiest dusmu pieskaņu balsī.

-   Nezinu, kāpēc jūs mani turat par muļķi, Maik. Ir taču skaidrs, ka ar jums kaut kas nav kārtībā, un man ir apnicis jautāt, kas tas ir. Tātad -jūsu personīgā dzīve ir jūsu paša darīšana, un es nevēlos lūgties paskaidrojumus. Ja starp jums un Luīzi kaut kas nav kārtībā, tad tikai jūs pats varat kaut ko darīt lietas labā. Bet cita lieta ir jūsu darbs. Šādā stāvoklī jūs man neesat vairāk noderīgs par mitru flaneļa dvieli, un tādēļ es zinu, ka man ir pilnas tiesības jautāt. Tā ka labāk pastāstiet! Kas lēcies?

Kamēr Tenets runāja, bija redzams, ka Lainhems jūtas arvien ne^inulīgāk. Tagad viņš nemierīgi paskatījās uz Tenetu, pavēra muti un aprāvās.

-   Maik… lieciet vaļā, veco zēn! Izkratiet sirdi!

Tenets gaidīja. Viņš juta līdzi seržanta neērtajam stāvoklim, juzdams, ka kaut kāds konflikts plosās viņa sirdī, bet viņš nevarēja neko vairāk teikt. Jautājums bija izteikts, un, ja Lainhems negribēs-izsūdzēt viņam savas bēdas, tad tur neko nevarēs darīt.

Lainhems vērās uz savām plaukstām, berzēdams labās rokas īkšķa nagu. Klusums ieilga, un Tenets jau nolēma, ka viņa centieni ir izgāzusies, kad seržants sakustējās.

-  Luīze grib, lai es eju projām no policijas, viņš nomurmināja, tad paskatījās uz Teneta neko neizsakošo seju un uz savām plaukstām.

Vispirms Tenets bija pārsteigts, bet tad šoks norimās un viņu pārņēma mežonīgas dusmas, dusmas uz Lainhema sievu. Viņa lūpas sakniebās, it kā aizturot vārdu plūdus, kuri draudēja izlauzties ārā. Priekšā atradās mīnu lauks un katru soli vajadzēja spert ārkārtīgi uzmanīgi.

-  Saprotu.

Lainhems vēlreiz paskatījās uz Tenetu, šoreiz vērtējoši.

Ar milzīgu piepūli Tenets centās, lai balss skanētu neitrāli.

-   Vai drīkstu pā Kutat kāpēc?

Lainhems paraustīja plecus un saviebās.

-   Parastais iemesls, kā varat iedomāties. Ilgas, neprognozējamas darba stundas, kuras neļauj rēķināties ar ģimeni… Bet galvenais," manuprāt, ir fakts, ka man šajā darbā Luīze neredz perspektīvas.

"To man, protams, vajadzēja paredzēt," nodomāja Tenets. Viņam vienmēr bijušas aizdomas, ka Luīze ir visai godkārīga. Pirms pāris gadiem Lainhems mēģināja pacīnīties par paaugstinājumu, iegūt inspektora pakāpi. Tenets nebrīnījās, ka viņam tas neizdevās. Lainhems komandā bija lielisks otrais, bet viņam vienmēr pietrūka līdz tai augstākajai smailei, kura spētu pacelt viņu virs seržanta pakāpes. Tajā laikā

Tcncts bija domājis, ka tā ir Luīze, kura mudina Lainhemu cīnīties par paaugstinājumu, un Tenets baidījās, ka neveiksme morāli nelabvēlīgi ietekmēs Lainhemu, un pie sevis viņš apsveica seržanta lēmumu nemēģināt vēlreiz. Tagad bija skaidrs, ka Luīze, noskaidrojusi, ka viens ceļš ir aizšķērsojies, apņēmusies izmēģināt kādu citu.

Impulsīvi Tenets atgrūda durvis un izkāpa no mašīnas.

-    Varbūt paiesim kādu gabaliņu, labi? Ar mašīnu nekas nenotiks. Nedomāju, ka šajā vakara stundā te varētu braukt kāds traktors.

Lainhems klusēdams pievienojās inspektoram, un laiskā solī viņi aizgāja pa šauro taku starp augsto dzīvžogu no vilkābelēm, ērkšķiem, savvaļas kļavām, suņaburkšķiem un lazdām.

-   Vai Luīzei ir padoma kas īpašs? Tenets beidzot pavaicāja.

Lainhems atkal paraustīja plecus.

-    Viņa, kā liekas, domā, ka nebūtu slikti uzsākt kādu savu biznesu. Saka, ka mūsdienās tur slēpjas naudas ādere un nekad nav bijusi labāka iespēja kaut ko tādu uzsākt, jo tagad ir vieglLdabūt no valdības atbalstu un tas savukārt atvieglo kredīta iegūšanu.

-   Kas tas ir par biznesu?

-  Viņa… Mēs ngesam vēl izdomājuši.

-   Bet jūs, Maik? Tenets draudzīgi jautāja. Vai jūs pats esat izdomājis?

Lainhems ar nožēlu papurināja galvu.

-    Varu saprast, kādas dilemmas priekšā jūs atrodaties… Jāuztraucas, ko teiks kolēģi, kad aiziesiet no policijas, jāuztraucas, ko teiks Luīze, ja neaiziesiet, bet Maik, paklausieties! Tenets apstājās un pagriezās pret Lainhemu, lai uzsvērtu, cik svarīgi ir tas, ko viņš tagad teiks. Jums nevajadzētu to visu ņemt vērā. Ir tikai viens jautājums, kuru vajadzētu sev uzdot, un tas ir šāds: "Ko es pats patiesībā gribu darīt?"

Lainhems bez jautrības iesmējās.

-   Vai jums neliekas, ka tas ir mazliet egoistiski?

-    Nē, man neliekas! Paklausieties, Maik, cik jums ir gadu? Trīsdesmit? Ja viss ies normāli, jūs nākotnē gaida vēl kādi trīsdesmit pieci darba gadi. Un es, tāpat kā jūs, pats zinu, ka jūs mīlat savu darbu. Mīlat no sirds. Ak, es arī zinu, ka mūsu darbam ir savas ēnas puses, tas viss, ko jūs nosaucāt, plus šausmīgi daudz vilšanās, reizēm cīņa un briesmas, bet vienalga jūs to mīlat. Tikpat lielā mērā kā es. Un vai jūs nesaprotat, kādā privileģētā stāvoklī mēs esam? Pamosties no rīta un ar prieku doties uz darbu tā vietā, lai pamostos un nodomātu ak Dievs, atkal viena diena, kā lai es to iesāku, kā lai pabeidzu? Jūs nevarat nopirkt prieku par savu darbu, Maik, nevarat, kaut arī būtu miljonārs. Tāpēc, ja ir kaut kas, ko jūs vairāk gribētu darīt nekā šo darbu vai vismaz līdzvērtīgi, un tur varat nopelnīt vairāk un tajā pašā laikā iepriecināt

Luīzi, tad es došu savu svētību un teikšu uz priekšu, jūs varat tikai iegūt. Bet, ja jūs samainīsiet darbu, kuru mīlat, pret tādu, par kuru jums nav ne mazākās intereses, tad baidos, ka beigsiet daudz sliktākā situācijā, nekā esat pašlark, varbūt ne finansiāli, bet morāli un emocionāli. Jo visu atlikušo dzīvi jūs ļaunosities par to, ka esat iespiests nepareizā vietā, un šis apvainojums pakāpeniski saindēs jūsu attiecības ar Luīzi.

Lainhems bija uzmanīgi klausījies, šad un tad pamādams ar galvu, jo Tenets tiešām runāja taisnību.

-  Es to zinu, viņš tagad atbildēja, es visu to zinu. Bet kā lai to iestāsta Luīzei?

-   Bet vai esat sievai to pasniedzis no šāda viedokļa?

-   Vairāk vai mazāk. Lainhems bezcerīgi pašūpoja galvu. Vienkārši nezinu, ko lai iesāk.

Viņi bija nonākuši pie vārtiem ar pieciem "šķērskokiem un klusējot, kā sarunājuši, pagriezās un apsēdās, vērojot rāmo ainavu ielejā. Krāsas tagad kļuva tumšākas un dziļākas, robežlīnijas vneskaidrākas. Ēnas stiepās garākas tikpat ātri, cik saule rietumu pusē aiz apvāršņa.

Arī Tenets nezināja, ko iesākt. Bija skaidrs, ka šī saruna, turpinotie^ tālāk, iespiedīsies Lainhema laulības dzīves privātajā teritorijā, bet Tenets nebija pārliecināts, vai ir prātīgi spert tādu soli. Viņš juta, ka laulības dzīves problēmas . No otras puses, tagad, kad bija pārvarēta sākotnējā nevēlēšanās runāt par Lainhema problērrtām, Maiks, kā likās, vēlējās izrunāties no sirds. Viņš pat, gaidot Tencta atbildi, meta uz viņu bažīgus skatienus. Ko darīt? Ja Tenets zinātu, ko tādu labu varētu pateikt seržantam, pie kā tam pieturēties, kādu jaunu, radošu pieeju, kā paskatīties uz viņa stāvokli… Un pēkšņi viņš saprata, kas jādara.

-   Maik, Tenets piesardzīgi iesāka.

-  Jā, ser?

Lainhema kaismīgi gaidošais skatiens deva Tenetam drosmi turpināt.

-  Paklausieties, es negribu jūs lūgt un gluži labi sapratīšu, ja jūs nevēlēsieties atbildēt, bet man ir interesanti… Vai jūs varat teikt, ka Luīze ir laimīga?

Lainhems saknieba lūpas, nopūtās un ar rūgtumu balsī atbildēja:

-   Nē, man nav nekas pret jūsu jautājumu. Un es arī nedomāju, ka jūs būsiet pārāk pārsteigts, uzzinot, ka jau ilgāku laiku mana sieva nejūtas visai laimīga.

-   Tieši tas arī mani interesēja… Vai jums nešķiet, ka Luīzei pietrūkst viņas darba?

Pirms laulībām viņa bija strādājusi Starrendenas Centrālajā slimnīcā par medmāsu.

Lainhems māja ar galvu.

-   O, jā. Viņai darba vienmēr ir pietrūcis. Šeit, manuprāt, jūs esat trāpījis naglai uz galvas.

Saprotiet, viņa ļoti mīl bērnus, bet darba tai vienmēr ļoti pietrūkst. Protams, ja man būtu profesija ar regulāru darba laiku, viņa varētu atgriezties slimnīcā jau tagad, kaut vai padežurēt pa naktīm, lai nezaudētu iemaņas. Bet, tā, kā mēs strādājam pašlaik, viņai atgriezties darbā nav iespējams.

Tenets pamāja un tad nodrebinājās. Līdz ar tumsas iestāšanos vējiņš atkal bija kļuvis vēsāks. Varbūt šonakt atkal piesals. Viņš sabāza rokas dziļi kabatās un pagriezās atpakaļ uz mašīnu. Lainhems soli soli sekoja inspektoram.

-   Vai viņa nav domājusi pameklēt kādu, kurš dienā varētu pieskatīt bērnus?

-   Nē, nopietni ne. Pirmkārt, mēs abi domājam, ka bērnam līdz piecu gadu vecumam noteikti ir vajadzīga mātes klātbūtne, un, ja izvairās no šīm rūpēm, uzgrūžot bērnus kādam citam, vēlāk no nepatikšanām neizvairīties vismaz, kamēr viņi iet skolā. Otrkārt, no tīri ekonomiskā viedokļa, tad Luīzei nāktos strādāt praktiski par velti. Medmāsām maksā tik maz, ka lielāko daļu algas nāktos samaksāt bērnu auklei. Bez tam darba stundas tās ir neciešamas, sevišķi attiecībā uz bērnu pieskatīšanu. Vai jums tiešām neliekas, ar rūgtumu teica Lainhems, ja Starrendenas Centrālajā slimnīcā viņiem tik ļoti būtu vajadzīgas medmāsas, viņi nebūtu ierīkojuši bērnu silīti?

-   Piekrītu… Vai Luīze nekad nav domājusi par kādu citu darbu, izņemot savu medmāsas profesiju, par kādu pusslodzi, vismaz kamēr bērni sāks iet skolā? Cik bieži Ričards iet uz rotaļu pulciņu?

-  Trīs rītus nedēļā.

-   Un Mendija sāks septembrī, vai ne?

-   Jā… Nezinu, vai tāda iespēja Luīzei ir ienākusi prātā. Medicīna ir viņas pirmā mīlestība, un tāda tā ir palikusi…

-   Zinu, bet varbūt ir vērts apspriest šādu iespēju, uzsvērt, ka tas būs tikai pagaidu variants. Tādai sievietei kā Luīzei kura ir veiksmīgi veidojusi savu karjeru, ir ļoti smagi visu dienu būt ieslodzītai mājās, skatoties četrās sienās un divos mazuļos.

-   Jūs runājat gandrīz vai tā, it kā pats būtu tam visam izgājis cauri.

Tenets ievēroja, ka Lainhems tagad izskatās daudz atbrīvotāks. Pašlaik viņa sejā pat parādījās pierastais, pašapzinīgais smīns.

-   Jā, esmu. Ne tieši tādā veidā, bet bija brīdis, kad Bcns sāka iet skolā, bet Džouna bija iecerējusi izmēģināt karjeru Nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienestā, un tad man nācās šo to pārvērtēt. Baidos, ka līdz tam biju uzskatījis kā pašu par sevi saprotamu domu, ka Džouna ir simtprocentīgi apmierināta, rūpējoties par māju, bērniem un mani. Nu īstais parlamenta deputāts. Un atceros, ka biju patiesā neizpratnē ko gan viņa vēl grib?

-  Tiešām? Lainhems skatījās uz Tenetu tā, it kā šī grēksūdze drīzāk celtu viņa autoritāti seržanta acīs, nekā gremdētu.

Tenets pasmaidīja.

-    Dieva vārds. Man vajadzēja gadus, lai saprastu, patiešām saprastu, ka manai sievai viņas karjera ir tikpat svarīga kā man savējā. Patiesību sakot, tikai pirms kāda gada es to biju sapratis.

-   Pirms gada? Bet Džouna strādā šajā darbā jau cik ilgi? nu jau sešus gadus!

-    Ģimenes dzīve ir dīvaina padarīšana, Maik. Ļaudīm, kuriem neveicas, liekas, ka nekas nekad nemainīsies vai, ja viņi kaut ko mainīs, tad būs vēl sliktāk. Bet lietas būtība ir tāda, ka neviens no mums nav uz vietas stāvošs, mēs visu laiku maināmies, un, kad ir darīšana ar diviem, ja abi saliek savas vēlmes kopā, tad rodas milzīgs potenciāls izmaiņāfn. Ziniet, man bieži ir ienācis prātā, ka laulības dzīve, mainoties noskaņojumam, situācijai un attieksmei vienam pret otru, ir kā sava veida dabīgs paisums un bēgums. Tāpēc reizēm iet labāk un reizēm sliktāk, ne jau kāda īpaša iemesla dēļ, bet vienkārši tāpēc, ka ir dabīgi šie kā lai es tos nosaucu? nepārtrauktie uzplūdi un atplūdi. Un tas ir normāli, absolūti dabīgi. Nelaime ir tāda, ka mūsdienās cilvēki pieņem kā4>ašu par sevi saprotamu domu: ja kādu brīdi klājas slikti, tad viņu laulība ir sadragāta un,uz visiem laikiem. Tā vienkārši nevar būt. Ņemsim jūsu pašreizējo situāciju. Varētu likties, ka nav izejas no situācijas vismaz nekādas pieņemamas. Bet tikai vienam no jums nedaudz vajadzētu izmainīt savu attieksmi, un otrs reaģēs uz izmaiņām, un tūlīt pat būs atrasta izeja no apburtā loka.

Tagad abi bija sasnieguši mašīnu, un Lainhems automātiski atslēdza durvis, iesēdās un pārliecās, lai atvērtu durvis Teneta pusē. Tad viņš kādu minūti klusējot sēdēja un ar neko neredzošu skatienu vērās ārā pa logu.

-    Man liekas, viņš beidzot lēnām ierunājās, ka līdz šim es vēl ne reizi neesmu pamēģinājis paskatīties uz situāciju no Luīzes viedokļa. Ak, es zinu, ka viņa jūtas nelaimīga, visu laiku iesprostota mājās. Lai kā arī viņa mīlētu mazuļus, bet mēs nekad tā īsti neesam par to aprunājušies. Tas vienmēr nāk uz āru kaut kādā citādā veidā, viņa it kā mēģina savu neapmierinātību izgāzt uz kaut ko aitu…

"Tāpat kā Lainhema godkāres trūkums," nodomāja Tenets.

Pie šīs domas nonāca arī seržants.

-   Varbūt viņa domā, ka vienīgais ceļš, kā kaut ko mainīt, ved caur mani.

-   Iespējams. Bet, ja tas ir tā, tad visticamāk, ka Luīze to dara bez nolūka, pati neapzinoties. Visādā ziņā, nāks tikai par labu, ja jūs abi atklāti izrunāsieties.

Lainhems pagriezās pret Tenetu, paskatījās viņam acīs uti apņēmīgi pamāja.

-  Jā, es to darīšu.

-   Katrā ziņā es nesteigtos ar lēmumu nekavējoties pamest policiju.

s Es negribu iet pTojām no policijas. Patiešām negribu. Kā jau jūs teicāt, es patiešām mīlu savu darbu un nekad neesrpu gribējis darīt kaut ko citu.

"Interesanti," Tenetam ienāca prātā, "vai Lainhems atceras ka^ju, kādu nācās izcīnīt ar māti, kad viņš gribēja iestāties policijas spēkos." Atraitne, kura viena pati bija uzaudzinājusi savu vienīgo dēlu, ilgi un smagi cīnījās pret dēla izvēli strādāt šajā, kā mātei likās bīstamajā, profesijā. Un, ja Lainhems tiešām to atcerējās, vai varēja saskatīt neapšaubāmo līdzību ar pašreizējo situāciju?

-   Bet es jau sāku neticēt, ka vispār ir kāda izeja. Tagad… Nu, ko, liekas, ka tuneļa galā sāk parādīties gaismiņa. Pateicos, ser.

Tenets pēc Lainhema balss juta, ka seržants grib beigt runāt par šo tēmu. Pašreizējā brīdī pietika apspriest viņa personīgās 4zīves problēmas.

-   Visu dienu tikai darbs, Tenets pasmaidīja, un sarunas par darbu.

-  Tā gan ir. Lainhems skatījās lejā uz Tīlfordgrīnu, kur šur tur mājās sāka iemirdzēties gaismiņas, tad ierastajā manierē nebēdnīgi uzsmaidīja Tenetam un teica: Nu, viena lieta man ir skaidra. Ja misis Seldena pieļāva, ka var tikt noslepkavota, tad ne jau tāpēc, ka ilgotos pēc sarežģījumiem.

9.

-  Ko jūs domājāt, sakot, ka nejau tāpēc, ka ilgotos pēc sarežģījumiem? vaicāja Tenets, atgāzies sēdeklī un domās izdvesis atvieglojuma nopūtu, jo, kā likās, abu saruna Lainhemam nākusi par labu un visas pazīmes rādīja, ka seržants sāk domāt par darbu.

Viņi bija nolēmuši, ka laiks atgriezties nodaļā, un mašīna ienira koku izveidotā tuneļa mutē. Tuvojoties tumsai, vieta šķita noslēpumaina, pat draudīga.

Lainhems nobremzēja, jo uz brīdi, mašīnas starmešu apžilbināts, uz ceļa izcilpoja zaķis un, astīti kustinot, tūlīt pat iebēga krūmājā blakus ceļam.

-   Nu, labi. Mēs vēl nezinām, vai tas bijā nelaimes gadījums, vai nē, lai gan kā jau pirms tam teicu, pēc nelaimes gadījuma neizskatās. Nespēju iedomāties, vai kāds varētu nepamanīt Kimberlija uzstādītās brīdinājuma ugunis un aizsargbarjeru uz tilta. Es neticu, ka misis Seldena varētu nejauši, bez pagrūšanas nokrist no tilta, bet, spriežot pēc gājieniem, viņa, liekas, ir sagādājusi sev daudz baiļu…

-   Bailes vispār vai bailes no atsevišķiem cilvēkiem?

-  Gan tā, gan tā, es teiktu. Misis Seldena vienkārši bija tāda tipa cilvēks. Ja viņa kaut ko gribēja, tad uz to gāja, nerēķinoties, kā jutīsies apkārtējie. Nav pārsteigums, ka ciematā šo cilvēku neviens nemīlēja. Vispirms viņa neļāva izmantot taku…

-Atcerieties, Maik, misis Seldenas taku!

-    Teorētiski varbūt, bet jūs sapratīsiet, kā jutās ciemata ļaudis, kuriem uz autobusu tagad jāsoļo lieku jūdzi vai vēl vairāk. Tas nesagādā nekādu prieku, it īpaši, ja kāds ir pensionārs vai jauna māmiņa. Un taku vietējie iedzīvotāji ir izmantojuši gadiem. Un vispār kāpēc misis Seldena tik ļoti gribēja taku noslēgt? Taka nešķērso Menoras dārzus. Augstajiem un biezajiem dzīvžogiem nevar pat redzēt pāri. Tāda rīcība liekas zemiska un aprobežota. Un tad tas darījums ar ciemata klubu un plānojuma atļauju. Iedomājieties, kā ciemata ļaudīm vajadzēja justies! Gadiem viņi vaiga sviedros rāvušies un krājuši naudu. Ir saņēmuši no pašvaldības padomes solījumu saņemt dotāciju, sarunājuši par zemes pirkšanu ar misteru kā viņu sauca? Tilleru, un tad, dažus soļus pirms finiša, viņu degunu priekšā misis Saldena to pievāc. Vai vietējiem iedzīvotājiem var pārmest, ka viņi to nāvīgi neieredz? Varu derēt, ka tas protests pret Harija Grīnlīfa izlikšanu no viņa būdas vairāk bija iedzīvotāju reakcija u"z to kā viņa pret tiem izturējusies.

-  Es pats par to iedomājos, bet neesmu pārliecināts, ka Mārcija bija vienkārši cilvēks bez jūtām. Sāku domāt, vai visas šis izdarības nav apzinātas.

-   Apzinātas? Viņi abi bija nobraukuši kalna pakājē, un Lainhems piebremzēja, lai pirms izbraukšanas uz lielā ceļa pārliecinātos, ka tas ir brīvs. Kādēļ?

-  O, tas ir intriģējošs jautājums, vai ne? Un liekas, ka man tikai nupat sāk iegaismoties atbilde. Bet, ja padomājam par Mārcijas Seldenas pagātni, tad parādās jēga.

-   Man gan ne.

-    Mazliet padomājiet, Maik! Tenets paskatījās ārā pa logu, jo pašlaik viņi iebrauca Tīlfordgrīnā, un pamāja uz kotedžu rindu aiz Greizajām durvīm. Misis Seldena ir uzaugusi

šeit, fermas strādnieka kotedžā. Viņas tēvs bija dzērājs. Tas nozīmē, ka šejienes ļaužu acīs Mārcija bija zemāka par zemākajām. Tad, kā visās labākajās pasakās par pelnrušķīti, viņa tiek pie slavas un veiksmes lai nu kādas, bet-tomēr veiksmes. Un ko misis Seldena dara? Vai viņa dodas pēc iespējas tālāk no vietas, kur pārdzīvojusi visus alkoholiķa bērna pazemojumus? Nē, viņa nopērk māju, kuru iemīlējusi, vēl būdama maza meitene, māju, par kuru Mārcija reiz zvērēja, ka tā kādu dienu piederēs viņai. Lai piepildītu visus savus bērnu dienu sapņus, Mārcija atgriežas kā Menoras kundze. Visai aizkustinošs un romantisks stāsts, ceru, ka piekritīsiet.

Bet nelaimīgā kārtā misis Seldenas tālākā dzīve nav prieka pilna. Turpinājums nebūt nav tāds, kā bija iedomāts. Lauku ļaudis ir ļoti konservatīvi, Maik, un vecākie pie tam ļoti stingri ievēro hierarhijas likumus. Nedomāju, ka vietējie'būtu pārāk nopriecājušies, ieraugot meiteni no dzērāja kotedžas ērti iekārtojušos Menorā.

Greizajās durvīs visi logi bija gaiši, un pats krodziņš izskatījās silts un aicinošs. Viņiem braucot garām, krodziņā iegāja divi vīri. Tenetam viņi likās pazīstami no rīta cēliena. Viņš apspieda sevī kārdinājumu piedāvāt Lainhemam apstāties un izdzert kādu pinti alus.

-   Šīs brīdinājuma ugunis no ceļa ir labi saredzamas, teica Lainhems, pirms braukšanas pāri tiltam piebremzējot mašīnu.

-Jā, es ievēroju.

Lainhems paskatījās uz inspektoru.

-  Tātad jūs domājat, ka ciema ļaudis misis Seldenu pieņēma ar neuzticību?

-   Būsim žēlsirdīgi un teiksim, ka viņi to darīja palēnām. Ar laiku varbūt vietējie to būtu arī pieņēmuši, bet, manuprāt, Mārcija nebija gatava gaidīt. Ar savu pagātni viņa varēja būt pārmēru jūtīga pret noraidošo attieksmi. Sajūtot, ka ļaudis viņu neuzņem atplestām rokām, misis Seldena varbūt sev teica nu, labi, es jums vēl parādīšu, un lai esmu nolādēta, ja to neizdarīšu! Un pārgāja pie rīcības.

Kreisajā pusē iegaismojās Menoras vārti.

Vārtu namiņā dega gaismas, bet galvenā ēka no ceļa nebija redzama, jo iebrauktuve šeit meta likumu.

-   Tātad jūs sakāt, ka takas slēgšana un ciemata ļaužu kluba sapņa nogremdēšana nozīmēja, ka viņa tiem ir demonstratīvi uzgriezusi muguru?

Tenets paraustīja plecus.

-   Vai jums nešķiet, ka tas ir gluži iespējami?

-   Un Harija Grīnlīfa izlikšana?

-   Nu, ja tas, ko es teicu, ir taisnība, un man šķiet, ka tā varētu būt, tad tas, ka ciema ļaudis pieņēma, piecieta un pat mīlēja Ģrīnlīfu, bet misis Seldenu atstūma, viņu nokaitināja.

-  Tātad tāpēc Grinlīfam bija jāaizvācas.

-   Nav slikta doma, vai ne?

-   Ja nu vienīgi Mārcijai nebija kāds personīgs iemesls gribēt atbrīvoties no viņa.

-   Kāds, piemēram?

-  Nav ne jausmas.

-   Tomēr, ja atgriežamies pie tā, ko jūs teicāt par vispārējo naidīgo noskaņojumu pr^t viņu, Maik, jūs taču nekādā gadījumā negribat teikt, ka ciema ļaudis kolektīvi nolēma, ka nu vienreiz pietiek, un izmantoja izdevību, lai nogrūstu viņu no tilta?

-   Nē, protams, ka ne! Es tikai runāju par to, kā misis Seldena kā tvaika rullis brauca pāri ļaužu jūtām. Un, ja viņa varēja to darīt plašā mēroga, tad kāpēc gan lai tāpat nedarītu šaurākā?

-    Vai jūs domājat par kādu konkrētu cilvēku?

-   Ne tieši, bet vai tad jūs neesat pamanījis, ka neviens no tiem, ko mums ir izdevies satikt, nav izrādījis patiesu nožēlu par Mārcijas Seldenas nāvi? Viņus ziņa ir satraukusi, tiesa, bet tas arī viss. Misis Pentrijai acīmredzot neatlika daudz laika misis Seldenai. Arī Edītes Fipsas sirds nebija salauzta, kaut arī viņu ceļi jau ilgus gadus bija vijušies kopā. Uz māsu Lintu viņa nebija atstājusi nekādu labo iespaidu, lai gan Linta centās to noslēpt, stāstot par misis Seldenas devību pret māti, un misis Pepera lai gan viņa ar līdzjūtību runāja par misis Seldenas bērnību tāpat neko labu pateikt nevarēja.

-    Misters Bernards Seldens gan izskatās visai satriekts.

-   Nu, jā. Bet, ja viņa pret to izturējās tāpat kā pret visiem citiem, viņam nekāda labā dzīve nevareja būt. Vai ievērojāt misis Pentrija teica, ka Soldeniem bijušas atsevišķas guļamistabas?

-   Daudziem precētiem pāriem ir atsevišķas guļamistabas visdažādāko iemeslu dēļ viņš krāc, viņa mokās ar bezmiegu…

Lainhema seja liecināja, ka šāds izskaidrojums viņu neapmierina. Pēc viņa uzskatiem, atsevišķas guļamistabas varēja nozīmēt tikai vienu laulības disharmoniju.

-    Jūs domājat, ka misters Seldens tēloja?

-    Nav teikts, ser. Es nezinu. Gribu tikai teikt, ka tas ir iespējams.

-   Taisnība. Bet, pat ja jums ir taisnība un viņi labi nesadzīvoja, tas vēl obligāti nenozīmē, ka misters Seldens būtu nogalinājis savu sievu. Viņš patiešām varēja būt šokā. Galu galā, ja jūs esat nodzīvojis kopā ar sievieti cik? divdesmit gadus, jūs neizbēgami jutīsieties satriekts, ja viņa pēkšņi nomirs, pat ja pirmā bezrūpīgā kaisme jau sen ir pazudusi. Un, kā liekas, ciematā nebaumo, ka starp viņiem būtu bijušas kādas nesaskaņas.

-    Nē, tas tiesa, lai gan mis Fipsa jutās visai neomulīgi, kad jūs viņai jautājāt par Seldeniem. Katrā ziņā jums jāatzīst., ka pagaidām misters Seldens liekas visaizdomīgākais kaut vai tāpēc, ka varēja atrasties īstajā vietā un īstajā laikā.

-  Tiesa.

-    Es domāju, ja arī viņam bija iemesls vēlēties atbrīvoties no sievas un tešpēja to izdarīt uzradās deguna priekšā pati no sevis, kad viņi nejauši satikās uz tilta…

-    Tas, protams, ir iespējams, piekrītu, Maik. Acīmredzot nāksies viņu apciemot vēlreiz rīt, kad, ceru, Seldens būs spējīgs sarunāties…

Viņi bija atbraukuši pie nodaļas, un Lainhems novietoja mašīnu stāvvietā un izslēdza dzi

nēju. Iegrimuši sarunā, viņi ne viens, ne otrs netaisījās kāpt ārā.

-   Otrs aizdomās turamais pašlaik, protams, ir Grīnlīfs, teica Tenets. Jūs nebijāt klāt, vai ne, kad mis Fipsa man stāstīja par viņu? Liekas, ka pēc kāda nelaimes gadījuma viņš tagad ir briesmīgi sakropļots, kā dēļ, kā varu iedomāties, ir izvēlējies tādu vientuļnieka dzīvi.

-   Nē, to es nezināju. Nabaga puisis. Interesanti, vai tagad misters Seldens atļaus viņam palikt?

-    Jā, to būtu interesanti uzzināt. Varu iedomāties, ka Grīnlīfam nebūtu tik viegli atrast citu dzīves vietu, ja izlikšana tiešām notiktu. Ja viņa kroplums ir tik briesmīgs, kā stāsta mis Fipsa, tad var saprast, ka Grīnlīfs nevēlas kontaktēties ar cilvēkiem pārāk tuvu. Viņš tad būtu izmests klaidoņa dzīvē uz ceļiem, un tas vēl vairāk radītu iespēju tam vēlēties tikt vaļā no misis Seldenas.

-    Godīgi sakot, ser, es zinu, ka jūs cenšaties attaisnot misis Seldenas izrīcības pret ciemata ļaudīm, bet ar visu cienu…

-    Ne jau attaisnot, Maik. Mēģināju tikai izprast iemeslus, kuri spieda viņu uz tādu rīcību. Un katru reizi, kad jūs sakāt "ar visu cieņu", tad es zinu, ka jūs gatavojaties mani apstrīdēt. Tātad sāciet, apstrīdiet!

-    Nē, ne tieši apstrīdēt. Es tikai gribēju teikt, ka, pēc manām domām, misis Seldena ir bijusi nejauks radījums. Šis piemērs ar Grīnlīfu ir tipisks. Kāpēc viņa nevarēja likt to nabāga cilvēku mierā? Grīnlīfs taču nedarīja nevienam neko ļaunu, vai ne? Viņš bija pamatīgi noslēpies un nerēgojās misis Seldenai acis. Liekas, ka misteru Grīnlīfu ir vadījusi tikai nepamatota nepatika, un tāpēc Mārcija, draudot izrēķināties, mēģināja nogādāt Hariju tiesā.

-   Varbūt. Tomēr, Maik, ja jūs pacenstos tik ļoti neņemt to pie sirds, jūs pieļautu iespēju, ka tagad misteram Grīnlīfam ir jābūt pateicīgam liktenim, ka lielākā ienaidniece uz visiem laikiem ir pazudusi no ceļa.

-  Tas nav tas pats, ka Harijs varēja nogrūst misis Scldenu no tilta.

-   Maik! Es nesaku, ka tā ir bijis, un jūs to zināt! Vienkārši pastāv tāda iespēja.

Lainhems kādu bridi klusēja un tad, neērti juzdamies, atbildēja.

-   Protams, ka pastāv. Piedodiet, sēr! Nesaprotu, kas man lēcies.

Aizmirstiet par to! Tātad mums rīt vajadzēs iztaujāt ari Grīnlīfu. Bez tam man liekas, ka bija vēl pāris interesanti fakti.

-  Tādi kā?

-   Vakariņu viesības…

-   Jā. Neliels kokteilis, vai ne? Grāfistes domnieks un friziere?

-   Pareizi. Man nupat ienāca prātā… Vai Lomekss nav Plānošanas komisijas priekšsēdētājs?

-   Jā, jums taisnība. Ir. Biju aizmirsis, ka… Lainhema lūpas savilkās svilpienam. Jūs domājat, ka…

-    Ka misis Seldena varēja izmantot Džosiju Trimblu kā ēsmu, lai dabūtu sev plānošanas atļauju. Jāv Kā jums šķiet, Maik?

-   Izklausās gluži ticami pēc visa, ko esam par misis Seldenu dzirdējuši. Tas nebūtu tik neiespējami, ja viņa pēc kaut kā ļoti kāro.

-    Un tas izskaidrotu, kāpēc Mārcija negribēja atcelt vakariņas, vai ne? Ceturtdaļmiljons ir augsta likme.

-   Un arī, kāpēc misis Scldenai nebija nekas pretī atstāt viesus vienatnē, kamēr viņa devās uz ciematu apciemot māti. Un, turpināja Lain-"1 hems, par šo tēmu iekarsis, kāpēc mājsaimniece tik nicīgi runāja par šo meiteni. Es jau tad brīnījos, kāpēc viņa tā izturas. Iedomājos, ka varbūt tas ir tāpēc, ka misis Pentrija savā ziņā ir snobs, bet ja viņa zināja, kas tur noticis…

-   Piekrītu. Arī mani pārsteidza tas, kāpēc Seldens tik labprātīgi nozuda no vakariņām un neatgriezās mājās, lai atvainotos viesiem un starp pirTho un otro sievasmātes apciemojumu nepasēdētu kopā ar viesiem. Bet misters Bernards zināja, ka tur ir viņa sieva un, noraidoši izturēdamies pret notiekošo, bija tikai priecīgs, ka ir iemesls nozust no redzesloka. Katrā ziņā, ja mums ir taisnība, tad paveras zināmas interesantas iespējas. Vai nepiekrītat?

-   Piekritu. Šantāža, piemēram. Ja Lomckss ļāvās sapīties ar Džosiju Trimblu un misis Seldena izdarīja spiedienu sakarā ar plānojuma atļauju… Lomekss būtu nokļuvis ļoti nepatīkamā situācijā.

-   Ja tas nonāktu atklātībā, tad viņam klātos plāni. Tas nu ir skaidrs.

-    Iedomājieties virsrakstus vietējās avīzēs! Ir visi priekšnoteikumi pirmklasīgam skandālam sekss, kukuļdošana, korupcija vietējā pašvaldībā… Pilnīgi varu iztēloties virsrakstus. Piekukuļots domnieks…

-   Labi, Maik. Neaizrausimies. Galvenais, ka mums rīt nāksies apciemot arī šos divus.

-    Vai jums neliekas, ka mums vajadzētu vēlreiz aprunāties arī ar mis Fipsu?

-   Ak, es jau domāju, vai jūs par to neieminēsities. Jā, viņa kaut ko noklusēja, vai ne, kad es jautāju, ko mis Fipsa darījusi tajā vakarā. Es jau brīnījos, kāpēc viņa tā dara.

Bez šaubām, viņi abi to atklās agrāk vai vēlāk.

10.

Pēc vairāku stundu pavadīšanas pie "detalizētiem, precīziem un akurātiem" ziņojumiem, kurus Drako gaidīs nākamajā rītā, vienīgais, ko Tenets vēlējās, doties mājās, iekrist gultā un ieslīgt aizmirstībā. Iegriežoties iebrauktuvē, viņš pārsteigts pamanīja, ka guļamistabas mazajā ģērbamistabā, kuru viņi ar Džounu izmantoja kā kabinetu, joprojām deg gāisma. Taisnā ceļā viņš steidzās augšā, ar apmierinājumu ievērodams, ka Bridžitas istabā šovakar gaisma ir izslēgta.

Džouna sēdēja pie papīriem nokrauta rakstāmgalda. Viņam ienākot, Džouna pagrieza vaigu skūpstam.

-   Kā veicās ar lietu?

Tenets paraustīja plecus.

-  Nu, tā. Tu tik vēlu vēl strādā, mīļā.

-  Zinu, ka ir vēls. Viņa nolika pildspalvu, noņēma nesen iegādātās brilles un izberzēja acis. Līdz rītam jāpabeidz šis ziņojums, jo agrāk

. nebija laika piesēsties pie rakstāmgalda.

-   Kāpēc? Tenets piemetās uz galda malas. Arī Džouna izskatījās ļoti nogurusi. Spriedze bija ievilkusi rievas ap viņas acīm. Lūpu kaktiņi bija nolaidušies un īsie, gaiši viļņainie mati izspūruši. No savas sēdvietas skatoties lejup, Tenets šur un tur pamanīja pa kādam sirmam pavedienam. "Jaunāki nekļūstam," viņš nodomāja.

Džouna saviebās.

-   Vikija bija šeit krietnas pāris stundas, gandrīz visu laiku mirkdama asarās.

Vikija Janghāzbenda dzīvoja kaimiņos. Viņas vīrs Pīters bija ceļojošs komivojažieris. Pirms sešām nedēļām Vikija bija dāvājusi dzī.vību viņu pirmajam bērniņam. Viņa bija strādājusi vietējā nekustamā īpašuma tirdzniecības

kantori vēl mēnesi pirms bērna piedzimšanas un vienmēr likās tik dzīvespriecīga un sabiedriska. Viņi ar PIteru ļoti priecājās, kad atklājās, ka beidzot viņa ir mātes cerībās. Precējušies jau astoņus gadus, vismaz pēdējos piecus abi cerēja, ka tas notiks. Dienā, kad viņi uzzināja priecīgo jaunumu, kaimiņi tika apstaigāti ar šampanieša pudeli un visi uzsauca tostus Janghāzbendu jaunajai paaudzei.

-   Būs vismaz trīs bērneļi, Vikija, laimes pārņemta, paziņoja.

-   Sagaidi vismaz pirmo, Džouna viņu bija ķircinājusi. Varbūt pārdomāsi.

Dažu pēdējo nedēļu laiķā viņai bieži nācās . atcerēties bezrūpīgo piezīmi, jo kopš bērna nākšanas pasaulē Vikija bija pilnīgi cits cilvēks. Likās, ka pazuduši smaidi un dzīvesprieks, viņas neiztrūkstošais optimisms un tā vietā atnākušas __ nebeidzamas asaras un ilgstoša, nomācoša depresija. Ne vienu vien reizi Pīters, izmisuma mākts, nāca pie Tenetiem.

-  Ārsti saka, ka pēcdzemdību depresija, bet cik ilgi tā turpināsies? Man reizēm liekas, ka ilgāk vairs nespēšu to izturēt.

Džouna un Tenets mēģināja viņu mierināt, bet juta, ka nespēj palīdzēt. Ko citu viņi varēja dot, izņemot līdzjūtīgu uzklausīšanu un plecu, uz kura izraudāties?

Tā vietā, lai izkārtotu pāris brīvas nedēļas, lai varētu palīdzēt Vikijai pirmajā laikā pēc dzemdībām, Pīters bija paņēmis mēnesi, izmantojot arī savu ikgadējo atvaļinājumu, bet, brīvdienām beidzoties, Vikijas stāvoklis nebija uzlabojies. Lai kā ari Pīters uztrauktos, nācās atgriezties darbā, un, lai gan viņš savu darba grafiku centās iekārtot tā, lai Vikija nebūtu viena ilgāk par divām naktīm pēc kārtas, ne vienmēr tas bija iespējams. Viņa darbības teritorija bija plaša un darba devēju attieksme saprotamā kārtā greiza. Viņš nedrīkstēja riskēt, zaudējot darbu.

Tenets un Džouna bija apsolījuši palīdzēt Vikijai, bet darba dienas beigās ne vienmēr izdevās savākt to jūtu enerģijas daudzumu, kādu Vikija gaidīja.

Džouna nopūtās.

-   Godīgi sakot, Luk, esmu pārliecināta, ka ārsti nesaprot, cik slima viņa ir. Pēc stāstītā, Vikijas ārsts ir viens no tiem vecās skolas pārstāvjiem, kuri uzskata, ka sievietes vispār ir mazliet histēriskas tin viss būtu kārtībā, ja viņa papūlētos saņemties. Es tiešām uztraucos par Vikiju. Es pat domāju, vai…

-   Ko?

Džouna papurināja galvu.

-  Ak, nekas. Droši vien esmu mulke.

-   Tu taču negribi teikt, ka viņa varētu izdarīt pašnāvību? .

-   Nu, jāatzīstas, ka tas man ir ienācis prātā. Un jūtos tik bezpalīdzīga, Luk. Vai zini, es vienu dienu pēc darba šeit ienācu, tam vajadzēja būt ap sešiem, un te viņa sēdēja televizora priekšā, tādā kā transā ieslīguši, joprojām rītasvārkos. Bez kosmētikas, neķemmētiem matiem… Man radās iespaids, ka viņa te ir nosēdējusi visu dienu. Bērns nobrēcies zils, izsalcis, autiņi slapji. Viņai tiešām ir dziļa, slimīga depresija.

-   Kā ar bērnu konsultējošo ārsti? Viņai jau nu vajadzēja redzēt, kāda ir situācija?

-    Cik man zināms, Pīters vienmēr pieliek milzīgas pūles, lai līdz doktora atnākšanai sakoptu māju un viss izskatītos, cik nu iespējams, normāli. Pīters gan nav par to stāstījis, bet, manuprāt, viņš baidās ja mājās valdīs pārāk liela nekārtība, viņi var paņemt bērnu. Tas gan ir saprotami, bet arī maldinoši.

-   Kad Pīters ir gaidāms atpakaļ?

-  Parīt.

-    Es mēģināšu taktiski aprunāties ar viņu. Pateikšu, ka, lai gan tas tiek darīts ar vislabākajiem nodomiem, nav Vikijas interesēs radīt mānīgu iespaidu par to, kā viņa tiek galā ar bērnu. Starp citu… Pagaidi, vai pie viņiem nenāk tie no Tompsona un Meridjū prakses?

-   Jā. Kādēļ tu jautā?

-    Man nesen gadījās dzirdēt, ka viņi esot pieņēmuši jaunu ārsti. Sievieti ap trīsdesmit. Viens no mūsu puišiem sūdzējās, ka viņam nekad neesot patikušas ārstes sievietes. Varbūt viņš varētu sadabūt šo ārsti Vikijai. Viņa noteikti būs daudz saprotošāka un sakarīgāka. Ieteiksim to Pīteram, kad viņš atgriezīsies. Un nenokar degunu, dārgā! Ne vienmēr liktenis sola tikai bezcerību.

Džouna saviebās.

Diemžēl tas nav vienīgais, kas mani uztrauc. Viņa uzlika savu plaukstu vīram uz rokas. Ak, dārgais, piedod, ka man jārunā tiklīdz, kā tu ienāc. Tu izskaties tik noguņs, un tava mugura droši vien atkal niķojas.

Tenetam nācās atzīt, ka sievai ir taisnība, jo mugura niķojās vienmēr, kad viņš bija noguris. Kāds vecs savainojums bija padarījis jūtīgu viņa muguru. Mazu mierinājumu sniedza apziņa, ka Britu salās no šīs kaites cieš vēl divi miljoni.

* Neņem to vērā! Kas vēl tevi satrauc? Vari teikt man pašu ļaunāko.

Džouna uzmanīgi paraudzījās uz durvīm un pieklusināja ULalsi.

-   Vai ievēroji, ka Bridžifas istabā gaisma ir izslēgta?

Tenets automātiski pieliecās viņai tuvāk. "Droši vien izskatāmies pēc diviem konspiratoriem," viņš nodomāja.

-   Jā, pamanīju. Vailcas noticis?

-    Šopēcpusdien man uz darbu piezvanīja misters Formens. Viņš grib, lai es aizeju.

Tenets sarauca pieri.

-Kādēļ?

-   Viņš nctcica tikai to, ka jāparunā par Bridžitu.

-   Varbūt viņš, tāpat kā mēs, uztraucas, ka mei'ta pārāk nomoka sevi?

-   Tādā gadījumā kāpēc Formens nevarēja par to runāt pa telefonu?

-   Nebija laika.

Džouna papurināja galvu.

-   Nē,,es jutu, ka tur slēpjas drīzāk… Kā lai to pasaka? Drīzāk likās, ka viņš grib parunāt par kādu meitas pārkāpumu.

-   Kādu, piemēram?

-   Nav ne jausmas.

-   Nu, lūk. Tā ir tava fantāzija. Bridžita navj no tiem, kuri sagādā nepatikšanas, un tu to zini. Patiesībā viņa ir pat pārāk apzinīga. Vai tu pajautāji meitai, vai viņa zina, kāpēc misters Formens grib tevi satikt?

-Jā, jautāju. Viņai nav ne jausmas, bet…

-   Kas?

-   Nu, man radās iespaids, ka viņa nebija atklāta.

Tic bija slikti jaunumi. Tenets ļoti uzticējās Džounas intuīcijas spēkam.

-   Vai jūs sarunājāt tikšanos?

-   Jā. Rīt pēcpusdienā, divos trīsdesmit.

-   Es iešu tev līdzi.

-   Nē, nav vajadzības. Tiešām. Ja iesim mēs abi, var izskatīties, ka ņemam to pārāk nopietni.

Un var jau izrādīties, ka tur slēpjas kaut kas gluži maznozīmīgs.

Bet abiem viņiem prātā urdījās viena un tā pati doma: "Ja nav nekā svarīga, kāpēc misters Formens negribēja par to runāt pa telefonu?"

Tenets piecēlās.

-   Ejam. Laiks doties pie miera. Mēs abi esam noguruši.

Viņa pašūpoja galvu un uzlika brilles.

-    Man tiešām šovakar jāpabeidz ziņojums.

-  Cik laika vēl tev vajadzēs?

-  Kādu pusstundu.

Jau otro nakti Tenets negulēja. Viņš bija noraizējies par meitu.

Nākamajā rītā inspektors uz darbu devās , agri. Pirms rīta apspriedes pie Drako viņš gribēja caurskatīt pēc iespējas vairāk Seldenu lietā ienākušo ziņojumu. Ejot garām, viņš uzmeta pārdomu pilnu skatienu savam kabinetam. Puldkļu kārta sedza viņa paklāju, un kāds bija izklaidējis^, izšļakstot uz sienām tepi. Austrālijas karte no griestiem bija pazudusi. Tenets juta, ka, tāpat kā Lainhems, yiņš sēro par tās zaudējumu.

Kriminālizmeklēšanas nodaļas galvenajā kabinetā koncentrēties bija grūti, daļēji tāpēc, ka pārējie detektīvkonstebli centās izturēties pārlieku taktiski. Viņi nāca un gāja tā, it kā staigātu pa olu čaumalām, kuras baidās saplēst, runāja pa telefonu pusbalsī, bet viens ar otru sarunājās gandrīz vai čukstus. Tas viss likās augstākā mērā pretdabīgi un novērsa uzmanību. Visi ziņojumi bija īsi, un, kad ieradās Lainhems, Tenets darbu bija jau beidzis.

-   Vai ir kaut kas, ser? seržants jautāja.

-   Tikai sīkumi. Liekas, nav šaubu, ka misis Seldena ir nokritusi no tilta, lai gan, protams, nāksies pagaidīt pēcnāvēs slēdzienu un tikai tad varēsim būt pilnīgi pārliecināti. Akvalangisti upē zem roba barjerā atraduši viņas lukturīti, un misis Pentrija identificējusi kurpi. Tā bijusi viena no tā kurpju pāra, kurš glabājās mazajā pieliekamajā blakus aizmugures durvīm un bijis domāts tikai iešanai ārā. Mājkalpotāja atradusi arī misis Seldenas vakarkurpes, kuras viņa droši vien nometusi, kad atklājusi, ka mašīnu nevar iedarbināt, bet uz ciematu vienalga vajadzēja iet.

Iezvanījās telefons. Lainhems pacēla klausuli.

-   Tesa Bērklija no televīzijas, viņš nočukstēja un sāka atvainoties, ka iepriekšējā dienā Tenets bijis aizņemts', un solījās regulāri informēt par turpmākajiem notikumiem.

-    Uzkrāvāt sev jaunu darbu, Maik, smaidīja Tenets, kad Lainhems bija nolicis klausuli. Preses korespondents.

Lainhems paraustīja plecus. Viņš vienmēr pārlieku nopietni uztvēra pazobošanos. Kādam jau tas jādara, viņš norūca.

-   Un kurš gan to izdarīs labāk? Tenets paskatījās pulkstenī. Astoņi un četrdesmit trīs minūtes. Paklausieties, piezvaniet un noskaidrojiet, vai misters Seldens būs mājās ap deviņiem trīsdesmit, labi? Līdzko rīta apspriede beigsies, mēs atkal brauksim uz Menoru.

Bet Drako bija citās domās. Apspriedei beidzoties, viņš vēlreiz pasauca Tenetu un pamāja uz krēslu.

Tenets neizrādīja savu pēkšņo nemieru. Viņam bija nepatīkama sajūta, jo viņš zināja, kas sekos.

Drako atlaidās krēslā, paņēma staipīgu lentu un sāka to virpināt pirkstos. Likās, ka viņš nav spējīgs nosēdēt mierā, un kārtējo reizi Tenets nobrīnījās, kā darbs pie rakstāmgalda var paņemt visu Drako nervozo enerģiju.

-   Labojiet mani, ja es kļūdos, teica šefs savā parastajā manierē, kura ne uz mirkli nespēja maldināt Tenetu, bet vai man ir taisnība, domājot, ka pagaidām jums nav ne mazākas pierādījumu kripatas, ka misis Seldenas hāve ir kas vairāk nekā nelaimes gadījums?

Teneta minējums bija izrādījies pareizs. Drako nav no tiem vīriem, kuri palīdz neveiksminiekiem. Viņš grib, lai Tenets izstājas no .cīņas. Tenets sagatavojās cīnīties, ja būs nepieciešams, bet vispirms viņam savā apziņā vajadzēja pārvarēt bijību pret Drako. Viņš palūkojās šefa. Drako bija nesen pārcelts uz šejieni, un pašlaik viņa velsiešu akcents likās sevišķi jūtams. Šī šefam būs pirmā saķeršanās ar savu detektīvinspektoru. Varbūt arī Drako mazliet nervozē un galu galā nebūs tik neuzvarams pretinieks.

-   Tas tiesa, ser.

-   Tad vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu, kā es varu vērtēt faktu, ka jūs izmantojat visus manas kriminālizmeklēšanas nodaļas spēku resursus darbībā, kura var izrādīties bezjēdzīga laika tērēšana?

Tenets nevilšus saklausīja greizsirdības pieskaņu vārdā manus, un viņa vēlme uzvarēt cīniņā tikai nocietinājās. Bet kādi ieroči viņam bija? Nekādi. Izņemot… Vai nebūtu pareizāk lietot vārdu "varēja", ser?

Drako biezās, melnās uzacis pēkšņi sakļāvās kopā kā divi mataini, nikni kāpuri.

-   Ko jūs ar to domājat?

-     Nu, ser, mums jāatzīst, ka tikpat labi 'varēja izrādīties, ka viņa ir noslepkavota. Un tādā gadījumā, ja mēs būtu izmeklēšanu aizkavējuši par divdesmit četrām stundām laikā, kad vēl bija taustāmi pavedieni, kuriem sekot… Seldeni vietejā biznesa pasaulē bija lieli putni un ar katru dienu kļuva vēl lielāki, cik es saprotu. Man liekas, ka jūs varējāt jautājumu uzstādīt

citādi: "Vai mēs varam atļauties neizmeklēt lietu vēl pamatīgāk?"

Drako acis urbās Tenetā. Pāris reizes paraustījis elastīgo lentu, viņš nometa to uz galda un salika rokas zem zoda.

-  Pārlieciniet mani, viņš izgrūda.

Tenets pamanīja pirmās kapitulācijas

pazīmes un iekšēji atviegloti nopūtās.

-   Nu, pirmkārt, ir grūti saprast, kā misis Seldena nejauši varēja nokrist no tilta tieši tajā vietā, kur margās ir robs…

Tenets atkārtoja visus slēdzienus, pie kuriem viņi ar Lainhemu bija nonākuši. Drako klausījās uzmanīgi, viņa melnās acis gailēja. Tad viņš izprašņāja Tenetu par izmeklēšanas galveno līniju detaļām, lai šodien varētu sekot līdzi, ja izmeklēšana turpināsies, un beidzot negribīgi sacīja: Nu, domāju, ka nenotiks nekas ļauns, ja mēs vēl mazliet pastiepsim to garumā. Kad būs pēcnāves slēdziens?

• Cenšamies, lai dabūtu to līdz pēcpusdienai, šer.

-   Pareizi. Apspriedīsim situāciju vēlreiz rīt no rīta. Viņš pacēla roku, un Tenets jau slējās kājās. Vēl tikai viena lieta.

-  Jā, ser?

-   Masu informācijas līdzekļi. Prese, televīzija un tā tālāk. Vakar pēcpusdienā pie mums griezās no teleWzijas studijas un teica, ka esot sarunāts tikties ar jums, bet jūs nebijāt šeit.

-   Nebija gan sarunāts tikties, ser. Es tikai teicu, ka…

-    Nav svarīgi, ko jūs teicāt. Ir svarīgi saglabāt labas attiecības ar presi, Tenet. Tas ceļ mūsu prestižu.

-   Jā, es zinu, ser. Un televīzija mums arī ir ļoti pretimnākoša. Bet jūs jau zināt, kā notiek šādā izmeklēšanā. Ir tik grūti apsolīt un būt noteiktajā vietā un noteiktajā laikā…

-    Es to zinu. Un tāpēc man jāsaka jums kāds priekšlikums.

Tenets gaidīja. *

-   Šāda veida izmeklēšanā es iesaku jums atrast laiku, lai ziņotu man katru dienu vēlā pēcpusdienā personīgi vai pa telefonu, lai varētu konkrēti atbildēt informācijas līdzekļiem.

Tātad arī Drako alka pēc reklāmas. Tenetam nebija ko iebilst.

-   Labi, ser.

Drako pasniedzās pēc reģistra vākiem un atvēra tos.

Tenets saprata mājienu. Viņš drīkstēja iet. Vēl dusmās vāroties, inspektors skrēja augšup pa kāpnēm. Ja ar šādiem cīniņiem nāksies saskarties katru rītu pirms darba, tad jau pirms laika nāksies meklēt citu nodarbošanos.

11.

Misis Pentrija ieveda viņus lielajā viesistabā.

Pateikšu misteram Seldenam, ka jus esat šeit.

Kamēr viņi gaidīja, Tenets pāklaiņāja pa viesistabu, vēlreiz pārsteigts par mēbelējuma nepiemērotību. Darba specifikas dēļ inspektoram nācās apmeklēt daudzas privātmājas, un viņš stingri ticēja, ka cilvēka mājoklis daudz var pastāstīt par tā īpašnieku. Šī istaba viņu mulsināja. Mārcija Seldena acīmredzot bija darbīga un godkārīga sieviete. Viņai bija redzami panākumi biznesā, un viņa bija piepildījusi savu bērnu dienu sapni misis Seldenai piederēja šī māja. Tad kāpēc šī sieviete nepielika pūles, lai to atbilstoši iekārtotu? Tenets iedomājās par graciozo telpu aiz halles, pārveidotu par kantori. Vai tad šādā milzīgā mājā tādam ikdienišķam nolūkam nevarēja atrast kādu citu stūri?

Vai tas bija neiejūtīgums, kas lika misis Seldenai ar tādu necieņu izturēties pret māju, pēc kuras pati tik ļoti bija tiekusies? Tā, protams, varēja būt neprasme, bet tādā gadījumā viņa taču varēja atļauties sameklēt vislabākos speciālistus, padomdevējus. Varbūt Mārcija vienkārši par tādām lietām neuztraucās? Bet tas neatbilda tam, ko abi policisti līdz šim par viņu bija uzzinājuši. Misis Selderla likās'sieviete, kura pievērsa pedantisku uzmanību sīkumiem. Vai varbūt nepatīkama dpma -\tas bija sava veida nicinājums, kuru viņa gribēja izrādīt vietējai sabiedrībai. Cik maz vērības Mārcija piešķīra šai apkārtnei, ko vietējie

iedzīvotāji tik augstu vērtēja! Vai varbūt viņa nozīmi piešķīra tikai savam darbam, datoriem un kantora iekārtojumam, varbūt tie misis Seldenai bija  svarīgāki par paklājiem un aizkariem, varbūt tas atradās viņas uzmanības centrā.

"Ko viņa un Seldens bija šeit darījuši?" nobrīnījās Tenets. Tiesa, šeit atradās televizors un visai atbaidošs kokteiļu bārs, bet nekā no tiem sīkumiem, kuri varēja piešķirt telpai dzīvojamās istabas noskaņu, nebija grāmatu, žurnālu vai avīžu, nebija fotogrāfiju, izņemot to vienu, kurā Seldens sarokojas ar princesi Annu, un patiesībā nebija arī neviena rotājuma. Kādu dzīvi viņa un Seldens bija šeit kopā dzīvojuši?

Atvērās durvis, un ienāca Seldens. Tenets nojauta, ka viņš ir uzģērbis mugurā pirmo, kas pagadījies pa rokai, neuzkrītošas, pelēkas vilnas auduma bikses, kuras, kā izskatījās, pieder pie uzvalka, zaļu kreklu ar vaļēju apkakli un jūrnieka svīteri ar zilu un baltu dārgakmeņu rakstu un krustveida golfa kluba emblēmu. Izskatījās, ka pa nakti misters Seldens bija novecojis par desmit gadiem. Ja Tenets šodien satiktu šo vīru pirmo reizi, viņš dotu tam gadus sešdesmit. Viņa tuklie vaigi bija nošļukuši, plakstiņi iekrituši, un maisiņi zem acīm liecināja, ka pēc nomierinošo zāļu iedarbības izbeigšanās viņš ir pavadījis bezmiega nakti. Tikai acis skaidri vēstīja par viņa patieso garīgo stāvokli. Tās bija mulsuma pilnas un aizplīvurotas. Sapro

tams, ka Seidens bija paslēpies aiz neredzamās barjeras, kādu uzbūvē tie, kuri grib paglābties no negaidītas tuva cilvēka nāves izraisītiem pārdzīvojumiem.

Tenets sajuta nepatiku pret sevi. Viņa darbs inspektoram lika šo barjeru salauzt. Tieši šāda saruna ar tuvinieku zaudējušu vīru vai sievu, kurš ir aizdomās turamais, sagādāja viņam vislielāko nepatiku. Bija reizes, kad šādu sarunu dēļ viņš pat prātoja, vai nemainīt darbu. Ja Seldens ir nevainīgs, viņam nepieciešama vislielākā līdzjūtība; ja nē, līdzjūtība varēja nodarīt tikai ļaunu. Tenetam nācās staigāt pa virvi starp līdzjūtību un nepielūdzamību, apzinoties lai ar kādu dzīves triecienu cilvēks spēj samierināties, viņa aizsardzības spējām ir savas robežas.

-   Labrīt, inspektor… Seldens pamāja. Piedodiet, bet esmu aizmirsis jūsu uzvārdu.

-   Tenets. Un šis ir detektīvseržants Lainhems.

Seldens lēnām apsēdās krēslā. Tenets ievēroja, ka kājās viņam joprojām ir istabas čības. Viņš pamāja uz dīvānu pretī krēslam.

-   Lūdzp.

Tenets paklausīja, bet Lainhems atkāpās pie atpūtas krēsla, atvilka to mazliet atpakaļ un pagrieza tā, lai pats atrastos pareizā leņķī pret abiem pārējierl ftn reizē ārpus Seldena redzamības zonas.

-   Vai esat noskaidrojuši, kas īsti noticis? -

jautāja Seldens. Mulsums viņa skatienā vēl bija saglabājies, bet aiz tā jau parādījās dzīvīguma dzirkstele. Process sākas.

-    Tā mēs domājam. Mūsuprāt, viņa ir nokritusi no tilta tajā vietā, kur pirms tam tilta margās bija ietriekusies smagā mašīna. Tenets tuvumā vēroja Seldena reakciju. Vai tā bija trauksme, vai vienkārši pārsteigums?

-   Tiet tas taču nekādā veidā nav iespējams? Sī vieta bija apvilkta ar virvi, un dega brīdinājuma ugunis…

-    Jūs tās redzējāt, kad tajā vakarā gājāt cauri ciematam?

-   Jā, protams. Nepārprotamā neizpratnē Seldens pašūpoja galvu. Es nesaprotu.

-   Piekrītu, izklausās savādi. Un tāpēc mēs mēģinām noskaidrot, kas īsti noticis… Jūs teicāt, ka tajā vakarā gājāt pastaigāties?

-   Jā, pareizi.

-   Cikos jūs izgājāt no sievasmātes mājas?

Īslaicīgā ieinteresētības liesmiņa bija izdegusi, un tagad pirms katras atbildes viņš ieturēja pauzi, it kā atminēšanās dotos rokā tikai ar milzīgu garīgu piepūli.

-    Ļaujiet padomāt… Liekas, kaut kad ap pusdeviņiem.

-   Pa kurieni jūs gājāt?

-    Cauri ciematam. Vispirms aizgāju uz krodziņu iedzert kādu mēriņu un tad soļoju tālāk, pāri tiltam Starrendenas ceļa virzienā.

-    Brīdinājuma ugunis uz virves aizsargbarjeras… vai tās jau tad bija uzstādītas?

Šoreiz pauze bija ilga.

-   Cik es varu atcerēties, jā. Manuprāt, ja nebūtu, es to ievērotu, lai gan biju dziļi iegrimis sevī. Domāju par sievasmāti. Mēs… Seldens pagrieza galvu sāņus, dziļi ievilka elpu un aizturēja to. Mēs ļoti mīlējām viens otru, un es jutos satriekts, kad redzēju sievasmāti tādā stāvokli, kādā viņa bija tajā vakarā.

-   Jā, varu iedomāties. Piedodiet, bet dažas pēdējās dienas jums tiešām ir bijušas ļoti smagas.

Līdzjūtības vardi skāra Seldena jau ta varo psihi, un viņa acis piepildījās asarām. Vairākas reizes pēc kārtas viņš strauji samirkšķināja plakstiņus un tad ar rādītājpirkstu nobrauca pār acīm.

-   Piedodiet!

-   Lūdzu, nevajag atvainoties! Atcerieties, ka cilvēks ir nevainīgs tik ilgi, kamēr viņa vaina nav pierādīta." Piedodiet, ka esmu spiests uzdot jums visus šos jautājumus, bet mēs mēģinām •aprunāties ar katru, kurš tajā vakarā bija ciematā… Kā iriēs saprotam, jūs neatgriezāt ies sievasmātes mājā līdz pusvienpadsmitiem. Pastaiga noteikti bija gara.

-Nu, visu laiku.es nestaigāju. Kā jau teicu, iegāju krodziņā divdesmit minūtēm vai pusstundu un tad aizgāju līdz Starrendenas ceļa krustojumam, un nācu atpakaļ.

-  Cik ilgs laiks pagāja?

Scldens paraustīja plecus.

-    Negāju pārāk ālri, likai, Jai paelpotu svaigu gaisu un varētu padomāt.

-   Par kaut ko īpašu?

Seldens sarauca pieri.

-  Nē, neko konkrētu. Paklausieties, inspektor, atvainojiet, bet es nesaprotu, uz ko tas viss velk.

-   Galvoju jums, ka līdzīgus jautājumus mēs uzdodam jebkuram no ciemata.

-   Varētu jau tā būt, bet galvenais kam tas ir vajadzīgs, ja jūs jau zināt, kā notika nelaimes gadījums?

Tenets neko neteica, tikai piesardzīgi paskatījās uz Lainhemu.

Seldena sejas izteiksme izmainījās, un ļenganās sejas līnijas pieņēma daudz izteiktākas kontūras. Stiklainums acīs beidzot pazuda un tās kļuva šauras. Viņš saliecās uz priekšu.

Tenets spēja paredzēt, kas sekos. Jau tik daudzas reizes viņš to bija dzirdējis agrāk.

-   Jūs taču neteiksiet… Mans Dievs, jūs taču negribat teikt!

-  Teikt ko, mister Sclden? ,

-   Ka Mārcija… ka tas nav bijis nelaimes gadījums?

-    Mēs to traktējam kā mīklainu nāves gadījumu, mister Selden, tas arī viss. Pirms izbeigt lietu kā nelaimes gadījumu, mums jāpārbauda visas varbūtības. Tā varēja būt pašnāvība, piemēram.

Seldens enerģiski papurināja galvu.

-   Mārcija nekad neizdarītu pašnāvību.

-   Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, cik daudzu pašnāvnieku radinieki apgalvo to pašu.

Seldens vicināja roku.

-     Pajautājiet, kam vēJaties… Mājsaimniecei, misis Pentrijai… Edītei Fipsai… vikāram… Jebkuram, kas viņu pazina. Jūs neatradīsiet nevienu pašu, kam kaut uz sekundi varētu ienākt prātā šāda doma. Mārcija patiešām nebija tāds cilvēks. Viņai bija tik daudz, kam dzīvot.

-   Jāatzīst, ka, sarunājoties ar vietējiem ļaudīm, arī maij jau radās tāds iespaids. Bet saprotiet, ka tādā gadījumā mums vismaz jāņem vērā trešā iespēja.

Seldens atkal noraidoši papurināja galvu. Uz viņa augšlūpas izspiedās sviedru lāses. Viņš salika rokas tā, it kā neļautu pats sev nokrist.

-   Nespēju tam noticēt. Kurš varētu kaut ko tādu gribēt?

-   Vai jums ir kas padomā?

Viņš, saraucis pieri, iegrima domās.

\ Pi.Ј durvīm klauvēja. Likās, ka Seldens to nedzird. Tenets un Lainhems apmainījās satrauktiem skatieniem. Vai neņemt to vērā? Bet varbūt kaut kas svarīgs.

-    Iekšā, uzsauca Tenets, bet Seldens vienlaicīgi izgrūda:

-   Ir tikai…

Edīte Fipsa pabāza galvu pa durvju spraugu-

-   Piedodiet, ka traucēju, bet padomāju, ka jūs gribēsiet to zināt… Vikārs zvana par misis Kārteres bērēm, un viņam jābrauc projām, tā ka vēlāk nevarēsiet viņu sazvanīt.

Seldens paskatījās uz Tenetu.

-    Atvainojiet, inspektor… Vai nciebilstat, ja uz mirkli jūs atstāšu?

Tenetam atlika tikai piekrist.

Kad Seldens bija izgājis, Lainhems eksplodēja.

-   Viņš nupat kā gribēja nosaukt vārdu!

Tenets pamāja. Jā, bet varu derēt, uz ko

vien vēlaties, ka viņš būtu nosaucis Grīnlifu.

Lainhems saviebās.

-   Iespējams.

Tenets piecēlās un piegāja pie loga. Rīta pusē debesis bija apmākušās, bet tagad mākoņu sega sāka pašķir,ties, un vietām bija samanāmas zilas debesis. Labajā pusē Tenets ar interesi vēroja mistera Grīnlifa mežu. Bija muļķīgi ignorēt acīmredzamo. Grīnlīfam vienīgajam bija samanāms iemesls nogalināt Mārciju Seldenu. Gandrīz vai noteikti Grīnlīfam bija arī iespēja. Neviens nezināja, kur šis vīrs klaiņo, un gluži labi viņš bez liecinieka īstajā laikā varēja atrasties īstajā vietā. Jā, Harija būdas apciemojums bija šāsdienas vizīšu saraksta augšgalā. Puspagrie'zies Tenets atspiedās ar elkoni uz loga dzegas tā, lai varētu redzēt Lairihema seju.

-   Nu, ko jūs domājat tagad, kad otru reizi esat redzējis Seldenu? Vai joprojām domājat, ka viņš varēja to izdarīt?

-    Varēja gan, bet, godīgi sakot, man neliekas, ka esam pavirzījušies daudz tālāk.

-   Jāatzīst, ka misters Seldens ir mani ieintriģējis, Maik.

-   Kāpēc? Man viņš liekas gluži parasts zellis.

-    Bet tur jau tā lieta! Tāds cilvēks ir kā blakts, Maik. Viņš ir ikdienišķs. Tik ikdienišķs, ka uz sienas praktiski nav saredzams.

-   Pats pēdējais, ko varētu turēt aizdomās par slepkavību.

-Nu, lūk!

Lainhems pasmaidīja.

-   Tad pēc visiem detektīvromānu likumiem viņš būs īstais.

-   Tas patiesībā nemaz nav tik liels joks, Maik. Atcerieties visus tos mazos, klusos vīreļus, kuri sagrābuši un nogalējuši savas laulenes, kad viņiem tās bija līdz kaklam.

-<4jjs flomājat, ka ari Seldenam varēja būt līdz kaklam?

-   Nē, tas nav obligāti.

/ Nu, ja viņš to izdarīja, tad ir nokāvis vistiņu, kura dēj zelta oliņas, vai ne? Manuprāt, tieši viņa bija virzošais spēks abu tirdzniecības tīklā un visā pārējā arī. Lainhems vicināja roku, it kā gribētu apņemt Menoru un visas tai piederošās zemes platības. Es teiktu, ka ne jau tam ir galvenā nozīme. Jābūt paglabātai mazai, kārtīgai summiņai, kura nodrošinātu viņa vecumdienas.

-   Nav teikta, Maik. Pēc visa mums zināmā, viņi var būt apķīlāti līdz acīm. Vajadzēs to pārbaudīt. Tomēr nav šaubu, ka pašlaik Seldens ir aizdomās turamais numur viens. Cik mums pagaidām zināms, viņš ir vienīgais, kurš tajā laikā tur atradās.

-   Pagaidām vienīgais.

-   Tiesa. Bet un tas ir pietiekami liels motīvs ja viņa motīvs nav balstīts uz naudas lietām, tad citu iemeslu atrast ir grūti.

-   Vai viņam tas ir vajadzīgs, ser? Kā teiktu mūzikholla komediants, pietiek, ka viņš bija precējies, vai ne?

-   Nemēģiniet man iestāstīt, Maik, ka savos gados jūs jau esat kļuvis par ciniķi!

-    Es tikai pajokoju. Nē, galvenais, ko gribēju pateikt un ko tik bieži esat atkārtojis arī jūs, ka neviens īstenībā nevar zināt, kas notiek laulāto draugu starpā, izņemot viņus pašus. Un šajā gadījumā, jums jāpiekrīt, viņi ir pāris, kurš kopā nodzīvojis krietnu laiku.

-    Taisnība. Lai gan abiem vajadzēja saprasties gluži labi, ja jau divdesmit gadus

zem viena jumta darbojušies kopējā biznesā.

-   Viņi gan viens otram pa kājām daudz nemaisījās, ja paskatāmies uz mājas apmēriem.

-   Varbūt ari ne, bet te viņi dzīvo tikai pusotru gadu, atcerieties to! Varu derēt, ka gadiem viņi maisījās viens otram pa kājām kādā mazā, saspiestā dzīvoklītī virs veikala.

Halles pretējā pusē aizcirtās durvis. Tenets atgriezās savā krēslā.

-   Atvainojiet, ka biju projām tik ilgi! Bija daudz, ko pārrunāt. Seldena kustības tagad likās daudz možākas, it kā lēmumu pieņemšana būtu palīdzējusi spert viņam kādu soli atpakaļ normālā stāvoklī. Viņš apsēdās un sarauca pieri.

-   Par ko mēs runājām?

-     Es nupat jautāju, vai jūs nevarat iedomāties kādu, kurš turēja ļaunu prātu uz jūsu sievu, atgādināja Tenets.

-    Ak, jā… Un es jau gribēju minēt, ka vienīgais varētu būt Harijs Grīnlīfs. Šķiet, ka esat dzirdējuši par šo vīru?

-    Jā. Faktiski mēs vakar ieradāmies tajā brīdī, kad tiesu izpildītāji grasījās sākt GrīnlīTa izlikšanu. Ceru, ka jūs neiebildīsiet, bet es uzņēmos atbildību un palūdzu, lai šo pasākumu atliek fz vēlāku*laiku. Domāju, ka jums ne visai gribēsies dzirdēt visu tam sekojošo kņadu un nemieru. Vesels bars ciema ļaužu bija sanācis, ziniet, rnn sastājušies rindā, lai izteiktu savu protestu. Viņus nāktos aizvākt ar varu pirms buldozers ķertos pie būdas nostumšanas.

-   Tiešām? Apžēliņ, es to nezināju. Edite mis Fipsa man pateica, ka jūs esot aizsūtījis tiesu izpildītājus projām. Pateicos. Tāds vietēja mēroga dumpis vakar man uz kakla būtu galīgi nevietā.

-   Ko jūs tālāk iesāksiet ar Grinlīfu?

Seldens paraustīja plecus.

-   Varbūt lai viņš paliek. Ja vietējie ļaudis tik ļoti vēlas…

-   Vai tā bija jūsu sieva, kura tik ļoti gribēja izlikt Grinlīfu?

Seldens izskatījās samulsis.

-    Jā. Es tā arī nevarēju saprast, kādēļ. Tomēr… kā jau teicu, viņš ir vienīgais, par kuru var teikt, ka viņš varēja turēt ļaunu prātu uz Mārciju. Lai gan patiesībā neticu, ka viņš ieki tik tālu, lai izdarītu to, par ko jūs te runājat. Man viņš vienmēr ir licies kluss, lēnprātīgs puisis, kurš bez sirdsapziņas pārmetumiem nevarētu pat mušu nosist. Viņš vienmēr dziedē savainotus zvēriņus un, sadziedējis savainojumus, atlaiž atkal tos brīvē.

Tenets nolēma pacilāt agrākos notikumus.

-    Ja atgriežamies pie jūsu pastaigas… Pat ja ņemam vērā laiku, ko pavadījāt krodziņā, liekas neticami, ka pastaigai līdz Starrendenas ceļam un atpakaļ jums vajadzēja pusotru stundu.

-  Tilta otrā pusē gar upi iet taka, un šur un tur atrodas pa soliņam. Uz viena es kādu laiku pasēdēju.

-  Tajā vakarā sala.

-Es biju labi saģērbies… Paklausieties, inspektor, visa šī jūsu interese par manām gaitām… Es neesmu muļķis un saprotu, uz ko jūs vedat…

Tenets neko neatbildēja. Viņu interesēja, ka Seldens tiks ar šo šķērsli galā.

Seldens viņā cieši paskatījās.

-    Man bija taisnība, vai ne? Dusmās aizdedzies, viņš pielēca kājās un nostājās tieši pretī Tenetam, kājas plati iepletis un rokas kabatās sabāzis. Mans Dievs, viņš novilka, skatīdamies lejā uz inspektoru, jūs taču esat zemiskākie no zemiskākajiem!

Iekšēji Tenets sarāvās, bet, apzinoties, ka šādā situācijā visspēcīgākais ierocis ir klusēšana, joprojām neatbildēja.

-   Kā jūs tā varat darīt! Seldens tagad bija nikns ne pa jokam. Kā justos jūs, ja jūsu sievas līķis nupat būtu izvilkts no upes un kāds mazs, netīrs policistiņš pienāktu un paziņotu, ka jūs pats viņu tur esat iegrūdis? Pasakiet man!

Tas tik lielā mērā atbilda Teneta paša izjūtānf, ka, sāpju dzelts, viņš bija spiests runāt.

-   Neko tādu es jums neesmu teicis.

Seldens šo noliegumu aizslaucīja kā ar

ljekšķeri.

Lainhems saspringa, bet Tenets papurināja galvu. Lai paliek!

Seldens kratīja galvu.

-   Es tam neticu. Vienkārši ne/cu.

-   Mister Selden!

Pavēlošais tonis Teneta balsī ieskanējās tik noteikti, ka Seldena mētāšanās pierima.

-   Mister Selden, Tenets atkārtoja laipnākā balsī. Paklausieties, es zinu, ka situācija ir nepatīkama…

Seldens izgrūda garu, rejošu smieklu, kurā nebija ne miņas no jautrības.

-  Nepatīkama, viņš saka!

-   Mums abiem. Un visvairāk jums, bet…

-    O, priecājos, ka jūs vismaz atzīstat to! Ļoti priecājos! Jums taisnība. Ir nepatīkami apsūdzēt sievas slepkavībā cilvēku, kurš vēl tikai cenšas aptvert faktu, ka viņa ir aizgājusi, aizgājusi uz visiem laikiem. Vai jums ir kaut mazākā nojausma, ko tas var nozīmēt? Protams, ka nav. Nevienam nevar būt, kas nav pats to pārdzīvojis. Tā neizmērojamā plaisa, tas milzīgais tukšums, kuru līdz šim aizņēmis šis cilvēks… Un apziņa, ka to nekad vairs nevarēs aizpildīt, ka ar šo plaisu būs jānodzīvo viss atlikušais mūžs. Kā lai vispār turpina ceļu? Ir sajūta, ka pati dzīve būtu iegāzusi ar kalēja veseri, un tu apzinies, ka nekad vairs neatlabsi, nekad…

Seldens cīnījās, lai atgūtu.kontroli pār sevi.

Tcnets un Lainhems kā sasaluši sēdēja un klusēja. Ko lai pasaka atbildei uz tik trulām iekšējām sāpēm?

-   Un tad, Seldena balss joprojām trīcēja, jūs gaidāt, ka es lēnprātīgi sēdēšu un noklausīšos jūsu apvainojumos, ka es pats esmu viņu nogalinājis!

-   Mister Selden…

-   Nevēlos vairs to dzirdēt. Ejiet tūlīt pat projām! Ejiet ārā!

Tenets un Lainhems apmainījās klusējošiem skatieniem. "Šim vīram mēs esam sagādājuši vienai dienai pārāk daudz sāpju," nodomāja Tenets. Viņš pamāja, tad abi piecēlās un klusējot devās uz durvīm. Teneta roka jau atradās' uz durvju roktura, kad Scldens iesaucās:

-Nē!

Viņi pagriezās.

Seldens šķindināja kabatā sīknaudu, viņa pirkstu drudžainās kustības neapzināti nodeva saspringto nervu stāvokli.

-    Ja es neatbildēšu uz jūsu pretīgajiem jautājumiem tagad, jūs vienkārši nāksiet atkal citu dienu. Esmu pārdomājis. Gribu to reiz par visām reizēm nobeigt.

Tenets vilcinājās. Viņš nebija pārliecināts, vai, Seldenam esot šādā stāvoklī, ir jēga turpināt.

Seldens nolasīja viņa domas.

-   Ak, neuztraucieties, es vairāk neārdīšos, jo saprotu, ka manis paša interesēs ir apmierināt jūsu^ziņkārību, viņš gandrīz vai izspļāva pēdējos vārdus, cik ātri vien iespējams. Seldens apsēdās krēslā un salika rokas klēpi. Tā, esmu gatavs un gaidu, kad arī jūs būsiet gatavi.

-  Ja esat pārliecināts…

-   Es taču pateicu, vai ne?

Tenets un Lainhems atgriezās savās sēdvietās.

-    Labi, Tenets iesāka možākā balsī. Centīsimies būt, cik vien iespējams, korekti. Šī pastaiga…

-   Par to jau mēs vienreiz izrunājām, Seldens viņu nepacietīgi pārtrauca.

-   Lūdzu… piccictict mūsu klātbūtni tikai kādu mirkli! Sols, uz kura jūs sēdējāt. Cik tālu tas atrodas no tilta?

-   Visai tālu. Trīs, varbūt četri simti jardu.

-    Skaidrs, ka bija tumšs. Vai tādā attālumā jūs būtu varējis pamanīt kādu, kurš iet pa tiltu?

-   Nē, katrā ziņā ne tik skaidri, lai varētu pazīt. - a

-   Tilta krodziņa puse ir laterna, vai ne? Bet otrā pusē es īsti nezinu.

-    Tas ir vārīgs jautājums. Mēs centāmies panākt, lai uzstāda arī otru laternu. Tuvākā atrodas pēc apmēram simts jardiem, kur sākas mājas. *

-    Skaidrs… Tagad es gribētu, lai jus padomājat ļoti uzmanīgi. Kamēr sēdējāt uz soliņa, varbūt redzējāt vai dzirdējāt kādu troksni lilta pusē? Balsis, piemēram, vai soļus? "Vai cīniņa troksni, vai plunkšķi?" Tenets nodrebēja, iedomājoties, ka Seldena sieva cīnījusies par dzīvību, bet viņas vīrs tajā laikā mierīgi sēdējis uz soliņa tikai ceturtdaļjūdzi tālāk. Nakts bija skaidra un auksta, tā ka, pēc manām domām, skaņām vajadzēja but tālu dzirdamām.

īsie, konkrētie jautājumi Seldenu nomierināja. Viņš sarauca pieri un visiem spēkiem centās atsaukt atmiņā to vakaru.

-  Diemžēl, viņš beidzot ierunājās, neko nevaru atcerēties. Saprotiet, nekas tāds man nebija ne prātā. Neskaidri atceros kādu garāmbraucošu mašīnu, un tas arī viss.

Nebija jēgas jautāt, vai atceļā uz misis Kārteres kotedžu misters Seldens nav saticis savu sievu. Ja arī būtu, viņš vienalga to noliegtu.

-   Vai ceļā uz sievasmātes māju jūs kādu redzējāt?

-   Ne dzīvas dvēseles.

-  Šī pastaiga jums aizņēma… Jāatzīstas, ka tas mani mazliet mulsina.

Seldens sarauca.uzacis.

-   Nu, kāpēc jūs tajā laikā neaizstaigājāt līdz mājām? Jums taču tajā vakarā bija viesi.

-   Vienkārši nejutos spējīgs atrasties kompānijā.

-   Un pat…

-   Atklāti sakot, inspektor, es nespēju pat domāt par perspektīvu, ka jāsēž un laipni ar kādu jāsarunājas. Mana sievasmāte un es, mēs bijām ļoti tuvi, stāstīju jau jums… Un, redzot viņu tādā stāvoklī, es biju patiešām noraizējies. Tajā brīdī man'bija vienalga, vai tas izskatās viesmīlīgi, vai ne.

-    Šīs,vakariņas… "Tagad uzmanīgi," Tenets sevi brīdināja. Viņš negribēja, lai Seldens vēlreiz aizsviltos, bet, no otras puses, to vajadzēja noskaidrot… Man ir radies iespaids, ka tā nebija parasta saviesīga tikšanās.

-    Kā tā? Seldena skatiens kļuva piesardzīgs.

-   Viens no jūsu viesiem, cik man zināms, bija domnieks Lomekss.

-  Jā, viņš tur bija.

-    Liekas, viņš ir Plānošanas komitejas priekšsēdētājs, bet jūsu sieva visai viltīgi cerēja iegūt plānojuma atļauju… Mājiens bija skaidrs, un Tenets ar interesi un zināmām iekšējām trīsām nogaidīja Seldena atbildi. Vai viņš izliksies, ka mājienu nesaprot, izliksies, ka neko nezina, kļūs dusmīgs, sāks trakot…

Seldens nopūtās. .

-Jā… Varbūt man vajadzētu paskaidrot… Mana sieva bija pārsteidzoša sieviete. Ja jūs zināt, no kādiem slāņiem vina nākusi… Viņas tēvs bija alkoholiķis, kuram nekad neturējās ne penija kabatā. Varbūt tāpēc Mārcijai piemita milzīga mērķtiecība. Viņa, ziniet, bija viena no manām studentēm, un tā mēs iepazināmies. Tajā

laikā es lasīju biznesa kursa lekcijas, un tieši šī mērķtiecība izcēla Mārciju pārējo vidū. Viņa bija tik apņēmīga… Nevarēju vien beigt Mārciju par to apbrīnot, un sākumā tieši tas mani arī pievilka pie viņas. Es vienmēr esmu apbrīnojis cilvēkus, kuri zina, ko grib, un ir gatavi smagi strādāt, lai to sasniegtu. Tāpēc arī patiesībā es nespēju iebilst, ja laiku pa laikam viņa darīja kaut ko tādu, kas man īsti nebija pa prātam. Viņa ne mirkli negulēja uz lauriem, vienmēr meklēja kādu jaunu, augstāku izaicinājumu, uz ko tiekties, un parasti es viņai nestājos ceļā.

-   Un tieši šajā gadījumā?

Seldens paraustīja plecus.

-   Teicu viņai, ka man tas ne visai patīk. Bet, ja domājat, ka es nogrūdu viņu no tilta, lai tādējādi apturētu, tad jūs šaujat garām. Savu noraidošo attieksmi es varēju izrādīt arī citādi.

-  Piemēram, izvairoties no viesībām?

Pirmo reizi Scldena acīs iemirdzējās tāds

kā uzjautrinājums.

-   Pilnīgi pareizi.

-  Otrs viesis, mis Trimbla…

-   Mēs visi viņu saucam par Džosiju. Viņa pie mums ir pavadījusi visai daudz laika. Meitenei ir tikai astoņpadsmit, viņa ir no ciemata, un Džosijas māte ir atraitne, tā ka viņām nācies pielikt daudz pūļu, lai izdzīvotu. Džosija bija… nu, manuprāt, viņu varētu saukt par manas sievas protežē. Nekad neesam tā īsti par to runājuši,

bet, manuprāt, Mārcija meitenē redzēja pati sevi un centās viņai palīdzēt celt sevi mācīja, kā uzvesties pie gaida, un tamlīdzīgas lietas.

-   Tātad jūs mis Trimblu bieži ielūdzāt vakariņās? Lai viņa varētu praktizēt to, ko iemācījusies?

-   Jā. Nu, patiesībā ne pārāk bieži. Mēs' nemēdzam nemēdzām pārāk bieži izklaidēties.

-   Tādā gadījumā vai jūsu sieva nebija sakaitināta, kad jūs neatgriezāties pie viņiem?

Seldens mirkšķināja acis.

-   Kā lai es to zinu? Es taču viņu pēc tam vairs neesmu redzējis… Ak, jūs domājat pirms tam, kad mēs runājām pa telefonu? Nē, man tā nelikās. Patiesībā man šķiet, ka tajā brīdī viņa pat jutās atvieglota, ka pašai nav jāiet uz ciematu. Bija jau par vēlu atcelt Lomeksa ierašanos. Māsa Linta nezvanīja'līdz pat pusastoņiem.

-   Jūsu sieva tomēr vēlāk devās pie mātes un atstāja viesus pilnīgi vienus.

Viņš atkal neizpratnē paraustīja plecus.

-   Ja viss būtu normāli un sieva brauktu ar mašīnu, viņa būtu projām tikai desmit, piecpadsmit minūtes.

-   Bet viņa tomēr aizgāja, kaut arī nevarēja iedarbināt mašīnu.

-   Tiesa. Bet atcerieties, Mārcija cerēja, ka satiks tur mani. Viņa, bez šaubām, domāja, ka es viņu atvedīšu mājās vai arī iedošu atslēgas, lai pati varētu atbraukt ar manu mašīnu… Paklausieties, inspektor, es tiešām nesaprotu, kāpēc mēs tā rakņājamies. Jā, viņa tiešām atstāja māju, un es piekrītu, ka izskatījās dīvaini atstāt viesus vienus pašus, bet tā nu tas ir noticis, un es neredzu jēgu, kāpēc mums par to vēl būtu jārunā.

-   Kāpēc misis Kārtere gribēja jūs redzēt?

Seldens paraustīja plecus.

-   Viņa bija pārliecināta, ka mirst. Vai tas nav pietiekams iemesls?

-   Tādā gadījumā vai nav dīvaini, ka viņa vispirms neaicināja jūsu sievu?

-    Viņa zināja, ka es atsaukšu Mārciju, kad jutīšu, ka ir pienācis laiks. Mana sievasmāte savā ziņā bija ļoti lepna sieviete, it īpaši, ja runa ir par manu sievu. Likās, ka viņa negribēja meitai neko lūgt. Es pats to nekad tā arī neesmu varējis saprast. Viņa nemīlēja lūgt. Un tomēr, atgriezies no pastaigas, es nolēmu no kotedžas Mārcijai piezvanīt un pateicu, ka, pēc manām domām, viņai vajadzētu atnākt. Zināju, ka vakariņas-ap to laiku jau būs beigušās un viņa bez īpašām pūlēm varēs atbrīvoties rro Lomeksa un Džosijas. Tomēr, kad atgriezos kotedžā, viņa jau bija aizgājusi.

-    Kā es noprotu, pietrūka tikai dažu minūšu, lai jūs satiktu savu sievu.

-   Jā. Seldens nodrebēja, un saņēma rokas sev ap pleciem. Ja tikai es būtu atnācis dažas

minūtes agrāk, Mārcija joprojām būtu dzīva…

-   Nav nozīmes teikt "ja", mister Selden, Tenets mierinoši iebilda.

-   Varbūt ari, bet kā lai to sev iestāsta šādā situācijā?

Sāpes Seldena acīs jautās tik spēcīgas, ka likās gandrīz neiespējami sastapt viņa skatienu, un par to patiesumu nebija nekādu šaubu.

-   Tikai vēl vienu jautājumu, un mēs liksim jūs mierā. Kad atgriezāties mājās, kāpēc neiegājāt sievas guļamistabā un nepateicāt, ka nojņirusi viņas māte?

-   Bija četri no rīta, inspektor. Sievas istaba bija tumša, un es nodomāju, ka viņa sen jau guļ. Kāda jēga butu vinu modināt? Mārcija tāpat neko nevarētu izdarīt.

Te nebija, ko piebilst. .

Policisti aizgāja.

12.

-   Nu, vai tas nebija teātris? jautāja Lainhems. Viņš patiesi bija nobēdājies par viņu?

Tenets nolēma, ka nākamajam viņu grafikā noteikti jābūt gājienam pie Grīnlīfa, un tagad abi soļoja pāri mauriņam uz takas pusi. Pēc mājas nospiedošās atmosfēras patiesu atvieglojumu sniedza iziešana svaigā gaisā. Inspektors nošņaukājās un pavērsa seju pret sauli.

-    Mmm. Kājas slīdēja pa ķiršu koka sabirušām ziedlapiņām. Tas tomēr misteru

Scldenu vēl neattaisno. Viņš zināja, ka cietsirdīgi noziegumi aiz sevis sagriež spēcīgu kaislību virpuli vainas apziņu, dusmas un sabrukuma sajūtu, ari skumjas un nožēlu.

-  Viņš man likās visai satriekts.

-  Jā, tur es jums piekritu.

-   Un ne tik vientiesīgs galu galā.

-   Tiesa. Tas tikai liecina, ka nekad neatmaksājas spriest pēc ārējā izskata.

Tālāk abi, kā sarunājuši, soļoja klusēdami, un Tenets iedomājās, vai seržantam ir izdevies aprunāties ar sievu. Katrā ziņā šorīt viņš izskatījās daudz dzīvespriecīgāks.

Lainhems atkabināja vārtus un palīdzēja tos atvērt.

No ciemata puses pa taku nāca kāda jauna sieviete. Saliekusies uz priekšu, viņa pret kalnu smagi stūma ratiņus, kuros sēdēja bērnelis. Ieraudzījusi abus vīriešus, sieviete uz mirkli apstājās, bet tad, jau lēnāk, turpināja savu ceļu. Izskatās, ka pēc Mārcijas nāves ļaudis atkal ir sadūšojušies iet pa taku. Varbūt meitene iedomājās, ka viņai var aizrādīt par aizlieguma neievērošanu. Varbūt Tenetam ienāca prātā, kad viņi pakāpās sāņus zālītē, lai meitene varētu tikt garām, viņa vienkārši ir nobijusies no diviem svešiniekiem šeit, kur tuvumā nebija neviena, ko pasaukt palīgā, ja uzbruktu. Tik tikko atbildējusi viņu sveicienam, meitene aizsteidzās. "Cik skumji," Tenets iedomājās, "ka mūsdienās sievietēm jājūtas tik neaizsargātam. Iemeslu bailēm sagādā pat nejaušs, nevainīgs garāmgājējs."

Kad viņi nogriezās aiz kokiem pie upes un pavērās uz nolaideno pļavu Grīnlīfa būdas virzienā, Lainhems satraukti piebikstīja.

Viņš ir šeit, ser.

Loģiski bija secināt, ka pār dārzeņu dobi noliecies stāvs ir Grīnlīfs. Melnbaltais krancis, kurš līdz šim gulēja viņam blakus, ieraudzījis abus vīrus, pielēca kājlTSTin sāka riet, Grīnlīfs pagriezās, lai paskatītos. Viņš iztaisnojās, iegrūda dakšas zemē un, rokas sānos salicis, vēroja policistu tuvošanos. Tenets ar izbrīnu ievēroja, ka vientuļnieks ir daudz jaunāks, nekā viņš bija gaidījis. Kaut kāda iemesla dēļ viņš Grīnlīfu bija iztēlojies kā vecu vīru, ap sešdesmit vai pat septiņdesmit, bet pat tādā attālumā pēc vīra enerģiskajām kustībām varēja spriest, ka viņš ir krietnus desmit, divdesmit gadus jaunāks.

Pēc sejas, protams, viņa vecumu nebija iespējams noteikt.

Lai gan Tenets bija sagatavojies, ka Grīnlīfa seja būs sakropļota, pienākot klāt un apskatot viņu tuvāk, inspektors jutās satriekts, uņ viņu pārņēma žēlums. Cik drausmīgas bijušas liesmas, kuras tā izķēmojušas vīra seju. Par spīti brīnumiem, kādus mūsdienās dara plastiskā ķirurģija, Grīnlīfa izskatā bija maz kā cilvēciska, sejas kontūras pretdabiskas", āda nostiepta un caurspīdīga, deguna patiesībā vispār nebija, mute bez lūpām un acu vietā spraugas. Viņš bija ģērbies nonēsātās, bet tirās velveta biksēs un bezkrāsainā kreklā ar uzrotītām piedurknēm. Ari rokas un delnas bija smagi apdegušas. Tagad Tenets saprata, kāpēc Grīnlīfs sev uzspiedis vientuļnieka dzīvesveidu. Viņš taču nevarētu paspert ne soli, nepiesaistot šausmu, nepatikas vai žēluma pilnus skatienus. Apzināti Tenets saglabāja bezkaislīgu sejas izteiksmi un cerēja, ka tas izdosies arī Lainhemam.

Suns joprojām rēja. Grīnlīfs pat nepakustējās, lai to nomierinātu, un tikai tad, kad abi vīri bija pienākuši dažu jardu attālumā, viņš izstiepa labās rokas rādītājpirkstu un viegli uzsita sunim pa purnu. Zvērs tūlīt apklusa un apsēdās cieši blakus saimniekam. Grīnlīfs noglaudīja suņa galvu, tādējādi to paslavēdams, un tikai tad jautāja:

-    Kas jūs esat? Katrā ziņā viņš vārdus lieki netērēja. Balss bija aizsmakusi, it kā no nelietošanas ierūsējusi. Ar ko gan lai viņš runātu, izņemot savus dzīvniekus? Viņš noklausījās Teneta ievadvārdus, un tai laikā Grīnlīfa acis nervozi šaudījās te uz Lainhemu, te uz Tenetu. Nebija iespējams nojaust, ko viņš domā.

-   Domāju, ka jūs ir vēl kādi no tiem draņķa žurnālistiem. Vai tiesu vīri atnākuši izsviest mani?

Tenets noraidoši pamāja.

-    Mēs izmeklējam misis Scldenas nāves gadījumu.

-   Ā… Jā. Dzirdēju par to… Iekritusi upē, ja?

-   Jā. Interesanti, vai jūs zināt kaut ko par to?

-   Ko zinu?

No suņa rīkles dziļumiem izlauzās rūciens, acīmredzot saimnieka izjūtu barometrs. Tenets nespēja atcerēties, ka kādreiz būtu iztaujājis liecinieku, no kura sejas izteiksmes nav iespējams noteikt viņa reakciju uz jautājumiem.

-   Viņa noslīka tur, lejā. Tenets pamāja uz nevainīgi mirguļojošajiem Tīlas ūdeņiem.

-   Mēs domājām, ka varbūt jūs būsiet kaut ko redzējis vai dzirdējis.

-   Es dzirdēj', ka daudz ko prašņā, Grinlīfs atbildēja, ciematā un vispār.

-    Sieviete ir mirusi, Tenets turpināja, un, protams, mēs uzdodam daudz dažādu jautājumu. Un, kamēr uzzināsim, kur un kādā veidā viņa aizgāja bojā, mēs jautāsim vēl vairāk.

-    Jūs domā' varbūt, ka kāds viņai ir piepalīdzējis?

-   Jā, tāda ir viena no iespējām.

-   Un jūs jautā' sev: "Kurš tagad gribētu redzēt misis Scldenas galu?" Un galā nāk atbilde: "Harijs Grīnlīfs, tas gan gribētu. Viņš bij' tas, kuru dzina projām no zemes, lai šis pievienojas bezpajumtnieku baram." Taisnība?

-Protams.

-    Vismaz pagaidām mēs to ir noskaidrojuši.

-  Ta… Tenets kļuva mundrāks. Tagad, kad esam to noskaidrojuši… Varbūt jūs varētu pastāstīt, kur tajā naktī atradāties.

-   Nu, kas tā bij' par nakti, nevar man pastāstīt? Izkropļotā roka pastiepās un ņirdzīgā neizpratnē paberzēja zoda paliekas.

"Neļaujies nokaitināt," Tenets sevi brīdināja.

-    Ak, beidziet, mister Grīnlīf, viņš klusām iebilda, jūsu atmiņa taču nekādā ziņā nevar būt tik īsa. Tas'notika tikai aizpagājušajā naktī.

-    Aizpagājušajā naktī, Grīnlīfs domīgi novilka. Viņš paskatījās leja uz suni un noglaudīja tan galvu. -Vai atceries, Džek, ko mēs dārīj' aizpagājušajā naktī?

Kādu brīdi viņi ar suni klusējot vērās viens

otrā.

-   Ā, jā, pareizi. Paldies, Džek. Grīnlīfa acu spraugas atkal pagriezās pret Tenetu. Es, protams, bij' aizņemts ar kravāšanos. Ar domu, ka nākamajā rītā mani izmetīs ārā.

-   Noteikti jutāties atvieglots, kad atklājāt, ka šī procedūra ir atlikta.

-   O, bij' gan, vai ne, Džek? Tas misters Seldens ir normāls.

-  Ne jau misters Seldens atcēla, jūsu izlikšanu, iejaucās Lainhems. Tas bija inspektors Tenets.

Tenets uzmeta Lainhemam niknu skatienu.

-   Ak viņš, ja? Grinlīfs tēloja pazemību. Tad mumsiem ir krietns iemesls būt patefcīgiem jaukajam inspektoram, va' ne, Džek?

Tenets ar uzjautrinājumu atklāja, ka pēdējās žēluma paliekas pret Grīnlīfu ir izzudušas un to vietā nākusi kaut arī negribīga, bet apbrīna. Skaidrs, ka šis vīrs spēj tikt galā ne tikai ar sevi. *

-   Tātadjus apgalvojat, ka visu nakti bijāt būdā?

Grīnlīfa acis, mirdzot caur šaurajām spraudziņām bālajā sejā, godīgi vērās Tenetā

-   Es bij'. Viņš paskatījās lejā uz suni. Un Džeks ir mans liecinieks.

Viņš meloja. Tenets bija par to pārliecināts, lai gan nebija iespējams pateikt, vai tas ir tāpēc, ka viņš tomēr ir nogrūdis Mārciju no tilta, vai arī nodarbojies ar ko citu, par ko policijai nevajadzētu zināt. Katrā ziņā skaidrs, ka nav jēgas šādā veidā turpināt iztaujāšanu.

-   Liekas, ka misis Seldena bija pie jums atnākusi tajā pēcpusdienā.

-   Kā to lai ņem.

, Ko jūs ar to domājat?

-   Viņa tiešām atnāca, bet mani nesatika.

-   Kāpēc ne?

Grinllfs griezās pie suņa.

-    Redzēj', ka viņa nāk, vai ne, Džek? Viņa acis atkal satikās ar Teneta skatienu. Jutām, ka būs ķeza, tāpēc aizslīdēj' projām un atnāc', kad ŠT bij' aizgājusi.

Tāda bija Harija versija, un skaidrs, ka viņš pie tās turēsies. Viņi gāja projām.

Lainhems nogaidīja, kamēr viņi bija pusceļā lejup pa nogāzi, un tikai tad ierunājās.

-  Nekaunīgs caur un cauri.

-   Jums nevajadzēja iejaukties, Maik.

-»Es zinu, ser. Atvainojiet, bet mani padarīja gluži vai traku viņa izturēšanās pret jums. Kā pret puišeli.

-   Ziniet, es varu pats parūpēties par sevi. Man nav vajadzīga aizstāvība.

-  Zinu, bet…

-   Nekādus "bet", Maik. Vai jums neienāca . prātā, ka tādā veidā viņš svešinieku priekšā novērš uzmanību no sava kropluma? Katrā ziņā vietējo vidū viņš ir visai populārs,-

Lainhems izskatījās nokaunējies.

-  Jūs tā domājat?

-   Varētu būt. Ja ļaudis viņu neieredzētu, tie viņu nežēlotu. Viņa metode darbojas, vai neievērojāt?

Lainhems kādu brīdi klusēja.

-   Jā, jums laikam taisnība. Vēl brīdi klusējis, viņš neizturēja. Kāpēc es neprotu pats tādā gaismā skatīties uz lietām?

-    Domāju, ka tā ir pieredze. Es šo darbu daru ilgāk nekā jūs.

-   Nevajag mani attaisnot. Tā notiek vienmēr, lai kā arī es censtos.

-   Varbūt jūs necenšaties pareizajā virzienā.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Nu, šodien pat… Jūs jutāt, ka sākat dusmoties, pareizi?

-   Pareizi.

-   Un ko tālāk? Jūsu reakcija izpaudās vārdos, vai ne?

-  Jā, bet nevajadzēja, es to zinu.

-  Tātad ko jums vajadzēja darīt?

Lainhems apstājās un pagriezās pret Tene-

tu.

-   Ko jūs gribat teikt? Turēt muti ciet, protams.

Tenets papurināja galvu.

-   Nē, ne to es domāju. Tā būtu negatīva reakcija, bet es domāju par pozitīvu.

-    Piedodiet, bet jūs neesat mani sapratis. Es sadusmojos. Pareizi? Tātad man vai nu vajadzēja ļaut sev to izrādīt, vai ne. Kā vēl es varēju rīkoties? v *

-   Ir vairākas alternatīvas. Paklausieties, jūs taču zināt, ka dusmas ir neproduktīvas, vai ne? Tātad jums tās jāapslāpē. Un to jūs varat izdarīt, vai nu cenšoties izprast pats savu reakciju, cenšoties izprast, kas tieši jūs ir sakaitinājis, vai arī jautājot sev, kāpēc tas otrs uzvedas tik

provocējoši. Tieši šajā gadījumā nebija grūti atrast atbildi. Neviens necieš, ka viņu žēlo. Daudz labāk ir ļaudis saniknot, sakaitināt tā, lai tie vairs negribētu pie jums nākt…

' Interesanti, vai tā viņš sakaitināja arī misis Seldenu?

-    Jā, tas varēja būt viens no viņa izlikšanas iemesliem. Nedomāju, ka viņa labsirdīgi uzņēma ņirgāšanos par sevi… Katrā ziņā, kā redzat, jautājums ir, lai jūs neļautu sev reaģēt akli, bet tā vietā mēģinātu analizēt kas īsti notiek.

Lainhems šūpoja galvu.

-    Priekš manis tas izklausās neaizsniedzami.

Tenets atkal sāka soļot, paātrinot gaitu. Šodien gaidīja vēl daudz darba.

-    Muļķības. Kā jau teicu, tas viss ir prakses jautājums. Amata prasme, kura, tāpat kā jebkura cita, ir jāapgūst. Jo vairāk iztaujāšanu jūs veiksiet, jo labāk darīsiet savu darbu.

Viņi bija nonākuši pie mašīnas.

-   Kas nākamais, ser?

-   Domāju, ka laiks noskaidrot, kā visā šajā lietā iederas Džosija Trimbla un domnieks Lomekss, vai ne?

13.

"Ja šī bija ēsma slazdā, kuru Mārcija Scldena nolikusi Lomeksam," nodomāja Tenets, "es nebūtu pārsteigts, ja domnieks padotos kārdinājumam." Džosija Trimbla bija pietiekami sulīgs kumoss, ja kādam patīk maigs, jauns augums, mīksts kā persiks, ar izliekumiem, kuri nebija ne skopi, ne pārāk bagātīgi, ar milzīgām, melnām acīm un krāšņu, sprogainu matu bagātību piedevām.

Dāmu un kungu frizētavas īpašnieks ("Sauciet mani par Geriju"), redzot viņus, i^ašu prieku neizrādīja. Milzīgā ātrumā policistus aizvadīja uz palīgtelpām, kuras acīmredzot vienlaicīgi kalpoja gan kā mazgātuve, gan personāla ģērbtuve; dvieļi virpuļoja pāris automātiskajās mazgājamajās mašīnās. Pie plastmasas galdiņa sēdēja meitene un jauns vīrietis, dzēra kafiju un smēķēja.

Smaidā atņirdzis zobus, Gerijs uzsvērti laipni griezās pie viņiem:

-   Piedodiet, ka traucēju jūsu atpūtu, dārgumiņi, bet jums nāksies pie jūsu pusdienu stundas pievienot vēl dažas papildus minūtes.

Viņi uzmeta Tenetam un Lainhemam aizvainojuma pilnus skatienus, nodzēsa cigaretes un, ne vārda neteikuši, izgāja ārā.

-   Ceru, ka Džosija nav sastrādājusi nerātnības. Modernā matu šķipsna uz Gerija pieres bažīgi trīcēja. Gar ausīm un pakausī viņa mati bija apgriezti ļoti īsi, patiesībā noskūti. Tenets mēģināja uzminēt, kā frizētavā šādu frizūru sauc. Varbūt "skulptūra"? Viņš bija starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem, ģērbies raibi koši sarkanās biksēs un kanārijdzeltenā krekla ar vaļēju apkakli.

Tenets nomurmināja parastās pieklājības frāzes, un visai drīz tika pasaukta Džosija. Pamanījis Teneta skatienu, Gerijs pazuda, atstādams aiz sevis mazliet pavērtas durvis.

Ne vārda neteicis, Lainhems piecēlās un aizvēra tās.

-   Nu, tad tā, mis Trimbla, iesāka Lainhems. Tenets bija nolēmis, ka pēc Grīnlīfa iztaujāšanas, ņemot vērā viņa sarunu ar Lainhemu, nebūtu slikti, ja šoreiz iztaujāšanu vadītu seržants. Laiku pa laikam vajadzēja pabikstīt viņa pašpaļāvību. Varēja redzēt, ka meitene nervozē, un Tenets atzinīgi vēroja, kā, izturoties laipni, Lainhems būvē pamatu sarunai par viņas attiecībām ar Mārciju Seldenu ("Vienmēr tik laipna viņa pret mani bija"), kā viņš soli pa solim pietuvojas otrdienas vakara notikumiem.

-  Tātad cikos jūs ieradāties Menorā?

-  Pēc misis Seldenas vārdiem, viņa vēlējās, lai es esmu laikā, tāpēc ierados tieši pusastoņos.

Tenets pamanīja, cik rūpīgi Džosija izrunā katru vārdu. Tātad Mārcijas mācība sākusi nest augļus.

-  Jūs no ciemata nācāt kājām?

Viņa pamāja.

-   Pa laku. Misis Seldena teica, ka es drīkstu tur staigāt, kad vien vēlos.

To viņa pateica ar lepnumu. Acīmredzot

Džosijai patika atrasties privileģētā stāvokli.

-  Vai pa ceļam kādu satikāt?

Viņa nebija nevienu satikusi. ^

Kad Džosija ieradās Menorā, misis Seldena pastāstījusi, ka misters Seldcns aizsaukts pie misis Kārteres, kuras veselības stāvoklis krasi pasliktinājies. Bija jau par vēlu sazināties ar misteru Lomeksu, tā ka vakariņas nevarēja atlikt, un misis Seldena nolēma, ka varēs aizskriet pie mātes, arī vēlāk. Tajā brīdī ieradies misters Lomekss, un viņi visi iedzēruši.

-   Jūs esat satikusies ar misteru Lomeksu agrāk. Lainhems drīzāk izdarīja secinājumu, nevis uzstādīja jautājumu.

Džosija pamāja. Viņas galva noslīga un mati aizsedza seju.

-   Bieži?

Viņa paraustīja plecus un kaut ko neskaidri nomurmināja.

-  Atvainojiet, es nesadzirdēju.

Džosija pacēla galvu.

-  Es teicu dažas reizes.

-  Kur jūs viņu satikāt?

-    Misis Seldena bij' paņēmusi mani uz siera ēšanu ar vīnu un tur mani iepazīstināja ar misteru Lomeksu.

"Interesanti," iedomājās Tenets, "rūpīgā izruna ir pazudusi." Džosija sāka nervozēt.

-  Kad tās notika?

Viņa aplaizīja lūpas.

-  Ziemassvētkos.

Tātad pirms četriem mēnešiem.

Tenets neuzkrītoši atvilka savu krēslu. Viņš gribēja redzēt Džosijas pēdas. Tās vienmēr lu liski atklāj cilvēka emocijas. Tenetam paveicas, jo Džosijai kājās bija sandales ar vaļējiem purngaliem. Ka jau bija gaidījis, viņš ieraudzīja meitenes kāju pirkstus cieši saliektus. Kas Džosiju baidīja?

Negaidot viņa pielēca kājās.

-  Atvainojiet, man jāaiziet uz tualeti. Un, nesagaidījusi atļauju, viņa izmetās no istabas.

Lainhems savilka uzacis.

-   No kā tas viņai?

-   Interesanti, vai ne? Jūs domājat, ka I ,omekss? Vai varbūt kāds cits?

* Bet, lai kas ari tas bija, Džosija to neizpauda. Kad meitene atgriezās, visi Lainhema mēģinājumi izzināt patiesību beidzās neveiksmīgi. Viņa ar Lomeksu vairākas reizes bija satikusies viesībās, uz kurām pavadījusi Mārciju. Trīs, nu, vai būt četras reizes. Viņa neko nezināja par abu biznesa darījumiem. Jā, misis Seldena aizgājusi uz mātes kotedžu apmēram bez divdesmit desmitos un teikusi, ka būs projām tikai kādas desmit, piecpadsmit minūtes ūn atgriezusies viņa gribēšot par kaut ko īpašu parunāt ar Džosiju. Bet, tā kā viņa neatgriezās, Džosija un misters Lomekss nosprieduši, ka tas ir tāpēc, ka misis Kārterei patiešām ir ļoti slikti.

-   Situācija jums droši vien bija visai neērta.

-  Neērta?

-    Paliekot misis Seldenas vietā izklaidēt misteru Lomeksu.

-    Ā… ak, nē. Mēs jau nebij' pilnīgi svešinieki.

-    Nebijāt gan. Vai misis Seldena piezvanīja, lai atvainotos, ka aizkavēsies?

Melnās cirtas plandījās, Džosijai kratot galvu.

-   Mēs nebij' pārsteigti, jo viņas mamma bija tik slima… Galu galā misters Lomekss nolēma iet projām, bet es palik', jo es bij' apsolījusi.

-   Kā es saprotu, beigās jums apnika, un jūs devāties mājās.

Viņas sejas izteiksme izmainījās. *

-   Es gaidīju kādu stundu vai vēl ilgāk pēc tam, kad misis Seldena piezvanīja, meitene it kā aizsargājās.

Lainhems nogludināja saceltās spalvas.

-   Ir jau labi. Pilnīgi var saprast, ka jūs devāties mājās. Nevarēja taču gribēt, lai jūs gaidītu visu nakti.

-    Nezināju taču, kas notic's, vai ne? Es domāju, kad misters Seldens piezvanīja ap pusdesmitiem un paprasīj', lai pasaku viņai, ka viņš paliek tur, un lai negaida viņu, mēs nodomāj', ka viņa vēl ir ceļā uz mājām. Kad misis Seldena neatnāca, nodomāju nu, ko, esmu kaut ko saputrojusi. Vai arī viņa pārilomājus', atgriezusies un aizgājus' atpakaļ pie mammas. Meitene satraucās, viņas acis piepildījās asarām. Kā es varēj' zināt, ka viņa ir iekritusi upē? Viņa sāka sirsnīgi raudāt un ka akla taustījās pēc salvešu trauciņa uz galdiņa.

Tenets to pastūma pretī meitenei.

-   Mis Trimbla… Džosij… Vai neiebilstat, ja saucu jūs par Džosiju?

Viņa papurināja galvu un izslaucīja acis.

-    Paklausieties, Džosij! Ceru, ka jūs nepārmetat sev par to, kas noticis ar misis Scldenu?

-   Ja es tūlīt pat būtu kādam piezvanījusi, varbūt vēl būtu laiks viņu izglābt! viņa elsoja.

-   Kam piezvanījusi?

-   Vienalga, kam! Policijai?

-   Un kāds no tā būtu labums? Ko jūs viņiem būtu teikusi?

Viņa paraustīja plecus. Viņas uzmanība tagad bija novērsta, un elsas sāka pierimt. Viņa izslaucīja acis un izšņauca degunu.

Tenets izmantoja brīdi.

-   Jūs brīdinātu, ka misis Seldena tumsā nāk no ciemata? Vai domājat, ka viņi to ņemtu nopietni, kaut ko pasāktu? Skrietu meklēt pieaugušu sievieti, kura pazudusi uz vairāk nekā desmit minūtēm? Protams, ka viņi to nedarītu. Nekad nav jēgas mēģināt būt gudram pēc notikušā, vai ne? Lai kas ari būtu noticis, tā nav jūsu vaina. Jūs taču to saprotat? ^

Bet viņa izvairījās no inspektora skatiena, acīmredzami nebūdama pārliecināta. Varbūt… Viņš paskatījās uz Lainhemu, kurš neizpratnē bija uzrāvis plecus. Turpiniet, ja vēlaties!

-    Džosij… Man liekas, ka ir kaut kas, ko jūs gribētu mums pastāstīt, vai ne?

Jā, bez šaubām, meitenē pazibēja bailes.

-   Nē! Ko jūs gribat teikt?

-Jūs varbūt esat dzirdējusi baumas…

-   Kādas baumas? Džosijas lūpas viegli sakustējās, un viņa vērās Tenetā, it kā pēkšņi nohipnotizēta.

-   Par misis Seldenas nāvi.

-   Ā. Viņa lēnām izelpoja un vienu reizi pašūpoja galvu, lēnām, it kā aizsapņojusies. Viņa joprojām skatījās uz Tenetu, bet skatienā bija izzudusi mežonīgā koncentrētība. To pakāpeniski nomainīja neizpratne. Kādas baumas? viņa atkārtoja.

-    Ka tas varbūt nav bijis nelaimes gadījums, iestarpināja Lainhems.

Tenets cerēja, ka, pieminot baumas, viņi rīkojas pareizi, bet meiteni kaut kas biedēja, viņa kaut ko slēpa. Tenets par to bija pārliecināts. Varbūt sakaru ar Lomeksu?

-   Nav… bijis nelaimes gadījums? viņa nočukstēja, cieši skatoties Tenetā.

-  Redziet, esam spiesti jums to jautāt. Vai iu/ināt, vai misis Seldenai bija ienaidnieki, kads, kas turēja uz viņu ļaunu prātu?

Vajadzēja redzēt, kā viņa cenšas saprast teikto. Nelaimes gadījums… Ienaidnieki… Krāsa pazuda no viņas sejas, un āda kļuva krīta balta.

-   Ļaunu prātu…

Lainhems paspēja meiteni noķert tajā brīdī, kad viņa paģībusi slīdēja no krēsla.

14.

-   Vienmēr esmu sapņojis par tādu lietu, Lainhems iesmējās, kad viņi izgāja uz ielas.

Abi bija sarunājuši atgriezties pēc stundas, kad Džosija būs atguvusies. Nodevuši meiteni Gerija gādībā, neskatoties uz nosodošajiem skatieniem, kuri atklāti deva mājienus par policijas brutalitāti.

-   Noķert uz rokām briesmās nonākušu jaunavu, jūs domājat? Patīkamas izjūtas, varu iedomāties. Un labi nostrādāts, ja es drīkstu tā izteikties. Bet Tenets tikai daļēji domāja par izteikto pazobošanos. Viņa domas aizņēma kaut kas cits.

-Ser…

-   Mmm?

-   Uz kurieni jūs ejat? Mašīna ir šeit.

Tenets pamodās.

-   Maik, cik reizes man būs jums tas jāsaka? Viņš apstājās un rādīja uz savām kājām.

Vai zināt, kas tās tādas? Jā, mēs ejam satikt Lomeksu, bet daudz ātrāk tur nokļūsim, ejot kājām un nevis braucot apkārt pa vienvirziena ielu. Tā turpinot, jums nebūs vēl četrdesmit, kad jūsu kājas zaudēs savu funkciju jēgu. Un viņš brašā soli devās tālāk.

Tādā skaidrā, gaišā rītā Starrendena bija skaista kā nekad gleznainais Tjudoru un Džordža laiku stilu sajaukums, melnie un baltie baļķi, sārtie ķieģeļi un dakstiņi, likās kā saposušies jauna pavasara gaidās. Spēcīgā konservatīvā ietekme bija paglābusi no tik daudziem mūsdienām raksturīgiem postījumiem. Tenets atzinīgi vēroja apkārtni. Kāda veiksme ir strādāt šādā pilsētā!

-   Man vienkārši patīk braukt, tas arī viss, rūca Lainhems, steigdamies viņu noķert. .

Tenets pasmaidīja.

-   Beidziet dīkt kā piecgadīgs bērns, kuram atņemta viņa mīļākā rotaļlieta! Labāk pastāstiet man, Maik, ko domājat par mūsu saldumiņu, mis Trimblu!

-    Nu, viņa katrā ziņā pazīst kādu, kam varēja nepatikt mūsu Mārcija.

-   Hmm. Interesanti, kāpēc viņa tieši tajā brīdī zaudēja samaņu? Tenets bija pārliecināts, ka ģībšana nav nospēlēta.

-   Neapzināts paņēmiens, kā izvairīties no atklātības, ar pašapmierinātu burvju mākslinieka smaidu, kuram nupat lieliski izdevies sarežģīts triks, atteica Lainhems. -Viņa zina vai ari viņai ir aizdomas, kurš ir slepkava, bet vifia negrib mums to stāstīt.

-   Neesmu pārliecināts… Bet man gribētos domāt tas optika tāpēc, ka viņai ienāca prātā, kas varētu būt slepkava.

-   Vai tad tas nav praktiski viens un tas pats?

-   Ne tieši, nē. Bet, lai kas ari būtu, domāju, ka tas nozīmē, ka šī persona ir viņai tuva. Meitene dzīvo pie mātes, vai ne? Vai mis Fipsa neminēja, ka viņai ir kāds brālis vai māsa?

-    Nē, nedomāju. Vai tas nevarētu būt Lomekss, ser?

-   Iespējams. Patiesībā man liekas, ka tas, kas viņu mūsu visā sarunas laikā biedēja, bija doma, vai mēs zinām par viņu un Lomeksu, vai ne? Lūk, te jau mēs esam.

Tenets bija licis kādam no saviem vīriem mazliet parakņāties informācijā par Lomeksu. Domnieks bija -sešdesmit četrus gadus vecs, precējies, viņam bija divi dēli, un katrs ar savu ģimeni dzīvoja patālu no tēva. Viņš ar sievu dzīvoja bungalo vienā no labāk iekārtotajiem jaunajiem rajoniem Starrendcnas nomalē. Viņam piederēja radio un televizoru veikals, kurš saucās Starrendenas Audio un Strādās kādā no pilsētas sānieliņām.

"Pēc skata var spriest, ka bizness nav no plaukstošākajiem," nodomāja Tenets. Vieta likās panīkusi. Skatloga stikli izskatījās netīri, ilgā laika periodā pret to spiesto pirkstu un degunu notriepti, šur un tur uz izbalējušā zilā papīra starp logiem mētājās beigtas mušas, un likās, ka tās te guļ vēl no pagājušā gada. Nedaudzie radio aparāti un televizori bija noputējuši un vecmodīgi. Veikals izrādījās tukšs. Viņiem ienākot, griezīgi iešķindējās zvans.

Nekas nenotika. Veikala dziļumā skanēja popmūzika.

Lainhems paklauvēja pa leti.

-   Veikalnieki

Joprojām nekādu izmaiņu.

Durvis aiz letes bija puspavērtas. Lainhems iebāza galvu un iesaucās:

-Hallo!

Atskanēja troksnis, un parādījās vasarraibumains jauneklis ar skrūvgriezi rokā.

-  Piedodiet!

-   Vai misters Lomekss ir? jautāja Lainhems.

-  Tikko kā izskrēja. Drīz būs.

-   Mēs pagaidīsim.

Zēns paskatījās uz savu skrūvgriezi, tad uz Tenetu un Lainhemu. Viņa dilemmu varēja saprast. Bija jāstrādā, bet nevarēja taču atstāt nepieskatītu veikalu ar potenciāliem zagļiem.

-   Viņš var būt ari ilgāk.

Lainhems pasmaidīja un izvilka savu policista apliecību.

-   Viss kārtībā, puis, mēs netaisāmies aizlaisties ar kādu aparātu, it sevišķi ar šādiem… Strādājat šeit jau ilgi?

-   Sešus mēnešus.

-  Patīk šeit?

Zēns saviebās un paraustīja plecus.

-   Darbs ir darbs, vai ne?

-   Remonti, apkalpošana veikala un tamlīdzīgi?

-  Jā.

-  Ar Lomeksu var sadzīvot, ko?

Jauneklis vilcinājās.

-   Varat būt pret mums atklāts. Apsolu, ka mūsu dēļ misters Lomekss jums nepatikšanas nesagādās.

Viņš vēlreiz paraustīja plecus.

-Nu tā.

-  Tātad ne pārāk?

-   Kā jau teicu, darbs ir darbs. Mūsdienās nevar būt pārāk izvēlīgs.

-   Nē… Lainhems saliecās nedaudz pāri letei, pār plecu paskatījās uz ielu, it kā lai pārliecinātos, ka no Lomeksa pagaidām nav ne miņas, un tad, pieklusinājis balsi, pavaicāja:

-   Jūs droši vien gluži labi zināt, kad viņš nāk un kad iet?

-   Domāju gan, zēns piesardzīgi atbildēja.

-   Un par viesiem arī, tiem, kuri nāk pie viņa šeit, uz veikalu.

-Nu…

-   Kāda jauna dāma…s tā ap astoņpadsmit vai deviņpadsmit, ļoti skaista, gariem, cirtotiem matiem…

Zēns aprakstīto nekavējoties bija pazinis, bet viņa acīs pazibēja vēl kaut kas. Kas?

Viņš pamāja.

-    Nevaru saprast, ko tā meitene viņā ir atradusi. Lomekss taču ir pietiekami vecs, lai būtu viņai par vectētiņu. f

Tātad greizsirdīgs. Aizskarta patmīlība?

-   Līdz pat aizvakardienai viss notika gluži slepeni. Viņi satiekas pārsvarā pusdienlaikā, redz', bet šī nekad neienāk šeit. Desmit pāri divpadsmitiem, precīza kā pulkstenis, šī noiet gar veikalu, un pēc piecām minūtēm iziet šis. Zēns pasmīkņāja. Domā, ka es ir kāds muļķis!

-   Līdz aizvakardienai? pārjautāja Lainhems.

Dienai, kad gāja bojā Mārcija Seldena.

-   Jā. Šī piezvana, redz', rīta pusē. Nekad nav tā darījusi agrāk. Briesmīgi grib ar šo runāt. Nu, ko, es pasaku viņai, ka šis ir izgājis pēc televizoriem. Pēc pusstundas šī ir atkal pie telefona, un šis ienāk, kad es stāstu viņai, ka šis vēl nav atpakaļ. Kad šis dzird, kas zvana, viņš izsūta mani uz darbnīcu, bet es klausās. Jā, es grib, zināt, kas tur notiek, vai ne? "Es taču tev teicu, lai tu nekad nezvani man uz darbu!" šis saka.Tad šis kādu brīsniņu klausās un "Ak Dies, ak Dies," šis tik izsaucas un tad saka: "Paklausies, lagad mēs nevaram runāt. Satikšu tevi pusdienlaikā, kā parasti, un neuztraucies, es tev pastāstīšu, kā viss notika." Zēns paskatījās uz ielu, tad saliecās uz priekšu un konfidenciāli paziņoja: Ziniet, ko es domā'? Es domā', ka šis ir viņu nogrūdis.

Es tev pastāstīšu, kā viss bija. Protams, tas varētu būt visticamākais izskaidrojums. Varbūt tieši to Džosija baidījās atklāt viņu nesenajā sarunā. Un te pavērās milzums perspektīvu jauniem, interesantiem prātojumiem. Ja Džosija bija grūta, vai viņa to pastāstīja Mārcijai? Un, ja tā, tad vai šis jautājums tika cilāts tā vakara liktenīgajās vakariņās? Un, ja tika un Mārcija pievilkusi Lomeksam skrūves, draudot nodot to atklātībai, ja viņš neizdabūs cauri viņas plānojuma atļauju, kā uz to reaģētu Lomekss? Pirms viņš nav satikts, grūti pateikt. Vai viņi bija satriekts? Nikns? Pat izmisumā? Kairā ziņā noteikti visai uzbudināts. Misis Pentrija stāstīja, ka Lomekss tajā vakarā atstājis Menoru ceturksni vai divdesmit minūtes pāri desmitiem. Teneta iztēle uzbūra, kā Lomeksā mašīna drāžas pa iebrauktuvi un tad nogriežas pa labi, uz ciematu… Tomēr nē, tas negāja cauri. Lomekss dzīvoja Starrendenā. Viņš noteikti būtu nogriezies pa labi, uz galveno ceļu. Un, ja tā, tad viņš vispār nesatika Mārciju. Lai gan Lomekss apzināti varēja doties viņu meklēt…

Iešķindējās durvju zvans. Pircējs meklēja

trīspadsmit ampēru vadu. Kamēr zēns viņu apkalpoja, Tenets un Lainhems pagāja sāņus. Vēl viņi nebija paspējuši atsākt sarunu, kad atkal iegrabējās zvans. Pēc tā, kā zēns saspringa, ' Tenets nojauta, ka atnācējam jābūt Lomcksam.

Iepazīšanās frāžu laikā Tenets ar interesi ievēroja, ka Lomekss centās slēpties aiz laipnības maskas, bet patiesībā viņš iekšēji bija ieņēmis aizsardzības pozīcijas.

Ak, jā, es jau jūs gaidīju. Kā jūs to^ saucat, "ierindas informācija", šķiet. Viņa smiekli skanēja neīsti. Ej un nopērc sev kādu virtuli, Kcvin, labi, kamēr es aprunāšos ar policistiem un kā kārtīgs pilsonis veikšu savu pienākumu.

"Kentas akcents," ievēroja Tenets. īpatnēji rupji norautas vārdu galotnes.

Kevins aši nozuda, un Lomekss pie durvīm izkāra uzrakstu Slēgts. Tad viņš pagriezās, saberzēja rokas un centās izskatīties moži gaidošs un situācijai atbilstoši nopietns. "Gluži vai varoņdarbs," nodomāja Tenets. Viņam jau no pirmā skata vīrs nepatika, un viņš to ierindoja kategorijā, kuru Teneta tagad jau mirušais tēvs būtu nosaucis par "tipu, no kura es nepirktu lietotu mašīnu".

Lomekss, tāpat kā viņa veikals, atstāja panīkuma iespaidu — jūraszilā sporta jaka, audekla bikses un svītrainā kaklasaite bija labas kvalitātes, bet nedaudz paburzīti. Viņa mati, lai gan labi apgriezti, bija mazliet par gariem. Viņam ap kaklu bija apmesta koši dzeltena zīda šalle ar lieliem, sarkaniem apļiem. "Kā gan šādi cilvēki spēj ieņemt augstos vietējās pašvaldības posteņus?" Tenets sev vaicāja. Varbūt tāpēc, ka tie, kuru spējas būtu atbilstošas, ir vai nu pārāk aizņemti, vai arī viņus neinteresē perspektīva tur iekļūt? Tenetam bija gadījies satikt dažus tiešām apbrīnojamus domniekus, vīriešus vai sievietes, kuri sevi ziedoja ideāliem kalpot sabiedrībai, bet pārējo vidū to bija daudz par maz.

Lomekss pašlaik tēloja nepieredzējušu garāmgājēju, kurš samākslotā balsī ziņo par nelaimes gadījumu.

Tas droši vien sakarā ar misis Seldenu. Tāds nelaimīgs gadījums. Viņa bija tik jauna… un sieviete, kurai tik lieliski veicās biznesā… Tāds zaudējums…

"Tāda medaina balss," Tenets iekšēji parodēja viņu. "Tāds pievilcīgs vīrietis…" Viņš sevī sadzirdēja Lainhema balsi: "Stulbenis!" Bet viņš arī spēja saprast, kas Džosiju saistīja pie šī vīrieša. Lomekss tik ļoti atšķīrās no zēniem, ar kuriem viņai parasti varēja iznākt saskare. Viņa varēja saskatīt ne vairāk kā virsējo slāni, varēja apžilbt no domas, ka ir pazīstama ar tik augsti stāvošu vīru domnieku, no neīstā spožuma. Daži izbraucieni ar Jaguar, kurš pašlaik novietots pie veikala, dažas pusdienas dārgos restorānos… .

Lomekss sašļuka zem Teneta nekustīgā skatiena. Viņš noklepojās, nemierīgi pamīņājās no vienas kājas uz otru un pārbrauca ar roku pār matiem. Viņa maigi brūnās acis, kuras saldos romānos noteikti dēvētu par "kūstošām", atgādināja dubļainas purva dūkstis, kuru dibenā guļ visdažādākās draņķības.

-   Šķiet, ka tajā vakarā jūs viesojāties misis Seldenas mājā?

-  Jā, tas tiesa.

-   Vai jūsu sieva nebija ielūgta?

-   Nē… Viņa… Tās vairāk bija biznesa rakstura pusdienas, nevis izprieca. ļ

-   Saprotu… Vai drīkstu pajautāt, par kādu biznesu jūs runājāt?

Lomekss vilcinājās. Viņa skatiens apskrēja telpu, it kā pārliecinoties, vai kāds sarunu nenoklausās.

-   Konfidenciāli runājot, misis Seldena ievadīja sarunas par šī biznesa pirkšanu.

Tenets atļāvās izrādīt savu izbrīnu.

-   Viņa bija nolēmusi darboties elektronikas jomā?

Lomekss papurināja galvu un ieķiķinājās, it kā Tenets būtu palaidis kādu jēlu jociņu.

-    Nē. Tas, ko viņa gribēja, bija zeme un ēka. Viņa plānoja atvērt veģetāro restorānu. Visā šajā apvidū tāda neviena nav. Teica, ka tas būšot dabisks turpinājums viņas ekoloģiski tīro produktu veikaliem un esot pienācis īstais laiks šo biznesu uzsākt. Mūsdienās tik daudzi interesējas par veģetāro uzturu. Es pat domāju, ka viņa kārtējo reizi būtu vinnējusi.

"Izklausās ticami," Tenetam nācās atzīt. Vai viņš būtu kļūdījies, domājot, ka Mārcija plānojusi šantažēt Lomeksu? Bet*pat tādā gadījumā misis Seldenai varēja būt nodoms uzpirkt viņu. Nopirkt šo veikalu un ,labi samaksāt pa virsu par šim atliekām un tas varēja būt smalks veids, kā nodot kukuli, neradot nekādas aizdomas.

-  Šis pārrunas… Vai jūs tālu tikāt?

-   Progress, varētu teikt, bija pietiekami apmierinošs. Tikai vai tas tagad turpināsies tālāk, tā ir cita lieta. Viņas virs var nogriezt ideju pie pašas saknes.

-   Vai drīkstu jautāt, cik misis Seldcna bija gatava jums piedāvāt?

-   Varat jautāt, bet atbildi nesaņemsiet, jo neticu, ka tam ir kas kopējs ar… ar lietu, par kuru mēs runājam.

-   Tas vēl būs jāpaskatās. Jūs taču saprotat, vai ne, ka šo gadījumu mēs traktējam kā mīklainu nāvi?

-    Mīklainu? Lomeksa sārtā seja sāka pieņemt miltu nokrāsu.

-    Mums vajadzētu būt apmierinātiem, ja tas izrādītos nelaimes gadījums, protams, ja tas bija nelaimes gadījums.

-Ja?

-   Dabīgi, ka mums jāņem vērā visas varbūtības. Pašnāvība, piemēram… Būtu interesanti, ja Lomekss uzkostos uz ēsmas.

Viņš neuzkodās.

-   Bet… Lomekiis pašūpoja galvu.

-  Jā, mister Lomeks?

-   Es tikai gribēju teikt, ka lai nu kurš, bet misis Seldena nekad nedarītu pašnāvību.

-   Jā, liekas, ka tāds visumā ir kopējais viedoklis, kurš atstāj mums trešo alternatīvu.

Lomekss skatījās uz Tenetu kā trusītis uz žņaudzējčūsku. Jūs taču nedomājat, ka…

Tenets nobrīnījās, kāpēc tieši šis sarunas posms vienmēr skanēja pēc viena parauga. Vienkārši tāpēc, ka viņš to bija dzirdējis tik daudzas reizes? Bet to varēja pasniegt arī citādi.

r Jā, viņš klusām teica. Tieši tas ir tas, ko es domāju. Slepkavība. Jums jāsaprot, ka šāda iespēja mums jāņem vērā. Un tāpēc mēs iespējami precīzi mēģinām noskaidrot visu personu gaitas, kuri otrdien ar viņu satikās.

-   Jūs taču negribat teikt, ka es… No Lomeksa rīkles izlauzās dīvaina, sausa, klikšķoša skaņa.

-   Šajā izmeklēšanas stadijā mēs neko negribam teikt, mister Lomeks. Tikai vācam informāciju. Tāpēc varbūt jūs būtu tik laipns un atbildētu uz dažiem jautājumiem. Nu, lūk. Cikos. otrdienas vakarā jūs aizgājāt no Tīlfordgrinas Mcnoras?

Neapšaubāmi Lomeksa skatienā iezibējās bailes, bet tad tās izplēnēja.

-   Aptuveni divdesmit pāri desmitiem, man tā liekas. Drīz pēc tam, kad izdzēru savu kafiju. Likās, ka nav iespējams ilgāk kavēties.

-   Nebija "iespējams"?

"Interesanti, no kā tieši Lomekss baidās?" nodomāja Tencts.

Lomekss nepacietīgi paraustīja plecus.

-   Nebija pieklājīgi. Misis Seldenas māte bija tik slima…

-   Saprotu. Kad misis Seldena devās uz ciematu pie mātes, vai viņa jums teica, ka ies kājām?

Lomeksa reakcija izskatījās pietiekami neviltota.

-   Viņa gāja kājām?

Tenets pamāja.

-   Pa taku.

-    Bet kādēļ? Mēs domājām, ka viņa brauks.

-   Mašīnu nevarēja iedarbināt.

-    Tad kāpēc Mārcija neatgriezās un nepalūdza, lai es viņu aizvedu? Tas aizņemtu tikai dažas minūtes.

Šis punkts dīvainā kārtā Tenetam nebija ienācis prātā. Kāpēc? Viņš paraustīja plecus.

-   Nav ne jausmas. Ko tieši viņa teica, kad devās projām?"

-   Tikai, ka aizskriešot apraudzīt māti un nebūšot projām ilgi ne vairāk par desmit, piecpadsmit minūtēm. .Es piedāvāju, ka tādā gadījumā varbūt mums labāk doties mājās, bet viņa atbildēja, ka nē, jo negribot izjaukt pusdienas un vēl gribot īpaši aprunāties ar Džosiju, kad atgriezīšoties. Tāpēc jau Džosija palika, kad es aizbraucu. Būtu jau varējis aizvest viņu mājās.

-    Vai jums nelikās dīvaini, ka misis Seļdena neatgriezās un arī nezvanīja, kur aizkavējusies?

-   Jā, mazliet, bet tad mēs iedomājāmies, ka to var saprast māte bija tik neglābjami slima, ka Mārcija varēja par mums aizmirst.

-   Un, kad jūs pats aizgājāt, vai devāties tieši mājās?

-   Vairāk vai mazāk. Lomeksa balss sabiezēja.

-    Vairāk, Tenetam kļuva jautri, vai mazāk?

-   Atvainojiet?

Tenets nopūtās.

-   Ja negājāt tieši ūz mājām, tad ko darījāt vispirms?

-   Gāju iedzert. Izklausījās, it kā Lomeksam vārdus izdotos izspiest tikai pret paša gribu.

Tenets pēkšņi saprata Lomeksa bažas, un, pirms vel bija uzdots nākamais jautājums, viņš ļ;iti zināja atbildi.

-   Kur?

-   Greizajās Durvis.

-   Skaidrs… Tenets ļāva klusumam ieilgt. Tad beidzot sekoja jautājums. Tātad jūs braucāt cauri ciematam?

-    Jā, protams. Tagad Lomekss likās saīdzis. Viņš ņēma ļaunā, ka tiek piespiests izpaust informāciju, kuru bija nolēmis paturēt pie sevis.

-   Kādam pabraucāt garām?

-    Nezinu. Nevaru atcerēties. Es par to tad nedomāju.

-   Nu, ko, padomājiet tagad!

Klusums. Lomekss savilka pieri un vērās tālumā.

Tenets un Lainhems slēpa savu nepacietību. Ja Mārcija ir aizgājusi no mātes kotedžas apmēram divdesmit pāri desmitiem un pat ja Lomekss pats nav izdarījis noziegumu, viņam kritiskajā brīdī vajadzēja atrasties uz tilta un redzēt kādu, kas dotu pašreiz tik svarīgo pavedienu.

-    Jā… Lomekss lēnām iesāka. Bija… Jā, tagad es atceros. Pie kotedžas netālu no tilta stāvēja divi vīrieši. Man radās iespaids, ka viņi ir piedzērušies.

\ Kāpēc?

-    Neesmu pārliecināts. Izskatījās, ka viens balsta otru.

\

Ja tā, tad iespējams, ka viņi bija nākuši no krodziņa. Pagaidām vispotenciālākie liecinieki?

-   Tas bija tikai viens mirklis, un es tam nepievērsu īpašu uzmanību, jo biju jau ieraudzījis pirmās BRIESMU brīdinājuma zīmes un brīnījos, kas noticis. Tam tiltam nav viegli pārbraukt arī tad, kad viss ir kārtībā.

-   Vai pamanījāt vēl kādu? Pie tilta vai uz tā, piemēram?

Lomekss jau purināja galvu.

-   Esat pārliecināts? Bet Tenets jau mierināja sevi, ka nāksies vilties.

-Nē. Lai gan… Pagaidiet mirkli…

-    Kas? Tenets un Lainhems reizē ierunājās.

-   Nupat atcerējos. Tā bija misis Seldenas sekretāre. Es pabraucu viņai garām tad, kad viņa griezās iekšā Menoras vārtos pie vārtu namiņa.

-  Jūs esat pārliecināts, ka tā bija mis Fipsa?

-   Protams.

-   Viņa gāja kājām?

-Jā."

-   No kuras puses nāca?

-  No ciemata.

Un Edīte Fipsa bija apgalvojusi, ka tajā vakarā nekur neesot gājusi. Interesanti.

-    Vai pēc tam, ciematā, neredzējāt misis Seldenu? Patiesībā bezjēdzīgs jautājums, un Tenets pabrīnījās, kāpēc sevi ar tādu apgrūtinajis. Pat ja Lomekss būtu redzējis, viņš to noliegtu.

-Nē!

-   Cik labi jūs pazīstat mis Trimblu, mister I omeks?

No pēkšņās temata maiņas Lomekss sāka mirkšķināt acis. Tenets ievēroja, ka viņš nosvīst.

-   Es… ē… Esmu saticis viņu dažas reizes. Parasti, kad viņa bija kopā ar misis Seldenu.

-   Parasti?

Lomekss sakrustoja rokas, it kā lai aizsargātos pret šo jauno uzbrukuma līniju. Ja Džosija ir grūta, tad Tenets varēja saprast viņa problēmas. Ja Lomekss pateiks patiesību, nāksies atklāt sevi daudziem nepatīkamiem jautājumiem. Arī viņa sieva var uzzināt. Bet, ja melos un vēlāk policija atklās patiesību, nepatikšanas var izrādīties tel dziļākas. No otras puses, viņi var ari nekad neko neuzzināt…

Lomekss paraustīja plecus.

-   Lielāko tiesu jā. Viņa visai bieži bija kopā ar misis Seldenu.

-   Bet esat viņu saticis arī vienu.

-   Es… Viņš nevarēja saņemties tiešiem meliem, jo baidījās no iespējamām sekām. Varēju ari satikties.

Tenets negribēja sarežģīt jaunā Kevina stāvokli, atklājot informācijas avotu, tāpēc situācija bija kutelīga.

-  Ak, beidziet, mister Lomeks! Mis Trimbla ir ļoti pievilcīga jauna sieviete. Noteikti jūs atceraties, vai esat bijis divatā ar viņu, vai nē.

-   Nu, varbūt kādreiz ir gadījies, jā.

-   Mister Lomeks, man liekas, ka jūs neesat pret mums pilnīgi atklāts…

Tenets gaidīja, bet Lomekss, neko neteikdams, tikai kā apburts blenza viņā, izskatīdamies visai nobijies. Tenets nolēma, ka pienācis īstais bridis.

-    Man jums jāsaka, ka ir ziņas, ka jūs ar mis Trimblu satiekaties visai bieži.

Lomekss aizsargājoties kļuva nikns.

-   Ir ziņas, tā jau nu es ticēšu. Zināju jau! Jūs noticējāt tai trakajai sievietei, vai ne?

Trakā sieviete? Ko Lomekss domāja? Tenets zināja, ka pašlaik vislabākais ir turēt muti.

-   Es zināju, ka viņa nenoturēsies un sāks bāzt sprunguļus manos riteņos! Izliekas, ka ir tik paštaisna. It kā nezinātu, ko viņas mīļā meitiņa organizē.

Sāka aust gaisma. Lomekss runāja par Džosijas māti. Tenetam kļuva jautri.

-   Cik noprotu, misis Trimbla ne visai mīl jūs.

-    Džosijai ir jau gandrīz deviņpadsmit, ziniet. Gandrīz deviņpadsmit! Un vecā vārna cer, ka spēs noturēt viņu aiz atslēgas!

Un izskatījās, ka misis Trimblas bažas ir piepildījušās. Kā naža dūriens Tenetam uznāca doma par Bridžitu, dedzīga vēlēšanās viņu nosargāt. Interesanti, kā justos Lomekss pats, ja viņa meitu vadātu pa restorāniem un dzirdinātu pavecs Kazanova, kurš derētu viņai vectēva vietā. Bet, protams, viņam ar misis Lomeksu bija tikai dēli.

Un, ja Džosija ir grūta, vai viņas māte par to zina?

Lomekss joprojām bija sašutis. Tajā reizē viņa pieprasījusi, lai Džosija velk mēteli un nāk mājās! Protams, ka Džosija atteikusies. Viņa taču bija apsolījusi, ka sagaidīs, līdz atgriezīsies Mārcija.

Tenets pārjautāja:

-    Vienu mirkli! Kad tas notika, mister Lomeks?

-   Kad notika kas?

-   Kad misis Trimbla gribēja piedabūt, lai Džosija iet, mājās ar viņu?

-  Otrdienas vakarā, protams.

-   Ļaujiet man noskaidrot, vai esmu pareizi sapratis! Misis Trimbla patiešām otrdienas vakarā ieradās Menorā un sacēla traci?

-  Jā.

-    Viņai nepatika, ka Džosija ir kopā ar jums?

-   Tieši to jau es arī saku, ne tā? Tagad bija saprotams, kāpēc Lomekss ir tik sakaitināts.

-Labi, nomierinieties! Es tikai gribēju pārliecināties, vai neesmu kaut ko pārpratis…

-   Vienu mirkli! Vai tad misis Trimbla pati nepastāstīja to jums?

Nē, to nupat pastāstījāt jūs pats. Vai tad tam ir kāda nozīme, kurš mums to pastāstīja, mister Lomeks? Galvenais, ka mēs to zinām… Vai mēs varētu atgriezties pie otrdienas vakara, lūdzu? Cikos misis Trimbla ieradās?

Lomekss paraustīja plecus.

-   Tam vajadzēja būt kādas piecas, desmit minūtes pirms desmitiem… Mājsaimniece centās viņu aizkavēt, bet viņa iedrāzās kā kuģis…

-  Cik ilgi misis Trimbla tur uzkavējās?

-    Kādas piecas minūtes. Džosija atteicās viņā klausīties un aizdzina viņu, pateikusi pāris treknus vārdus.

-   Kā viņa nonāca Menorā?

Lomekss ņirdzīgi iesmējās.

-   Nu, ar mašīnu jau nu neatbrauca, tas ir skaidrs.

Tenets aizvēra acis un mēģināja izprast notikušo. Desmitos Greisa Trimbla atstāja Menoru. Divdesmit pāri desmitiem Mārcija Seldena iziet no mātes kotedžas, lai pa taku atgrieztos mājās. Jā, pieņemot, ka misis Trimbla nav gājusi pārāk ātri, bija iespējams, ka uz tilta viņas ir satikušās. Ja misis Trimbla joprojām bija samocījusies un pazemota, jo Džosija viņai parādījusi durvis, un nikna uz Mārciju, ka tā iedrošinājusi Džosiju sakaram ar Lomeksu…

Lomekss joprojām izskatījās apbēdināts.

-   Varu pateikt jums, ka drīz pēc tam, kad viņa bija izgājusi, arī es devos projām. Man jau pietika.

15.

-   Es viņam neticu ne tik, cik melns aiz naga! iesaucās Lainhems.

Atceļā uz Tīlfordgrīnu viņi sprieda par Lomeksu. Garāmbraucot abi policisti vēlreiz iegriezās frizētavā, bet satika tikai Geriju, kurš izturējās izaicinoši. .

-   Aizsūtīju Džosiju mājās, nabadzīti. Šodien nebija jēgas viņai palikt darbā, tik satriektai…

Tenets pārāk neuztraucās. Vienalga viņš gribēja braukt uz Tīlfordgrīnu, lai satiktu Betiju Pentriju. Tagad, kad viņu rīcībā bija daudz vairāk informācijas par notikumiem otrdienas vakarā, uzradās milzums jautājumu mājsaimniecei.

iVarbūt arī viņam nevar ticēt, bet tas vēl nepadara viņu par slepkavu.

-   Bet par potenciālu slepkavu gan, vai ne?

-   Ak, beidziet, Maik! Šādos apstākļos, kā saka, katrs var būt potenciāls slepkava.

-  Jūs tā domājat? Jūs tiešām tā domājat?

-   Nezinu. Gribētos ticēt, ka nē. Man gribētos, lai es nekad neizietu no rāmjiem, lai kā mani uz to izaicinātu. Bet kā var to zināt? Parasti jau attopas, kad tādā situācijā ir nonākts. Tas ir tā, it kā notiesāt kādu par zagšanu, kad viņš ir nočiepis gabalu maizes, lai pabarotu savus izbadējušos bērnus. Ja mani bērni ciestu badu,vai es nezagtu, lai paglābtu viņus?

-   Ceru, ka jūs neapvainosieties par maniem vārdiem, bet reizēm, kad dzirdu jūs tā runājam, man jābrīnās, kāpēc vispār strādājat policijā.

-   Reizēm es pats par to brīnos… Bet, ja atgriežamies pje Lomeksa…

-   Nu, viņam par labu runā tikai viena lieta.

-    Ka viņš nebija ieinteresēts nokaut zosi, kura gatavojās izdēt vislielāko zelta olu, kādu viņam jebkad gadījies redzēt, jūs gribat teikt?

-   Tiesa. Lai gan… Lainhems nesteidzīgi iebilda.

-   Kas? Tenets jau nojauta, kas sekos.

-    Lai gan viņam varēja likties, ka misis Seldena kļūst par pārāk varenu tirdzniecības darījumu partneri.

-   Iegriezīsimies uz brīdi stāvvietā, labi?

Lainhems paskatījās spogulītī un ieslēdza

kreiso pagriezienu. Stāvvieta-bija tukša, un viņš izslēdza motoru. Saule caur stikliem karsēja, un seržants atskrūvēja logus. Svaigs, spirdzinošs gaiss tūlīt pat piepildīja kabīni. Viņus apņēma putnu dziedāšana. Tenets atklāja, no kurienes tā nāk. Dzīvžoga vilkābeles pašā augstākajā zarā sēdēja strazds. Negribīgi Tenets atkal pievērsās Lainhemam.

-  Turpiniet!

Nu, es domāju tā. Pieņemsim, ka misis Seldena un Lomekss noslēdza šo darījumu viņa nopirks to veikalu par krietni uzskrūvētu cenu, ja viņš izdabūs cauri plānojuma atļauju… Lai papildus nodrošinātos, Mārcija iepazīstina l.omeksu ar Džosiju un piekodina meitenei I omeksu izklaidēt. Tad, teiksim, viņam dūša saskrien papēžos. Varbūt kāds kaut ko nojauš un izmet kādu mājienu… Lomekss nolemj, ka šai lietai jādara gals. Misters Lomekss negrib, ka viņu apsūdz korupcijā, jo varas apziņa ir salda un viņam patīk būt ķeizaram pašvaldības domē… Tad misters Lomekss paziņo misis Seldenai, ka ir pārdomājis. Dabīgi, ka viņa saniknojas, jo redz, ka ceturtdaļmiljons izslīd no nagiem. Tajā brīdī Džosija atklāj, ka ir grūta. Viņa to pastāsta Lomeksam, kuru pārņem šausmas, un misis Seldenai, kura no sirds ir iepriecināta. Nu ir sasniegts līmenis, kuru Mārcija bija vēlējusies, Lomekss ir spīlēs, un misis Seldena pasaka misteram Lomeksam ja viņš izjauks viņas plānus, drīzākajā laikā vietējās avīzēs parādīsies daži interesanti virsraksti. Priekšsēdētājs nu ir zem Mārcijas Seldenas šautenes tēmēkļa. Viņa ir parūpējusies, lai visi dokumenti sakarā ar Lomeksa veikala pirkšanu būtu kārtībā, tā ka viņš pret Mārciju neko nevar pasākt. Visas pārējās pārrunas ir notikušas tikai mutiski. Bet v-iņas trumpis ir Džosija un viņas gaidāmais bērns… Nu, un šādos apstākļos misters Lomekss var rīkoties visai radikāli. Jums tā neliekas?

Izveidojis tik smalku un sakarīgu teoriju, Lainhems izskatījās ļoti apmierināts ar sevi.

Tenets noklusēja, ka pirms kāda laika visu to izprātojis arī pats.

-   Ļoti pārliecinoši, Maik. Labi nostrādāts. Piekrītu, šādu varbūtību mums vajadzētu paturēt prātā.

-    Katrā ziņā ļoti spēcīga varbūtība! Motīvs, līdzekļi, iespējas tas viss viņam bija! Ja. Lomekss ar mašīnu izbrauca no Menoras starp ceturksni un divdesmit pāri desmitiem…

-   Piekrītu, bet ir viens šķērslis.

-   Kāds tad ?

-   Varbūt mēs to visu būvējam uz kļūdainiem pieņēmumiem.

Lainhems savilka uzacis.

-   Vai to, ka Džosija ir grūta. Tas paga: dām ir tīrais pieņēmums.

-    Varbūt, bet katrā ziņā, ja arī tas tā nav, Lomekss varēja nolemt lietai darīt galu un misis Seldena saniknoties.

-Tiesa… Bet labāk kustēsimies.

Lainhems iedarbināja motoru un paskatījās spogulītī.

-   Tagad mēs zinām, ka otrdienas vakarā misis Trimbla ir apciemojusi Menoru… Atceraties, jūs teicāt, ka, pēc jūsu domām, Džosija noģība tāpēc, ka iedomājās, kas varētu būt slepkava, ka tas varētu būt kāds viņai tuvs… Vai jums nešķiet, ka viņa iedomājās par savu māti?

-  Iespējams, lai gan mazliet nepārliecinoši, vai jums neliekas? Milzums vecāku sāk mutuļot par savām atvasēm, bet tas vēl nenozīmē, ka viņi lulit ķeras pie pavedinātāja noslepkavošanas.

-   Izņemot gadījumus, kad viņi zaudē līdzsvaru. Un, kā likās, Lomekss domāja, ka ar misis Trimblu noticis tieši tā.

-  Tas varēja būt tāds runasveids. Katrā ziņā mes drīz to noskaidrosim, vai ne? Ja paveiksies un misis Trimbla būs mājās.

Bet izskatījās, ka viņiem nav paveicies. Durvīs stāvēja Džosija sarkanām, saraudātām acīm. Mājiņa bija ļoti maza, celta Viktorijas stilā. Tai klāt bija piebūvēta celtne no pretīgi dzelteniem ķieģeļiem, ar trūcīgu dārziņu, kurā cieši rindojās tulpju dobes. Šaurā dzīvojamā istabiņa, kurā meitene policistus ieveda, izskatījās tīra, un likās, ka šeit reti kāds uzturas. Trīsdaļīgs mēbeļu komplekts, pārklāts ar brūnu pārklāju, lai pietaupītu atzveltnes un rokturus, stāvēja uz zaļas nokrāsas, izbalējuša, mākslinieciska paklāja. Neizskatījās, ka te kāds dzīvotu. Nebija pat televizora, un telpa nevarēja lepoties ar izrotājumiem. Tiklveida aizkari sargāja istabu no ziņkārīgām acīm.

Džosija pastāstīja, ka misis Trimbla četrus rītus nedēļā strādā par apkopēju. Ceturtdienās, ka šodien, viņa vienmēr devās uz Starrendenu

iepirkties un mājās nebūs ātrāk par pussešiem.

-Skaidrs… Paklausieties, Džosij, atvainojiet, ka tik drīz man jūs atkal jātraucē, bet ir radušies daži jautājumi, kurus mums tiešām vajadzētu jums uzdot.

Viņa skopi pamāja. Galvas kustība bija tikko samanāma. Meitene piemetās uz atpūtas krēsla maliņas, rokas cieši saņēmusi un kājas pastiepusi sāņus. Tā bija saspringta, neērta poza, un katra viņas auguma līnija likās nospriegota.' Viņa bija pārģērbusies džinsu biksēs, ielas kur• pēs un svīterī. Džosijas bagātīgie mati pakauša vidū bija saņemti ar gumiju. Meitene izskatījās 1 jauniņa, neaizsargāta un nelaimīga. Tenets sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Vai Lainhema vietā nevajadzēja paņemt līdzi kādu no policijas sievietēm? Tomēr, par spīti nožēlojamajai izskatam, Tenets sev atgādināja, ka Džosija ir pieaudzis cilvēks un izmeklējamā lieta varēja izrādīties slepkavība. Nedrīkstēja vilcināties.

-   Jūs mums stāstījāt, ka tad, kad misters \ Seldens ap pusdesmitiem zvanījis un jū$ pateicāt, ka misis Seldena vēl nav atgriezusies mājās, jūs abi esot nosprieduši, ka Mārcija vēl ir ceļā.

-  Jā, tā bija.

-   Vai zinājāt, ka misis Seldena gāja kājām, jo mašīnu nevarēja iedarbināt?

Galvas purināšana.

-  Nē, misis Seldena neteica.

. Tātad jūs domājāt, ka viņa atgriezīsies kuru katru minūti.

-Jā.

-    Bet kāpēc jūs, kad viņa neatgriezās, ik piezvanījāt misteram Seldenam un nepateicāt to?

-   Teicu jau jums. Domāju, ka misis Seldena ir pārdomājusi un atgriezusies kotedžā.

Kādu brīdi Tenetam likās, ka meitene atkal sāks raudāt, bet Džosija dziļi ievilka elpu, aizturēja un tad lēnām izelpoja.

-   Paklausieties, viņa teica, es domā', ka ii viegli tagad atcerēties un pateikt "man vajadzēja izdarīt šito" vai "man vajadzēja izdarīt to", bet tad, nu, laiks tik gāja uz priekšu, ja jūs saprotat, ko es domāju. Otrdiena, ziniet, visādā ziņā bij' šausmīga diena, un es bij' briesmīgi nogurusi, un vienīgais, ko es gribēj', bij' iet mājās gulēt. Bet es bij' pateikusi, ka palikšu, kamēr viņa pārnāks, un tā es gaidīj' un gaidīj'… Un, kad viņa nenāca, tas mani padarīj' traku, galīgi traku. Es tiešām domāj', ka viņa ir nogājusi pusceļ' un apgriezušies, un aizgājus' atpakaļ, domādama mums piezvanīt. Un tad viņa ierauga, ka mammai ir palicis sliktāk, un viņa nolemj palikt un pavisam aizmirst par mums. Galu galā šās mammai tajā naktī noteikti bij' galīgi slikti, jo viņa tak vēlāk nomira, vai ne? Es jau visu to bij' izdomājusi un sapratusi, bet vienalga es bij' nikna, ka viņa nepiezvana un nepasaka, kas par lietu… Un, kā jau teicu, jo ilgāk cs gaidīj', jo trakāku tas mani padarij'. Un tā galā es izdomāj', ka jāiet mājās.

-    Jā, saprotu, bet, ja jūs tā jutāties, VcTi vienkāršāk nebija piezvanīt uz kotedžu un pateikt, ka ilgāk vairs negaidīsiet?

Džosijas skatiens kļuva tukšs, acis šaudījās uz visām pusēm, it ka meklējot vietu, kur paslēpties. Tas bija jautājums, uz kura viņa negribēja atbildēt pat pati sev. Klusums ieilga.

-    Droši vien negribēju, ne? viņas balsī trūka jebkādu emociju. Domāju, ka nebūs labi, ja viņas mamma ir tik slima. Viņa papurināja galvu. Tā bija aša, mežonīga kustība, it kā lai atbrīvotu domas no jucekļa. -Nē! viņa uzsprāga. Tas nav tiesa. Man līdz nāvei bij' apnicis nīkt. Tā tas bi j'. Un es noclomāj' ja viņa nepacenšas man piezvanīt, tad lai es ir nolādēta, ja zvanu viņai. Un, ja viņa ir nikna, kad atnāk mājās un redz, ka es nav gaidījusi, pašai sliktāk. •

-  Un tagad jūs vainojat sevi.

Džosija pamāja, lūpas sakniebusi. Atkal sāka birt asaras.

-   Jums liekas, ka, ja vien jūs nebūtu sadusmojusies un būtu piezvanījusi misteram Seldenam, misis Seldena vēl varētu būt dzīva.

Vairāki galvas mājieni. Viņa izslaucīja acis, nošņaukājās un izšņauca degunu.

Tenets nopūtās.

-  Jā, vāru saprast, kā jūs jūtaties, bet,

patiesību sakot, ir tikai viens iemesls, par ko ļums vajadzētu uztraukties. īsi sakot, misis Seldena neprata peldēt un droši vien noslīka ļoti litri, un tas notika visai drīz pēc tam, kad viņa biļ.i izgājusi no mātes kotedžas. Ir pat iespējams, ka tad, kad misters Seldens jums zvanīja pusvienpadsmitos, viņa jau bija mirusi. Tā ka saprotiet…

Tenetam runājot, meitenes pleci sāpēs bija nevilšus nodrebējuši, bet nu viņa vismaz mitējās raudāt.

-   Jūs tā domājat? Džosija pēdējo reizi izšņauca degunu un nedaudz iztaisnojās savā krēslā.

-    Es nebūtu teicis, ja tā nedomātu. Tomēr…

-   Kas?

-    Baidos, ka jūs vēl pilnīgi neesat izvairījusies no nepatikšanām, Džosij… Kādēļ jūs neesat godīga pret mums un nepastāstāt par savām attiecībām ar misteru Lomeksu?

Viņas acīs iezagās piesardzība, un žokļa muskuļi saspringa.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Jūs stāstījāt, ka esot viņu satikusi vispār tikai kādas divas, trīs reizes un vienmēr tas noticis misis Seldenas klātbūtnē.

Viņa mēģināja izlocīties.

-   Bet es tiešām satik' viņu, kad bij' kopā ar misis Seldenu…

-    Džosij… Teneta balsī ieskanējās pārmetums. Beidziet reiz! Jums jāzina, ka mēs neesam muļķi un mums tiešām ir iespējas šo to noskaidrot. Piemēram, par jūsu pusdienlaika stundām?

Viņa vēl kādu mirkli vērās Tcnetā un tad atmeta galvu.

-   Netiku domājusi, ka tur jums varētu būt kada darīšana.

-   Varbūt normālā situācijā. Bet mūsu situāciju nevar saukt par normālu.

Viņas izaicinājums nu bija pazudis, un meitene atkal izskatījās izbiedēta un vāra.

-  Jūs teicāt, ka…

-Jā?

-    Pēdējo reizi, kad es jūs satiku… Frizētavā… Jūs teicāt, ka tas var nebūt nelaimes gadījums.

-  Tas tiesa, jā. .'

-   Bet jūs neesat pārliecināts?

-   Pagaidām ne.

-   Ak… izskatījās, ka viņa sajūt atvieglojumu.

-    Bet mums joprojām jāpieļauj tāda varbūtība. Un tāpēc es jums jautāju, vai nezināt kādu, kurš varētu turēt ļaunu prātu uz misis Seldenu.

-   Esmu domājusi…

-   Jā? Tenets gluži labi nojauta, ko Džosija domā. Viņa bija nolēmusi turēties pie iz-

Viiirišanās taktikas, lai novērstu policistu uzmanību no viņas sakara ar Lomeksu un varbūt jri no viņas mātes. Katrā ziņā tas likās interesanti '

-   Nu, nezinu, vai man tas būtu jāstāsta |iuns…

Tenets pasmaidīja.

-   Nevaru ļaut jums tagad no tā izvairīties. Nevaru, jo jūs jau esat iesākusi…

-   Vienkārši… Nu, tajā pēcpusdienā es bij' Menorā, un man gadījās kaut ko noklausīties…

Viņas acis no Teneta aizceļoja pie Lainliema, it kā meitene gribētu pārliecināties, vai policisti klausās pietiekami uzmanīgi.

-    Mārcija misis Seldena piekasījās savai sekretārei, tai mis Fipsai…

-    …Mēs esam to pazaudējuši, vai jūs saprotat? Tik kolosāla vieta, Vikstritā, Meidstounā, un mēs to esam pazaudējuši. Un kāpēc? lapēc, ka pirms mums vēl kāds ir izdarījis rakstisku piedāvājumu! Un, kas ir vēl svarīgāk, manu dārgo Edīt, manu mazo, mīļo sekretārīt, varbūt tev būtu interesanti uzzināt, ka mans rakstiskais piedāvājums faktiski līdz turienei nemaz nav nonācis. VISPĀR NAV NONĀCIS! Un kā tev šķiet kāpēc?

-  Es nesaprotu.

-    Skaidrs, ka tu nesaproti. Tu nekad nesaproti, vai ne, kad tavas nemākulības dēļ kaut kas noiet greizi? Nu, man šķiet, ka iemesls, kāpēc tas tur nav nonācis, ir šāds tas vispār nav aiznests uz pastu. Kur ir tava tā saucamā rokassoma? Kusties, sameklē to! Ak Dievs, traks var palikt, kā tu vispār spēj tajā kaut ko atrast. Tūlīt pat iztukšo to uz galda. Iztukšo tūlīt. Ak… kāds pārsteigums, kāds pārsteigums! Trīs nenosūtītas vēstules. Viena Peidžam un Velsam, nekustamā īpašuma aģentam Kingstrītā 52-54, Meidstounā. Kas tev par to būtu sakāms? Skaidrs, ka nekas daudz.

-   Mārcij, piedod, es tiešām esmu vainīga. Nesaprotu, kā tas varēja gadīties.

-    Toties es saprotu. Gluži vienkārši, vai ne, Edīt? Kā parasti tu vienkārši aizmirsi. Un tagad, lūdzu, paklausies! Līdz šim es esmu piecietusi tavu īso atmiņu, bet šoreiz tas man ir maksājis pārāk dārgi. Es gadiem esmu gribējusi iegūt to vietu Meidstounas Vīkstrītā, un es to būtu dabūjusi, ja nebūtu tavas nolaidības.

-   Vai tu nevarētu…

-    Nav tava darīšana, ko es varu un ko nevaru.

-  Es tikai gribēju ieteikt…

-    Pie velna visus tavus ieteikumus! Man nav vajadzīga sekretāre, kura kaut ko iesaka. Man vajadzīga sekretāre, kura ir prasmīga, kura izdara to, ko es gribu. Piemēram, aiznes uz pastu svarīgas vēstules, kad tās ir uzrakstītas. Nē, piedod, Edīt, esmu to cietusi, cik vien ilgi varēju, bet tagad baidos, ka man vajadzēs lūgt tevi, lai tu pameklē citu vietu.

-Bet…

-  Nē, es netaisos vairāk klausīties. Zinu, ka tavs stāvoklis ir sarežģīts, bet tu man sāc izmaksāt pārāk dārgi… Man jādomā par biznesu. Esmu ieguldījusi pārāk daudzus savas dzīves gadus, to būvējot, lai tavas nemākulības dēļ varētu atļauties to sagraut. Dodu tev mēnesi laika, lai tu sameklē sev citu vietu.

Džosija apklusa. Viņas acis joprojām no uzbudinājuma mirdzēja tādu iespaidu uz meiteni bija atstājusi noklausītā dramatiskā saruna.

Tenets atcerējās Edītes Fipsas stīvo, saspringto seju, aizvainojuma, pat greizsirdības pieskaņu viņas balsī, kad viņa stāstīja par Mārcijas panākumiem. Bez tam viņas māte invalīde, priekšrocības strādāt tik tuvu mājvietai… Vai viņu izliktu no vārtu namiņa, ja viņa zaudētu darbu?

Un mis Fipsa bija melojusi, teikdama, ka tajā naktī nav nekur gājusi.

Tāpat kā Lomeksam līdzekļi, iespējas un tagad arī motīvs viņai tas viss bija.

16.

-   Viņa nav vēl atgriezusies no pusdienām. Misis Pentrijas acis nozibsnīja koku alejas virzienā, it kā cerētu ieraudzīt pa iebrauktuvi nākošo Edīti Fipsu. Par spīti tam, ka lija lietus, misis Pentrija neaicināja tos iekšā. Saule pēkšņi bija apmākusies, un bez kāda brīdinājuma no debesīm sāka gāzties spēcīgs aprīļa lietus.

Tenets uzmeta kūkumu pret slapjumu, kurš tecēja uz muguras un kakla. Neapdomīgi viņi ar Lainhemu nebija papūlējušies uzvilkt lietus mēteļus, jo attālums starp mašīnu un māju nelikās liels, un nu neviesmīllba noķēra viņus nesagatavotus. Viņu kaitināja tas, ka mājsaimniece nepapūlējās paaicināt viņus patvērumā no lietus gāzmas, un kaitināja arī tas, ka viņiem nebija ienācis prātā pa ceļam iegriezties vārtu namiņā. Galu galā viņš taču labi zināja, ka pusdienu stundu Edīte Fipsa vienmēr pavada mājās.

Bez tam bija daži jautājumi, kurus Tenets gribēja pārrunāt ar mājsaimnieci.

-   Tādā gadījumā, kamēr mēs gaidām, es vēlētos pārmīt kādu vārdu ar jums.

Negribīgi viņa pavēra masīvās durvis mazliet plašāk un pagāja sāņus, lai palaistu abus policistus sev garām. Iegājuši viņi nokratīja lietus lāses no žaketēm un noslaucīja sejas.

Hallē viņus sagaidīja kodīga grīdas vaska smaka. Kāpņu vidū gulēja atvērta vaska bundža un vairākas lupatas. Neprasot atļauju, misis Pentrija paņēma vaskošanas piederumus, nometās uz ceļiem un atsāka darbu, kuru acīmredzot bija pārtraukusi.

-  Jūs neiebildīsiet, ja turpināšu strādāt?

Tenets jau bija gatavs protestēt. Jā, viņam tiešām bija iebildumi, bet tad viņš pārdomāja. Sī nebija misis Pentrijas ikdienišķā nelabvēlība, šis bija iepriekš aprēķināts noraidījums, un tas viņu ieintriģēja. Uz brīdi inspektors iesaistīsies viņas piedāvātajā spēlē. Kas ir izraisījis misis Pentrijas naidīgumu? Neskatoties uz Edītes Fipsas īso stāstu par mājkalpotājas traģisko pagātni, Tenets juta, ka nepatika pret misis Pentriju nav mazinājusies. Kas viņā tāds slēpjas, kas provocē šo instinktīvo noraidījumu? Katrā ziņā vainīgi nebija misis Pentrijas izmēri. Agrāk inspektoram bija nācies satikt pietiekami daudz liela auguma sieviešu, un dažas no tām viņam bija likušās pat gluži pievilcīgas. Vaina neslēpās arī viņas fiziskajā nepievilcībā. Varbūt tā jāmeklē viņas nesievišķībā, piemīlības trūkumā, viņas nepiekāpīgajā skarbumā. Vai varbūt tā nebija kāda atsevišķa īpašība, bet daudzu īpašību kombinācija. Pilnīgi nevietā Tenetam ienāca prātā vīrs, kurš no viņas bija aizmucis. Kādu gan vīrieti spētu pievilkt šāda sieviete?

Mēģinādams neskatīties uz viņas masīvo sēžamvietu un koku stumbriem līdzīgajām ciskām, kuras rēgojās no kāpņu augšas, viņš piegāja pie ozolkoka galda halles pretējā pusē un piemetās uz tā malas. No šejienes starp kāpņu margām labi varēja redzēt viņas profilu. Lainhems iekārtojās pie kāpnēm un tagad atradās ļoti tuvu misis Pentrijai.

-    Vai misters Seldens mājās? Tenets gribēja būt drošs, ka šo viņu sarjunu neviens nenoklausīsies.

-   Nē, viņš aizbrauca uz Starrendenu kārtot sievasmātes bēru lietas.

Tātad māja ir tukša.

Viņa izlikās, ka visu uzmanību velta darbam, viņas pleci ritmiski, apļveida kustībām klājot uz pakāpieniem vasku, ritmiski kustējās. Jāsāk ar kaut ko, kas salauztu mājsaimnieces naidīguma barjeru. Bet ar ko?

Varbūt sakaitināt viņu vēl vairāk?

-   Jūsu stāvoklis šajā mājā ir visai unikāls, vai ne, misis Pentrija?

Viņa pārtrauca vaskošanu un cauri margām aizdomīgi paskatījās uz Tenetu.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Nu, jums ir saskare ar visiem, jūs zināt, kas notiek…

Viņa nolika lupatu, piecēlās, atbalstījās pret margām un vērās inspektorā.

-   Jūs gribat teikt, ka mans stāvoklis lieliski ļauj man viņus visus izspiegot.

-  Jā, ja jūs tā vēlaties.

-   Kā tad vēl lai es to nosaucu? O, jā, esmu jau dzirdējusi par visiem tiem jautājumiem, ar kuriem jūs mūs te apberat. Misis Pentrija nosprauslājās. Skaņa bija nepatīkama, tā atgādināja cūkas rukšķienu. Visi šie ļaunie, viņa meklēja īsto vārdu un atradusi triumfējoši izgrūda, mājieni.

-   Kādi ļauni mājieni, misis Pentrij? pajautāja Tenets, tēlodams pašu nevainību.

-   Par zināmiem cilvēkiem.

Tad, lūk, kas. Misis Pentrija bija nikna uz inspektoru, jo domāja, ka viņš tur aizdomās Seldenu par Mārcijas noslepkavošanu.

-   Par kādiem cilvēkiem? Patiešām, jūs esat pārāk noslēpumaina. Kā lai es atspēkoju jūsu apgalvojumus, ja nezinu, par ko jūs runājat?

Dusmas uzrāva misis Pentriju kājās.

-   Jūs ļoti labi saprotat, ko es domāju! Un misters Bernards ir jaukākais cilvēks pasaulē. Viņš nevar nosist ne mušu.

-   Bet kurš ir teicis, ka misters Seldens var vai varēja?

-   Un visi, kuri saka, ka starp viņu un misis Seldenu ir bijušas nesaskaņas, paši nezina, ko runā! Jo, kā jau jūs teicāt, es šeit esmu visu laiku, un es visu zinu.

-Taisnību sakot…

-   Es nesaku, ka Seldeni dzīvoja kā divi mīļi balodīši, skaidrs, bet sadzīvoja viņi normāli, saprata viens otru, jūs saprotat, ko es domāju? Un šajā mājā nebija nekādu ķildu vai kā tamlīdzīga, un, ja kāds saka ko citu, tad melo, acīs skatīdamies.

-Neviens nav…

-  Un jums vajadzētu redzēt, kā viņš ir pārvērties kopš šī notikuma! Nezina, kur likties, kā viņš ir satriekts! Nevar ēst, nevar gulēt…

MISIS PENTRIJ!

Vina nomirkšķināja acis. -Jā?

Tenets piegāja pie kāpnēm, lai varētu paskatīties viņai acīs, un uzlika vienu roku uz kāpņu margām.

-   Paklausieties, es gribu, lai jūs saprastu tikai vienu lietu neesmu šeit ieradies, lai izprašņātu jūs par misteru Seldenu.

Viņa sarauca pieri.

-  Tiešām?

-  Tiešām.

Lēnām viņa pakāpa pāris pakāpienus zemāk.

-   Par ko tad jūs gribējāt runāt?

-   Galvenokārt par to, kas notika otrdien.

-   Ā. Viņa strauji noslīga uz ceturtā vai piektā pakāpiena, un Tenets, lai izvairītos no nepievilcīgā skata viņas apspīlētajām zeķēm un milzīgajiem apakšveļas plašumiem, piegāja pie misis Pcntrijas un apsēdās viņai blakus.

-   Mēs joprojām noskaidrojam visus sīkumus, saprotiet. Un domājām, ka jūs varētu palīdzēt aizpildīt tukšumus.

Viņas skatienā joprojām vīdēja aizdomas, tomēr savilktās līnijas uz platās, plakanās pieres sāka izlīdzināties.

-   Kādus tukšumus?

-    Nu, iesākumam, piemēram, kā man /ināms, otrdienas pēcpusdienā misis Seldenai bija nopietna izskaidrošanās ar mis Fipsu.

Misis Pentrijas acis iezibējās.

-   Jā, manuprāt, tā vajadzēja būt. Kas jums to pastāstīja? Droši vien Džosija Trimbla.

-  Tātad jūs to nedzirdējāt?

-   Nē, bet redzēju, ka Edīte Fipsa noraudājusies iet mājās.

-   Vai nezināt, par ko varēja būt izskaidrošanās?

-   Nav ne jausmas. Misis Pentrija no sirds priecājās, ka nevar viņiem neko palīdzēt.

Žēl. Viņš labprāt būtu ieguvis vēl vienu versiju par strīdu, lai varētu salīdzināt ar Džosijas stāstīto.

-   Tādā gadījumā, ja mēs varētu pāriet pie vakara cēliena… Kā es saprotu, tajā pašā vakarā uz šejieni bija atnākusi misis Trimbla, Džosijas māte.

Iztaujāta par šo, Džosija nebija izrādījusi ne mazāko pretimnākšanu. Viņa visādi centās notušēt faktu par mātes dusmām un radīt iespaidu, ka nekāda īpaša konflikta nav bijis.

-  Ļoti uzdarbojas. Jā, viņa bija.

-   Kāpēc jūs par to nepateicāt mūsu vakardienas sarunā?

-   Nejautājāt taču, vai ne? Pie tam domāju, ka tas nav nekas svarīgs. Ak, nu es saprotu… Jā, tad jau vēl nezināju, ka misis Seldenas nāve nav vienkāršs nelaimes gadījums.

-   Arī mēs vēl to nezinām.

-   Jā, bet jūs jau noteikti domājat, ka tur slēpjas kaut kas savāds, citādi jūs nestaigātu te riņķī un neuzdotu visus šos jautājumus, ne tā? Tātad ir kāds iemesls, vai ne?

-   Mums vienkārši jānoskaidro, kas noticis, tas arī viss. Tātad, ja atgriežamies pie misis Trimblas… cikos viņa ieradās?

-   Liekas, ap desmitiem. Misis Pentrija pasmaidīja, atklādama neglītu, no nikotīna nodzeltējušu zobu rindu. Jaukā garastāvoklītī gan vina bija.

-   Kā tā?

-   Nu, misters Lomekss ņēmās ar to viņas dārgo meitiņu, to Džosiju. Mazā slampa, viņa gandrīz vai izspļāva šo vārdu.

-   Nu, vai nav mazliet par stingru teikts?

-   Jūs tā domājat? Neesmu akla, inspektor, un neesmu arī kurla, lai gan daži izliekas, ka tāda esmu…

Tenetam radās aizdomas ja viņš izrādīs pārāk lielu interesi, misis Pentrija to noturēs par viņa perversu interesi to viņš vēlējās vismazāk, tāpēc vajadzēja nedaudz piebremzēt. Inspektors turpināja izlikties, ka uz šo jautājumu skatās skeptiski.

Misis Pentrija mazliet paliecās uz priekšu.

-   Vai zinājāt, ka aizmugurē, aiz vecajiem staļļiem, ir dzīvoklītis?

Tenets papurināja galvu.

Viņas balss pieklusa līdz čukstam.

-   Misis Seldena iedeva Džosijai atslēgu. Tas tā iet jau mēnešiem, ar viņu un misteru I omeksu. Viņa saviebās. Pretīgi, es teiktu. Viņš ir pietiekami vecs, lai būtu viņai tēvs nē, vectētiņš.

Ja misis Trimbla bija uzodusi, ka pastāv tada iespēja, tad nebija ko brīnīties dusmas uz Mārciju bija pietiekamas, lai viņa nāktu uz Menoru ar nodomu pieķert savu meitu kopā ar Lomeksu. Tenets spēja iedomāties, cik satracināts būtu viņš pats, ja līdzīgā afērā izrādītos iepīta viņa Bridžita… Un tas lika viņam atcerēties… Tenets paskatījās pulkstenī. Jā, tieši pašlaik Džouna ieiet direktora kabinetā. Ko misters Formens grib ar viņu pārrunāt?

Ar milzu piepūli Tenets piespieda domām atgriezties pašreizējā situācijā.

-   Vai misters Seldens zināja, ka tā ir… iekārtots?

Misis Pentrija enerģiski purināja galvu. Ak, nē. Viņi bij' tik uzmanīgi, ka nāca tikai tad, kad viņa šeit nebija, misters Seldens bieži nav mājās savu labdarības pasākumu dēļ. Ziniet, viņš ir visādās komitejās un tamlīdzīgi, un daudz dara, lai sagādātu naudu.

-   Jums nešķiet, ka Seldens varēja ar to sa mierināties?

Vēlreiz galvas purināšana.

-   Es nekad neesmu varējusi saprast, par ko misis Seldena domāja, to pieļaujot.

-   Tātad kas tieši notika, kad otrdienas vakarā ieradās misis Trimbla?

-    Viņa meklēja misis Seldenu. Es pateicu ka viņa ir izgājusi, ka devusies uz ciematu, jo mātei palicis sliktāk, bet šī jau neticēja, domāja ka es šo gribu dabūt projām. Pirms es paspēju misis Trimblu apturēt, viņa izslīdēja man pa roku apakšu un iedrāzās viesistabā. Es gāju pakaļ Džosija un misters Lomekss, abi sēdēja uz dīvā na, šā roka meitenei apkārt. Greisa sāka bļaut uz misteru Lomeksu, sauca šo par netīro veci, ka šim vajadzētu par sevi pakaunēties, pinoties ar tādu jaunu meiteni kā Džosija. Tad viņa sagrāba Džosiju aiz rokas un mēģināja aizvilkt projām, teica, lai viņa tūlīt nākot mājās, ka ar šito lietu esot cauri, beigas, ka ar misteru Lomeksu viņa vairs neredzēšoties. Džosija turējās pretī mātei, spiedza, lai laižot viņu vaļā. Beigu beigās Džosija pamanījās izsprukt. Jums būtu vajadzējis viņu redzēt! Tas tik bija skats. Mati uz visām pusēm, acu tuša izsmērēta pa vaigiem. Un visu to laiku misters Lomekss sēdēja kā tāds salmu maiss… Es jums saku tādu skatu nevarēja palaist garām ne par kādu naudu pasaulē. .

-   Un kā tas viss beidzās?

-    Džosija kategoriski atteicās kopā ar māti Iri mājās. Teica, ka esot pilngadīga un varot darīt, ko grib. Viņas mātei tas varēja patikt vai ii. patikt, bet nācās samierināties. Misis Pentrijil paraustīja plecus. Neko misis Trimbla nevarēja izdarīt, redz. Un tā viņa aizgāja.

-   Kādā viņa bija stāvoklī?

-   Klusēja. Tāda kā sakauta. Man viņas no sirds bija žēl. Piedāvāju tasi tējas, bet misis liimbla atteicās.

-   Kā jūs teicāt, cik ilgi tas viss turpinājās?

-    Ne vairāk par dažām minūtēm, man liekas. Domāju, ka daudz kas notika, bet ļoti ātri bija cauri. Misis Pentrija, atmiņās iegrimusi, pašūpoja galvu. Es jums saku, kopš esmu šeit, mums tāda nakts nav bijusi. Visas tās nākšanas un iešanas… Viņa uzmeta Tenetam viltīgu, zinošu skatienu. Gluži kā Dalasā te bija. īsts karalauks.

Viņa taču ar to nedomāja… "Visas tās nākšanas un iešanas"?

Misis Pentrija pārvilka svārkus pāri ceļiem, izskatīdamās gandrīz vai nokaunējusies.

-    Nu, vispirms mistērs Seldens aiziet, tad Džosija un misters Lomekss atnāk, tad misis Seldena aiziet, tad…

Inspektors bija gaidījis, ka viņa teiks: "…tad misis Trimbla atnāk", bet mājsaimniece domīgi apklusa.

-  Tad? Tenets mudināja.

Viņa saņēma rokas un ar pašapmierinātu smaidu uz lūpām atspiedās pret margām.

-  Tad, protams, misters Hammers.

Hammers. Uzvārds izklausījās tāds kā

pazīstams. Kas viņš ir? Misis Pentrija baudīja apziņu, ka Tenets mokās, netiekot pie informācijas, kura karājas pašā deguna galā. Cenšoties noslāpēt augošās dusmas, Tenets pajautāja:

-   Misters Hammers?

-    Redžs Hammers, tā, liekas, viņu sauca. Viņa māte dzīvo ciematā pareizāk būtu teikt dzīvoja. Viņa nomira pagājušo pirmdien.

Tagad Tenets atcerējās. Tas bija pirmais no vikāra pieminētajiem trīs nāves gadījumiem. Misis Hammere, misis Kārtere, Mārcija Seldena. Vai te bija kāda saistība?

-   Vai arī misters Hammers uz šejieni bija atnācis otrdienas vakarā?

-   Es taču tikko pateicu, ne tā?

-   Ko viņš gribēja?

-   Satikt misis Seldenu.

-   Kāpēc?

Plecu paraustīšana.

-   Nav ne jausmas. Viņa acīmredzot bija apņēmusies likt viņam pastrādāt, lai tiktu pie ziņām.

-   Vai misis Seldena runāja ar viņu?

-  Nē. Vakariņas bija tikai pusē.

-  Tad tas bija pašā vakara sākumā?

-Jā.

Cikos tieši?

-  Liekas, pusdeviņos.

-  Un kas notika tālāk?

Vēl viena plecu paraustīšana.

-   Hammers aizgāja.

-   Es domāju pirms tam. Kāds viņš bija, kad jautāja pēc misis Seldcnas?

Atkal viltīgais smaids.

-   Es teiktu, ka laimīgs viņš neizskatījās.

-   Jūs gribat teikt, ka misters Hammers bija dusmīgs?

-  Tā varētu teikt.

-   Uz misis Seldenu?

-  Tā es domāju.

-   Bet vai viņš teica kāpēc?

-   Nē. Tikai pateica, ka noteikti vajagot viņu satikt.

-   Un ko misis Seldena lika viņam pateikt ?

-    Ka viņam jāpiezvana nākamajā rītā un jāpiesaka vizīte.

-   Kā misters Hammers uz to reaģēja?

-    Nosauca viņu t;Jjā vārdā no četriem burtiem un aizbrauca. Brīnums, kā viņu nesavāca. Pārāk pilns bija, lai brauktu.

-  Jūs gribat teikt, ka viņš bija piedzēries?

-   Smirdēja kā ruma muca.

-    Un jūs esat pārliecināta, ka nezināt, kāpēc viņš gribēja satikt misis Seldenu?

-   Nav ne mazākās nojautas.

Atvērās ārdurvis, un ienāca Bernards Seidens. Ieraugot savu mājsaimnieci un Tenetu vienu otram blakus sēžam uz kāpnēm, viņa uzacis savilkās uz augšu. Misters Seldens nelikās pārāk iepriecināts, pēc tik īsa laika atkal ieraugot abus policistus.

-    Labdien, inspektor. Viņa balss sasveicinoties skanēja ledaini.

Tenets atņēma sveicienu un nonāca lejā, hallē.

-    Ceru, ka drīkstēšu vēlreiz parunāt ar jums, ser.

Pasniedzot lietusmēteli misis Pentrijai, Seldens, it kā samierinoties ar likteni, nopūtās.

-   Labi, bet vai neiebilstat, ja runāsim ārā? Lietus ir pārstājis, un man vajadzētu paelpot svaigu gaisu.

-   Protams, ka neiebilstu.

Seldens izgāja pirmais.

17.

Āra gaiss joprojām bija mitruma piesātināts, bet caur smago mākoņu grēdu, kura bija atnesusi spēcīgo lietusgāzi, sāka lauzties saules stari. Lauzītām līnijām tie piemirkušajā ainavā iezīmēja spožas gaismas pielietus laukumus.

Bija pārāk slapjš, lai staigātu pa zāli, un pār priekšējo pagalmu viņi aizsoļoja iebrauktuves virzienā. Seldens atkal nopūtās.

-  Kas šoreiz, inspektor? Viņš bija nometis iepriekšējās reizes gadījuma apģērba gabalus, un šodien mugurā bija oficiāli tumšs uzvalks, balts krekls un melna kaklasaite.

-   Joprojām turpinām ievākt svaigu informāciju, un man vajadzīga jūsu palīdzība, lai varētu izprast dažas kopsakarības.

Seldens uzmeta Tenetam piesardzīgu skatienu.

-   Kāda informācija?

-   Par jūsu sievas darījumiem tas ir biznesa darījumiem, Tenets steidzīgi piemetināja, jo Seldena uzacis sarāvās. Un, tā kā tie droši vien ir arī jūsu darījumi…

-   Nav teikts, inspektor. Mēs bijām partneri pārtikas tirdzniecības biznesā, jā, bet Mārcijai vienmēr pie rokas bija visdažādākie plāni un shēmas, par kurām es zināju visai maz. Bet, ja varēšu jums palīdzēt, es to darīšu.

-    Inspektor Tenet! Misis Pentrija, izliekusies pa ārdurvīm, māja ar roku. Telefons.

Vai tā varētu būt Džouna, par Bridžitu? Nē. Inspektora pārvietošanās darba laikā bija tik nenoteikta, ka pa dienu Džouna, izņemot ārkārtējus gadījumus, reti kad mēģināja ar viņu kontaktēties.

-  Paņemiet jūs, Maik, labi?

Lainhems pagriezās atpakaļ, bet Tenets un Seldens turpināja iesākto ceļu. Viņi izgāja alejā. Dižskābarži abās alejas pusēs pēc lietus joprojām pilēja. Ik pa brīdim viņiem nācās izvilkt kabatlakatus un noslaucīt mitrās sejas.

-    Vai jūs zinājāt, ka tās dienas pēcpusdienā, kad jūsu sieva aizgāja bojā, viņai bija ķilda ar mis Fipsu?

Seldens apstājās.

-   Patiešām? Nē, nebija ne jausmas. Par ko?

-    Mis Fipsa bija aizmirsusi nogādāt pastā jūsu sievas rakstisko pieteikumu uz veikalu Vīkstrītā, Meidstounā, un vēl kāds ir ieguvis pirkšanas tiesības.

-    Viņa aizmirsusi nogādāt to pastā! Nav brīnums, ka Mārcija bija tik nikna. Es jau brīnījos, kāpēc joprojām neesam saņēmuši atbildi.

-  Tātad jūs par to zinājāt?

-    Par veikalu? Jā, protams. Jau sen mēs vēlējāmies iegūt kādu vietu Vīkstrītā, bet vienmēr tās bija vai nu par lielu, vai mazu un sliktā vietā… Tieši šī vieta lieliski derēja.

-   Acīmredzot jūsu sieva bija tik dusmīga, ka padzina viņu.

-   Padzina Edīti? Jūs esat pārliecināts?

-   Vai tas jūs pārsteidz?

-    Protams. Viņas, ziniet, pazīst viena otru jau gadiem. Patiesību sakot, abas bija kopā jau no skolas laikiem.

-  Jā, mis Fipsa man to pastāstīja.

-   Vai viņa pati jums pastāstīja par to, es domāju ka ir padzīta?

-   Nē. Kāds ir dzirdējis viņu izskaidrošanos.

-   Droši vien misis Pentrija.

-   Patiesību sakot, nē.

-  Tad tai jābūt Džosijai.

-  Vai tam ir kāda nozīme?

-   Domāju, ka ne īpaša. Izņemot, ka tie ir tikai vārdi par notikušo.

-   Misis Pentrija redzējusi, kā mis Fipsa pēc tam iet mājās vienās asarās.

-   Edīte asarās? Tad, manuprāt, tā būs taisnība. Bet man jāsaka, ka esmu pārsteigts. Patiešām pārsteigts.

-   Man radās iespaids, ka šī bija tikai pēdējā veselā virknē rupju kļūdu. Pēdējais piliens, tā sakot.

-   Jāatzīst, ka pēdējā laikā Mārcija par viņu bieži sūdzējās, bet man neienāca prātā, ka Edīte viņu ir tik tālu novedusi. Patiesībā man bija iespaids, ka Mārcija pret viņu izturas ar līdzjūtību. Edītei mis Fipsai nekāda saldā dzīve nav bijusi, ziniet. Viņa ir ļoti piesieta mātei, kura ir invalīde, un pēdējā laikā, kādu gadu apmēram, viņai ir gājis visai smagi sakarā ar klimaksa iestāšanos. Tas ir tiesa, ka mis Fipsa paliek arvien aizmāršīgāka…

-   Bet tajā vakarā misis Seldena jums neko neteica par viņas atlaišanu?

-   Mēs tikpat kā neredzējāmies. Es biju projām komitejas sapulcē Starrendenā un mājās pārbraucu tikai ap pusseptiņiem. Mārcija bija vannā, un ari man vajadzēja novannoties un noskūties… Labi, ja pārmijām pāris teikumus.

-   Saprotu.

Aiz viņiem atskanēja steidzīgi soļi. Els-' dams viņus panāca Lainhems. Tenets atgriezās' dažus soļus, lai uzklausītu viņu.

-   Jūs neesat formā, Maik. Vajadzētu vairāk] patrenēties.

Lainhems pagrozīja acis.

-   Es to darīšu, ja trenēsieties arī jūs, viņš pamanījās izdvest starp straujajiem elpas vilcieniem.

-   Kaut kas neatliekams?

Lainhems paskatījās uz Seldenu, kurš bija atgājis tālāk, un pieklusināja balsi.

-   Doktora Mellerda mutvārdu ziņojums par pēcnāves slēdzienu.

-Un?

Lainhems pakratīja galvu.

-   Nekā daudz. Izņemot to, ka pirms iekrišanas ūdenī viņa noteikti jau bija mirusi. No tā sitiena pa labās puses deniņiem.

-   Ā. Vairāk nekas?

-   Tikai viena interesanta lieta. Atceraties misis Fipsas stāstīto, ka Seldeni pēc pirmā bērna nāves ļoti vēlējušies vēl vienu ka misters Seldens pat runājis par adoptēšanu?

-  Jā. Kas par lietu?

-  Nu, pēc doktora Mellerda teiktā, viņa pirms kāda laika esot sterilizēta. Dzemdes kanāls aizsprostots vai kas tamlīdzīgs.

-   Tiešām? Tenets paskatījās uz Seldenu, kurš bija apstājies un gaidīja viņus. Savā melnaia, oficiālajā uzvalkā šeit, parkā, starp zāli un kokiem viņš neiederējās. Vai ir iespējams, ka viņš nezina, ka sievai ir izdarīta šāda operācija? Ja tā un ja misis Peperas,teiktais, ka viņš patiešām ilgojies pēc vēl viena bērna, ir taisnība, tad kā viņš reaģēs uz šādiem jaunumiem?

Gaidīšana acīmredzot viņu bija nogurdinājusi, un misters Seldens nāca šurp.

-   Nu mēs varētu iet arī atpakaļ.

Tenets piekrita, atskatīdamies uz iebrauktuvi pie vārtu namiņa. Viņš bija nolēmis iegriezties pie Edītes Fipsas, kad būs pabeidzis ar Seldenu, bet šī saruna varēja ieilgt. Interesanti, kāpēc viņa tik vēlu atgriežas darbā? Tam vajadzēja notikt jau pirms stundas.

-   Kamēr jūs sarunājāties, es domāju, teica Seldens. Pieņemot, ka ir taisnība par šo strīdu starp manu sievu un Edīti… Ceru: jūs neuzskatāt, ka Edītei varētu būt kas kopīgs ar Mārcijas nāvi.

-    Es neko neuzskatu. Teicu jau jums, ka pagaidām mēs tikai cenšamies savākt pēc iespējas vairāk informācijas. Lai gan man jāsaka, ka nupat esam saņēmuši pēcnāves slēdziena rezultātus, un diemžēl tie apstiprina, ka jūsu sievas nāves cēlonis nav noslīkšana.

Seldena solis aprāvās.

-   Viņa nenoslīka?

Tenets pamāja.

-   Nē. Viņa bija mirusi jau pirms tam, kad iekrita ūdenī.

-Bet… Tad…

-   Viņu nogalinājis sitiens no labās puses pa deniņiem. Piedodiet!

Seldens ar pūlēm norija siekalas, gandrīz vai cīnīdamies pēc gaisa, it kā rīklē pēkšņi būtu kaut kas iesprūdis un apturējis elpošanu. Viņa seja kļuva balta kā pergaments.

-    Sitiens…? Misters Seldens nedaudz sagrīļojās.

Tenets izstiepa roku, lai viņu pieturētu.

-   Jā, bet varbūt ne tādā nozīmē, kā jūs domājat. Vai jums ir zināms, ka, pēc mūsu uzskata, viņa iekrita upē tajā vietā, kur margās bija caurums?

Seldens pamāja. Galvas mājiens bija tikko jaušams, it kā pat šī niecīgā kustība prasītu no viņa pārāk daudz.

-    Mēs uzskatām, ka viņa sasita galvu deniņus pret kādu asu akmens izcilni. Tenets nolēma pārāk neiedziļināties detaļās. Seldena āda bija kļuvusi neveselīga, pieņēmusi gandrīz vai luminiscējošu nokrāsu. Atvainojiet, bet man likās, ka jums ir tiesības to zināt.

-   Jūs sakāt, ka šis… šis sitiens var nebūt ar nolūku? Ka tas varēja notikt, viņai… paslīdot?

-   Vai ari viņu kāds pagrūdis.

Kādu bridi Seldens vērās Tcnctā ar neko neredzošām acīm, acīmredzot mēģinādams aptvert šos jaunumus. Beidzot viņš teica:

-   Saprotu, un, stīvi pagriezies, it kā pamostoties no murga, atsāka iet mājas virzienā.

Tenets un Lainhems klusējot viņam sekoja.

Viņi bija nogājuši vairāk nekā pusceļu pa dižskābaržu aleju, kad Seldens atkal ierunājās:

-   Vienalga, doma, ka Edītei varētu būt kas kopīgs ar manas sievas nāvi ir smieklīga. Ja jūs pazītu viņu tikpat labi kā es…

Tenets pabrīnījās, cik daudzas reizes viņam ir nācies dzirdēt tieši šo frāzi, izteiktu par aizdomās turamajiem.

-   Vai es drīkstu tikai pajautāt… Vai tagad jūs viņu atstāsiet darbā?

Seldens uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu.

-    Manuprāt, ja es pateikšu jā, tas nezin vai cels viņu jūsu acīs', vienalga, nav jēgas jūs maldināt. Jā, domāju, ka nedarīšu un, kas ir vēl svarīgāk, man jādara tieši tas, ko Mārcija būtu darījusi patiesībā. Nevienu mirkli es nešaubos, ka sieva patiešām domāja to, ko teica, tas ir, ja pieņemam, ka viņa tā ir teikusi. Bet šis ir tieši tas gadījums, kad karstumā kaut ko izdara un pēc tam nožēlo. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Mārcija, ja būtu dzīva, līdz nākamajam rītam būtu pārdomājusi, un esmu arī pārliecināts, ka Edīte to zināja.

-   Jums var būt taisnība. No otras puses,] ar mājvietu, iztikas avotu un māti invalīda Edīte nezin vai riskētu un paļautos uz šādu varbūtību. Katrā ziņā ir skaidrs, ka divi cilvēki,] kuriem bija pietiekams iemesls vēlēties redzēt] Mārciju mirušu, Harijs Grīnlīfs un Edīte Fip-j sa no viņas nāves ir tikai ieguvuši. Tenets aizliedza sev domāt to neticamo, pat nenormā-j lo domu, ka viņi būtu varējuši apvienot spēkus,] lai nogalinātu Mārciju. Inspektors nolēma ļ mainīt kursu.

-   Šis veikals, kuru jūs gatavojāties pirkt, lai ierīkotu veselīga uztura restorānu…

-^as ir ar to? piesardzīgi iejautājās Seldens.

-    …vai gribējāt to pirkt no domnieka Lomeksa?

-Jā.

-   Vai tas ietilpa tajā shēmā, par kuru mēs šorīt runājām un kuru jūs ne visai atbalstījāt?

-    Manuprāt, tas bija tīri tirdznieciska rakstura priekšlikums, Seldens nelokāmi atbildēja.

-   Jūs gan īsti neatbildējāt uz manu jautājumu.

-   Atvainojiet, inspektor, bet es īsti nesaprotu, par ko mēs runājam.

Seldens acīmredzot bija nolēmis, ka drošāk ir tēlot nezinu.

-   Tīri tirdznieciska rakstura priekšlikums, jūs sakāt?

-    Skaidrs, ka citādi mēs to nebūtu iecerējuši. Šajā apvidū nav neviena paša veselīga uztura restorāna, un mēs nospriedām, ka paveras laba izdevība gūt panākumus.

-   Tālāk jūs, protams, būtu apsprieduši darījuma finansiālo pusi.

-   Dabīgi.

-   Kādu cenu misters Lomekss prasīja par telpām?

-   Atvainojiet, bet man neliekas, ka tam varētu būt kāds sakars ar manas sievas nāvi. Atklāti sakot, inspektor, tā nav jūsu darīšana.

-    Mēs varam pārbaudīt jūsu dokumentāciju…

-  Tas jums neko nedos. Pagaidām bija tikai mutiskas pārrunas.

-   Saprotu.

Skaidrs, ka pašlaik viņam neko vairāk par šo jautājumu izspiest no Seldena neizdosies.

-   Vai zinājāt, ka tajā vakarā, kad aizgāja bojā jūsu sieva, uz Menoru bija atnākusi Džosijas māte?

No pēkšņās sarunas tēmas maiņas Seldens sāka mirkšķināt acis.

-   Misis Trimbla? Kāda velna pēc?

-   Acīmredzot viņa ir ļoti neapmierināta ar attiecībām, kādas pastāv starp viņas meitu un misteru Lomeksu.

-   Starp… skaidrs, ka Seldenam tas bija1 pilnīgs pārsteigums. Jūs noteikti jokojat. Viņš ir vecāks par mani.

Tenets paraustīja plecus.

-   Varbūt, bet izskatās, ka viņas aizdomīgums ir apstiprinājies. Kā saprotu, viņi mēdza satikties dzīvoklītī virs staļļiem.

Seldens sastinga kā sasalis.

-   Mūsu staļļiem?

Tenets pamāja.

Seldens noraidoši papurināja galvu.

-    Es tam neticu. Jūs to esat izdomājis. Spēlējat spēlītes ar mani.

-   Tās nav spēlītes, mister Selden. Ja misis Pentrijai var ticēt, tad Džosijai ir dzīvoklīša atslēgas. Kad jūs bijāt izbraucis, viņa mēdza regulāri tur satikties ar Lomeksu.

-  Džosijai ir atslēga?

Seldens klusēja. Viņam vajadzēja sagremot šo jaunumu. Skaidrs: ja meitenei ir atslēga, to noteikti iedevusi Mārcija.

-   Saprotams, ka misis Trimblai vajadzēja būt visai niknai uz jūsu sievu.

Viņai bija iemesls šie vārdi neizteikti karājās gaisā starp viņiem. Seldens pavērās Tenetā. Viņš jutās neērti, gandrīz vai nokaunējies.

-  Un ko Mārcija viņai teica?

-    Viņas nesatikās. Tas notika pavēlu vakarā, ap desmitiem. Jūsu sieva tajā laikā bija ciematā.

-   Bet Lomeķss un Džosija tur bija… Pēc Scldcna sejas varēja nojaust, cik ļoti viņam tas viss nepatīk.

"Varbūt nevajadzēja stāstīt par visu šo lietu," nodomāja Tenets. "Varbūt vajadzēja ļaut, lai Seldens saglabā ilūzijas par sievu kā tīru cilvēku." Ja vien viņam būtu bijusi…

-   Jā, viņi tur bija. Kā nojaušu, misis Trimbla uzstāja, ka Džosijai jāiet kopā ar viņu mājās, bet Džosija atteicās.

Seldens šūpoja galvu.

-   Nabaga meitēns. Viņa ir zaudētāja jebkurā gadījumā.

"It īpaši, ja viņa ir uz grūtām kājām," nodomāja Tenets. Bet, ja tā ir, tad izskatās, ka Seldens, mēģinot labot sievas uzvedību, varētu meitenei sniegt palīdzīgu roku. Un .tādā gadījumā Tenets Džosijai būs izdarījis labu pakalpojumu, informēdams Seldenu par situāciju. Teneta pašsajūta uzlabojās. Mārcijai vairs neviens palīdzēt nevar, bet Džosijai var.

Viņi gandrīz jau bija sasnieguši alejas galu, kad pēkšņi pašķīrās mākoņi, kuri bija aizsegusi saules vaigu, aizslīdēja sāņus, un stari izlauzās ar pilnu sparu. Gaismas straume lija pār savītajiem zariem virs viņu galvām.

Tenets apstājās, lai apbrīnotu šo skatu.

-   Ir vēl tikai viena lieta, ko es gribētu jums pajautāt… Ko jums izsaka'uzvārds Hammers?

Seldens sarauca pieri.

-   Tā bija kāda veca dāma no ciemata, misis Hammere. Viņa nomira šīs nedēļas sākumā.

-   Vai jūs pazīstat viņas dēlu? Liekas, vārdā Redžs. Droši vien saīsināti no vārda Redžinalds.

-    Es pat nezināju, ka viņai ir dēls. Patiešām?

-   Nu, liekas, ka arī viņš otrdienas vakarā bija ieradies šeit un vēlējās runāt ar jūsu sievu. Kā stāstīja misis Pentrija, kaut kāda iemesla dēļ misters Hammers bijis ļoti nikns uz jūsu sievu.

-   Nikns uz Mārciju? Seldens purināja galvu. Nevaru iedomāties, kāds varētu būt iemesls. Jums vajadzēs pajautāt viņam pašam.

-  Es to, protams, izdarīšu.

Viņi tuvojās galvenajām durvīm. Saules sakarsēts, ūdens peļķēs iztvaikoja tik ātri, ka no bruģētā celiņa gar mājas priekšu cēlās migla.

Seldens apstājās, vienu roku uzlicis uz izbalējušajām ozolkoka durvīm.

-   Nu, ja tas ir viss, inspektor…

-    Mmm? Ak, jā, Teneta domas atradās tālumā, nodarbinātas ar diviem jautājumiem.

-   Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu?

-   Protams. Seldens ielaida viņus iekšā. Varat izmantot to, kurš atrodas manā kantorī.

Tas bija neliels, darba atmosfēras piesātināts kabinets mājas galā ar modernu rakstāmgaldu, datoru un pāris dokumentu skapjiem.

Vispirms Tenets mēģināja sazvanīt nosacīti atbrīvoto uzraudzības dienesta mītni. Atbildēja Džouna.

-  Luk, es jau gaidīju, vai tu nepiezvanīsi. Sapratis, ka Tenets sarunājas ar sievu,

Lainhems taktiski izslīdēja ārā.

-   Kā tev veicās?

-  Tu tam nespēsi noticēt.

Pēkšņi Tenetam likās, ka uz vina vēdera ir uzvelts smags akmens.

-   Kam?

-  Mūsu dārgā meitiņa kavē skolu. -Ko?

-   Taisnība. Godīgi sakot, man bija grūti tam noticēt. Sēdēju ar vaļēju muti. Jā, mēs jau zinājām, ka pēdējā laikā tās lietiņas neiet pārāk labi, bet…

-Cik ilgi tas jau tā turpinās?

-  Liekas, ka kādas pēdējās divas nedēļas.

-    Kāda velna pēc viņi neziņoja mums agrāk?

-   Es jautāju to pašu. Liekas, ka skolotāji to atklājuši gluži nejauši, vakar. Kādam no skolotājiem bijis jāiet pie zobārsta, un viņš ieraudzījis Bridžitu pilsētā.

Vakar. Tenets atcerējās, cik negribīgi Bridžita gāja skolas vārtu virzienā. Līdzko viņš bija izzudis no meitas redzesloka, viņa droši vien pagriezās un devās uz pilsētu. Krāpšana sāpēja. Ja viņa par kaut ko jutās nelaimīga, varēja taču izsūdzēt bēdas viņiem. Un kā ar Benu? Vai dēls to zināja?

-   Viņa lhikam ir viltojusi zīmes.

-   Ko Bridžita ir darījusi?

-   Viltojusi zīmes, kurās es it kā rakstu, ka Bridžita bijusi slima. Neticami, vai ne? Es domāju Bridžita…

-   Mani uztrauc, kāpēc viņa tā darīja.

-   Zinu. Meita taču varēja uzticēties mums aprunāties.

-   Jā. Apzināties, ka viņi kā vecāki ir izgāzusies, izgāzusies brīdī, kad bērnam viņu palīdzība noteikti bija visvairāk vajadzīga, tas sāpēja… Tenets to pateica Džounai.

-   Es zinu, Džouna piekrita.

-   Mums vajadzēs ar meitu parunāt.

-  Jā, šovakar.

Tenets nolika klausuli un blenza uz telefonu, pārdomādams nupat notikušo sarunu. Viņš jutās apstulbis.

Atgriezās Lainhems.

-   Vai ar jums viss kārtībā, ser?

-  Ko? Ak, jā… Ar milzīgu piepūli Tenets atkal koncentrēja domas uz darbu, atcerēdamies to, kas viņam sagādāja raizes šeit. Vai ir kādas ziņas par mis Fipsu? Viņa zvanīja, kāpēc vēl nav darbā?

-    Neesmu saticis nevienu, kam varētu pajautāt.

Tenets pamāja uz telefonu grāmatu.

-   Sameklējiet viņas numuru, labi? Viņai vajadzēja būt šeit jau pirms pāris stundām.

Lainhems iesmējās.

-   Ja šī būtu epizode no detektīvstāstiem, kur līķi mētājas apkārt kā konfeti Ziemassvētkos, mēs jau zinātu, kas ar viņu noticis, vai ne? Dramatiskā žestā viņš izstiepa roku. Mēs uzgriežam numuru, un telefons iezvanās klusuma pilnā mājā. Kamera klejo pa tukšajām istabām un, beidzot apstājusies, fokusējas uz viņas ķermeni…

-    Būtu labāk, ja jūs piebremzētu savu i/tēli, Maik, un sameklētu mis Fipsās numuru, pirms es neesmu to izdarījis pats!

"Tr jau labi pajokot," Tenets nodomāja, "bet kur viņa ir?" Viena sieviete ir noslepkavota, kāpēc nevarētu biīt arī otra? Griežot Lainhema nosaukto numuru, Tenets sajuta, ka plaukstas pārklāj auksti sviedri.

18.

-   Mis Fipsa?

-  Jā?

Izklausījās, ka viņa ir aizelsusies. Pirms viņa pacēla klausuli, telefona signāls nopīkstēja vismaz duci reižu. Varbūt viņa bija izgājusi dārzā? Tenets tomēr sajuta atvieglojumu.

-    Šeit detektīvinspektors Tenets. Esmu Menorā. Vai šo pēcpusdienu jūs nāksiet uz darbu? Es ļoti gribētu vēlreiz parunāt ar jums.

-    Nē, misters Seldcns man iedeva brīvu pēcpusdienu. Vai jūs nevarētu atnākt uz vārtu namiņu?

-  Jā, protams. Drīz būsim klāt.

Pirms viņi paspēja pieklauvēt, Edīte Fipsa

jau atvēra durvis un, pielikusi pirkstu pie lūpām, ieveda viņus mazā kvadrātveida virtuvītē, kuras logi bija pavērsti uz iebrauktuvi. Durvis uz šauro pieliekamo virtuves stūrī bija pavērtas. Acīmredzot viņi bija pārtraukuši mis Fipsu darbā pieliekamā kārtošanā. Tam blakus stāvēja vieglas alumīnija kāpnītes, un visi pieliekamā augšējie plaukti bija tukši, un to saturs sakrauts uz galda telpas vidū. Pudeļu un paku grēdas pašā virspusē gulēja rūpīgi salocīts apdrukāta katūna priekšauts, noņemts, bez šaubām, gaidot viņu ierašanos. Šodien viņas kantainais, novītušais augums bija tērpts vienmuļā, visai noplukušā divu nokrāsu zilā krimplīna kleitā.

Viņa atvainojās par nekārtību, glaužot rokas gar kleitas apakšmalu, it kā nokaunējusies par savu izskatu.

-   Biju nolēmusi, ka jāizmanto izdevība un pirms pavasara šis tas jāsakārto.

Tenets pasmaidīja.

-    Mana sieva uzskata, ka pieliekamā uzkopšana pirms pavasara ir darbs, kuru viņa neieredz visvairāk. Tāpēc viņa vienmēr to iesāk, lai ātrāk tiktu galā un būtu miers.

-  Tieši manas domas! Viņa paskatījās uz vienīgo krēslu. — Vai saruna mums aizņems ilgu laiku, inspektor? Ja tā, es atnesīšu vēl pāris krēslus. Mēs parasti šeit ilgi neuzturamies. Liekas, stāstīju jums, ka mana māte ir invalīde, un mēs cdam kopā citā istabā.

Runājot viņa nervozi raudzījās uz durvīm. Acīmredzot cerot, ka māte nesadzirdēs viņu ielašanos. Interesanti, kāpēc, ja viņai nekas nav slēpjams? Pēc Teneta pieredzes, pie mājām piesaistīti cilvēki priecājas par visu, kas kaut uz mirkli pārrauj viņu monotono eksistenci. Un kāpēc viņa vēlējās, lai saruna notiktu šeit, blakus pieliekamajam, ja negribēja, lai māte par to uzzina? Varbūt tagad viņa nožēlo savu izvēli.

-   Nē, neraizējieties! Mēs varam pastāvēt. Bet jūs gan apsēdieties!

Tomēr arī mis Fipsa izvēlējās palikt kājās, un viņi izvietojās virtuvitē, atspiezdamies, kur nu kurais atrada vietu.

-  Tātad jūsu māte nav visu laiku piesaistīta pie gultas?

-    Ak, nē, lai gan kustēties viņai ir ļoti grūti, pat sāpīgi. Viņu briesmīgi sakropļojis artrīts, un arī sirds niķojas. Mātei ir staigājamais rāmis, un viņa tiešām cenšas mazliet izkustēties saka, ka tas esot nepieciešams, lai pavisam nezaudētu kustības spējas bet saprotams, ka pūles viņa pietaupa un staigā tikai pašos neatliekamākajos gadījumos.

-   Droši vien māte iet gulēt visai agri.

Edīte Fipsa nebija muļķe. Viņas acis sašaurinājās, un viņa sakārtoja brilles uz deguna, it kā cerot ieskatīties dziļāk Teneta domās.

-   Parasti es uzklāju mātei gultu deviņos, jā< Fipsa ieturēja pauzi. Vai tas ir… aplinkus jautājums, vai man ir alibi, inspektor?

Tenets vienmēr izjuta atvieglojumu, sastopoties ar liecinieku, kurš bija gatavs teikt to, ko domā.

-   Būšu atklāts pret jums, mis Fipsa. Mūsu pēdējā tikšanās reizē es jautāju jums, vai misis Seldenas nāves vakarā esat bijusi visu vakara mājās. Jūs atbildējāt jā. Jau tad man likās, ka jūs kaut ko noklusējāt. Šodien man jums jāsaka, ka tajā vakarā esat redzēta apmēram divdesmit piecas minūtes pāri desmitiem nākam no ciemata puses uz šejieni.

-   Kurš redzēja?

Tenets ievēroja, ka viņa notikušo nenoliedz.

-   Tas nav svarīgi, inspektors papurināja galvu. Svarīgi ir tas, kāpēc jums vajadzēja melot reizē, kad gandrīz vai nebija aizdomu, ka misis Seldena nav gājusi bojā nelaimes gadījumā.

-    Vai jāsaprot, ka tagad jūs esat pārliecinājušies, ka tas nav bijis nelaimes gadījums?

-   Teiksim tā, ka pašlaik mēs uzskatām par nepieciešamu turpināt izmeklēšanu.

Viņa klusējot vērās Tenetā un domāja.

Beidzot Tenets turpināja:

-   Es joprojām gaidu atbildi, mis Fipsa.

Viņa nopūtās un nedaudz uzrāva plecus.

-    Stulbi no manas puses, ka nebiju pret jums atklāta, vai ne? Vienkārši aiznesu uz pastu dažas vēstules, par kurām pirms tam biju aizmirsusi.

"Droši vien viņa negribēja vēlreiz sadusmot Mārciju, gadījumā, ja pa nakti viņa būs pārdomājusi par mis Fipsas atlaišanu," nosprieda Tenets. Tomēr, lai gan gājiens varēja but nevainīgs, tas varēja pāraugt traģēdijā. Abas sievietes varēja satikties uz tilta.

-   Mārcij! Paklausies, tu taču nedomā to, ko teici pēcpusdienā, vai ne? Es domāju, tas bija tāpēc, ka biji ļoti dusmīga, ja?

-   Tu nolādēti pareizi domā. Es biju dusmīga un esmu joprojām. Ja padomā, ka tava paviršība mums ir maksājusi"…

-    Es ļoti nožēloju, Mārcij. Patiešām nožēloju. Tas nekad vairs neatkārtosies, es apsolu.

-    Protams, ka neatkārtosies, jo es tev nedošu tādu iespēju. Es domāju tieši to, ko teicu, Edīt. Tādas lietas ir atkārtojušās pārāk bieži. Un tagad, lūdzu, ļauj man paiet garām!

-   Bet ko es iesākšu? Kur iešu? Tu zini. cik man ir grūti ar manu mati… Mārcij, lūdzu! Es taču tevis dēļ vienmēr esmu centusies, cik ir bijis manos spēkos, vai ne?

-    Nu, tava centība nav izrādījusies ta labākā, ne tā?

-   Tas ir tikai tāpēc, ka nejutos visai labi. Ja tu zinātu, cik slikti es jūtos…

-    Piedod, Edīt, bet tava atvainošanās ir pārāk bieža. Un es esmu mēģinājusi to ņemt vērā, bet šoreiz… Nē, jo ātrāk tu pieradīsi pie domas, ka tev jāiet projām, jo labāk. Un tagad, ja tu neiebilsti, es iešu. Mani gaida viesi…

Tencts pamanīja, ka Edīte Fipsa gaidoši skatās uz viņu, mēģinot uzminēt viņa reakciju.

-   Visai muļķīgi no jūsu puses noklusēt tik nevainīgu gājienu. Kāpēc jūs tā darījāt?

-   Edīt? no blakus istabas sauca kašķīga

balss.

Edīte saviebās.

-    Māte. Atvainojiet, man jāaiziet un jāapskatās, ko viņa grib. Viņa izsteidzās ārā.

-    Izskatās, ka šodien mūs nemitīgi pārtrauc, norūca Lainhems. Un vienmēr brīdī, kad to vismazāk vajadzētu.

-   Nedomāju, ka tas īpaši traucē. Fipsa taču netaisās aizmukt, vai ne?

-   Vina necentās ari izlocīties, Lainhems piekāpās. Izlikās, ka aizmirsusi par tā vakara pastaigu.

-  Tiesa.

-  Kā jums šķiet, ser, vai viņa varētu but īstā?

Tenets paraustīja plecus.

-   Fipsai daudz kas būtu uz spēles, ja Mārfcija ķertos pie saviem ieročiem.

-     Laikam gan darba zaudējums vēl nenozīmētu, ka viņām jāatstāj šī mājiņa?

-   Nav ne jausmas. Bet man gan liekas, ka tas sekotu. Mārcija neizklausās no mīkstsirdīgajām. Padomājiet, kas notika ar Grīnlīfu!

-   Atvainojiet, Edīte bija atgriezusies. Viņa izskatījās satraukta. Ko jūs man jautājāt?

-   Es jautāju, kāpēc jūs melojāt par savu tā vakara pastaigu. Vēstuļu nogādāšana ir pilnīgi nevainīga nodarbošanās.

-   Zinu. Viņa iekoda apakšlūpu zobos un pašūpoja galvu. Vienkārši… šķiet, ka biju nobijusies.

-   No kā?

-   Jūs nupat man pateicāt, ka Mārcijas nāve nevar būt vienkāršs nelaimes gadījums. Nu, ko, godīgi sakot… viņa vērtējoši paskatījās uz Tenetu, biju priecīga, ka Mārcija ir mirusi, Edīte klusām piemetināja, nemierīgi sagrozījās un atglauda kādu nokārušos matu šķipsnu. Tagad jūs to zināt, mis Fipsa nočukstēja, un tad pēkšņi viņas seja savilkās ciešanās, un, aizklājusi acis ar roku, viņa noslīga uz krēsla. Roka meklēja pēc kabatlakatiņa, lai varētu noslaucīt asaras. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņa pietiekami atguvās, lai saruna varētu turpināties. Beigu beigās Edīte izšņauca degunu un papurināja galvu.

-   Atvainojiet, viņa sacīja.

-    Nav vajadzības atvainoties. Kā saprotu, jūs gribējāt teikt, ka, tā kā jutāties atvieglota par viņas nāvi, jutāties vainīga un, tā kā jutāties vainīga, tad nodomājāt, ka mums varētu rasties aizdomas, ka jūs kaut kādā veidā esat saistīta ar viņas bojāeju.

Mis Fipsa pateicīgi māja ar galvu.

-  Jādomā, ka mazliet pāršāvāt pār strīpu.

Viņa paraustīja plecus.

-   Ne vienmēr mēs rīkojamies loģiski. Es vadījos pēc savām izjūtām.

-    Kāpēc jūs bijāt priecīga par misis Seldenas nāvi? Tenets ar interesi gaidīja atbildi. Vai viņa taisnosies, ka iemesls ir viņas atlaišana no darba? Pēc Edītes domām, neviens cits par to nezināja. Viņa noteikti zina, ka Bernardam Mārcija par to nav stāstījusi un, ja labi paveiktos, policija par to tā arī nekad neuzzinātu. Tātad, ja viņa par atlaišanu pastāsta, svaru kausi var smagi nosvērties uz viņas nevainības pusi.

Edīte saknieba lūpas un papurināja galvu.

-  Nezinu, vai jūs varat kaut ko tādu paziņot un pēc tam atteikties no teiktā, Tenets lēnām paskaidroja. It īpaši šādos apstākļos.

-   Nu, varbūt es to pateicu pārāk spēcīgi. Varbūt es drīzāk domāju, ka nenožēloju, ka viņa ir mirusi. Pirmais, protams, bija šoks, bet, tiklīdz tas pārgāja, es jutos visai… atviegloti.

-   Vai tam ir kāds noteikts iemesls? Neko vairāk pateikt priekšā Tenets nevarēja, bet viņa tikai purināja galvu. Tālāk iet mis Fipsa netaisījās.

-     Nekāds īpašs. Man misis Seldena vienkārši nepatika. Viņa bija smags cilvēks. Ļoti smags. Paskatieties, kā viņa izrīkojās ar Hariju Grīnllfu, kurš nekad nevienam neko ļaunu nebija nodarījis… Un pie viņas bija ļoti grūti strādāt. Tik prasīga, nepārtraukti visu kritizēja.

Tenets gaidīja, bet viņa neko vairāk neteica. Tātad nolēmusi nestāstīt. Interesanti. Tagad jautājums bija, vai pateikt to viņam pašam? Lainhems skatījās uz inspektoru. Skaidrs, ka ieintriģēts, ko viņš darīs.

-   Tad varbūt es jums pastāstīšu, Tenets lēnām ierunājās, ka jūsu sarunu ar misis Seldenu otrdienas pēcpusdienā kāds ir noklausījies.

Viņai aizrāvās elpa.

-   Kuru sarunu?

-   To, no kuras pieminēšanas jūs baidāties. To, kuras laikā viņa jums uzteica darbu.

Izskatījās, ka viņa pārstāj elpot un uz bridi pamirst. Kādu minūti, acis nemirkšķinot, viņa vērās Tenetā, tad beidzot sakustējās, nopūtās un paskatījās uz plaukstā sažņaugto kabatlakatiņu.

-   Saprotu…

Sekoja vēl viena pauze, un tad mis Fipsa ierunājās:

-  Kopš kura laika jūs to zināt?

-   Kopš šī rīta.

-   Droši vien misis Pentrija. Tomēr viņas balsī nebija ne rūgtuma, ne naida, tikai padošanās liktenim.

-   Patiesību sakot, nē…

Viņa papurināja galvu.

-   Tam gan nav nekādas nozīmes… Edīte tikko manāmi pasmaidīja. Tā bija pirmā humora atblāzma kopš viņu sarunas sākuma. Tagbd vienīgais, ko es varu izdarīt, ir censties pārliecināt jūs lai kurš arī nogrūda Mārciju no tilta, tā nebiju es.

-  Tiešām?

Viņa pašūpoja galvu.

-   Pat ja tā būtu es, vai jūs tiešām domājat, ka es to atzītu? Tomēr nē, inspektor, tā nebiju es.

-   Jūs acīmredzot neesat pārsteigta, ka kāds to ir izdarījis.

-    Patiesībā ne. Mārcija bija no tiem cilvēkiem, kuri uzkurināja kaislības. Ļoti stūrgalvīga un mīlēja iet savu ceļu. Un šo sievieti patiešām īpaši neuztrauca, ko ļaudis par viņu domā.

-   Jādomā, ka ciematā viņa sevi bija padarījusi visai nepopulāru.

Edīte saviebās.

-   Un kā vēl, tomēr patiesībā viņai neko sevišķi pārmest nevar.

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Mārcija īpaši neuztraucās, ko vietējie par viņu domā. Viņi, ziniet, nebija nekādi pretimnākošie, kad abi ar Bernardu nopirka Menoru. Vietējiem nācās grūti sagremot domu, ka kāds no kotedžām ir nopircis "Lielo māju". Goda vārds! Šajos laikos, viņas vecumā… Nu, es jau zinu, cik daudz šī māja nozīmēja Mārcijai, stāstīju jau jums. Es pat zināmā mērā biju viņas pusē, atbalstīju viņas vēlmi dzīvot pēc sava prāta. Tomēr, kad misis Seldena sāka pārkāpt visas robežas, tas mani saniknoja… Un es tiešām esmu pārliecināta ja viņa būtu mazliet pacietīgāka, ļautu ļaudīm aprast ar domu, beigu beigās viņi to būtu pieņēmuši. Bet Mārcija nebija no pacietīgajām, un, manuprāt, viņas uzvedība nebija aprēķināma. "Es viņiem parādīšu," viņa man kādā reizē teica. "Pagaidi tikai, gan redzēsi." Tas bija tajā reizē, kad viņa nolēma slēgt taku. Un tad līdzīgas lietas sekoja viena pēc otras.

-   Tātad jūs domājat, ka misis Seldenai gan rūpēja, ko ļaudis tur lejā, ciematā, par viņu domā.

-    Jā, bez šaubām. Viņa patiesībā pat kaunējās. Viņai Menoras nopirkšana bija pierādījums tam, ka beidzot ir piepildījies mūža sapnis.

-   Un īstenība izrādījās rūgta?

-    Diemžēl jā. Un rūgtums pārņēma ari viņu. Mārcija kļuva daudz cietsirdīgāka, daudz nežēlīgāka. Un arī nepacietīgāka, ātri zaudēja savaldību.

"Kas var izrādīties svarīgi, mēģinot izprast tieši šo gadījumu," nodomāja Tenets. Ja, kā viņam bija aizdomas, Mārcijas bojāeja notikusi pēc ķildas, tādā gadījumā misis Seldenas raksturs varēja nospēlēt izšķirošo lomu, radīt apstākļus, kuri izraisīja traģēdiju. Šis apspiestās dusmas un aizvainojums, kas lēnām vārījās virspusē, varēja izlauzties, ja kāds Mārciju izaicināja vai uzsāka strīdu.

-   Vai varat iedomāties konkrēti kādu, kurš būtu turējis uz viņu ļaunu prātu?

Edīte sarauca pieri un pašūpoja galvu.

-   Visai dīvaini, bet nē. Izņemot, protams, Hariju Grīnlīfu, bet esmu pārliecināta, ka arī viņš te nav iejaukts.Viņš nespēj nosist pat mušu. Saprotams, ka esmu par to daudz domājusi un nonākusi pie secinājuma, ka Mārcija vairāk vērsās pret ļaudīm kopumā, nekā pret katru atsevišķi. Bet tas jums, protams, neko nepalīdzēs.

-    Kā ar viņas vīru? Kad Tenets pēdējo reizi runāja ar Edīti, viņa bija atbildējusi, ka nav gatava runāt par Seldenu personīgo dzīvi, bet, tā kā Mārcija varēja izrādīties noslepkavota, viņa varēja arī pārdomāt.

-  Ak, nē. Bernards nē.Viņš vienkārši ir no tiem cilvēkiem, kuri neķeras pie vardarbības, lai kādi ari būtu apstākļi. Un, lai gan nevaru teikt, ka viņi būtu bijuši Īpaši tuvi, toties varu godīgi pateikt, ka nekad neesmu dzirdējusi viņus pat strīdamies.

-   Man radās iespaids, ka misters Seldens nav īpašā sajūsmā par dažām sievas biznesa afērām.

-   Varbūt, bet jūs taču neiestāstīsiet man lai tās nobremzētu, viņš varētu ķerties pie slepkavības!

-   Varbūt ne aukstasinīgi. Bet būšu atklāts un pateikšu jums, ka, pēc manām domām, šis nav noziegums ar iepriekšēju nodomu. Kāds ir strīdējies ar misis Seldenu, sagrābis viņu aiz rokas, viņa varbūt mēģināja izrauties, paslīdēja…

Edīte apņēma rokas ap savu drukno augumu un nodrebēja.

-    Un tad vienkārši aizgājis, nesaceļot trauksmi, atstājis viņu, lai noslīkst.

Tenetam nebija nodoma stāstīt Edītei, ka Mārcija bijusi mirusi jau pirms nokļūšanas upē.

-   Diemžēl jā.

Mis Fipsa šūpoja galvu.

-    Tomēr es nespēju iedomāties, ka Bernards varētu izdarīt kaut ko tādu. Viņš ir… nu, viņš ir ne tikai no tiem, kuri cenšas izvairīties no jebkādiem asumiem, es vienkārši nespēju iedomāties, ka Bernards pamestu kādu slīkstot, pamestu savu sievu. Misters Seldens tā nerīkotos nekādos apstākļos.

-   Ko jūs varat man pastāstīt par vīru, vārdā Hammers?

Jautājums viņu pārsteidza.

-   Redžs Hammers?

-    Jā. Viņa māte dzīvoja ciematā. Viņa nomira šīs nedēļas sākumā.

-   Ko jūs gribat par viņu zināt?

-   Patiesībā visu.

-    Nu, viņš piedzima un uzauga Tīlfordgrīnā. Viņš ir precējies un dzīvo Starrendenā. Strādāja Ketemas kuģu būvētavā, bet, kad to slēdza pirms dažiem gadiem, viņu atlaida, un kopš tā laika misters Hammers ir bezdarbnieks… Patiešām dīvaini, ka jūs par vinu jautājat.

-   Kāpēc?

-   Es viņu vakar redzēju, ciematā. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem. Abi ar sievu izvāca mantas no mātes kotedžas.

Kaut kas mis Fipsai pēkšņi lika saprast, kāpēc Tenets interesējas par Hammeru. Inspektors redzēja, kā viņas acīs atausa gaisma.

-  Tātad viņš pie mātes nebrauca regulāri?

-    Nē. Kas varbūt ir viens no iemesliem, kādēļ… Mis Fipsas balss pēkšņi aprāvās.

-   Ko jūs pēc tam gribējāt teikt?

-   Kad?

-  Jūs teicāt: "Kas varbūt ir viens no iemesliem, kādēļ…" Un tad jūs apklusāt.

Viņa paraustīja plecus.

-   Tas droši vien bija automātiski. Tādas kā bremzes. Es parasti nemēdzu izplatīt baumas par manu darba devēju biznesa lietām.

-  Runājot ar mani, tās nebūs baumas, varu galvot jums. Tas var izrādīties augstākajā mērā būtiski.

-   Laikam gan nav iemesla, kādēļ man no jums to vajadzētu slēpt. Tas viss ir dokumentos, kantorī. Es tikai gribēju teikt, ka tas, ka Redžs nekad neapciemoja savu māti, bija viens no iemesliem, kāpēc misis Hammere vēlējās pievienoties Mārcijas projektam ZELTA VECUMDIENAS.

Tenets savilka uzacis.

-   Tas bija viens no Mārcijas jaunajiem biznesa pasākumiem. Pēdējā laikā bizness ar tīrās pārtikas produktiem bija viņu mazliet nogurdinājis. Tas veicās ļoti sekmīgi, jā, bet pirmā sensācija bija pārgājusi.

-    Manuprāt, viņa bija iecerējusi atvērt veselīga uztura restorānus.

-  Jā, tā bija viņas pēdējā ideja.

-   Starp citu, vai jūs zināt kaut ko par pārrunām ar misteru Lomeksu? Piemēram, kādu cenu viņš prasīja?

-   Nedomāju, ka viņi bija jau tik tālu tikuši. Katrā ziņā ne dokumentāli. Bernards veica iespēju izpēti.

-   Atvainojiet, ka pārtraucu. Jūs stāstījāt par Redža Hammera māti…

-   Jā. Kā jau teicu, Mārcija meklēja ceļus, kā… biznesu dažādot, tas laikam būs pareizākais vārds. Viņa daudz laika pavadīja, apsverot dažādas idejas, un rezultātā nolēma, ka mūsdienās vislabāk ieguldīt līdzekļus īpašumā. Un tā Mārcija izdomāja šo projektu.

-ZELTA VECUMDIENAS?

-    Nu, tas bija viņas pašas lietotais nosaukums. Oficiāli INVESTĪCIJU KOMPĀNIJA "SELDENS". Ideja bija tāda, ka viņa griežas pie veciem ļaudīm, kuri dzīvo mazajās ciemata pagaidu mājiņās, galvenokārt kopā sabūvētajās kotedžās, kuru cena, kā jūs zināt, pēdējā laikā ir strauji uzlēkusi, un piedāvā šiem ļaudīm projektu, pēc kura viņi pārdotu Seldenai savas mājiņas, bet paturētu tiesības dzīvot tajās līdz pat mūža galam. Bet tā vietā, lai samaksātu pilnu tirgus cenu, Mārcija piedāvā viņiem apaļu, zemāku summu un garantē ikgada ienākumu izdzīvošanai. Tas, protams, bija risks. Pensionārs var nodzīvot tik ilgi, ka Mārcija iztērē vēl vairāk, bet var arī nomirt drīz pēc vienošanās, un viņa vinnētu uz šo cilvēku miršanas rēķina.

"Ne pats veiksmīgākais vārds šajos apstākļos," nodomāja Tenets.

-    Varbūt jūs varētu to ilustrēt ar kādu piemēru?

-  Nu, viņa vienmēr rūpīgi izvēlējās vecīšus ap septiņdesmit, bez tuviem piederīgajiem, kuri varētu sacelt traci, ja justu, ka var zaudēt mantojumu.

Tenets sāka saprast, kāpēc kopējā ainā parādījies Hammers.

Ņemsim, piemēram, misis Hammeri, lai gan viņas gadījums ir mazliet atšķirīgs, jo viņa pati griezās pie Mārcijas un nevis otrādi. Viņa bija padzirdējusi par šo iespēju no saviem draugiem, un viņai bija septiņdesmit septiņi gadi, kad gada sākumā Mārcija padzirdēja par misis Hammeri pirmo reizi. Atbilstoši vecās kundzes gadu nastai viņas veselības stāvoklis bija ļoti labs, un zinu, ka Mārcija rēķinājās, ka vecā kundze nodzīvos vēl kādus desmit gadus. Veco dāmu ļoti bija aizskārusi viņas dēla nevērība, un bez sirdsapziņas pārmetumiem viņa vēlējās iesaistīties šajā darījumā. Misis Hammere ar prieku pieņēma Mārcijas piedāvājumu. Viņa piedāvāja piecus tūkstošus mārciņu par māju un trīs tūkstošus piecsimt gadā dzīvošanai. Pensionāram tā ir ievērojama summa, varbūt daudz vairāk, nekā viņš jebkad savā mūžā ir redzējis. Ar tādu garantētu ienākumu piedevām pie pensijas, pat maksājot ienākuma nodokli, viņi var atļauties tādu greznību, kādu nav varējuši nekad agrāk. Šī sistēma nedarbojās ilgi, un pie tās rūpīgi bija piestrādājuši juristi, un no piecpadsmit cilvēkiem, pie kuriem griezās Mārcija, tikai viens priekšlikumu bija noraidījis.

Lainhems jau bija paspējis visu aprēķināt.

-   Tātad, ja kotedžas vērtība ir piecdesmit tūkstoši mārciņu un ja viņa to novērtē par pieciem tūkstošiem un tālāk trīsdesmit pieci tūkstoši desmit gados, tad kopumā viņai tas izmaksā četrdesmit tūkstošus mārciņu.

-  Tā ir.

-   Tātad viņai iznāk tīrais ienākums, kā arī jārēķinās ar faktu, ka mājiņu cenas šeit, dienvidaustrumos, ceļas gadā par kādiem desmit, piecpadsmit procentiem.

-   Taisnība. Bet jums jāatceras, ka viņas kapitāls uz desmit gadiem ir piesaistīts, un neaizmirstiet, ka sistēma darbojās tikai tāpēc, ka vecie ļaudis to atbalstīja. Un Mārcija pret viņiem izturējās ļoti godīgi. Viņa nekad vecos ļaudis nemānīja. Kad Mārcija griezās pie cilvēkiem ar piedāvājumu, es vienmēr gāju līdzi, lai izskaidrotu, kā sistēma darbojas, un viņa vienmēr izstāstīja par iespējamajiem zaudējumiem, tāpat kā par sistēmas priekšrocībām. Bet tiešām likās, ka sistēma viņiem patīk. Tā viņu kabatās ienesa vairāk naudas, nekā viņiem bijis jelkad agrāk, un piedevām garantēja, ka šie vecīši var palikt paši savās mājiņās līdz pat mūža galam, kas galu galā ir tas, ko visvairāk šie vecie ļaudis vēlas. Saņēmuši šo, viņi patiešām neuztraucās, vai saņem vairāk, vai mazāk par sava īpašuma tirgus cenu. Šī sistēma patiesībā nāca par labu visiem.

-   Visiem, izņemot mantiniekus, piemetināja Lainhems.

-   Tiesa, bet, kā jau teicu, Mārcija ļoti uzmanījās un griezās tikai pie tiem, kuriem nebija tuvinieku vai arī tie bija pilnīgi atsvešinājušies… Vai es pareizi nojaušu, ka Redžs ir sacēlis traci?

-   Tur nav ko brīnīties, vai ne? Lainhema balsī skanēja sašutums. Viņš bija viņam nepazīstamā Redža pusē. Iznāk, ka galu galā misis Seldena nopirkusi mistera Hammera mātes kotedžu par piectūkstoš mārciņām.

-   Un pusi no pirmās ikgadējās trīsdesmi piecu tūkstošu mārciņu iemaksas.

Lainhems noraidoši vicināja roku.

-   Pat tādā gadījumā.

-   Ko es nevaru saprast, ierunājās Tenets, ja misters Seldens ir visa viņu biznesa grāmatvedis, tad kā viņš par misis Hammeres lietu neko nezināja?

-    Mārcija nekad neapgrūtināja sevi, konsultējoties ar viru par saviem oriģinālajiem projektiem. Viņš veica gada aprēķinus un, protams, laiku pa laikam pārbaudīja grāmatvedību, bet maksājumi misis Hammerei sākās tikai šī mēneša sākumā, tā ka līdz viņam tie varēja vēl nenonākt.

-   Edīt? no blakustelpas atkal atskanēja uzstājīgā balss.

Šeit viņi pagaidām bija beiguši. Bez tam laiks skrēja uz priekšu, un Tenets Bridžitas dēļ ļoti gribēja šovakar nokļūt mājās ātrāk. Viņam vajadzēja piezvanīt ari Drako un sniegt īsu ziņojumu presei un televīzijai. Bet vispirms inspektors gribēja tikties ar Redžu Hammeru.

Pateikušies mis Fipsai, viņi pajautāja, kā sameklēt misis Hammeres kotedžu, un devās projām.

19.

-   Vai tiešām jūs spējat noticēt, ka šāda mājiņa var būt piecdesmit tūkstošus mārciņu vērta? jautāja Lainhems.

Viņš bija novietojis mašīnu ceļa malā iepretī misis Hammeres kotedžai, kura atradās astoņu mājiņu rindas vidū Menoras pusē no tilta.

Teneta acīs tai tiešām nebi ja īpašas vērtības kādas četrpadsmit pēdas plata, būvēta no pretīgi dzelteniem Viktorijas stila ķieģeļiem, ar šīfera jumtu. Tomēr cenas liecināja, ka ļaudis stāv rindās, lai nopirktu šādas mājiņas, un īpašums ciematā bi ja sevišķi pieprasīts.

-   Namīpašumu pasaule ir sajukusi prātā, viņš piekrita.

-    Lūk, kur vikārs, iesaucās Lainhems, kad abi bija izkāpuši no mašīnas. Izskatās, ka viņa mašīna atkal ir nojukusi, seržants smaidīja. Neteikšu, ka mani tas pārsteidz.

Vikārs Fotcrgils nupat bija parādījies aiz likuma, kurš stiepās starp viņiem un tiltu, un nu uz velosipēda minās policistu virzienā. Tenets un

Lainhems gaidīja, kamēr viņš pabrauks garām, bet Fotergils pacēla sveicienam roku un piegrieza malā.

-   Mums tiešām jābeidz satikties šādā veidā, viņš jautri smaidīja.

-   Kas noticis ar mašīnu? pajautāja Lainhems, atbildēdams vikāra smaidam.

Fotergils uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

-   Jūs apvainojat braucamrīku, kuru es tā mīlu. Mašīna atrodas mācītājmājas garāžā un pēc pārpūles atpūšas. Mums abiem šorīt bija jābrauc uz Kentaberiju. Pie tam es mašīnu nekad neizmantoju braucieniem pa ciematu. Tas būtu pārāk ekstravaganti. Teicu jau jums, ka vikāri nedrīkst izskatīties pārāk bagāti. Tad ļaudis viņus vairāk ciena. Kā jums klājas?

-   Palēnām, atbildēja Tenets. Mēs nupat runājām par terasē sabūvētu kotedžu cenām, kuras mūsdienās jau kļūst smieklīgas, it īpaši ciematos.

Fotergils pacēla roku.

-   Neļaujiet man sākt! Šī tēma ir viens no maniem mīļākajiem jājamzirdziņiem. Ļaudis dzīvo, fantazējot par dzīvi ciematā, par lauku dzīves miera un klusuma baudīšanu. Jaunajiem gan tas drīz vien ir līdz kaklam, un tic atgriežas pilsētā, kur var meklēt asākus pārdzīvojumus. Viņus parasti ciemata dzīve neinteresē vispār. Viņi neiekļaujas ciemata organizācijās un nenāk baznīcā. Viņi nesaprot, ka dzīve ciematā ir kā laulība jo vairāk tajā iegulda, jo vairāk saņem atpakaļ. Un vēl viena problēma, protams, ir tāda, ka visas vecās ciemata ģimenes izzūd. Kad vietējie jaunie cilvēki apprecas, viņi nevar atļauties neko nopirkt, ja nu vienīgi paveicas un viņi saņem municipalitātes māju bet tādu ir daudz par maz, un drīz vien šīs ģimenes ir spiestas aizbraukt. Viņš pasmaidīja. — Es jau reiz stāstīju jums, ka esmu uzsācis… Nu, labi, nav ko te stāvēt un aprunāt. Redzēsimies vēlāk.

Vikārs aizminās uz pēdējo kotedžu rindu, pieslēja velosipēdu pie žoga un pazuda aiz stūra.

Uz viņu klauvējienu pie misis Hammeres mājiņas ārdurvīm neviens neatbildēja.

-   Droši vien beiguši mantu vākšanu un aizbraukuši mājās, teica Lainhems. Mašīnas mājas priekšā nav.

-   Varbūt viņam nav mašīnas. Viņš ir bezdarbnieks, atceraties? Pamēģiniet vēlreiz!

Bet atbildes joprojām nebija, un viņi pagriezās promiešanai. Soļojot pa taciņu, Tenets atskatījās pār plecu un aiz tīklveida aizkariem pie pirmā stāva loga pamanīja sakustēšanos. Viņš saķēra Lainhemu aiz piedurknes.

-  Tur kāds ir.

Aizsoļojuši atpakaļ pie durvīm, viņi klauvēja vēlreiz, tagad skaļāk. Atbildes joprojām nebija.

-  Pamēģiniet vēlreiz un caur vēstuļu spraugu pakliedziet: "Policija", pamācīja Tenets.

Lainhems tā arī izdarīja, un šoreiz iekšpusē bija dzirdams pārvietošanās troksnis.

Durvīs pavērās sprauga. Tajā parādījās sievietes galva vidējos gados.

-   Ko jūs gribat?

-   Misis Hammere?

-  Jūs gribat veco kundzi? Viņa ir…

-  Nē. Mēs meklējam viņas dēlu. Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļa. Tenets uzrādīja policista apliecību.

-   Viņš ir izgājis.

Durvis sāka vērties ciet, bet Lainhems paspēja ātri iegrūst spraugā kāju.

-  Tādā gadījumā mēs mazliet aprunāsimies ar jums,paziņoja Tenets.

Durvis lēnām pavērās, atklājot viņas neviesmīlības iemeslu. Viena sievietes sejas puse no pieres līdz zodam bija pamatīgi sadauzīta. Izvairoties no Teneta skatiena, viņa atkāpās.

-    Mans vīrs teica, lai nevienu nelaižu iekšā. Neapzināti viņas roka tuvojās sejai un pieskārās zodam. Sievietei likās krietni pāri četrdesmit. Viņa bija ģērbusies apspīlētos, sliktas kvalitātes melna auduma svārkos un koši sarkanā bezrocī, kura labākie gadi bija jau sen aiz muguras. Viņas mati krāsojās nenosakāmā, oranžīgā nokrāsā un sprogojās izspūrušā ērkulī. Sieviete pati bija smagnēja. Par spīti kliedzošajām, izaicinošajām krāsām, viņas pleci nokarājās, un pati viņa atstāja dzīves sagrauta cilvēka iespaidu.

Iekšpusē māja likās labi izremontēta, svaigi krāsota un ērta, pat izmeklēti mēbelēta ar bieziem, nesen uzklātiem paklājiem un jaunu, trīsdaļīgu sekciju. Varbūt Mārcija bija pārņēmusi savā pārziņā pašas mājas uzturēšanu un misis Hammere varēja atļauties nodoties mēbeļu piemeklēšanai. Aizkaru stangas bija tukšas un aizkari un pārklāji novākti. Pie durvīm gulēja vairākas līdz malām piekrautas kartona kastes un gaidīja, kad tās aizvāks.

Misis Hammere stāvēja istabas vidū, rokas vaļīgi gar sāniem nokārusi, pilnīgā neizpratnē, kas notiks tālāk.

Tenets pamāja uz krēsliem.

-   Vai drīkstam apsēsties?

Viņa paraustīja plecus.

-   Iekārtojieties paši!

Iegrūdusi roku kabatā, viņa izvilka paciņu cigarešu, vienu aizdedzināja un alkatīgi ievilka dūmu.

-    Liekas, ka jūsu vīramāte nomira šīs nedēļas sākumā.

-   Nu? Viņa piemetās uz krēsla roktura.

Izrādīt līdzjūtību acīmredzot būtu bezjēdzīgi-

-   Esat nostrādājusies, Tenets pamāja uz kastēm.

-   Tas taču nav nekas slikts, vai ne? Viņa

apņēmīgi bija ieņēmusi aizsardzības pozīcijas.

-   Nē, protams, ka ne. Lai gan darbiņš nav no patīkamākajiem.

Viņa paraustīja plecus un ievilka dūmu.

-   Jāpadara taču ir, vai ne?

-   Esat jau gandrīz pabeigusi?

-   Cauri būs.

-   Pārsteidzoši, cik daudz cilvēkiem sakrājas mantu, vai ne, pat tādā nelielā mājiņā kā šī? Cik ilgu laiku tas jums aizņēma?

Viņa neizpratnē paskatījās uz Tenetu.

-  Sākām vakar.

-  Tātad ieradāties šeit vakar no rīta?

-   Nē, otrdien. Otrdienas rītā.

Ja misis Hammere bija nomirusi pirmdien, lad droši vien viņi daudz laika netērēja, lai ievāktos mājiņā, kura noteikti lika uzskatīta par Redža mantojumu.

-    Un otrdien pēc pusdienas jūs laikam gājāt pie advokāta.

Viņa sarauca pieri.

-  Jā. Nu un tad?

-    Un uzzinājāt, ka jūsu vīramāte, nebrīdinot jūsu vīru, pārdevusi mājiņu misis Seldenai.

Viņa nikni raudzījās caur pieri.

-   Vecā ragana. Tā izrīkoties Redzam aiz muguras…

Tātad šīs sievietes aizvainojums tika veltīts viņas vīramātei un nevis Mārcijai. Lai gan to

varēja paredzēt. Un kā ar viņas vīru?

-   Kā es saprotu, otrdienas vakarā jūsu vīrs devās uz Menoru, lai runātu ar misis Seldenu?

Viņas pārsteigums bija neviltots, Tenets varēja derēt par to.

-  Jūs nezinājāt?

Viņa papurināja galvu.

-   Viņš man neko neteica. Cigaretes galā bija sakrājies pelēks pelnu stabs, un viņas skatiens nenoteikti klīda pa istabu, meklējot pclnutrauku. To neatradusi, viņa nopurināja pelnus saliektā saujā.

-   Jūs zinājāt, ka tajā vakarā viņš ir izgājis?

-  Vīrs teica, ka ejot uz Durvīm.

"Tā vietējie dēvē krodziņu," nosprieda Tenets.

-  Cikos viņš atgriezās mājās?

Cigarete bija nodegusi.

-   Atvainojiet, jāiet un jāizmet.

Viņa iegāja blakusistabā, atstājot durvis vaļā. Policisti sadzirdēja, kā, atgriežot un aizgriežot krānu,tas nošņāc.

-    Ap pusvienpadsmitiem, atgriezusies viņa teica. Viņas acis pievērsās logam. Pie mājas iegriezās vecs, pelēks furgoniņš.

-   Tagad Redžs ir klāt. Sievietes roka atkal neapzināti pārbrauca zodam.

-      Neuztraucieties, es viņam visu paskaidrošu, Tenets steidzīgi mēģināja sievieti nomierināt, jo atslēga jau skrapstēja atslēgas caurumā. Durvīm atveroties, viņi ar Lainhemu

piecēlās.

Hammers pārbaudoši apstājās uz sliekšņa. Viņa skatiens apstājās pie abiem vīriem, tad .•izceļoja līdz sievai un atkal atgriezās.

-   Kurš ellē…

Misters Hammers bija liela auguma vīrs, pamatīgi pāri sešām pēdām, krietnas astoņas vai deviņas collas garāks par sievu, ar nokarenām vectētiņa ūsām un vēderu, kurš arī bija nokarājies pār bikšu siksnu. Jau no pirmā skata Tenetam viņš nepatika.

Tenets veikli stādījās priekšā. Hammers pārmetoši skatījās uz sievu.

-   Nepārmetiet sievai, ka viņa ir ielaidusi mūs iekšā! Jūsu sievai nebija citas iespējas. Vienalga, mēs agrāk vai vēlāk būtu jūs sameklējuši.

Hammera sejas izteiksme kļuva piesardzīga.

-  Kapec jūs gribējāt mani sameklēt?

-   Misis Seldena.

-  Kas ir ar viņu?

-   Vai mēs neapsēstos, mister Hammer? Ari viņš smēķēja un skatījās pēc pelnutrau-

ka. Pietika uzmest skatienu sievai, lai, ne vārda nesakot, viņa pieceltos, pieietu pie vienas no kartona kastēm blakus durvīm un parakņātos tajā, līdz atradās apakštasīte. Viņa ielika to vīra izplestajā saujā. Ne vārda neteicis un neko ari negaidīdams, viņš to paņēma, tad apsēdās otrajā atpūtas krēslā un, nostabilizējis tasīti uz roktura, kareivīgi sakrustoja rokas.

-  Nu, ko, tad sāksim.

Tenets paskatījās uz Lainhcmu, un tas, atvēris piezīmju grāmatiņu un vērdamies iedomātās atzīmēs, pārņēma iniciatīvu.

-   Kā mums zināms, jūs otrdienas vakarā devāties uz Menoru, lai satiktu misis Seldenu.

-   Nu un tad? Viņš nodzēsa cigareti un aizdedzināja nākamo.

-     Vai jūs nepastāstītu mums, kādēļ vēlējāties viņu satikt?

-   Kāpēc man tas būtu jādara? Tā ir privāta

lieta.

-   Redz, iesaucās sieva.

-   Nebāz savu degunu, viņš uzbrēca sievai.

-   Bet Redž…

-  Es tev teicu. MUt' ciet!

-   Mister Hammer, iesāka Lainhems.

-   Redž, viņi zina, misis Ilammcre izmisī-] gi iesaucās.

Uz īsu brīdi iestājās klusums.

-   Ko zina? viņš jautāja sievai.

-   Ka tava māte pārdevusi māju.

Hammers ļauni palūrēja uz Lainhemu.

-  Gribat mani atbruņot, ja?

-  Gribam tikai dot jums iespēju izstāstīt visu pašam.

Hammers izgrūda smieklu šalti, kurā nebija jautrības.

Gribat, lai izstāstu, ja? Viņš nolika pusizsmēķēto cigareti uz tasītes, saliecās uz priekšu un ar piparotu skatienu vērās Lainhemā. Labi. Ls jums izstāstīšu. Reiz, sensenos laikos dzīvoja kāda kuce, kura uzjautrinājās, taisot naudu. Un vislielākā jautrība tai bija, kad viņas upuri izrādījās nabadzīgi un pie zemes piespiesti. Un viņa patiesā līksmē berzēja rokas tajā dienā, kad izdomāja sistēmu, kā atņemt večiem jumtu virs galvas. Tālāk reiz dzīvoja kāds nabaga zellis, kurš ne savas vainas dēļ pazaudēja darbu. Viņa kompāniju, redziet, slēdza, un viņš kļuva nevienam nevajadzīgs. Šis zellis nekādi nevarēja atrast darbu tāpēc, ka bezdarbs bija sakāpis līdz debesīm, un tāpēc, ka nolādētie konservatīvie tajā laikā bija pie varas. Beigās viņš vairs nespēja samaksāt iemaksas par māju, un celtniecības sabiedrība atņēma viņam māju, un šim zellim un viņa sievai, un mazuļiem vajadzēja pārvākties dzīvot pie sievasmātes saspiestā, maziņā dzīvoklīti ar tikai divām guļamistabām. Rinda uz municipalitātes dzīvokļiem bija gara kā jūsu roka, un likās nekad nekas labāks vairs nav gaidāms. Tad negaidot nomira viņa māte. Zellim, protams, mātes ir žēl, viņš bija domājis, ka viņa dzīvos vēl ilgus gadus, bet, paskatoties no gaišākās puses, viņš nodomāja tagad vismaz man būs māja ģimenei. Un ko šis nabags atrod? Viņš atrod, ka tā kuce, tā nolādētā kuce ir nošņāpusi māju viņam no paša degungala ar kaut kādu blēdīgu sistēmu, kādu neviens normālā prātā nespētu izdomāt… Vai jūs saprotat, misters Hammers turpināja, vicinādams gaisā rādītājpirkstu, lai uzsvērtu savu sakāmo, cik tieši misis Seldena samaksāja par šo kotedžu? Piecus tūkstošus mārciņu par māju un pusi no ikgadējās trīstūkstoš piecsimt mārciņu izmaksas tas ir, tūkstotš septiņsimt piecdesmit mārciņu. Citiem vārdiem sakot, kopā sešus tūkstošus septiņsimt piecdesmit mārciņu! Seši tūkstoši septiņsimt piecdesmit mārciņu! Un vai zināt, cik kotedža ir vērta? Piecdesmit tūkstošus mārciņu! Viņš nogrābstijās ar roku pār vēderu, it kā šī doma vien sagādātu viņam fiziskas sāpes.

"Tā gan varētu būt," nodomāja Tenets.

-   Mēs neesam šeit ieradušies, lai apspriestu sistēmas plusus un mīnusus, bet tikai, lai…

-   Ā, nu es saprotu, iesaucās Hammers. Policija vairs neinteresējas par taisnīgumu.

-   Pašreizējā stadijā jums vajadzīgs advokāts, nevis policija.

-   Nolādētie advokāti! Trekns nobarojies, piebāzts ar mūsu labumiem. Tāds ir advokāts Bascts.

Olivers Basets, precīzs, apdāvināts, labām manierēm un vienmēr lieliski ģērbies, savā laikā bija aizdomās turamais kādā no Teneta lietām. Viņi ar Hammeru bija kā nakts un diena.

Hammers joprojām ārdījās.

-   Viņi visi ir vienādi. Liek samaksāt pēdējo peniju, lai par to jūs drīkstētu padot viņiem labrītu. Maitu kraukļi, lūk, kas viņi ir. Pēdējā frāze, kā likās, Hammeram bija iepatikusies, un viņš to atkārtoja, apstiprinādams savus vārdus ar rokas vicināšanu. Maitu kraukļi, kuri savāc sprāgoņu atliekas.

Tenets pārskatīja patukšoto istabu.

Hammers tomēr pietvīka.

-   Jūs neesat vēl pabeidzis savu stāstu.

-Ko?

-   Naktī, kad godīgais darbarūķis atklāja, ka viņam ir atņemts tas, kas likumīgi piederēja, nolādētā ragana nomira.

-   Un labi, ka tikām no viņas vaļā.

-   Bet, par nelaimi viņam, ir zināmas aizdomas par to, kādā nāvē viņa mirusi.

Iestājās neilgs klusuma bridis.

-    Aizdomas? jautāja Hammers. Viņš paskatījās uz sievu, bet tā, kā nohipnotizēta, nenolaida skatu no Teneta.

"Tas ir interesanti," nodomāja Tenets, "ka Hammers nav dzirdējis pa ciematu apkārt klīstošās baumas." Varbūt vainīga ir Redža nepopularitāte kaimiņu vidū, jo tie tur greizu prātu uz viņu tāpēc, ka misters Hammers tik ilgi nav licies ne zinis par māti.

-    Tas var arī nebūt tikai nelaimes gadījums.

Hammers kādu brīdi blenza viņā un tad pielēca kājās.

-   Nē, jūs paklausieties… viņš kliedza. Uz ko jūs tēmējat?

Mazajā istabā tas radīja iespaidīgu efektu, un bija grūti neatrauties no milzīgā auguma, kurš kā tornis noliecās pār viņiem.

-   Šausmīgi dusmīgs gan jūs esat, mister Hammer, klusām pateica Tenets.

Neteikdams ne vārda, Hammers vērās uz viņiem no augšas un tad atgriezās pie sava krēsla un noslīga tajā. Viņš aizdedzināja vēl vienu cigareti.

-   Un tagad, kad esat nomierinājies, varbūt mēs varam ar šo jautājumu tikt skaidrībā. Viss, ko mēs gribam, ir īss faktu izklāstījums par to, ko jūs darījāt otrdienas vakarā.

Hammers pastāstīja, ka esot izgājis no mājas tūlīt pēc astoņiem un pirms došanās uz Menoru satikt Mārciju iegājis krodziņā iedzert kādu mēriņu.

"Skaidrs, lai tiklu pie dzērāja drosmes," nodomāja Tenets.

-   Izdzērāt vienu? Divus? Vai vairāk?

-   Varbūt divus, īgni atrūca Hammers.

-   Alu? Viskiju?

-   Viskiju.

-   Parasto vai dubulto?

Bez šaubām, apzinādamies, ka to var pārbaudīt, Hammers negribīgi novilka:

-   Dubulto.

Tad viņš braucis uz Menoru un prasījis pēc Marcijas. "Šoreiz viņš sauca to vārdā," ievēroja Tenets. "Protams! Viņa vecums atbilda. Viņi gluži labi varēja kopā iet skolā." Tenets gribēja apdomāt šo faktu un tāpēc pamāja Lainhemam, lai tas iztaujāšanu ņem uz sevi. Viņiem ir zināms, ka Mārcija un Edīte Fipsa kopā gājušas ciemata skolā. Tagad klāt nācis Redžs. Cik vēl ciematā dzīvo ļaužu, kuri kopā ar viņu pavadījuši skolas un jaunības gadus? Mārcija dzīvoja pie vecākiem, kamēr apprecējās, līdz astoņpadsmit gadu vecumam. Vai ir iespējams, ka šīsdienas traģēdijas saknes iestiepjas pagātnē dziļāk, nekā Tenets līdz šim iedomājies?

Ar vienu ausi klausoties, ko Hammers pašlaik atbild, Tenets apjauta, ka, misis Pentrijas neielaists Menorā ("pretīgā kuce"), viņš nolēmis nomierināt sevi ar vēl kādu mēriņu un atgriezies liesi Greizajās Durvīs, un palicis tur līdz pat slēgšanai.

To viņi, protams, krodziņā pārbaudīs, bet tikmēr…

-   Šķiet, ka savā laikā jūs misis Seldenu labi pazināt, mister Hammer?

Viņš izskatījās pārsteigts.

-   Visai labi, jā. Mēs kopā gājām skolā.

-  Jā, man likās, ka tā varētu būt. Kāda viņa bija tad?

Viņš ciniski iesmējās.

-   Aprobežota zubrītāja, ja jums tas jāzina. Mūsu Mārcija vienmēr tēmēja uz augšu. Tāda bija mūsu Mārcija.

Misis Hammere sakustējās.

-  Jā, misis Hammere? pajautāja Tenets.

-   Es tikai gribēju teikt, viņa atbildēja, nervozi skatoties uz vīru, ka viņa gan nebija ļauna, vai ne? Atceries, tu man stāstīji, ka viņa…

-   Nav svarīgi, ko es stāstīju, nikni nošņāca Hammers.

Viegli pamājot ar galvu, viņa apklusa.

-   Kā jūsu laikā sauca ciemata skolas direktoru? -jautāja Tenets.

Negaidītajam jautājumam sekoja ātra atbilde.

-   Misters Pringls. Sekoja īsa pauze. Kāpēc jūs to jautājat?

-    Vienkārši iedomājos. Tagad viņš droši vien ir pensijā.

-   Droši vien, atbalsoja Hammers.

-  Vai gadījumā nezināt, kur viņš dzīvo?

-   Nav ne jausmas.

Iepīkstējās Teneta elektroniskais rokas pulkstenis, un misis Hammere pielēca kājās.

-    Viss kārtībā, inspektors mierināja. Man tikai jāpiezvana, tas arī viss. "Vienalga, esam šeit bija beiguši." Tenets paskatījās uz Lainhemu un ar uzacīm jautāja: "Vai ir vēl ko pavaicāt?"Lainhems papurināja galvu.

Tenets zvanīja no telefona automāta pie Greizajām Durvīm. Bija atstāta ziņa, lai Tenets sazinās ar mājām. Kas varētu būt noticis? Griežot numuru, viņš sajuta nelielu vājumu.

Džouna atbildēja tūlīt pat.

-   Kas noticis, dārgā? Kaut kas slikts?

-   Bridžita. Viņas vēl nav mājās.

Tenets paskatījās pulkstenī.

-    Ir tikai pusseši. Varbūt aizgājusi pie Amandas. Vai Seilas.

-    Esmu zvanījusi visur, bet nav ne pie vienas no draudzenēm. Un atceries, viņa šodien nebija skolā. Viss kas var ar viņu atgadīties. Ak, l.uk, atvaino, ka esmu tik haotiska, bet šādā situācijā nespēju neuztraukties. Saproti, Bridžita zina, ka es šopēcpusdien gāju pie direktora… Un ja nu viņa baidās nākt mājās?

-  Es atbraukšu, cik ātri vien varēšu.

20.

Visu mājupceļu Teneta nevaldāmā iztēle auļoja kā satrakots zirgs. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka pieaug tāda problēma kā mukšana no mājām un mūk tie, kuri, nespēdami iedzīvoties mājās, atrod ceļu uz tuvāko lielpilsētu un beidz savu dzīvi, ievilkti prostitūcijā, vai arī vēl kā ļaunāk. Un nebija jēgas mierināt sevi, ka nekas tāds nevar notikt ar Bridžitu, kuru visi mīl un atmosfēra mājās ir stabila. Tiesa, lielākā daļa jauniešu aizmūk no mājām, jo nespēj vienoties uzskatos ar tēvu vai māti, bet Tenetam pašam bija gadījusies darīšana ar vismaz divām lietam, kurās vecāki bija gluži tādi paši kā viņš un Džouna un jutās pilnīgā neizpratne kas gan ir darīts nepareizi?

Un vienā no šiem gadījumiem bērns, trīspadsmit gadus vecs zēns, tā arī nekad vairs nav redzēts.

Šī pēdējā doma iedzina viņu panikā, un viņam nācās, dziļi ievelkot elpu, iestāstīt sev, ka jānomierinās. Protams, tāpat kā Džouna, viņš pārspīlē. Tas vienkārši nevar, nedrīkst notikt ar viņiem. Bridžita negaidīja, ka māte varētu pārbraukt mājās ātrāk nekā ceturksni vai desmit minūtes pirms sešiem, un kāpēc lai to darītu viņa? Galu galā Bridžita taču nav vairs nekāds mazais bērns. Piecpadsmit gadu vecumā viņai nav jāatskaitās vecākiem par katru minūti. Viņš un Džouna vienmēr bija centušies panākt saprātīgu līdzsvaru starp pārlieku stingrību un pārāk lielu brīvību. Nē, kad Tenets pārbrauks mājās, Bridžita būs jau pārnākusi, sveika un vesela.

Bet meitas nebija. Džouna iznāca viņam pretī, un tūlīt pat to varēja nolasīt no viņas sejas.

-   Pasaki man, ka es taisu ziloni no mušas, noskūpstot vīru, viņa centās pasmaidīt.

Tenets aplika viņai roku.

-   Nāc, iesim iekšā.

Džouna bija zvanījusi visur, kur vien spēja iedomāties, un pagaidām bija bezjēdzīgi griezties pēc oficiālas palīdzības policijā. Tenets zināja, ka līdzīgos gadījumos, lai meklētu Bridžitas vecuma meiteni, viņai jābūt pazudušai vismaz trīs, četras stundas virs normālā laika, un tikai tad policija mobilizēs savus cilvēkus meklēšanai. Varbūt pat pēc ilgāka laika. Un pie tam, ja Bridžita nevainīgi kaut kur aizciemojusies, saprotams, ka viņa būs nikna, ja uzzinās, ka ir izsludināta oficiāla meklēšana tikai tāpēc, ka ceļā no skolas viņa aizkavējusies uz pāris stundām. Tenets to pateica Džounai.

-   Es zinu. Bet katru reizi, kad Bridžita kaut kur iet, viņa mums pasaka.

-   Mums reiz bija kāds dīvains atgadījums, kad viņa to neizdarīja.

-   Bet ne šādā veidā. Es uztraucos par to, ka meita varēja nojaust, par ko misters Formens šodien gribēja ar mani runāt, un juta, ka nespēs paskatīties mums acīs. Galu galā Bridžita droši vien līdz šim nav varējusi mums pilnībā uzticēties, ja jau stāvoklis ir tik ļauns, ka viņa ir spiesta kavēt skolu.

-   Vai Bens par to zināja?

-   Nē, domāju, ka ne. Viņš apgalvo, ka nav zinājis, un es viņam ticu. Bens saka, ka zinājis, ka kaut kas nav kārtībā, bet domājis, ka tas ir eksāmenu dēļ.

Tagad viņi bija virtuvē. Tenets smagi apsēdās uz viena no krēsliem.

-    Daļēji viņam, protams, ir taisnība. Draudīgā gala eksāmenu tuvošanās ir satriekusi meiteni.

-    Bet mēs esam darījuši visu, lai meita to tik smagi neņemtu pie sirds.

-   Zinu, bet paskatīsimies patiesībai acīs. Kaut ko esam izdarījuši nepareizi, vai ne? Kaut vai padomā, kā Bridžita mācās! Sēž nosvīdusi pie grāmatām līdz vēlai naktij, un, ja mēs uzdrošināmies pateikt, ka vajadzētu beigt un doties gulēt, viņa vai nu asi reaģē uz to, vai ari izplūst asarās… Vai tu zini, ka aizpagājušo nakti vēl pusnaktī meita mācījās un, ejot garām viņas istabai, es vienkārši nevarēju saņemties, lai pateiktu, ka laiks beigt, jo tad būtu meiteni satraucis vēl vairāk! Viņš neticīgi pašūpoja galvu.

-   Liekas, ja mums būtu vairāk prāta, mēs būtu varējuši paredzēt, ka kaut kas tāds notiks.

-   Bet, ja arī mums šis prāts būtu bijis, ko mēs varētu izdarīt?

Tenets pašūpoja galvu.

-  Es nezinu.

-   Viņa ir pārāk apzinīga, tur tā nelaime. Pārāk ņem visu pie sirds.

-    Bet Ziemassvētku ieskaitēs Bridžitai negāja pārāk slikti.

-    Viņai pašai likās, ka slikti. Normālas atzīmes viņa saņēma tikai divos priekšmetos no septiņiem.

-   Bet visi skolotāji teica, ka Bridžitai ir ievērojami labākas cerības saņemt augstākas atzīmes pavasarī, ja vien viņa cītīgi strādās.

-   Ko viņa, protams, arī dara. Godīgi sakot, Luk, man reizēm liekas, ka būtu labāk, ja rezultāti būtu tik slikti, ka viņa atmestu cerības kaut ko uzlabot.

-  Tu taču patiesībā tā nedomā.

-  Laikam gan ne.

-    Galu galā pēc šīs jaunās sistēmas kopējais vērtējums tiek uzskatīts par tikpat svarīgu, un tas ir gluži labi.

-   Skatīsimies patiesībai acīs. Labākajā gadījumā vidējā atzīme.

-  Nu, labi, lai ir vidējā! Tur nav nekā slikta.

-   Nē, protams, ka nav.

-   Viena lieta ir skaidra. Mums būs jāpacenšas kaut ko izdomāt. Ja Bridžita tā turpinās vēl pāris mēnešus, mēs visi paliksim bez nerviem!

-    Nu, kaut vismaz viņa pārnāktu mājās! Tas ir vienīgais, par ko es pašlaik spēju domāt. Ak, Luk, kā tev liekas, ko mums tagad vajadzētu darīt?

Viņš piecēlās.

-   Es došos ārā un mēģināšu pameklēt viņu. Vai tu vari palikt mājās? Domāju, ka vienam no mums vajadzētu būt te.

-   Piekrītu. Labi, es palikšu.

"Es vismaz zinu, kur meklēt," dodoties ceļā, nodomāja Tenets. Pietiekami bieži tas ir darīts agrāk, bet nekad pazudušais nebija viņa paša bērns, un nekad viņš nebija jutis tādu satraukumu.

Pašlaik bija pusseptiņi, un viņa uzdevumu atviegloja tas, ka Starrendenas ielas bija gandrīz tuksnesīgas. Šis bija tukšais laiks starp ļaužu plūsmu, darbam beidzoties, un vakara izklaides sākumu. Viņš sāka ar kafejnīcām. Kādās pāris viņš redzēja nelielus padsmitnieku bariņus. Negribēdami iet mājās, tie kvernēja, noliekušies pār kafijas tasēm, bet nevienā no kompānijām Tenets nemanīja Bridžitas draugus, un Tenets nciztaujāja šos jauniešus. Pagaidām viņš vēl gribēja, cik vien iespējams, neuZjundīt šo lietu, jo varēja izrādīties viltus trauksme.

Apriņķojis kafejnīcas, Tenets nolēma sistemātiski izstaigāt kvartālu pēc kvartāla. Nebija jēgas iet krodziņos. Bridžitas skolas forma garantēja, ka viņu pat neielaistu iekšā. Un tieši šo formas tērpu viņa acis meklēja, un katru reizi, kad tāds pazibēja, viņa kuņģis satraukumā sarāvās, bet vienmēr iznāca vilties.

Kur viņa tagad varētu būt? Viņš jau divas reizes bija aplīkumojis pilsētu, bet no meitenes ne miņas. Turpināt likās bezjēdzīgi.

Mājās Džouna iznāca pie ārdurvīm, tiklīdz bija sadzirdējusi mašīnas rūkoņu. Vilšanās viņas sejā, kad tā redzēja, ka Tenets ir viens, pastiprināja viņa nemieru, jo Tenets saprata, ka jaunumu nav arī Džounai.

-   Neveicās?

Tas bija gandrīz vai čuksts, un automātiski arī viņš pieklusināja balsi.

-  Nē. Kāpēc mēs runājam čukstus?

Viņa pār plecu atskatījās uz priekštelpu.

-   Seit ir Vikija.

Tenets novaidējās.

-   Ak, nē. Vikijas pēcdzemdību depresija bija tas, ar ko pašlaik saskarties viņš gribēja vismazāk.

-   Es taču nevarēju viņu tā izraidīt, vai ne?

-Droši vien. Vienkārši… Vai pateici viņai,

ka Bridžita pazudusi?

-   Nē. Nebija jēgas. Viņa ir tādā stāvoklī, ka šādus jaunumus nespēs aptvert. Un izskatītos, ka es gribu tikt no viņas vaļā, ka gribu teikt': "Piedod, bet man tagad nav spēka noņemties ar tevi."

-   Kas gan būtu taisnība! Kā, pie velna, šajā situācijā lai mēs sarunājamies čukstus? Jau tā nelaimes gana, un mēs vēl slapstīsimies pa stūriem, lai varētu parunāties. Viņi joprojām stāvēja priekštelpā. Kur viņa ir?

-   Virtuvē. Nolēmu sākt gatavot vakariņas. Vienkārši man bija nepieciešams kaut ko darīt.

Tenets saprotoši pamāja. Viņam pēkšņi ienāca prātā kāda doma. Gatavošana… Mēģināji zvanīt Helēnai Mellerdei?

-    Nē, neienāca prātā! Viņa aizsteidzās pie telefona. Tenets sekoja pa pēdām un grozījās tuvumā, kamēr Džouna runāja. Pēc mirkļa viņa paskatījās uz vīru un papurināja galvu.

Viņš gaidīja, kamēr Džouna beigs runāt.

Viņa paskatījās uz aizvērtajām virtuves durvīm.

-   Paklausies, kā būtu, ja es uzklātu vakari

ņas…

-  Neesmu izsalcis.

-   Es jau arī neesmu, bet ne tas ir galvenais. Tikai iedomājos, ja es klātu galdu, Vikija saprastu mājienu un ietu mājās… Ak Kungs, tas gan izklausās cietsirdīgi, bet…

-   Laba doma, atbalstīja viņu Tenets. Jā, dari tā! Manuprāt, būs labāk, ja es iešu apsveicināties ar viņu.

Tenets iegāja virtuvē. Vikija sēdēja pie galda, rokas salikusi klēpī. Viņā gandrīz vairs nevarēja pazīt to dzīvīgo, pievilcīgo, jautro jauno sievieti, kāda viņa bija pirms dažiem mēnešiem. Vikijas vaļīgā blūze bija nolieta ar pienu un notriepta bērna vēmekļiem, mati nemazgāti un neķemmēti. Viņa nelietoja kosmētiku, un āda zem acīm no negulēšanas un izmisuma likās nomelnējusi. No viņas pat nāca skāba smaka. "No nemazgāšanās," Tenets šokēts saprata. Kopš bērna piedzimšanas Tenets viņu bija redzējis tikai vienu reizi un kopā ar Pīteru, kurš droši vien bija krietni papūlējies, lai varētu sievu rādīt cilvēkos. Tagad Tenets saprata Džounas bažas un apņēmās aprunāties ar Piteru, tiklīdz tas būs pārbraucis mājās.

Atbildot viņa sveicienam, Vikija mēģināja pasmaidīt, bet iznāca tikai mehāniska lūpu kaktiņu pacelšana.

-   Kā mazulis? jautāja Tenets.

-   Mazulis? viņas pierē ievilkās rievas, bet skatiens bezmērķīgi klīda pa virtuvi, it kā mēģinot bērnu kaut kur šeit ieraudzīt. Ā, labi. Viņš ir aizmidzis, viņa pēc brīža klusēšanas piebilda. Jā. Vikija pamāja ar galvu. Jā, aizmidzis.

-   Labi. Tenets dzirdēja pats savu balsi, tik uzsvērti sirsnīgu, ka pats sevi sāka nicināt. Kad Pīters gaidāms atpakaļ?

Atkal klusums.

-   Ne ātrāk par sestdienu.

Uz brīdi viņas acīs pazibēja tāds kā ārprāts, bet tūlīt pazuda.

Vai viņam bija izlicies?

-  Kur viņš ir aizbraucis?

-   Ūūū… Viņa aplika plaukstas ap galvu un sāka masēt deniņus, it kā gribētu izspiest no turienes atbildi. Uz Skotiju, beidzot Vikija izmocīja.

-   Skotiju! Tenets nobijās. Viņu pārņēma nemiers. Nekā laba, kad Pīters ir tik tālu, bet Vikija šādā stāvoklī. Parastais darbs, vai ne?

-  Ikgadējā tirdzniecības konference.

-   Skaidrs. Tenets paskatījās uz Džounu, kura šķindināja kastroļus. Kur ir Bens?

-   Augšā. Mācās.

-   Iešu aprunāties.

Bens gulēja gultā un lasīja grāmatu. Viņš pieglauda vaigu gultas pārklājam.

-   Nav vēl mājās?

Tenets papurināja galvu.

-  Drīz ēdīsim vakariņas.

Bens izvēlās no gultas un nostājās uz kājām.

-   Es neesmu izsalcis.

"Tas runā par zēna stāvokli," nodomāja Tenets. Bena apetīte bija nemainīga un nepiepildāma. Tātad arī viņš ir noraizējies.

-   Ben, vai tev nav kāda doma, kur māsa varētu būt aizgājusi?

-   Nē, lai gan…

-   Kas? Tenets nespēja noslēpt cerības pieskaņu savā balsī.

-   Es tikai domāju… Bridžita reiz teica, ka gribot noskatīties Krokodilu Dandiju. Pirmo reizi viņa palaida filmu garām.

Kinoteātris! Protams. Kāpēc viņam tas nebija ienācis prātā? Tur ir tumšs, silts, vientulīgi… Ērta vietiņa, kur paslēpties un aplaizīt rētas.

-Gribi braukt ar mani un paskatīties?

Bens iedegās.

-   Protams.

Viņi devās ceļā. Tenets centās izvēlēties maršrutu, pa kuru meita varētu atgriezties no pilsētas.

-Tēti?

-  Jā?

-   Es tomēr neesmu pārliecināts, ka šī ir tā vislabākā ideja.

-  Kāpēc?

-   Viņi rāda atsevišķus seansus. Iepriekšējais tagad jau būs beidzies, bet nākamais sāksies līkai astoņos. Vietu ierādltājas uzmana, lai neviens… Tēti, skaties! Tur viņa ir!

Bens nebija kļūdījies. Tur jau Bridžita bija un nāca mašīnas virzienā, kādu divsimt jardu attālumā ceļa pretējā pusē, plecus nokārusi, kājas pa zemi vilkdama. Viņi ar Benu apmainījās gavilējošiem skatieniem. Tomēr izlauzušos atvieglojuma sajūtu nekavējoties nomainīja dusmu uzliesmojums. Kā viņa drīkstēja tā izrīkoties ar viņiem? Nikni vārdi un teikumi sāka skriet caur Teneta smadzenēm. Tad, pārliecinājies, vai no aizmugures nebrauc mašīna, un apgriezies, Tenets uz mirkli spilgti iztēlojās fotogrāfiju, kuru bija redzējis avīzē, kad Londonā pazuda kāda franču meitene. Viena vecuma ar Bridžitu, viņa pazuda uz divdesmit četrām stundām, līdz, sveika un vesela, atradās, cieši aizmigusi. Attēlā meitene bija redzama uz ielas kopā ar tēvu. Acīmredzot apņēmības pilna neatgriezties mājās, viņa turējās tēvam pretī. Kā jau visi vecāki pasaulē, Tenets juta līdzi vīram un viņa dilemmai. Skaidrs, ka francūzis nevarēja atstāt savu bērnu neaizsargātu Londonas džungļos un vilka atpakaļ uz dzīvokli. Toreiz Tenets bija prātojis, kas notiks tālāk. Cik ilgs laiks paies, līdz meitene pazudīs atkal?

Nē, dusmas nav īstā atbilde. Šoreiz situācija jāatrisina ar baltiem cimdiem.

-   Labi, Ben, viņš teica, tagad paklausies, būsim aukstasinīgi, labi? Pašlaik viņas psihe ir visai trausla… Viņš piestūrēja blakus

Bridžitai un iesaucās: Sveika, mīļumiņ!

Viņa apstājās un vērās tēvā un Benā. Meitene izskatījās piesardzīga un nobažījusies.

"Tādai jau Bridžitai arī bija jābūt," nodomāja Tenets.

-   Nāc, sēdies iekšā!

Vēl kādu brīdi svārstījusies, Bridžita iekāpa pa aizmugurējām durvīm un apsēdās.

"Nekādus pārmetumus," Tenets sev atgādināja, kad viņi tuvojās mājām. Bet vajadzēja izdomāt un pateikt kaut ko tādu, ko meitene neiztulkotu kā pārmetumu. Drošāk gan būtu neteikt neko. Viņš varēja saredzēt Bridžitas seju spogulītī. Izskatījās viņa visai nožēlojami.

Klusums kļuva nospiedošs.

-   Es aizgāju uz Krokodilu Dandiju, viņa beidzot ierunājās. Skanēja tas izaicinoši, gandrīz agresīvi. Acīmredzot paredzēja nepatikšanas un gatavojās aizstāvībai.

Bens uzmeta tēvam triumfējošu skatienu,

un Tenets apsveicoši pamāja. Precīzi uzminēts.

-    Nākamo reizi piezvani mums, lai mēs zinātu, kur tu esi. Viņa balss skanēja maigi, gandrīz vai ikdienišķi.

Tenets noķēra spogulītī Bridžitas acis. Tik viegli jau nu viņi mani noteikti nelaidīs cauri?

Viņu ātrā atgriešanās atkal izrāva Džounu pie ārdurvīm. Ieraugot kopā ar viņiem Bridžitu, Džouna izskatījās tik laimīga, ka Tenets saprata šis skats viņa atmiņā saglabāsies uz mūžiem. Viņš ar acīm brīdināja Džounu un redzēja, kādas pūles, kādu apbrīnojamu pašsavaldīšanos viņai prasīja ikdienišķā frāze.

-   Ā, te tu esi, Bridžit! Tieši laikā. Vakariņas ir gatavas.

Pa ceļam mājā Džouna satvēra Teneta plaukstu un saspieda to. Viņi apmainījās atvieglojuma pilniem skatieniem.

-   Vikija ir projām?

Viņa pamāja.

-  Labi.

Par spīti viņu centieniem uzturēt sarunu, vakariņas izvērtās klusas. Gandrīz vai ar vainas apziņu Tenets atklāja, ka ir šausmīgi izsalcis. Viņš pamanīja, ka arī Bens sirdīgi ēd, kamēr Džouna un Bridžita tik tikko pieskārās vakariņām. Ēšana vēl nebija pusē, kad Bridžita nometa nazi un dakšiņu.

-    Kāpēc jūs man neko par to nesakāt? viņa eksplodēja.

Tenets un Džouna paskatījās viens uz otru. : Džouna ierunājās pirmā.

-   Par ko nesakām?

-   Kā jūs varat te sēdēt un izlikties, ka nekas nav noticis? Viņa drūmi skatījās viņos. Es gaidīju, ka šīs būs lielās ģimenes vakariņas, lai visu noskaidrotu, lai jūs paziņotu man savas domas. Ko jūs gaidāt? Paziņojiet!

Džouna beidza izlikties, ka ir aizņemta ar ēšanu.

-   Ja tu to gribi.

-   Ā! Bridžita pielēca kājās un uzbudinātipaspēra dažus soļus. Kāpēc jūs vienmēr esat tik pareizi?

-   Tu runā tā, it kā būtu izdarīts noziegums*

-   iebilda Tenets.

-   Kādēļ jūs vismaz kādreiz nesakliedzat uz ļ mani vai nelamājaties kā pārējie vecāki? viņa i gandrīz jau raudāja.

-   Vai tas ir tas, ko tu gribi?

-   Es vismaz nejustos tik vainīga. Bri-ļ džitas skatiens no Teneta pārskrēja pie Džounas j un tad atpakaļ. Vai tad jūs nespējat to saprast?!

-   Un meitene izmetās no virtuves.

Bens nesatricināmi turpināja vakariņot.

-   Vai arī tev tā liekas, Ben? jautāja Džou•

na.

Piepūstiem vaigiem, cītīgi košļājot, viņš 1 domāja.

-  Reizēm laikam gan. Šad un tad der sacelt

traci un paķildoties, izrauties no jūsu sistēmas. Bet visā visumā nē. Vai pudiņš ir?

Džouna papurināja galvu.

-   Piedod, šovakar nav. Vari būt priecīgs, ka dabūji vispār kaut ko. Uzkod kādu ābolu vai apelsīnu!

Viņš izslīdēja no krēsla.

-   Lai notiek!

Palikuši vieni, Tenets un Džouna apmainījās skatieniem.

-   Godīgi sakot, neredzu, kā tad būtu jārīkojas. Ja uz viņiem kliedz, tu esi tirāns, bet, ja centies būt saprātīgs zaudē jebkādu autoritāti!

-   Zinu. Tātad ko mēs tagad darīsim ar Bridžitu?

Tenets domāja.

-   Manuprāt, viņa grib izrunāties.

-   Piekrītu. Droši vien vēlas, lai par šo notikumu būtu skaidrība.

Viņš pasmaidīja.

-   Es arī.

Džouna piecēlās.

-   Nu, tad ejam.

Bridžita gulēja savā gultā un vērās griestos.

-   Mēs esam atnākuši paziņot savas domas, smaidot teica Tenets. Ja tas ir tas, ko tu vēlies.

Kādu brīdi atbildes nebija, bet tad viņa apvēlās un nosēdās uz gultas malas, drūma, neatsaucīga, pat kareivīga. Tenetam pamira sirds. Ja viņa turpinās tādā pašā garā, nekur tālu viņi netiks.

Acīmredzot Džouna domāja tāpat.

-   Vai tas ir tas, ko tu vēlies?

Bridžita paraustīja plecus.

-   Viss atkarīgs nojums.

Māte sarauca pieri.

-   Nē, viss atkarīgs no tevis. Agrāk vai vēlāk par to būs jārunā, un mums likās, ka tev labāk patiktu ātrāk, nekā vēlāk. Bet mēs neiebilstu, ja tu šo sarunu gribētu atlikt. Viņa paskatījās uz Tenetu, un, mirkli pagaidījuši un nesaņēmuši atbildi, viņi sāka virzīties uz durvīm.

Bridžita pacēla acis.

-   Nē, pagaidiet! Es… Viņa notrīcēja. Domāju, ka labāk tikt ar to skaidrībā.

-   Paklausies, iesāka Tenets. Es neesmu pārliecināts, ka vislabākais būtu risināt šo jautājumu tagad, kad mūsu prāti ir visai nokaitēti, bet, no otras puses, mēs nevēlamies, lai tu te tā gulētu visu nakti vaļējām acīm un uztrauktos. Mēs ar māti, protams, bijām ļoti sarūgtināti, kad uzzinājām, ka tu kavē skolu. Un sarūgtināti mēs bijām par to, ka tu nevarēji saņemties un nākt ar mums aprunāties par iemesliem. Nespēji, kaut arī acīmredzot juties visai izmisusi par notiekošo. Tagad es gribu noskaidrot vienu lietu. Mēs esam pārliecināti, ka mūs neuztrauc, vai tu dabūsi pieklājīgas atzīmes savos gala eksāmenos, ja tādēļ ar tevi notiek šādas lietas. Akadēmiskais grāds vēl nav viss tev ir pietiekami daudz citu dotību un īpašību, kuras jebkurš darba devējs spēs novērtēt. Tā ka beidz vienreiz raizēties! Neviens pasaules eksāmens nav šādu uztraukumu un spriedzes vērts.

-   Kas attiecas uz mums, piemetināja Džouna, šis incidents noskaidrots un pagājis. Ja nu vienīgi tu nevēlies, lai tas atkārtotos vēl kādu dienu, šī lieta ir izbeigta. Ja vien tu saproti, ka mēs abi tiešām domājam to, ko pateica tēvs. Vai tev tas ir skaidrs?

Bridžita lēnām pamāja.

-   Paldies.

Meitene neko vairāk neteica, un viņi negribīgi atstāja Bridžitu vienu.

-   Ko vēl mēs varējām izdarīt? čukstus jautāja Tenets, kad viņi kāpa lejā pa kāpnēm.

Džouna paraustīja plecus.

-   Kā es saprotu, pagaidām neko.

Tenets taustījās pēc pīpes.

-   Iedzersim kafiju un paskatīsimies televizoru. Vienam vakaram emocionālu traumu man jau tā ir pārāk daudz.

Viņi iegāja viesistabā.

-   Es atcerējos, ierunājās Džouna. Šovakar skatījos No krasta līdz krastam un redzēju tavu jauno šefu. Viņš ziņoja par tavu lietu un… Kas ar tevi notika?

Tcnets nupat atcerējās, ka viņš šodien nebija uzrakstījis nevienu vārdu ziņojumam.

Drako no rīta būs pārskaities.

21.

-   Kā jums šķiet, kādu piemēru jūs rādāt?

Drako biju pārskaities.

Šefs izbrauca ar roku caur īsi apcirptajiem, stieplēm līdzīgajiem, sprogainajiem, melnajiem matiem un nikni raudzījās Tenetā.

-   Vai jūs dzirdējāt, ko pirms dažām dienām es teicu šajā pašā istabā? Viņš ar pirkstu bakstīja galda virsmu, it kā gribētu ieurbties paša atmiņā. Ziņojumi, es teicu, ir atslēga visam. Detalizēti, precīzi, akurāti ziņojumi. Nu, es varu saprast, ja kaut kāda dīvaina iemesla dēļ jums paslīd kāja un neiznāk ziņojumā kaut ko izstrādāt pietiekami precīzi, bet tagad jūs man stāstāt, ka vakar neesat uzrakstījis vispār neko. Un tā ir slepkavības izmeklēšana!

Emociju speķa katapultēts, Drako no sava krēsla pielēca kājās un uzbudināti sāka skraidīt pa kabinetu. Istabas izmēri ierobežoja viņa kustības telpu, un Tenets sāka skaitīt: divi soļi no rakstāmgalda līdz logam, četri no loga līdz durvīm, trīs no durvīm līdz rakstāmgaldam. Ar būkšķi Drako apsēdās.

-    Kāda veida atvainošanos jūs varat piedāvāt?

-   Baidos, ser, ka nekādu, kas jums būtu' pieņemama.

Ar varenu šņācienu Drako izpūta caur nāsīm gaisu. Ja viņš būtu pūķis, liesmu mēles stieptos pāri rakstāmgaldam un Tcncts pārogļotos. Drako acis nedaudz izspiedās.

-   Domājat, ka es esmu dumjš, Tenet, ja?

Tenets saprata, kur ir kļūdījies.

-   Nē, ser, es negribēju to teikt. Vienkārši domāju, ka… nu, spriedu par to pēc savas saprašanas. Es vienmēr atgādinu saviem vīriem, lai tie nepieļauj, ka personīgās problēmas sajaucas ar darbu.

-   Personīgās problēmas! Ceru, ka jūs nesēžat šeit, lai iestāstītu man, ka iemesls, kāpēc jusu ziņojums ir aizkavējies, nē, iemesls, kāpēc tā vispār nav, ir tāds, ka jums radušās personīgas problēmas!

-   Nu, ne tieš…

-    Mans Dievs, par ko pasaule ir pārvērtusies? Drako atkal bija ārā no krēsla un kājās. Kad tāds pieredzējis virsnieks kā jūs… Viņš apstājās un, abas rokas atbalstījis uz galda, noliecās uz priekšu, karādamies virs Teneta kā eņģelis atriebējs. Jums ir problēmas! Visiem ir problēmas! Man ir problēmas, bet vai es pieļauju, ka tās man traucētu darbā? Nē, es to nepieļauju. Un vai zināt, kāpēc, Tenet? Vai man to vajadzētu tagad pateikt?

Tenets uz brīdi bi ja padevies. Ne vārda nesakot, viņš nolieca galvu.

Drako iztaisnojās, uzmanīdams, vai viņam ir pievērsta uzmanība.

Tāpēc, ka eksistē pašdisciplīna. Kad es ienāku pa šim durvīm, es saku sev: "Goronvij," es saku, "tagad tā. Tagad atstāj visu aiz durvīm, zēn!" Un es tā daru, Tenet, daru. Un tāpat būtu jādara ari jums. Pašnodallšanās, tāda ir atbilde. Pašnodalīšanās.

"Tad tā tiek izrunāts Drako gandrīz vai neizrunājamais vārds," nodomāja Tenets.

No skaņas "p" vārdā "pašnodallšanās" siekalas nošķīda pār Teneta seju, un viņam nācās papūlēties apspiest divas vēlmes demonstratīvi noslaucīt seju un uzsprāgt smieklos. Drako uzvedība pēkšņi viņam atgādināja kādu komēdijas tēlu. Tenets gandrīz vai gaidīja, ka viņš pateiks kā priekšnieks Redžija Perrinas lugā: "Es nenonācu tur, kur esmu šodien ar…"

Tomēr citādi te nekā jautra nebija. Šis vīrs spēja ietekmēt Teneta karjeru, visu Teneta dzīvi. Teneta mieram bija būtiski svarīgas labas darba attiecības ar Drako. Un pašlaik Tenets sajuta visu, tikai ne miermīlību. Viņš juta pazīmes, ka virsū nāk stress: rokas sažņaudzas, ausīs sāk šalkt asinis, spriedze un nelokāma apņēmība pārņem viņu no galvas līdz kājām. "Uzmanīgi," viņš sevi pamācīja. "Neļauj viņam tevi izprovocēt! Nesaki neko tādu, ko vēlāk nāktos nožēlot. Un vispirms nomierinies…" Apzināti viņš atlaida rokas, atbrīvojās, neuzkrītoši izpūta ilgi aizturētu elpu.

-  Jā, bet tas nav…

Drako pavicināja roku un atkal apsēdās.

-   Es nu gan zinu, ko jūs gatavojaties teikt. "Tas nav viegli", to jūs gribējāt teikt. Protams, ka nav, bet vienmēr vajag censties. Mazliet pieredzes un pašdisciplīnas, tas arī viss… Viņa acis piemiedzās. Ceru, ka ne problēmas laulības dzīvē?

-   Nē ser, Tenets noteikti paskaidroja. Es jau gatavojos paskaidrot, ka tāda situācija vairs neatkārtosies.

-   Cerams. Ļoti priecājos, to dzirdēt. Krīze tātad jau ir pāri, vai ne? Drako dusmas manāmi bija pierimušas. Viņš atlaidās krēslā un noglauda zodu.

-  O, jā.

-   Skaidrs. Labi. Tātad šo es esmu noskaidrojis un ceru, ka drīkstu gaidīt, ka tas vairs neatkārtosies.

-  Jā, ser pilnīgi.

Jau agrāk, rīta sanāksmes laikā, bija izlemts, ka Seldenas lietas izmeklēšana ir jāturpina. To noteica fakts, ka Mārcija iegrūsta ūdenī jau mirusi. Ar atvieglojuma sajūtu Tenets izgāja no Drako kabineta. Ārpusē, gaitenī, viņš bezspēcībā nogrozīja acis. Izskatās, ka Drako var kļūt par krustu, kuru viņam nāksies nest ik dienu.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, Tenets uzmeta ilgu pilnu skatienu savam patvērumu sološajam kabinetam. Remontstrādnieki bija beiguši koka darbus un tagad krāsoja sienas. Rit, viņi apgalvoja, vēlākais rit pēcpusdienā viņš varēs atgriezties.

Garastāvoklis uzlabojās. Tenets atgriezās kriminālizmeklēšanas kabinetā. Viņi ar Lainhemu jau bija apsprieduši dienas plānu, un šorīt drīzumā priekšā bija saruna, kuru viņš īpaši gaidīja. Pa to laiku bija sarunāta vēl viena vizīte pie Hammeriem. Ziņu ievākšana apstiprināja, ka Hammers tomēr bijis Greizajās Durvīs un pavadījis tur lielāko vakara daļu, pēdējās stundas laikā bārstīdams neskaidras dzērāja frāzes par kādu kuci, kura nozagusi to, kas pienācies viņam. Krodziņa saimnieks nospriedis, ka lamas attiecas vai nu uz Hammera sievu, vai draudzeni. Tomēr uzpeldēja kāda interesanta pretruna: drīz pēc tam, kad krodzinieks pamanījis, ka Hammers jau ir izdzēris daudz vairāk, nekā pienāktos, viņš "izmetis" to ārā. Un tad Hammers nonāca tilta apkārtnē laikā, kad pār to gāja Mārcija.

-   Un viņa sieva teica, ka misters Hammers neesot pārradies līdz pusvienpadsmitiem, piemetināja Lainhems.

-   Jā, interesanti, vai ne? Divdesmit piecas minūtes vai pusstunda, lai nosoļotu pārsimt jardus.

-   Interesanti, ko viņš pa to laiku darīja.

-   Ja vien mēs varētu iegūt precīzākus laikus, nopūtās Tenets, kad viņi ar Lainhemu bija devušies ceļā uz Tīlfordgrīnu.

-  Taisnība. Viņi visi saka "apmēram tad un tad", vai ne? Nav jau, protams, nekāds brīnums, nav daudz tādu, kuri precīzi skatās pulkstenī, ja pēc tā nav īpašas vajadzības. Bet tas nozīmē, ka katrā reizē jāpieļauj piecu vai desmit minūšu novirze… Ir viena lieta, kas liekas skaidra, viņi visi ir atradušies īstajā vietā apmēram īstajā laikā. Seldens izrādās sēžam uz soliņa tikai pārsimt jardus tālāk, Edīte Fipsa iet uz pastu ar vēstulēm, Džosijas māte ir atceļā no Menoras, padomnieks Lomekss ir ceļā uz krodziņu, un tagad mēs noskaidrojam, ka tur ir bijis arī Redžs Hammers.

-   Kojās par viņiem domājat, Maik?

Vakar neiznāca laika apspriest abu apciemojumu pie Hammeriem.

-  Varu derēt, ka viņas zilumi nav radušies, ieskrienot durvīs.

-   Šis jau nu ir īstākais sievas dauzītājs, kādu jelkad gadījies redzēt, piekrita Tenets.

-   Es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc sievietes to cieš.

-   Jūs labi zināt, ka to jāņem kompleksi. Lielākajā daļā gadījumu bailes. Varu iedomāties, ka viņām nāktos pārciest vēl lielāku varmācību, ja viņas aizietu no vīriem vai mēģinātu oficiāli izšķirties. Jūs taču esat dzirdējis par tiem daudzajiem gadījumiem, kad bijušais vīrs, kurš negrib samierināties, ka ir palicis viens, moka, sit vai pat nogalina sievieti. Un ir labi zināms, ka daudzas sievietes tā vien meklē nežēlīgus vīriešus, un tas pats stāsts atkārtojas atkal un atkal.

-   Vai šī misis Hammere ir viņa pirmā sieva?

-   Tāds iespaids man radās no Edītes Fipsas stāstītā.

-   Katrā ziņā man ienāca prātā, ka vīrieši, kuri ir pieraduši sist savas sievas, tā dara ar visām… Mēs jau runājām, ka tā varbūt gāja bojā misis Seldena. Kāds viņai iesita strīda karstumā…

-   Piekrītu, tas ir ļoti iespējams. Tenets nolaida logu savā pusē. Bija dzirkstoša aprīļa diena. Debesīs, kuru zilums atgādināja neaizmirstulītes dārziņos pie kotedžām, spirgts vējiņš dzenāja baltus, pūkainus mākonīšus.

-   Faktiski vienīgais aizdomās turamais, kurš, kā liekas, nav atradies notikuma vietas tuvumā, ir Harijs Grinlīfs.

-   Pēc tā, kā virzās mūsu lieta, es ar to nerēķinātos.

Tālāk viņi brauca klusējot. Tad Lainhems ierunājās:

-  Ser…

-   Jā? Lainhemam neraksturīgs biklums viņa balsī brīdināja Tenetu, ka seržanta sakāmajam nebūs nekā kopīga ar darbu.

-   Es tikai gribēju pateikt, ka… Nu, mēs ar Luīzi aprunājāmies, un jums ir izrādījusies taisnība… Man nebija ienācis prātā, cik garlaicīgi viņai ir bijis, cik bezcerīga likusies situācija. Kā jau teicu, nevis tāpēc, ka viņa nemīlētu mazuļus, vienkārši… Nu, mēs jau visu tajā vakarā izrunājām, vai ne? Vispār man šķiet, ka pie kaut kādas skaidrības mēs ar Luīzi tikām. Viņa septembrī, kad Mendija sāks apmeklēt rotaļu grupu, pameklēs kādu darbu uz pusslodzi.

-   Un viņa vairāk neuzstāja, ka jums jāiet projām no policijas?

-Nē.

-    Labi. Pat lieliski.Tenets nespēja apspiest pašapmierinātības uzliesmojumu.

Vecais, pelēkais furgoniņš bija piebraukts misis Hammeres kotedžas priekšā. Hammers un viņa sieva cīnījās ap dīvāngultas pamatni.

-    Kādas problēmas? jautri pajautāja Tenets.

-   Nekā tāda, ar ko mēs nevarētu tikt galā paši. Cel to kāju augstāk, Dora, un pastum mazliet pa kreisi no sevis! Pa kreisi, tu stulbā govs, nevis pa labi. Tagad velc!

Velc?

Gulta izslīdēja kā korķis no pudeles, un misis Hammere nokrita uz ceļgaliem. Melnos svārkus viņa bija nomainījusi ar izbalējušām džinsu biksēm, sarkano svīteri ar bezkrāsainu vīriešu kreklu. Piedurknes bija uzrotītas gandrīz vai līdz elkoņiem. Hammers uzmeta viņai nepacietīgu skatienu, un sieviete pietrausās kājās, paceļot roku, lai notrauktu no acīm matu šķipsnu. Platā krekla piedurkne noslīdēja, atklājot svaigus zilumus uz delma maigās ādas. Viņa pamanīja Teneta skatienu un nosarkusi steidzīgi nolaida roku.

Tenets redzēja, ka furgoniņš ir piekrauts ar mājsaimniecības precēm.

Hammers pacēla vienu gultas galu.

-   Aiziet! viņš uzsauca sievai. Viņa noliecās, pacēla otru gultas galu, un viņi sāka virzīties pa šauro taku uz atvērtajām ārdurvīm.

-   Ievācaties? pajautāja Tenets.

Viņi ar Lainhemu sekoja Hammeriem pa taciņu.

Hammers nometa savu gultas galu, ka tas nokrakšķēja, iztaisnojās un kareivīgi pagriezās pret Tenetu.

-   Nu un kas, ja mēs ievācamies?

-   Visai bezjēdzīgi jūsu situācijā, vai jums tā neliekas? Kā varu iedomāties, misis Seldena ļoti uzmanījās, lai juridiskais līgums par kotedžas pirkšanu būtu pilnīgi drošs. Pēc neilga laika jums atkal nāksies izvākties.

-   Neticiet tam! Man jau vakar nācās izdomāt. Kāda jēga iztīrīt māju un atstāt viņiem to tukšu? Tas būtu, il kā pasniegt to viņiem uz paplātes. Man jābūt uz vietas, jāaizstāv savas tiesības uz īpašumu. Hammers paskatījās pār plecu ar saimnieka acīm. Nē, ja viņi grib cīniņu, viņi to dabūs. Esmu nolēmis padarīt tā uzblīdušā Baseta dzīvi par elli, kamēr mēs atradīsim, kā tikt galā ar to līgumu. Viņš paņēma no aizauss izsmēķi, aizdedzināja to, iepūta dūmus Tenetam sejā un iesmējās. Jūs vismaz zināt, ka šo īpašumu viņa ir izkrāpusi pilnīgi nelikumīgi. Hammers pagriezās, lai atkal paceltu gultu. Un tagad, ja jūs neiebilstai…

-  Tikai pāris jautājumus, mister Hammer, Lainhems ātri nobēra.

Hammers pagriezās.

-   Kas tad šoreiz?

-    Runa būs par otrdienas vakaru, turpināja seržants. Misis Hammere, jūs teicāt, ka jūsu vīrs pārnāca mājās ap… Viņš izlikās, ka pēta piezīmju grāmatiņu. Ap pusvienpadsmitiem.

Viņa uzmeta Hammeram nemiera pilnu skatienu.

-Jā.

-   Bet, pēc Greizo Durvju saimnieka teiktā, mister Hammer, jūs palūdza aiziet tūlīt pēc desmitiem.

-   Tiešām? Hammers paraustīja plecus. Ja jau viņš tā saka. Es ne velna no tā vakara neatceros. Biju bez filmas. Viņš piespieda rokas pie krūtīm, un pašapmierināts, lielīgs smaids pacēla viņa lūpu kaktiņus.

"Droši vien pārliecināts, ka piedzeršanās ir vīrišķības apliecinājums," nodomāja Tenets.

-   Mēs brīnījāmies, kā jūs varējāt iet pārsimt jardus gandrīz pusstundu.

Hammers atkal paraustīja plecus.

-   Izošņājat mani. Neatceros ne mazākā sīkuma.

-   Oh… noelsās viņa sieva.

Visi trīs vīrieši paskatījās uz viņu. Sieviete nemierīgi sakustējās.

-  Es tikai taisījos teikt… Liekas, ka otrdien Redžu kāds atvilka mājās.

Protams! Tenets atcerējās divus vīrus, kurus Lomekss tajā naktī ceļā uz krodziņu bija redzējis šo kotedžu priekšā. Kāpēc viņš agrāk nebija sapratis, ka vienam no tiem jābūt Hammeram?

Bet tādā gadījumā kas bija otrs?

Hammers un Lainhems ierunājās reizē.

-  Tu man to neteici…

-  Jūs pirms tam par to neteicāt…

Viņa ignorēja Lainhemu, lai atbildētu vīram.

-  Tu man to nejautāji.

-   Kas viņš bija?

"Interesanti," iedomājās Tenets, "vai viņš vienmēr uzrunā sievu tik rupji, gandrīz brutāli."

-   Es nezin' taču.

-   Stulbā kuce, nomurmināja Hammers, kamēr Lainhems uzdeva jautājumu.

-   Jūs sakāt, ka jums liekas kāds atveda jūsu vīru mājās. Kas jums liek tā domāt?

-   Pie durvīm pieklauvēja. Kad es atvēru, Redžs sēdēja uz kāpnēm, atspiedies pret stenderi. Un kāds vīrietis attālinājās. Viņš pašlaik pazuda aiz stūra tilta virzienā.

-   Un jums nav ne jausmas, kas varēja būt tas cilvēks?

Bet misis Hammere neatbildēja. Viņa skatījās uz vīru.

Hammers nekustīgi vērās sev priekšā, tukšumā, lūpas viegli pavēris, acis piemiedzis, it kā viņam nupat būtu ienākusi prātā kāda doma.

-   Mister Hammer? ierunājās Lainhems.

Misis Hammere pieķērās vīram pie rokas.

-  Kas noticis, Redž?

Viņš pakratīja sievas saņemto plaukstu.

-  Nekas.

-   Bet tu…

-  Es teicu nekas!

-   Kaut ko atcerējāties, ja? jautāja Lainhems.

Hammera skatiens fokusējās uz seržantu.

-  Ja jūs domājat, ka esmu atcerējies, kā nogrūdu Mārciju no tilta, jums vajadzēs padomāt vēl. Paklausieties, mums vēl ir daudz darāmā. Ja esat jau pabeiguši…

- Jums jāsaprot, ka apstākļi ne visai runā jums par labu, mister Hammer, viņu pārtrauca Tenets. Ja jūs kaut ko atceraties vai kaut ko esat redzējis, vai dzirdējis ceļā no krodziņa uz mājām, lūdzu, izstāstiet mums un tūlīt pat! Tas ir jūsu paša interesēs.

-   Neuztraucieties! Es pats esmu daudz vairāk ieinteresēts glābt savu kaklu nekā jūs.

-    Ceru, ka jūs pagaidām nedomājat izbraukt no šī apvidus?

-   Ja gribēsiet, jūs zināsiet, kur mani atrast.

-    Manuprāt, misis Hammeres māte, uz ceļiem nokritusi, lūdzās, lai viņš atdabūtu kotedžu, teica Lainhems, kad viņi brauca projām. Iedomājieties, dzīvot ar tādu znotiņu! It īpaši, ja jādzīvo zem viena jumta!

-   Beidziet! Negribas par to pat domāt.

Bet Teneta balss skanēja izklaidīgi. Domās viņš jau atradās pie nākamā iztaujājamā.

Tas bija tas, ko viņš visu rītu ar nepacietību bija gaidījis.

22.

-   Viņš ir garāžā.

Misis Pringla, bijušā Tīlfordgrīnas pamatskolas direktora sieva, bija maza auguma, apaļīga sieviete ar sasprogotiem matiem. Viņa balstījās uz alumīnija spieķa.

Viņai stāstot par vīra atrašanās vietu, Tenetu ieintriģēja viņas balss intonācija: tas bija samierināšanās, iecietības un, jā, viņš par to bija

pārliecināts, jautras priekšnojautas sajaukums.

Ar ko Pringls varēja nodarboties garāžā?

-   Es jūs aizvedīšu.

-   Nav vajadzības. Esmu pārliecināts, ka mēs paši viņu atradīsim.

Bet viņa neatlaidās, un Tenets un Lainhems sekoja viņas lēnajai, bet apņēmīgajai gaitai pa asfaltēto celiņu bungalo priekšā. Lai ar ko arī Pringls nodarbojās, būdams pensijā, tā nebija dārzkopība. Mazais zāles pleķītis mājas priekšā bija nopļauts nelīdzeni, un, ja arī dobēs ap to kādreiz augušas puķes, tad tās jau sen savu mužu bija nodzīvojušas.

Tikko viņi nogriezās ap stūri, atklājās zema saliekamā tipa betonēta konstrukcija. Tā bija vismaz divreiz tik gara, cik jābūt normālai garāžai. Sienā, kura slējās pret iekšējo dārzu, pletās iebūvēts, neparasti garš logs, un Tenets ieinteresēts pamanīja, ka metāla slēģi, līdzīgi tiem, kādus lieto veikalu drošībai pret zagļiem, pie abiem logiem bija ierīkoti tā, lai tos varētu uzrullēt un norullēt, un vēl te bija slīdošas paceļamās durvis.

Ko Pringls te varēja glabāt?

Iespējamās atbildes izskrēja caur Teneta smadzenēm: antīka, sevišķi vērtīga mašīna? Tikai pirms dažām dienām viņam avīzē gadījās redzēt 1925. gadā ražotu, ar sudrabu pārklātu Phantom Rolls attēlu. Nopirkts 1970. gadā par divtūkstoš mārciņām, tagad tas bija vērts simts tūkstošus mārciņu. Bet šeit, veca Tllfordgrīnas pensionāra garāžā? Vai varbūt misters Pringls ir viens no tiem trakajiem izgudrotājiem, kuri visu savu laiku pavada, strādājot pie kāda bezcerīgi nepraktiska Ikara spārnu tipa izgudrojuma, kuram vērtība atrodama tikai viņa paša murgainajā iztēlē?

Džerald?

Misis Pringla cīnījās ar smagajām durvīm. Lainhems piesteidzās viņai palīdzēt.

Atspiedusies uz sava spieķa, misis Pringla atkāpās un ar triumfa un uzjautrinājuma sajaukuma izteiksmi vēroja viņus.

Lainhemam aizrāvās elpa.

Visu garāžu aizņēma jostas augstumā izbūvēts dzelzceļa modelis. Te pletās neiedomājami liela un sarežģīta dabas ainava: pakalni un ielejas mijās ar mazām pilsētiņām, kuras veidoja mājiņas, veikali, viesnīcas, krodziņi un automašīnu stāvvietas; tuneļi, tilti un viadukti; stacijas un dzelzceļa atzarojumi; rinda pēc rindas paralēlu sliežu ceļu; un bez tā visa dučiem neparasti smalku pasažieru vilcienu, daudzi no kuriem traucās pa sliežu ceļiem, pa galvu reibinoši sarežģītiem maršrutiem. Vidū ar svētlaimīgu aizrautību, pārraugot visu šo trakojošo darbību, stāvēja garš, ceļamkrānam līdzīgs, pavecs vīrs ar retiem, sirmiem matiem un labsirdīgām, zilām acīm, kuras tagad šķielēja sievas balss virzienā.

-  Te kāds grib ar tevi runāt, Džerald.

Lainhems bija aizmirsis, ka atrodas darbā.

Kā sapnī viņš pagāja uz priekšu, ar acīm aprīdams brīnumu, kurš atklājās viņa priekšā. Pārsteigumā viņš šūpoja galvu.

-   Nekad agrāk man neko tādu nav gadījies redzēt, viņš elsa.

Pringls, skatoties uz Lainhemu, sajuta, ka tā entuziasms ir neviltots, un dažu sekunžu laikā viņi jau bija ieslīguši sarunā, piebārstītā ar tādiem tehniskiem terminiem, par kuru eksistenci Tenets nekad agrāk nebija pat dzirdējis. Uzjautrināts inspektors pacietīgi gaidīja. Šoreiz viegli izdosies panākt, lai liecinieks viņu priekšā atveras. Lainhems brīnišķīgi gatavoja augsni.

-     Vai dzirdējāt, ser? Septiņi simti piecdesmit pēdas sliežu ceļu! Lainhems pievērsa Tenetam mulsuma pilnu seju, bet viņa izteiksme, sastopoties ar Teneta skatienu, mainījās. Viņš atskatījās uz Pringlu un tad uz maketu. Piedodiet, ser, viņš nomurmināja. Mazliet aizrāvos.

-   Un kāpēc gan ne? Tenets uzsmaidīja Pringlam. Ne jau katru dienu izdodas ieraudzīt kaut ko tādu. Kādam, kas kaislīgi aizraujas ar dzelzceļa modeļiem, tas varētu likties kā viens no septiņiem pasaules brīnumiem.

Pringls lepnumā staroja.

-   Tā būve man ir aizņēmusi trīsdesmit gadus.

-   Un inspektors stāvēs te vel vienus trīsdesmit gadus un klausīsies par to, ja tev ļaus

vaļu! iesaucās vina sieva balsī, ar kādu iecietīga māte uzrunā savu kaprīzo bērnu. Ir pusvienpadsmit. Laiks brokastot. Nāciet mājā, inspektor, tur jums būs ērtāk.

Pringls pazuda skatienam un pēc mirkļa izlīda no maketa apakšas.

-    Kļūstu jau mazliet par vecu šim, viņš pukojās, lēnām sliedamies kājās un atliekdams kaulaino augumu, it kā tas sastāvētu no divām atsevišķām daļām. Viņš saņēma sievas roku, un, atspiezdamies uz viņas spieķa, viņi abi sāka soļot pa betonēto celiņu, atgādinādami Džeku Spretu un viņa sievu pēc sevišķi izmeklētām pusdienām.

-   Nezināju, ka jūs aizraujaties ar dzelzceļa modeļiem, pusbalsī Tenets uzrunāja Lainhemu.

Lainhems izskatījās nokaunējies.

-    Patiesībā pēdējā laikā es vairs tos nckolekcionēju. Nevaru atļauties. Bet kādu dienu atkal atsākšu, kad bērni būs izauguši. Visi mani modeļi ir sapakoti kastēs.

-   Iztaujāšanu sāciet jūs, Tenets steidzīgi ieteica, kad viņi tuvojās ārdurvīm. Tālāk improvizēsim.

-  Labi.

-    Nāciet šeit un sēdieties, lūdza misis Pringla. Es pagatavošu kafiju.

Tā bija omulīga, grāmatplauktu rindām pilna viesistaba, kuras logi izgāja uz savvaļā atstāto aizmugures dārzu. Visi trīs vīrieši apsēdās ērtos, ar kokvilnas mēbeļdrānu pārklātos atpūtas krēslos, atstājot ortopēdisko krēslu misis Pringlai, ja viņa vēlāk nolems pievienoties viņiem. Par spīti siltajai dienai, gāzes kamīns kurējās pilnā sparā, un istabā bija pārāk karsti.

-   Šķiet, ka runa būs par Mārciju, Pringls paliecās sāņus, lai izņemtu no kabatas pīpi, un sāka to tīrīt, padauzot pīpes galviņu pret bieza stikla pelnutrauku uz galdiņa blakus viņa krēslam.

Tenetam tūlīt pat ienāca prātā ak, kaut ari viņš varētu uzsmēķēt, bet, tā kā saruna nupat tikai sākās, bija par agru. Gaisotne vēl nav tik atbrīvota, lai lūgtu atļauju pievienoties saimniekam, turklāt divas kūpošas pīpes vienā istabā… nezin vai Lainhemam tas patiktu.

-   Kā nojaušu, jūs neesat pārliecināti, ka tas ir nelaimes gadījums? Pringls skatījās uz Tenetu.

-  Pagaidām ne.

-   Mēs, protams, esam dzirdējuši šādas tādas baumas. Tādā miestiņā kā Tīlfordgrīna noslēpumi ilgi neglabājas.

-    Kādas tieši baumas jums ir gadījies dzirdēt? jautāja Lainhems.

Pringls izpūta cauri pīpes iemutei, lai būtu drošs, ka tā ir tīra," un uzmeta Tenetam viltīgu skatienu.

-    Visdažādākās: ka Mārcija ir nošauta, nožņaugta, nodurta vai visvienkāršākais paņēmiens un tāpēc droši vien visiespējamākais nogrūsta no tilta.

Lainhems pacēla uzacis.

-   Kas nogrūdis…

-   Visbiežāk par vainīgo izvēlas viņas vīru.

-   Vai tam ir kāds īpašs iemesls?

Pringls paraustīja plecus.

-    Patiesībā nav. Droši vien tāpēc, ka viņš bija viņai vistuvākais un tāpēc pirmais, uz kuru var domāt. Bet pēdējo divdesmit četru stundu laikā ir nākuši klāt vēl daži kandidāti no malas. Redžs Hammers, piemēram. Vecā misis Hammere bija tāds kā vietējais izziņu birojs, un viņa neslēpa, ka ir iesaistījusies misis Seldenas sistēmā un pārdevusi savu mājiņu. Visi jau gaidīja, kas notiks, kad par to uzzinās Redžs, un garām nav paslīdējis arī tas fakts, ka jūs esat viņu apciemojuši. Tad vēl ir Edīte Fipsa, jo, cik zināms, tajā pēcpusdienā Mārcija viņu atlaida no darba. Nejautājiet man, no kurienes šīs klusās baumas sākas! Un vēl arī Greisa Trimbla. Baumo, ka tajā vakarā viņa, degdama zilās ugunīs, aizskrējusi uz Menoru. Droši vien viņa nav mierā, ka Džosija pavada Menorā tik daudz laika…

-   Vai jums pašam kāds no šiem variantiem liekas ticamāks par pārējiem?

-  Nevarētu teikt. Mārcijai vienmēr ir bijis talants noskaņot ļaudis pret sevi, lai gan varbūt tomēr nē. Varbūt būtu pareizāk teikt, ka viņa pilnīgi ignorēja pārējo uzskatus. Katrā ziņā es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc misis Seldena vienmēr bija ļaudīm acīs.

Atvērās durvis, un ienāca misis Pringla, stumjot pa priekšu ratiņus.

-   Viņa gan nebija nevienam acīs, kad sāka iet skolā, atceries? Kādus divus, trīs gadus viņa patiesībā bija atstumta malā. Man viņas vienmēr bija ļoti žēl… Misis Pringla pasniedza viņiem aromātisku kafiju un kūku ar ķiršu ievārījumu.

-   Kāpēc? jautāja Lainhems.

Misis Pringla uzmanīgi apsēdās ortopēdiskajā krēslā un paņēma savu kafijas tasīti.

-   Patiesībā te bija vairāki dažādi iemesli. Manuprāt, vislielākā vaina slēpās viņas tēvā. Viņš, ziniet, mēdza sist meitenes māti. Un, ja ceļā patrāpījās Mārcija… Tik daudzas reizes redzēju, ka bērns atnāk uz skolu vienos zilumos.

-   Vai par to netika ziņots bērnu aizsardzības biedrībai?

-   Tika gan. Viņi nepārtraukti interesējās par meitenes dzīves apstākļiem. Bet Mārciju savā uzraudzībā viņi tā arī nepaņēma, jo te nebija darīšana ar tādu iepriekš nodomātu un nemitīgu cietsirdību, par kādu tik bieži dzird mūsdienās, bet vienalga… Es bieži iedomājos, cik ļoti viņa baidījās no piektdienu vakariem, kad tēvs saņēma algu un taisnā ceļā devās uz Durvīm.

-   Un viņa taču vienmēr bija pusbadā, vai ne, Gvcn? Pringls piebilda. Ēdamajam jau nauda nekad nepalika pāri. Mārcijai nepiešķīra skolas brīvpusdienas, jo vismaz teorētiski viņas tēvs pelnīja pietiekami, lai par tām varētu samaksāt. Liekas, ka viņa praktiski iztika ar maizi un margarīnu kad paveicās. Maizīti ar margarīnu viņa parasti ņēma uz skolu pusdienām, un visai bieži meitene, paslēpusies zem sola, ēda to, pirms vēl bija sākušās stundas. Tādā badā viņa bija. Un pēc tam, protams, visu dienu vairs nebija, ko ēst, un nebija arī cerību, ka kaut kas atradīsies vakarā mājās… Viņa vienmēr izskatījās tik bāla un neveselīga. Mēs ķērāmies pie visādām viltībām, lai paslepus iedotu viņai kaut ko ēdamu, lai viņai nebūtu jākaunas no pārējiem bērniem, vai ne, Gven?

Misis Pringla savilka degunu.

-   Un vēl no Mārcijas nāca smaka! Domāju, ka viņas māte nezin vai kādreiz iedomājās meiteni novannot vai apmainīt viņai bikšeles. Un jūs jau zināt, cik bērni reizēm var būt nežēlīgi… Beigu beigās es neizturēju un pati nopirku viņai pusduci apakšbiksīšu, un noliku viņai tīras katru rītu, kad viņa ieradās skolā. Mums pašiem bērni nekad nav bijuši, un man patiešām bija rūgti noskatīties, ka pret bērnu izturas kā pret kādu izstumto, kaut gan viņš pats nav ne kripatiņu vainīgs.

"Nav jābrīnās, ka Mārcijā bija radusies tāda apņēmība izķepuroties," nodomāja Tenets. "Tāda bērnība atstāj nogulsnes dvēselē."

-   Vai viņas māte par to neuztraucās? pajautāja Lainhems.

-    Manuprāt, misis Kārtere bija tik iebaidīta, ka ne par ko vairs nespēja rūpēties. Jums būtu vajadzējis redzēt, kāda tajos laikos bija viņu māja! Godīgi sakot, bail pat par to runāt, bet, kad vīrs aizgāja bojā nelaimes gadījumā, tā viņai bija īsta svētlaime. Pēc tam viņa pārvērtās, kļuva gluži cita sieviete. Bet nepagāja ilgs laiks, un Mārcija apprecējās. Viņa, protams, izgāja pie vīra ļoti jauniņa. Nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām no mājām.

-  Tas, ko jūs stāstāt, īsti nesaskan ar minēto par viņas popularitāti, iebilda Tenets.

-    Ak, tas sākās vēlāk, paskaidroja Pringls.

-    Bet tajā laikā mums kaut ko vajadzēja darīt, turpināja viņa sieva. Bija skaidrs, ka mājās nekas uz labo pusi neies, un beigu beigās Džeraldam iešāvās prātā lieliska ideja. Kad Mārcija bija kādus astoņus gadiņus veca, pietiekami, lai meitene mācētu nomazgāties pati, viņš skolā uzsāka kampaņu cīņai par higiēnu. Sarunāja konsultantu, kurš nāca uz skolu un runāja ar bērniem, izsūtīja vecākiem pamācības un veica vēl visādus pasākumus. Nu, Mārcija nebija inuļķe un ātri visu saprata. Nepagāja ilgs laiks, kad bija redzami augļi. Mārcija bija tīra, no viņas nenāca smaka. Meitene pat iemācījās izmazgāt matus un uz skolu nāca tīrās drēbītēs. Mēs bijām sajūsmā, vai ne? Viņa kļuva gluži cits bērns. Un interesanti bija noskatīties, kā uz to reaģēja pārējie bērni. Mārcija tā pārmainījās, ka skolas bērni nesaprata, ko domāt. Sākumā viņi it kā ietvēra viņu lokā, ieturot distanci, bet tad palēnām sāka tuvoties…

-  Kā uz to reaģēja Mārcija?

-   Sākumā viņa bija ļoti nedroša, vai ne, Džerald? Aizdomu pilna. Bet izturējās brīvi, vienmēr brīvi. Manuprāt, tieši tas pārējos ieintriģēja, tas, ka meitene tūlīt pat neatbildēja uz viņu tuvošanās mēģinājumiem. Beigu beigās tie sacentās savā starpā, lai iegūtu viņas labvēlību. Kolosāli, vai ne, Džerald?

-   Burvīgi.

"Patiesībā tur nav ko brīnīties," nodomāja Tenets. Jau agrāk viņš tik bieži bija redzējis, kā egocentriska personība, kurai visi riņķo apkārt un cenšas iegūt labvēlību, izvairās no tās. Un Mārcijas gadījumā tas bija saprotams. Kad dzīve bijusi tik grūta kā viņai, tad vissvarīgākā kļūst pašsaglabāšanās funkcija. Likteņa ironija, ka tieši šī Mārcijas rakstura iezīme beigās varēja izrādīties par viņas bojāejas cēloni.

-  Piedodiet, ka jautāju, misis Pringla, bet no jūsu stāstītā paliek iespaids, ka jūs bijāt ļoti cieši saistīta ar skolas dzīvi. Vai arī kaut ko mācījāt?

Viņa iesmējās tā, ka sārtie vaigi savilkās, vēl vairāk atgādinot ābolus, un paskatījās uz vīru.

Pringls pašūpoja galvu.

-   Nē, viņa nemācīja, bet tajos laikos mēs dzīvojām skolas mājā. Tagad, protams, kā tas ir noticis ar daudzām lauku skolām, ēka ir pārvērsta par privātmāju. Apkaunojoša lieta, tā es domāju. Vecā ciemata skola lielā mērā bija daļa no kopienas sirds. Tāpat kā baznīca, tā vienoja ciemata ļaudis tādā veidā, kāds šodien lielākajai daļai liekas neizprotams. Praktiski katrā ciemata ģimenē bija kāds bērns vai mazbērns, un tam kāds brālēns vai māsīca skolā, un, ja ļaudis nepazina visus, kas gāja skolā, tad kādu jau nu noteikti. Kad skolas slēdza, ciemata dzīvē zuda kaut kas ļoti būtisks. Un tajos laikos, kā jau teicu, direktors dzīvoja skolas ēkā, un direktora sieva nevarēja nodalīties no bērniem, pat ja to būtu gribējusi. Tie viņai bija apkārt visu dienu, un viņa pazina bērnus tikpat labi kā skolotāji.

-   Kad pārējie bērni aprada ar pārvērtību, par kuru jūs stāstījāt, jautāja Lainhems, vai ap Mārciju izveidojās kāds noteiktu draugu pulciņš?

-    Viņas "kompānija", jūs domājat? Jā, viņi bija četri. Pringls skaitīja uz pirkstiem. Edīte

Fipsa, Redžs Hammers, Greisa Geitsa tagad viņa ir Greisa Trimbla un Henrijs Geitss, Greisas brālis.

-    Kas notika ar Henriju? jautāja Lainhems. Vai viņš vēl ir šajā apkaimē?

-    Ak, nē. Tas ir visai skumji, atbildēja Pringls. Nē, viņa te nav. Paldies, mīļā, man vairāk ne. Viņš ar galvas papurināšanu atteicās no sievas piedāvātās kafijas, tad pagaidīja, kamēr misis Pringla piepildīja Lainhema tasīti un pasniedza Tenetam vēl vienu gabaliņu kūkas. Tenets ar skaudību ievēroja, ka Pringla pīpe velk labi.

-  Kas ar viņu notika? jautāja Lainhems.

-   Mēs nojaušam, ka viņš iemīlējās Mārcijā. Tas, protams, notika daudz vēlāk, kad viņi jau paaugās līdz padsmitnieku vecumam. Sākumā viņi bija tikai draugi, bērni, kuri kopā spēlējas. Edītes tēvs strādāja par virsdārznieku Menorā, un viņi piecatā mēdza daudz laika pavadīt Menoras laukos. Viņi, protams, pamanījās netrāpīties īpašniekiem acīs, bet, kā varat iedomāties, pārējie ciemata bērni viņus par šādām privilēģijām apskauda. Un šīs trīs meitenes un reizēm arī abi zēni bieži bija redzami kopā. Skaidrs, tad, kad viņi paaugās, viņu attiecības mainījās. Vispirms Edīte iemīlējās Henrijā. Viņi turējās kopā cik? Kādus sešus mēnešus, pareizi, Gven?

-  Tā apmēram bija. Nelaime tāda, ka šī aizraušanās patiesībā eksistēja tikai no vienas puses. Henrijs necēla iebildumus, bet patiesībā tā bija Edīte, kura turēja grožus savās rokās. Misis Pringla nopūtās un notrauca dažas kūkas drupačas no sava plašā klēpja. Nabaga Edīte! Domāju, ka viņa ar to nekad nespēja samierināties.

-   Nelaimīgā kārtā tad Henrijs līdz ausīm iemīlējās Mārcijā.

-   Mārcija gan viņam lielas cerības nedeva, kodīgi iestarpināja misis Pringla.

-  Tas jau arī neko nebūtu mainījis. Viņš tā vai tā pamestu Edīti.

-   Tomēr Mārciju joprojām uzskatīja par Edītes draudzeni. Tas viss sakrita tik nelaimīgi. Kā varat iedomāties, inspektor, Edīti dzīve nav daudz lutinājusi, jo visus šos gadus nācās rūpēties par māti. Henrijs Geitss bija viens gaismas stars viņas dzīvē. Un, viņa sašutuši piebilda, nebija jau tā, ka Mārcija patiesībā būtu viņu gribējusi. Tajā pašā brīdī, kad patrāpījās labāka iespēja, viņa pameta to, kā nomet karstu kartupeli.

-   Kas arī ir aplinkus atbilde uz jūsu jautājumu, seržant, teica Pringls. Henrijs Geitss aizgāja no ciemata, kad Mārcija pameta viņu, un tā arī vairs nav atgriezies.

-   Un ne jau tikai Edīte dabūja ciest, turpināja misis Pringla. Greisa, viņa māsa, ari nonāca šausmīgā situācijā. Viņu tēvs bija miris jau sen, un māte nomira, kad bērniem bija kādi trīspadsmit, četrpadsmit gadi. Tātad, kad Henrijs aizgāja, viņa palika pilnīgi viena.

-   Un arī Redzam Hammeram nebija pārāk daudz prieka. Viņi ar Henriju gadiem tika uzskatīti par sirdsdraugiem. Cita drauga viņš tā arī neatrada, un, kamēr atstāja ciematu, viņš mētājās te kā nomaldījusies avs.

-    Henrijs bija tik skaists zēns, misis Pringla gremdējās atmiņās. Ne tāds kā Rcdžs. Redžs bija tāds liels lempis, vai ne?

Pringls nolika pīpi uz pelnutrauka.

-   Un, cik ir gadījies redzēt, viņš daudz nav izmainījies. Un arī daba viņam bija tāda draņķīga… Inspektor, es nevaru vien nobrīnīties, kamēr mēs te sēžam… Kādēļ jūs pie mums esat atnācis? Nespēju iedomāties, kā viss šis, kas noticis pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, var saistīties ar Mārcijas nāvi pagājušajā otrdienā.

-    Kopējā aina, atbildēja Tenets. Es cenšos izprast, kas par cilvēku ir bijusi Mārcija, un jūs man esat ārkārtīgi palīdzējuši. Viņš piecēlās. Es jums abiem esmu ļoti pateicīgs. Viņš uzsmaidīja misis Pringlai. Jūsu ceptā kūka bija lieliska. Tenets uzmeta skatienu Lainhemam, kurš joprojām sēdēja. Seržant, vai ir vēl kaut kas, ko jūs gribat pajautāt?

Lainhemam sārtums kāpa vaigos.

-   Ē, jā, ser, bet tas nav saistīts ar darbu.

Tenets pasmaidīja, bet Pringls sāka starot.

Jūs gribat atnākt un tuvāk apskatīt manu dzelzceļu! Jebkurā laikā, seržant, jebkurā laikā.

Tenets bija nepacietīgāks. Viņš ātrāk gribēja doties tālāk. Viena roka kabatā jau tvēra pēc pīpes. Viņam niezēja nagi pīpi izvilkt un aizsmēķēt. Turklāt bija pusdienlaiks, pats labākais, lai noķertu mājās Greisu Trimblu, vienīgo no mazās kompānijas, ar kuru viņi vēl nebija runājuši, izņemot, protams, viņas pazudušo brāli. Lainhems joprojām runājās ar Pringlu, un Tenets viņam neuzkrītoši piebikstīja. Ejam!

Viņš ar nepacietību gaidīja, vai Greisas izskats atbildīs viņas vārdam [1] . Kā kārdinošās Džosijas mātei viņā jābūt kaut kam īpašam.

23.

Tomēr gēni, kuri tik dāsni apdāvinājuši viņas brāli un meitu ar skaistumu, nelaimīgā kārtā bija pagājuši garām Greisai Trimblai. Viņa izrādījās gara auguma sieviete ar lieliem kauliem, vecmodīgu apģērbu, bargu sejas izteiksmi un priekšlaicīgi sirmot sākušiem matiem, sasietiem uz pakauša mezglā. Un viņa izskatījās spēcīga, pietiekami spēcīga, lai varētu pārrēķināties un dusmās pagrūstu Mārciju tā, lai tā paslīdētu uz apledojušā ceļa un caur liktenīgo robu margās iekristu upē.

Tiklīdz Tenets viņu ieraudzīja, viņa iedomas par Džosiju kā izlaistu vienīgo bērnu un viņas māti kā vāju, histērisku, vientuļu sievieti pazuda bez pēdām. "Daudz ticamāk," viņš nodomāja, "ka Džosija tikusi pārāk apsargāta, pat apspiesta un tagad norāvusies no striķa."

Pamājusi uz atpūtas krēsliem nemīlīgajā viesistabā, kur iepriekšējā dienā viņi iztaujāja Džosiju, Greisa Trimbla izvēlējās nelielu, stāvu krēslu, kurš stāvēja pie sienas, un nolika to tieši dzeltenīgi brūnas grīdsegas pašā centrā kamīna priekšā. Tad viņa apsēdās ar seju pret viņiem, muguru stīvi izslējusi, kājas sakrustojusi un rokas salikusi klēpī.

Un gaidīja.

Arī Tenets juta kārdinājumu pagaidīt, paskatīties, kurš no viņiem pirmais pārraus klusumu. Tomēr viņš nebija ieradies šeit spēlēt spēlītes. Kaitināja tas, ka misis Trimbla izvēlējusies taisno krēslu, tādējādi iegūstot psiholoģiskas priekšrocības, bet viņš negatavojās ļaut sevi samulsināt, ne arī atļauties aiziet no šejienes bez informācijas, pēc kuras uz šejieni bija atbraucis.

Sī sieviete viņu ieintriģēja. Viņam radās iespaids, ka viņa reti zaudē pašsavaldīšanos, bet, ja nu tas notika, tad viņas parasti nelokāmās paškontroles dēļ rezultāts varēja izveidoties īpaši neparedzams.

Un bija skaidrs, ka nav jēgas runāt aplinkus.

-    Liekas, ka jūs apciemojāt Menoru tajā vakarā, kad bojā gāja misis Seldena.

-   Nu un tad? Misis Trimbla bija vēsa un naidīga, un viņas balss griezās Teneta ausīs kā pārāk trula krīta gabala skrapstoņa pret tāfeli.

-    Vai jums nebūtu nekas pretī pastāstīt mums, kāds bija jūsu apciemojuma mērķis?

-   Nē, man ir pretī. Tā bija mana personīgā darīšana.

-   Vai mēs jums nepalīdzētu, ja pateiktu, ka jau zinām, kāpēc jūs uz turieni gājāt un kas notika, kad bijāt ieradusies Menorā?

-    Ja jus visu zināt, tad kāpēc man par to jautājat?

-   Mēs vēlētos dzirdēt šo stāstu jūsu interpretācijā, misis Trimbla.

Atbilde nesekoja.

-   Mēs tikai cenšamies izprast jūsu viedokli.

-    Izprast? Kas jums te būtu jāizprot? Tā nav jūsu darīšana.

-   Nu, Tenets ierunājās klusā balsī, baidos, ka šeit jūs kļūdāties.

-    Ko jūs gribat teikt? Viņas sejas izteiksme izmainījās. Ar Džosiju taču nekas nav atgadījies?

-   Nē, ar Džosiju viss ir kārtībā, un tas jums pašai labāk zināms.

-  Tad kas?

-    Misis Trimbla, jūs spējat vai nespējat saprast, ka misis Seldenas nāves gadījumu mēs traktējam kā mīklainu. Un tas nozīmē, ka pagaidām mēs nesamierināmies tikai ar domu, ka noticis nelaimes gadījums. Kas savukārt nozīmē kamēr tas ir tā, mums jārunā ar visiem, kuriem var būt kāds iespējams iemesls būt apmierinātiem, ka viņa ir mirusi.

-   Nav jēgas runāt aplinkus. Jūs gribat teikt, ka notikusi slepkavība un es esmu aizdomās turamā.

-  Jā, tas ir iespējams.

Atkal klusums. Tenets ļāva viņai kādu brīdi apdomāties un tad turpināja:

-   Tātad, ja ir kaut kas, ko jūs vēlētos man pastāstīt…

-  Nav. Varat domāt, ko vēlaties.

Tenets mēģināja citu ceļu.

-   Cik man zināms, savā laikā, kad vēl bijāt bērni, jūs ar misis Seldenu bijāt visai labas draudzenes.

Viņš uzreiz saprata, ka to nevajadzēja teikt. Neapšaubāmi, ka misis Trimblā uzjundīja atmiņas par otru pāridarījumu, pie kā vainīga Mārcija viņas dēļ pazuda misis Trimblas brālis.

-   Nesaprotu, kas tam kopīgs ar šo gadījumu.

Tenetam vajadzēja samierināties ar faktu, ka misis Trimbla netaisīsies tik viegli piekāpties. Tātad jāizvelk pēc iespējas vairāk faktu un jāiet projām.

-   Šķiet, ka otrdienas vakarā jūs aizgājāt no Menoras kādas desmit minūtes pāri desmitiem.

-  Nu, jā.

-  Cikos pārnācāt mājās?

Viņa paraustīja plecus.

-    Divdesmit pāri desmitiem, varbūt pusvienpadsmitos, es nezinu. Neskatījos pulkstenī. Nebija iemesla.

-   Pa kuru ceļu jūs gājāt uz Menoru? Pa lielo ceļu vai pa taku?

-  Pa taku.

-Un atpakaļ nācāt…?

-  Tāpat, pa taku.

-   Satikāt kādu turp vai atpakaļceļā?

Tenets jau bija atmetis visas cerības, ka

sarunas laikā varētu atklāties kaut kas interesants. Un tāpēc Greisas Trimblas sekojošie vārdi vairāk nekā šokēja viņu.

-Tikai Hariju Grīnlīfu.

Grīnlīfu, aizdomās turamo ar varbūt visspēcīgāko iemeslu no visiem! Tenets pārvarēja kārdinājumu paskatīties uz Lainhemu. Viņš zināja, ka seržants pašlaik atceras viņu sarunu tikai pirms pāris stundām.

-    Patiesībā vienīgais aizdomās turamais, kurš tajā laikā nav atradies notikuma vietas tuvumā, ir Harijs Grīnlīfs.

-    Pēc tā, kā notikumi attīstās, es uz to nepaļautos.

Nācās saņemties, lai balss skanētu bez uzbudinājuma.

-   Skaidrs. Un jūs viņu satikāt, turp ejot vai atpakaļ…

-Atpakaļceļā.

-   Kur tieši jūs viņu redzējāt?

-   Viņš stāvēja uz tilta un skatījās ūdenī.

-  Noliecies pār margām?

-Jā.

-   Kurā pusē?

-  Tālākajā.

-   Ar "tālāko" jūs domājat pretējo tai, kuras margās izlauzts caurums?

-Jā.

-   Un jūs esat pārliecināta, ka tas bija Grinlīfs?

-   Pilnīgi. Viņam galvā bija tā pati adītā kalniešu cepure ar malām, kuru viņš vienmēr liek galvā, kad nāk uz ciematu.

"Lieliska maskēšanās," nodomāja Tenets, "ja kāds cits grib radīt iespaidu, ka tajā vakarā Grīnlifs ir atradies notikuma vietā." Tomēr tādā gadījumā noziegumam jābūt iepriekš izplānotam, bet Tenets līdz šim bija stingri pārliecināts, ka tas noticis impulsīvi, ja vispār ir izdarīts noziegums. Mārcijai vienkārši nepaveicās. Laiks un apstākļu sakritība noveda pie fatāla iznākuma.

-  Kad Grīnlifs izdzirdēja manus soļus uz ceļa, viņš paskatījās pār plecu un vienā mirkli, zibens ātrumā aizslīdēja projām. Viņš nemīl satikties ar cilvēkiem, šis Harijs. Viņa sejā varēja izlasīt: "Nepārmetiet man!"

-   Tādā gadījumā pārsteidzoši, ka viņš neaizgāja, pirms jūs bijāt uzkāpusi pa pakāpieniem, iebilda Lainhems. Viņam vajadzēja dzirdēt jūsu tuvošanos.

Greisa purināja galvu.

-   Grīnlīfs nevarēja sadzirdēt mani agrāk tāpēc, ka es gāju pa zāli un, kamēr kāpu pa pakāpieniem, pār tiltu aizbrauca pāris mašīnas.

-   Bagātīgs kampiens, novilka Lainhems, kad viņi bija ārpusē. Lai gan žēl, ka nav pieteicies neviens no tā vakara braucējiem.

Lūgums pieteikties aculieciniekiem bija izsludināts televīzijā un Kentas radio.

-   Jā. Lai gan šīs ziņas par Grinlīfu mums nebūt nav ļāvušas pavirzīties uz priekšu praktiski. Mēs vienalga neko nevaram pierādīt.

-    Bet tagad vismaz zinām, ka Grīnlīfs ir melojis, sakot, ka tajā vakarā neizgāja no būdas.

-  Taisnība.

-  Tātad nākamo apmeklēsim viņu?

-   Ko gan vēl? Bet vispirms vajadzētu kaut ko uzkost Greizajās durvīs.

Viņi iekāpa mašīnā un devās uz krodziņu, bet, tikko bija nobraukts pusceļš cauri ciematam, Tenets iesaucās:

-   Vienu mirkli. Iegrieziet šeit, labi?

Viņi apstājās priekšā mājai, kuru varēja pazīt kā kādreizējo skolu, lai gan logiem priekšā karājās aizkari un spēļu laukums bija pārveidots par mauriņu ar puķu dobēm gar malām. Tenets apjauta, ka izvirzītā "L" veida mājas daļa kādreiz ir bijusi skolas ēka, kurā dzīvojuši Pringli.

Pringlam taisnība, kauns, ka slēgtas tik daudzas lauku skoliņas.

Tenets vērās uz māju un iztēlojās, kāda tā izskatījusies kādreiz, kad caur šiem atvērtajiem logiem plūda bērnu balsis, kad kliedzieni un smiekli atdzīvināja klusumu dienas vidū, klusumu, kurš klājās pār ciematu kā vāks.

Un šeit, aiz šīm biezajām akmens sienām Mārcija, Edīte, Greisa, Redžs un sen, sen pazudušais Henrijs bija pavadījuši savu bērnību un jaunību, redzējušies diendienā, savienoti tām ciešajām saitēm, kuras parasti saturēja kopā mazās lauku kopienas. Šai skolai, šim ciematam bija lemts kļūt par veselu pasauli Mārcijai, un kāds tur brīnums, ka viņa vēlējās te atgriezties un padižoties to ļaužu priekšā, kuri viņu kādreiz uzskatīja par zemāko starp zemākajiem. Un viņas kādreizējie skolas biedri, kā viņi jutās, kad uzzināja, ka tā ir Mārcija, kura nopirkusi Menoru? Neviens no viņiem neko īpašu dzīvē nebija sasniedzis. Vai viņus nepadarīja žultainus tas, ka bērns, kurš kādreiz nāca uz skolu zilumos, izsalcis un pēc čurām smakojošs, ir pārspējis viņus visus? Un nezin vai viņi bija aizmirsuši tolaiku nepatiku pret Mārciju. Galu galā Edītei Fipsai viņa bija nozagusi vienīgo iespēju kļūt laimīgai, nolaupījusi Greisai viņas brāli un Redžam labāko draugu.

Un arī vēlāk viņa turpināja tos apdraudēt. Edītei bija jāzaudē darbs, Greisai meita, bet Redžam mantojums.

Vai atmiņas par senajiem ievainojumiem pastiprināja naida sajūtu par šiem pēdējiem pāridarījumiem?

Tenets jautāja Lainhemam.

-   Varētu būt, ser. Katram no viņiem nācās saskarties ar draudiem zaudēt pašu dārgāko. Bet, tā kā mums nav neviena pierādījuma, tad tas, kurš to izdarīja, droši vien izlocīsies.

-    Nil desperandum[2], maik! braucam. kopš zināma laika manas smadzenes nespēj normāli funkcionēt bez ēdamā un dzeramā.

Krodziņš šajā lietā bija figurējis tik bieži, ka Tenets ieejot lūkojās apkārt ar ne tikai ikdienišķu interesi. Tomēr nekā īpaša te nebija: smagas ozolkoka sijas, paklājs ar bezgaumīgu zīmējumu, ozola saplākšņa galdi un parastā krodziņu dvaka alus, dūmi un mēbeļu spodrināšanas līdzekļi. Tomēr ēdiens izrādījās labs milzīga porcija sacepuma ar ķiplokiem un salāti, kuri bija krietni pārāki par parastajām salātu lapām ar dažām tomātu un gurķu šķēlītēm pa virsu. Ja neskaita trīs vīrus pie bāra, krodziņš bija tukšs. Saimnieks pazina Lainhcmu, un tāpēc apkalpoti viņi tika ātri.

Pusstundu vēlāk viņi soļoja pa nolaideno pļavu Grinlifa būdas virzienā. Apkārtne likās tuksnesīga.

-   Nav ne miņas no Grinlifa, secināja Lainhems. Varbūt kaut kur izgājis.

Tenets cerēja, ka tā nebūs, un, ja ari būs, tad ko gan viņi tur var darīt. Nebūtu jēgas gaidīt, jo, pēc visa, ko viņi zināja, Grīnlīfs var pazust uz visu dienu.

-   Cerēsim, ka viņš nav aizmucis!

-   Nē, paskatieties, durvis ir vaļā! iesaucās Lainhems. Viņš nevar būt nekur tālu.

-   Mēģiniet pasaukt!

Varēja redzēt, ka Grīnlīfs bija zāģējis malku. Ap koka stumbru, kurš acīmredzot kalpoja kā malkas steķis, klājās bieza kārta zāģa skaidu; blakus gulēja zāģis un cirvis, gatavi, ka kuru katru brīdi tiks likti lietā. Nesen cirsti baļķi krājās kaudzē vaļējā nojumē būdas aizmugurē.

Lainhems salika rokas taurītē un vairākas reizes izkliedza Grinlifa vārdu, raidīdams skaņu uz visām debess pusēm. Tālumā ierējās suns.

-   Grīnlīfa suns? pajautāja Lainhems.

Tenets paraustīja plecus. Viņš stāvēja pie

durvīm un lūkojās iekšā būdā. Grīnlīfs dzīvoja spartieša dzīvi. Vienā pusē atradās brezenta saliekamā gulta, kaudzīte rūpīgi salocītu segu un

vecs ādas atpūtas krēsls, no kura līda ārā pakojums; galdiņš ar plastmasas virsmu, taisns krēsls, augsts noliktavas skapis, kurš acīmredzot kalpoja drēbju glabāšanai; koka kaste, kādas divas pēdas gara un astoņdesmit collas dziļa; tranžistoruztvērējs. Adītā kalniešu cepure karājās uz naglas pie durvīm.

Tenets un Lainhems saskatījās.

-   Vai jūs domājat to pašu, ko es, Maik?

Lainhems pasmīnēja.

-  Laikam būtu žēl palaist garām tik lielisku izdevību.

-  Pasauciet viņu vēlreiz!

Lainhems paklausīja, bet atbildes nebija.

-   Es tikai te apskatīšos, teica Tenets.

Vēl viens smīns.

-   Pareizi, ser.

Tenets aizklīda līdz cāļu būrim, ar vienu aci uzmanīdams, vai pēkšņi no meža neparādās Grīnlīfs. Viņa soļus gan droši vien varētu dzirdēt. Apkārtne bija klusa un mierīga. Un skats ievērības cienīgs. Cilvēkam, kurš neilgojās pēc citu sabiedrības vai kurš, kā Grīnlīfs, no tās vairījās, labāku vietu atrast nebija ko cerēt. Cik spēcīga bija Harija vēlēšanās šeit palikt? Vai tik spēcīga, ka tās dēļ var arī nogalināt, ja iespēja to izdarīt atnāk pati?

Tenets paskatījās uz būdu. Lainhems bija. notupies uz ceļiem pie koka kastes.

Tenets ievēroja, ka kopš pagājušās reizes

kazas miets ir pārvietots krietnas desmit pēdas tālāk no būdas, un savas aizsniedzamU^as robežās dzīvnieks cītīgi plūca zāli.

-Ser!

Tenets apmetās riņķī. Lainhema balss izklausījās uzbudināta. Seržants steidzās viņa virzienā un rokā vicināja kādu grāmatu.

Grāmata?

Paskatieties! Lainhems atvēra sākuma balto lapu un sniedza grāmatu Tenetam. Četrstūraina grāmatzīme vēstīja, ka 1951. gada 18. jūlijā grāmata par labāko uzcītību klasē dāvināta Henrijam Geitsam.

Henrijs Geitss?

Henrijs… Harijs…

Vai ir iespējams, ka Harijs Grīnlīfs, vientuļnieks, patiesībā ir Henrijs Geitss, Greisas Trimblas brālis? Henrijs, kurš bijis Redža Hammera labākais draugs, Edītes un Mārcijas pirmā mīlestība?

24.

Tenets vērās grāmatzīmē. Domas skrēja kā ārprātīgas. Ja Grīnlīfs patiešām ir Henrijs Geitss, kļūst skaidrs, kāpēc par patvēruma vietu viņš izvēlējies Tīlfordgrīnu. Pēc sakropļošanas ugunsgrēkā un, bez šaubām, daudziem mēnešiem ķirurģiskas ārstēšanas viņš noteikti ilgojās pēc mierinājuma, ko sniedz pazīstama vide. Tenets aizvēra grāmatu un izlasīja virsrakstu. Pclgreiva zeltu gudrību krājums. Tipiska tā laika skolu balva.

-   Kā jums liekas, ser? Domājat, ka viņš varētu būt Geitss?

-   Grīnlīfs varēja nopirkt to ciematā kādā sīkumu izpārdošanas reizē.

Viņam likās, ka Lainhema satraukums jāpiebremzē ar šāda veida izskaidrojumu.

-  Jā, tas ir iespējams.

-   Pat ticami, bet no otras puses…

-   Ja viņš ir Geitss, kā jums šķiet, kāpēc viņš neatgriezās savā ģimenē?

-   Vienīgais cilvēks, pie kā atgriezties, bija viņa māsa, atcerieties to! Un, godīgi sakot, spriežot pēc tā, ko redzējām, es Grīnlīfa vietā uzskatītu par labāku dzīvot šeit, vienam.

-  Pringli stāstīja, ka viņa brāli ļoti mīlējusi.

-   Tiesa. Lai gan tas nav tas pats, kas teikt, ka viņš būtu mīlējis māsu. Tenets paraustīja plecus. Varbūt viņš vienkārši negribēja, ka viņu kāds atceras, gribēja vientulībā paslēpties no visas pasaules. Ņemot vērā to, kā viņš ir sakropļots, tas būtu saprotams.

-Jūs taču nedomājat… Nē.

-Ko?

-   Iedomājos, ka viņa māsa varbūt zināja, kas viņš patiesībā ir. Lai gan, ja būtu tā, viņa nenodotu brāli, stāstot, ka tajā vakarā redzējusi viņu uz tilta.

-   To gan ne. Likteņa ironija, ja Harijs ir

Geitss: brālis un māsa satiekas uz tilta, kur bērnībā viņi tik bieži skraidījuši, turklāt^Henrijam apzinoties, ka nākamajā dienā viņam nāksies atstāt Tīlfordgrīnu otro un, iespējams, pēdējo reizi. Vai viņam radās kārdinājums uzrunāt Greisu, pateikt viņai, kas patiesībā ir? Tad viņš varētu doties pie māsas, likumīgi apmesties ciematā. Tiesa, tie būtu zili brīnumi, bet, kad sensācija noklustu, ļaudis, bez šaubām, pieņemtu viņu atpakaļ kā Henriju Geitsu, vienu no viņu vidus. Līdzjūtība par viņa likteni sakāptu neredzētos augstumos. Viņš nebija muļķis, viņam vajadzēja visu to saprast. Tad kāpēc, ja viņš ir Geitss, viņš neatklāja sevi? ,

Varbūt viņš vispār nav Geitss un patiešām nopircis grāmatu sīkumu izpārdošanas reizē. Tenets vēlreiz aplūkoja grāmatu. Vāks bija ieliekts, nodilis un notaukots. Ja Grīnlīfs ir Geitss, tā noteikti pavadījusi viņu visus notikumiem bagātos gadus kā varbūt vienīgā piemiņa no bērnības.

Tenets pēkšņi apjauta, ka pirms brīža attālā suņa riešana tagad skan daudz skaļāk, un tūlīt arī no meža kā lode izšāvās Harija melnbaltais krancis un, neganti riedams, metās policistiem virsū. Pāris pēdu atstatumā tas apstājās kā iemiets, bet turpināja riet.

Nelikās, ka dzīvnieks gatavojas viņiem uzbrukt, bet prātīgāk tomēr likās stāvēt nekustīgi. Harijs nevarēja būt tālu.

Pēc pāris minūtēm viņa slāvs parādījās no biezokņa, saliekts gandrīz uz pusēm, abas rokas ieķērušās virvē pār labo plecu. Tenets tūlīt pamanīja, ka viņš velk milzīgu baļķi. Nolaidis to zemē, Grīnllfs iztaisnojās.

-   Džek! Pietiek!

Suns tūlīt pat pārstāja riet kā radio, kurš tiek izslēgts. Tad, paskatījies uz saimnieku, purnu iespiedis zemē, suns pieskrēja pie būdas, ošņādams ieskrēja iekšā un tad, tāpat ošņādams, atgriezās un apstājās pie Lainhema. Viss bija skaidrs.

Grīnlīfa skatiens bija apstājies pie grāmatas Teneta rokā.

-   Dabūjāt kratīšanas orderi, ja?

Tenets atradās neveiklā situācijā, un viņš to zināja, bet, ja to izrādītu, grūti būtu pārbaudīt Grīnlifu. Viņš ir tieši tas lips, kurš sacels pamatīgu traci. Labāk izmēģināt pretuzbrukuma taktiku. Ja viņi kļūdās attiecībā uz viņa identitāti, tad, protams, viņu ieroči būs bezspēcīgi, bet bija vērts pamēģināt.

-  Ak tas esat jūs, mister Geits! Mēs jau kādu laiku jūs gaidām.

-  Geitss? Par ko jūs runājat?

Tenets pastiepa grāmatu.

-   Vai šī ir jūsējā?

Harijs uzmeta skatienu būdas durvīm.

-   Jūs jau paši zināt.

-  Iekšpusē ir jūsu vārds. Tenets atvēra grāmatu un, rādīdams grāmatzīmi, pastiepa to Harijam.

Grīnlīfs uzmeta grāmatai ātru skatienu.

-   Ha, ha. Ārkārtīgi smieklīgi.

-  Tātad jūs nenoliedzat, ka esat Geitss?

-  Jūs varat domāt, ko gribat. Punkts.

Tenets sajuta cieši aiz sevis Lainhema

stāvu un uzmeta tam brīdinošu skatienu. Tā bija viena no seržanta vājākajām īpašībām kā personīgu pāridarījumu viņš uztvēra liecinieku rupjības pret Tenelu.

"Kāda velna pēc," nobrīnījās Tenets, "ļaudis stāstīja, ka Grīnlīfs esot mierīgs, laipns virs, viens no tiem, kuri "mušu nespēj nosist"? Varbūt normālos apstākļos viņš tāds arī ir. Varbūt viņš pārvērtās tikai tad, kad jutās apdraudēts, bet līdz tam ap savu nesamierināmo naidīgumu uzcēla barjeru kā ezis, kas saslien adatas. "Atkal Tenets nožēloja, ka no viņa sejas nav iespējams nolasīt viņa reakciju. Nostieptā, spīdošā āda bija neizteiksmīga kā gaisa balons. Tenets dzirdēja misis Pringlas balsi: "Henrijs bija tik skaists zēns…" un apspieda līdzjūtību, jo tad draudēja iespēja izlaist iniciatīvu no rokām. Ja Harijs — vai Henrijs ir slepkava, viņiem jāizmanto šī iespēja, kura var izrādīties vienīgā. Ja nē, nu, ko, gan jau viņš spēs par sevi parūpēties.

-   Ja jūs domājat, ka tā ir labāk, mēs varam braukt uz nodaļu un aprunāties tur.

Harija pēkšņais miers stāstīja, ka šāds

priekšlikums viņam nekādi nav pieņemams.

-   Bet varam aprunāties ari šeit. Uzskatot, ka jūs esat ar mieru mums palīdzēt.

Harijs vēl kādu brīdi vērās Tenetā un tad paraustīja plecus.

-   Nu^tad tiksim vienreiz ar to skaidrībā. Mani gaida darbs. Viņš piegāja pie būdas, paņēma no krēsla pie durvīm vecu vilnas jaku un uzvilka to. Tad viņš pagriezās, atspiedās pret būdas ārējo sienu un sakrustoja rokas.

-   Nu, ko?

Lainhems izņēma piezīmju grāmatiņu.

Tenets sev atgādināja, ka Harijs pagaidām nav ne atzinis, ne noliedzis, ka ir Geitss.

-   Paklausieties, mums būtu vienkāršāk, ja mēs noskaidrotu, vai jūs patiešām esat, vai neesat Grīnlīfs. Viens telefona zvans uz arhīvu, un viss skaidrs.

"Ja mums paveiktos." Bet es gribu uzsvērt: gadījumā, ja jūs esat izvēlējies dzīvot šeit ar pieņemtu vārdu, mums nav nekādas vajadzības to publiski izpaust, ja vien jūs neesat iejaukts šajā lietā.

-  Tad jau viss kārtībā, vai ne? Es neesmu.

-   Tādā gadījumā jums nav par ko uztraukties. Un nav ari ko slēpt. Vai jūs esat Henrijs Geitss?

Geitss skatījās garām Tcnetam, lejā uz ciematu. Tad, samierinoši nopūties, viņš paraustīja plecus.

-   Jā… Jūs tiešām apgalvojat, ka nevienam par to neteiksiet?

Tā bija pirmā līdz šim izrādītā vājuma pazīme.

-    Protams. Kamēr vien jūs nebūsiet iejaukts…

-    Cik vēl reizes man būs jums jāatkārto? Neesmu!

-    Ak, beidziet, mister… Saukšu jūs par Hariju, labi? Tā būs vienkāršāk. Beidziet, Harij! Mēs abi zinām, ka tas nav tiesa. Jūs redzēja.

-  Kad? Par ko jūs runājat?

Bet pieskaņa Harija balsi liecināja, ka viņš zina gluži labi.

-    Kad mēs pēdējo reizi bijām šeit, jūs apgalvojāt, ka otrdienas vakarā esot atradies mājās, kravājis mantas pirms došanās projām. Muļķīgi, ka neteicāt taisnību. Jūs zinājāt, ka vismaz viens cilvēks jūs redzēja ciematā. Tad kāpēc vajadzēja melot?

-    Kāpēc, kā jums šķiet? Tāpēc, ka katram muļķim skaidrs, ka man bija visspēcīgākais iemesls tikt no viņas vaļā, un, ja pastāstītu jums, ka tajā vakarā esmu bijis ciematā, mani iesēdinātu ātrāk, nekā es paspētu iesaukties: "Mārcija!" Nodomāju, ka ir vērt^ noriskēt. Varbūt jūs to neatklājat.

-   Un cikos jūs gājāt uz ciematu?

Pēc paša stāstītā, viņš bija devies uz ciematu apmēram bez ceturkšņa desmitos, lai

pirms aiziešanas no Tīlfordgrīnas pēdējo reizi to apstaigātu un apskatītu. Viņš atstājis Džeku mājās, jo, ja suns bija līdzi, ļaudis mēdza apstāties, lai aprunātos, bet tajā vakarā viņam runāties ne ar vienu negribējās.

-   Un cik ilgu laiku jums vajadzēja, lai aizietu līdz ciematam?

-   Kādas piecas minūtes.

Vispirms Harijs aizgājis līdz ciemata tālākajam galam un atgriezies pie tilta, iespējams, drīz pēc desmitiem. Spiests nosaukt precīzus laikus, viņš kļuva aizkaitināts.

-   Es neskatījos visu laiku tajā muļķīgajā pulkstenī, skaidrs? Man pat pulksteņa nekad nav bijis.

Tenets juta, ka Lainhems ir sasprindzis. Apmēram ceturksni pēc desmitiem Mārcija izgāja no mātes kotedžas, tikai piecu minūšu gājiena attālumā no tilta, un drīz pēc tam izkrita vai ari tika izgrūsta caur robu margās. Ja tajā laikā Harijs slaistījās ciematā, tad, ja arī viņš pats neizraisīja liktenīgo ķildu ar Mārciju, tad vismaz viņam vajadzēja redzēt, kas tur notika.

-   Turpiniet! Un nesteidzieties! Pastāstiet mums katru sīkumu, ko redzējāt vai dzirdējāt, kad tuvojāties tiltam.

-   Nu, kad es iet garām krogam, atveras durvis un izveļas divi veči. Viens no viņiem bija pilnā, un otrs šo tikai nostatīja pret ārsienu un teica: "Nu, ej tagad, Redž, mājās!" Un šis ieiet atpakaļ iekšā. Redžs tikai tur stāv kādu minūti, un tad viņa ceļi saļogās, un šis noslīd zemē un sēž. Un tad šis vairs nekustas.

-   Un ko darījāt jūs?

-     Neko. Vismaz tad ne. Es drusku svārstījos, jo nodomāju, ka pēc brīža iznāks vel kāds un aizvedīs viņu mājās. Un tā es uzgāju uz tilta, stāvēju un skatījos ūdenī.

Viņš nav dzirdējis, kā Greisa kāpj no takas pa pakāpieniem otrā pusē tillam, jo pār tiltu pārbraukušas pāris mašīnas, un pamanījis viņu tikai tad, kad viņa jau uzkāpusi uz tilta metāla plāksnēm. Viņš tūlīt pazinis māsu un aizslīdējis projām, noslēpies aiz tuvējiem krūmiem.

-Jums neiešāvās prātā doma pateikt māsai, kas jūs esat ja viņa to nezina, un pārvākties pie viņas?

Harijs nemierīgi paberzēja plecus pret būdas koka sienu.

-   Es tiešām par to nodomāja, jā. Tomēr esmu pieradis dzīvot patstāvīgi. Mīlu brīvību. Šeit dzīvojot, ne ar vienu nav jārēķinās.

Tenets saprata. Harijs vienreiz jau bija izsprucis no māsas nagiem un negribēja iepīties vēlreiz.

-   Un kas notika tālāk?

Tenets spēja notikušo saredzēt tik skaidri, it kā pats būtu bijis tur, slēpies aiz krūmiem: tiltu ar brīdinājuma ugunīm ap izlauzto caurumu un izzūdošo Greisas stāvu. Kuru katru mirkli jāparādās Mārcijai…

-     Nu, Greisa aizgāja mājās pretējā virzienā, bet pāri ceļam ārpus kroga joprojām zemē sēdēja Redžs… Nu, neko jau es nedarīj', bet senos laikos mēs ar Redžu bij' labākie čomi. Un tā es iet pāri un saka: "Ejam, veco čom." Es pamanās uzsliet šo kājās, un tā mēs aizstreipuļo.

Viss notikumu scenārijs skanēja vairāk nekā ticami. Tenets atcerējās dīvaino Hammera sejas izteiksmi, it kā viņš domātu, ka atmiņa izspēlējusi ar viņu ļaunus jokus. Ja tādā dzēruma stāvoklī viņš pazītu gadiem neredzēta bērnu dienu drauga balsi, viņš vēlāk noteikti brīnītos, vai nav sapņojis.

-Jūs stiepāt viņu visu ceļu uz mājām?

-   Tur ir tikai kādi pāris simti jardu. Jā. Piespiedu zvanu un nometu šo uz lieveņa.

-   Misis Hammere saka, ka viņš nav atnācis mājās līdz pusvienpadsmitiem. Gandrīz pusstunda, lai noietu tādu gabaliņu…

-   Man vajadzēja piecas minūtes, lai piedabūtu viņu kājās un izvestu uz ceļa. Un tad… Esat kādreiz mēģinājis stiept piedzērušos? Viņš ir nāvīgi smags, ticiet man! Redžs ir milzīgs tēvainis un vienā laidā krita gar zemi.

-   Kamēr palīdzējāt viņam, vai gadījumā neatskatījāties uz tiltu?

Harijs papurināja galvu.

-   Rokas bij' aizņemtas, saprotat?

-   Vai varbūt dzirdējāt kaut ko?

-    Redžs visu ceļu dziedāja. Un es tiešām nepievērsu uzmanību tam, kas notiek man aiz muguras. Ja es būtu zinājis, ka tur gaidāma slepkavība un mani turēs aizdomās…

Nebija jēgas skaidrot, ka, stingri ņemot, viņi vēl nebija pilnīgi pārliecināti, ka tā bijusi slepkavība. Harijs droši vien viņiem nenoticētu.

' Kamēr staigājāt pa ciematu, vai tuvumā redzējāt vēl kādu?

Harijs sarauca pieri un domāja.

-   Kādu sievieti…

Tenets un Lainhems ierunājās reizē.

-Kad?

-Kur?

-   Kad mēs ar Redžu streipuļojām pār tiltu, viņa meta pastkastītē vēstuli.

Edīte! Tenets uzreiz saprata. Pastkastīte atradās tilta Menoras pusē. Ja nu vienīgi Edīte nav ieraudzījusi Mārciju nākam un gājusi uz tiltu, lai ar viņu parunātu, citādi viņām satikties nezin vai vajadzēja.

-   Vai pazināt viņu?

-   Nē. Tajā tilta pusē nav laternas, tāpēc ir tumšs. Un tajā brīdī viņa griezās projām no pastkastītes, tā ka redzēju tikai viņas muguru. Turklāt nepievērsu viņai īpašu uzmanību.

-   Vai tā varēja būt Edīte Fipsa?

-   Varēja, bet galvot es nevaru.

-   Kur viņa gāja pēc tam?

-   Aizgāja pa ceļu.

-  Uz Menoras vārtiem?

Harijs paraustīja plecus.

-   Es nezin'. Viņa aizgāja mums pa priekšu un pazuda aiz līkuma. Varēja iet arī uz kotedžām.

-   Vai redzējāt vēl kādu?

-Nē.

-   Esat pārliecināts? ,

-  Teicu jau, ka neredzēju!

Viņi atstāja Hariju ar viņa malkas zāģēšanas darbiem un devās lejā uz upes krastu.

-   Mums jāaprunājas, ierosināja Tenets. Varbūt varam kādu brīdi te pasēdēt.

Zāle bija sausa, saule sildīja. Viņi novilka mēteļus, un Tenets aizdedzināja pīpi. Kādu brīdi viņi sēdēja un klusējot vērās upes ūdeņos. Tad Lainhems sakustējās, norāva smilgu un sāka to košļāt.

-   Ko jūs prātojat, ser?

Tenets paraustīja plecus.

-   Par to, ko stāstīja Harijs. Izklausās visai ticami. Misis Hammere mums teica, ka Redžu kāds atvedis mājās, un tālākais bija raksturīgi Harijam piezvanīt pie durvīm un pašam iet projām, pirms durvis vēl atvērušās.

-   Tie droši vien bija viņi, kurus kotedžu priekšā redzēja Lomckss… Ja ir notikusi slepkavība, tad ir būtiski zināt, vai Harijs saka taisnību, vai ne? Pagaidām viņš ir visnozīmīgākais no visiem lieciniekiem.

-   Lai novērstu pārpratumus, jūs domājat.

Jā.

-   Iesākumam gan viņu, gan Hammeru var izslēgt…

-  Tomēr viņi abi bija notikuma vietā.

Lainhems sarauca uzacis.

-   Neesmu par to domājis. Vai jums nešķiet, ka mazliet neticami?

-  Šķiet gan. Turpiniet!

-    Un tādējādi izslēdzas ari Greisa Trimbla, jo viņa aizgāja no tilta, vēl pirms tur atnāca Mārcija.

-   Un, ja sieviete, kuru Harijs redzēja iemetam vēstuli, bija Edīte Fipsa…

-    Tad mūsu meklējumu lauks ievērojami sašaurinās, vai ne, ser? Paliek tikai domnieks Lomekss un Scldens.

' Ja Harijs runā patiesību, Maik. Manuprāt, mums ir jārēķinās ar iespēju: ja Mārcija ir noslepkavota un tur iejaukts viņš vai kāds no viņa seno laiku draugiem, tad Harijam ir pietiekams iemesls, lai melotu. Viņš īpaši neraud par Mārcijas nāvi. Patiesībā viņam tā atnāca tieši īstajā reizē, tā ka, ja kāds aplaimojis viņu, novākdams Mārciju, viņš neies vainīgo nodot, it īpaši, ja viņš vai viņa ir Harija bērnības paziņa. Un visierrj^ šiem vecajiem paziņām bija pietiekams

iemesls vēlēties tikt no misis Seldenas vaļā, atcerieties to!

-    Taisnība. Bet kādu brīdi pieņemsim, ka viss, ko Harijs mums pastāstīja, ir patiesība, un paliek tikai Lomekss un Seldens. Kā mēs jau runājām, katram aizdomās turamajam bija kāds iemesls, ko jūs saucat par uzvilkta gaiļa faktoru, iemesls vēlēties tikt no viņas vaļā visiem, izņemot Scldcnu. Lomeksam, mēs domājam, tie bija šantāžas vai skandāla draudi, ja viņš nedabūtu cauri plānojuma atļauju; Harijam tas bija drauds tikt izliktam no būdas, bet Greisai pāridarījums viņas meitai un pretīgā scēna ar Džosiju Menorā; Redžam ir no deguna priekšas nogrābts mantojums, un Edītei zaudēts darbs un, iespējams, arī dzīvesvieta, mājoklis, kurš bija tik piemērots viņai un viņas mātei invalīdei. Piedevām viņi visi, izņemot Lomcksu, ir pazīstami kopš bērnības, un viņiem visiem ir ilgi krājies naids pret Mārciju… Bet Seldenam… Cik pagaidām saprotu, nekā tāda nav.

-    Un, kā mēs runājām agrāk, jebkurā detektīvromānā tas viņu padarītu par aizdomās turamo numur viens, ar smaidu piemetināja Tenets.

Lainhems viegli pavīpsnāja, it kā gribēdams teikt, ka šis nav īstais brīdis jokiem.

-    Viņš manto viņu biznesu, jā, bet man neliekas, ka tas varētu būt iemesls. Patiesībā, tā kā biznesa virzošais spēks bija viņa sieva, tad

kopumā misters Seldcns ir tikai zaudētājs.

-   Varbūt, ka viņš jau sasniedza to punktu, kad viņa tam bija lidz kaklam? Viņa, liekas, mīlēja būt visai valdonīga.

-   Ļoti daudziem vīriešiem ir valdonīgas sievas, bet viņi negrūž tās no tiltiem.

Tenets savaldījās, lai neuzmestu Lainhemam asu skatienu. Vai šī piezīme nebija neveikli izteikta dziļa līdzjūtība?

-    Nē, turpināja Lainhems. Tādā gadījumā kā šis jārodas kaut kam tādam, kas galu galā noved slepkavu līdz galējai robežai.

Tenets atcerējās ainu, kuru viņš bija iztēlojies starp Bernardu Seldenu un viņa sievu, Bernards saniknojas, jo Mārcija nolemj atgriezties pie viesiem, kad būtu jāpaliek pie mātes. Tas gan likās visai nenozīmīgi, salīdzinot ar tiem spēcīgajiem motīviem, kādi bija pārējiem aizdomās turamajiem.

-   Interesanti…

-    Kas? Lainhems iededzies pagriezās pret viņu.

-   Misis Kārtere, Mārcijas māte…

-   Kas ir ar viņu?

-   Visi uzskata kā pašu par sevi saprotamu faktu, ka tajā vakarā viņa vēlējusies satikties ar Bernardu Seldenu tāpēc, ka viņu ļoti mīlējusi. Kas tā arī gluži labi varētu būt. Bet ja nu bija kāds cits iemesls? Ja nu viņa gribēja viņu redzēt tāpēc, ka pirms nāves vēlējās kaut ko pastāstīt?

-   Ko, piemēram?

-   Tas varētu būt kaut kas par Mārciju, ko viņa zināja, bet viņš nē. Kaut kas tāds, kas, pēc viņas domām, misteram Seldenam bija ļoti svarīgi…

Viņi vērās viens otrā. Tad pēkšņi Lainhema seja apgaismojās.

-   Sterilizācija! Un ja nu viņa gribēja pastāstīt, ka Mārcija ir sterilizēta?

-   Tas ir iespējams. Bet kāpēc viņa to gribēja izdarīt? Tas nedotu Seldenam neko, izņemot sāpes un arī problēmas viņa laulības dzīvē.

-  Tāpēc, ka viņai likās, ka ir cietsirdīgi ļaut Bernardam turpināt cerēt pašam uz savu bērnu, kad tāda iespēja nepastāv. Visiem ir zināms, cik ļoti Seldens mīl bērnus, cik ļoti ilgojas pēc sava…

Tenets, saraucis pieri, domāja.

-   Viņa nodotu pati savu meitu. Vai misis Kārtere to darītu znota dēļ? Neiespējami spriest par šādu jautājumu, ja ar to saistītie cilvēki nav tuvāk pazīstami.

-   Mārcija un viņas māte taču pārāk nemīlēja viena otru, vai ne? Manuprāt, jebkurš piekritīs, ka viņa veica savu pienākumu, bet man ne reizi nav radies iespaids, ka starp viņām būtu kādas īpaši siltas jūtas. Vai tas ir iespējams, ser? Kā jūs domājat?

-   Viss ir iespējams, Maik. Katrā ziņā tas izskaidrotu Seldena uzvedību tajā naktī kāpēc viņš bija lik satriekts, kad izgāja no misis Kārteres kotedžas, kad devās pastaigāties, kāpēc sēdēja un domāja upes krastā tā vietā, lai parādītos mājās. Tenets pieslējās kājās un paberzēja sēžamvietu. Zāle tomēr bija mitrāka, nekā viņš sākumā iedomājās. Varbūt labāk dosimies un vēlreiz mazliet aprunāsimies ar viņu, labi?

25.

Nonākuši līdz ciematam, viņi paņēma mašīnu un devās uz Menoru.

Misis Pentrija izskatījās nomocījusies. Viņa bija ģērbusies pārsteidzoši elegantā, jūraszilā kleitā ar baltu apkaklīti un baltām aprocēm un uz vienas rokas balansēja divus sendvičus, ietītus caurspīdīgā papīrā.

-   Jā, viņš ir šeit. Tā bija viņas parastā maniere izteikta nepatika.

No halles caur atvērtajām durvīm Tenets redzēja, ka ir uzklāts galds: šķīvji ar sendvičiem un kūkām, tasītēm un apakštasītēm.

Misis Pentrija pamanīja viņa skatienu.

-   Vēlāk, pēcpusdienā, te būs misis Kārteres bēru mielasts. Ļaudis brauks uz šejieni.

-   Kā šodien jūtas misters Seldens?

Viņas seja kļuva gaišāka un viņa pati sev neraksturīgi pretimnākošāka.

-Jābūt mazliet labāk, man tā šķiet. Visu rītu runā pa telefonu.

To dzirdot, Tenets nejutās pārsteigts. Viņš zināja, ka šādās reizēs bieži vien darbs sniedz atvieglojumu.

-   Labi. Kur viņš ir?

-   Savā kabinetā. Viņa nolika sendvičus uz garā ozolkoka galda hallē. Pateikšu viņam, ka jūs esat šeit.

Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās.

-   Varat iet iekšā.

Misis Pentrijai bija taisnība. Seldens tiešām izskatījās daudz labāk. Viņš atkal bija rūpīgi apģērbies labi piegrieztā, pelēkā uzvalkā un melnu kaklasaiti ap kaklu, acīmredzot bērēm. Un, lai gan zem acīm vilkās tumšas ēnas, apmulsušais skatiens likās skaidrāks. Misters Seldens sēdēja pie sava rakstāmgalda, it kā būtu strādājis, lai gan, izņemot aizvērtu piezīmju grāmatu pašā galda plates centrā, papīri nebija redzami.

-   Ceru, ka tas nebūs ilgi. Man jādodas uz bērēm.

Tenets papurināja galvu.

Arī es ceru, ka ne.

Viņi ar Lainhemu apsēdās.

-   Mister Selden, mums ienāca prātā, ka jus neesat mums pastāstījis, kādēļ otrdienas vakarā jūsu sievasmāte vēlējās jūs redzēt?

-   Es gan nesaprotu, kāda sakarība te iespējama ar jūsu izmeklēšanu.

-   Jums jāļauj to izlemt man.

Seldens saknieba lūpas.

-  Tikai vēlējās atvadīties. Viņš palūkojās ārā pa logu. Viņa zināja, ka mirst, un mēs viens otru ļoti mīlējām.

-  Tātad neko īpašu pateikt jums viņa nevēlējās?

-    Nē. Seldens atgāzās krēslā un ar piemiegtām acīm vērās Tenetā. Kādēļ jūs tā jautājat? Vai ir kāds īpašs iemesls?

Vai šī interese ir neviltota? Tenetam īpaši nepatika doma, ka ziņa par Mārcijas sterilizāciju tagad jāpasaka Seldenam, bet kaut kad šim vīram to šā vai tā nāksies uzzināt; vēlākajā procesā šī ziņa neizbēgami uzpeldēs.

-   Es tikai domāju, ka… Mister Selden, vai jūs zinājāt, ka jūsu sieva ir sterilizēta?

Seldena reakcija sniedza atbildi. Ja vien viņš nebija izcils aktieris, tad neradās šaubas, ka šī ziņa ir jaunums. Viņa žoklis nokārās, acis iepletās, tad tās kļuva pilnīgi nekustīgas un vērās Tenetā. Tikai izteiksme tajās mainījās no šoka un neticības uz sāpēm, dusmām un beidzot uz fakta atzīšanu. Un uz vēl kaut ko nenosakāmu. Beidzot viņš aplaizīja lūpas un izdvesa:

-  Pēcnāves sekcija?

Tenets pamāja.

-Jā.

Turpināt sarunu nebija jēgas. Seldenu šajā pēcpusdienā gaidīja bēres. Viņi devās projām.

Ejot uz mašīnu, Tenets ieskatījās Lainhemam sejā.

-   Degunu augšā, Maik! Tā bija laba doma.

-   Nav jēgas no labām domām, ja tās neiet cauri. Tātad jūs viņam noticējāt, ser? Jā?

-    Un jūs ne? Jā. Varu apzvērēt, ka tas viņam bija pilnīgs pārsteigums. Patiesībā šausmīgs trieciens.Interesanti, ko Seldens par Mārciju, kas tik daudz viņam nozīmēja, domās tagad, zinot, ka viņa vīru krāpusi un nodevusi.

-   Piekrītu, Lainhems novilka nomāktā balsi. Un tā: kur tad mēs tagad esam?

-   Es teiktu tā: pie sasistas siles, ja runājam par Seldenu.

Viņi bija aizbraukuši līdz iebrauktuves galam un nogriezās malā, lai palaistu garām bēru mašīnu, kurā misis Kārtere no Menoras devās uz savu pēdējo atdusas vietu. Bernards izvadīja viņu ar godu.

Tenets pamanīja, ka pa virtuves logu skatījās Edīte Fipsa. Viņai galvā bija melna cepure ar spalvu. Bez šaubām, Bernards apsolījis viņu pa ceļam paņemt līdzi.

-   Manuprāt, mums jāmierina sevi ar domu -ja misters Seldens zināja par sterilizāciju un ja mēs būtu piespieduši viņu atzīties, ka to viņam pastāstīja misis Kārtere tajā vakarā, mums joprojām nebūtu ne mazākās iespējas pierādīt, ka tas ir viņš, kas izdarījis slepkavību. Un tajā pašā laikā tieši to pašu var attiecināt uz visiem pārējiem. Mums jānonāk pie kaut kā konkrēta, Maik.

-   Pie kā, piemēram?

-   Jūsu minējumi ir līdzvērtīgi manējiem. Bet tiešām jāmeklē, uz ko koncentrēties.

Pāris minūtes viņi brauca klusējot. Tad Tenets ierunājās:

-    Varbūt mēs visu laiku esam gājuši nepareizu ceļu? Tā ir gadījies ari iepriekšējās lietās. Varbūt Mārcija nemaz nav noslepkavota un tas bija tikai nelaimes gadījums.

-   Grūti gan, spriežot pēc apstākļiem, to iedomāties. Jebkurš, ejot garām caurumam margās, būtu īpaši uzmanīgs.

-    Ak, nezinu. Varbūt Mārcija devās pār tiltu, un bridi, kad viņa atradās pie cauruma margās, lielā ātrumā garām drāzās mašīna. Misis Seldena strauji atlēca atpakaļ, lai izvairītos, bet paslīdēja uz apledojušā ceļa…

-Tātad jūs domājat, ka jāmet miers, ser?

-    Vēl ne, bet sāku jau domāt, vai pie tā nenonāksim. Ja mums neradīsies kāda labāka ideja…

-  Ko tālāk, ser?

-    Ir laiks sēsties pie ziņojumiem. Un nav ko vaidēt. Vai jums ir kāds labāks priekšlikums?

Pagātnē viņi bieži bija pārliecinājušies-ja nonāca līdz barjerai un tālāk netika, tad visvērtīgākais bija šo barjeru pārraut, kamēr vien ienākušie ziņojumi par Seldenu lietu nebūs izlasīti līdz pēdējam sīkumam. Un tad, ja paveiksies, noteikti uzpeldēs pretrunas, kuras pirms tam palaistas garām, un svaigs skats uz visu lietu kopumā piedāvās jaunas iespējas un jaunas teritorijas.

-    Kopējā krimināli/meklēšanas nodaļas telpā gan nebūs iespējams koncentrēties, ar cerībām novilka Lainhems.

-  Tad iemitināsimies vienā no pratināšanas kabinetiem, teica Tenets.

Tā viņi arī izdarīja. Bet veltīgi. Pēc septiņiem Lainhems novaidējās, saņemdams galvu plaukstās.

-   Nezinu, kā jūs, ser, bet es vairs nespēju sakarīgi domāt. Vienkārši neuztveru rakstīto.

Tenets aizvēra ziņojuma vākus, kuru nupat bija lasījis, un nometa uz galda.

-   Es tāpat. Beigsim ar'. Viņš piespieda pirkstus pie dziļās, trulās sāpes mugurā. Kā tagad derētu atgulties, vislabākais tieši uz grīdas, un ļaut muskuļiem atslābt. Tenets nolēma, ka, atgriezies mājās, tā arī izdarīs.

Džouna atradās virtuvē un bija aizņemta ar vakariņu gatavošanu.

-   Divdesmit minūtes,viņa paziņoja, tikai paskatījusies vīram sejā. Pietiekami, lai tu varētu uz brīdi atgulties.

Pie durvīm Tenets atskatījās.

-  Bridžita mājās?

Džouna pamāja.

-   Savā istabā.

-   Kā ir ar viņu?

Džouna saviebās.

-   Nomākta.

-   Manuprāt, to arī varēja gaidīt.

Guļamistabā Tenets atlaidās uz grīdas un

sāka atslābināšanās procedūru. Labā kāja, izstiept… un atbrīvot. Kreisā kāja, izstiept… un atbrīvot. Ieelpot, izelpot… Tenets sāka atslābināties, kad noklaudzēja durvis, izraujot viņu no koncentrēšanās. Viņš centās to neņemt vērā. Priekštelpā iezvanījās telefons, tad atskanēja pa kāpnēm augšup skrejošu soļu troksnis un Džounas satrauktā balss.

-  Luk! Luk! Viņa ieskrēja guļamistabā.

Tenets, kā no miega uzmodināts, neizpratnē vērās Džounā.

-   Kas noticis?

-   Vikija. Manuprāt, viņa ir iedzērusi milzīgu zāļu devu.

-   Ak Dievs! Tenets vienā mirkli pielēca kājās.

-   Vai viņa ir vēl dzīva?

-   Domāju, ka jā. Es izsaucu ātro palīdzību.

Durvīs parādījās Bridžitas pārbiedētā seja.

-   Kas nu? Kas noticis, mammu?

Nebija nekādas iespējas izvairīties, pasargāt Bridžitu no skarbas realitātes.

-    Vikija, dārgumiņ. Baidos, ka viņa ir… izskatās, ka viņa iedzērusi pārmērīgu zāļu devu. Džouna atkal paskatījās uz Tenetu. Izdzirdē

ju pilnā kaklā brēcam mazuli, tāpēc gāju apskatīties… Bērns jāiet un jāpaņem.

Džouna aizgāja.

-  Tēti, cik šausmīgi, ierunājās Bridžita. Ko mēs varam darīt?

Viņi skatījās lejup pa kāpnēm.

-    Pagaidām neko daudz. Acīmredzot vajadzēs pieskatīt mazuli. Domāju, ka bērns ir izsalcis. Ej un uzliec kastroli! Viņu jau ar krūti vairs nebaro.

Likās, ka viss norisinās ļoti strauji. Džouna atgriezās ar brēcošo bērnu un vienā mirklī apmainīja autiņus, un sagatavoja pudelīti. Pa to laiku ieradās ātrā palīdzība. Tenets ielaida viņus blakusdurvīs un noskatījās, kā sanitāri aiznes bezsamaņā guļošo Vikiju. Tad viņš ātri apskatīja istabu, vai neatradīsies kaut kas, kas liecinātu par Pītera pašreizējo atrašanās vietu. Sev par atvieglojumu, blakus telefonam Tenets atrada lapu ar datumiem, laikiem un vietām; Pīters gribēja būt pārliecināts, ka Vikija katru vakaru vismaz varēs sazināties ar viņu. "Tomēr ar to nepietiek," griežot telefona numuru, ar skumjām nodomāja Tenets. Tieši šajā dzīves periodā Vikijai vajadzēja daudz stingrāku atbalstu nekā tikai vīra balsi pa telefonu vienu reizi dienā. Nelaimīgā kārtā viņu vecāki dzīvoja tālu no šejienes. Viņi bija labi, kārtīgi cilvēki, un notikušais līdz sirds dziļumiem viņus satrieks. Tenets neapskauda Pīteru par jaunumiem, kurus viņam nāksies dzirdēt.

Mājās bija iestājies relatīvs miers. Bridžita auklēja mazuli, bet Džouna ģērbās iešanai.

-    Izdevās sazvanīties ar Pīteru, teica Tenets. Viņš tūlīt pat brauc mājās.

-   Labi. Kad Pīters būs šeit?

-   Viņš domā, ka agri no rīta. Tu ej uz slimnīcu?

-   Jā, jāiet. Tu taču saproti, ka tā ir mana vaina, ka viņa ir tur. Mazākais, ar ko es pašlaik varu viņai palīdzēt, ir būt blakus.

-   Kā to lai saprot tava vaina?

-   Vienkārši neatlicināju Vikijai pietiekami laika. Viņas izskats liecināja, ka kaut kas tads notiks. Bet es to neņēmu vērā.

-   Džouna! Tenets saņēma viņas rokas. Kad tu vienreiz sapratīsi, ka nevari atbildēt par visas pasaules labklājību? Tu milzumu laika esi pavadījusi kopā ar Vikiju, palīdzējusi viņai neskaitāmos grūtos brīžos. Slimnīcā Vikija ir savas slimības dēļ, nevis tāpēc, ka tu būtu vainīga.

Džouna iekoda lūpā.

-   Man gan pašlaik tā neliekas. Tiklīdz pārnācu no darba, man vajadzēja aiziet un apraudzīt Vikiju. Tad būtu atradusi viņu daudz agrāk. Džouna paķēra savu somiņu.

-   Redzēsimies vēlāk.

-   Piezvani, Tenets uzsauca, kad viņa jau steidzās uz mašīnu.

Drīz vien mājās pārnāca Bens, un viņi ēda vakariņas. Tenets no blakusmājas atnesa vēl šādas tādas mazuļa mantas, un pulksten desmitos Bridžita pārtina un pabaroja bērnu. Tenets ar skumjām atcerējās, kāds lietpratējs pats bijis kādreiz, kad vajadzēja rūpēties par paša bērniem.

Vienpadsmitos piezvanīja Džouna.

-  Viņa ir nākusi pie samaņas.

-   Paldies Dievam! Tenets juta atvieglojumu ne tikai par Vikiju, bet arī par Džounu. Ja Vikija nomirtu… Vai tu jau brauc mājās?

-   Nē, kādam jābūt pie viņas, lai pabalstītu morāli. Pagaidīšu, kamēr atgriežas Pīters. Vai viņš brauks tieši uz slimnīcu?

-   Nezinu, viņš neteica. Domāju, ka jā… Kā viņa jūtas?

-   Pusaizmigusi. Viņa īsti neapjēdz, kas ar viņu pašlaik notiek. Nabaga Vikija! Kad atceros, cik laimīgi viņi jutās, kad viņa pirmo reizi uzzināja, ka gaida bērniņu…

-   Jā. Nu, ko, domāju, ka vienīgais labums no visa notikušā būs tāds, ka vismaz psiholoģiski viņa tiks savesta kārtībā. No slimnīcas Vikiju izlaidīs tikai tad, kad ārsti būs droši par viņu.

-    Tiesa. Vikijas pašreizējam ārstam vajadzētu atņemt prakses tiesības.

-    Esmu pārliecināts, ka PIters parūpēsies, ļ lai ar viņu turpmāk nodarbojas tā ārste, par kuru es tev stāstīju.

-   Es tiešām ceru, ka viņu dzīvē viss būs labi. Džounas balss pēkšņi kļuva ļoti klusa.

-   Degunu augšā! Protams, ka tā būs. Pēc-ļ dzemdību depresija neturpinās visu mūžu.

Viņi papļāpāja vēl dažas minūtes.

Iegājis gulēt, Tenets nespēja aizmigt. Viņš atklāja, ka visu laiku ausās, vai nedzird sievu atgriežamies.

Un tā pēc kādas stundas grozīšanās un mētāšanās viņš nolēma celties augšā. Nogājis j lejā, Tenets uzvārīja tēju un apsēdās pie virtuves galdiņa. Pēc mirkļa viņam ienāca prātā doma, ka ērtāk varētu iekārtoties viesistabā. Lasīt neko negribējās. Lai gan nekad agrāk šajā laikā viņš nebija skatījies televizoru, šoreiz viņš ieslēdza. Rādīja piecdesmito gadu mūziklu. Iegrimis atpūtas krēslā, Tenets dzēra tēju un drīz vien ieslīga starp pusmiegu pusnomodu. Apziņa brīžiem pazuda, brīžiem atgriezās. Šīvakara dramatiskā notikuma tēli sajaucās ar pēcpusdienā lasītajiem teikumiem no ziņojumiem un dažu pēdējo dienu sarunu fragmentiem. Uz rīta pusi Tenets beidzot iemiga un sapnī redzēja, ka pa upi viņa virzienā peld Mārcija un viņš stiepj roku, lai izvilktu vinu no ūdens. Kad beidzot viņam tas izdevās, viņš redzēja, ka patiesībā tā nav Mārcija, bet Vi kija.

-   Ko es teikšu Pīteram? viņš vaidēja. Ko es teikšu Pīteram?

Kāds viņu raustīja aiz rokas. Pamodies viņš mirkšķināja acis. Pār viņu bija noliekusies Džounas raižu pilnā seja.

-Tu murgoji.

Viņš sapurināja galvu, lai atmostos.

-   Jā, es… viņš apklusa, lai notvertu sapni, kas pirms tam nebija paspējis izgaist.

-   Kas? Džouna izskatījās nomocījusies. Luk, kas noticis?

Tenets neatbildēja, pat nedzirdēja sievas balsi. Prātā bija iešāvusies pārsteidzoša doma. Vai tas būtu iespējams?

-   Luk? Džouna raustīja viņu aiz piedurknes.

Viņš paskatījās pulkstenī. Pusčetri. Nezin vai Luīze būs priecīga, ja viņš tagad zvanīs Lainhemam. Un noteikti nebija arī īstais brīdis sākt izklāstīt savu jauno teoriju Džounai. Kaut kā tomēr nāksies sagaidīt rītu.

Apslāpējis satraukumu, viņš papurināja galvu.

-   Tikai kāda doma, viņš atbildēja. Nāc, iesim gulēt.

26.

Pusdesmitos nākamajā rītā Tenets un Lainhems klauvēja pie misis Peperas durvīm. Sārtās un koši sarkanās tulpes niecīgajā dārziņā pēc vakardienas brāzmainā lietus izskatījās noplukušas. Arī šodien laiks neko labāku nesolīja. Saulīte, kas uzspīdēja agri no rīta, sen jau bija paslēpusies, un rietumu pusē krājās draudīgas mākoņu gubas.

Abus policistus ieraugot, misis Pepera izskatījās pārsteigta. Viņa bija vēl mazāka auguma, nekā Tenetam likās iepriekšējā reizē. Zaļais treniņtērps ar oranžo rotājumu bija nomainīts pret sarkanu ar dzeltenām uzšuvēm. Tenets kļuva priecīgs, ieraugot viņai aiz muguras Plankumiņu, misis Kārteres suni. Acīmredzot māsa Linta pierunājusi misis Peperu paņemt dzīvnieku pie sevis.

-   Nē, mēs neiesim iekšā, paldies. Gribam uzdot jums tikai vienu jautājumu.

Pēc Teneta jautājuma viņas uzacis neizpratnē savilkās.

-   Kāda velna pēc jums tas jāzina?

-   Piedodiet, bet es nevaru to jums teikt, tomēr, ja jūs varētu mums to pastāstīt…

Misis Peperas teiktais sakrita ar to, ko Tenets bija gribējis dzirdēt. Viņi ar Lainhemu apmainījās gavilējošiem skatieniem.

Viņiem aizejot, misis Pepera neizpratnē noskatījās pakaļ.

Nākamā pietura mācītājmāja.

-   Cerēsim, ka vikārs būs mājās, teica Tenets, kad abi gāja cauri skvēriņam. Ja nebūtu tā ikrīta sanāksme…

-   Mēs vienalga nevarētu izbraukt agrāk. Vajadzēja taču sazvanīties.

-   Taisnība. Tenets jutās kā uz naža asmens. Un ja nu Fotergils ir izbraucis? Viņiem jau bija pietiekams apstiprinājums viņa teorijai, bet Fotergila liecība derētu kā garnējums uz tortes. Bet inspektorā auga gandrīz māņticīga pārliecība, ka jāiegūst atbilde uz katru no šaubīgajiem jautājumiem, kurus Tenets bija sarindojis pirms ķeršanās pie slepkavas; viņš gribēja būt, cik vien iespējams, drošs par pamatu zem kājām.

Tilfordgrinas mācītājmāja bija kompakta, moderna celtne, uzbūvēta uz zemes pie lielās, noplukušās, Viktorijas stilā celtās vecās mācītājmājas.

Uz zvanu neviens neatbildēja.

Tenets nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Nāciet taču, mister Fotergil!

-   Es būtu priecīgs ari par misis Fotergilu. Viņa vismaz mums pastāstītu, kur viņu meklēt.

-   Šie vikāri! Tenets drūmi iesaucās. Viņš var būt visur. Viņš var būt aizbraucis uz kādu konferenci.

-   Vai uz Diakonisko Sinodi.

Tenets savilka uzacis.

-   Nevarēju pat iedomāties, ka jūs zināt, Maik, ka kaut kas tāds pastāv.

Lainhems pasmaidīja.

-   Ievācu mazliet informācijas. Viņš atkal piezvanīja pie durvīm. Lai gan man nav ne jausmas, kas tas tāds ir. Tenetu no atbildes paglāba jauna sieviete, ģērbusies džinsu biksēs un garā džemperī. Caur vārtiņiem sieviete iestūma mazuli ratiņos.

-   Kā varu palīdzēt?

-    Misis Fotergila? ar atvieglojumu jautāja Tenets. Viņš stādījās priekšā. Mēs gribētu parunāt ar jūsu vīru.

-    Diemžēl viņš ir izbraucis. Tad viņa paskatījās uz abu policistu nožēlas pilnajām sejām. Bet drīz jābūt mājās. Priecātos, ja būtu jau tagad. Man vajag mašīnu, lai varu aizbraukt uz Starrendenu iepirkties. Vai nevēlaties uzgaidīt iekšā?

Sieviete ieveda viņus viesistabā, uzvārīja pa tasītei kafijas un tad atvainojās.

-   Piedodiet, bet man vēl daudz kas darāms pirms braukšanas.

-   Neliecieties traucēta, Tenets smaidīja.

Pēc pāris minūtēm eksploziju sērija liecināja, ka atgriezies Fotergils. Lainhems un Tenets pielēca kājās un piegāja pie loga. Fotergils abus bija pamanījis un pacēla roku sveicienam. Pirms ienākšanas vikārs dižmanīgi papliķēja pa mašīnu.

-   Vai viņa tiešām brauks iepirkties ar šo mašīnu? jautāja Lainhems.

-  Nezin, vai ir kāda izvēle.

-  Atvainojos! Fotergils iedrāzās viesistaba. Ceru, ka neliku jums gaidīt parak ilgi-

-   Nepavisam. Mēs šeit esam tikai kādas desmit minūtes, un jūsu sieva bija ļoti viesmīlīga un pacienāja mūs ar kafiju.

-   Labi. Lieliski. Tātad? Fotergils paskatījās uz vienu un uz otru. Ar ko varu jums palīdzēt?

-   Ir kaut kas, ko gribējām jums pajautāt…

Pēc dažām minūtēm viņi jau atradās

mašīnā.

Lainhema acis mirdzēja.

-Visai pārliecinoši. Vai piekrītat, ser?

-    Ceru, Maik. Ceru. Daudzo darba gadu laikā Tenets bija iemācījies uzticēties savai intuīcijai. "Nekad nenovērtējiet pārāk zemu tās nojautas, kuras nāk no iekšienes!" Tā viņam reiz bija teicis kāds policists, kuru viņš ļoti respektēja. Un tagad Tenets par to pārliecinājās pats. Bet pavisam cita lieta bija tad, ja viss atbilda likuma burtam.

-   Ko mēs tagad darīsim? Gaidīsim, kamēr atradīsies pierādījumi, kuri iedzīs slepkavu stūrī?

-   Nelaime ir tāda, ka nezin vai pastāv kādas perspektīvas tādus pierādījumus iegūt. Nē, domāju, ka mūsu vienīgā cerība ar kāda manevra palīdzību panākt viņa atzīšanos.

-   Un ja tāda izdevība neradīsies?

Tenets paraustīja plecus.

-   Mums atliks tikai improvizēt. 1

Tad atpakaļceļš — cauri ciematam, kurš

tagad kļuvis tik pazīstams, garām kotedžai, kurā ' Mārcija bija pavadījusi savu nožēlojamo bērnību, kura savukārt stimulēja viņas ceļu uz sapņos izlolotajiem panākumiem; garām krodziņam, kurā Seldens, Hammers un Lomekss pēc kārtas bija slīcinājuši bēdas naktī, kurā, kā tagad Tenets bija pārliecināts, tika noslepkavota Mārcija; pāri tiltam Tenets ievēroja, ka tagad to remontē tiltu, uz kura Mārcija tika noslepkavota; garām Hammeru kotedžai un vārtu namiņam, kurā dzīvoja Edīte, uz namu, kuru Mārcija bija iemīlējusi pirms tik daudziem gadiem.

Kad policisti izbrauca no alejas, milzīgas lietus piles sāka sisties pret mašīnas priekšējo stiklu. Atceroties agrākos piedzīvojumus, kad misis Pentrija lietusgāzē nelaida viņus pāri slieksnim, vini uzvilka lietusmēteļus. Kamēr vini nonāca pie centrālajām durvīm, gāza kā ar spaiņiem.

Misis Pentrija bija nelaipna kā vienmēr.

-   Viņš ir izgājis.

Tas bija kritums. Uzrāvis plecus pret ūdens šaltīm, kuras skalojās aiz apkakles, Tenets centās apspiest sarūgtinājumu.

-   Uz kurieni misters Seldens ir aizgājis?

Misis Pentrija nostājās mazliet stabilāk uz

varenajām kājām, it kā sagatavodamās pēkšņam uzbrukumam un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, kareivīgi paziņoja:

-   Vai nevarat vienreiz likt nabaga vīrieti mierā? Pēc visa, ko viņš ir pārdzīvojis.

-   Varat būt droša, ka mēs nevēlētos runāt ar misteru Seldenu, ja tas nebulu absolūti nepieciešams. Kur viņš ir?

-Jūs esat okšķeri. Tad okšķerējiet!

Tenets apspieda augošās dusmas.

-   Misis Pentrij…

-   Kas tad tas, misis Pentrij? Kas te notiek? Tā bija Edīte Fipsa. Kāda velna pēc jūs sarunājaties un turat inspektoru un seržantu ārpusē, kad gāž tāds lielus? Paskatieties uz viņiem, viņi taču ir galīgi slapji. Nezinu, ko teiktu misters Seldens. Nāciet taču iekšā, inspektor!

Tenets palocīja galvu.

-   Paldies, nē. Mēs gribējām parunāt ar misteru Seldenu, bet liekas, ka viņš ir izgājis. Vai gadījumā nezināt, kur viņš varētu būt?

Edīte uzmeta misis Pentrijai brīdinošu skatienu.

-   Viņš aizgāja makšķerēt. Mājkalpotāja sarauca degunu. Nav gan pats labākais laiks, bet liekas, ka tas misteru Seldenu neuztrauc. Viņš paņēma vienu no tiem milzīgajiem lietussargiem.

-  Vai nezināt, kur viņš parasti iet?

-    Nezinu gan. Vienīgais, ko varu jums pateikt, uz Tīļu.

-  Tātad misters Seldens būs kaut kur pļavās.

-  Jā, noteikti.

-   Lieliski! iesaucās Lainhems, kad viņi bija atgriezušies mašīnā. Tātad vienīgais, kas mums tagad darāms, ir iet kādu jūdzi gar upes krastu, kad lietus gāž kā ar spaiņiem.

-    Nezinu, kā jūs, bet es vairs nevaru būt daudz slapjāks, nekā esmu.

-  Tas gan tiesa.

-  Tātad mēs varam viņu uzmeklēt.

-   Kāpēc gan ne?

Viņi nolēma braukt atpakaļ līdz tiltam un sākt no turienes. "Izrādās, tā bija kļūdaina doma, ka vairāk izmirkt nevar," secināja Tenets, kad viņi brida gar krastu, garajiem zābakiem švīkstot piemirkušajā zālē. "Viņam jābūt trakam. Kāpēc mēs nevarējām pagaidīt? Lietus drīz vien rimtos, un mēs varētu veikt šo ceļojumu daudz normālākos apstākļos." Bet, ja jau aiziets tik tālu, tad nu jau vairs nebija vērts griezties atpakaļ.

Pēc desmit minūtēm viņi pamanīja lielo, zili dzelteno lietussargu. Tas bija iesprausts zemē virs krasta malas kādus piecdesmit jardus priekšā.

-   Tas var arī nebūt misters Seldens, nočukstēja Lainhems.

Tomēr tas bija viņš. Seldens izskatījās visai omulīgs, labi saģērbies ūdens necaurlaidīgā jakā un biksēs, kūpošu kafijas tasi rokā. Tenets skaudīgi palūkojās uz garaiņiem. Nezin, vai varēja cerēt, ka arī viņiem to piedāvās, un, ja ari piedāvātu, šajos apstākļos viņš nevarētu to pieņemt.

-   Jūs izskatāties mazliet samircis, inspektor. Seldena acīs iemirdzējās jautrība. Šāda pašaizliedzība krietni vien iet pāri pienākuma sajūtas robežām. Vai nevēlaties dalīt ar mani vietu zem lietussarga? Esmu pārliecināts, ka vietas pietiks mums visiem.

-  Tur tālāk ir koki, atbildēja Tenets.

Viņi ar Lainhemu pagaidīja, kamēr Seldens ietin makšķerauklu un noliek makšķerkātu uz pārkarenā krasta. Tad viņi devās uz meža pusi. Te bija tikai mazliet sausāks; lapiņas vēl nebija pilnīgi izplaukušas.

Tenets nolēma, ka nav ko tērēt laiku. Katrā ziņā šoka taktika var izrādīties visiedarbīgākā. Viņš pamāja Lainhemam.

-   Bernard Selden, jums nav jāsaka nekas pret savu gribu, bet tas, ko jūs pateiksiet, tiks pierakstīts un izmantots kā pierādījums.

Seldens izskatījās kāds? Izbrīnījies? Šausmu pārņemts? Lietus ūdenim tekot pa seju, bija grūti to pateikt.

Viņš paskatījās uz vienu un uz otru.

-Ko?

-   Mister Selden! Pirms jūs pastāstāt mums, kas tieši notika otrdienas vakarā, ļaujiet man, starp mums runājot, pateikt, ka esmu pārliecināts jebkura zvērināto tiesa jūsu gadījumā jutīs jums līdzi. Jebkurš vīrietis, kurš pēkšņi uzzina, ka viņa meita ir noslepkavota…

Seldenā bija atgriezusies dzīvība.

-    Noslepkavota? Par ko jūs runājat? Kas jums to pateica? Viņš sagrāba Tenetu aiz pleciem un sāka purināt. Viņš izskatījās kā ārprātīgs.

Tcnets apmulsa. Viņš nezināja, ko teikt. Dažu sekunžu laikā inspektora rūpīgi celtā ēka bija sagrauta. Visa lieta balstījās uz priekšnoteikumu, ka ārkārtējā nospiestības stāvoklī, smagā pēcdzemdību depresijā Mārcija pati bija nogalinājusi savu mazo meitiņu un no ķermenīša atbrīvojusies. Tā kā nebija neviena, pie kā griezties, Mārcija meklējusi pajumti pie mātes. Atzinusies viņai par izdarīto noziegumu un likusi misis Kārterei zvērēt, ka tā noslēpumu nekad neizpaudīs. Tieši to, Tenets bija pārliecināts, misis Kārtere gribēja pirms nāves pastāstīt Bernardam, un tas, arī par to viņš bija pārliecināts, izraisīja liktenīgo sadursmi starp Seldenu un viņa sievu. Bet, ja Seldens to zināja… Viņš vērās šai vīrā. Vai atkāpties, atvainoties? Nē. Fakti bija fakti. Viņš stūrgalvīgi tos uzskaitīja.

-   Pēc šīs šarādes, ko sieva jums nospēlēja, kad atgriezās Tīlfordgrīnā, viņa mēģināja iestāstīt, ka bērns nomiris. Mēs pārbaudījām arhīvā. Miršanas apliecība neeksistē. Mēs runājām ar misis Peperu, kura piedalījās "bērēs".

"Pelni" netika apbedīti baznīcas kapsētā, jo tad vikāram vajadzētu miršanas apliecības kopiju, kuras, protams, Mārcijai nebija. Lai būtu ticamāk, tā vietā ceremonija tika noturēta ciemata skvērā. Nav šaubu, ka jūsu sieva gribēja apmānīt arī māti, bet patiesība kaut kā paspruka. Misis Kārterei vajadzēja noslēpumu paņemt līdzi kapā, bet mātes sirdsapziņa viņai to neļāva. Viņa…

-    Vienu mirkli! Noskaidrosim šo lietu. Vai jūs gribat teikt, ka mana sieva nogalināju Klāru?

-   Es jau teicu, ka miršanas apliecība neeksistē…

Kaut kas notika ar Seldcna seju. Gludie vaibsti sašķobījās, salūza. Viņš nokrita zemē sēdus, seju aizklājis plaukstām. Viņa pleci raustījās.

Tenets un Lainhems skatījās viens uz otru. Ko tagad? Viņi stāvēja un skatījās lejā uz Seldenu. Un tad Tenets saprata. Sie smilksti un šņuksti neliecināja par sāpēm.

Seldens smējās. Nejuzdams lietus piles, Tenets saprata, ka beidzot tas ir noticis: viņa slavenā intuīcija inspektoru bija iegāzusi, un viena no viņa teorijām patiesībā izrādījusies tikpat absurda, kāda tā likās no pirmā acu uzmetiena. Viņš atcerējās, kādu cīņu nācās izcīnīt, lai pārliecinātu Drako, un viņa dvēsele šausmās notrīcēja. Viņš lādēja sevi par to, ka nav turējis muti, kamēr nebija pilnīgi drošs, un pamatīgi ir sevi izmuļķojis. Tenets noriskēja" un paskatījās uz seržantu, bet tas no viņa skatiena izvairījās.

Seldens slaucīja acis un kratīja galvu. Viņš izstiepa roku, un Tenets palīdzēja viņam piecelties kājās.

-   Atvainojiet, bet uz minūti jūs patiešām likāt uztraukties, inspektor.

-   Es lūdzu piedošanu, Tenets stīvi novilka.

-   Ak, nekas, nekas. Neuztraucieties! Tiklīdz sapratu, ka jūs runājat par pagātni, nevis tagadni…

-   Ko jūs ar to domājat?

-   Es domāju, atbildēja Seldens, pacietīgi, kā izskaidrojot kaut ko ļoti vienkāršu, ka jūs nupat esat uzzinājis, ka ir noslepkavota mana meita.

Nupat uzzinājis? Tenets centās atcerēties, ko tieši ir sacījis. Ļaujiet man, starp mums runājot, pateikt, ka jebkura zvērināto tiesa jūsu gadījumā jutīs jums līdzi. Jebkurš vīrietis, kurš pēkšņi uzzinātu, ka viņa meita ir noslepkavota… Bet ja nu Seldens ir domājis, ka… Un Seldens nebija apšaubījis viņa teikto par miršanas apliecību… Niecīgs cerību stariņš iespiedās viņa krūtīs, kad atklājās jaunas iespējas.

-   Tātad jūs tiešām zinājāt, ka jūsu meita joprojām ir dzīva?

Iestājās īss klusuma brīdis. Seldena acis pēkšņi parādījās tāda izteiksme, kāda bija cil

vēkam, kurš apzinājās, ka pateicis pārāk daudz.

-   Tad tas bija tas, ko misis Kārtcrc gribēja jums pastāstīt otrdienas vakarā. Saprotu. Tenets tiešām saprata. Viņš redzēja, ka te ir vēl viens motīvs, ne vājāks par iepriekšējo. Lai ko Mārcija bija izdarījusi ar bērnu, Seldens varēja saniknoties par to, ka sieva viņu ir apkrāpusi, atņemot iespēju gandrīz vai trīsdesmit gadus būt tēvam.

-   Es nezinu, par ko jūs runājat.

-    Ak, beidziet, mister Selden! Es neesmu muļķis. Šeit jūs izpļāpājāties, vai ne? Ko teica jūsu sieva ko viņa ir izdarījusi ar bērnu? Atdevusi kādam bezbērnu pārim, varbūt viņi tik ļoti vēlējušies bērnu, ka paņēmuši mazulīti, neko nejautājot? Nē? Droši vien misis Seldena bērnu tā nepameta?

Par spīti visiem centieniem saglabāt paškontroli, Seldena sejas izteiksme viņu nodeva.

-   Nē, Tenets klusām turpināja, apzinoties ja šis blefs izgāzīsies, spēlīte būs zaudēta. Tas nevar būt tiesa.

-   Kāpēc ne? Likās, ka vārdi izlaužas pret Seldena gribu.

-   Tāpēc, ka tādā gadījumā jūsu sievu izsekotu. Sieviete, kura pametusi bērnu, nevar tā vienkārši pazust…Nē, baidos, ka jūs esat rūgti piekrāpts.

-   Ko jūs ar to domājat ?

-   To, ka tajā laikā jūsu sieva bija pietiekami izmisusi, lai rīkotos radikālāk. Skaidrs, ka viņa nebūtu pastāstījusi mātei patiesību.

-   Jūs gribat man iestāstīt, ka jums ir pierādījumi, ka Klāra ir… mirusi?

Tenets neatbildēja.

-   Nē! iesaucās Seldens. Tā nav taisnība! Tur ir kāda kļūda! Viņa pameta bērnu. Es zinu, ka viņa tā izdarīja. Slimnīcas priekštelpā, kur bērnu varētu atrast un vēlāk arī varētu parūpēties.

Bailes, ka Tenetam varētu izrādīties taisnība, lika Seldenam zaudēt jebkādu piesardzību. Vēl tagad viņš nesaprata, ka nodod sevi.

Bija būtiski izdarīt spiedienu, lai nedotu Seldenam laiku apdomāties. Neieredzot pats sevi, Tenets jautāja:

-  Kur tas notika? Pilsētā, kurā jūs tajā laikā dzīvojāt?

-   Nē. Viņa gribēja to izdarīt nekavējoties. Mārcija nevarēja riskēt un atstāt bērnu kaut kur Bredfordā, jo baidījās, ka viņai sadzīs pēdas.

-   Kur tad?

-   Jorkā. Mārcija noķēra vilcienu uz Jorku. Viņa pateica, ka dzirdējusi, ka tā esot jauka pilsēta.

Viņa pateica ?

Misters Seldens bija iekritis! Pēc tam, kad viņš otrdienas vakarā apciemoja sievasmāti, bija iespējama tikai viena satikšanās, kad Seldens un

Mārcija varēja runāt par šo jautājumu.

Kas teica? Jūsu sievasmāte?

-   Nē! Mārcija! Mana sieva. Viņa pati man to izstāstīja, un es viņai ticu.

-    Kad? klusu jautāja Tcnets. Kad viņa jums to izstāstīja?

Seldcns pavēra muti atbildei un tad aprāvās. Mistera Seldena seja liecināja viņš saprata, ka bija sevi nodevis.

27.

-   Tātad kas notika tālāk? jautāja Džouna. Pie reizes samīci kartupeļus, kamēr es pagatavošu mērci!

Tenets paņēma kastroli un pievienoja kartupeļiem margarīnu, melnos piparus un pienu. Ja mājās ir divi pavāri, tad vienkārši nevar kaut ko neiemācīties.

-   Viņš vienkārši sašļuka un atzinās.

-   Viņš, protams, varēja to nedarīt.

-   Nu, nezin vai. Viņš bija izpļāpājies.

-   Bet Seldens taču neatzinās, ka par visu to tajā vakarā uzzinājis no sievasmātes.

-  Taisnība.

-    Tātad vienīgais, ko viņam vajadzēja darīt, bija pateikt, ka Mārcija viņam visu izstāstījusi jau krietni senāk.

Tenets sastinga.

-   Tas ir tiesa. Tev taisnība! Man tas pat neienāca prātā! Cik cilvēks var būt stulbs! Ja

Selclena atjautību nebūtu satricinājušas sāpes, bēdas un apmulsums, viņš būtu izsprucis tajā pašā mirklī, kad Tenets iedomājās, ka Seldens jau ir rokā. Tcneta galvvidus nosvīda, iedomājoties, cik tuvu skalpam viņš ir bijis.

-  Tev paveicās, ka Seldens pats par to neie; domājās! Vai pabeidzi mīcīt?

Tenets pasniedza kastroli.

-   Būs labi?

-   Jā, lieliski!

Tenets sāka atgūties.

-    Mēs izsitām Seldenu no līdzsvara, un viņš nespēja sakarīgi domāt. Un vēl es domāju, ka atzīstoties viņš jutās atvieglots. Tas viss vienreiz novēlās no kakla. Viņš nav tāds cilvēks, kurš varētu mierīgi dzīvot ar tādu noslēpumu sirdī.

Džouna izņēma no cepeškrāsns traukus un sāka klāt galdu.

-   Un kas īsti notika tajā vakarā?

-    Nu, ja tu atceries, Seldens, pārdomās iegrimis, sēdēja uz soliņa upes krastā dažu simtu jardu attālumā no tilta, pretējā krastā no Menoras. Kādas divdesmit minūtes pāri desmitiem viņš nosprieda, ka nu ir laiks iet atpakaļ uz sievasmātes māju. Seldens bija noraizējies par misis Kārteri. Turklāt tajā vakarā bija neprātīgi auksts, un viņš jutās caur un cauri nosalis.

Viņš kāpa lejā pa kāpnēm, kas veda no takas, kad izdzirdēja no ciemata puses tuvojošos soļu troksni. Uzkāpis uz tilta, Seldens redzēja, ka nācēja ir viņa sieva. Tā kā margās bija izlauzts robs, Mārcija gāja tieši pretī vīram, bet tad nogriezās pa diagonāli uz kāpnēm pie takas, kas veda uz Menoru. Viņš negaidīti uzrunāja sievu un steidzās aizšķērsot viņai ceļu. Kad abi satikās, Mārcija stāvēja tieši pie brīdinājuma signālugunīm, ar muguru pret caurumu akmens margās.

-   Mārcij, ko tu šeit dari?

-   Un ko tu domāji? Biju pie mātes.

-    Vai viņa tev pateica, kāpēc gribēja mani redzēt?

-   Nē, viņa bija aizmigusi. Un kāpēc viņa gribēja tevi redzēt?

-   Tāpēc, ka tas skar mani.

-   Skar tevi? Ko tu gribi teikt? Par ko tu runā? Klausies, vai mēs nevaram par to parunāt vēlāk? Varbūt esi aizmirsis, ka mums ir viesi? Nezinu, ko viņi par mums nodomās. Tevis vispār nav, tad es viņus pametu.

-   Pie velna viņus! Kāda nozīme tam, ko

>

viesi domās? Mani tas neuztrauc. Bet es pateikšu, lūk, ko, Mārcij. Mani uztrauc tas, ko pastāstīja tava māte. Patiešām uztrauc… Ko tu ar viņu izdarīji, Mārcij? Ko tu izdarīji ar mūsu meitiņu? Ar Klāru?

-   Klāra ir mirusi. Viņa nomira pirms trīsdesmit gadiem…

-  Nestāsti man! Es nejaušu tev vairāk melot. Ja padomā, ka es tev bez vārda runas ticēju… Kāds gan muļķis esmu bijis… Bet tagad pastāsti! Ko tu ar viņu izdarīji?

-   Laid vaļā manu roku! Tu dari man sāpes.

-  Ko tu ar viņu izdarīji? Stāsti!

-  Es… aizvedu viņu uz Jorku.

-  Jorku? Kāpēc uz Jorku?

-  Nezinu.

-   Jābūt kādam iemeslam, kāpēc tu izvēlējies Jorku.

-   Manuprāt… Kāds man reiz pastāstīja, ka tā esot skaista vieta…

-   Uz kurieni Jorkā tu devies?

-   Mana roka… Lūdzu…

-   Uz kurieni?

-   Uz slimnīcu. Atstāju viņu… priekštelpā. ..

-  Kurā slimnīcā? Kurā?

-   Neatceros. Nezinu. Es neapskatījos. Lūdzu, tu taču dari man sāpes. Laid…

Viņš apgalvoja, ka nevarot precīzi atcerēties, kas tajā brīdī notika. Viņa cīnījusies, centusies izrauties, rāvusi, raustījusi roku, un Seldens domā, ka īpaši spēcīgu rāvienu Mārcija izdarījusi tajā mirklī, kad viņš nolēma laist sievas roku vaļā. Ceļš bija slidens, un viņa zaudēja līdzsvaru un, sāpēs saliekusies, krita atmuguriski tieši margu virzienā. Misis Seldena pazudusi gandriz ātrāk, nekā viņš apjēdzis, kas notiek.

-   Tu viņam tici? Džouna bija beigusi klāt galdu. Trauki ar ēdienu atradās cepeškrāsni, lai neatdzistu, kamēr viņš pabeidz stāstu.

-   Nezinu. īsti pārliecināts neesmu. Sarūgtinājumā un dusmās viņš varēja sievu pagrūst… Bet, lai kas arī notika, es patiešām ticu, ka notikušais ir nelaimes gadījums, ķildas sekas.

-   Tādā gadījumā kāpēc Seldens nedarīja kaut ko, lai glābtu viņu? Kāpēc nesauca palīgā?

-    Viņš teica, ka pāris mirkļus nespējis noticēt savām acīm. Vienā brīdī viņa bija šeit, un nākamajā jau tur, upē. Viņš esot bijis uzzinātās patiesības pārņemts un nemaz nemanījis sievai aiz muguras robu margās, un pirmajā brīdī nesapratis, kas īsti noticis. Tā viņš kādu mirkli tur stāvējis. Tad pieskrējis pie margām un skatījies. No Mārcijas nebijis vairs ne miņas. Neviens no abiem Seldeniem neprātis peldēt, bet ūdens līmenis no lietiem bijis augsts. Misters Seldens uzreiz sapratis, ka meklēt palīdzību ir bezjēdzīgi. Jau par vēlu.

-   Bet tomēr vajadzēja.

-   Protams, ka vajadzēja. Manuprāt, patiesība ir tāda, ka, pat ja viņš nepagrūda viņu apzināti, tajā brīdī viņš jutās tik ļoti apkrāpts, tik nikns, ka daudz neuztraucās, vai viņa ir dzīva, vai mirusi. Viņa paša bērns viņam nozīmēja tik daudz. Ja Mārcija būtu palikusi dzīva, tad es neticu, ka viņš sievai spētu piedot to, ko viņa izdarījusi.

-   Domāju, ka viņu tiesās par slepkavību. Un piespriedīs cietumsodu.

Tenets paraustīja plecus.

-   Tas atkarīgs no tiesnešiem. Viņu var arī nosacīti atbrīvot.

-    Jā, tas ir pilnīgi iespējams. Pēc tava stāstītā, viņš neliekas sabiedrībai bīstams. Džouna pēkšņi pasmaidīja. Lai gan es neteiktu, ka tādu iespaidu uz mani atstāja intervija No krasta līdz krastam ar tavu šefu Drako.

-   Viņš tur uzstājās?

-   Ne par kādu naudu pasaulē to nedrīkstēja palaist garām! Radās iespaids, ka viņš viens pats ir vadījis visu izmeklēšanu! — Džouna apvija rokas vīram ap kaklu. Tas nav godīgi. Arī tev pienāktos kāds gods.

-    Kāds gods! Kad es iedomājos, ka viss varēja aizvelties pa citu taciņu, un pat neapzinājos, ka…

Džouna viņu noskūpstīja.

-   Bet neaizvēlās. Pastāsti, kas tevi uzvedināja uz domu, ka tas varētu būt viņš?

Viņi aizgāja no galda un apsēdās.

-    Liekas visai dīvaini, bet tā bija Vikija, nabaga meitene. Kamēr tu biji slimnīcā, es, protams, visu nakti ļoti daudz par viņu domāju. Gaidot tavu atbraukšanu, es iesnaudos un redzēju visai nepatīkamu sapni, kurā Vikija pārvērtās par Mārciju. Droši vien zemapziņa konstatēja kaut kādu līdzību starp viņām: viņas abas ir pārdzīvojušas pēcdzemdību depresiju. Vikija pat tik spēcīgu, ka mēģināja sevi nonāvēt. Un ja nu Mārcija nogalinājusi savu bērnu?

Redzi, es zinu, ka viņa bērnu negribēja. Zinu arī, ka viņa bija ļoti godkārīga, ka neieredzēja dzīvi ziemeļos un, kad viru aizsūtīja uz ārzemēm, Mārcija palika ar mazulīti gluži viena, un tad noteikti mērs bija pilns. No šāda viedokļa raugoties, bērna nāve viņai bija ļoti izdevīga. Tas nozīmētu, ka misis Seldena ir atkal brīva un atkal var rūpēties par savu karjeru, ka viņai ir attaisnojums braukt projām no ziemeļiem, kurus viņa tā neieredzēja, un atgriezties Kentā. Šādos apstākļos neviens viņai par to nepārmestu.

Nu, un tad mēs pārbaudījām un noskaidrojām, ka bērna miršana nekad un nekur nav iereģistrēta. Fakts, ka notika bēres, kuras vadīja vikārs un kurās bija klāt tikai viens no kaimiņiem kā liecinieks, kuru nevarēja turēt aizdomās kā līdzzinātāju, bija tāds kā klupšanas akmens. Pēc tam, kad uzzinājām, ka tās nav bijušas īstas bēres baznīcas kapsētā tādā gadījumā vikārs pieprasītu miršanas apliecību, ka tā bijusi tikai tāda sēru ceremonija, pelnu izkaisīšana ciemata skvērā… Žēl, ka sākumā biju pārliecināts, ka bērns tiešām miris. Kā man neienāca prātā, ka Mārcija vienkārši varēja bērnu pamest! Varu iedomāties, kā jutās Seldens, kad to uzzināja. Viņš taču tik ļoti mīlēja bērnus.

-  Un kā Seldens to uzņem tagad?

-   Vienīgais, par ko viņš spēj domāt, ir kā sameklēt meitu. Seldens jau sācis ievākt ziņas.

-   To nebūs viegli izdarīt. Un, ja arī viņam tas izdosies, nevar zināt, vai meita vēlēsies pie tēva atgriezties.

-   Taisnība. Tomēr tā ir viņa paša darīšana. Kā jau teicu, varu saprast, kā viņš jūtas… Un tāpēc man ienāca prātā… Manuprāt, ir lieliska ideja, kā atrisināt problēmu ar Bridžitu.

-O?

-   Ja nu mēs viņai teiktu: "Paklausies, kā būtu, ja tu savu nākotni plānotu tā, lai tev nebūtu tik svarīgas šīs gala eksāmenu atzīmes, vai tad tu vienreiz beigtu pārdzīvot?"

-  Un ko viņa varētu plānot?

-   Nu, mums vienmēr ir licies, ka tai jābūt koledžai, vai ne? Bet kāpēc gan mēs nevarētu sūtīt viņu uz kādu no tām privātajām kulinārijas skolām? Dažām no tām ir izcila reputācija. Un es kaut kur lasīju, ka akadēmiskajos priekšmetos iestājeksāmenu prasības nav pārāk stingras. Katrā ziņā ar visu, ko Bridžita jau ir sasniegusi kulinārijas jomā, esmu pārliecināts, ka viņi ar lielāko prieku meiteni uzņemtu.

-   Vai mēs varēsim to atļauties? Šīs skolas ir ļoti dārgas.

-   Bet vai tas nebūtu to vērts? Tenets saņēma Džounas plaukstas. Es zinu, ka nebūs viegli, nāksies kļūt taupīgākiem un vēlāk, ja Benam izdosies iestāties universitātē, mums vajadzēs palīdzēt arī viņam, un tad būs ko turēt. Tomēr lielākā daļa šo augstas klases kulināru kursu ilgst tikai kādu gadu vai pat vēl mazāk. Katrā ziņā mēs nedrīkstam taupīt naudu uz Bridžitas izglītības rēķina.

-Taisnība. Vienkārši ideja ir negaidīta… viņas balss ieskanējās piekrītošāk. Attiecībā uz gala eksāmeniem šī doma noteikti mazinās meitas spriedzi.

-   Tieši tā! Un tad, ja viņa tiešām noliks… Nu, domāju, ka mums jāļauj viņai pašai izvēlēties, ko viņa grib. Mēs varētu tikai piedāvāt viņai šādu iespēju, un tad, ja viņa noliks eksāmenus, gan jau redzēs.

-    Pilnīgi pareizi. Ak, dārgais, jo vairāk es par to domāju… Iesim un aprunāsimies ar viņu tūlīt, pirms vakariņām, labi? Viņai tik ļoti vajadzīgs uzmundrinājums.

-   Kā vēlies.

Ieraugot, ka istabā ienāk abi vecāki, Bridžitas skatiens kļuva vairāk nekā nelaipns.

-  Viss kārtībā, steidzās mierināt Tenets. Mēs esam atnākuši ne tādēļ, kā tu domā.

-    Ne ķidāt tevi, piemetināja Džouna. Tētim ir uzradusies brīnišķīga ideja.

-   Jā? Bridžita likās nedroša. "Viņa slikti izskatās," nodomāja Tenets. "Bāla un gurdena."

Viņš nespēja samierināties ar domu, ka viņa jautrā, dzīvespriecīgā meita ir novesta līdz šādam stāvoklim. Tenets sāka izklāstīt savu jauno ideju. Mēs ar tavu māti domājam, ka… Runājot viņš vēroja Bridžitas sejas izteiksmi. Gandrīz tūlīt pat viņas vaigos atgriezās sārtums, viņas acis iemirdzējās, un, pirms viņš bija beidzis, Bridžita pielēca kājās no krēsla un apvija rokas viņam ap kaklu.

-   Ak, tēti, kāda brīnišķīga doma! Tas būtu kolosāli! Viņa pagriezās pret māti un apkampa arī to. Tad Bridžita atkāpās un ieskatījās viņiem sejās. Jūs tā domājat, ja? Jūs tiešām tā domājat!

Tenets un Džouna, atviegloti un iepriecināti, starojot uzsmaidīja viņai un viens otram. Tad abi reizē pamāja.

-   Protams, ka mēs tā domājam, atbildēja Džouna. Mēs domājam, ka tas tevi atbrīvos no spriedzes. Pat ja tu nenoliksi eksāmenus pārāk labi, pēc uzvaras jauno pavāru sacensībās un taviem rakstiņiem Kentas Ziņnesī tu noteikti tiksi tur iekšā.

-   Kolosāli! Bet tad pēkšņi Bridžitas sajūsma noplaka.

-   Tomēr vai tas nebūs visai dārgi?

Džouna paskaidroja, ko Tenets bija teicis

par Bena turpmāko izglītošanos.

-   Viegli jau nebūs, nav ko izlikties. Bet mēs neredzam iemesla, kāpēc lai nedotu tev tā-

das pašas iespējas kā Benam, tikai citā virzienā. Bridžita sāka raudāt.

Džouna piegāja pie atvilktnes, izņēma kabatlakatiņu un pasniedza viņai.

Bridžita noslaucīja acis un smaidot kodīja

lūpas.

Man tagad ir tik viegli… Džouna pastiepās pēc Teneta plaukstas un saspieda to.

Viņš smaidot atbildēja ar to pašu. "Izskatās, ka aiz muguras atstāta vēl viena neliela dzīves krīzīte."

Doroteja Simpsone MĪKLAINA NĀVE Romāns

Apgāds "Artava", LV 1011, Rigā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rigā, Balasta dambi 3.

[1] gracc (angļu vai.) grācija.

[2] nckad neatmet cerības (latīņu vai.).

Content

Simpsone Doroteja Mīklaina nāve

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.