Simpsone Doroteja

Šaubu elements

Doroteja Simpsone

ŠAUBU ELEMENTS

ROMĀNS

1. nodaļa

Juzdamies ļoti apmierināts, Tenets iegrieza mašīnu piebraucamajā ceļā. Džouna bija lūgusi viņu pacensties tikt mājās lidz sešiem, un tagad bija bez minūtes seši. Viņš smaidīja, iedomājoties sievas izbrīnu par gandrīz nepiedzīvoto akurātību, kad vaļā atsprāga parādes durvis, un pa taciņu lejā drāzās Bens.

-   Tēt! Tev tikko zvanīja. Ribldenā notikusi slepkavība.

Bens, kuram bija tikai divpadsmit gadu, tēva policista darbā uztvēra tikai tā sensacionālo pusi, kā arī izjuta prieku, palieloties draugu priekšā ar savām iedomātām slepenām zināšanām.

Tenets ievaidējās. Sapnis par garu, nesteidzīgu, savam priekam tik rūpīgi izplānoto vakaru vēl kādu mokošu brīdi kavējās apziņā, pirms negribīgi izgaisa. Viņš pārmetoši paskatījās Benā.

-   Un katrā gadījumā tev nevajadzēja noklausīties.

-   Ak, tēt! Es nevaru tēlot kurlo katrreiz, kad iezvanās telefons.

-Tu ļoti labi saproti, ko es domāju. Bet, tā kā tu tomēr noklausījies, lai par to ne vārds netiktu minēts šovakar skautu sanāksmē, dzirdi?

-  Ai, tēt!

-   Es tiešām runāju nopietni. Es negribu pļāpas. Tenkas var pamatīgi sarežģīt lietu.

-   Nu, labi. Ja tā vajag… Ar vienu noteikumu …

-   Vēl ko neizdomāsi noteikumu! Ja tu ceri, ka es padošos izspiešanai…

-   Izspiešanai? viņiem sasniedzot durvis, Džouna pārjautāja. Viņa izskatījās noraizējusies.

Tenets papurināja galvu.

-   Tikai joks. Viņš noskūpstīja sievu. Cik es saprotu, mums radušās problēmas.

Džouna strādāja ar nosacīti sodītajiem mazgadīgajiem noziedzniekiem, un viņai pusseptiņos vajadzēja paspēt uz sapulci. Bija sarunāts, ka Tenets aizvedīs Benu un pārējos uz skautu nodarbību un vēlāk aizbrauks pie doktora Mellerda pakaļ Bridžitai, kas kopā ar misis Mellerdu veica vienu no tā dēvētajiem "radošajiem" pasākumiem. Helēna Mellerda bija labi pazīstama iecienītu kulinārijas grāmatu sastādītāja, un Bridžitas interese par ēdienu gatavošanu bija veicinājusi savstarpēju simpātiju rašanos starp abām.

-        Vairs nē. Viss ir sarunāts. Džouna vandījās pa rokassomiņu, meklēdama mašīnas atslēgas. Ja tu varētu, kā norunāts, aizvest Benu un visus citus uz skautu sapulci, Džeina Ortona atvedīs viņus atpakaļ. Un Helēna pārvedīs mājās Bridžitu, kad viņas būs beigušas savu nodarbību.

-   Jauki. Paldies. Ben, pazūdi uz dažām minūtēm, ja? Ej! Māte steidzas. Tenets pagaidīja, līdz Bens pazuda dzīvojamā istabā, aizvērdams durvis, tad pievērsās Džounai. Kas tā ir par lietu? Bens kaut ko ieminējās par slepkavību Ribldenā.

-   Tā ir taisnība nu, katrā ziņā aizdomīga nāve. Es nezinu visu sīkumos, te ir adrese. Ceru, ka neizdarīju neko pārsteidzīgu. Es zvanīju Helēnai Mellerdai un sarunāju, ka tu pa ceļam paņemsi doktoru Mellerdu, jo viņai vajadzēs mašīnu, lai atvestu mājās Bridžitu. Viņas pašas auto ir remontā.

-  Paldies. Tas ir jauki. Bet tagad taisies prom, mīļā, Tenets apklusa. Kas par lietu?

Džouna vilcinājās.

-Tā adrese. Haigeibla, Ribldena… Tur dzīvo Deimons Tarants.

-   Deimons?… Narkotikas, ja?

Džouna pamāja.

-   Nabaga mazais, bagātais zēns.

-   Man nepatīk, ka tu viņu tā sauc!

Tenets, kā atvainodamies, iepleta rokas.

-   Ludzu piedošanu! Bet kādēļ esi tik satraukta?

Džouna atkal šaubījās.

-   Viņam šopēcpusdien vajadzēja ierasties, bet viņš neieradās, viņa negribīgi atzinās.

-Skaidrs… Un tagad tu uztraucies, vai viņam gadījumā nav kāds sakars ar šiem… aizdomīgajiem nāves apstākļiem.

-   Nu, ne gluži uztraucos. Tās drīzāk ir bažas. Viņam galu galā ir tikai astoņpadsmit.

-  Vai tev nepateica, kas ir upuris?

Džounas lupu kaktiņi noslīga uz leju.

-   Deimona māte… Protams, viņa neierašanās var būt tikai sakritība.

-Tā ir. Bet tā kā tu tur pašlaik itin nekā nevari darīt, labāk taisies ceļā, savādāk nokavēsies. Kad es pārradīšos, es tev izstāstīšu, kas par lietu. Ja?

Džouna pamāja.

-  Droši vien tev taisnība. Bet… Ak Dievs, jau astoņas pāri. Man jāskrien.

Tenets viņu viegli noskūpstīja un pastūma uz durvju pusi.

-   Ben? viņš sauca. Kārtībā?

*

Policijas ārsts Mellerds jau bija gatavs un gaidīja, kad Tenets piebrauca mašīnu pie nelielas mājas, kuru kopš Mcllcrda nesenajām otrreizējām precībām bija pilnīgi pārveidojis svaigs krāsojums, jauni aizkari un ziediem, nevis nezālēm pilns dārzs. Katru reizi, ejot garām šai mājai, Tenets sajūsminājās par to, kā šīs laulības bija izmainījušas viņa seno draugu pēc skumju un depresijas pilnajiem gadiem, kas sekoja mazā ārsta pirmās sievas nāvei. Pats doktors arī likās kā no jauna piedzimis. Prom bija uzbudināmība, kas kalpoja par iemeslu tam, ka ar viņu bija tik grūti sastrādāties, kā arī nekārtīgās, nonēsātās drēbes un nespodrinātās kurpes. Vērojot viņu raitā solī nākam lejā pa taciņu uz mašīnu, Tenets sava drauga vārdā klusībā skaitīja pateicības lūgsnu.

Mājot ar rokām, parādes durvis parādījās Helēna Mellerda ar Bridžitu. Tenets izkāpa no mašīnas.

-   Paldies par izpalīdzēšanu, Hclēn, viņš sauca.

Viņa pasmaidīja un atmeta ar roku.

-  Jebkurā laikā.

-   Helēna ir ļoti laipna, ka tā palīdz Bridžitai, ieminējās Tenets, braucot prom. Mēs abi ar Džounu patiešām to augstu vērtējam, un es zinu, ka Bridžita tāpat.

-   Nieki. Viņai pašai ir patīkami dalīties idejās ar kādu. Es priecājos, ka tieku šovakar prom no mājām. Ceturtdienas vakaros no tiesas esmu persona non grata[1]. bet mellerda iecietīgais smaids runāja pretī viņa vārdiem. Helēna saka, ka Bridžita esot ļoti apdāvināta.

-   Varu apgalvot, ka apbrīna ir abpusēja.

-   Lai nu kā, pastāsti man ko vairāk par šo lietu! Džouna neko daudz pa telefonu nepateica.

-   Man liekas, es nezinu daudz vairāk nekā tu. Aizdomīgs nāves gadījums Ribldenā. Misis Taranta.

-   No Haigeiblas? Ak Dievs!

-   Vai tu viņu pazīsti?

-   Esmu viņu pāris reizes saticis. Es zinu par viņu, tā būtu precīzāk teikts.

-Un?

-  Un kas?

-   Nekaitini mani! Ko tu zini par viņu?

-   Es nebaumoju, manierīgi novilka Mellerds.

Pavēries savā ceļabiedrā, Tenets uztvēra draiskas uguntiņas pāri aceņu pusmēnessveida lēcām. Neesi lik nejauks, Dok! Ja izrādīsies, ka tā ir slepkavība…

-  Viņai ir zināma slava, tas viss.

-   Kāda slava?

-   Netikumība. Mellerds vairs nesmaidīja. Faktiski tās nav tikai baumas. Es zinu vismaz vienu viņas izjauktu laulību. Tas notika pirms vairākiem gadiem, bet vīrs bija mans draugs. Visvairāk mani aizskāra tas, kā viņa ar to rotaļājās. Viņš domāja, ka tā ir viņa dzīves lielā mīlestība. Bet, kad bija sasniegts krīzes punkts un sieva viņu atstāja, paņemdama arī bērnus, viņš ieteica Nerīnai Tarantai šķirties un apprecēties ar viņu, bet tā tikai pasmējusies. Mans draugs palika bez nekā.

-   Vai viņa sieva neatgriezās?

Mellerds pakratīja galvu.

-   Teica, ka viss notikušais ir bijis tik pazemojošs, ka viņai zudušas pēdējās ilūzijas un viņa nekad nevarēšot vīram uzticēties.

-   Un kas notika ar tavu draugu vēlāk?

-   Viņš drīz pēc tam no šejienes aizbrauca. Pēdējais, ko es par viņu esmu dzirdējis, bija, ka viņš taisās emigrēt.

-   Nerīna… Tas ir neparasts vārds.

-   Es teicu tieši tāpat, kad pirmo reizi to izdzirdu. Acīmredzot misis Tarantas tēvs ļoti mīlēja ziedus un savām meitām ielika mīļāko ziedu vārdus Nerīna un Dafne. Viņam piederēja stādu audzētava, bet pirms dažiem gadiem viņš nomira, un tagad tur saimnieko Dafne; es domāju, ka ļoti prasmīgi.

-  Tu esi īsta informācijas krātuve, Dok.

-        Es kustos apkārt… Un neaizmirsti, Luk, ka es šai pusē dzīvoju vēl, pirms tu pirmoreiz ievilki elpu. Te jānogriežas pa kreisi.

Ribldena atradās neizpostīta lauku apvidus centrā uz dienvidiem no Starrendenas, pilsētas Kentas grāfistē, kur Tenets dzīvoja un strādāja. Ciematu no tūristu bariem pasargāja šauru, līkumotu lauku ceļu labirints, un tas varēja iepriecināt jebkura fotogrāfa sirdi, kurš meklēja labu materiālu nākamā gada kalendāram. Tur bija viss zāliens, pīļu dīķis, gleznaini krodziņi un dažādu laikmetu celtnes. Šajā skaistajā jūnija vakara stundā viss likās kā izmiris. Domājams, visi iedzīvotāji vai nu ieturēja vakara maltīti, vai bija piesaistīti televizoru ekrāniem. Dažus mirkļus vēlāk Tenetam gribējās iebukņīt sevi par tādu naivumu. Pagriežoties ap stūri, viņš ieraudzīja, ka visi Ribldenas iedzīvotāji likās sapulcējušies pie gariem dzelzs vārtiem.

Mellerds sadrūma.

-   Kā redzams, vampīri iznākuši asiņu medībās.

-  Kā parasti, piekrita Tenets.

Pūlis negribīgi pašķīrās, lai atļautu mašīnai izbraukt cauri, atkal sakļaudamies līdzīgi Sarkanajai jūrai aiz izraēļiem. Priekšā līkloču piebraucamais ceļš pieveda pie izturīgas Viktorijas laika sarkanu ķieģeļu mājas, ko rotāja frontoni, belvederi un tornīši tik iemīļoti tajā laikposmā.

Netālu no durvīm uz grantētā celiņa stāvēja vairākas policijas un privātās mašīnas.

-   Lainhems ir jau šeit, noteica Mellerds, pamādams uz sarkanā forda pusi. Kā viņam tagad klājas? Jāsaka, ka viņš izskatās daudz mundrāks.

-  Jā, pašlaik viņš ir ļoti dzīvespriecīgs.

-   Atguvies no tā, ka pagājušajā gadā viņu nepaaugstināja amatā, vai ne?

-  Jā, es domāju gan.

-   Vai viņš mēģinās vēlreiz?

-   Nē, liekas, Lainhems ir stingri nolēmis to nedarīt. Tenets pie sevis nodomāja, ka tas ir gudrs lēmums. Maiks Lainhems bija pirmklasīgs seržants, bet viņam pietrūka tās īpašās nojautas, kas nepieciešama augstākai pakāpei. Tenets uzskatīja, ka Lainhems nekad nebūtu rakstījis iesniegumu, ja sieva viņu nebūtu pamudinājusi. Luīze bija gan apņēmīga, gan godkārīga.

-  Manuprāt, tas tev ir tieši pa prātam.

-   Tā ir. Ne ar vienu citu es nevēlos strādāt kopā.

Tenets izkāpa no mašīnas un brīdi pastāvēja, apskatot apkārtni. Piebraucamais ceļš tālāk veda gar mājas kreiso pusi un pazuda droši vien garāžu virzienā. Te valdīja pašapmierinātas labklājības gaisotne. Grantētais celiņš bija bez nezālēm, mauriņi un ziedu apmales priekšzīmīgi uzturētas, pati māja, neskatoties uz tās lielumu, lieliskā kārtībā.

-   Ko dara misters Tarants?

-   Viņš ir ķirurgs Starrendenas centrālajā slimnīcā un ar plaukstošu privātpraksi.

Tenets pasmīnēja.

-   Tu, Dok, esi izvēlējies nepareizu nozari savā profesijā.

Mellerds atsmaidīja.

-Tā kā mazliet par vēlu, lai kaut ko mainītu.

-   Ā, redz kur Lainhems.

Izmeklētājs, seržants Lainhems parādījās ap mājas labo stūri. Viņš pacēla roku sveicienam, tad paklanījās. Abi viri sāka iet viņam pretī.

-  Labvakar, Maik. Vai tad ne mājā?

-   Labvakar, ser, Dok. Nē. Nāciet šeit! Viņa nokrita, seržants paskaidroja, no pirmā stāva balkona uz akmens terases. Kā izskatās būs lauzusi sprandu.

-   Un jums liekas, ka tas nav nelaimes gadījums?

Lainhems paraustīja plecus.

-   Grūti saprast, kā tas būtu varējis notikt. Balkona margas ir mazliet par augstām, lai viņa būtu zaudējusi līdzsvaru.

-   Skaidrs, Teneta balss skanēja izklaidīgi, un viņa soļi neapzināti bija kļuvuši ātrāki. Viņi tuvojās mājas stūrim, un Tenets gatavoja sevi

mirklim, no kura baidījās, skatam uz līķi. Viņš gribēja tikt ar to galā, cik ātri vien iespējams.

Esam klāt, ser.

Acīm pavērās pazīstamais skats. Tika uzmestas skices, fotografēts un mērīts. Treiss, noziegumu vietas apskates eksperts, gaidīja policijas ārstu, lai oficiāli paziņotu par nāves gadījumu, pirms ķerties pie darbietilpīgā paraugu vākšanas darba. Tā visa cēlonis bija nu jau nedzīva būtne kādreiz brīnums, ko sauc par dzīvu cilvēku. Tcncts dziļi ieelpoja un pavirzījās uz priekšu, kamēr Mellerds nometās uz ceļiem blakus līķim.

Nerīna Taranta gulēja uz muguras uz platas akmens terases, nedabiskā leņķī izliektu kaklu, rokām un kājām. "Viņai vajadzētu būt nedaudz pāri trīsdesmit," domāja Tenets. Pat tagad būdama mirusi viņa bija viena no skaistākajām sievietēm, kādas viņam bija nācies redzēt: klasisks sejas ovāls, augsti vaigu kauli un Dalasas stila garu, tumšu sprogu nekārtība. Viņas āda jau (pusjūnijā) bija sulīgā medus krāsā, un vienkāršā audekla kleita negatava citrona nokrāsā vēl vairāk izcēla jauneklīgā ķermeņa slaidumu un garās, skaistās kājas. Bet, ieskatoties vērīgāk, viņš saprata, ka nav pareizi novērtējis sievietes vecumu. Sīkās grumbiņas ap acīm un muti atgādināja Tenetam, ka Deimons Tarants, astoņpadsmitgadnieks, bija viņas dēls. "Tuvu četrdesmit," viņš nolēma. Bet ārkārtīgi labi saglabājusies. Tenets varēja saderēt, ka tādas jauneklīgas ārienes saglabāšanai tika izdotas lielas naudas summas. Un kādam mērķim? Lai nomirtu šajā mierīgajā jūnija vakarā savas mājas dārzā. Neviens nebija pelnījis tādu nāvi.

Tenets pavērās augšup. Balti krāsota koka balustrāde apvija nosegto balkonu, kas stiepās visā šīs mājās sienas garumā pirmā stāva augstumā. Viktorijas laika mājai tā bija neraksturīga iezīme. Varbūt šī daļa tika uzcelta vēlāk. Apakšējā stāvā divi pāri stiklotu durvju izgāja uz terasi, un, pakāpies atpakaļ, viņš varēja redzēt divas atbilstošas durvis augšā uz balkona vienas bija atvērtas, otras ciet.

-   Viņas guļamistaba un dzīvojamā istaba, pie auss ieskanējās Lainhcma balss. Abi vīri tik ilgi bija strādājuši kopā, ka seržants prata precīzi notrāpīt īsto brīdi, lai pārtrauktu Teneta domu plūdumu. Atvērtās durvis ved dzīvojamā istabā. Guļamistabas durvis ir aizslēgtas.

-   Vai citas pieejas balkonam nav?

Lainhems pakratīja galvu.

-   Vai jūs jau apskatījāt dzīvojamo istabu?

-   Tikai uzmetu acis. Tur nav nekādu cīņas pazīmju, ja to jūs domājat. Balkona margas ir apmēram trīs pēdas sešas collas augstas. Misis Taranta bija ap piecām pēdām septiņām collām, tā ka margas būtu apmēram līdz gurniem.

Teneta skatiens pārslīdēja no balkona uz gulošo ķermeni un atkal uz balkonu.

-   No tā, kā viņa guļ, liekas, ka kritiens ir bijis uz galvas, vai ne?

-Jā. Es teiktu, ka izskatās pēc kūleņa.

-   Vai jūs vīram ieminējāties par pašnāvību?

-   Tikai pieminēju, neko vairāk. Viņš, protams, ir ļoti satriekts, bet tūlīt atvairīja domu par pašnāvību.

-   Tā viņi vienmēr dara, nopūtās Tenets. Tomēr šoreiz tā liekas ļoti maza iespējamība. Ir daudz drošāki veidi, kā izdarīt pašnāvību, ja tāds nodoms patiešām būtu radies. Tas balkons nevar būt daudz vairāk nekā cik? piecpadsmit pēdu augsts?

-   Jā, apmēram.

-   Nokrītot no tāda augstuma, ir pavisam droši, ka mūža atlikušo daļu vajadzēs pavadīt invalīda ratiņos… Nē, es domāju, ka mēs noteikti varam izslēgt pašnāvību.

-   Un negadījumu, ser, arī. Ja viņa būtu pārliekusies margām un nokritusi vai nu tāpēc, ka apreibusi galva, vai tāpēc, ka bijusi piedzērusies vai pat apreibinājusies ar narkotikām…

-   Vai ir kādas norādes, ka viņa būtu piedzērusies vai lietojusi narkotikas?

-   Nē, ser, neko tādu nemanīju. Bet, kā es teicu,

es tikai pavirši apskatījos… Es pašlaik tikai prātoju. ļ9

Siguldas tll'^taa BIBLIOTĒKA

-Atvainojiet, turpiniet, Maik!

-   Ja misis Taranta būtu pārkritusi pāri margām, vienalga, kāds tam arī būtu cēlonis, viņa gulētu tuvāk mājai.

-   Jā, liekas gan. Es domāju, viņa varētu būt sēdējusi uz margām.

-   Neliekas vis, ātri iebilda Lainhems. Tās ir pārāk šauras, tikai kādas trīs collas platas.

-    Hmm. Nu, liekas, ka jums taisnība un Tarantai kāds ir palīdzējis. Ja viņa atbalstījās pret margām, viss, ko vajadzēja izdarīt, bija pacelt viņas kājas no zemes, spēcīgi pagrūst, un tas arī viss.

Mellerds aizcirta somu un piecēlās.

-   Nu, Dok? painteresējās Tenets.

-   Es būtu ļoti pārsteigts, ja līķa sekcija atklātu, ka viņa mirusi no kaut kā cita, nevis pārlauztas sprandas. Protams, nekad jau nevar zināt, negaidītais vienmēr ir iespējams… Nav nekādu cīņas pazīmju. Tomēr grūti saprast, kā viņa varēja nokrist.

-   Tieši par to mēs domājam… Vai tu varētu noteikt, ka viņa būtu lietojusi narkotikas?

-Tu domā tagad un tūlīt? -Jā.

-   Maz ticams lai gan tas atkarīgs no tā, kas tās bija par narkotikām, kā arī, kad un cik daudz lietotas. Lielākā daļa tablešu izšķīst ļoti ātri un iesūcas asinis, tā ka ir grūti pateikt, pirms nav izanalizēti daži paraugi.

-   Kā ar acu zīlīšu sašaurināšanos? vaicāja Lainhems.

-   Tas nav droši. Ir pavisam normāli, ka pēc nāves zīlītes vai nu paplašinās, vai sašaurinās, dažkārt viena acu zīlīte pat ir lielāka nekā otra. Bet šai gadījumā.nekas tāds nav novērojams.

-   Nekādu injekcijas pazīmju? neatlaidās Lainhems.

-   Dūriena pēdas nav redzamas, bet, kā jūs zināt, tās ne vienmēr ir redzamas. Vai ir aizdomas, ka viņa bijusi saistīta ar narkotikām?

-   Nē, šobrīd ne, atbildēja Tenets. Bet nesen viņas dēls tika apsūdzēts narkotiku lietā.

-   Spēcīgas narkotikas?

-   Nē. Hašišs.

-  Tādā gadījumā šodienas ekonomiskajos apstākļos, manuprāt, jums būs grūti panākt, lai izdara narkoanalīzi.

-   Šaubos, vai mēs vispār pašlaik to ierosināsim. Mēs tikai pārbaudām dažādas iespējas. Varbūt lūgt izdarīt pārbaudi uz alkoholu?

-   Labi. Ja tas ir viss… Luk, vai būtu iespējams sadabūt kādu, kas aizvestu mani mājās?

-  Jā. Protams. Ē ē, vēl tikai viens jautājums, Dok…

-        Es jau domāju, ka tu mani prom nelaidīsi, pirms lo pajautāsi! Protams, nāves iestāšanās laiks. Kad atrada līķi?

-   Ceturksni pirms sešiem, atbildēja Lainhems.

-   Tā. Es teiktu, ka jebkurā laikā pēdējo četru piecu stundu intervālā.

-   Tātad no diviem uz priekšu, noprecizēja Tenets.

-   Uz to pusi.

Abi vīri pavadīja Mellerdu līdz mašīnai, tad atgriezās atpakaļ pie mājas.

-   Vai jums jau ir izdevies uzzināt kaut ko par mājas iemītniekiem, Maik?

-    Misters Tarants, misis Taranta, viņu dēls, mistera Taranta māte un viņas līdzdzīvotāja, Lainhems uz pirkstiem skaitīja. Un misis Tarantas māsa kopā ar kādu citu sievieti dzīvo ratnīcā zemes gabala otrā pusē. Kāds sakars sievietei ar ģimeni, es nezinu, bet vietējās policijas konstebls Draivers arī ir šeit. Viņš noteikti varēs mums to pateikt.

-   Es vēlāk ar viņu parunāšu kādu vārdu. Jūs esat pamatīgi pastrādājis, Maik. Labi. Kurš atrada līķi?

-   Vīrs. -Tā…

Abi vīrieši apmainījās skatieniem. Nebija vajadzības skaļi pateikt, ko viņi domāja. Ja slepkavība notikusi kādā ģimenē, policija vienmēr vispirms meklē vīru, tad cilvēku, kurš atrada līķi. Kad abi izrādās viena un tā pati persona…

-   Un jūs sakāt, ka viņš šķiet ļoti satriekts.

-  Jā, tā tiešām liekas.

-   Kur viņš ir?

-  Savā darbistabā.

-   Labi, iesim un parunāsim ar viņu. Bet vispirms aši ieskatīsimies misis Tarantas dzīvojamā istabā. Es gribu redzēt visu iekārtojumu.

Viņiem ātri ejot uz parādes durvīm, Lainhems

ieteicās:

-   Ir pārsteidzoši, cik bieži uzrodas nodrāztais teiciens, vai ne, ser? Es domāju: "Vai viņa nokrita pati, vai viņu pagrūda?"

-   Jā. Lai gan šinī gadījumā neliekas, ka par atbildi būtu jāšaubās. Jautājums ir kādēļ?

2. nodaļa

Haigeiblas masīvās parādes durvis ieskāva krāsaina stikla paneļi, kur bija attēloti četri gadalaiki. Ieejas puse atradās uz rietumiem, un, Tenetam ar Lainhemu ieejot, iekšā ieplūda saule, uz vestibila baltajām flīzēm radot brīnišķīgu, daudzkrāsainu velvētu eju. "Vai šis pasakainais iespaids bija arhitekta iecerēts," minēja Tenets, abiem uz bridi apstājoties un pārsteigumā iesaucoties. Tad Lainhems veda viņu garām gariem, zaļiem augiem milzīgos, baltos keramikas podos, augšā pa zāļu paklāju klātām kāpnēm un pa gaiteni uz Nerinas Tarantas dzīvojamo istabu.

Šeit valdīja zila krāsa: zilgans paklājs, gaiši zili aizkari ar tumši zilu zīmējumu malās un vesela siena bija noklāta ar zilbaltu šķīvju kolekciju. No aukstuma sajūtas istabu paglāba sulīgi rozā krēslu un sēdekļu polsterējumi un spilveni tādās pašās krāsās, kā arī bagātīgs vasaras ziedu sakārtojums gludā, apaļā, rozā vāzē uz galda netālu no atvērtajām stiklotajām durvīm.

Tenets pārgāja pāri istabai un izgāja uz balkona, kas bija apmēram piecas pēdas plats un mēbelēts ar baltiem, pītiem krēsliem un galdu. Lainhemam bija taisnība. Margas varēja būt trīs pēdas augstas, un nācās grūti iedomāties, kā Nerlna, ja vien kāds to nepagrūda, varētu būt pārkritusi tām pāri, pat ja viņai pēkšņi apreibtu galva.

Tenets atgriezās dzīvojamā istabā un apstaigāja to, rokas sabāzis kabatās, tā apspiezdams vēlmi kaut kam pieskarties. Istaba likās pievilcīga, tomēr, ieskatoties ciešāk, šķita, ka kaut kas nav kārtībā. Kas tas bija? Apdomājot šo jautājumu, viņš pieliecās apskatīt tuvāk fotogrāfiju: Nerīna Taranta ar vīru kāzu dienā ar sudrabotiem bērziem un savvaļas narcisēm fonā. Tarants mīlas pilnu skatienu vērās lejup uz savu līgavu, kamēr viņa… Viņas žilbinošais, pavedinošais smaids bija veltīts fotogrāfam. Vai varbūt viņš bija netaisns? Tenets šaubījās. Vai viņu neiespaidoja Mellerda stāstītais? Viņš paskatījās vēlreiz, ievērodams noteiktās zoda līnijas un valdonīgo roku, kas pavirši balstījās uz vīra rokas. Veroties fotogrāfijā, nebija šaubu, kurš šajā laulībā būs devējs un kurš ņēmējs.

Alkatīgu, kāda balss it kā iečukstēja viņam ausī. "Tieši tas," Tenets nodomāja, "attiecas uz šo istabu." Tā bija pārāk piebāzta ar lietām, gluži kā Nerīna nevarētu beigt, nespēdama pateikt sev nē. Vai tāda pati attieksme skāra arī viņas attiecības ar cilvēkiem?

-  īsta skaistule, vai ne? Lainhems palūkojās pār inspektora plecu.

-   Kāds izskatās viņas vīrs? vaicāja Tenets. Spriežot pēc fotogrāfijas garš un slaids, blonds, pretēji tam, cik Nerīna tumša. Ko laiks bija izdarījis ar šo jauno vīrieti, kurš tik acīmredzami bija iemīlējies savā pasakai līdzīgajā līgavā? Nē, viņš pasteidzās, pirms Lainhems atvēra muti, lai atbildētu, nesakiet! Es labāk spriedīšu pats.

Atkal lejā pa kāpnēm, pāri vestibilam un gar stūri. Viņiem parādoties gaitenī, jauna sieviete, zirgastē saņemtiem gariem, brūniem matiem, aizvēra kādas durvis gaiteņa vidū; pameta skatu uz viņiem un aizsteidzās prom pretējā virzienā.

-   Kas tā bija? — jautāja Tenets.

Lainhems pakratīja galvu.

-   Nav ne jausmas. Varbūt vecās misis Tarantas laika kavētāja? Katrā ziņā viņa iznāca no Taranta darbistabas.

Tā bija četrstūraina, vīrišķīga telpa ar klubam piemērotiem ādas krēsliem, augstiem grāmatplauktiem, kas bija pilni ar ādā iesietiem sējumiem, un iespaidīgu, senu, spīdīgu sarkankoka rakstāmgaldu. Istabā atradās divi cilvēki vīrietis un vecāka sieviete. Dziļi izmisis, Tarants sēdēja pie galda, galvu atbalstījis rokās; sieviete stāvēja viņam blakus, uzlikusi roku uz pleca. Durvīm atveroties, viņš paskatījās augšup. Tas bija pilnīgi apmulsis skatiens.

Acumirklī Tenetu pārņēma sāpīga līdzjūtība. Kā gan viņš justos Taranta vietā? Un kā gan iespējams izjautāt cilvēku tādā stāvoklī un tādā laikā? Šo sava darba pusi viņš ienīda visvairāk mocīt cilvēkus, kad tic bija visvieglāk ievainojami. Viņš zināja, ka daudzi no kolēģiem tam nepiekrita. Viņi turējās pie uzskata, ka tieši tad ir īstais laiks, lai izmantotu izdevību. Viņi iebilda, ka rezultāts attaisno līdzekļus un, patiesību meklējot, visi apsvērumi jāmet malā. Tenets tāpat bija apņēmies uzzināt patiesību, bet ne tādā veidā, lai pēc tam vairs nevarētu dzīvot sirdsapziņas pārmetumu dēļ. Kāds labums cilvēkam no tā, ja viņš iegūst visu pasauli, bet pazaudē savu dvēseli?

-   Šis ir krirhinālizmeklēšanas inspektors Tenets, mister Tarant, iepazīstināja Lainhems.

Vīrietis pamāja.

-    Lūdzu, sēdieties, viņš uzaicināja, pamādams uz krēslu pusi.

Tenets un Lainhems paklausīja; Teriets pievilka savu krēslu galdam otrā pusē, Lainhems apsēdās pie sienas.

-   Roland, es labāk iešu, ieteicās sieviete.

-   O, Beatris, atvaino… Tarants paberzēja acis un pieri. Inspektor, šī ir misis Heivuda, kura ir tik laipna un kavē man laiku. Viņa dzīvo ratnīcā kopā ar manas sievas māsu. Viņa… Viņš papurināja galvu, gatavodamies acīmredzami sarežģītam izskaidrojumam.

-    Es nedomāju, ka inspektors gribētu dzirdēt kaut ko par mani, iebilda misis Heivuda. Gara un neveikla, ar nekārtīgiem, sirmot sākušiem matiem, kas līda laukā no mezgla. Viņa nēsāja drēbes, kādas Tenets sauca par "mākslinieciskām": garus, ziediem izrotātus svārkus, ko apjoza plats volāns, bezveidīgu baltu blūzi, filca vesti ar ziedu aplikācijām un vairākas vaļīgi sasietas indiešu šalles, kas plandījās, viņai kustoties. Viņa izskatījās bāla un satriekta. Es atnākšu vēlāk, Roland.

-   Varbūt mēs pēc tam varam ar jums parunāt, misis Heivuda? jautāja Tenets.

-  O… Jā, protams.

Tenets pagaidīja, kamēr sieviete izgāja, tad pievērsās Tarantam.

-   Man žēl jūs traucēt šādā laikā, mister Tarant, bet diemžēl esmu spiests jums uzdot vairākus jautājumus.

Tarants noguris atmeta ar roku.

-   Es pilnībā saprotu. Tiešām saprotu. Izklausījās, it kā viņš censtos sevi pārliecināt. Jūs vēlaties uzzināt, cikos es atradu sievu… Balss kļuva neskaidra, un viņš norīstījās.

-Jā. Un vēl dažus citus sīkumus…

-   Protams, protams, Tarants ar pūlēm saņēmās, apsēdās taisnāk un iztaisnoja plecus.

"Ārsts neizskatās tik labi kā viņa sieva", nodomāja Tenets. Lai gan viņš izskatījās elegants, zem dārgā, tumšā uzvalka redzami izcēlās patukls vēders, un biezie, gaišie mati bija atkāpušies, kļuvuši reti un tikko apklāja galvas vidu. Ādas sausums, kas tik bieži ir blondo cilvēku nelaime, bija radījis sīku grumbiņu tīklojumu Taranta pierē un ap gaiši zilajām acīm. Viņš izskatījās vismaz desmit gadus vecāks par sievu.

Tenets atkal apsēdās.

-   Varbūt sāksim ar to, ka jūs izstāstīsiet, kas tieši notika, kad pēcpusdien pārradāties mājās, ser?

-   Jā… Tarants sarauca pieri un sīkām, apļveida kustībām berzēja deniņus, it kā cenzdamies atvairīt sāpes vai varbūt atsaukt to, ko viņš bija centies izdzēst no atmiņas. Aiz viņa caur atvērto logu pletās dārzs tik mierīgs; tā otrā malā koki peldējās gandrīz baigā, tumšsārtā rietošās saules kvēlē.

-   Es pārbraucu mājās, liekas, bez divdesmit minūtēm sešos un tūlīt gāju augšā. Nerīna tā ir mana sieva šai dienas laikā parasti atradās savā istabā. Bet viņas tur nebija, tā es pieklauvēju pie guļamistabas durvīm. Tās bija aizslēgtas, un es sapratu, ka viņas nav arī tur…

-   Atvainojiet, ka pārtraucu, sacīja Tenets. Varbūt jūs varētu paskaidrot?

-    Paskaidrot?… Tarants likās samulsis, tad pierē ievilkusies grumba izzuda. Ā, saprotu, ko jūs domājat. Mana māte dzīvo kopā ar mums, viņai ir kaislība uz drēbēm, dārglietām un kosmētiku un diemžēl it īpaši uz manas sievas drēbēm, dārglietām un kosmētiku. Viņa cieš no Alcheimera slimības vecuma vājprāta tā ka bieži vien ir pilnīgi apmulsusi. Visu savu mūžu nodzīvojušai šeit, mātei ir grūti saprast, ka mājā viss nepieder viņai un viņa nevar darīt visu, ko grib. Pāris reižu māte manas sievas guļamistabā ir radījusi īstu jucekli, tāpēc sieva, ejot ārā no istabas, mēdza aizslēgt durvis. Un tā šopēcpusdien, kad atklāju, ja guļamistabas durvis ir aizslēgtas, es zināju, ka viņas tur nav.

-   Saprotu. Paldies.

-   Es gāju lejā, ielūkojos viesistabā un virtuvē, bet nekur nevarēju viņu atrast… Tad man ienāca prātā, ka ir jauka pēcpusdiena un viņa varbūt sauļojas dārzā. Es izgāju uz terases un… un ieraudzīju viņu.

Negaidot Tarants apsviedās apkārt krēslā un lūkojās ārā pa logu. Tenetam likās, ka viņš cenšas atgūt pašsavaldīšanos.

-  Man ļoti žēl, es patiešām nedomāju, ka varu iztēloties, cik sāpīgi tas jūs skar.

Tarants atgriezās atpakaļ.

-   Jūs vismaz nesakāt: "Es zinu, cik sāpīgi tas jums ir." Ak Dievs, es padomāju, cik bieži pats esmu teicis šos vārdus cilvēkiem, kuru tuvinieki ir miruši… To nevar ne iedomāties, ne apjēgt, kā tas īstenībā ir, pirms kaut kas tāds atgadās ar pašu, un, protams, neviens jau netic, ka tā ar viņu notiks. Traģēdijas piemeklē citus. Viņš bezcerīgi pašūpoja galvu. Atvainojiet! Jūs tas viss neinteresē. Lūdzu, turpiniet! Jautājiet visu, ko vēlaties! Un tad, Dieva dēļ, ejiet un atstājiet mani vienu! Šis neizteiktais lūgums bija gandrīz dzirdams.

-   Klausieties, es neesmu pārliecināts, ka jūs esat tādā stāvoklī, lai jums uzdotu jautājumus. Varbūt mums tagad iet prom un atgriezties vēlāk, kad būsit mazliet atguvies no šoka…

-   Atguvies! Tarants aizsmacis rūgti iesmējās. Esiet drošs, ka es nekad no tā neatgūšos, inspektor! Nekad. Es pat nevaru iedomāties dzīvi bez viņas… Tā ka jūs tikpat labi varat uzdot savus jautājumus. Tagad vai citreiz tam nav nozīmes.

Šis jūtu uzliesmojums palīdzēja. Tarants izskatījās savaldījies.

-   Ļoti labi… Iegājis sievas istabā, vai jūs izgājāt uz balkona?

-   Nē, nc tieši uz balkona. Es pārgāju pāri istabai, līdz stikla durvīm, lai redzētu, vai viņas tur nav.

-   Un tā apmēram cik ilgi jūs meklējāt sievu?

-   Piecas minūtes?

Lainhems to piezīmēja. Tenets varēja iztēloties: līķis atrasts piecos četrdesmit piecās minūtēs, pēcpusdienā.

-   Vai šai laikā jūs kādu redzējāt?

Tarants pakratīja galvu.

-Nē.

-   Cik es sapratu, jusu mātei ir laika kavētāja?

-   Jā, Merilīna Bārnsa. Iespējams, man vajag paskaidrot, ka pretēji iespaidam, kāds varbūt jums radās, mēs, inspektor, dzīvojam atsevišķi. Par laimi, šī māja ir būvēta tā, ka tas ir iespējams. Vispārīgi runājot, tā veido it kā "H" burtu. Vestibils un kāpnes atrodas centrālajā daļā; mana sieva, dēls un es dzīvojam vienā no garajiem, vertikālajiem spārniem, kamēr mana māte, mis Bārnsa un viņas mazais zēns otrajā. Mana māte, kā jau es teicu, mēdz klaiņot apkārt, bet mis Bārnsas pienākumos ir to aizkavēt.

-   Kā ar jūsu dēlu? Vai viņš tai laikā bija mājās?

-   Nē. Kad es novietoju savu mašīnu, tad redzēju, ka viņa mašīnas nav.

Tenets neizrādīja savu augošo interesi. Pirmo reizi Taranta balss neskanēja pilnīgi atklāti… Nekas tik noteikts kā meli, bet tāda kā atturēšanās…

-  Vai dēls ir pārradies mājās? -Nē.

-  Tātad viņš pat nezina par savas mātes nāvi?

Tarants pakratīja galvu.

-   Vai jūs zināt, kur viņš ir?

Neveikli smiekli.

-   Jums noteikti nav pusaudžu, citādi jūs nebūtu uzdevis tādu jautājumu, inspektor. Kad dēls kur iziet, es nekad nezinu, kur viņš ir, cik ilgi viņš tur būs un ar ko viņš ir.

Tad tu neesi bijis pietiekami stingrs ar viņu. Lai ko tas ari prasītu, Tenets bija stingri apņēmies, ka viņa bērniem pusaudžu vecumā būs stingri ierobežojumi. Brīvībai jābūt kopīgam mērķim, neatkarībai nevajag pārvērsties par bīstamu ieroci, kas bezrūpīgi pasviests tiem, kas vēl ir pārāk nenobrieduši, lai zinātu, kā ar to rīkoties.

-  Cik jūsu dēlam gadi?

-   Deimonam? Astoņpadsmit.

-   Vai viņš vēl iet skolā?

-   Nē. Viņš ir apdāvināts un jau pagājušajā gadā nolika A līmeņa eksāmenus. Šo vienu gadu viņš mēģinās izlemt, ko īsti darīt.

-   Viņš strādā?

Kā nožēlojot, Tarants pakratīja galvu.

-   Pašlaik nestrādā.

Tenets iedomājās par viņa neierašanos pie Džounas.

-   Tad jums nav ne jausmas, vai viņš agrāk pēcpusdienā ir bijis mājās?

-   Ne mazākās, diemžēl. Klausieties, inspektor, kādēļ visa šī interese par Deimonu? Ja viņš būtu te bijis agrāk un redzējis savu māti nokrītam, vai jūs patiešām domājat, ka viņš nebūtu paziņojis jums vai tūlīt piezvanījis man?

-  Es tikai mēģinu iegūt skaidru ainu par to, kas šopēcpusdien mājās notika, izvairījās Tenets.

-   Bet kādēļ? Tarants bija kļuvis aizdomīgs un tagad cieši skatījās Tenotā, kā vēlēdamies lasīt viņa domas.

-   Pēkšņas nāves gadījumā mums pēc iespējas rūpīgāk jāizmeklē apstākļi.

-   Acumirkli. Jūs taču nedomājat -jūs nevarat iedomāties, ka manas sievas nāve bija kas vairāk nekā vienkāršs nelaimes gadījums? Mans Dievs! Tas ir tas, ko jūs domājat, vai ne?

-   Mister Tarant, es pašlaik nedomāju neko. Es tikai mēģinu noskaidrot, kas noticis. Bet man šķiet, ka būs tikai godīgi jums pateikt un man tiešām žēl, jo es zinu, ka tas jūs vel vairāk uztrauks, ka šāda iespēja ir jāņem vērā.

Tarants uzlēca no krēsla un stāvēja, nikni skatīdamies Tenetā, ar roku pārbraukdams matiem.

-    Es neticu savām ausīm! Jūs taču nevarat domāt, ka viņa tika… Bet viņš nespēja saņemties, lai izteiktu vārdu, un uz mirkli istabā iestājās pilnīgs klusums.

-   Mister Tarant, lūdzu, apsēdieties! Es apgalvoju, ka šobrid man nav nekādu aizspriedumu. Neskatoties uz to, jums jāsaprot, ka man tāda iespējamība jāņem vērā.

-   Bet kādēļ? Kurš gan varētu vēlēties…

-   Šis ir viens no jautājumiem, kurš man jāuzdod jums.

Apmulsumā Tarants papurināja galvu un ieslīga krēslā.

-  Visa šī ideja ir absurda. Nav neviena, neviena paša…

-   Labi, varbūt jūs varat mums palīdzēt, pastāstot, ko jūsu sieva taisījās šodien darīt.

Bet Tarants vēl joprojām stīvi vērās Tenelā, mēģinot pierast pie šīs jaunās un šausmīgās domas.

-   Mister Tarant? viegli pārjautāja Tenets.

-Atvainojiet… Es… Ko jūs teicāt?

Tenets atkārtoja jautājumu.

Tarants mēģināja koncentrēties, mirkšķinot acis un no jauna spiežot pirkstus pie deniņiem.

-   Neko īpašu, cik man zināms. Ceturtdienas pēcpusdienās viņa vienmēr apmeklē… apmeklēja frizieri.

-   Kur?

Tarants nosauca adresi, un Lainhems to pierakstīja.

-   Bet, neskaitot to, jūs nezināt, kā misis Talanta gatavojās pavadīt dienu?

-   Atvainojiet, nē.

-   Kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

-   Pēc brokastīm. Es uzgāju augšā atsveicināties no viņas. Viņa vienmēr ēda savā istabā.

-   Vai jūsu sieva izlikās tāda pati kā parasti?

-   Jā. Tarants atkal pakratīja galvu. Ja es būtu zinājis, ka tā būs pēdējā reize, kad redzu viņu dzīvu…

"Cik gan bieži," domāja Tenets, "esmu dzirdējis šos vārdus no satriektiem un sērojošiem tuviniekiem, kuri būtu vēlējušies piešķirt šai pēdējai tikšanās reizei kādu īpašu nozīmi." Bet viņš ari zināja, ka tas ir iespējams tikai tad, ja mēs pret saviem mīļajiem vienmēr izturētos tā, it kā redzētu tos pēdējoreiz, neiespējama pilnība.

-   Vai viņa jutās labi? Nesūdzējās, piemēram, par galvas reiboņiem?

Tarants vilcinājās, un Tenets varēja gandrīz vai sadzirdēt viņa domas. Ja es teikšu jā tā būtu izeja… Nē, viņa balsi skanēja neapšaubāma nožēla.

-   Vai viņa nelietoja nekādas zāles?

Tarants noliedzoši pakratīja galvu.

-   Vai kāda veida narkotikas?

Tenets cerēja, ka šo sevišķo jautājumu ir uzdevis taktiski, bet Taranta reakcija bija nepārprotama.

-    Narkotikas? Ko jūs ar to domājat? Uz ko jūs norādāt? Bet viņš negaidīja atbildes uz saviem jautājumiem. O, skaidrs… Klausieties, inspektor, tikai tāpēc vien, ka Deimonam gadījās tās nepatikšanas ar hašišu, tas nenozīmē, ka šeit ir narkomānu perēklis. Ak Dievs, jūs nekad nepalaižat garām izdevību, vai ne?

-  Es tikai domāju…

-        Es ļoti labi zinu, ko jūs domājāt, un jūs kļudāties. Ja Deimons darbotos ar spēcīgām narkotikām, ticiet man, es to zinātu. Es viņu cieši novēroju, lai redzētu simptomus, esiet drošs, un kas attiecas uz Nerīnu… Doma vienkārši ir smieklīga…

-   Labi, atvainojiet! Bet jums jāsaprot, ka man tas bija jājautā.

Tarants vēl kādu brīdi uz viņu nikni skatījās, tad viņa sejas izteiksme atmaiga, un viņš atslīga krēslā.

-Jā, liekas gan. Bet jums jāsaprot…

-   Ticiet man, es saprotu. Un man tāpat nepatīk uzdot tādus jautājumus, kā jums uz tiem atbildēt.

Tarants vērtējoši viņā lūkojās.

-   Tad varbūt ir mana kārta atvainoties… — Viņš ar delnas virspusi paberzēja pieri. Es parasti tik ātri nezaudēju savaldīšanos.

-   Šie nav parasti apstākļi.

-   Nē. Lūdzu, turpiniet! Es gribu ātrāk tikt ar to galā.

-   Labi. Ja mēs varētu atgriezties nedaudz atpakaļ… Vai jūs pavadījāt visu dienu slimnīcā?

-   Jā, Starrendenas centrālajā slimnīcā.

-   Un cikos jūs aizbraucāt no turienes?

-   Apmēram piecos piecpadsmit.

-   Mājās jūs ieradāties ap pieciem četrdesmit, kā pats teicāt?

-  Jā.

-   Vai kāds redzēja jūs pārbraucam?

-  Cik man zināms, tad nē.

Vai šeit neieskanējās neīsta nots?

-   Vai jūs par to esat pārliecināts?

-   Es pats nevienu neredzēju. Bet, tā kā šeit dzīvo vēl arī citi cilvēki, es, dabiski, par tiem nevaru galvot.

-    Vai bez jūsu mātes, mis Bārnsas un viņas .dēla, mājās dzīvo vēl kāds? Tas bija saprātīgs jautājums. Maz ticams, ka Nerīna Taranta spctu vadīt tik lielu saimniecību bez palīdzības.

-    Mums ir saimniece, kas strādā te no astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā. Un sieviete, kas nāk trīs rītus nedēļā uzkopt telpas.

Lainhems cītīgi pierakstīja vārdus.

-   Kā es saprotu, jūsu sievasmāsa dzīvo ratnīcā. Kur tas ir? Baidos, ka man nav iznācis laika pastaigāt apkārt.

-  Mājas otrā pusē, netālu no garāžām. Jā, viņa to nopirka pirms dažiem gadiem, kad nomira tēvs. Līdz tam Dafne dzīvoja pie viņa, bet tā bija pārāk liela māja vienam cilvēkam, un ratnīca stāvēja tukša… Mēs viņai piedāvājām īrēt to par brīvu, bet viņa vēlējās nopirkt.

-Un misis Heivuda?

-   Ā, jā. Dafne nav precējusies, bet kādreiz viņa bija saderinājusies. Viņas līgavainis gāja bojā autokatastrofā, un viņa turpināja uzturēt sakarus ar līgavaiņa māti, misis Heivudu, kas īrēja māju. Kad māju nojauca, lai būvētu autoceļu, viņai nebija, kurp iet, un Dafne ierosināja, lai viņa pārceļas un abas dzīvo kopā. Tarants paraustīja plecus. Man jāatzīstas, ka man tas diez ko nepatika. Es varēju iedomāties, kā Dafnes dzīvi apgrūtinās vecāka sieviete, kura, patiesību sakot, nebija pat viņas radiniece, bet, tā kā Dafne ļoti stingri turējās pie sava, tad misis Heivuda pārcēlās uz šejieni. Viņas abas dzīvo kopā, un man jāsaka, ka ļoti saticīgi jau vairākus gadus. Misis Heivuda vada saimniecību, un, tā kā Dafne strādā pilnu slodzi, tad galu galā viņas abas ir apmierinātas.

-   Jauki. Es domāju, ka tas pašlaik būs viss, mister Tarant, vēl tikai viens jautājums. Paldies, ka gribējāt mums palīdzēt.

-  Jūs kļūdāties, teica Tarants, domājot, ka mana sieva varētu būt… viņš piespieda sevi izteikt līdz galam, varētu būt… tīši nogalināta.

-   Es neteicu, ka tā domāju. Ja jūs atceraties, es teicu, ka šāda iespēja jāņem vērā. Bet tas zināmā mērā noved pie mana pēdējā jautājuma. Un jau iepriekš es atvainojos par sagādātām sāpēm, to uzdodot.

-   Kāda jautājuma? piesardzīgi vaicāja Tarants.

-   Jūsu sieva… Pie velna, neka nebija iespējams mīkstināt iespaidu. Vai jums ir kāds iemesls domāt, ka viņa nav bijusi jums uzticīga?

Kādu brīdi Tarants stīvi vērās Tenetā ar neizprotamu skatienu. Tad viņš klusi teica:

-   Es saprotu, ka esmu maldījies, inspcktor. Es biju iedomājies, ka jūs, pretēji paredzamajam, esat pietiekami civilizēta dzīva būtne. Viņa balss pieņēmās spēkā. Ejiet prom! Tarants nikni un noraidoši parādīja uz durvīm. Nekavējoties ejiet prom!

Nesakot ne vārda, viņi izgāja.

3. nodaļa

Ārpus darbistabas durvīm abi Tenets un Lainhems saskatīdamies novaibstījās.

-   Jums nebija citas iespējas, kā jautāt, mierināja Lainhems.

-   Jā, es zinu. It īpaši pēc tā, ko doktors Mellerds man stāstīja par misis Tarantu. Tenets īsumā to pastāstīja arī Lainhemam.

-  Ahā, tātad jūs gribat teikt, ka doktora Taranta reakcija…

-   Mistera Taranta.

-Bet…

-   Pildot savus ārsta pienākumus, viņi ir doktori. Pēc tam misteri.

-   Bet kāpēc? Viņi taču paliek doktori, vai ne?

Tenets paraustīja plecus.

-   Nav ne jausmas. Domājams, tāpēc, ka, pildot savus pienākumus, viņi jau tāpat ir tik svarīgas personas, ka nav vajadzības viņus kaut kā īpaši uzrunāt.

-Jāsaka, ka visai muļķīga sistēma.

-  Bet ko jūs gribējāt sacīt, Maik?

-  Es nevaru vairs atcerēties.

-  Kaut ko par mistera Taranta reakciju.

-   Ā, jā. Vai jūs pieņemat, ka viņš tik nikni reaģēja nevis tādēļ, ka uzskatīja jūsu jautājumu par aizvainojošu, bet gan tāpēc, ka jūs trāpījāt naglai uz galvas un viņam ļoti negribējās to atzīt?

-   Tāda doma tiešām ienāca man prātā. Ahā, mēs esam klāt.

Viņi bija pienākuši pie zaļām portjerām.

-  Kaut ko tādu es esmu redzējis tikai mājās muzejos, novilka Lainhems. Pat nezināju, ka arī šādās mājās var tādas sastapt.

-  Domājams, ka katrā mājā, kur ir daudz kalpotāju. Lai atvairītu troksni un smaržas no virtuves… Kā arī, lai novilktu simbolisku līniju starp augšstāvu un apakšstāvu.

-   Intereses pēc kurp mēs tagad ejam?

-  Sastapt misis Heivudu. Un, protams, arī misis Tarantas māsu. Šķiet, ka viņai vajadzētu būt mājās no darba. Ja lā padomā, viņai jau labu laiciņu kā vajadzētu būt mājās…

-   Tieši tā. Interesanti, kādēļ tā nebija viņa, kas skrēja šurp, lai sniegtu morālu atbalstu misteram Tarantam.

-   Varbūt pārāk satriekta? Man ienāca prātā, ka būtu interesanti iziet pa sētas durvīm, lai mazliet apskatītu apkārtni.

Viņi atradās īsā ejā ar durvīm vienā pusē. Tcnets ielūkojās: pieliekamais, ziedu telpa ar izlietni un plauktiem, kas bija pilni vāzēm, un beidzot liela, četrstūraina virtuve. Skats tajā iepriecinātu ik sievietes sirdi pēc pasūtījuma gatavotas priežkoka mēbeles, milzīgs plašums, liels traukuskapis un visas iespējamās ierīces un piederumi. Viss te bija nevainojami tīrs un kārtīgs. Uz priežkoka galda atradās zīmīte, kurai virsū bija uzlikts masīvs sālstrauks. Lainhcms paņēma zīmīti rokās, un viņi kopā lasīja: "Ceturtd. -cālis majonēzē, kartupeļu salāti, zaļumu salāti, zemenes ar krējumu viss ledusskapi."

-   Zīmīte no saimniecības vadītājas? ievaicājās Lainhems. Domājams, ka tās ir šodienas vakariņas. Ļoti garšīgas. Kā radītas siltam vasaras vakaram.

-  Mmm… Maik, man tikko kā ienāca prātā… Kad mēs nāksim atpakaļ no misis Heivudas, es gribu ieskatīties misis Tarantas guļamistabā, bet durvis droši vien vēl ir aizslēgtas. Ejiet un palūdziet kādam no vīriem sadabūt atslēgu nākamās pusstundas laikā, ja? Es jūs pagaidīšu ārpusē.

Tikko iznācis pa sētas durvīm, Tenets kādus piecdesmit jardus atstatu, grantētā pagalma viņā galā ieraudzīja ratnīcu'. Tās priekšā stāvēja spīdīgs poršs. "Datnes," viņš nodomāja. Tenets aptvēra, ka nezina viņas uzvārdu. Dēstu audzētava ir ienesīga.

Tenets varēja saprast viņas vēlmi iegūt šo vietu īpašumā, nevis dzīvot tur no labvēlības un žēlastības. Tas bija pievilcīgs, mazs īpašums celts no masīviem akmeņiem, ar stāvu, slīpu šīfera jumtu un mansarda logiem. Tāpat māja atradās ideālā vietā prom no ceļa, plašo Haigeiblas dārzu apjozta. Pa labi varēja redzēt galvenās mājas garāžas, acīmredzot pārbūvētas no saimniecības ēkas. Tur bija vieta trim mašīnām. Tenets atzīmēja. Viena no vietām bija tukša.

Gar mājas stūri parādījās Lainhems, skatīdamies garāžu virzienā.

-   Mersedess un jaguārs XJS! viņš iesaucās. Un 844. poršs! Viņiem nu gan naudas netrūkst, vai ne?

-   Es nedomāju, ka pašlaik tas ir liels mierinājums misteram Tarantam.

Lainhems sašķobīja seju.

-        Taisnība. Bentlijs sadabūs atslēgas, ser. O, es ievēroju kaut ko interesantu. No terases, kur atrada līķi, uz dārza robežu ved taciņa.

-   Un apakšstāvā ari ir stiklotas durvis… Tā ka jebkurš, kas vēlējās iekļūt nepamanīts…

-  Tieši tā, scr.

Beatrise Heivuda droši vien viņus vēroja: durvis atvērās, pirms viņi paspēja piezvanīt.

Lūgdama klusumu, viņa pielika pirkstu pie lūpām.

-  Nāciet iekšā! Šeit, viņa čukstēja.

Caur šauru priekštelpu viņa vīrus ieveda lielā četrstūrainā istabā un aizvēra aiz sevis durvis.

-   Tā, viņa turpināja normālā balsī. Es nevēlējos iztraucēt Dafni mis Linakru. Viņa mokās ar migrēnu… Apsēdieties!

Viņa pati uzmetās uz krēsla ar cietu atzveltni.

"Misis Heivudai varētu būt tuvu pie septiņdesmit," Tenets sprieda. Nebija jābrīnās par to, ka viņa vēl joprojām izskatījās satriekta. Pēkšņā saskarsme ar varmācīgu nāvi spēj satraukt pašus stiprākos cilvēkus.

-   Paldies. Man ļoti žēl. Migrēnas ir tik nepatīkamas. Vai viņa cieš no tās regulāri?

-  O, jā, cik vien es varu atcerēties.

-  Šai reizē droši vien to izsauca pārdzīvojums sakarā ar māsas nāvi?

-        Ai, nē. Bet tas padarīja migrēnu daudzkārt spēcīgāku. Viņa pārradās no darba agri, jau ciešot no galvassāpēm, un tūlīt gāja gulēt.

-  Cikos tas varēja būt?

-   Liekas, ap četriem četrdesmit.

Šīs īsās sarunas laikā Tcnets pētīja istabu. Tā bija ērti un konvencionāli mēbelēta ar piemērotu paklāju, kokvilnas mēbeļauduma aizkariem un tādiem pašiem krēslu pārvalkiem. Uz neliela galdiņa pie kamīna goda vietā stāvēja jauna vīrieša fotogrāfija. Viņam bija diezgan nevīrišķīga mute un nekārtīgi, brūni mati plecu garumā. Misis Heivudas mirušais dēls? Visuzkrītošākā pazīme istabā bija milzīgais zīmējumu skaits, tie aizņēma ikvienu brīvu vietu pie sienas.

-  Jūsu?

-   Nē, mana dēla.

Tenets bija meklējis tādu tēmu, kas liktu misis Heivudai justies brīvāk, un lepnums balsī viņam teica, ka varbūt tāda ir atrasta.

-   Vai viņš bija mākslinieks? Diezgan muļķīgs jautājums, bet konkrētajos apstākļos labs diezgan. Taču pagātnē lietotais darbības vārds lika viņai saraukt pieri.

-   Kā jūs zinājāt, ka viņš ir miris?

-   Misters Tarants pastāstīja man par nelaimes gadījumu. Man ļoti žēl.

-   Jā. Misis Heivuda pakratīja galvu un nopūtās. Tā bija traģēdija. Un viņa pamāja ar roku uz zīmējumu pusi, acīmredzami uzskatīdama tos par mēmu sava dēla talanta pierādījumu.

-   Tāds zaudējums. Jūs zināt, par viņu teica, ka gadījumā, ja viņam būtu dota iespēja pilnībā attīstīties, viņš varētu kļūt viens no lielākajiem pasaules māksliniekiem.

"Tas nu gan bija gaumes jautājums," nodomāja Tenets. Kas attiecas uz viņu, tad bija grūti ieraudzīt kaut kripatiņu oriģinalitātes Heivuda darbos gan kompozīcijā un izpildījumā, gan arī krāsu izvēlē. Protams, viņš nebija eksperts, bet tomēr…

-   Viņš ir bijis ļoti ražīgs…

-   Džoslins bija nodevies savam darbam. Viņa iedegās arvien vairāk. Pilnīgi tam nodevies. Cik gan savādāk viss būtu, ja viņš būtu apprecējis Dafni. Viņa Džoslinu saprata, atzina viņa ģēniju. Viņa ļautu tam pilnībā nodoties darbam tā vietā, lai izšķiestu savu talantu…

Teneta vieglais izbrīns kalpoja par pietiekamu iedrošinājumu, un misis Heivuda turpināja. Bija skaidrs, ka šī ir viņas iemīļotākā tēma, sirdij pati tuvākā, un viņas iedzimtais biklums un svārstīgā izturēšanās pazuda, runājot par dēlu. Klausoties misis Heivudas aizrautības pilnajā balsī, ievērojot mirdzumu acīs un sārtumu ieplūstam bālajos vaigos, Tenets saprata, ka tikai pavisam reti viņai rodas tik uzmanīgi klausītāji. .

Lielākā daļa no viņas paziņām droši vien jau sen ir noguruši, klausoties pārspīlētajos apgalvojumos par Džoslina ģenialitāti. Tcncta uzmanība saasinājās, kad misis Heivuda sāka runāt par dēla un Dafnes mīlestību.

Liekas, ka viņi pirmo reizi tikās tad, kad viņu aizsūtīja uzzīmēt Linakru dēstu audzētavas 1969. gada kataloga vāku. Dafnei tad bija deviņpadsmit. Pēc skolas meitene bija apmeklējusi komerckursus un pēc to pabeigšanas tūlīt sākusi strādāt audzētavas kantorī. Jo rūpīgi ieklausīdamies vārdos neizsacītajā, Tenets secināja, ka ap to laiku jau bija skaidrs, ka kādreiz Dafne pārņems uzņēmumu savās rokās.

-  Tā bi ja mīlestība no pirmā acu uzmetiena, nopūlās misis Heivuda. Dafne pat acis nav uzmetusi kādam citam vīrietim. Ne kā… Informācijas straume pēkšņi aprāvās, un viņa izskatījās samulsusi īslaicīgais aizmiršanās brīdis bija beidzies.

-   Ko jūs taisījāties sacīt, misis Heivuda? uzmudinoši ievaicājās Tenets.

Klusums.

-   Misis Heivuda?

Atkal viņš gaidīja atbildi, bet viņa tikai pakratīja galvu.

-   Varbūt ne kā viņas māsa? viegli ieteicās Tenets.

Vēl viena galvas pakralīšana sakniebtām lūpām.

Tenets piecēlās, sāka staigāt, aplūkodams zīmējumus. Ari tā viņš neredzēja it nekā, lai izmainītu savu spriedumu par tiem.

-   Varbūt man labāk pateikt jums, misis Heivuda, ir iemesls domāt, ka misis Tarantas nāve varētu nebūt nelaimes gadījums.

Viņas galva pasitās augšup, acis iepletās.

-Nav… nav nelaimes gadījums? Ko… ko jūs ar to domājat?

Tenets neatbildēja. Un viņai pašai vajadzēja pārtraukt klusumu.

-   Jūs taču ne… Jūs nevarat… Jūs taču nedomājat, ka… kāds viņu ar nodomu būs nogalinājis?

-   Tāda iespējamība pastāv, un tas mums jāņem vērā.

-   Bet kāpēc? Viņa nokrita… No balkona… Es vienmēr mēdzu teikt, ka margas ir bīstami zemas…

-    Bet varbūt ne tik zemas, lai kritiens būtu nejaušs… Tenets atgriezās pie sava krēsla un apsēdās. Man jāatvainojas tas acīmredzot ir jūs šokējis. Es gribu uzsvērt, ka mēs vēl neesam pilnīgi droši. Bet jums jāsaprot: ja gadījumā atklāsies kaut mazākā iespējamība, ka misis Taranta ir nogalināta, mēs nedrīkstēsim šķiest laiku,

pieņemot, ka tas ir bijis nelaimes gadījums. Ja vēlāk tiks pierādīts pretējais jo labāk, bet šobrīd mums nav citas iespējas, kā turpināt tā, it kā runa būtu par slepkavības izmeklēšanu.

Klusums. Misis Heivudas cieši sažņaugtās rokas gulēja klēpī, kamēr viņa pārdomāja sacīto.

-   Jā, beidzot, kā vilcinādamās, viņa ieteicās. Jā. Es saprotu… Bet kādēļ jūs visu to sakāt tieši man?

-Tādēļ, ka mums ir vajadzīga jūsu palīdzība. Pretēji misteram Tarantam un mis Linakrai, jūs esat šeit visu dienu. Neskatoties uz to, ka jūs nedzīvojat tajā mājā, jūs varat redzēt garāžas. Jums jāzina daudz vairāk par misis Tarantas gaitām, nekā viņi zina. Misis Heivuda kodīja apakšlūpu. Bija skaidri redzams, ka viņa mēģināja kaut ko izlemt.

-   Mēs patiesi būtu pateicīgi par jebkādu informāciju, ko jūs varētu mums sniegt.

Viņa nopūtās un pakratīja galvu.

-   Nav jēgas izlikties, ka man bija daudz laika Nerīnai… Bet tik slikti šķiet aprunāt mirušos.

-   Mēs neaprunājam, misis Heivuda. Ne tuvu tam. Mēs tikai meklējam patiesību, mēģinām atrast, kurš nogalināja viņu ja viņa patiesi tikusi nogalināta. Es varu saprast jūsu nevēlēšanos runāt par misis Tarantu, kad viņa pati vairs nespēj sevi aizstāvēt, bet mēģiniet paskatīties uz to no otras puses! Vai jūsu sirdsapziņa būs mierīga, ja jūs būsit atteikusies palīdzēt saukt pie atbildības misis Tarantas slepkavu?

Tenets zināja, ka mazliet pārspīlē, bet ir jāpiemērojas attiecīgā aculiecinieka raksturam.

Un viņš bija trāpījis taisni mērķī. Tenets manīja, ka nenoteiktība misis Heivudas sejā izzūd un tā pieņem pārliecības izteiksmi.

-   Jums, šķiet, taisnība, viņa beidzot sacīja. Protams, ka tā… Ko jūs vēlaties uzzināt?

Bet vēl aizvien viņas balsī jautās atturība.

-   Varbūt mēs varētu atgriezties tur, kur palikām. Jūs taisījāties sacīt "ne kā viņas māsa", vai ne?

Negribīgs, piekrītošs galvas mājiens.

-   Varbūt jūs varētu paskaidrot, ko jūs ar to domājat?

Misis Heivuda satvēra vienu no savām plīvojošajām šallēm, sākdama to raustīt un tīt ap roku.

"Vai viņai neienāk prātā, cik daiļrunīgas ir šīs kustības," Tenets domāja. Viņas iekšējā cīņa kā spogulī atklājās šajās nervozajās kustībās.

It kā nolasīdama Tcneta domas, misis Heivuda atlaida šalli, nogludinot to pāri ceļiem, un pacēla galvu, lai pavērtos Tenetam tieši acīs.

-   Viņa nebija laba sieviete. Viņa… Bija nomācoši vērot, kā viņa flirtēja.

-   Flirtēja? atkārtoja Tenets.

Misis Heivuda nodūra acis un gandrīz nedzirdami nočukstēja:

-  Ar vīriešiem.

-   Vai jūs gribat teikt, ka viņa bieži bija neuzticīga vīram?

Lūpas sakniebusi, viņa pamāja.

-  Un šajā brīdī?

Misis Heivuda pacēla galvu, ātri pavērās Tenetā no skropstu apakšas un noliedzoši pakratīja galvu.

-   Misis Heivuda, lūdzu… Jums jāsaprot, ka tas var but ļoti svarīgi.

Viņa vēl brīdi šaubījās, tad kaut ko nomurmināja.

-  Atvainojiet, es nesadzirdēju.

Viņa atkal nopūtās un, pacēlusi galvu, padevās.

-  Spīds, viņa sacīja. Lānss Spīds.

-   Vai viņš ir vietējais?

Misis Heivuda pamāja.

-  Viņam pieder garāža ciematā.

-  Un tas jau turpinājās… cik ilgi?

-   Dažus mēnešus. Un tad sev neraksturīgā dusmu un rūgtuma uzliesmojumā piemetināja: Spriežot pēc viņas pagātnes, es teiktu, ka visā drīzumā misters Spīds atrastos piektā riteņa lomā.

-  Vai šis sakars bija plaši zināms?

-   Ak, jā. Viņa, it kā nokaunējusies, paskatījās un turpināja: Diemžēl Nerinas dēkas tādas bija vienmēr. Viņa nekad ne mazākā mērā necentās tās no kāda slēpt.

"Tāpēc, protams, ari misis Heivuda beidzot izlēmusi runāt atklāti," Tenetam ienāca prātā. Reiz Nerinas Tarantas netikumība visiem bija labi zināma, pēc garāka vai īsāka laika viņš to tāpat būtu uzzinājis no citiem avotiem.

-   Ne no viena, misis Heivuda? Un kā ar vīru?

Misis Heivuda tik enerģiski pakratīja galvu,

ka vēl dažas matu šķipsnas izlīda no mezgla pakausī.

-   Pat no viņa nē. Es nesaprotu, kā viņš to varēja izturēt. Faktiski dažkārt es mēdzu domāt…

Viņa pavilcinājās, tad apklusa.

-   Jūs gribējāt teikt?

-   Neko.

Varbūt jūs gribējāt teikt, ka dažkārt jums likās, vai misis Taranta tiši neplātās vīra priekšā ar saviem mīļākajiem?

-   Es tā neteicu!

Taču bija skaidrs, ka viņam taisnība.

-   Bet katrā gadījumā jūs sakāt, ka viņas vīrs bija lietas kursā par sievas uzvedību?

Misis Heivuda nolieca galvu.

-   Un kā viņš reaģēja?

Mirkli viņa klusēja, tad kaismīgi sacīja:

-   Es varu jums pateikt, lūk, ko, inspektor. Misters Tarants nemūžam ne matiņa neaiztiktu uz sievas galvas. Viņš to dievināja, un viņam bija vienalga, ko sieva darīja, ja vien viņa netaisījās to atstāt.

Tātad šis dusmu uzliesmojums bija Taranta vārdā. Bija skaidrs, ka viņa ir augstās domās par misteru Tarantu un viņš tai patīk.

-   Kā misis Taranta sadzīvoja ar pārējiem mājas iemītniekiem?

-   Nu… viņa vilcinājās. Viena lieta bija runāt par Nerīnu, kas bija mirusi un viņai nepatika, bet pavisam cita citi cilvēki, ar kuriem vajadzēja sadzīvot.

-   Kā es sapratu, tad radās, piemēram… zināmas grūtības ar mistera Taranta māli.

-   Jā, tas tiesa… misis Heivuda negribīgi atzina. Tad, kā aizsargādamās, piebilda: Problēmas rodas vienmēr, ja tajā pašā mājā dzīvo arī vecāki. Un Lavīnija vecākā misis Taranta nu, tā nav viņas vaina. Tā ir viņas slimība. Viņa nekā nevar darīt, jo, slimībai progresējot, ir kļuvusi nedaudz, hmm, ekscentriska.

-   Kā es sapratu, viņa cieš no vecuma plānprātības?

-   Tā ir. Nopūta. Tik žēl. Kad es atceros, cik mundra un darbīga viņa bija tikai pirms dažiem gadiem…

-   Bet es arī sapratu, ka viņa un mis Bārnsa faktiski dzīvo pavisam atsevišķi.

-   Zinu. Bet Merilīna mis Bārnsa nevar pieskatīt Lavīniju divdesmit četras stundas diennakti. Vairāk nekā četrdesmit gadus Lavīnija ir dzīvojusi šajā mājā un dažreiz aizmirst, ka nav vairs saimniece. Tas Nerīnu mēdza padarīt vai traku, īpaši, kad Lavīnija iekļuva viņas Ncrīnas guļamistabā un pielaikoja tās drēbes, it kā tās būtu viņējās. Kā… misis Heivuda pēkšņi apklusa.

Bija acīmredzams, ka viņa vēlējās, kaut nebūtu pasprucis pēdējais vārds. Viņa, dabiski, nevēlējās, ka vecā lēdija iekļūst nepatikšanās.

-   Kā kad?

-  Es… viņa pakratīja galvu. Nekas.

-   Varbūt: kā šopēcpusdien?

Misis Heivuda vēl arvien šaubījās, bet tad mazliet paraustīja plecus. Šķiet, ja es nepateikšu jums, gan jau kāds cits to izdarīs… Jā, pēcpusdienā notika tracis.

Ja tā kā gan viņa to varēja noklausīties? Teneta neziņa droši vien izpaudās viņa sejā, jo misis Heivuda aizsteidzās viņam priekšā, piemetinot:

-   Es zinu to tikai tāpēc, ka biju aizgājusi uz māju, lai bēniņos sameklētu kaut ko sestdienas izpārdošanai labdarības tirdziņā. Protams, ar atļauju.

-  Par to es nešaubos… Cikos tas bija?

-   Ļaujiet padomāt! Tā. Es tur aizgāju mazliet pirms diviem. Vispirms es nogaidīju, kad Nerīna aizbrauc uz frizētavu. Tam vajadzēja būt apmēram bez desmit minūtēm divos. Ceturtdienās viņa vienmēr ir… bija pierakstījusies pie friziera. Es biju nodomājusi tikt galā vēl, pirms Nerīna atgriežas parasti viņa bija prom kādu stundu, bet visādu lietu bēniņos ir tik daudz…

-   Vai misis Taranta bija kaislīga krājēja? "Jā," Tcnets nolēma. Tāds iespaids viņam bija radies misis Tarantas dzīvojamā istabā.

Misis Heivuda saviebās.

-Jā.

Tenets pasmīnēja.

-  Tādā gadījumā es pat brīnos, ka viņa atļāva kaut ko aizdot prom. Tādi cilvēki parasti negrib atdot nevienu lietu.

Par atbildi viņa pirmo reizi pasmaidīja.

-   Es zinu. Viņa piekrita tikai šoreiz, jo bēniņi bija tā piebāzti, ka Rolands uzstāja, lai viņa daļu no mantām atdod.

-   Bet tik lielai mājai jau arī bēniņi droši vien ir tāda izmēra kā noliktava!

-   Ak, jā, bet lielāko daļu aizņem speciāli Deimonam pārbūvētais dzīvoklis tas ir mistera Taranta dēls. Tā ka atlikusi vairs ir tikai neliela daļa vidējas istabas lielumā.

-   Skaidrs.

Misis Heivuda ar roku pārlaida pierei un paberzēja acis.

-   Es nesaprotu, kāpēc es to stāstu, tas taču nav būtiski…

-   Jūs skaidrojāt mums, kā tas gadījās, ka jūs dzirdējāt ķildu starp misis Tarantu un viņas vīramāti.

-   Ak, jā… Lieta tā, ka es biju tā aizrāvusies, ka laiks paskrēja nemanot.Atjēdzos tad, kad izdzirdu Nerīnu kliedzam uz Lavīniju.

-  Un cikos tas bija?

-   Nedaudz pāri pusčetriem. Es paskatījos pulksteni. Negribēdama tikt iejaukta strīdā, es nogaidīju, kamēr kņada pieklust, un tad, cik klusi vien spēju, nolavījos lejā un izgāju ārā.

-   No mistera Taranta sacītā es sapratu, ka misis Taranta parasti tur guļamistabu aizslēgtu, lai atvairītu tieši tādus gadījumus.

Misis Heivuda paraustīja plecus.

-   Sopēcpusdicn viņa bus to aizmirsusi. Šad tad tā ir gadījies. Un liekas, ka Lavīnija vienmēr to zināja. Tas patiešām ir kaut kas sevišķs. Manuprāt, ideāls risinājums būtu Lavīnijai un Merilīnai dzīvot pilnīgi atsevišķi. Domājams, ka viņas nāktu uz šo māju, ja tā būtu vel brīva, bet, protams, tad, kad Dafne to nopirka, nebija ne miņas, ka Lavlnijas saprāts… Tas ir tik skumji…

Haigeibla pieder Lavlnijai, un viņa noteikti atsakās to atstāt. Kāpēc gan viņai tas būtu jādara? Tās ir Lavīnijas mājas. Viņai tās piederēja pirms daudziem gadiem, pirms vēl pie apvāršņa parādījās Nerīna.

-   Bet ja viņa kļūst senila?

-   Jūs nevarat piespiest cilvēkus rīkoties pret viņu pašu gribu, inspektor. Misis Heivuda pārmetoši sacīja. Lavīnijas slimība ir nepastāvīga. Ir ilgstoši gaiši brīži, un, lai arī viņa daudz aizmirst, ar viņu iespējams saprātīgi parunāties. Un misters Tarants ir pārāk jauks cilvēks, lai ar viltu liktu mātei norakstīt savu māju…

-   Un misis Taranta?

Misis Heivuda nopūtās.

-   Priecātos, redzot viņu aizejam. Viņa to nekaunēdamās ir darījusi zināmu. Manuprāt, tas ir vienīgais, kur Rolands neļauj viņai pilnu vaļu.

-   Vai jūs gadījumā neredzējāt jauno misis Tarantu pēc strīda ar vīramāti? Virs durvīm Tencts bija ieraudzījis fotogrāfiju, kas viņu ieinteresēja. Sieviete turēja pie rokas divas mazas meitenes, katru savā pusē. "Dafne un Nerīna bērnībā?"

-  Nē. Es tūlīt nācu šurp un sāku gatavot vakariņas. Es parasti cenšos to izdarīt pēcpusdienā, lai būtu brīva, kad Dafne pārrodas no darba.

-   Un parasti tas ir…

-   Apmēram bez divdesmit minūtēm sešos. Bet šodien, kā es teicu, migrēnas dēļ viņa bija kādu stundu agrāk.

-  Vai jūs redzējāt misteru Tarantu pārbraucam mājās?

-   Nē. Pēc tam, kad pārradās Dafne, es diemžēl biju pārāk aizņemta, rūpējoties par viņu. Līdz misters Tarants atnāca, lai pateiktu par… par Nerlnu.

-   Es sapratu, ka Tarantu dēls Deimons, kuru jūs tikko pieminējāt, pašlaik nestrādā. Vai jūs neievērojāt, vai viņš dienā vispār bija redzams?

-   O, jā. Viņš šorīt garāžā darbojās ap to savu veco mašīnu.

-   Un vēlāk viņš aizgāja uz māju?

-   Es nezinu. Droši vien.

-   Vai jūs neievērojāt, vai viņa mašīna pēcpusdienā atradās garāžā piemēram, kad jūs devāties uz lielo māju?

-  Nē, diemžēl es neievēroju.

-  Vai arī, kad nācāt atpakaļ?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

-   Atvainojiet… Ai, pagaidiet mirklīti! Es atceros, ka neskaidri dzirdēju viņu izbraucam… Kaut kas nav kārtībā ar viņa mašīnas izpūtēju. Tas taisa šausmīgu, šķindošu troksni, mēs visi par to sūdzamies. Man liekas, ka Deimonam troksnis patīk un tāpēc viņš pastāvīgi "aizmirst" izpūtēju salabot.

-  Cikos tas bija?

Pieri grumbās savilkusi, viņa domāja.

-   Es neesmu pārliecināta. Kur tad es biju? Liekas, es biju… jā, tas ir tā. Es gāju pāri priekšnamam. Tikko kā biju nokāpusi lejā pēc ledus gabaliem Dafnei. Pa īstam auksta komprese viņai palīdz. Un tas bija… Jā, tas bija tikai kādas piecas vai desmit minūtes pirms tam, kad Rolands atnāca ar nelaimes vēsti.

Atmiņas redzami sāpināja misis Heivudu. Drebošām lūpām viņa spieda roku pie mutes, it kā lai neļautu izlauzties kādai satraucošai skaņai. Tenets nolēma, ka viņš ir dzirdējis visu, ko misis Heivuda varētu viņam pastāstīt, un labākais būtu izbeigt sarunu. Bet viņa ierunājās atkal.

-   Viņš… viņš nesaprata, ko dara, viņa čukstēja. Kā… Es reiz redzēju kādu, kurš tikko bija cietis satiksmes negadījumā… Viņš izskatījās taisni tāds pilnīgi apjucis.

-   Ko jūs darījāt?

-   Kad es sapratu, ko viņš saka, es devos paskatīties uz… uz Nerīnu. Tad piezvanīju policijai. liet tad es pati arī sāku justies slikti no šoka, Dafnes slimības un vēl Rolanda dēļ…

-  Cik es saprotu, tad mis Linakra vēl nav tādā stāvoklī, lai varētu viņu izjautāt? Tikko to pateicis, Tenets gribēja sevi iepļaukāt. "Tieši tā nevajag uzdot jautājumus," viņš nodomāja.

-  Nē, kā jau paredzams, atbildēja misis Heivuda.

Vai vajadzētu uzstāt? Ja nu Datnei Linakrai nemaz nav migrēna? Ja nu viņa bija nogalinājusi savu māsu, tad skrējusi atpakaļ pie savas uzticamās draudzenes un lūgusi to aizkavēt policiju, kamēr pati atgūstas? Viņam vismaz ir vajadzīgs kāds apstiprinājums mis Linakras slimībai.

-   Vai jūs izsaucāt ārstu?

-   Tam nav nozīmes. Mēs zinām, kas jādara, kad Dafnei uznāk lēkme.

Misis Heivuda to sacīja negaidīti noteiktā balsī. Viņas mātes instinkti pašlaik bija veltīti Dafnei.

-   Tomēr… Papildu šoks sakarā ar māsas nāvi… Vai jūs nedomājat, ka tas būtu ieteicams?

-  Iespējams… Mēs padomāsim.

Tenets vilcinājās. Bet misis Heivuda izskatījās izmocīta, un viņš negribēja vēl vairāk uzstāt un viņu lieki satraukt. Nē, šobrīd viņš atstās misis Heivudu mierā. Ja būs ļoti svarīgi runāt ar Dafni vēl šovakar, viņš jebkurā laikā var atbraukt vēlreiz.

-Tādā gadījumā es runāšu ar viņu rīt no rīta.

-   Mm… Viņai parasti jāpaliek gultā divdesmit četras stundas, līdz pats ļaunākais ir pāri.

Labāk pašlaik neuzstāt. Rītdien būs citādi.

-        Labi, liels paldies jums, misis Heivuda. Jūs mums ļoti palīdzējāt. Tenets piecēlās, un, aizvēris bloknotu, Lainhems viņam sekoja. Pa ceļam uz durvīm Tenets apstājās, pamāja uz fotogrāfiju un vaicāja: Misis Taranta un mis Linakra bērnībā, ja?

-Jā.

Tā bija pusmūža sieviete smaidoša, labsirdīga; meitenes fotogrāfijā apmēram sešus un deviņus gadus vecas. Bet viņa noteikti bija par vecu, lai…

-   Viņu māte? Tenets pajautāja.

-  Ak, nē. Tā ir misis Glāsa, viņu saimniecības vadītāja. Misis Linakra nomira, Dafnei piedzimstot. Nabaga mazais radījums viņa nekad nav redzējusi savu māti.

"Arī Nerīne," domāja Tenets. Nav joks vienā dienā piedzīvot kaut ko tādu zaudēt māti un tās vietā iegūt brēcošu zīdaini. Viņš pētīja nopietnās meitenīšu sejas; jau tad Ncrīna bija daiļa kalsna un gracioza kā niedre. Bet Dafne… Ak kungs! Neizskatīgajai, lempīgajai Dafnei nebija viegli ar māsu, kas bija tāda kā Nerina.

-   Misis Glāsa tagad dzīvo veco ļaužu mītnē Starrcndenā. Savam vecumam viņa ir pārsteidzoša. Tagad tai ir krietni vien pāri astoņdesmit.

Misis Heivudas balsī Tenets dzirdēja nepieciešamību pārliecināt sevi, kā to tik bieži dara padzīvojuši cilvēki, ka vecuma rēgs nemaz nav tik melns. Klausieties liekas, viņa saka tas un tas ir spējis izvairīties no atkarības, slimībām un citiem pazemojumiem; kāpēc gan arī man to nevarēt?

Tenets atvēra durvis un tūlīt izdzirda, ka augšstāvā kādam ir slikti.

Misis Heivuda pagrūda viņu nost no ceļa.

-   Ak Dievs, viņa iesaucās. Dafne. Man jāiet…

-  Jūsu vietā es piezvanītu viņas ārstam… Par mums neuztraucieties, mēs paši tiksim ārā.

Tenets klusēja, līdz viņi bija pagājuši pāris soļus no durvīm, tad pievērsās Lainhemam.

-   Nu, Maik, ko jūs par visu to domājat? Jūs iekšā bijāt ļoti kluss.

Lainhems pasmīnēja.

-   Biju pārāk aizņemts ar klausīšanos, skatīšanos un pierakstīšanu. Viņš uzsita pa savu bloknotu. Jūs vienmēr atgādināt…

-   Jā, jā. Es zinu, ko es vienmēr saku… Tad sakiet man, ko jūs domājat?

-   Vairākas interesantas lietas, ser.

Lainhema seja bija dedzīga, ieinteresēta, un Tenets sajuta pazīstamo apmierinājumu, ko viņam sniedza šīs sarunas ar seržantu. Viņš nevarētu atrast nevienu citu, ar kuru viņam tā saskanētu domas.

-  Tādas kā?

-   Labi. Vispirms mums bija taisnība attiecībā uz misteru Tarantu. Viņš noteikti zināja par sievas dēku. Tā ka te viņš meloja.

-   Ne gluži, Maik. Faktiski viņš jau nepateica, ka neko par to nezina. Misters Tarants tikai atteicās par to runāt.

-   Nu, vai tas nav viens un tas pats?

-   Nav gan. Galu galā iedomājieties sevi Taranta vietā! Vai jūs vēlētos runāt par savas sievas neuzticību, ja jūs viņu mīlētu un tikko kā būtu to atradis mirušu, iespējams, noslepkavotu?

-   Nu, ja man būtu aizdomas, ka to varētu izdarīt viņas mīļākais…

-  Man neliekas, ka Tarants jau ir aizdomājies tik tālu, Maik. Faktiski es pat apšaubu, vai viņš patlaban vispār domā saprātīgi. Nē, šķiet, ka viņš ierosinās tieši to, ja mēs ķersimies pie šī jautājuma.

-   Misis Heivuda gan ir augstās domās par viņu, negribīgi piekāpās Lainhems, uz laiku atmetot savu iebildumu. Un tad vēl tas, ko viņa teica par Deimonu.

-   Jā, laika sakritība bija ļoti interesanta, vai ne? Liekas, ka Deimons aizbrauca dažas minūtes pirms tam, kad viņa tēvs pārbrauca mājās.

-   Vai jūs ievērojāt, dedzīgi turpināja Lainhems, ka, mums runājot ar misteru Tarantu, viņš bija mazliet, nu, tā teikt, ne savā ādā, kad mēs pieminējām dēlu?

-Ja, man radās iespaids, ka viņš nebija pilnīgi atklāts ar mums.

-  Ja nu to izdarīja dēls, minēja Lainhems. Teiksim, viņš sastrīdas ar māti, pārgrūž to pāri margām, tad krīt panikā un nolemj bēgt…

-    Neaizrausimies, Maik! Mēs vēlāk vakarā, iespējams, atklāsim, ka viņš ir tik nevainīgs kā jēriņš.

-  Un ja ne?

-   Tad mums būs jādomā no jauna. Bet, manuprāt, vēl ir par agru izdarīt secinājumus.

-   Kā ar mis Linakru, ser? Vai jūs domājat, ka viņai patiešām ir migrēna?

-   Viņai patiešām bija nelabi augšā vannasi stabā.

-   Varēja būt no vainas apziņas. Vai nožēlas?

-   Nomierinieties, Maik, ne tik strauji! Mēs drīz uzzināsim, kad būsim pārbaudījuši. Es taču nevarēju ar spēku ielauzties slimnieka istabā, vai ne? Mēs parunāsim ar viņas ārstu, ja viņš atnāks, un pirmais darbs rīt būs aizsūtīt kādu uz Linakru dēstu audzētavu un uzdot pāris jautājumus.

-   Labi, ser.

Gar mājas stūri parādījās Bentlijs.

-   Ā, Bentlijs ir atradis atslēgu, sacīja Lainhems.

-  Tā bija viņas rokassomiņā, paskaidroja Bentlijs, pasniegdams to Tenetam. Dzīvojamā istabā.

-   Labi.

Tenets sajuta rokā atslēgu. Gadiem ejot, ģimenes slepkavību izmeklēšana bija Tenetam iemācījusi vienu noslēpums upura bojāejai jāmeklē viņa paša raksturā. Sievietes guļamistabā var atklāt lielu daļu no viņas personības. Dzīslās Tenets juta pulsējam nepacietību.

-   Iesim un apskatīsimies, ja?

4. nodaļa

Nerīnas Tarantas guļamistabas durvīm atveroties, acīs īpaši krita divas lietas: pārpilnība un haoss.

Viņiem ieejot iekšā, Lainhems pārsteigumā klusi iesvilpās.

-   Ko gan Luīze par to teiktu! Kāds juceklis!

Galveno vietu istabā ieņēma gulta. No griestiem nokarājās sarežģīts baldahīns, un, audekla vāliem krītot lejup uz visiem četriem gultas galiem, tika radīts iespaids par sendienu guļamistabas mēbeli. Arī šajā istabā dominēja zilais un baltais tonis. Ziediem rotāta kokvilnas mēbeļdrāna bija lietota ne tikai gultas drapērijām. bet arī pārsegam un gultas galvgalim. Ziedu raksta abi zilie toņi tieši pieskaņojās bāli zilajam paklājam un tumši zilo sienas skapju rindai, kas stiepās

gar visu sienu. Augstās, stiklotās durvis aizsedza plāni, balli aizkari. Iespaids bija gan dramatisks, gan romantisks. Vai tas bija atminējums Nerlnas raksturam?

Skaidrs, ka šādas istabas iekārtošana bija prasījusi daudz pūļu, un nevienam nebija tiesību pārmest Nerinai dusmu uzplūdus pret vīramāti par briesmīgo jucekli. Visur mētājās izsvaidīti apģērba gabali uzsviesti uz gultas, pārsviesti pār eleganto zila velveta guļamkrēslu, nekārtībā sasviesti pa visu grīdu. Un kādas drēbes! Tenetam nebija lielas sajēgas par modi, bet viņš spēja novērtēt kvalitāti: zīds, samts, velvets, batists, vilna, zamšāda, āda, kažokāda…

Arī… Vai jūs sajūtat kaut ko, Maik?

-Ko?

-   Es nevaru pateikt. Kaut ko… Tenets pakratīja galvu. Tā bija tikai tāda plūsma, kaut kas pazīstams, tomēr reizē svešs šai istabai.

Abi vīri ošņāja gaisu.

-   Nē, nu tā pazuda… Tenets paraustīja plecus un gāja tālāk.

Viņi ar Lainhemu sargājās kaut kam pieskarties vai kaut ko izkustināt.

-  Es galvoju, ka viņa par drēbēm tērēja vairāk, nekā es nopelnu gadā, piesardzīgi pārkāpdams kaut kam, kas izskatījās pēc ūdeļādas kažoka, norūca Lainhems. Vai jūs domājat, ka to tiešām izdarīja vecā misis Taranta?

-   Liekas, ka tā atgadījās diezgan regulāri. Te tomēr neizskatās pēc cīņas vietas, vai nepiekritīsiet?

Atvērto kārbu un flakonu haoss uz tualetes galdiņa, vaļā atrautās skapja durvis un pusizvilktās atvilktnes tas viss runāja savu valodu. Tas bija dedzīgu, nepacietīgu roku darbs ko gan tās meklēja? Kādu izmeklētu apģērba gabalu, kas vecuma postu pārvērstu jaunības un skaistuma ilūzijā? Vai vecā sieviete meklēja, kā vissāpīgāk ievainot savu vedeklu, kas to uzskatīja tikai par traucēkli un uzbāzīgu būtni?

Arī Lainhema domas bija grozījušās ap šo pašu tēmu.

-   Vai jūs domājat, ka te viss ir tikai vecās sievietes nevainīga izprieca, vai arī viņa to ir sarīkojusi ar nodomu?

-   Es tieši par to nupat domāju.

-   Neliekas, ka viņas būtu ļoti labi satikušas, vai ne? Ser, kā jums šķiet…

-   Es patiesi ceru, ka ne! Vismazāk Tcnets vēlējās arestēt vecu, senilu sievieti.

-   Veci ļaudis var būt ļoti traucējoši, ja viņi slimo ar vecuma plānprātību, Lainhems uzstāja. Es pazīstu kādu puisi, kura māte uzvedās līdzīgi, un viņš stāstīja, ka saskaitusies viņa kļuva pavisam traka no dusmām. Viņa vairs lāga neapjēdza, ko dara, un bija ārkārtīgi stipra. Reiz vajadzēja divus cilvēkus, lai saturētu viņu, kad tai ienāca prātā janvāri nakts vidū naktskreklā iet iepirkties!

-   Hmm… Tas bija ap pusčetriem, vai ne, kad misis Heivuda teicās dzirdējusi Nerīnu kliedzam uz vīramāti?

-   Jā. Cerams, ka mis Bārnsa varēs to apliecināt. Doktors Mellerds kā agrāko nāves iestāšanās laiku minēja divus, taču liekas, ka mēs droši varam šo laiku pavirzīt vismaz pusotras stundas uz priekšu… Un vēl kas… Ir skaidrs, ka misis Tarantu nogalināja vai nu ķildas laikā, vai arī drīz pēc tam, citādi viņa būtu savedusi šeit visu kārtībā.

-   Nav nepieciešams. Viņa varētu apvainot mis Bārnsu savu pienākumu paviršā izpildē un teikt viņai, ka sagaida, lai mis Bārnsa te visu uzkopj. Bet pieņemot, ka jums taisnība… Labāk iesim un parunāsim ar viņām.

Viņi aizslēdza durvis, iedeva atslēgu Treisam, kam to vajadzēs tad, kad viņš būs beidzis darbu dzīvojamā istabā blakus, un devās meklēt vecās misis Tarantas mitekli. Viņi gāja pāri kāpņu laukumam, kad Tenets pastiepa roku.

-  Pagaidiet, viņš nomurmināja.

Priekšā viņš bija pamanījis kādu kustību, un tagad kāpņu laukuma viņā galā parādījās kāds stāvs. Abi vīri apmainījās izbrīna pilniem skatieniem. Viņi nebija sagatavoti ieraudzīt kaut ko tādu. Tā bija vecā misis Taranta. Viņas vecumu nodeva ļenganā, grumbainā āda uz rokām un kakla, roku mezglotās vēnas, tām dramatiskā izbrīna žestā kā aizsargājoties paceļoties pie sejas. Bet apģērbusies viņa bija līdzīgi jaunai meitenei: kuplos, baltos muslīna svārkos, kurpēs uz ļoti augstiem papēžiem, plecus atsedzošā blūzē, un kā groteskuma virsotne viņas plānās cirtas apņēma liela, pušķī sasieta, balta velveta lenta. Viņa bija neveiksmīgi mēģinājusi noslēpt sejā dziļi iegrauzušās grumbas, uzziežot tai biezu, uzkrītošu kosmētikas slāni: tumši zilu skropstu tušu, ar sarkanu krāsli ievilktus, simetriskus riņķus uz katra vaiga un spilgti sarkanu lūpu krāsu. Tenets sajuta spēcīgu līdzjūtības uzliesmojumu, sastopoties ar viņas žilbinošo, koķetējošo smaidu. Misis Taranta varēja likties dīvaina, gandriz vai klauniska būtne, bet pati savās acīs viņa bija skaista. Viņi abi sāpīgā klusumā vēroja, kā misis Taranta vecākā -pieliecās, paņēma labajā rokā svārku malu un vēzēja to uz priekšu un atpakaļ savu soļu ritmā, sākdama kāpt lejā pa kāpnēm pārspīlēti šūpojošā gaitā. Pusceļā viņa apstājās, lai pār plecu uzmestu abiem to pašu smaidu.

Nu, un tagad? klusā čukstā ieprasījās Lainhems.

Tencts paraustīja plecus.

-  Mums jāmēģina. Misis Taranta? viņš skaļi iesaucās, kāpjot aiz viņas lejā pa kāpnēm.

Vecā lēdija jau bija sasniegusi kāpņu apakšu un apstājās, uzlikusi vienu roku uz kāpņu balsta. Kad viņa šoreiz paskatījās atpakaļ, šausminoši flirtējošās sejas izteiksmes vietā bija parādījusies ārkārtīgu baiļu izteiksme.

-   Misis Taranta?

No kakla viņai izlauzās apslāpēta skaņa, un, augsto papēžu rīboņai skanot pa gaiteni, vecā sieviete izzuda skatienam.

-   Nebus viegli, drūmi ieteicās Tcnets. Ejam. Ja mums laimēsies, viņa būs aizskrējusi pie mis Bārnsas.

Viņam bija taisnība. Balsis drīzāk gan viena balss pieveda policistus pie pusatvērtām durvīm, un viņi apstājās ārpusē.

-   Nu, Lavīnija, tev jāizstāsta Merilīnai. Pielabinoša skaņa. Kā lai Merilīna tev palīdz, ja tu neizstāsti, kas par lietu?

Tenets pieklauvēja un atvēra durvis.

-Mis Bārnsa?

Tā bija virtuve, acīmredzami pārbūvēta no agrākās dzīvojamās istabas; tās vienu galu vēl joprojām aizņēma masīvs marmora kamīns. Iesēdusies šūpuļkrēslā tam blakus, misis Taranta lieca muguru vaidēdama, seju iespiedusi klēpi, rokas aizkrampējusi aiz pakauša, it kā pretodamās pavēlei pacelt galvu. Sieviete, kuru viņi agrāk bija ieraudzījuši iznākam no mistera Taranta darbistabas, tagad tupēja uz ceļiem blakus vecajai misis Tarantai, glāstīdama tās matus. Tā bija aizkustinoša aina. Tenets nešaubījās, ka tikai nedaudzi algotie laika kavētāji arī privāti pret saviem aprūpējamiem izturas ar tādu līdzjūtību.

Jaunā sieviete uzslējās kājās, atmezdama atpakaļ savus gludos, taisnos matus, kas aizklāja seju.

-   Kas?… O, jūs laikam esat policisti.

-   Pareizi. Tenets iepazīstināja. "Neviens uz Merilīnu Bārnsu otrreiz neatskatītos," viņš nodomāja (un tomēr kāds to bija darījis tam par pierādījumu bija bērns). Viņa nebija ne skaista, ne neglīta, ne resna, ne tieva, nedz gara, nedz īsa, bet vienmēr kaut kur pa vidu. Pat acis viņai bija nenosakāmi zilganpelēki zaļgani brūnas.

-   Es baidos, ka nupat pamatīgi nobiedējām misis Tarantu, tā parādīdamies kāpnēs.

Vecā sieviete piesardzīgi pacēla galvu, atklādama acis, kas vēl mirka asarās, vaigi bija tumšās švīkās no tušas.

-   Nu jau ir labāk! ar īstu patiku balsī, neapzinādamās parādot to labāko, kas viņā bija, augstsirdīgu, platu smaidu, kurš izgaismoja seju un uz brīdi darīja to pievilcīgu, iesaucās mis Bārnsa. Tad pievērsās Tenctam un Lainhemam:

-   Varbūt vēlaties apsēsties? Es tūlīt. Paķērusi salvešu kārbiņu, viņa viegli noslaucīja vecās sievietes acis. Tā, nu ir labāk, vai ne?

Misis Tarantas acis, kas visu laiku bija kā piekaltas savas laika kavētājas sejai, pavērās uz policistiem. Viņa pamāja, lai mis Bārnsa pieiet tuvāk. Čuksts bija skaidri sadzirdams.

-  Vai viņi ir atnākuši pēc manis?

Mis Bārnsa pasmējās un noglauda savas darba devējas roku.

-   Protams, ne. Viņi tikai grib parunāt ar mums par Nerinu. Atceries, es tev teicu, ka Nerimi cieta nelaimes gadījumā.

Vecās sievietes acis aizmigloja nesapratne.

-   Nelaimes gadījumā?

-   Jā, pacietīgi sacīja mis Bārnsa. Viņa nokrita no balkona. Es tev teicu.

Misis Taranta pakratīja galvu.

-   Es neatceros. Pēkšņi viņa ieķērās mis Bārnsas rokā. Tu neatļausi viņai sūtīt mani prom, ja?

Noteikts galvas mājiens.

-   Nē. Protams, ka nē. Neviens netaisās sūtīt tevi projām. Tu paliksi šeit, pie manis.

Kā šaubīdamās, misis Taranta vērās savā laika kavētājā. Viņa teica, ka sūtīšot. Sievietes seja savilkās grumbās. Viņa uz mani kliedza. Tas bija žēlīgs, neiecietīgs balss tonis kā mazam bērnam.

-   Es zinu. Bet tagad viss ir labi. Es to apsolu. Paņēmusi šalli, kas karājās, pārsviesta par tuvākā krēsla atzveltni, mis Bārnsa aplika to ap vecās sievietes pleciem, apsedzot nepiedienīgo blūzi uz vājajiem, kaulainajiem pleciem. Nu, tā, tagad ir labi, vai ne? Tad viņa noslīga krēslā pie galda pretī Tenetam. Atvainojiet, viņa liekas diezgan satraukta.

-   Pēcpusdienas ķildas dēj ar jauno misis Tarantu?

Mis Bārnsa nopūtās.

-  Tad jūs jau dzirdējāt par to? Jā. Kopš tā laika viņa ir ļoti nemierīga.

Vecā kundze likās ierāvusies sevī. Viegli šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, viņa glāstīja mīksto, plāno svārku audumu.

Tenets paskatījās Lainhemā. Jūsu kārtu.

-   Cikos tas bija, mis Bārnsa? Lainhems vaicāja. Es domāju ķilda.

-    Apmēram pusčetros. Lavīnija es ceru, jums nekas nav pretī, ka viņu tā saucu, bet mājās ir divas misis Tarantas, un mēs nolēmām, ka tā būs prātīgāk, tātad Lavīnija parasti pēcpusdienā atpūšas, no diviem līdz kādiem pusčetriem, tad es viņu modinu, lai, Nikijam manam dēlam pārnākot no skolas apmēram bez ceturkšņa četros, es būtu brīva un varētu veltīt viņam uzmanību.

-   Kas tad notika šopēcpusdien?

-   Jūs domājat kā Lavinija iekļuva jaunās misis Tarantas guļamistabā? Mis Bārnsa paraustīja plecus. Tikai nelaimīga apstākļu sagadīšanās. Es paskatījos viņas istabā ceturksni pāri diviem, lai pārliecinātos, ka viņa ir iemigusi, bet viņa laikam izlikās. Mis Bārnsa pakratīja galvu un nopūtās. Nelaime tā, ka viņa šausmīgi mīl uzposties nu, jūs jau paši varat red/.et un misis Tarantai ir tik brīnišķīgas drēbes… Tā istaba pievelk Lavīniju kā magnēts. Es nesaprotu, kā tas iespējams, patiešām tas ir pārdabiski, bet liekas, ka Lavīnija vienmēr zina, kad misis Taranta ir atstājusi durvis neaizslēgtas un es varu apgalvot, ka tas notiek visai reti. Lai nu kā, tās pusotras stundas ir vienīgais laiks dienā, kas pieder man, un, pārliecinājusies, ka Lavīnija guļ, es nonācu atpakaļ šeit, uzvārīju tasi tējas un lasīju žurnālu. Pirms pusčetriem uzvārīju tēju arī Lavīnijai un biju jau kāpnēs, kad izdzirdu misis Tarantu kliedzam.

Merilīna Bārnsa apklusa un nobažījusies paskatījās uz veco lēdiju, kas vēl joprojām viegli šūpojās, glāstīdama muslīna svārkus un neredzošu skatu vērdamās tukšumā. Mis Bārnsa pieklusināja balsi. Es negribu viņu atkal satraukt, kad viņa liekas nomierinājusies.

Tenets un Lainhems pieliecās tuvāk.

Misis Taranta vilka Lavīniju pa gaiteni uz kāpņu pusi. Viņa patiesi bija ārkārtīgi nikna.

"Nolādētā sieviete! Tevi vajadzētu ieslodzīt, vai tu to zini? Ieslēgt, lai tu vairs nevari uzbāzties cilvēkiem. Un kur, pie velna, bijāt jūs, Merilīn? Domājams, ka slinkojāt virtuvē, kamēr šī nožēlojamā vecā sieviete ņemas pa manu guļamistabu, apgriezdama visu kājām gaisā. Kā jūs domājat, par ko mēs jums maksājam, to nu gan es gribētu zināt?"

"Neraudi, Lavīnija! Atvainojiet, misis Taranta, es domāju, ka viņa guļ."

"Jūs domājāt. Jūs domājāt. Tas nav attaisnojums. Man vienreiz ir diezgan, patiešām diezgan. Es esmu jums atkal un atkal teikusi, ka pēcpusdienās viņa jāieslēdz…"

"Bet es to nevaru darīt. Man nav tiesību… "

"Jums ir visas tiesības. Mums ir visas tiesības. Mēs jūs algojam, un es jums pavēlu aizslēgt tās nolādētās durvis, vai arī es brīdinu jūs pēdējo reizi, ka jūs pazaudēsiet darbu un mana dārgā vīramāte varēs pārvākties uz privātklīniku. Vai arī uz trakomāju, kur viņa vairāk iederas."

"Viņa nav vainīga, misis Taranta. Tā ir viņas slimība."

"Neaizrunājiet par viņu! Slima vai vesela, neviens pilnā prātā nesamierināsies ar to ilgāk nekā absolūti nepieciešams… Ak, pārstāj pinkšķēt,

Lavīnija! Dieva dēļ, vediet viņu projām! Bet nedomājiet, ka es to tā atstāšu! Šovakar pat es runāšu ar savu viru…"

Viņi visi paskatījās uz veco lēdiju, Mcrilīnai beidzot stāstījumu, bet izmaiņu nebija. Apzināti vai neapzināti vecā misis Taranta bija nolēmusi, ka ērtāk ignorēt īstenību.

-  Vai jūs domājat, ka viņa to teica nopietni? ievaicājās Tenets. Par privātklīniku?

Merilīna paraustīja plecus.

-   Ak, viņa tā domāja gan. Cita lieta, vai misters Tarants tam piekristu. Redziet, māja pieder viņa mātei. Viņa grib te palikt, un līdz šim viņš vienmēr ir atteicies mēģināt panākt, lai māte māju noraksta. Vērojot viņu pašlaik, jūs tam neticētu, bet dažreiz ar Lavīniju var sarunāties pavisam normāli. Un viņa ir ļoti jauks cilvēks. Tik saprotoša. Un pārējā laikā… Nu, es sev esmu likusi izturēties pret viņu kā pret bērnu, un tas parasti izdodas labi.

-   Vai dažkārt nav par nogurdinošu?

-   Ir, protams. Bet kurš darbs tāds nav? Un es nevaru daudz sūdzēties. Viņa pavērās lejup uz savu kreiso roku. Ka jūs esat nopratuši, es neesmu precējusies, un darbi gluži uz ielas nemētājas. īpaši tādi, kas sakrīt ar stundām skolā un ļauj būt mājās brīvlaikos. Šajā darbā mēs ar Nikiju saņemam dzīvokli un uzturu, tā ka… -

Viņa vēlreiz paraustīja plecus. Es vienmēr esmu domājusi: tā kā dēlam ir tikai viens vecāks, tad man jāmēģina būt viņa rīcībā, kad viņam manis vajag… Kamēr Nikijs nav mazliet vecāks, šis darbs man ir ļoti piemērots.

-   Cik Nikijam ir gadi?

-   Desmit.

-   Kur viņš tagad ir?

-   Viņš šonakt paliek pie draugiem ciematā.

-   Laba ideja. "Lai gan, ja Nikijs ir kaut cik līdzīgs Benam, viņš būs saniknots, ka ir tik ātri aizvākts no darbības vietas," nosprieda Tenets.

-  Protams, turpināja Merilina, nelaime tā, ka katru reizi, kad notiek kaut kas līdzīgs, Lavīnija dzīvo bailēs vēl mūžību pēc tam.

-  Jūs domājat ja nu viņu aizsūta prom?

-   Jā. Tādēļ viņa tā izbijās, jūs ieraugot. Viņa domāja, ka esat atnākuši viņai pakaļ.

"Pilnīgi iespējams," sprieda Tenets. "Lai gan tam varēja būt arī cits, daudz draudīgāks izskaidrojums…" Viņš pavērās Lainhemā. Tur pin iet jūs.

-   Kas notika, kad kņada bija norimusi? viņš jautāja.

Merilina saviebās.

-   Bija nemierīgi. Lavīnija bija briesmīgā garastāvoklī, un Nikijam vajadzēja nākt mājās no skolas, es atvedu viņu šeit, iedevu tasi tējas, mēģināju nomierināt, kamēr Nikijs izdzēra glāzi biezeņa un apēda ābolu. Tad viņš izgāja ārā rotaļāties, un es aizvedu Lavīniju uz stundu pagulēt viņa nebija pēcpusdienā atpūtusies, un visi uztraukumi bija viņu nogurdinājuši. Viņa bija priecīga, ka var iet augšā, un es pasēdēju, līdz viņa iemiga. Pirms nonākt lejā, es pieklauvēju pie misis Tarantas guļamistabas durvīm, un, kad viņa neatbildēja, pārliecinājos, vai tās ir aizslēgtas. Es negribēju, ka tas notiek atkal.

-   Vai durvis bija aizslēgtas?

-Jā.

-  Cikos tas bija?

-   Es teiktu ap puspieciem.

-   Vai jūs kādu neredzējāt tuvumā?

Merilīna pakratīja galvu.

-   Nevienu pašu.

-  Un ko jūs tad darījāt?

Pirmo reizi viņa vilcinājās.

-   Kas par lietu? vaicāja Lainhems.

-   Es tikai… Kādēļ jūs vēlaties uzzināt visus šos sīkumus?

Lainhems uzmeta slepenu skatienu Tenetam, kurš gandrīz nemanāmi papurināja galvu.

-   Vienkārši tāpēc, ka jebkurā nejaušas nāves gadījumā mums jācenšas pilnībā noskaidrot ikviena mājas iedzīvotāja gaitas… Jūs saprotiet: ja nu kāds kaut ko svarīgu ir redzējis vai dzirdējis.

-   Bet es neesmu.

-   Lieta tā, ka nekad nevar zināt. Tas pavisam var nelikties svarīgs vai nozīmīgs jums, bet mums var ļoti palīdzēt.

Tenets cieši vēroja Merilīnu. Likās, ka viņai Lainhema izskaidrojums šaubas neizraisa. Galu galā tā jau ari bija patiesība.

Viņa paraustīja plecus.

-   Laikam tā ir. Ko jūs gribējāt uzzināt?

-   Ko jūs darījāt, kad bijāt nolikusi veco misis Tarantu gulēt un pārliecinājāties, ka viņas vedeklas guļamistaba ir aizslēgta?

-  Es nonācu lejā un uzvārīju Nikijam tēju. Parasti es pagatavoju kaut ko vienkāršu, un viņš paēd bez ceturkšņa piecos. Es uzgāju augšā pārbaudīt, vai Lavīnija guļ, pirms pasaucu Nikiju iekšā. Tad pasēdēju pie Nikija, kamēr viņš ēda, nomazgāju traukus, sakārtoju virtuvi un gāju atpakaļ augšā modināt Lavīniju.

-   Un cik tad bija?

-  Apmēram pusseši.

-   Vai jūs nevienu neredzējāt ne tad, ne arī agrāk?

-Nē.

-   Un agrāk pēcpusdienā?

-   Es redzēju misis Heivudu ejam augšā. Tas bija drīz pēc lenča. Viņa gribēja bēniņos sameklēt kaut ko izpārdošanai labdarības tirdziņā.

-   Ak, jā, viņa mums par to stāstīja… Vai jūs redzējāt, kad viņa vēlāk gāja prom?

Merilīna noraidoši purināja galvu.

-  Kādu citu varbūt?

-  Es nedomāju… Vismaz ne mājā.

Tcnets manīja, kā Lainhems attur sevi, lai pārāk nesteidzinātu notikumus. Seržants veica izjautāšanu ļoti labi.

-  Un ārpusē?

-Es redzēju pārbraucam mis Linakru; tas bija neilgi pirms tam, kad es saucu Nikiju launagā.

-Apmēram bez divdesmit minūtēm piecos?

-   Jā. Es to ievēroju tādēļ, ka brīnījos, redzot viņu tik agri. Parasti mis Linakra pārrodas kādu stundu vēlāk.

-   Viņai ir migrēna.

-   Es domāju, ka varētu tā būt. Viņa no migrēnas lēkmēm cieš ik pa pāris mēnešiem vai apmēram tā, nabadzīte… Viņa izskatās bāla kā nāve vēl pēc vairākām dienām.

-   Vai jūs vēl kādu ievērojāt ārpus mājas?

-   Tikai Dcimonu. Vismaz es domāju, ka tas bija viņš. Kad es otro reizi nācu lejā ar Lavīniju, es paskatījos ārā pa kāpņu laukuma logu un redzēju viņa mašīnu izbraucam no garāžas.

-   Vai tas bija pussešos?

-   Drīzāk gan minūtes piecas desmit vēlāk. Jo, lai ari man nav jāapģērbj Lavīnija pēc pēcpus

dienas atpūtas es tikai noāvu viņai kurpes man vajadzēja gandrīz piecas vai desmit minūtes, lai dabūtu viņu ārā no istabas. Mis Bārnsa atkal paskatījās uz savu aprūpējamo un pieklusināja balsi. Viņa no jauna bija ļoti satraukta. Iegājusi istabā, es gandrīz kritu panikā, jo nekur nevarēju viņu ieraudzīt. Es domāju ak Dievs, ja viņa kaut kā ir atkal tikusi klāt misis Tarantas lietām… Bet tad izdzirdu mazu troksni un atradu viņu sēžam stūrī uz grīdas gultas otrā pusē. Viņa bija saģērbusies, lai nāktu lejā, uzvilkusi kurpes un jaku… bet šķiet, ka baidījās iznākt kāpņu laukumā, jo varētu saskrieties ar misis Tarantu un notiktu vēl kāda scēna.

Lainhems pavērās Tenetā. Es domāju: tagad labāk atkal jūs, scr.

-   Viņa bija nobijusies, atkārtoja Tenets.

-  Jā, par to, ka varētu notikt vēl kāda ķilda.

-    Vai arī, smalkjūtīgi ieteicās Tenets, tāpēc, ka viņa, iespējams, bija izgājusi no savas istabas, pirms vēl jūs ieradāties to modināt, un bija redzējusi kaut ko tādu, kas viņu satrauca. Klusībā viņš piemetināja: "Vai izdarījusi kaut ko tādu, kas satrauca viņu." Pie šīs domas Tenets nodrebēja viņš iedomājās skatu, kad vecā lēdija, izmisuma un vājprāta pārņemta, sagrābj Nerimi aiz kājām paceļ, pagriež, pagrūž to, beidzot noskatīdamās, kā Ncrīnas ķermenis atsitas pret akmens plāksnēm un paliek kluss… Tad mirklis gaišuma, kurā viņa apjēdz, ko ir izdarījusi, kam seko bēgšana atpakaļ uz savu istabu un noslēpšanās kaktā…

Merilīna izskatījās šausmināta.

-   Jūs taču nedomājat, ka viņa varētu būt redzējusi… Viņa aši pavērās saimniecē, kas pašlaik rūpju pilnu skatienu vērās klēpi. Neasie, krāsotie nagi bija izknibinājuši caurumu plānajā audumā, un pēkšņi vecā sieviete saķēra saplosītās malas un ar asu, strauju kustību pārplēsa svārkus no jostas līdz pašai apakšmalai.

-   Lavīnija! iekliedzās Merilīna, uzlēkdama kājās, saķerdama un turēdama abas vecās lēdijas rokas savējās. Kādēļ tu tā izdarīji? Paskaties, kādi nu izskatās tavi skaistie svārki…

-   Man gribas dzert, kašķīgi prasīja misis Taranta vecākā. Es neesmu dabūjusi savu dzērienu. Kur ir mans dzēriens?

Merilīna piecēlās.

-   Nav nekādas vajadzības tādā veidā censties pievērst sev manu uzmanību, viņa teica ar pilnīgi saprotamu aizkaitinājumu balsī. Tev tikai vajadzēja man palūgt, un es tūlīt to atnestu.

Bet vecā lēdija neklausījās. Vērojot viņu, Tenets redzēja, kā sāka trīsēt viņas stāvs, sākumā tik tikko samanāmi, līdzīgi vēja pirmajai vieglajai pūsmai, kas sakustina koku galotnes pašas augšējās lapas, tad pamazām trīsēšana kļuva aizvien jūtamāka. Merilīna, gatavodama dzērienu, nebija neko ievērojusi.

-   Mis Bārnsa! klusi pasauca Tenets, pievēršot viņas uzmanību aizbilstamajai.

Steidzīgi nosviedusi trauku, Merilīna metās uz priekšu un saķēra vecās lēdi jas rokas pavisam savādāk nekā pirms brīža.

-   Lavīnija! viņa iesaucās. Kas noticis? Kas par lietu? Un, paliekdamās uz priekšu, apskāva sīko, drebošo stāvu. Neuztraucies, Merilīna murmināja. Es nedusmojos. Patiešām, Merilīna nedusmojas. Nu, kuš, kuš…

Tenets vairāk nekā jebkad bija pārliecināts, ka vecā lēdija bija redzējusi kaut ko, dzirdējusi kaut ko, izdarījusi kaut ko, kas viņu šausmināja. "Ko īsti?" viņš minēja.

Sekojošie vārdi apstiprināja viņa pārliecību.

-   Man bail, viņa trīcošā balsī teica. Nāve…

Merilīna bezpalīdzīgi paskatījās augšup uz Tenetu, tad pagriezās atpakaļ un atkal sāka murmināt nomierinošus vārdus, maigi šūpojot un glaudot vecās sievietes muguru.

Tenets piecēlās.

-   Ir skaidrs, ka pašlaik viņu nedrīkst izjautāt. Varbūt rīt?

Merilīna pamāja.

-   Viņa varbūt tad būs mierīgāka pēc nakts miega. Lai gan nav garantijas, ka viņa kaut ko atcerēsies.

-   Vēl tikai viens jautājums… Mēs ievērojām, ka nekas nav darīts, lai savestu kārtībā misis Tarantas guļamistabu…

Mcrilīnas acīs nebija maiguma, kad viņa atkal paskatījās augšup.

-   Tas ir tāpēc, ka Nerīna gribēja, lai vīrs redzētu viņas sūdzību iemeslu. Viņa man teica, ka nenovākšot ne mazāko nieku, līdz vīrs nebūs redzējis visu tieši tā, kā to atstāja viņa māte.

-   Skaidrs. Paldies.

Viņi devās prom.

5. nodaļa

-  Jauka sieviete, sacīja Lainhems, kad viņus vairs nevarēja dzirdēt.

-Ļoti.

-   Es nedomāju, ka viņas situācijā atradīsies daudzi, kas tā rūpētos par sajukušu vecu lēdiju. Un viņa to nedarīja speciāli tikai mums, vai ne?

-   Nē, man tā nelikās.

-   Kas par lietu, ser?

-   Es ceru, ka jūs kļūdāties, pieņemot, ka vecā misis Taranta varētu būt nogrūdusi savu vedeklu no balkona. Tāda doma vien jau izsauc nelabumu.

-   Viņu attaisnos, uzmundrinoši ieteicās Lainhems.

-   Ne tas ir galvenais.

-   Kas tad, ser?

Tcnets pakratīja galvu.

-   Nekas. Ja Lainhems pats to nesaprata, nebija jēgas mēģināt viņam skaidrot. Tenetam vajadzēja samierināties ar seržanta iejūtības trūkumu.

-   Bet, pat ja viņa to izdarīja, nebūs nekādas garantijas, ka mēs varēsim pierādīt, ja vien tiesu ekspertīze kaut ko neatrod.

-   Tam vēl par agru, nenoteikti novilka Tenets. Iesim parunāt kādu vārdu ar konsteblu Draiveru, ja? Kur viņš ir?

-   Pie vārtiem, attur ziņkārīgos.

-   Labi. Protams, Tcnets piebilda, kad viņi devās uz āra durvīm, ir arī iespējams, ka to izdarīja mis Bārnsa.

Lainhema solis pierima.

-   Kādēļ? Bija skaidri redzams, ka ideja viņam nepatika.

-   Nu, viņu tikko kā draudēja izsviest ārā, vai ne tā? Un sievietei viņas apstākļos tādas izredzes ir uztraucošas.

-   Man liekas, ka viņa ir ļoti spējīga, iebilda

Lainhems. Turklāt šķiet, ka mūsdienās cilvēki vai ar uguni meklē labus mājkalpotājus, saimniecības vadītājus un citus. Es nedomāju, ka viņai nāktos grūti atrast citu vietu.

-   Ar desmitgadīgu zēnu? Man gan liekas, ka ne tik viegli, kā jūs domājat, Maik. Skatīsimies patiesībai acīs tāpat kā vecajai misis Tarantai viņai bija gan iemesls, gan iespējas.

-   Cik mums zināms, viņas varētu būt iejauktas abas, sarkastiski lika priekšā Lainhems.

-   Kas lai zina? Stāsta, ka patiesība bieži vien ir dīvaināka nekā izdoma. Bet Tenets tā nedomāja. Viņš pieļāva, ka abām sievietēm bija spēcīgs iemesls baidīties no Nerīnas Tarantas jo vairāk par viņu uzzināja, jo nepatīkamāks kļuva iespaids un jebkura no abām varēja zaudēt savaldīšanos un izdarīt liktenīgo grūdienu, bet viņš vienkārši nespēja iedomāties abas sēžam un rūpīgi kā sazvērnieces izplānojam slepkavību.

Lainhems izsmejoši nosprauslājās.

-  Visam ir savas robežas.

Dažkārt Tenetam sagādāja prieku mazliet pakaitināt seržantu.

-   Kam robežas, Maik? Mūsu lētticībai? Mūsu pieklājībai? Mūsu vientulībai? Viņu iespējamam ļaunumam? Es šaubos. Gluži otrādi, manuprāt, tādas robežas spēj sašaurināties un paplašināties. Tieši tas padara cilvēkus tik valdzinošus. Nekad iepriekš nevar pateikt, kur un kad tie novilks robežlīnijas. Man liekas, vēlēdamies turpināt savas domas izklāstu, turpināja Tenets, ka tā ir dzīves būtība. Mācīšanās, kad jānovelk robežlīnijas.

Bet Lainhemu neinteresēja filozofēšana. Viņš izdvesa piekrītošu skaņu, bet domās jau bija atslēdzies Tenets par to nešaubījās.

-   Tad vēl ir dēls, ser. Deimons, Lainhems izšāva šo vārdu ar īstu konvencionāla nicinājumu pret ekscentrisko. Vai kāds neminēja, ka viņš ir nosacīti atbrīvots?

-   Tā tas ir. Starp citu, viņš ir viens no Džounas rūpju bērniem.

-   Patiešām? Tas varētu noderēt.

Tenets nejutās tik pārliecināts. Viņš jau paredzēja grūtības, ar kādām nāksies saskarties. Viņš vienmēr bija baidījies no tādas reizes, kad aizdomās turētā persona izrādīsies viens no Džounas rūpju bērniem. Tagad, domādams par to, viņš izjuta jau priekšlaicīgu nemieru. Tenets atradās nelielas dilemmas priekšā: vai pastāstīt seržantam par Dcimona neierašanos pēc izsaukuma?

Viņaprāt, nebija iemesla, kāpēc gan nepateikt. Džouna to nevarētu uztvert kā uzticības laušanu. Šajos apstākļos būtu tikai dabiski izjautāt par Deimonu atbildīgo inspektoru, un tad šī informācija tāpat parādītos dienas gaismā.

-   Faktiski viņa man jau pateica kaut ko interesantu. Deimonam vajadzēja ierasties pie Džounas pēcpusdienā, bet viņš neatbrauca.

-  Patiešām? Cikos viņam vajadzēja ierasties?

-   Es sīkumus vēl nezinu. Džouna steidzās uz sapulci, mums nebija laika sarunai.

-Vai viņš bieži mēdza neierasties?

-   Nav ne jausmas. Bet, manuprāt, nē, jo savādāk viņa nebūtu tik uztraukusies. Katrā ziņā zēna aizbraukšanas laiks ir interesants, vai jums tā nešķiet?

-   Jūs domājat, ka to slēpa viņa tēvs? Faktu, ka viņš satika Deimonu aizbraucam tad, kad pats pārradās mājās? Tā, lai izvairītos no dēla iejaukšanas šajā lietā?

-  Tas ir ļoti iespējams, vai ne?

-   Protams, ka iespējams. Bet es nesaprotu kāpēc. Līdz šim nav nekādas norādes, ka Deimons ar māti nesatiktu, nemaz nerunājot par to, ka viņš to tā ienīstu, ka varētu nogalināt…

-   Varbūt, ka tā ir tikai dabiska tēva reakcija censties savu atvasi pasargāt no nepatikšanām it īpaši, ja viņam reiz jau iznākusi saskare ar likumu. Bet liekas, ka Deimons ir bijis šeit kritiskajā laika periodā.

-   Jā. Būs interesanti paklausīties, kas viņam sakāms lietā… Ā, tas ir Draivcrs, ser.

Bija pāri pusdesmitiem, un gaisma it kā sūcās cauri debesīm. Asšķautnaini koku silueti likās kā iegravēti pret pērļkrāsas spožumu, kas vēl kavējās virs apvāršņa rietumu pusē, un viņu soļu kraukšķīgais troksnis uz grantētā ceļa skanēja nedabiski skaļi tajā dīvainajā klusumā, kas iestājās uz zemes, dienai izgaistot naktī.

Lielākā daļa cilvēku bija izklīduši, samierinājušies ar faktu, ka vairs nav gaidāmi nekādi dramatiski notikumi, un tikai pieci seši paši nepiekāpīgākie vēl klimta augsto vārtu viņā pusē. Konstebls Draivers pļāpāja ar viņiem caur kaltas dzelzs vijumiem un režģiem, juzdamies brīvi kā cilvēks starp seniem paziņām. Viņš bija garš un tievs, apmēram divdesmit piecus gadus vecs, ar kumpu degunu un gaišiem, sīksprogainiem matiem. Tcnetam un Lainhemam tuvojoties, viņš pagriezās, neapzināti ieņēmis miera stāju. Lainhems stādījās priekšā, un visi trīs vīri pagājās augšup pa piebraucamo ceļu, prom no dedzīgajām, garajām ausīm, kas saspicētas palika otrpus vārtiem.

-   Mēs ceram, ka jūsu zināšanas par vietējiem mums nedaudz palīdzēs, iesāka Tcncts. Cik ilgi jūs dzīvojat Ribldenā?

Draivers sašķobīja seju.

-   Pāris gadus, ser. Pēc laucinieku standartiem tas ir tikai piecas minūtes pat mazāk.

-   Bet jums vajag zināt, kas šeit notiek.

-   Manos pienākumos ietilpst ieklausīties, kas notiek apkārt, un turēt muti ciet, ser.

-   Labi. Tad pastāstiet mums, ko jūs zināt par cilvēkiem, kas dzīvo Haigeiblā. It īpaši par jauno misis Tarantu.

Draivers pamīņājās.

-  Baidos, ka viņai ir slikta slava, ser. Likās, viņš nejutās ērti, pļāpājot par kādu, kas sabiedrībā ieņēma augstāku stāvokli. Tcncts zināja, ka uz laukiem atšķirības jūtams daudz asāk nekā pilsētā.

-Jūs domājat, viņa flirtēja?

-   To viņa patiešām darīja, Draivers izbolīja acis, arvien vairāk iesildams. Visiem bija zināms, ka viņai radās jauns mīļākais ik pa pāris mēnešiem. Varētu domāt, ka tik mazā vietā kā šī viņai drīz to pietrūks.

-   Un pašreizējais kandidāts?

-  Lānss Spīds, ser. Vietējās degvielas uzpildes stacijas īpašnieks.

-   Ko jūs varat par viņu pastāstīt?

-   Viņš ir precējies, dēlam Timām ir astoņpadsmit gadu. Viņš ir Deimona Taranta draugs. Misis Spīda daudz darbojas ciemata pasākumos, viņa ir ļoti iecienīta.

-   Vai viņa zina par šo sakaru?

-   Domas dalās, ser. Bet lielākā dala domā, ka nē, viņa nezina. Dažkārt sieva ir pati pēdējā, kas uzzina, it sevišķi, ja viņa patīk, un šoreiz, manuprāt, visi ir sazvērējušies klusēt, lai viņu pasargātu. Misteram Spīdam ir reputācija kā sieviešu mīlulim, bet līdz šim tas nav gājis tālāk par nekaitīgu flirtu pie benzīna sūkņiem.

-   Kur viņi dzīvo?

-r Ciemata pašā malā vienstāva mājā. Es domāju, ka jūs tai pabraucāt garām. "Sangri-la".

-   Un kā ar pārējiem Haigeiblā?

-   Dēls Deimons ir mazliet neapdomīgs. Pirms pāris mēnešiem lika nosacīti atlaists narkotikas. Misteru Tarantu ieredz ļoti labi, nekad neesmu dzirdējis neko sliktu par viņu izņemot to, ka lielākā daļa cilvēku uzskata viņu par pārāk mīkstu, samierinoties ar sievas uzvedību.

-   Vai nebija nekādu runu, ka Tarantiem būtu bijušas sliktas attiecības?

-    Cik man zināms, tad nē, ser. Pilnīgi nesaprotami, kā viņš varēja to izturēt. Viņa neko necentās slēpt. Draivers paraustīja plecus. Ja jūs vaicājat man, tad viņš vai prātā juka viņas dēļ.

-   Un vecā lēdija?

-   Ekscentriska, bet nekaitīga. Savā laikā daudz darījusi ciemata labā vadīja klubu, sieviešu asociāciju, nu, tādas lietas, un pret viņu vēl joprojām izturas labvēlīgi. Vispārējais uzskats ir tāds, ka ir ļoti skumji redzēt, kā viņa izmainījusies.

-   Kā ar viņas kompanjoni? Cik ilgi viņa jau uzrauga veco lēdiju?

-   Mis Bārnsa ieradās tūlīt pēc manis. Sākumā jau tika raukti deguni tādēļ, ka viņa ir vientuļā māte, bet viņa daudz neapgrozās sabiedrībā, un ļaudis ir samierinājušies. Liekas, ka viņa ir diezgan patīkama sieviete.

-  Un mis Linakra ar misis Heivudu?

-   Tā kā mis Linakra lielāko dienas daļu ir darbā, mēs viņu nemēdzam bieži redzēt, bet misis Heivuda izpalīdz dažādos baznīcas pasākumos izpārdošanās, kūku galdos un tamlīdzīgi. Viņu uzskata par nekaitīgu, bet dīvainu, daļēji viņas apģērba dēļ un daļēji tādēļ, ka viņa nepārstāj runāt par savu dēlu, kurš jau gadiem ilgi kā miris. Manuprāt, viņai nav tuvu draugu ciematā.

-    Labi. Es gribētu, lai jūs uzzinātu kaut ko vairāk par Spīdiem. Mēs ar seržantu Lainhemu tagad iesim parunāt ar viņiem, un man gribētos zināt, ko jūs varat uzzināt. Cilvēki jūs pazīst un daudz labprātāk runās ar jums. Un vēl sastādiet sarakstu ar misis Tarantas bijušajiem draugiem, ja iespējams, pievienojot adreses! Atzīmējiet tos, ar kuriem viņa, liekas, Šķīrusies naidīgi, un tos, par kuriem runā, ka viņi ir greizsirdīgi. Pacentieties to dabūt gatavu līdz rītam!

-   Labi, ser.

-   Krodziņš šovakar jums būs vislabākā vieta.

Maik, aizskrienict līdz mājai un sarunājiet kādu, kurš pēc, teiksim, pusstundas nomainīs konsteblu Draiveru pie vārtiem!

Pēc īsa brītiņa Lainhems bija atpakaļ.

-   Šķiet, ka jūs negribējāt, lai es paņemu mašīnu, ser?

-   Nē, mēs iesim kājām. Paskatīsimies apkārt. Varbūt pa ceļam paši arī iegriezīsimies krodziņā. Nezinu, kā jūs, bet es mirstu badā.

-   Varētu gan kaut ko iekost. Kopš lenča, kad apēdu sviestmaizi, jau pagājis ilgs laiks.

Trim policistiem tuvojoties vārtiem, pļāpas apklusa. Draivers atvēra vārtus, izslīdēja caur tiem kopā ar Tenetu un Lainhemu, tad atkal ieņēma savu iepriekšējo "esmu jūsu pašu vietējais kruķis" stāju, atgāzdamies pret vārtiem un rokas sakrustojis uz krūtīm. Ļaudis turējās nostāk, pagaidot, kad Tenets un Lainhems paiesies mazliet tālāk pa ceļu, tad apgriezās un saspiedās ciešāk ap Draiveru, garda baumu kumosiņa gaidās.

-   Ko viņi sacīja?

-   Kādi jaunumi?

-   Kas pēdējā laikā vēl noticis?

-   Nu, liilij, sper vaļā!

Tenets un Lainhems apmainījās saprotošiem smīniem.

-   Viņam galva ir īstajā vielā, atzina Lainhems.

-   Jā. Lai gan viņš mums nepastāstīja daudz vairāk par to, ko mēs jau zinājām.

-   Tomēr bija interesanti, ka to apstiprināja kāds no malas.

-   Taisnība. Teneta balss skanēja izklaidīgi. Viņš bija apstājies un skatījās apkārt, mēģinādams uztvert apkārtni. Haigeibla atradās ciemata malā un, kā Tenets atskārta, ieņēma interesantu un īpatnu stāvokli: privāta, bet ne pilnīgi nošķirta to nevarēja pārredzēt ne no vienas citas mājas tā stāvēja dārzu ielokā starp asiem ceļa līkumiem. Ja tas būtu bijis galvenais ceļš, tas, bez šaubām, jau sen būtu pārbūvēts un stieptos taisni aiz mājām, bet tādas izmaiņas uz nenozīmīgākiem lauku ceļiem vienmēr liek atliktas daudz svarīgāku remontu vai citu uzlabojumu dēļ.

Izstiepdams kaklu, Tenets varēja saskatīt vēl kādu skursteni, kas slējās augšup aiz Tarantu dārza, mājas priekšā. Kad viņš un Lainhems bija uzmanīgi pieveikuši līkumu (tc nebija ietves), šaurais lauku ceļš paplašinājās un sākās ciemats. Te valdīja visai Kentas grāfistei raksturīgā arhitektūra gleznais Tjūdoru laiku melnā un baltā pretstats, acij patīkami ķieģeļi un dakstiņi, dzīvīgs dēļu apšuvums. Ejot garām, Tenets ar atzinīgu skatu vēroja mājas. Viņam ļoti gribējās pašam dzīvot vienā no tādām mājām ar izlieklajām sienām, nevienādajiem stāviem, bet pats galvenais ar savu individualitāti. Ak vai! Tādas tieksmes neatbilda policista algai. Pēdējo divdesmit gadu laikā šādu māju cenas bija strauji augušas, un, laikam ejot, bet piedāvājumam samazinoties, bija paredzams, ka tās vēl vairāk paaugstināsies.

-   Ļoti jauka viela, atzina Lainhems.

-   Mmm…

Te ceļš sadalījās: sazarojums pa labi veda taisni uz priekšu, kamēr kreisais apmeta līkumu baznīcas priekšā, tā ietverdams ciemata zaļo joslu. Teneta vīri bija aizņemti, staigājot no mājas uz māju, izprašņādami iedzīvotājus.

-   Izskatās visai daudzsološi, ieteicās seržants, ar galvas mājienu norādīdams uz krāsainu viesnīcas izkārtni, kas attēloja labradoru ar samērā uzkrītošu fazānu mutē. Krodziņa iekšpusē satrauktais sarunu troksnis, abiem ieejot, pēkšņi aprāvās un tikai pakāpeniski atsākās, taču daudz klusāk.

-   O, kaut varētu pārvērsties par mušu uz sienas, Lainhems iečukstēja Tenetam ausī, kad viņi nesa sviestmaizes un alu uz brīnumainā kārtā atbrīvojušos galdiņu stūrī.

Bija pavisam skaidrs, ka viņiem neizdosies uzzināt kaut ko, neuzkrītoši noklausoties, tāpat arī te nebija iespējams sarunāties par lietu; tā viņi apēda sviestmaizes, iztukšoja glāzes un gāja prom. Durvīm aiz viņiem aizveroties, sarunu troksnis gandrīz vai bija sasniedzis iepriekšējo skaļumu.

-   Cerēsim, ka Draiveram veiksies labāk nekā mums, novilka Lainhems.

Viņi devās tālāk, pa ceļam paiedami garām pastam, skolai (kas vēl darbojās, kā ievēroja Tenets, pēdējos gados bija vērojama tendence lauku skolas slēgt augošās transporta dārdzības dēļ), ciemata zālei un noplukuša izskata degvielas uzpildes stacijai, kas diezgan pretenciozi saucās "Ribldenas motori". Trīs lietotas mašīnas ar cenu zīmēm pie vējstikliem, no kurām neviena nebija jaunāka par trim gadiem, stāvēja, iebrauktas priekšējā pagalmā. Turpat atradās arī vienīgais benzīnsūknis.

-   Nevarētu sacīt, ka Spīda bizness zeļ, teica Lainhems, noradīdams uz nokārušos gumijas šļūteni.

-  Te nav pietiekami daudz klientu. Pārāk tālu nost no lielā ceļa.

Vēl pēc pāris minūtēm viņi bija nonākuši ciemata otrā galā pie "Sangri-la", kas atradās iespiesta starp pēdējo no vecajām mājām un neizbēgamo municipalitātes īpašumu. Tenets ievēroja, ka arī te notiek pazīstamie pārbūves darbi. Neglītās ēkas, ko uzcēla tūlīt pēc kara un

kas bija būvētas no horizontāliem, veidnēs lieliem betona bluķiem, kuriem pēdējā laikā bija atklāta kāda projekta kļūda, kas padara tos nedrošus, visā valstī šis ēkas tika nojauktas un aizvietotas ar citām. Jaunās mājas bija daudz pievilcīgākas un atbilstošākas apkārtnei.

Pretēji darba vietai, Spīda māja izskatījās diezgan uzkopta. Krāsojums spīdēja, logi bija spodri, un labi koptas puķu dobes, pilnas tikko iestādītu vasaras puķu dēstu, apjoza īsi apcirpto mauriņu. "Misis Spīdas rokudarbs," nodomāja Tenets.

-   Ja viņa patiešām nezina, kas notiek starp viņas vīru un Nerīnu Tarantu, sacīja Tenets, tad tas būs sarežģīti.

Šī bija tā viņa darba puse, ko Tenets nevarēja ciest sagādāt ciešanas, kādas nācās pārdzīvot nevainīgiem cilvēkiem, kas tika ierauti notikumos. Nav šaubu, ka misis Spīda bija jauka sieviete, kuru līdz šim ciematnieku vienprātība pasargāja no zināšanām, kas viņai sagādātu ievērojamas ciešanas, un viņš Tenets būs tas, kurš viņai laupīs ilūzijas.

-   Viņa noteikti brīnīsies, ja teiksim, ka vēlamies runāt ar vīru vienatnē, piekrita Lainhems. Bet ko gan vēl citu mēs varam darīt?

Viņam nospiežot pogu, iedziedājās zvans, un brīdi vēlāk priekšnamā uzdegās gaisma. Vīrietis, kurš atvēra durvis, samierinājies atkāpās, kad Tenets bija stādījies priekšā.

-Ienāciet!

Vārds, kas līdzīgi neona reklāmai atspoguļojās Teneta smadzenēs, bija ģeometrisks. Spīdam bija kvadrātveida galva un kvadrātveida ķermenis, ar taisnstūriem līdzīgām biksēm un piedurknēm. Galvu rotāja aizvien plānāki kļūstošie mati un sprogainas, uz vienu pusi mazliet noļukušas ūsas, kas bojāja simetrisko iespaidu. Spīdam bija ap četrdesmit pieci, viņš nēsāja džinsus un līdz pusei neaizpogātu kreklu. Retajos matiņos uz krūtīm kautrīgi mirkšķināja zelta medaljons. Brīdi Tenets pārdomāja pievilkšanās spēkus starp sievietēm un vīriešiem. Ko gan šajā novecojošajā Lotario bija atradusi Nerīna Taranta?

Istaba, kurā viņus ieveda, bija cigarešu dūmu pilna un Teneta gaumei par spilgtu: brūni balts svītrotu mēbeļu komplekts, paklājs daudzkrāsainu ziedu rakstā un foslorescējoši, oranži samta aizkari, kurus sieviete vilka priekšā lieliem logiem. Viņiem ienākot, sieviete pagriezās.

Mana sieva.

Ja Spīds bija kā taisna līnija, tad viņa sieva vieni izliekumi. Maza, tukla, ar lielām krūtīm. Zem viņas kleitas plānā auduma skaidri izcēlās apspīlēts krūšturis. Viņa izskatījās pēc lieliskas reklāmas kampaņai "Sekosim liekajam svaram". Vērodams dubulto zodu kurš, bez šaubām, visai drīz draudēja pārvērsties trīskāršajā un tuklās rokās un kājās, Tenets minēja, vai konstebls Draivers tomēr nekļūdījās un vai misis Spīda nav visu laiku bijusi lietas kursā par vīra dēku (dēkām?) un, kā mierinot, neliegusi sev neko. Par spīti satraukumam, seja bija laipna un mutes līnijas labsirdīgas.

Visiem apsēžoties Spīdiem cieši blakus uz dīvāna, Tenetam un Lainhemam atzveltnes krēslos viņa piesardzīgi vēroja abus policistus. Spīds nospieda cigareti pārpildītajā pelnutraukā un aizsmēķēja jaunu.

-   Faktiski, mister Spīd, es vēlētos zināt, vai nevaru parunāt ar jums privāti, iesāka Tenets.

Viņu reakcijas trūkums un piesardzīgais, sastingušais klusums nodeva vārdos neizteikto ziņu.

"Tātad misis Spīda ir zinājusi par dēku," ar atvieglojumu domāja Tenets. Jautājums bija cik ilgi? Jau kādu laiku? Vai varbūt tikai kopš šīs pēcpusdienas, kad, nogalinājis savu mīļāko, viņas vīrs paredzēja tādu iespēju kā slepkavības izmeklēšana un bija nolēmis lūgt sievas žēlsirdību?

-   Manai sievai nav vajadzības mūs atstāt, iebilda Spīds. Mums nav noslēpumu vienam no otra.

Misis Spidas roka sameklēja vīra roku un cieši saspieda.

Tenets ievēroja stūrgalvīgo mutes līniju, izaicinošo galvas pieliekumu. Labi. Lai kas arī noliktu, viņa neģībs un nekritīs histērijā. Viņa gatavojās cīņai, un Tenetam nebija nekas pretī faktiski viņš to apsveica. Viņam patika pacīkstēties. Labāk tikt ar to galā.

-   Es domāju, jūs zināt, ka mēs izmeklējam misis Tarantas nāves apstākļus. Mēs…

-   Vienu mirklīti! Misis Spīdas sejā iesitās sārtums, un viņa neveikli sakustējās. Piedodiet, bet vai drīkst jums kaut ko pajautāt?

Tenetam šķita, ka viņa nav tā sieviete, kas mēdza stingri uzstāties vīriešu sabiedrībā. Vīrs viņu izbrīnīts vēroja.

-   Noteikti.

-   Kā… Kā viņa nomira? Ciematā baumo visādi, bet neviens patiesībā nezina…

Nebija nekāda iemesla, kādēļ to vajadzēja slēpt.

-   Viņa nokrita no balkona.

-  Ak! Atkal sārtuma vilnis iesitās misis Spīdas sejā, šoreiz stiprāks. Pirmo reizi viņa paskatījās uz vīru. Tad… Vai jūs sakāt, ka tas bija nelaimes gadījums? Mēs dzirdējām… Mēs domājām…

-        Diemžēl pagaidām mēs vēl nezinām. Un noteikti nezināsim, kamēr nebūs izdarītas analīzes un nezināsim sekcijas rezultātus. Bet pastāv šaubu elements…

-   Tad tomēr ir? viņa neatlaidās. Zināmas šaubas?

-   Šajā stadijā, šajā īpašajā lietā jā, ir jābūt. Bet, viņš turpināja, misis Spīdai satverot vīra roku un uzmetot viņam nomierinošu skatienu, tā kā pastāv spēcīgs šaubu elements, mēs nevaram atļauties izšķiest laiku, neko nedarot; mums jāturpina tā, it kā mirusī būtu noslepkavota.

Vārds iekrita sarunā līdzīgi sviestam akmenim, un tam sekoja īss, baiļpilns klusuma brīdis. Tad viņi abi ierunājās reizē:

-Bet…

-  Tā?

Tenets gaidīja. Lai viņi paši izlemj. Interesanti, kurš piekāpsies? Tā bija misis Spīda. "No pieraduma?" viņš minēja.

-  Tā, ko jūs vēlaties man teikt, inspektor?

-  Vai jūs nevarat uzminēt, mister Spīd?

Spīds nervozi paskatījās sievā, un Tenets saprata, ko viņš domā. Varbūt, ka viņi nezina. Ja tā, tad es pilnīgi nevajadzīgi iepīšos. Viņš nokremšļojās.

-   Atvainojiet, nē, nevaru.

-   Ak, nu, mister Spīd. Nespēlēsim spēlītes. -

Tenets uzmeta acis misis Spidai, kas bija noliekusi galvu, it kā sargājot sevi no triecieniem, kas, viņa zināja, sekos. Nu, ja jūs vēlaties to padarīt sievai jo sāpīgāku… Tas ir labi zināms, ka jums ir bijis mīlas sakars ar misis Tarantu. Dabiski, ka šajos apstākļos ir vairāki jautājumi, ko mēs vēlētos jums uzdot… Spīds paraustīja plecus un centās izlikties pašapzinīgs.

-   Kādus, piemēram? Tenets ievēroja, ka viņš sāk svīst.

-   Sāksim ar pārskatu par jūsu gaitām šodien. Teiksim, sākot ar lenča laiku.

-   Sākot ar lenča laiku?

Vai Spīda balsī neieskanējās atvieglojums? Ja tā, tad kādēļ? Gan misis Heivudas, gan Merilīnas Bārnsas liecība apstiprināja, ka Ncrīna Taranta pusčetros vēl bija dzīva. Bet Spīds strādāja benzīna iepikles stacijā. Varbūt šorīt viņam bija kāds šaubīgs darījums ar lietotajām mašīnām. Tenets zināja, ka slepkavību izmeklēšanas gaitā cilvēki bieži rīkojas tādā manierē, it kā būtu vainīgi, tādu iemeslu dēļ, kam nav nekā kopīga ar lietu, vienkārši tādēļ, ka viņiem ir bijuši kādi citi slēpjami darījumi.

-   Tas ir vienkārši, Spīds sacīja. Es visu pēcpusdienu biju iepildes stacijā un visu rīta cēlienu arī, starp citu.

-   Vai jūs esat pārliecināts?

-  O, jā. Pilnīgi. Tad viņš kaut ko atcerējās. Ak, tomēr, izņemot pārbaudes izbraucienu pavēlāk pēcpusdienā. Mēs nomainījām ātrumkārbu.

-   Cikos tas bija?

-   Ļaujiet atcerēties… Spīds nodzēsa cigareti, paliecās un ar grūtībām no ciešo džinsu kabatas izvilka kabatlakatiņu, ar kuru noslaucīja pieri. Tam vajadzētu būt apmēram ceturksni vai divdesmit minūtes pāri pieciem, kad es aizbraucu. Tā ka atpakaļ es varētu būt bijis bez kādām divdesmit sešos. Es parasti braucu pa vienu un to pašu ceļu, un aplis aizņem apmēram divdesmit minūtes.

Nerīnas Tarantas līķi atrada bez ceturkšņa sešos. Icpildes stacija atrodas tikai minūtes attālumā no Tarantu mājas.

-   Pa kuru ceļu jūs braucāt?

Lainhems pierakstīja. Jā, Spīds bija braucis garām Haigeiblai.

-   Vai, garām braucot, jūs kādu pie mājas neredzējāt?

-   Man bija izmēģinājuma brauciens, inspektor. Visa uzmanība tika veltīta mašīnai.

Iespējams, ka taisnība. Bet vai nebūtu tikai dabiski, braucot garām, pavērties uz savas mīļākās mājas pusi, lai arī uz pavisam īsu brīdi?

-        Haigeiblas tuvumā ir divi nejauki pagriezieni, Spīds it kā nolasīja Teneta domas. Nevar ļaut uzmanībai aizslīdēt kaut kur citur. Tur kādreiz ir notikuši vairāki nelaimes gadījumi.

-   Vai kāds var apliecināt šos laikus?

Šis jautājums izsauca noteiktu, lai ari gandrīz nepamanāmu reakciju. Acumirklīgs acu uzmetiens no Spīda puses, apņēmīgs, kokains skatiens no sievas. Un ko tālāk? Tenets īsti nezināja.

-   Mans dēls to apliecinās. Viņš pašlaik palīdz man garāžā. Viņš tikko nolika A līmeņa eksāmenus, Spīds turpināja, tā kā Tenets klusēja, un viņš var dzīvot mājās, ja vēlas. Mans dēls jums pastāstīs, ka es visu dienu biju garāžā.

-   Un lenča stundā? klusi ievaicājās Tenets.

Atkal viņš sajuta nedrošības trīsas.

Mans vīrs lenču ieturēja mājās, stingri sacīja misis Spīda. Mūsu kaimiņiene to var apliecināt. Misis Šrimptone. Viņa ienāca, lai savāktu kaut ko sestdienas izpārdošanai.

Lainhems piezīmēja misis Šrimptones adresi.

-   Un ko pēc lenča darījāt jūs, misis Spīda?

-   Es? viņa likās nepatīkami pārsteigta.

-  Tikai ierakstam, smaidīdams teica Tenets.

-   Nu, viņa, nedaudz uzbudināta, mēģināja atcerēties, kā nu bija… No pustrijiem līdz četriem es biju sapulcē ciemata zālē. Pēc tam devos apciemot kādu slimnieku. No turienes es aizgāju ap pieciem.

Kaut ko viņa nepateica. Tenets jutās ieinteresēts, bet viņš nolēma, ka izdevīgā brīdī viņš pamēģinās to atklāt. Labāk vispirms mazliet "parakņāties" un kaut ko atrast, ja gadījumā jāsastopas ar truliem skatieniem un nekaunīgiem noliegumiem.

-   Vai jūsu dēls ir mājās? Kā viņu sauc?

Lai ari kā viņi centās to neizrādīt, atkal bija aizskarts vaļējs nervs. Ko, pie joda, tas nozīmēja?

Spīds nokāsējās.

-Tims? Ē-e… Nē, diemžēl, viņa nav mājās. Viņš, kā atvainodamies, pasmaidīja. Jūs zināt tos jauniešus. Tikko viņiem kabatā ir mazliet naudas, tā tie tūlīt dodas to iztērēt.

-   Vai jūs zināt, kur viņš atrodas?

Vienlaicīgi viņi pašūpoja galvas divas pulkstenim līdzīgas figūras. Ar draugiem, sacīja misis Spīda. Tas ir viss, ko mēs zinām.

-   Nav ko uztraukties, pieceldamies sacīja Tenets. Es parunāšu ar viņu rīt.

Šoreiz Spīdicm vēl mazāk izdevās noslēpt savu šoku.

Lainhems pagaidīja, kamēr aiz viņiem aizvērās vārti, tad sāka:

-   Ko gan viņa bija atradusi tajā glumajā, sīkajā pielīdējā?

-   Es pieņemu, ka jūs runājat par Nerinu Tarantu?

-   Viņa bija lieliska, vai ne? Patiešām skaista. Viņa nudien varēja atrast kādu labāku.

Tenets atturīgi iebilda, ka viņa faktiski ir atradusi kādu labāku viņa bija precējusies ar Rolandu Tarantu, kurš bija pietiekami pievilcīgs, veiksmīgs un katrā ziņā tik uzticīgs vīrs, cik viņa varēja vēlēties. Neviena labāka apkārtnē nebija? viņš ieteicās.

-Tik un tā…

-   Interesanta saruna, Maik, vai jums tā neliekas?

-   Saderu, ka tas ir mūsu meklētais, dedzīgi iesaucās Lainhems. Bija skaidrs, ka Spīds kaut ko slēpj, un es varu iedomāties viņu piezogamies no mugurpuses un pārgrūžam sievieti pār balkona margām.

-Kādēļ?

-    Kā kādēļ? Kādēļ viņš to nogrūda? Lainhems paraustīja plecus. Varbūt viņam Nerīna bija apnikusi? Vai drīzāk jau otrādi. Tas tā varētu būt, ser. Gan misis Heivuda, gan konstebls Draivers, abi teica, ka viņas mīlas sakari nav ilgāki par dažiem mēnešiem. Varbūt viņš atpakaļceļā no sava pārbaudes izbrauciena iegriezās uz brītiņu Haigeiblā. Viņa saka, lai tas pazūd, ka viņa vairs nevēlas to redzēt. Tad iziet uz balkona, atbalstās ar muguru pret margām. Viņš ir šausmīgi nikns un nolēmis ja ne viņš, tad labāk neviens, arī iziet uz balkona, noliecas, paceļ viņu aiz kājām, kā jūs teicāt, un nogrūž. Tad viņš, dabiski, bēg…

-   Varbūt, ka tā, domīgi novilka Tenets. Bet, manuprāt, tur ir vēl daudz kas vairāk nekā tikai slepkavības slēpšana.

-   Tikai! iesaucās Lainhems. Tikai! Ja es izteiktu tādu piezīmi, jūs mani apēstu bez sāls. Ser!

Tenets smējās.

-   Pārmetums vietā, Maik. Bet jūs saprotat, ko es gribēju sacīt.

-   Tas, ka viņiem ikreiz, pieminot dēlu, gandrīz vai piemetās sirdslēkme, ja? Jā gan, es to ievēroju. Interesanti, ko viņš ir ievārījis.

-   Varbūt kaut kas saistīts ar Deimonu Taran-

tu?

-   Varētu būt. Mums, protams, tas jānoskaidro.

-   Kopā ar miljoniem citu jautājumu, papildināja Tenets.

Neapzinoties abi vīri pielika soli. Patiešām bija ļoti daudz, ko darīt.

6. nodaļa

Bija jau viens naktī, kad Tcnels nokļuva mājās, un viņš bija izbrīnījies, ieraugot gaismu viņu guļamistabas logā. Viņam ieejot mājā, Džouna nāca lejā pa kāpnēm, ģērbusies rītakleitā.

-   Ko tu tik vēlu dari?

-   Es nevarēju gulēt.

-   Domājams, uztraucies par savu protežē.

To izteicis, Tenets saprata, ka ir bijis netaktisks: objektivitāte bija zelta likums mazgadīgo noziedznieku inspektoru darbā.

-   Nesauc viņu tā! Un nedaudz maigāk: Ja tu gribi ēst, es tev ieliku vakariņas plītī. Džouna iegāja virtuvē un atvēra plīts durvis. Patiešām, Luk, viņš ir tikai viens no daudziem, nekas vairāk vai mazāk. Jā, es uztraucos par viņu. Man tikko kā laimējās ievadīt Deimonu pareizajās sliedēs, kad atgadās kaut kas tāds… Kā viņš to uzņēma?

Tenets pakratīja galvu.

-   Nav ne jausmas. Viņš nav vēl parādījies.

-   Nav vēl parādījies? viņa atkārtoja, apgrozīdama šķīvi rokā. Vai tu ēdīsi?

-   Nē, mīļā, neēdīšu. Es vairs negribu ēst. Es apēdu sviestmaizi, tā ka badā nenomiršu. Viņš smagi atsēdās pie virtuves galda. Bet tasi tējas gan es labprāt izdzertu. Nē, Dcimons acīmredzot izbrauca no mājām apmēram bez divdesmit minūtēm sešos un kopš tā laika nav redzēts.

-   Vai viņš vispār zina par savas mātes nāvi?

-    Tas ir tieši tas, ko mēs vēlētos uzzināt, Tenets drūmi atzinās.

-   Tu taču nedomā, ka viņam būtu kāds sakars ar slepkavību, vai ne? Es saprotu, ka tā bija slepkavība, citādi tu nebūtu pārnācis tik vēlu.

-   Jā, mēs domājam, ka ir. Tenets pastāstīja par balkonu, par tā augstumu. Bet, kas attiecas uz Deimonu… Viņš paraustīja plecus. Kas to lai zina?

-   Bet tas ir absurds! Tu taču nopietni nedomā, ka viņš nogalināja māti?!

-   Mīļā, tev nu gan vajadzētu zināt, ka šajā izmeklēšanas posmā es neko tik īpašu vēl nedomāju. Es tikai saku, ka mēs nezinām. Un kā mēs varētu zināt, ja puisis nav sadabūjams, lai to iztaujātu?

-    Bet… Džouna aprāvās, lai pagatavotu tēju, un domīgi klusēja, kamēr to ielēja. Tad viņa nosēdās vīram pretī. Klausies, Luk, es negribu likties pārāk aizspriedumaina, bet es patiesi nevaru ticēt, ka Deimonam ir kāds sakars ar šo lietu. Viņš nav tas tips.

-   Ko nozīmē tas tips? Tu zini tikpat labi kā es, ka ikviens ir spējīgs uz potenciālu vardarbību, ja vien tik tālu tiek novests. Un tad vēl jautājums par narkotikām…

-   Bet viņš tās nelieto! Tas ir, viņš tā pa īstam nemaz tās nelietoja. Un tas bija tikai hašišs.

-   Tikai hašišs! Ak Dievs, nekad nedomāju piedzīvot to dienu, kad dzirdētu tevi sakām "tikai hašišs"! Ko tu teiktu, ja mēs pieķertu, ka bērns to smēķē? Tad tu arī tā teiktu "tikai hašišs"?

-   Labi, mīļais, nomierinies! Tu zini, ko es domāju tikai to, ka tās nebija narkotikas, kas izraisa halucinācijas. Situācijā, ko mēs apspriežam, spēcīgās narkotikas ir tās, kas ir bīstamas.

-   Bet abi mēs zinām, ka, reiz sākuši lietot narkotikas, cilvēki nezina, kur tās viņus novedīs. Skatīsimies patiesībai acīs viņš ir taisni tāds tips, vai tā nav? Bagāti vecāki, naudas vairāk nekā mīlestības…

-Tu vienkāršo un pats to zini.

-   Nē, es nezinu. Es par viņu tikpat kā neko nezinu. Kāpēc tu neko nepastāsti, lai es pats varētu izveidot savu spriedumu?

Klusums.

Satriekts Tenets saprata, ka Džounai tas nav ne prātā.

Tātad viņam bijusi taisnība, kad sajuta bailes; tas brīdis ir pienācis, no kura viņš gadiem ilgi baidījās darbs ir radījis sienu viņu starpā. Tenetu šausmināja tas, cik pēkšņi un zagšus tā radās, pārsteidzot viņus pilnīgi nesagatavotus, viegli ievainojamus. Agrāk viņš un Džouna nekad neko nebija slēpuši. Nebija vajadzības kaut ko pārrunāt, jo viss tapa skaidrs ar katru darbību un vārdu. Tenets bija vērojis tik daudzu kolēģu laulības izirstam aizvainojuma un neuzticēšanās dēļ, ka pat neļāva tādu graujošu emociju jausmai iezagties viņu dzīvē, ja vien tas bija iespējams. Tomēr tagad, liekas, viņam nebija cita ceļa.

Džouna paskatījās augšup, un viņu skatieni sastapās. Bija skaidrs, ka viņai prātā ir tā pati doma.

Tenets pastiepa roku un paņēma Džounas roku savējā.

-  Nē, viņš sacīja, mēs nedrīkstam ļaut tam notikt. Es zinu, ka tu nevari runāt par saviem rūpju bērniem, it īpaši tādā gadījumā kā šis. Man nevajadzēja prasīt. Un piedod, ka es biju ass! Esmu noguris. Vai tu piedosi?

Viņa pasmaidīja, saspiezdama vīra roku.

-   Protams. Nav vajadzības atvainoties. Man savukārt nevajadzēja pārspīlēt.

-   Un neatļausim, lai kaut kas nostājas starp mums, ja? Bet tas bija noticis. Tas jau bija noticis.

Viņa pakratīja galvu un atkal pasmaidīja.

-Nē.

Tenetam atlika tikai cerēt, ka viņu labā apņēmība nezudīs, ja lieta kļūs pavisam nepatīkama.

-   Es jau neteicu, ka tieši viņu mēs turam aizdomās. Bet tā neizskaidrojamā prombūtne…

-   Es saprotu, tomēr var būt tik daudz izskaidrojumu. Visiespējamākais ir tas, ka Deimons ir kādās viesībās patālāk no mājām un pārbrauks vēlu.

-   Pilnīgi iespējams. "Vai arī sastrīdējās ar māti un viņu nogalināja," Tenets klusībā piemetināja.

Viņi nolēma pielikt sarunai punktu. Bet Tenetam nenāca miegs. Viņi ar Džounu varēja būt uzcēluši pagaidu tiltu pār bezdibeni, kas tik pēkšņi bija atvēries zem kājām, taču nākotnē Tenets paredzēja dažādus sarežģījumus. Bez tam viņa galva vai plīsa no visa informācijas daudzuma, kas bija uzņemts dienas gaitā, no visiem cilvēkiem, ar kuriem viņam nācās sastapties, un no nebeidzamās prātošanas par to savstarpējām attiecībām. Un pašā centrā vēl joprojām kā mikla atradās Nerīna, kurai piederēja viss, ko vien sieviete var vēlēties, veselība, daiļums, patīkams, veiksmīgs vīrs, kurš viņu dievināja, dēls, brīnišķīga māja, viegla, pat grezna dzīve… un tomēr viņa bija nemierīga, neapmierināta, acīmredzot cietsirdīga un egoistiska…

Katrā ziņā tādu Nerīna sevi rādīja pasaulei.

Kāda gan viņa bija īstenībā?

Nākamajā dienā, kad Tenets devās uz darbu, domas par nāvi un slepkavību likās sevišķi nepiemērotas. Rīts bija zeltains ar skaidrām, zilām debesīm un mirdzošu sauli, kas it kā apzeltīja mājas priekšā augošā koka zaļo lapotni. Bija Teneta kārta vest bērnus uz skolu, un, braucot pa nomales ielām, visur bija redzams apliecinājums tam, ka beidzot ir iestājusies īsta vasara: rozes pilnos ziedos, agrie sausserži pārkārušies pāri žogiem un lieveņiem, delfīniju staltās, zilās smailes, kas pacēlās pāri flokšiem, piparmētrām un baldriāniem.

Bens sēdēja aizmugurē, nodevies vēstures vielas atkārtošanai, lai sagatavotos kontroldarbam. Tenets pavērās Bridžitā.

-   Kā jums ar misis Mellerdu vakar veicās?

-Ai, bija lieliski! Mēs izdomājām jaunu ēdienu cāļa krūtiņa, pagatavota ābolu sulā ar sīpoliem, zaļumiem un tomātu mērci. Mums tas būs svētdien lenčā.

-   Izklausās brīnišķīgi. Tenets cerēja, ka būs mājās, lai varētu to nobaudīt.

-  Un zini, vēl kas, tēt! Misis Mellerda sacija, ka viņai nesen zvanīts no "Kcntas Ziņneša". Viņi vēlējušies zināt, vai viņa nevarētu vadīt ēdienu gatavošanas stūrīti bērniem tu zini, kaut ko vienkāršu, lai bērni paši to var pagatavot. Misis Mellerda atbildējusi, ka viņai pašai nav laika, jo jāpabeidz jauna grāmata, bet viņa varot kādu ieteikt…

-  Tevi? brīnījās Tenets.

Starodama Bridžita pamāja.

-   Sākumā viņi mazliet šaubījās, kad uzzināja, ka man ir tikai četrpadsmit gadu, bet misis Mellerda atgādināja to, ka pagājušajā gadā es uzvarēju konkursā "Gada jaunais pavārs", kā arī pateica, ka es rakstu skolas avīzei. Tad viņi sacīja, lai aizsūtām kopijas no paraugiem, viņi paskatīsies un dos man ziņu.

-   Tās tiešām ir labas ziņas! iesaucās Tenets. Tas noderēs arī vēlāk, kad Bridžita meklēs darbu.

Bridžitas interese par kulināriju bija augusi un plaukusi jau vairākus gadus, un viņa vēlējās ar to saistīt savu nākotni. Lai arī viņa bija apdāvināta, Bridžitai, pretēji Benam, nebija noslieces uz zinātnisku darbu, un līdzīgi citiem vecākiem šodienas augstā bezdarba situācijā Tenets un Džouna bija nobažījušies par savu bērnu nākotnes izredzēm. Atbalstīts tika viss, kas reiz varēja noderēt.

-   Es visu šovakar pārskatīšu, izvēlēšos labākās receptes un rītdien nosūtīšu.

-   Pēc cik ilga laika tu zināsi atbildi? Vai viņi to pateica?

-   Pēc nedēļas vai nedaudz vēlāk. Acīmredzot viņi grib iesākt to stūrīti visai drīz.

-        Nu, tad jātur īkšķis, apsolīja Tenets. Paklau, Ben, beidz urbties grāmatā, mēs esam klāt. Es ceru, ka tu ari mājās esi gatavojies kontroldarbam.

-   Nomierinies, lēt, atrūca Bens. Viss būs labi.

Tenets pašūpoja galvu un nopūtās, vērodams, kā bērni aiziet. Ja vien Bens saprastu, ka nepietiek, ka esi spējīgs, jo daudz arī jāstrādā. Sis skolas gads viņam būs izšķirošais. Nākampavasar viņš uzzinās, vai viņu pieņems mācībām augstākajās klasēs veco ģimnāziju un tehnisko skolu mūsdienu variants. Ja nē, tad viņa izredzes mācīties universitātē būs ievērojami mazinājušās. Lai ko arī teiktu par vispārējām vidusskolām, tur sasniegtie mācību standarti bieži ir krietni zemāki par tiem, ko prasa, iestājoties universitātē. Viņam un Džounai kaut kā jāmēģina to iestāstīt Benam.

Džouna… No rīta viņi bija īpaši laipni un jauki viens pret otru, bet Teneta bailes nebija mazinājušās. Viņš nīda jebkuru nelstumu viņu attiecībās, kas vienmēr bija atklātas un godīgas. Ko viņš varēja darīt? Neko, tikai vērot notiekošo un rīkoties, cik pareizi vien iespējams.

Pa ceļam uz savu kabinetu Tenets saskrējās ar seržantu Bristovu.

-   Vai esat dzirdējis par laupīšanu Netltonas fermā vakardien pēcpusdienā, ser?

-  Nē. Vai daudz paņemts?

-   Liekas, dārglietas dažu tūkstošu mārciņu vērtībā.

-   Vai ir jau kādas norādes?

-   Vēl nav. Kā ar jūsu lietu?

-   Vēl pāragri spriest.

Viņi papļāpāja vēl dažas minūtes, pirms doties katram savās gaitās.

Lainhems jau bija priekšā un šķirstīja kopš iepriekšējās dienas ienākušos ziņojumus. Viņš plati pasmaidīja.

-   Labrīt, ser.

-Labrīt. Laimējāt loterijā?

Lainhems pasmaidīja un nolika mapi, ko turēja rokās.

-   Šorīt dzirdēju labas ziņas. Pirms brokastīm piezvanīja mana māte.

-   O? paspruka Tenetam. Parasti Lainhems nemaz tā nepriecājās par mātes agrajiem rīta zvaniem. Misis Lainhema nekādi nespēja samierināties ar faktu, ka viņas dēls ir precēts vīrs ar sievu un diviem bērniem un ka viņai vairs nepieder galvenā loma dēla dzīvē.

-  Viņa vēlreiz precas!

-   Maik! Tas ir brīnišķīgi! Seržants beidzot būs brīvs no mātes nedalītās uzmanības un nepārtrauktajām ķildām starp viņa sievu un māti.

Kādu brīdi viņi pārrunāja misis Lainhemas plānus, tad noskaņojās darbam.

-   Vai Deimons Tarants ir parādījies? vaicāja Tenets.

-    Nē. Vienā ziņojumā viņu tomēr piemin. Kāds ir redzējis viņu braucam prom no Ribldcnas vakar ap pieciem četrdesmit piecām. Viņš ārkārtīgi steidzies, jo pa līkumoto ceļu braucis daudz par ātru.

-   Un no viņa paša līdz šim nav nekādu ziņu?

-   Nē. Vai jūs domājat, ka vajadzētu izsludināt meklēšanu, ser?

Pārgājis pāri istabai, Tenets nostājās pie loga un skatījās ārā, izklaidīgi apbrīnodams svaigā zaļuma dūmaku, kas ietina sudrabainos bērzus mašīnu stāvvietas tālākajā stūrī. Protams, ja būtu kaut niecīgākais pierādījums tam, ka Deimons ir nogalinājis savu māti, vajadzētu bez kavēšanās viņu atrast. Taču līdz šim nekas viņu slepkavības lietā neliecināja par to, ja nu vienīgi tas, ka Deimons atradies notikuma vietas tuvumā un ļoti steidzīgi aizbraucis pirms pašas līķa atrašanas. Bija jāpieļauj iespēja, ka viņš vēl arvien nezina par mātes nāvi. Bet, ja tā, tad dienas laikā viņam vajadzētu būt par to dzirdējušam, un, ja viņš būtu nevainīgs, tad, domājams, būtu devis kādu ziņu. Nu, un, ja nē, tas attēlo lietu citā gaismā. Tomēr Tenets juta, ka grib Deimonam dot izdevību.

Nomācis aizdomas, ka viņu varētu būt iespaidojusi arī Džounas reakcija, Tenets sacīja:

-   Vēl ne. Es domāju, dosim viņam laiku līdz vakaram.

Lainhems negribīgi piekāpās, paraustīdams plecus.

-  Tomēr, manuprāt, viņa istabu vajadzētu pārmeklēt, lai pārliecinātos, vai tur nav narkotiku. Sarunāsim, ka to izdara vēlāk dienā. Tenets pamāja uz ziņojumu pusi. Kaut kas interesants? Apsēdies pie galda, viņš sāka piebāzt pīpi. Viņam gandrīz vairs nebija tabakas. Jāatceras nopirkt.

-   Vīri vēl, protams, nav pabeiguši iztaujāt visus māju iemītniekus, bet var atrast dažus interesantus sīkumus. Piemēram, liecinieks ir ziņojis, ka vakar lenča laikā ir redzējis mistera Spīda mašīnu stāvam lauka malā tieši aiz līkuma no Haigeiblas.

-   Vai tajā kāds sēdējis?

-   Liekas, ka nē, ser. Ziņojumā tas skaidri netiek pateikts. Lainhems šķirstīja papīra lapas. Atradis meklēto, viņš pārlaida lapai skatienu. Nē, te par to nav rakstīts. Viņš pasniedza lapu Tenet am.

Tenets to pavirši pārskatīja.

-  Tas ir Bensons. Viņš, protams, tajā laikā vēl nezināja, ka tieši šī mašīna būs tik svarīga… Sameklējiet viņu! Sakiet, lai viņš vēlreiz iztaujā liecinieku, un dabūjiet ļoti detalizētu ziņojumu!

Es gribu zināt, vai Bensona liecinieks redzēja pašu Spīdu, kur viņš gāja, ko darīja, cikos tas bija, vai liecinieks ievērojis mašīnu piebraucam un aizbraucam, cik tālu liecinieks atradās, nu, daudz ko…

Lainhems atzīmēja.

-   Vai jūs domājat, ka tas ir tik svarīgi, scr? Mēs zinām, ka Nerīna vēl dažas stundas pēc tam bija dzīva.

-   Es nevaru īsti saprast, kādēļ Spīds to slēpa. Tikko tika pieminēts lenča laiks, iestājās īpatna reakcija… Bet kāpēc neatzīties, ja viņš tad satika Nerīnu Tarantu? Nebija jau tā, ka Spīds vispār būtu noliedzis savu sakaru.

-   Misis Spīda pastāvēja uz to, ka vīrs lenču ēdis mājās, ser. Un viņa pieminēja kaimiņieni…

-   Pārliecinieties, lai vēl šorīt kaimiņieni izprašņā!

-   Labi, ser. Man liekas, ka tā reakcija no viņu puses bija saistīta ar dēlu ir noticis kāds ģimenes strīds, par ko viņš nevēlas runāt, vai kas tamlīdzīgs… Lainhems atkal pāršķirstīja papīrus. Konstcbla Draivera ziņojums liek kaut ko tādu saprast. Viņš to atcerējās pēc tam, kad mēs vakar ar viņu bijām runājuši. Tā, te tas ir. Draivers vakar iebraucis benzīna iepildes stacijā pēc benzīna, un viņam licies, ka kaut kas noticis starp tēvu un dēlu.

-   Ko vēl viņš raksta?

-    Neko daudz vairāk. Draivcrs bija krodziņā vakar vakarā, kā jūs ieteicāt, bet neko īpašu viņam neizdevās uzzināt. Splda dēka ar misis Tarantu bija visiem zināma, bet uzskati dalījās jautājumā: vai misis Splda par to zināja. Vairums uzskatīja, ka nē. Cilvēki domāja, ka Spīds nekad agrāk nebija nonācis līdz tādai pakāpei savā iepriekš nevainīgajā flirtēšanā, un tādēļ vispārējais uzskats bija, ka galvenā vaina sakara uzsākšanā pieder misis Tarantai un viņa ir dabūjusi to, ko pelnījusi.

-   Vai ir kāds mājiens, kurš varēja to izdarīt?

-   Izskatās, ka iztaujātie iedzīvotāji nav nevienu saukuši vārdā, Lai arī Draiveram uzticējās. Galvas mājieni un acu piemiegšana norādīja gan uz Tarantu, gan Spīdu kā galvenajiem kandidātiem, ja tā var teikt.

-   Brīnumi gan. Un nekādu runu par iepriekšējiem mīļākajiem, kas varētu gatavoties uz atriebību?

Lainhems noliedzoši pakratīja galvu.

-   Nē. Pēc Draivera teikta, nebija noslēpums, ka Nerīnas sakari ar vīriešiem ilga tikai dažus mēnešus, un likās, ka iejauktie vadās pēc principa pieņemt piedāvāto, izbaudīt to tik ilgi, cik ļauts, un tad, kad viss bija cauri, vieglprātīgi paraustīt plecus. Pēdējais upuris vārdā Braunings pirms dažiem mēnešiem aizbrauca no šīs vietas.

Pie durvīm klauvēja. Tas bija doktors Mcllerds.

-   Vai drīkst ienākt? Bet nesagaidījis uzaicinājumu, viņš jau bija ienācis. Es tikai pateikšu, ka sekcija paredzēta šopēcpusdien. Negaidu nekādus pārsteigumus, bet nekad jau nevar zināt, vai ne?

Labvēlīgi smaidīdams pāri savām acenēm zelta rāmjos, viņš salika rokas aiz muguras un pagriezās, lai paskatītos ārā pa logu. Brīnišķīgs rīts, vai ne?

Tenets un Lainhems vēl nebija tā īsti pieraduši pie labvēlīgās pārmaiņas viegli sakaitināmajā, mazajā vīrā, ar kuru kopā bija nostrādājuši jau daudzus gadus, un aiz viņa muguras abi apmainījās saprotošiem smaidiem.

Iezvanījās telefons, un Lainhems pacēla klausuli.

-  Ā, labrīt, mister Tarant… Vai patiesi?

Lainhema skatiens un augšupejošais balss tonis vēstīja, ka jaunumi ir interesanti. Mellerds pacēla roku atvadām un izgāja.

Pievērsis acis Tenetam, Lainhems klausījās.

-Jā… Jā… saprotu… Palieciet pie telefona, lūdzu! Aizsedzis klausuli ar roku, viņš teica Tenetam: Misters Tarants ir atcerējies kādu, kas turējis ļaunu prātu uz viņa sievu. Viņš grib zināt, vai mēs brauksim šorīt uz Ribldenu.

Tenets pamāja.

Lainhems pabeidza sarunu un bija tikko kā nolicis klausuli, kad telefons iezvanījās no jauna.

-   Kriminālizmeklēšanas seržants Lainhems… Sveiks, Mik. O? Kas tas? Patiešām? Cikos? Jā, paldies, tas ir ļoti interesanti. Viņš atkal nolika klausuli un sacīja: Nu, nu!

-   Maik, izbeidziet kaitināt! Kas par lietu?

-   Mistera Taranta mašīna vakar ap pusvieniem lenča laikā redzēta uz mājas piebraucamā ceļa.

-   Atkal lenča laikā. Kādēļ viņš mums to nepateica? Kas, pie joda, tur notika?

-   Varbūt, iesāka Lainhems, acīm satraukti iemirdzoties pierastajā dedzībā, Spīds bija norunājis lenča laikā satikties ar misis Tarantu viņas mājā. Tad negaidīti mājās atgriežas misters Tarants, pieķer viņus…

-   Un tad? Iet prom un domā par to četras stundas, vēlāk atgriežas un nogrūž viņu no balkona?

-   Kaut kas tamlīdzīgs. Kāpēc ne? Lainhems iesila. Tarants ierodas mājās lenča laikā. Spīds jau ir tur. Misters Tarants dzird viņus kopā, bet pats neparādās. Nav tā, ka tas būtu pilnīgs šoks. Viņš par sievas dēku ir zinājis jau agrāk, jo viņa to neslēpa. Un tā viņš neko neiesāk, neko nesaka, bet dodas atpakaļ uz slimnīcu. Taču, laikam ejol, viņš kļūst aizvien niknāks un jūt, ka vairs nevar ar to samierināties, ka viņam jābrauc mājās un jāizskaidrojas. Pārbraucis viņš tūlīt dodas uz sievas istabām. Viņa ir uz balkona. Strīds un… Lainhems paraustīja plecus. Tāds pats scenārijs kā iepriekš.

Tenets atcerējās satriekto vīru, kuru viņš bija iztaujājis dienu iepriekš. Vai Tarants varēja būt vainīgs? Tas bija pilnīgi iespējams. Dusmu uzliesmojums var izraisīt mūža pārmetumus. Un ārsts bija viņiem melojis, vismaz ar nolūku teicis, ka nav dienā bijis mājās.

-   Es domāju, ka tā varētu būt noticis. Un, ja tā…

Un, ja tā, tad viņš un Lainhems nonāks pie patiesības.

Tenets sāka vākt kopā papīrus.

-   Mēs te vēl mazliet ko padarīsim, tad dosimies ceļā.

7. nodaļa

-   Nē! Es zvēru, ka vakar viņu neredzēju!

Viņi visi bija saspiedušies Spīda mazajā kan-

torītī iepildes stacijā. Asa eļļas un ziedes smaka te jaucās kopā ar dārgu matu eļļas smaržu, ko Spīds lietoja, lai pēc iespējas rūpīgāk varētu savākt retās matu šķipsnas. Vēl gaisā jautās baiļu smaka.

-    Mums ir liecinieks, Tenets, apsēdies uz nokrautā galda malas, bija nepielūdzams. Jautājumu starplaikā viņš vēroja istabu: pie sienas kalendārs ar kailas meitenes fotogrāfiju, pa visu galdu nekārtīgi izsvaidīti papīri, netīra grīda, nokvēpis logs. Ja apkārtne kaut ko stāsta par cilvēku, tad Spīds bija slinks un neorganizēts. Varbūt viņš bija arī sapņotājs, kam vienaldzīga vide, jo viņa prāts ir aizņemts citur? Pie Nerīnas? Remdinot dvēseles alkas pēc daiļuma?

Nebija brīnums, ka Spīda uzņēmums grima. Šāds kantoris nevarēja iedvest uzticību iespējamiem klientiem.

Spīds mazliet izvelbtām acīm skatījās Tenetā, kā vēlēdamies nolasīt viņa domas un uzzināt, cik daudz inspektors zina.

-   Bet tas nav iespējams! Es saku jums, ka netikos ar viņu vakar lenča laikā. Neviens mani nevarēja redzēt, jo es tur nebiju.

-   Nebijāt?

-   Nē! Es… Spīds pēkšņi apklusa, un viņa sejas izteiksme izmainījās: parādījās samulsums.

-  Jā? laipni vaicāja Tenets.

Lainhems, iespiedies stūri aiz Spīda, sakustējās, un Tenets saprata, ka seržants cer noķert viņa acu skatu. Bet Tenets zināja, ka ir svarīgi nenolaist acis no Spida. Mazas sviedru lāsītes parādījās uz viņa pieres un deguna.

-   Es… balss skanēja apspiesti.

Tenets gaidīja.

-   Es aizmirsu, Spīds beidzot izdabūja.

-   Ka jūs viņu satikāt vakar lenča laikā?

-   Nē! Ka es apstājos… Pēkšņi vārdi sāka plūst straumē. Tādēļ es biju tik pārliecināts, ka neredzēju viņu… Es gribēju to darīt, bet… bet nevarēju, jo tur bija viņas virs.

Tātad vēl viens apstiprinājums tam, ka Tarants meloja viņš patiešām bija mājās vakar pa dienu. Varēja būt, ka Tarants nebija saticis sievu; viņa varēja būt izgājusi…

-Jūs bijāt norunājuši tikties lenča laikā?

-   Ak, nē. Nē. Spīds pastiepa roku un noslaucīja pieri, atstādams uz tās garu, melnu svītru. Viņiem ierodoties, Spīds darbojās pie mašīnas un bija tikai pavirši noslaucījis rokas lupatā. Man gadījās kādas minūtes brīva laika lenča stundā un ienāca prātā, ka es varētu uz brīdi ieskriet, pārsteigt viņu…

"Tas būtu gan pārsteigums," ienāca prātā Tenetam, "ja Spīds izskatījās tikpat netīrs kā pašreiz." Viņš mēģināja, bet nespēja iedomāties Spīdu Nerīnas elegantajā guļamistabā, sevišķi atceroties viņas vēso, labi kopto skaistumu.

Spīds pievērsa skatu netīrajām durvīm istabas kaktā.

-    Man tur ir duša, viņš paskaidroja, it kā nolasīdams Teneta domas. Protams, šādā izskatā es pie viņas nebūtu ieradies. Bet man nebija vērts pūlēties. Kā jau teicu, es iekšā neiegāju, jo tur bija viņas vīrs.

-   Kā jūs to zinājāt?

-   Viņa mašīna man pa priekšu iegriezās iebraucamajā ceļā.

-  Un ko tad jūs darījāt?

-  Dabiski, ka pabraucu garām.

-   Un tālāk?

Spīds norīstījās, iespaidīgajam gāmuram nervozi un ātri sakustoties. Tas man bija izslīdējis no prāta. Uz īsu brīdi. Es novietoju mašīnu parastajā vietā uz ceļa aiz līkuma. Iedomājos, ka varbūt misters Tarants nepaliks mājās ilgi: iespējams, ka viņš atbraucis kaut kam pakaļ. Tas man likās tik neparasti, ka viņš pārbrauca mājās lenča laikā… Spīds uzbudinājumā noklakšķināja ar mēli un pašūpoja galvu. Domājams, ka tad mani kāds ir redzējis. Šajā nolādētajā ciematā nav iespējams paspert ne soli, lai kāds par to jau nezinātu.

Tagad Spīds likās daudz mierīgāks. Viņš bija nedaudz atbrīvojies un sakrustotām rokām atgāzies atpakaļ krēslā. Atvainojiet, inspektori Izskatās, it kā es jūs būtu maldinājis bez kāda nodoma to darīt. Tas man bija pavisam izgaisis no atmiņas…

-  Jūs mums stāstījāt, ka lenču ieturējāt mājās.

-   Tā bija. Pēc tam, kad es mēģināju satikt Ner… misis Tarantu.

-   Kā uz to reaģēja jūsu sieva?

-   Uz ko? Bez redzama iemesla Spīds atkal izlikās nervozējam.

-   Kad jūs negaidot parādījāties mājās.

-   O, nūjā… Spīds paraustīja plecus, atguvis savaldību. Es biju viņai pateicis, ka varbūt būšu mājās pusdienās, tā ka viņa nemaz tik pārsteigta nebija.

Kas bija tas, kas pirms brīža tā satrauca Spīdu? Tenets vēlējās zināt. Kādu jautājumu viņam tieši tad būtu vajadzējis uzdot? Viņam nebija ne jausmas.

-   Vai jūsu sievu nepārsteidza tas, ka bijāt nomazgājies un pārģērbies?

Spīds pašapmierināti pasmaidīja.

-Teicu, ka man jāsatiek kāds ievērojams klients.

"Un, kamēr nav sīkāku vērojumu no liecinieka, kurš bija redzējis Spīda mašīnu, mēs neko vairāk nevaram uzzināt," sprieda Tenets.

Zēns, kurš, viņiem ierodoties, bija palīdzējis Spīdam, tagad atradās iekšējā pagalmā īstenībā pārāk lepns vārds tādam sīkam, eļļas traipiem izraibinātam asfalta pleķītim, kas atdalīja darbnīcu un kantora ēku no ceļa, un iepildīja klienta mašīnā benzīnu.

-  Vai tas ir jūsu dēls?

Spida viegli pašapmierinātā sejas izteiksme pazuda kā nebijusi. Viņš mierīgi paskatījās laukā pa logu.

-  Jā.

-   Es gribētu parunāt ar viņu. Vai mēs varam izmantot jūsu kantori?

Spīds neveikli piecēlās kājās.

-  Jā, protams.

-   Kā jūs teicāt kā viņu sauc? patīkamā balsī vaicāja Tenets. Tims?

Spīds nokremšļojās.

-  Jā. Pie durvīm viņš apstājās. Ē e… Vai es jums vēl būšu vajadzīgs?

Tenets pakratīja galvu.

-  Nē, tas viss, paldies, mister Spīd.

Caur logu viņš vēroja, kā Spīds tuvojas zēnam un kaut ko tam saka. Tims atskatījās pār plecu un atbildēja. Spīds enerģiski pakratīja galvu.

-   Kā jūs domājat, Maik, kas tur notiek?

Lainhems pašūpoja galvu.

-  Es daudz ko dotu, lai to uzzinātu.

Par spīti tam, ka viņi centās to slēpt, bija skaidrs, ka abi strīdas: zēns, noliecis galvu, no skropstu apakšas dusmīgi skatīdamies tēvā, Spīds zodu uz priekšu pastiepis un žestikulēdams. Viņi turpināja šad tad nervozi uzmest acis kantorim. Beidzot Tims pamāja un, galvu nepacēlis, sāka soļot kantora virzienā; pat plecu pacēlums un pa zemi šļūcošās kājas likās izrādām nepatiku.

Viņš atvēra durvis.

-  Tēvs teica, ka jūs vēlaties mani satikt.

Viņš bija izskatīgs, pat skaists zēns ar regulāriem sejas vaibstiem, noteiktu zoda līniju un brūnu, cirtainu matu ērkuli. Saviem astoņpadsmit gadiem labi noaudzis. Varbūt regbija spēlētājs? Viņš likās noguris, it kā nebūtu naktī gulējis.

Tcnets viņam uzmundrinoši uzsmaidīja.

-   Tikai pāris sīkumu, ko varbūt tu varēsi mums palīdzēt noskaidrot. Drīkst tevi saukt par Timu?

Zēns pamāja.

-  Apsēdies, viņš norādīja uz galdu, un Tims stīvi uzmetās uz viena stūra. Viņš Tenetam atgādināja putnu, kas, briesmām tuvojoties, bija gatavs uz cīņu.

Bet Tims nebija putns un viņam nebija, kur lidot. No kā viņš baidījās? Darba gaitā Tenetam bija nācies sastapties ar neskaitāmiem zēniem drīzāk jau jauniem vīriešiem Tima vecumā. Viņi bija ļoti dažādi pēc ārējā izskata un ietvēra gan nevainīgos, gan samaitātos. Tenetam likās, ka Tims vairāk līdzinās nevainīgam, tomēr viņa izturēšanās drīzāk norādīja ko citu. Ko gan, pie

Siinpsonc 9 129 joda, viņš varēja slēpt? To, ka viņa tēvs melo? Timām vajadzēja apliecināt tēva alibi. Un ja nu viņš to negribēja, bet juta, ka labāk būtu pateikt patiesību? Vai par to viņi tikko kā nestrīdējās?

Tenets iepazīstināja ar sevi un Lainhemu.

-   Faktiski tas ir seržants, kurš vēlas ar tevi runāt. Tad viņš pagriezās, sakrustoja rokas un nevērīgi atspiedās pret palodzi, it kā viņam ar notiekošo nebūtu sakara. Šajā gadījumā viņa vēlēšanās bija darīt gaisotni, cik vien iespējams, mazāk draudīgu. Lainhemam uzsākot sarunu ar zēnu, Tenets neuzkrītoši nosēdās tā, lai redzētu Tima seju.

-   Mēs sapratām, ka tu esi Deimona Taranta draugs.

Lainhems bija izvēlējies pareizo piegājienu, Tims mazliet atslābinājās.

-Jā.

-  Tuvs draugs?

Tims paraustīja plecus.

-Jā, mēs zinām viens otru diezgan labi.

-  Vai tu zini, ka viņš ir pazudis?

-   Kā jūs to domājat pazudis?

Lainhems parāva uz augšu plecus.

-   Varbūt, ka tas ir… pārāk dramatiski teikts. Tad teiksim tā viņš aizbrauca no mājām vakar pievakarē, apmēram bez divdesmit minūtēm sešos, un kopš tā laika nav redzēts. Vai tu to zināji?

-  Jā, es kaut ko tādu dzirdēju.

"Dabiski," nodomāja Tenets. Ikviena sīkākā detaļa jau klīda apkārt pa ciematu, vēl pirms pēdējā policijas mašīna paspēja vakarā aizbraukt. Tenetam bija pazīstama tā dīvainā jaunumu izplatīšanās ciematā bez sakaru līdzekļu palīdzības.

-   Vai tu pats viņu neesi vakar redzējis?

-   Nē. Neesmu saticis viņu kopš trešdienas. Tims kautrīgi pasmaidīja. Vairāki no mums tajā dienā pabeidza A līmeņa eksāmenus, un mēs vakarā mazliet atzīmējām. Es uzlūdzu arī Deimonu.

-   Vai tev nav nekādas jausmas, kur Deimons varētu būt braucis?

Tims noraidoši pakratīja galvu.

-   Ne mazākās.

-   Varbūt vari kaut ko ieteikt?

-   Laikam gan ne. Viņš var būt visur.

-   Piemēram?

Bet Tims tikai purināja galvu.

-   Klausies, uzstāja Lainhems, tas tik tiešām var Deimonam nākt tikai par labu, ja mēs viņu ātri sameklēsim.

*Kādēļ?

-   Vai tev nav ienācis prātā, ka viņš varbūt pat vēl nezina par savas mātes nāvi? Kā tev patiktu uzzināt par to, ka tava māte ir noslepkavota, no avīzēm vai dzirdēt to pa radio?

Domās Tenets bija sajūsmā. Bija tiešām trāpīts mērķī. Tima seja satumsa, un viņš vērās lejup, visu uzmanību koncentrējis, lupinot atpllsušu ādas gabaliņu pie īkšķa naga.

-   Nu, neatlaidās Lainhems. Vai tev patiktu?

Tims nopūtās un, acis piemiedzis, paskatījās uz seržantu.

-   Vai jūs turat viņu aizdomās, ka viņš varētu būt… iejaukts?

Lainhems aši sāniski pavērās Terfetā, kā padomu meklēdams, bet Tenets izvairījās no viņa skatiena. Maiks pats ļoti labi tika galā.

-  Būšu ar tevi atklāts, atbildēja Lainhems. Mēs nezinām. Man nav jēgas zvērēt, ka esam viņu atmetuši no iespējamo aizdomās turamo skaita, bet pašlaik mēs vēl nezinām. Tomēr… Klausies, vai es varu uzticēties tev, ka nekad nekas no manis sacītā nekļūs zināms?

Tims pamāja. Tagad Lainhems bija ieguvis zēna nedalītu uzmanību.

-   Labi, sāka seržants, pieliecies tuvāk un pieklusinājis balsi, ir acīmredzams, ka pastāv trīs iespējas: pirmā Deimons aizbrauca, kad viņa māte bija vēl dzīva; otrā viņam aizbraucot, māte jau bija mirusi, bet viņš to nezināja un trešā kad viņš brauca prom, māte bija mirusi, un Deimons to zināja. Pirmajos divos gadījumos viņš ir nevainīgs. Tikai pēdējā gadījumā var rasties jautājums par to, vai viņš nav iejaukts, un es varu tev godīgi pateikt, ka mēs neesam neko dzirdējuši, lai tā domātu. Nemaz jau nerunājot par to, ka mēs vēlamies atrast viņu, lai saudzīgi pavēstītu notikušo pretēji pieņemtajam uzskatam mēs esam humāni. Tev jāsaprot lai ari kurš pieņēmums būtu īstais, Deimons varbūt zina kaut ko tādu, kas varētu mums palīdzēt.

Iestājās pauze, kamēr Tims pārdomāja Lainhema sacīto.

-   Nu? seržants jautāja.

Vēl vilcināšanās, tad beidzot Tims pavaicāja:

-   Vai jūs patiešām tā domājat? Jums nav iemesla Deimonu turēt aizdomās?

-   Zvēru, ka tā, smaidīdams solījās Lainhems. Vai tā nav, ser?

Tenets pamāja.

-  Tā ir patiesība, Tim.

-   Labi. Ne nu es īsti varu jums palīdzēt…

-   Ja vien tu varētu kaut ko ieteikt, uzstāja Lainhems, mēs vismaz zinātu, kur sākt…

-   Ir pāris draugu, pie kuriem Deimons varētu būt aizbraucis, kā šaubīdamies, ieteicās Tims.

-   Labi. Sāksim ar tiem.

Timām izdevās nosaukt četrus vārdus un pēc pārdomu brīža divas no četrām adresēm.

-        Paldies. Bet, ja Deimons nav ne pie viena no viņiem, vai tev nav vēl kāda ideja, kur viņu meklēt?

-  Viesībās?

-   Kur?

Tims bezpalīdzīgi pacēla rokas.

-   Jebkur. Pie drauga. Pie drauga drauga. Kas lai zina?

-   Labi. Ja tev gadījumā kas ienāktu prātā, vai tu dosi mums ziņu?

-    Labi. Domādams, ka saruna beigusies, Tims noslīdēja no galda un piecēlās.

-  Vēl tikai kaut kas…

Tūlīt atgriezās piesardzība sajaukumā ar bailēm.

-   Kas?

-    No tava tēva mēs sapratām, ka tu pašlaik viņam te piepalīdzi.

-   Jā… Tims acīmredzami gatavojās aizstāvēties. Es esmu nolicis eksāmenus, kā jau teicu, un mums ir atļauts padzīvot mājās, ja to vēlamies, un tētis lūdza, vai es nebūtu ar mieru viņam palīdzēt. Tā ir laika šķiešana iet uz skolu, kad eksāmeni jau cauri, tādēļ es piekritu. Tas viss ir godīgi.

-   Es nemaz nedomāju, ka nav, pasteidzās Lainhems. Tikai, lūk, kas: garāža atrodas labā vietā, un tu redzi visu, kas ciematā notiek… Vai tu vakar pēcpusdienā, kamēr biji šeit, neievēroji neko neparastu?

-   Baidos, ka patiešām neko. Es par to jau domāju.

-   Vai jūs abi te bijāt visu dienu tēvs un tu?

-   Lielāko tiesu jā. Tētim bija daudz kas jādara mistera Hortona mašīnai, jānomaina ātrumkārba viņa fordam. Korpusā bija arī plaisas.

-    Ak, jā, viņš mums par to stāstīja. Cik es sapratu, apmēram desmit minūtes pāri pieciem viņš izbrauca ar mašīnu pārbaudes braucienā.

-  Jā, kaut kad tajā laikā.

-   Un viņš kādas divdesmit minūtes bija prom.

-   Apmēram.

-   Ko jūs darāt lenča laikā?

-   Mēs to ieturam atsevišķi. Katram no mums ir viena stunda. Es eju pirmais, divpadsmitos, tad pusvienos iet tēvs, tā ka garāža ir ciet tikai kādu pusstundu.

-   Skaidrs. Vai tā bija arī vakar?

-   Jā. Bet Tims jutās neērti.

-   Tā kā jūs esat tik tuvu mājai, jūs droši vien ejat iekost tur?

-   Parasti jā.

-   Un vakar?

-   Mēs abi gājām mājās.

Tenets varēja zvērēt, ka zēns runā patiesību, un tomēr…

-   Skaidrs. Manuprāt, tas arī bija viss, ko es tev gribēju jautāt. Ja nu inspektors…

Tenets noraidoši pakratīja galvu.

-  Nē, nedomāju vis.

-   Labi, Lainhems pasmaidīja. Paldies, Tim, tu daudz palīdzēji.

Kad viņi jau bija mašīnā, Lainhems sacīja:

-  Es patiesi gribētu zināt, kādēļ viņi tā uztraucas par vakardienas lenča laiku.

-   Tāpat arī es. Tas varētu būt kaut kas pavisam nesaistīts ar lietu.

-   Bet varbūt nē.

-   Taisnība, Tenets nopūtās. Nu, es ceru, ka gan jau mēs uzzināsim. "Un tas var arī uz visiem laikiem palikt neuzzināts," viņš domāja, "kā kāda no tām mazajām mīklām, kas rodas izmeklēšanas gaitā. Vairumam cilvēku ir noslēpumi, kurus viņi vēlas noslēpt no citiem. Ja tikai tas viss nebūtu tik maldinoši…"

-   Starp citu, jūs bijāt lielisks sarunā ar jauno Timu, Maik.

-  Pateicos, ser.

-Es nevarētu to izdarīt labāk.

-  Uz kurieni, ser? Haigeibla?

-Jā.

-   Interesanti, kas misteram Tarantam sakāms par to personu, kam varēja būt naids pret misis Tarantu.

-   Mmm. Bet bez tā, manuprāt, viņam mums kaut kas arī jāpaskaidro, vai ne?

8. nodaļa

Bridžita ilgojās pēc Bcnctona džinsiem un mēģināja tēvu pārliecināt, ka bez tiem nav vērts dzīvot. Visi tādus nēsāja, un pēc vairākām pastaigām, kad Bridžita nepielūdzami rādija uz tiem, kam šādi džinsi bija kājās, Tenets sāka meitai ticēt. Tomēr viņš jutās pārsteigts, kad tādus ieraudzīja meitenei, kas atbildēja uz durvju zvanu Haigeiblā. Džinsus papildināja satriecošs rozā krekliņš, līksma, apaļa seja, izšķērdīgi nobārstīta vasarraibumiem, un nepaklausīgu, brūnu, cirtainu matu ērkulis, ko centās saturēt tāda pati rozā lente un matusprādžu izlase Tenets žigli uzmeta tām skatienu, cenzdamies to neizrādīt. Viņa bija ap divdesmit gadus veca.

Labrīt. Inspektors Tenets? To pavadīja plats, atbrīvots smaids.

Likās, ka mūsdienās varēja sastapt ārkārtīgi dažādas saimnieces. Viktorijai Kaningemai ("Sauciet mani par Vikiju") bija deviņpadsmit gadu, viņa bija mācījusies senajā augsta prestiža (un dārgajā) īstbornas Mājsaimniecības Ekonomijas koledžā un pēc tam uzreiz nostiprinājusies šaja ļoti labi apmaksātajā postenī Haigeiblā. Viņa bija šeit nostrādājusi sešus mēnešus, dzīvoja kaimiņu ciematā, brauca uz darbu ar fordu, ko tēvs viņai bija uzdāvinājis astoņpadsmitajā dzimšanas dienā, un jutās visnotaļ apmierināta ar dzīvi. Visu to Tenets uzzināja dažu minūšu laikā, kamēr viņu ielūdza virtuvē (misters Tarants bija aizņemts, runājot pa telefonu), kur gaisā jautās apetīti izraisošas smaržas, un Vikija uzsēja baltu neilona trīsstūrīti virs matiem, pirms atsākt kulināriskas aktivitātes.

-   Vai jūs neiebildīsiet, ja es turpināšu šo te pudiņu? Ai, piedodiet, jūs droši vien vēlētos tasi kafijas? Pirms pusstundas es uznesu Rolandam. Kristītā vārda lietošana atkal izbrīnīja Tenetu, bet viņš to pieņēma kopā ar lielisko malto kafiju, kas vārījās kafijas automātā, kā daļu no tā, kas saistās ar vidusšķiras dzīves veidu, ko starot izstaroja Vikija.

-    Paldies. Vai jūs vakar pēcpusdienā strādājat?

Vikijas seja kļuva grūtsirdīga.

-   Jā, un nē. Es biju darbā, bet ceturtdienas pēcpusdienā braucu uz Starrendenu iepirkt produktus veselai nedēļai.

-Cikos jūs izbraucāt?

-   Ap divpadsmitiem. Es parasti satiekos ar draudzeni, kura ir tādā pašā darbā, un mēs kaut kur iekožam, bet vēlāk kopā izdarām pirkumus. Tad es izdaru vēl šo to, ko viņi man ir lūguši izdarīt aiziet uz ķīmisko tīrītavu, nu un citas darīšanas. Parasti tieku atpakaļ ap trijiem, arī vakar.

-  Pirms misis Taranta pārnāca no friziera?

-Jā.

-    Vai jūs dzirdējāt traci, kas sekoja pēc tam starp viņu un veco misis Tarantu?

Vikija sašķobīja seju.

-   To jau nevarēja nedzirdēt. Kad es biju novietojusi iepirkumus, es izgāju vestibilā: taisījos uziet pie misis Tarantas kaut ko pajautāt. Bet varu jums apliecināt, ka turējos krietni tālu no tās vietas, tad apgriezos un gāju atpakaļ uz virtuvi.

-   Vai vēlāk jūs uzgājāt pie misis Tarantas?

-   Nē. Tas nebija nekas svarīgs, un es nolēmu, ka varu pagaidīt līdz nākamajai dienai.

-    Vai misis Taranta varētu jūs vainot, ka ne-' esat uzraudzījusi veco kundzi?

-    Kā gan viņa to varētu? Viņa zina, ka es vienmēr ceturtdienās esmu prom, kamēr viņa atradās pie friziera, un tas jau ir Mcrilīnas pienākums.

Vikija ar sarežģītām plāna krēma spirālītēm beidza rotāt desertu, kas Tenetam izskatījās pēc zemeņu uzpūteņa, kā pēdējo dekorējumu pievienoja pāris svaigas zemenes un ievietoja ēdienu ledusskapī. Tad viņa apsēdās pie galda, noņēma balto trisstūrīti no matiem un mazliet papurināja galvu, it kā atvieglota, ka atbrīvojusies no tā.

-  Jus beidzāt darbu četros, ja?

-Jā.

Tātad Vikijas nebija Haigeiblā ne tikai lenča laikā, bet, iespējams, bija jau aizbraukusi mājās pirms slepkavības.

-    Klausieties, Vikij, es zinu, ka parastos apstākļos par darba devējiem nerunā, bet šajā gadījumā es būtu pateicīgs, ja jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem.

Viņa savilka uzacis.

-   Atkarībā no tā, kādi tie ir.

Vikija labprāt čaloja par sevi, bet tagad informācijas straume pārvērtās izsīkstošā tērcītē. Vikija neiebilda runāt par mājas dzīves ikdienu, bet ne par attiecībām, kādas valdīja viņas darba devēju ģimenē. Negribīgi Tenetam vajadzēja padoties.

-  Vai jūs nevarētu uzzināt, vai misters Tarants ir brīvs?

Viņš bija brīvs.

-   Nepūlieties, mēs aiziesim paši. Pa ceļam ārā Tenets pēkšņi apstājās. Kad mēs ienācām, te valdīja brīnišķīga smarža. Ko jūs gatavojāt?

Vikija atguva iepriekšējo runātīgumu.

-  Cāļa krūtiņu ar papriku un sīpoliem. Es gan nedomāju, ka Rolandam būs laba apetīte, viņš, nabaga cilvēks, pat neaiztika brokastis, taču nolēmu tik un tā papūlēties.

Tencts Bridžitas dēļ iegaumēja ēdiena sastāvdaļas un piedevas, kamēr viņi ar Lainhemu devās pa gaiteni uz Taranta darbistabu.

-   Lūdzu, ienāciet!

Tarants stāvēja pie loga ar muguru pret istabu un, viņiem ienākot, ātri pagriezās.

-   Ā, labrīt, inspektor, seržant. Lūdzu, apsēdieties!

Tencts bija sagaidījis redzēt Tarantu galīgi satriektu un nomāktu zem sāpju un bēdu nastas, bet tā vietā redzēja vīru, kas dega nepacietībā un satraukumā. Pilnīgā pretstatā vakardienas formālajam apģērbam, viņam mugurā bija saburzītas kokvilnas bikses un jūrnieku krekls. Skujoties, kā ievēroja Tenets, viņš bija sev iegriezis. Labi, kaTarantam šodien nebija jāiet uz darbu.

Tarants tūlīt ķērās pie lietas.

-   Seržants Lainhems jau būs pastāstījis, kāpēc es zvanīju. Es par to atcerējos, kad skuvos. Ar skumīgu smaidu viņš norādīja uz mazo, sarkano zīmīti sev uz kakla. Kā jūs jau varat iedomāties, es pagājušo nakti nevarēju gulēt. Domāju un domāju par jūsu sacīto…

Viņš sāka nemierīgi staigāt no sava galda līdz logam un atpakaļ, reizumis apstādamies, lai ieskatītos Tenetam tieši sejā.

-   Vispirms es, protams, domāju, ka tas ir nelaimes gadījums. Tad, kad sāku pārdomāt… Es zinu, ka margas nav pārāk augstas un mana sieva ir gara auguma, taču pat tad… Es nekādi nevarēju iedomāties, kā viņa varēja nokrist, zaudējusi līdzsvaru…

Es arī zināju, ka Nerina nekad nemēģinātu pati tīšām nokrist. Viņa nebija tāds cilvēks, kas domā par pašnāvību. Viņa ļoti mīlēja dzīvi. Viņa bija… Viņa alka dzīves… Ak, jā, inspektor, man nebija ilūziju par savu sievu. Es viņu mīlēju tādu, kāda viņa bija… Tomēr, ja viņa būtu gribējusi nonāvēties, Nerīnai būtu diezgan veselā saprāta izvēlēties citu metodi. Galu galā, cik augsts tad ir balkons? Piecpadsmit divdesmit pēdas. Viņa riskētu ievainot vai pat paralizēt sevi, un dzīve invalīda ratiņos būtu neiedomājama… Nē, es jutu, ka pilnīgi varu izslēgt pašnāvības iespēju.

Tenets pamāja.

-   Es pats arī nonācu pie tāda secinājuma.

-   Tad es sāku jūsu sacīto ņemt nopietni… Ka viņa varētu būt… nogalināta.

Tarants pagriezās ar muguru pret viņiem un skatījās logā, lai gan Tenets šaubījās, vai viņš kaut ko redz. Lai kā arī viņš mēģināja to slēpt, Tarants centās savaldīties. Tīši dziļie, vienādie elpas vilcieni un sažņaugtās dūres ar baltajiem pirkstu kauliņiem liecināja ko citu.

Kad viņš turpināja, balss bija piesmakusi un skanēja rupji.

-   Protams, es negribēju tam ticēt. Faktiski pat tagad es… Es tik tikko spēju piespiest sevi par to domāt. Bet tad pats pirmais jautājums ir tas, ko es vakar jautāju.

Taranta balss pieņēmās spēkā, un, acīm degot, viņš atkal pagriezās pret viņiem.

-   Kurš? Kurš varētu izdarīt kaut ko tādu? Tas nebija zaglis, jo, cik mums zināms, nekas nav paņemts. Tātad tam bija jābūt kādam, kuru viņa pazina vai kurš zināja viņu, kādam, kas slēpa naidu pret viņu. Es domāju vēl un vēlreiz par visiem tiem cilvēkiem, kurus Nerina pazina, kā arī par visiem iespējamiem cēloņiem, kādēļ viņi varētu vēlēties izdarīt kaut ko tādu… Un es nevarēju iedomāties it nevienu… Beidzot, kā jau teicu, skujoties man tas pēkšņi iešāvās prātā!

Viņš strauji apsēdās un paliecās uz priekšu pāri galdam, pieklusinādams balsi. Viņa klusā, mierīgā, vienmērīgā balss piešķīra vārdiem ticamību un svaru.

-   Es iedomājos kādu, kurš nevilcinātos Nerīnu nogalināt, ja viņam tas nāktu par labu. Par kādu, kas faktiski jau bija zvērējis viņu nogalināt "dabūt" viņu, tas bija vārds, ko viņš lietoja… Vai jums, inspektor, ir kādreiz gadījies dzirdēt vārdu Bazeds?

Neparastais vārds abu policistu ausīs noskanēja kā zvans, un viņi saskatījās.

-   Helo Bazcds? ievaicājās Lainhems. Bruņotas ielaušanās.

-    Iebrukumi pasta kantoros, atcerējās Tenets. Veseli uzplūdi pirms kādiem desmit gadiem.

-   Tieši tā! Tarants triumfējoši iesaucās. Un varu saderēt, ka ar to nenormālo sistēmu par nosacīto atbrīvošanu, kas tagad ir spēkā, viņš drīz būs ārā kā labs, priekšzīmīgi uzvedies zēns.

-  Pilnīgi iespējams, piekrita Tenets.

-   Un tā, turpināja Tarants, tuvodamies sava stāstījuma kulminācijai, jūs varat zināt un varat arī nezināt, inspektor, ka tā bija manas sievas liecība, kas Bazedu iesēdināja.

-  Patiešām? tas bija interesanti.

-Jā. Notika, lūk, kas. Bazeds mēdza nogaidīt, līdz nedraudēja briesmas un pasta kantorī neviena nebija, tad viņš uzmauca uz galvas zeķi un gāja iekšā, apbruņojies ar šauteni, kam nozāģēts gals, lai izdarītu laupīšanu. Ja jūs atceraties, viņš darbojās vienatnē un tāpēc atstāja mašīnas motoru ieslēgtu, un, kad iznāca no pasta, pirms aizbraukšanas masku noņēma.

Nctltonas pasta kantora aplaupīšanas reizē mana sieva tikko kā bija piebraukusi pretējā pusē, kad viņš parādījās. Par laimi, izkāpjot no mašīnas, viņai nokrita rokas somiņa, un sieva pieliecās to pacelt. Bazeds pavērās uz mašīnu, ne

vienu neredzēja un nosprieda, ka vadītājs ir aizgājis. Viņš iesēdās savā mašīnā, noņēma masku un aizbrauca. Bet mana sieva bija pavisam skaidri viņu redzējusi vēl maskā caur savas mašīnas logiem. Sapratusi, kas notiek, viņa ātri atkal noliecās aiz mašīnas. Bazeds steidzās un, apmierinājies ar acu uzmetienu sievas mašīnai, vairs pat nepaskatījās uz viņas pusi. Bet viņa to skaidri saskatīja, kad Bazeds noņēma masku, iegaumēja mašīnas numuru, iegāja pastā un piezvanīja policijai. Protams, Bazeds centās pierādīt, ka viņam ir alibi, un dižojās ar vairākiem draugiem, kuri viņu atbalstīja, tomēr manas sievas liecība galu galā bija par pamatu viņa notiesāšanai. Kad tas notika, turpat tiesas zālē viņš kliedza, ka kādu dienu viņu "dabūs". Un tagad… Pēkšņi satraukums Taranta acīs izdzisa un balss noklusa. Viņš izmisīgi papurināja galvu. Šķiet, ka tagad tas ir noticis, vai ne?

-   Mēs tūlīt ar to sāksim nodarboties, apsolīja Tenets. Drīz uzzināsim, vai viņš vēl arvien ir cietumā. Un, ja ne, nevarētu būt pārāk grūti sadabūt vinu rokā.

-   Es vainoju sevi, apsūdzēja Tarants. Es varēju tik daudz ko izdarīt. Man vajadzēja uzzināt, kur viņš atrodas, kad tieši iznāks… Man vajadzēja parūpēties, lai Nerīna būtu labāk apsargāta, lai mājās būtu aizsardzības sistēma… Mēs varējām doties kur prom, tā ka viņš nevarētu mūs atrast… Bet pats galvenais es nedrīkstēju par to aizmirst, nedrīkstēju tam ļaut izgaist no atmiņas… Man vajadzēja zināt, ka tādi cilvēki nemēdz aizmirst, viņi nepiedod, un tiem nerūp cilvēka dzīvība, viņu acīs tai nav vērtības. Viņš lūdzoši paskatījās Tcnctā. Bet tas notika tik sen… Desmit gadi…

-Tādas lietas ar laiku izdziest no atmiņas. Jūs nedrīkstat sevi vainot. Bieži vien tādos apstākļos noziedznieki izsaka līdzīgus draudus, bet tikai retais tos īstenībā realizē pēc tik daudziem gadiem. Ja tā patiešām notika…

-   Bet, ja tas nebija viņš, neticīgi vaicāja Tarants, kurš tad?

-   Es priecājos, ka jūs saprotat mums jāmeklē arī citas varbūtības, ser.

-   Citas varbūtības? Taranta acīs atkal bija neizpratne, it kā pārdzīvotā piepūle, stāstot savu sakāmo, būtu izsmēlusi visas trūcīgās koncentrēšanās rezerves.

-    Diemžēl jā. Kā jau teicu, mēs izmeklēsim jūsu teoriju, par to varat būt drošs. Bet tikmēr ir tuvāk jāizpēta visu ar jūsu sievu saistīto cilvēku vakardienas gaitas.

Negaidot Tarants aizsmacis skaļi iesmējās.

-   Sākot ar mani, vai ne?

Teneta klusēšana bija pietiekami izteiksmīga atbilde uz šo jautājumu.

Tarants, kā neticot, pašūpoja galvu.

-    Pat negribas ticēt tam, ko dzirdu. Es tam neticu. Viņa balss pieņēmās spēkā. Ak Dievs, man pat grūti noticēt, ka viņa ir mirusi, lai ari es pats viņu redzēju tur guļam… Un tagad jūs dodat mājienu…

-    Nē, pārtrauca Tencts. Mēs nedodam nekādu mājienu, ser. Tikai taujājām. Un tas mums jādara, lai cik nepatīkams arī liktos šis pienākums.

-  Nepatīkams!

-   Jā, mierīgāk sacīja Tenets. Nepatīkams, mister Tarant. Ticiet man, nav nekāda prieka mocīt cilvēkus, kuri jau tāpat cieš kā jūs, piemēram… Bet tas ir jādara, vai nu mums patīk vai nepatīk. Jūsu sieva ir mirusi, un, ja viņa ir noslepkavota, mums jāuzzina, kurš to izdarīja, vai jūs saprotat?

-  Kāda tam jēga? Tas viņu neatdzīvinās.

-   Mister Tarant! Jūs esat ārsts. Viss jūsu darba mūžs ir veltīts tam, lai glābtu dzīvību, vai tā nav? Tādēļ jums, tāpat kā man, jātic, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi. Atšķirība ir tā, ka jūsu darbs beidzas ar pacienta nāvi, bet manējais tikai tad sākas.

Tarants gurdi atmeta ar roku.

-   Labi, inspektor. Nelasiet man sprediķi! Es to visu labi zinu. Tāpat kā es zinu to, ka ģimenes slepkavību lietās parasti vīrs ir tas, kurš izdara noziegumu. Tas tikai liekas tik… Viņš atkal pakratīja galvu. Labi… Turpiniet! Pabeigsim to,ja?

Tieši Taranta padošanās lika Tenetam vilcināties. Tā bija taisnība, ka vairumā tādu gadījumu noziegumu izdarīja vīrs. Tādēļ svarīgi bija Tarantu nopratināt, izturēties pret viņu ne tikai kā pret aizdomās turamo, bet kā pret pašu aizdomīgāko personu. Tenets zināja, ka viņam tas jādara, zināja, ka viņš to darīs, un tomēr to necieta. Viņš pat acumirklīgi nicināja cilvēku, kas labprātīgi uzņēmies tādu darbu. Tenets bija pārliecināts, ka, neskatoties uz to, vai Tarants bija, vai nebija nonāvējis savu sievu, varbūt dusmu lēkmē, ko tagad rūgti nožēloja, viņš to bija mīlējis, neviltoti skuma pēc viņas, un būtu necilvēcīgi pret Tarantu izturēties kā pret parastu noziedznieku.

Roka kabatā sataustīja pazīstamo pīpes apveidu, un Tenets vēlējās to izņemt un aizsmēķēt, taču Tarants noteikti būtu neapmierināts nekur neredzēja pat pelnutrauku.

Nē, bija tikai viena vien izeja no situācijas: neskatoties ne uz ko, viņam jāturpina savs darbs. Tenets juta, ka klusums telpā ir mulsinoši ieildzis. Gan Lainhems, gan Tarants abi skatījās viņā, gaidot, kad tas ierunāsies. Tenetam ļoti gribējās dot Lainhemam signālu, lai tas pārņem iztaujāšanu savās rokās, taču doma par to, ka tā būtu gļēva izeja no radušās situācijas, viņu no tā atturēja.

Tcncts nokāsējās.

-   Jūs varbūt atceraties, mister Tarant, ka tieši pirms mūsu aizbraukšanas vakar es jums jautāju kaut ko tādu, kas lika jums lūgt mūs aiziet nekavējoties.

Tarants gurdi pamāja.

-   Muļķīgi no manas puses. Man gan vajadzēja zināt, ka no pirmā cilvēka jūs uzzināsiet par Spīdu. Un viņš samierinājies paraustīja plecus. Mana sieva nekad necentās slēpt savas mazās… izpriecas.

-   Vai tā jūs to ari uztvērāt? Kā izpriecu?

-   Es tikko tā teicu, vai ne? Taranta balss skanēja nervozi.

-   Daudziem vīriešiem liktos pārāk grūti būt tik iecietīgiem.

-   Es neesmu "daudzi vīrieši". Taranta sejā parādījās riebuma grimase. Atvainojiet, ja tas izklausās pārāk augstprātīgi, es tā nedomāju. Es tikai vēlējos teikt, ka nav iespējams tādā veidā vispārināt. Es esmu es pats, mana sieva bija viņa pati, kopā mēs veidojām neatkārtojamu vienību kā katrs laulāts pāris. Un, kas atliecas uz mani, tad, jā, tieši tā es redzēju savas sievas mīļākos un jūs ievērosiet, ka es lietoju daudzskaitli, inspektor. Es esmu tā dzīvojis jau daudz gadu faktiski kopš pašām kāzām.

-   Vai tas jūs neuztrauca?

-    Protams, tas mani uztrauca! Es esmu tikai cilvēks un mīlēju savu sievu pie joda, es viņu vēl joprojām mīlu; mīlestība taču neapsīkst tikai tādēļ, ka tu savu miļoto vairs nekad neredzēsi… Bet, ja jūs uzskatāt, ka es no greizsirdības tapu tik traks, ka nogalināju Nerīnu, tad nē es to neizdarīju. Vienmēr esmu domājis, ka greizsirdības trakums ir pašiznīcinošs. Galu galā, padodoties tam, tu tikai pazaudē cilvēku, ko vēlējies paturēt sev.

"Ir jau ļoti jauki tā šeit sēdēt un spriest vēsi un analītiski," ienāca prātā Tenetam. Bet vai Tarantam bija izdevies sekot savām teorijām ari praksē, saglabājot dzelzs paškontroli arī tādās reizēs, kas reizumis noteikti bija ārkārtīgi provocējošas? Varbūt tomēr bija tā, kā likās Lainhemam, ārsts vakar ieradās mājās lenča laikā un atrada sievu gultā ar benzīna iepildes stacijas īpašnieku? Varbūt, ka pieradums, iegūts garu gadu gaitā, lika viņam doties atkal projām, bet vai nebija iespējams, ka šādu pazemojumu Tarantam nācās piedzīvot par daudz bieži? Pēcpusdienai paejot, viņš varēja mocīties, domājot par redzēto vai dzirdēto mājās, kamēr oeidzot, ncapspiežama impulsa vadīts, atgriezās Haigeiblā, stipri sastrīdējās ar sievu un nogrūda viņu no balkona tad, kad vienkārši bija zaudējis jebkuru spēju kontrolēt savu rīcību. Tas izklausījās lik ļoti ticami… Lai kādus labus lēmumus mums diktētu mūsu veselais saprāts, cilvēciskā daba padara neiespējamu to izpildi, kad sastopamies ar situācijām, kad tā rīkoties ir pāri mūsu spēkiem.

Nu bija pienācis laiks pārbaudīt šo teoriju.

-   Kādēļ jūs mums nepateicāt, ka vakar lenča laikā atbraucāt mājās, ser?

Kādu brīdi Tarants, kā nesaprazdams, lūkojās Tenetā. Ko gan viņš domāja? Vai taisījās to noliegt?

Tad viņš paraustīja plecus.

-   Vispirms, jūs man nejautājāt. Un es nedomāju, ka tas attiecas uz lietu.

-   No jūsu stāstītā mums radās noteikts priekšstats, ka jūs visu dienu nebijāt mājās.

-    Man jāatvainojas, ja esat maldināti. Bet, ja jūs atceraties, jūs man jautājāt, kad es pēdējo reizi redzēju sievu, un es atbildēju: brokastlaikā. Tā ir taisnība.

-   Lenča laikā jūs viņu nesatikāt?

-   Nē! Es jums teicu…

-   Dīvaini, sacīja Tenets. Viņa bija mājās, vai ne?

Atbildes nebija.

-   Vai ne? neatlaidās Tenets.

Vēl joprojām klusums.

-   Un, ja viņa bija mājās, jūs taču negribēsiet mums iestāstīt, ka neatradāt viņu? Ka vienkārši pārbraucāt mājās un atkal aizbraucāt, viņu nesastapis?

Sekoja tas pats ilgais, vērtējošais skatiens. Tad atkal negribīga plecu paraustīšana.

-    Labi, inspektor. Kā redzu, jūs netaisāties likt mani mierā, kamēr nebūsiet apmierināts. Es jums pastāstīšu, kas notika lenča laikā.

9. nodaļa

Tarants brīdi klusēja, it kā sakopodams domas. Tad viņš atsēdās dziļāk krēslā un sakrustoja rokas.

-   Vakar no rīta aizbraucot no mājas, es aizmirsu paņemt līdzi dažus dokumentus, ko man vajadzēja sanāksmei pēcpusdienā, un tā nolēmu lenča laikā aizbraukt tiem pakaļ. Mājās nokļuvu tūlīt pēc pusvieniem. Es domāju, ka sieva droši vien ir mājās, tādēļ, dabiski, devos uz viņas dzīvojamo istabu. Viņa parasti ap to laiku ieturēja lenču un mīlēja to ēst uz balkona, kas bija viņas iemīļotākā vieta.

Uz bridi šķita, ka viņa nosvērtība zudis, bet viņš saņēma sevi rokās. Dzīvojamā istabā viņas nebija, un cauri stiklotajām durvīm es varēju redzēt, ka nav ari uz balkona, bet es tomēr šķērsoju istabu, jo gribēju vēlreiz pārliecināties. Bet balkons bija tukšs. Es nekādi nevarēju saprast, kur viņa varētu būt. Lai gan bija vēl agrs — vizīte pie friziera bija nolikta uz diviem man ienāca prātā, ka Nerina varbūt jau pārģērbjas, tā es izgāju ārā gaiteni un gāju uz viņas guļamistabu. Uzlicis roku uz kliņķa, jau gatavojos to nospiest, kad… kad izdzirdu iekšā balsis. Vīrieša balsi. Tā bija Spīda balss.

Tarants vērtējoši paskatījās uz Tenetu un sausi piebilda:

Dabiski, ka es nolēmu iekšā neiet. Es vienkārši pagriezos, nokāpu pa kāpnēm, savācu vajadzīgos papīrus no darbistabas un braucu projām. Viņš pacēla rokas. Stāsta beigas.

"Nav brīnums," ienāca prātā Tenetam, "ka Tarants nebija vēlējies to stāstīt." Lielākā daļa vīriešu būtu tajā klausījušies ar uzjautrinājumu, kas sajaucies ar neticību, arī viņš pats nebija visai tālu no tā.

Kā tādā situācijā būtu rīkojies viņš Tenets? "Nav visai gudrs jautājums," viņš nolēma. Domās aizcirtis durvis dažādu vardarbīgu skatu priekšā, kas acumirklī pārņēma prātu, viņš piespieda sevi koncentrēties.

Ragnesis.

Prātā uzradās senais vārds ar visiem nicinošajiem, slēptajiem mājieniem, bet Tenets tūlīt to padzina. Ne viņam spriest, patiesībā viņam pat nebija tiesību dot morālus spriedumus, ja vien tie neattiecās uz viņa darbu. Tenets sajuta neviltotu līdzjūtību pret Tarantu. Tam jābūt šausmīgi stāstīt pilnīgam svešiniekam, ka esi atradis savu sievu gultā ar kādu citu un neko neuzsācis.

Ja vien tā patiešām bija noticis.

Iespējams, ka Tarants Teneta klusēšanā saskatīja neticību. Ar mazliet greizu smaidu viņš ieteicās:

-   Es redzu, ka jums grūti noticēt, bet es tiešām apgriezos un gāju prom, inspektor, es varu apliecināt, ka darīju tieši tā. Tam bija iemesls.

Taranta tonis izmainījās, tas kļuva kaislīgs.

-   Redziet, es mīlēju savu sievu, inspektor. Patiešām mīlēju viņu. Tas nozīmē, ka es zināju visas viņas kļūdas un vainas un mīlēju viņu nevis par spīti tām, bet to dēļ. Redziet, viņa tur nekā nevarēja darīt. — Viņš paliecās uz priekšu, it kā vēlēdamies Tenetu pārliecināt, ka viņa sacītais ir patiesība. To neviens nekad nebija sapratis, pat Dafne, viņas māsa, ne. Viņi nebija redzējuši Nerinu asarās laulības pārkāpumu dēļ, kā es to biju redzējis. Pēc katras jaunas dēkas viņa to nožēloja, zvērēja, ka tā vairs neatgadīsics. Protams, mēs abi zinājām, ka viņa nebūs spējīga turēt doto vārdu. Viņa tik tiešām nekā nevarēja darīt, Tarants atkārtoja.

Es zinu, ka jums mani grūti saprast, bet man vienmēr likās: ja viņa būtu vairāk nodrošināta, ne tik kā lai to labāk pasaka ne tik izsalkusi pēc mīlestības, viņa nekad nebūtu apprecējusies ar mani. Viņa man būtu… neiegūstāmā. Kā redzat, es nevarēju noraidīt viņu tādu vājību dēļ, kas to galu galā atveda pie manis. Kādā dīvainā veidā tas mūs sasaistīja un turēja kopā visus šos gadus, kad daudzas ciešākas laulības jau sen būtu izirušas. Redziet, Nerīna zināja, ka neviens cits viņu tādu nebūtu pieņēmis, zināja, ka es viņu nekad neatstāšu, lai ko ari viņa izdarītu. Un es zināju, ka ikreiz viņa atgriezīsies pie manis. Es biju gatavs drīzāk pieņemt Nerīnu, nekā atteikties no viņas.

Tas bija kliedziens no pašiem sirds dziļumiem.

Vispirms juzdamies pārsteigts par Taranta negaidīto atklātību, Tenets tagad saprata, ka ķirurgs varbūt pirmo reizi ķeras pie izdevības attaisnot sievu. Nāve bija viņu atbrīvojusi no lojalitātes un pieklājības normām, kas atturēja to no atklātas sievas aizstāvības, kamēr viņa vēl bija dzīva.

Tomēr, iedomādamies tos neskaitāmos pazemojumus, kas Tarantam bija jāizcieš gadu gaitā,

Tenets sev vaicāja, vai patiesi varēja būt, ka ' iņs nekad nebija jutis vajadzību sodīt sievu par ciešanām, kādām viņa vīru bija pakļāvusi. Taranta patiesums bija neapšaubāms, bet viņa apņēmīgajai iecietībai vajadzēja tikai uz mirkli sašķobīties vakar pēcpusdienā, lai notiktu nelabojamais.

-   Vai jums ir kāda jausma par to, kādēļ viņai bija tāda… vajadzība mīlēt?

Pēdējās minūtes Tarants runājot bija vēries lejup uz sažņaugtajām rokām, izklaidīgi virpinot īkšķus. Tagad viņš pacēla galvu un veltīja Tenetam pateicīgu skatienu, apzinādamies, ka inspektors patiešām pieliek neviltotas pūles, lai viņu saprastu.

-   Es vienmēr esmu domājis: varbūt tādēļ, ka viņas māte nomira, Dafnei piedzimstot, kad Nerinai bija tikai trīs gadi. Protams, ka viņas tēvs bija pārāk aizņemts, lai veltītu lielu uzmanību bērniem. Viņš paraustīja plecus. — Es mēģināju, bet nekad tā īsti nevarēju Nerīnu piespiest runāt par to, un man tik tiešām liekas, ka viņai nebija ne jausmas par to, kādēļ viņa ir tāda, kāda ir. Bet es allaž jutu, ka Nerīna būtu bijusi pavisam citādāka, ja viņas māte nebūtu nomirusi tik agri. Es zinu, ka viņai materiālā ziņā netrūka nekā, bet nekas nevar aizstāt emocionālo zaudējumu. Vienmēr es saglabāju cerību, ka pienāks tāda reize, kad Nerīna sapratīs, ka to, ko viņa meklē, var atrast manī.

Tagad tāda diena nepienāks nekad.

Tenets atsaucās uz neizsacītajiem vārdiem:

-   Man ļoti žēl.

Tarants stingi viņā vērās, lēni pamādams, gluži kā nonācis pie lēmuma.

-  Jā, es ticu, ka jūs tiešām tā domājat.

-   Patiesi jā. Kaut ko vajadzēja darīt, lai izkliedētu smago gaisotni. Tenets iebakstīja sev krūtīs un pasmīnēja. Zem pelēkā vilnas uzvalka pukst līdzjūtīga sirds.

Tā izrādījās īstā atbilde. Tarants atviegloti pasmaidīja un atgāzās atpakaļ krēslā atbrīvotāks nekā līdz šim. Viņš saāķēja pirkstus un sacīja:

-    Vai bija vēl kas, ko jūs vēlējāties man pajautāt, inspektor?

-   Tikai noskaidrot pāris sīkumus… Atgriežoties atpakaļ pie vakardienas lenča laika…

-   Jā?

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka ar jūsu sievu bija misters Spīds?

Tarants izskatījās pārsteigts.

-  Protams, jā. Kādēļ jūs tā jautājat?

Tenets pakratīja galvu.

-   Tāpat vien. Izņemot to, ka aplūkojamais džentlmenis zvēr, ka nav bijis tuvumā mājai.

-   Vai jūs varat apmēram pateikt, cik ilgi palikāt mājās?

-   Varbūt desmit minūtes. Katrā ziņā ne ilgāk kā stundas ceturksni.

-   Skaidrs… Vai jūs jau esat saņēmis kādu ziņu no dēla?

Tarants noliedzoši pamāja.

-  Jūs par viņu neuztraucaties?

-   Es jums vakar teicu, inspektor. Dcimonam eksistē savi paša likumi. Un tomēr es esmu ļoti noraizējies, ka dēls vēl nezina par māti, un man jāatzīstas, ka parasti viņš nekad nav bijis prom tik ilgi, mums par to neziņojot.

-   Es gribēju jūs lūgt… Man jāatvainojas, bet diemžēl mums nāksies pārmeklēt viņa istabu.

Tarants pēkšņi likās pamostamies.

-   Kādēļ? Viņš ārkārtīgi necieš, ja kāds jaucas pa viņa lietām… Ā, skaidrs. Narkotikas… Ak, Dievs, atliek vienreiz kļūdīties, lai visu atlikušo mūžu tev nebūtu miera no policijas, vai ne?

-    Ne parastos apstākļos. Bet man jums nav jāatgādina, ka šie nav parasti apstākļi. Mums jāsper ierastie piesardzības soļi.

Taranta īslaicīgais dusmu uzliesmojums norima, viņš atkrita atpakaļ krēslā un atmeta ar roku.

-  Ak, nu labi. Dariet to!

-   Paldies. Bet, pirms istabu pamatīgi pārmeklē, es gribētu pats tur ieskatīties.

-   Kādēļ?

-  Es vēlētos pārliecināties, ka tur viss atrodas pavisam normālā kārtībā.

-   Ko jūs ar to domājat? Taranta balss skanēja satraukti. Kādu mājienu jūs dodat?

-   Itin nekādu.

-   O, bet jūs to darāt gan. Jūs dodat mājienu, ka viņam varētu būt kas kopīgs ar… Viņš apklusa, saķēris galvu rokās, it kā cenzdamies kontrolēt domas, kas lauzās ārā.

-   Mister Tarant! Es neko tādu nedomāju. Es tikai cenšos būt piesardzīgs, tas viss. Deimona aizbraukšanai varētu būt ļoti vienkāršs, nevainīgs izskaidrojums. No otras puses, vēl joprojām nezinot tiešos apstākļus, kādos jūsu sieva aizgāja bojā, mums jārēķinās ar iespējamību, ka Dcimons, kaut arī pilnīgi nevainīgs, varētu kaut kādā veidā būt iejaukts.

-   Jūs domājat būt par aculiecinieku? Tarants likās šausmināts. Ak Dievs, jums var izrādīties taisnība… Un ja nu šis… šis noziedznieks Bazeds bija te un Deimons redzēja kaut ko, kas izraisīja viņā aizdomas, sekoja Bazedam…

Tikai pirms neilga laika, uzzinot par Bazeda varbūtējo saistību ar slepkavību, tāda iespēja nebija nākusi Tenetam galvā, bet vajadzēja atzīt, ka tāds pieņēmums bija tikpat iespējams kā jebkurš cits.

Tarants stīvi vērās Tenetā, acīmredzami drudžainu domu pārņemts: Tas izskaidrotu…

-Ko?

Tarants izskatījās nedaudz nokaunējies.

-    Es aizmirsu par to iepriekš ieminēties, bet es pats redzēju, ka Deimons aizbrauca. Man, iebraucot pa vārtiem, viņš pa tiem izbrauca ārā. Un man jāatzīst, ka viņš tā steidzās, it kā bēgdams no tūkstoš velniem. Pēkšņas enerģijas pārpilns, viņš piecēlās. Iesim, jūs varēsiet paskatīties.

Tenets aizsūtīja Lainhemu vienoties par narkotiku pārbaudi un ievākt ziņas par Helo Bazedu, bet pats sekoja Tarantam uz mājas viņu galu, kur atradās kalpotāju kāpnes.

-   Mēs pārbūvējām bēniņus tā, ka Deimonam faktiski kopš sešpadsmitās dzimšanas dienas ir atsevišķs dzīvoklis, stāstīja ķirurgs, viņiem kāpjot augšā. Jaunie augstu vērtē neatkarību, vai tā nav? Es zinu, jo pats tā darīju.

Tenets nomurmināja kaut ko piekrītošu. Viņš noteikti piekrita tam, ka neatkarība bija gan vecāku, gan bērnu mērķis, bet domāja arī, ka sešpadsmit gadu ir pārāk maz tādai neatkarības pakāpei. Viņš sāka šaubīties, vai šī ģimene ir kādreiz dzīvojusi kopā šī vārda vistiešākajā nozīmē. Viņi likās tik… fragmentāri. Nerīnai Tarantai bija pašai sava dzīvojamā istaba, guļamistaba un vannasistaba, un acīmredzot tāpat bija arī dēlam. Kā ar Tarantu? Vai arī viņam piederēja savs miteklis? Tad bija vēl vecā misis Taranta un

viņas laika kavētāja, kas mitinājās pavisam atsevišķā mājas spārnā. Vai viņi kādreiz ir sanākuši kopā tā, kā to ģimenes mēdz darīt (vismaz tā vajadzētu darīt, pēc Teneta domām) vai nu virtuvē, ēdamistabā, vai dzīvojamā istabā? Vai arī viņi visi ir vadījuši savas atšķirīgās dzīves, atdalītas gan ar fizisku, gan emocionālu barjeru? Nemaz nevajadzēja brīnīties, ka Deimonam bija radušās problēmas.

-   Kā viņš satika ar māti? Tenets jautāja.

Tarants paraustīja plecus.

-  Jūs zināt, kādi ir pusaudži.

-   Vai bija strīdi?

-   Mana sieva nebija apveltīta ar izteiktām mātes jūtām.

"Nē," domāja Tenets, "ja viss Taranta stāstītais ir taisnība, tad Nerīnu pārāk aizņēma mīlestības meklējumi, lai veltītu laiku kādam citam."

161

Varbūt viņš bija netaisns un Nerīnu vairāk vajadzēja žēlot, nevis nosodīt, bet viņš nevarēja apspiest dusmas tā zēna vārdā, kuru viņš vēl nekad nebija redzējis. Kā Tarants nesen bija teicis par sievu? "Materiālā ziņā viņai netrūka nekā, bet nekas nevar aizstāt emocionālo zaudējumu." Vai šis cilvēks nesaredzēja, ka tieši tas pats atkārtojās ar viņa dēlu? Varbūt viņš to juta, bet nespēja kaut ko mainīt, vismaz no sievas puses ne.

Simpsonc -l )

Viņi stāvēja balti krāsotas, kaltas dzelzs spirālveida kāpņu apakšā; to sarežģītā konstrukcija izcēlās pret kāpņu laukuma tumšpelēki zilganajām sienām.

-   Skaisti. Pa ceļam augšup Tenets apstājās un apbrīnoja dzelzs vīnogu ķekarus, smalko, savīto vīnogu lapu un stīgu ornamentu. Nerīna Taranta varēja būt nespējīga dot vai ņemt cilvēcisku mīlestību, bet viņai piemita skaistuma izjūta paša skaistuma dēļ un nekļūdīga acs, radot vizuālu iespaidu.

Pēc mirkļa šis iespaids vēl daudzkārt pastiprinājās.

No lokveida atvēruma kāpņu augšā viņi nokļuva žilbinošā gaismā un plašumā. Tenets dziļi ievilka elpu un, uzņemot visu sevi, sastinga. Viņa priekšā pletās milzīga istaba, aizņemot divas trešdaļas no visas bēniņu platības, ko redzami atdalīja baļķi, kas balstīja jumtu. Cauri pāris platiem jumta logiem iekšā plūda saules gaisma, lejoties pār zāles zaļo paklāju, kas klāja visu telpu, radot iespaidu, ka ārpusē kādā brīnumainā dārzā aug vesela pārpilnība garumgaro augu, telpu, kurā mēbeļu ģeometriskās formas drīzāk līdzinājās nākotnes skulptūrām.

-   Man viss izskatās pavisam normāli, sacīja Tarants. Paskatījies Tenetā un uztvēris viņa sejas izteiksmi, paskaidroja: To projektēja mana sieva, viņš skumji teica. Viņai bija talants uz tādām lietām.

-   Tas ir pārsteidzoši, atzinās Tenets. Nekad neko tamlīdzīgu dzīvē neesmu redzējis, tikai žurnālos. Viņai vajadzēja strādāt šajā jomā, un karjera būtu nodrošināta.

Tarants pārsteigts paskatījās viņā:

-   Jūs tā domājat?

-   Viņa taču pati būs par to domājusi, vai ne?

Ķirurgs neatbildēja, tikai pakratīja galvu un

tad stāvēja, vērdamies apkārt, it kā pirmoreiz skatītu šo telpu kā vietu, kur atklājās kāda sievas rakstura šķautne.

Tenets sāka staigāt pa istabu, uzmanīdamies, lai neko neaizskartu un neizkustinātu. Tuvāk visu apskatot, kļuva skaidrs, ka Deimons varēja augstu vērtēt (vai nīst) noslēgtību (vai izolāciju), ko šāds dzīvoklis sniedza, bet viņš nenovērtēja to nekādā citā veidā. Taukiem notraipītā plīts, ieskrambājumi uz koka daļu virsmām niecīgajā virtuves daļā, daudzie plankumi uz paklāja, kur bija izlijuši dažādi šķidrumi, dažu garāko augu nokārušās lapas, izmētātās netīrās drēbes guļamajā telpas daļā, vispārējs grāmatu, skaņuplašu, netīru krūzīšu un šķīvju juceklis un pārpildīti pelnutrauki tas viss runāja savu un stāstīja par vienaldzību un nolaidību.

Tarants tagad turējās blakus Tenetam.

-   Te uzkopj tikai reizi mēnesi, viņš, kā atvainodamies, murmināja. Deimons necieš, ka kāds cits te nāk. Bet, kā jau teicu, man viss liekas pilnīgi normāli… Vai jūs apskatījāt visu, ko vēlējāties, inspektor?

Tenets saprata mājienu. Viņš pagriezās atpakaļ uz spirālveida kāpņu pusi.

-Jā, paldies.

-  Un esat apmierināts?

Tenets pamāja. Lai gan pēc tik paviršas apskates nebija iespējams, ņemot vērā vēl arī vispārējo nekārtību, uziet steidzīgas aiziešanas pēdas.

-    Mums atliek cerēt, ka viņš drīz atradīsies, ser. Ja Deimons nepārrodas līdz vakaram, mums varbūt vajadzēs izziņot meklēšanu.

-   O! Ak kungs! Bet ja viņš vēl nav dzirdējis par mātes nāvi!

-   Tas uztrauc arī mūs. Bet galvenais tomēr ir

vina drošība. Būtu labi zināt, ka ar vinu viss kārtībā. Protams, mēs arī gribam zināt, ko viņš varēs pastāstīt.

Lainhems viņus gaidīja kāpņu apakšā, un atvainodamies Tarants pazuda lejā pa nākamo kāpņu posmu. Tenets un Lainhems viņam lēnām sekoja un sarunājās.

-   Vēlāk ieradīsies policisti ar suņiem, lai pārmeklētu istabu, vai tur neatradīsies narkotikas, stāstīja Lainhems. Un es pateicu par Bazedu. Mums paziņos, tikko būs saņemtas kādas ziņas. 0, vai jūs atceraties to kaimiņieni, kuru pieminēja Spīds?

Tenets apstiprinoši pamāja.

-   Viņa apgalvo, ka redzējusi viņus visus trīs vakar lenča laikā ap vieniem piecpadsmit.

Tenets savilka pieri grumbās.

-   Man šķiet, ka Tinis stāstīja viņa lenča stunda ir no divpadsmitiem līdz vieniem.

-Tā ir. Bet interesanti ir, lūk, kas. Atcerieties, ko teica konstebls Draivers par zināmu saspringtumu starp Timu un viņa tēvu vakar pēcpusdienā. Sī kaimiņiene stāsta, ka, apciemojot Spidus, viņai radies iespaids, ka pārtraukusi ģimenes ķildu pašā asākajā brīdī. Viņa jutusies ārkārtīgi neērti un uzkavējusies tikai dažas minūtes.

-   Mmm. Jā, tas liekas interesanti. Vai viņai bija kāda ideja, kādēļ viņi strīdējās?

-   Par nožēlošanu, nē. Bet viņa redzēja, ka Tinis pēc kādām desmit minūtēm gāja prom, tēvs palika mājās vēl kādu stundu vai vairāk.

-   Tātad līdz ceturksnim pāri diviem. Kādēļ viņš mums tik ļoti mēģināja iestāstīt, ka ir ieturējis normālu lenču no pusvieniem līdz pusdiviem?

-   Tieši tā. Kas notika, kā jums šķiet, ser? Es domāju, kādēļ viņam vajadzēja melot par to, cik ilgu laiku ir pavadījis kopā ar sievu?

-    Kā lai es to zinu?! Un tāpat es nesaprotu, kāpēc viņš meloja par misis Tarantu agrāk lenča laikā. Un kādēļ stāstīt, ka Taranta mašīna iegriezās piebrauktuvē pirms viņa, kad tai laikā viņam jau vajadzēja būt gultā ar misis Tarantu?

-   Varbūt misters Tarants ir tas, kurš melo?

-   Kādēļ viņam tas būtu vajadzīgs? Neviens vīrietis taču par tādām lietām nemelotu. Nē, manuprāt, Tarants stāstīja taisnību. Bet lieta tā, ka nav iespējams skaidri zināt, vismaz šobrīd vai kaut kas no visa tā attiecas uz mūsu izmeklēšanu.

-   Es zinu. Godīgi sakot, ser, es nevaru pa īstam saprast, kādēļ mēs tā mokāmies ar to, kas notika lenča laikā. Galu galā ir zināms, ka Nerīna Taranta bija dzīva vēl pusčetros.

Tcncts apstājās un pagriezās pret seržantu.

-   O, Maik, jūs nevarat to domāt nopietni. Jūs ļoti labi zināt, ka slepkavība ir beigas kādreiz īsam un kādreiz garam procesam. Jums tikai jāatsauc atmiņā dažas no mūsu lietām, lai redzētu, cik ilgstošs tāds process var būt. Spīds bija pamatīgi aizrāvies ar Nerīnu Tarantu. Jums jāsaprot, ka viss, kas kaut kā atšķīrās no viņa parastās uzvedības tikai nedaudz stundu pirms slepkavības, var izrādīties ļoti būtisks.

Lainhems izskatījās nokaunējies. Viņš nomurmināja atvainošanos, un viņi turpināja iet lejā.

Kāpņu apakšā seržants pēkšņi apstājās un brīdinot iedunkāja Tenetu.

Viņiem priekšā gaismas lokā, kas krita pa atvērtajām darbistabas durvīm, dziļi iegrimuši sarunā, profilā stāvēja Tarants un Merilīna Bārnsa. Tarants bija atspiedies pret durvju stenderi, un Merilīna, viņā skatīdamās, kaut ko stāstīja. Tad viņi pagriezās, un to izbiedētajās sejās aši atplaiksnīja laipna izbrīna pilna izteiksme.

-   Ā, redz, kur jūs esat, mis Bārnsa, teica Tenets. Kā šodien klājas misis Tarantai? Un pievērsās Tarantam. Ja viņai būs labi, mēs sarunājām, ka šorīt parunāsim ar jūsu māti.

-   Kā es tikko teicu misteram Tarantam, viņai ir daudz labāk, paldies, pasteidzās apliecināt Merilīna. Viņa ir mierīgāka un saprātīgāka.

Par ko gan viņi īstenībā runāja? Tenetam to ļoti gribējās zināt.

-   Labi, ja jūs mūs atvainosiet, ser?

Tarants novēcināja ar roku.

-   Katrā ziņā.

Tenetam iešāvās prātā pēkšņa doma, kad viņš ieraudzīja šīs abas figūras kopā, un, kāpjot augšā pa kāpnēm, viņš vēroja meiteni citādākām acīm. Viņa, dabiski, nevarēja sacensties ar savu bijušo darba devēju ārējā izskata ziņā, bet laipnības un siltuma ziņā viņa nenoliedzami bija daudz pārāka. Ja nu Tarants, noguris nebeidzamajos pūliņos radīt kaut ko pozitīvu no neauglīgajām attiecībām ar sievu, bija atradis Merilīnā daudz līdzjūtīgāku sirdi? Nebija grūti iedomāties, cik pārsteigta bija neievērojamā Merilīna par tāda pievilcīga, veiksmīga un bagāta vīrieša uzmanību, kāds bija Tarants. Pat ja Tarants palika uzticīgs sievai un acu nepameta uz Merilīnas pusi, nekas nevarēja atturēt Merilīnu bezcerīgi iemīlēties viņā. Ja viņa bija iemīlējusies…

Ko gan viņa juta pret Nerīnu, redzot nebeidzamos pazemojumus, ko tā sagādāja Tarantam?

Tenets izstiepa roku un viegli aizskāra Merilīnas delmu.

-  Vai mēs varētu vispirms parunāt un tikai tad doties pie vecās misis Tarantas?

Merilīna vilcinājās.

-  Labi. Bet es negribu atstāt viņu vienu uz ilgu laiku…

-  Tikai dažas minūtes, mierināja Tenets.

Viņa atvēra kādas durvis.

-Tad, lūdzu, šeit, Merilīna sacīja.

10. nodaļa

Tukšais tualetes galdiņš un pamestības gaisotne istabā norādīja uz to, ka šī bija neizmantota viesistaba. Nerīnas Tarantas nojauta interjera radīšanā bija acīmredzama ziloņkaula krāsas paklājā, nefrītzaļu zīda aizkaru un ziloņkrāsas tapešu kombinācijā, uz kurām bija smalks, gandrīz austrumniecisks gārņu zīmējums.

Merilīna aizvēra durvis un stāvēja tur, gaidīdama Teneta jautājumus ar viegli nepacietīgu sejas izteiksmi. Acu plakstiņi viņai bija gurdeni pievērti, un āda zem acīm izskatījās zilgana un grumbaina, it kā viņa biītu slikti gulējusi. Vakardienas spriegums prasīja savu tiesu.

-   Pirms runāt ar veco misis Tarantu, iesāka Tenets, es gribētu jums pajautāt… Atcerieties, jūs mums stāstījāt, ka vakar pussešos, kad uzgājāt augšā modināt viņu pēc dienas miega, viņa likās izbiedēta. Jums bija nepieciešamas piecas vai desmit minūtes, lai izvilinātu viņu no istabas…

Merilīna pamāja.

-  Jā. Tā bija.

-   Vai jūs gadījumā neesat runājusi ar viņu par to, pajautājusi, no kā viņa baidījās?

-   Nē. Es jau jums teicu, ka tad es pieņēmu viņa vienkārši baidās no vēl vienas ķildas ar misis Tarantu. Un parasti ir bezjēdzīgi sarunāties ar Lavīniju par neseniem notikumiem. Viņa bieži nespēj atcerēties itin neko.

Ne pārāk daudzsološi, Tenetam bija jāsamierinās, bet tas nebija negaidīti.

-   Jūs teicāt "bieži". Dažreiz viņa tomēr atceras?

-  Jā, dažreiz atceras.

-  Tātad varētu pamēģināt.

Merilīna viegli paraustīja plecus.

-   Mēģiniet, katrā ziņā! Viņas atmiņa ir tik nepareģojama, ka iepriekš neko nevar zināt. Atmiņa par senākiem laikiem ir diezgan laba, protams, bet viņa nevar atcerēties neko, kas noticis pavisam nesen. Tātad viena un tā pati saruna ar viņu var atkārtoties neskaitāmas reizes. Bet dažreiz, kad iedomājos: "Viņa nu nemūžam kaut ko tādu neatcerēsies", mani pilnīgi pārsteidz pretējais. Kad runāsiet ar viņu, jūs sapratīsiet, ko es ar to domāju.

-   Kā jums šķiet, kāda būs viņas reakcija, ja mēs mēģināsim runāt par notikušo?

-   Iepriekš nav iespējams to pateikt.

-   Interesanti… Vai jūs nedomājat, ka būtu labāk, ja jūs izprašņātu misis Tarantu mūsu vietā?

-   Varbūt. Ja jūs vēlaties, es varētu pamēģināt.

-   Paldies. Protams, tas var ari nebūt nepieciešams. Iespējams, ka es pats to varēšu izdarīt. Katrā ziņā, vispirms es vispār gribētu ar viņu papļāpāt un lūgtu arī jūs būt klāt.

-   Protams. Viņa pagriezās, acīmredzot domādama, ka saruna ir beigusies.

-Ē-e… Ir vēl kādi sīkumi, mis Bārnsa…

Viņa, viegli nopūtusies, atkal pievērsās Tenetam.

-  Jā?

-   Es gribēju jums pajautāt… Vai jūs bijāt šeit vakar lenča laikā?

-  Jā, biju.

Vai viņam tikai šķita, ka mis Bārnsas balsi skanēja nogurums? v

-  Vai jūs redzējāt misteru Tarantu? Viņš mums stāstīja, ka uz īsu bridi lenča stundā iegriezies mājās, lai paņemtu kaut ko aizmirstu…

Šoreiz viņa pavisam skaidri vilcinājās.

-  Jā… Jā, es viņu redzēju, bet nerunāju.

-  Cikos tas bija?

-   Manuprāt, drīz pēc pusvieniem. Jā, ap to laiku.

-   Un kur tas bija?

-Kur…

Vai viņa izvairījās no atbildes, lai dotu sev laiku pārdomāt?

-  Kur bija misters Tarants, kad jūs viņu redzējāt?

-   Gaitenī… Gaitenī pie misis Tarantas guļamistabas. Viegls sārtums bija iezadzies Merilīnas vaigos.

Vai šī negribība bija tikai apmulsuma dēļ, ka viņa bija pieķērusi Tarantu klausāmies aiz sievas guļamistabas durvīm tajā brīdī, kad Nerīna nododas mīlas priekiem ar savu mīļāko?

-   Vai viņš iegāja iekšā?

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

-  Es redzēju, kā misters Tarants parausta kliņķi un tad steidzas lejā pa kāpnēm. Viņa izvairījās paskatīties uz Tenetu. Durvis droši vien bija aizslēgtas, un viņš nolēma, ka misis Tarantas nav, viņa nomurmināja.

Tenets nodomāja, ka Merilīna Bārnsa ir nepārliecinoša mele.

-   Mis Bārnsa, es tiešām saprotu jūsu slavējamo lojalitāti pret savu darba devēju, bet apliecinu, ka nav nekādas vajadzības mēģināt noslēpt misis Tarantas… nelaimīgo uzvedību. Mēs zinām, ka misters Spīds bija viņas mīļākais, to mums teica pats misters Tarants, un vēl viņš teica, ka neiegāja sievas istabā tādēļ, ka saprata: kopā ar viņu tur atradās misters Spīds.

Merilīna lēni pamāja, it kā justos atvieglota par to, ka izvēles smagums tiek novelts no viņas pleciem.

-   Un tā es gribēju jums jautāt, vai jūs pati redzējāt misteru Spīdu vakar lenča laikā šeit, mājā?

-Nē.

Tādā gadījumā kādēļ gan Merilīna bija vilcinājusies iepriekš? Un vai tieši tagad viņas acīs nepaspīdēja atvieglojums? Tomēr vienzilbīgais vārds bija izskanējis skaidri, un Teneta ausīm tas šķita patiess. Uz brīdi viņš nolēma to atstāt.

-   Un vēl es gribētu jums vaicāt… Pārdomājot vakardienas notikumus, vai jūs nevarat atcerēties neko citu, kas kaut mazākā mērā varētu būt mums noderīgs?

Viņa ātri, saspringti papurināja galvu, atkal izvairoties no Teneta skatiena.

Jā, tur noteikti kaut kas slēpās… Kaut kas, kam bija sakars ar Rolandu Tarantu.

Bet spītīgi sakniebtās lūpas skaidri norādīja, ka, lai arī kas tas būtu, viņa tik un tā neko neteiks, vismaz pašlaik ne.

Bija laiks ķerties pie vecās misis Tarantas.

Mcrilīna pa gaiteni viņus aizveda līdz nākamajām durvīm un bez klauvēšanas tur iegāja.

-    Lavīnij, es tev atvedu ciemiņus. Divus džentlmeņus. Atceries, tu viņus redzēji vakar?

Istaba bija kā piebāzta ar mēbelēm, gleznām un dekorējumiem, un visās iespējamās vietās atradās fotogrāfijas. Tenets domāja, ka tad, kad Nerīna ievācās mājās kā jaunā saimniece un sāka visu pārveidot pēc savas gaumes, vecā misis Taranta pamazām savāca visu sirdij un atmiņām tuvo savā miteklī. Viņa sēdēja krēslā saulītē un vērās laukā pa logu.

-   Sveiki, mīļie. Ciemiņi tas tik ir jauki. Viņus neatcerēdamās, misis Taranta pasmaidīja, uzlika rokas uz krēsla balstiem un sāka celties augšā.

Tenets atsmaidīja pretī:

-  Lūdzu, necel iet ies!

Viņš ar grūtībām pazina to ekstravaganto būtni, kuru viņi vakar bija redzējuši uz kāpnēm. Misis Taranta piesardzīgi un rūpīgi bija lietojusi kosmētiku, bet tas droši vien bija Merillnas roku darbs. Viņas drānas bija mierīgās krāsās tumši zila kleita un balta, bieza, adīta jaka, kājās zilas sandales ar zemu papēdi. Misis Tarantas blāvi zilajās acīs varēja redzēt nedrošību.

-  Man jāatvainojas, es neatceros…

Tenets pakratīja galvu.

-  Tam nav nozīmes.

Misis Taranta laipni pamāja.

-   Lūdzu, sēdieties!

Viņi paklausīja. Merilīna uzmetās uz zema ķeblīša blakus savai darba devējai, Tenets izvēlējās atzveltnes krēslu, un Lainhems apsēdās nedaudz attālāk.

Merilīna uzlika mierinošu roku uz misis Tarantas delma.

-   Inspektors Tenets ir policists. Viņš mēģina noskaidrot visu par… nelaimes gadījumu.

-  Nelaimes gadījumu?

-  Ar Nerīnu.

-   Vai Nerīnai kaut kas noticis?

Merilīna pavērās Tenetā. Nu, jūs redzat, ko es domāju?

-   Lavīnija, pacietīgi sacīja Merillna. Es tev vakar stāstīju. Viņa nokrita no balkona un… un nomira.

-   Nomira? Vecā lēdija izbrīnā vērās Merilīnā. Nerīna ir mirusi?

Merilīna pamāja.

"Cik gan vēl reižu Merilīnai nāksies stāstīt šo ziņu," Tenets minēja pie sevis. Vecuma vājprāts ir baismīga slimība. Šai īpašajā gadījumā tam nebija tik lielas nozīmes. Vecā misis Taranta un vedekla viena otru nemīlēja. Bet kā ir tad, kad vēl un vēlreiz jāatkārto vēsts par mīlētā vīra, sievas, dēla vai meitas nāvi, kad sāpīgais trieciens, to dzirdot, jāpārdzīvo ne tikai vienu reizi, bet daudzkārt jāpārdzīvo kādam, kurš jau tāpat ir vecuma un slimības novārdzināts?

-  Es tev teicu, patiešām, atkārtoja Merilīna.

Misis Taranta pakratīja galvu.

-   Es neatceros. Viņa nopūtās un paskatījās uz Tenetu. Baidos, ka mana atmiņa vairs nav tik laba…

Kādu mirkli viņa klusēja, tad ieteicās:

-   Bet es neizlikšos, ka man žēl ka viņa mirusi, es domāju. Viņa paliecās uz priekšu un sazvērnieciski piebilda: Ziniet, viņa mēģināja no manis atbrīvoties. Vecā sieviete pavērās Merilīnā, it kā gaidot apstiprinājumu. Vai ne, mīļā? Viņas putna nagiem līdzīgās rokas ieķērās Merilīna, kā meklēdamas atbalstu. Viņa gribēja, lai es parakstu kādus papīrus, tad mani ievietotu pansionātā. Bet Rolands to nepieļāva. Tas ir mans dēls.

Automātiski viņa pasniedzās pēc fotogrāfijas, kas stāvēja pa rokas tvērienam uz maza galdiņa pie viņas krēsla. Pirms pasniegt to Tenetam, viņa tai uzmeta acis. Tas ir viņš, misis Taranta lepni sacīja, kopā ar Deimonu, manu mazdēlu, viņa pirmajā dzimšanas dienā.

Momentu/ņēmums bija izdarīts dārzā. Tarants bija notupies saulainā laukumiņā zem koka, abām rokām pieturēdams mazuli, kurš ieplestām kājām stāvēja viņam priekšā.

-  Tajā dienā Deimons paspēra pirmos soļus, atcerēdamās stāstīja vecā lēdija. Rolands tā lepojās. Viņas seja apmācās. Viņš ir labs zēns un ir pelnījis labāku sievu. Uzmetusi acis Merilīnai, viņa zinoši, dīvaini šķelmīgi pasmaidīja. Vai ne, mīļā?

Tātad vecā lēdija vai nu zināja par Merilīnas jūtām pret Tarantu, vai vismaz par tām nojauta.

Merilīna centās izvairīties. Viņa noglāstīja vecās kundzes roku un aši ierunājās:

-   Inspektors mēģina noskaidrot, kā notika nelaimes gadījums, Lavīnij.

-  Nelaimes gadījums?

-   Ar Nerīnu. Merilīna atkal palūkojās uz

Tenetu. Nu jūs patiešām redzat, ko es domāju. Ar slavējamu pacietību viņa no jauna visu paskaidroja. Misis Taranta klausījās gandrīz vai ar bērnišķīgu uzticību, tad nopūtās. Tas ir tik nogurdinoši, kad vairs neko nevar atcerēties… Tad Nerīna ir mirusi…

Viņa atkal kādu mirkli klusēja, un Tenets gaidīja, ka saruna turpināsies tādā pašā garā, kad viņa to pilnīgi apmulsināja, uzmetot asu, zinošu skatienu un vaicājot:

-   Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija nelaimes gadījums, inspektor? Pazīstot Nerīnu, es gan nejustos pārsteigta, ja kāds būtu viņai nedaudz palīdzējis.

Merilīna izskatījās uzjautrināta un diezgan lepna, it kā viņas atvase būtu ieguvusi prēmiju izlaiduma aktā.

-   Tas ir tas, ko mēs cenšamies atklāt, sacīja Tenets. Un mēs gribam vaicāt, vai jūs gadījumā neesat kādu redzējusi mājās vakar pēcpusdienā?

Misis Taranta stingi skatījās Tenetā ar neizprotamu skatienu. Kas tajā jautās? Koncentrēšanās? Neizlēmība? Uz īsu brīdi, tik īsu, ka Tenets īsti nezināja, vai nav to iedomājies, viņas acis satumsa, it kā tām būtu pārslīdējusi kāda ēna. Tad viņa papurināja galvu.

-   Diemžēl es nevaru atcerēties…

-   Kā ar vedeklu? Vai jūs viņu nesatikāt vakar pēcpusdienā?

Vecā sieviete noliedzoši pakratīja galvu.

-  Nē, man liekas, ka ne. Viņa pagriezās pret Merilīnu. Vai es viņu redzēju, mīļā?

Tenets un Lainhems apmainījās skatieniem. Viņa pat neatceras ķildu guļamistabā.

Mcrilina jautājoši pavērās Tenetā.

Viņš pamāja.

Turpiniet!

-   Vai tu neatceries… strīdu ar Nerinu, Lavīnij, agrā pēcpusdienā?

-   Nē. Nē, es neatceros. Misis Taranta uzmeta Tenetam skatienu, kurā bija dīvains vainas, apmulsuma un līksmes sajaukums. Tad viņa paliecās uz Merilīnas pusi un pusčukstā ieprasījās: Vai tādēļ…

Merilīna pamāja.

-   Baidos, ka jā.

Misis Tarantas roka uzšāvās pie mutes maza bērna žests, kuru pārsteidz kādā nenozīmīgā pārkāpumā.

-   Ai, ai. Vai viņa dusmojās? Bija skaidri redzams, ka viņa cerēja atbilde būs "jā".

Merilīna stingri pamāja, viņas balss skanēja pārmetoši.

-   Ļoti dusmojās, Lavīnij. Viņa pavilcinājās, tad piemetināja:

-   Tādēļ es nevarēju saprast, vai tu viņu vēlreiz neredzēji vēlāk pēcpusdienā. Kad es gāju tevi modināt pēc atpūtas, tu biji diezgan… uztraukta.

-   Vai patiešām? Misis Taranta vērās Merilinā tā, it kā tai piederētu viņas ieslēgtās atmiņas atslēgas. Bezpalīdzīgi pašūpojusi galvu, viņa teica: Es neatceros.

"Tam nav jēgas," nodomāja Tenets, "tikai laika kavēšana."

-   Nekas, viņš laipni sacīja. Tam tiešām nav nozīmes. Tā nu gan nebija taisnība, bet… Varbūt, ja jūs gadījumā kaut ko atcerētos, mis Bārnsa būs tik laipna un dos man ziņu?

Mēri lina piekrītoši pamāja.

-   Protams.

Likās, ka misis Tarantai interese par sarunu ir zudusi. Viņa bija paliekusies uz priekšu, vērdamās ārā pa logu. Kaut kas bija piesaistījis viņas uzmanību.

Ziņkāre lika Tenetam piecelties. Istaba atradās mājas aizmugurē. Pa logu varēja redzēt pārbūvēto ratnīcu un garāžas. Sieviete, ģērbusies zilos svārkos un baltā svīterī, bezmērķīgi gāja pāri piebrauktuvei uz mājas kreiso stūri, galvu noliekusi un rokas aizlikusi aiz muguras.

-  Vai tā ir mis Linakra? Tenets jautāja Merilīnai.

-  Jā. Šķiet, ka viņa jūtas mazliet labāk.

"Pietiekami labi, lai viņu iztaujātu," cerēja

Tenets.

Viņš no jauna pievērsās vecajai lēdijai.

-   Labi, paldies, misis Taranta. Jūs mums ļoti palīdzējāt.

Viņa pateicīgi pasmaidīja.

-   Vai tiešām? Labi. Atnāciet atkal! Ir tik jauki, kad atnāk ciemiņi. O… Viņa uzmeta skatu Merilīnai. Par ko gan es domāju? Mēs nepie-4 dāvājām mūsu viesiem neko atspirdzinošu, dārgā. Vai tu vari piedāvāt mums kafiju?

-   Diemžēl mums jāiet, misis Taranta, pasteidzās Tenets. Nākamreiz varbūt.

Smaids pārslīdēja viņas sejai.

-Jā, nākamreiz. Es par to priecāšos. Merilīna, pavadi džentlmeņus ārā, lūdzu!

-   Nē, paldies, mēs zinām ceļu.

Ārpusē Lainhems nopūtās.

-  Fū-u, tur bija smacīgi, vai ne?

Tenets piekrita.

-   Iesim paelpot svaigu gaisu.

Pie parādes durvīm viņš apstājās, lai aizsmēķētu pīpi un apmainītos pāris vārdiem ar konsteblu, kas tur dežurēja, pirms doties uz terasi, kur tika atrasts Nerīnas līķis.

-   Vai šī ir tā taka, par kuru jūs vakar runājāt?

Aiz terases stiepās taisnstūrains mauriņš, ko no trim pusēm ieskāva gari, labi apcirpti īves dzīvžogi. Taka veda dzīvžogam gar kreiso pusi un pazuda stūra atvērumā.

-   Jā. Ziņojumā bija teikts, ka Spīda mašīna stāvēja aiz līkuma pie izejas uz laukiem, vai ne? Viņš ļoti viegli varēja iekļūt mājā no dārza, un neviens nebūtu viņu ievērojis.

-  Vai šeit nav dārznieka?

Lainhems sašķobīja seju grimasē.

-   Ir, bet, par nelaimi, viņa nebija te vakardien. Ceturtdienās viņš nenāk.

-  Žēl. Paskatīsimies, ja?

Viņi sāka iet pa taku. Pēc dažiem soļiem Lainhems ierunājās:

-   Es domāju, ka labāk būt mirušam, nekā senilam.

-  Vai mēs visi to negribētu?

-   Es tomēr vēl joprojām domāju, ka vecā kundze varētu nogrūst vedeklu no balkona, pat ja viņa par to ir aizmirsusi. Jums jāatzīst, un tas ir skaidrs, ka viņas viena otru necieta. Man palika iespaids, ka viņai patika jaukties pa misis Tarantas guļamistabu, lai viņai spītētu. Ja tā, misis Taranta varētu nojaust, ka tas notiek tīšuprāt, kas viņu padarītu vēl daudz niknāku. Vecā lēdija taču nav vēl pazaudējusi visas skrūvītes, vai ne, ser? Pāris reižu viņa izlikās pavisam šerpa. Interesanti… Vai jūs ievērojāt to smaidu, kādu viņa veltīja mis Bārnsai, kad ieminējās, ka misis Taranta nav piemērota sieva viņas dēlam?

-  Ā, jūs arī to ievērojāt.

-Tas ir skaidrs, ka viņai patīk Merilīna Bārnsa. Nemaz nerunājot par viņas bailēm, ka vedekla var pārliecināt misteru Tarantu atbrīvoties no Merilīnas, vai jums nešķiet iespējams, ka viņa varēja domāt par iespējamām mistera Taranta laulībām ar Merilīnu, ja vien ceļā nestāvētu misis Taranta? Manuprāt, tāda iespējamība viņu iepriecināja. Un, ja tā, viņai būtu vēl spēcīgāks motīvs tikt vaļā no misis Tarantas, vai tad ne?

-   Taisnība. Lai kā arī viņam tāda doma nepatiktu, Tenets bija spiests atzīt tās ticamību.

-   Vai jums neliekas, ka kaut kas ir starp misteru Tarantu un mis Bārnsu, ser?

Tenets paraustīja plecus.

-   Kas to lai zina?

-   Ja viņš ir iemīlējies, tas būtu vēl spēcīgāks iemesls, vai ne? Viņš var zvērēt, ka viņu neinteresē sievas mīļākie, bet man grūti ticēt tam, ka viņš tā ir varējis dzīvot gadu no gada, bez mazākās vēlēšanās kaut ko darīt.

-   Nevaru te jums piekrist, Maik. Esmu sagatavojies vismaz pašlaik viņam ticēt.

Lainhems izskatījās skeptiski noskaņots, bet neiebilda.

-        Kas attiecas uz mis Bārnsu… Ja viņa mīl misteru Tarantu, tas dod ari viņai papildu motīvu, vai ne? Ja viņai šķita, ka var zaudēt darbu… Lainhems uztvēra Teneta skatienu, un, acīmredzot atcerēdamies savu viedokli, kad viņi pēdējoreiz pārsprieda šo iespējamību, viņš mazliet samulsis pasmīnēja. Man gan jāatzīstas, ka vēl joprojām man nepavisam nepatīk doma, ka mis Bārnsa varētu būt vainīga. Es tikai negribu būt aizspriedumains, kā jūs vienmēr uzsverat.

Šajā pakāpē tas nav slikti. Mums noteikti netrūkst aizdomās turamo. Tenets apstājās. Viņi bija nonākuši līdz īves dzīvžoga stūrim, un viņš stāvēja, vērdamies apkārt. Šeit bruģējums pārgāja grantētā celiņā, un taka sadalījās. Pa kreisi taka meta līkumu starp cieši saaugušu košumkrūmu dobēm un aizstiepās līdz dārza žogam; pa labi taka stiepās gar dzīvžogu un pazuda vārtu virzienā. Šādā lielā dārzā bija nepieciešams vesels celiņu un taciņu tīklojums, jo te bija jāved liels daudzums atkritumu, darbarīku, mākslīgo mēslu un vēl daudz kā tamlīdzīga.

Viņi nogriezās pa kreisi, dažbrīd pieliecoties vai pakāpjoties malā no taciņas, lai izvairītos no pārāk gariem rožu krūmu, akmeņozolu un citu stādījumu zariem. Kādus piecdesmit jardus tālāk grantētais celiņš pārvērtās iemītā zemes takā, krūmi izbeidzās, un sākās šaura sudrabotu bērzu un Skotijas priežu josla, sadaloties pa kreisi un pa labi, visapkārt dārzam veidojot vējlauzēju. Aiz kokiem bija augsta robežsēta, un ari te abos virzienos aizveda laka, no kuras varēja nokļūt dažādās dārza daļas.

Viņi apstājās.

-   Liekas, ka lauks, kur Spīds novietoja mašīnu, atrodas aiz sētas, ieteicās Lainhems. Kaut kur tuvumā jābūt vārtiem.

Vispirms viņi gāja pa labi, bet sēta turpinājās līdz pat žogam, kas robežojās ar ceļu. Atnākuši atpakaļ, viņi devās pretējā virzienā.

-Te tie ir! triumfējoši iesaucās Lainhems.

Vārtus, līdz tiem pienāca pavisam klāt, gandrīz nevarēja redzēt, arī tic bija no tādiem pašiem cieši kopā sasistiem dēļiem. Atslēgas nebija, tikai aizšaujamais.

-   Varētu gan vēlēties, lai viņi būtu vairāk parūpējušies par drošību, Lainhems rūca, atvērdams vārtus.

Tenets nebrīnījās, ieraugot otrā pusē taciņu. Bija skaidrs, ka jau ilgi pirms tam, kad uz āru izvirzītajā zemes mēlē lika uzcelta Haigeibla, ciematnicki iedibināja šo īsāko ceļu aiz tās. Pāris minūšu pastaiga apstiprināja, ka no robežsētas taciņa virzījās pāri laukam uz vārtiem, kur Spīds arī būs atstājis savu mašīnu. Pa labi vilkābeļu, kizila, lauku kļavu un savvaļas rožu žogs ieskicēja aso ceļa līkumu.

-   Nekādu problēmu, sprieda Lainhems. Viņam bija pašam savs privāts ceļš uz māju ikreiz, kad viņš vēlējās apciemot misis Tarantu. Kad mēs ar viņu vēlreiz runāsim?

-   Visam savs laiks, mierināja Tenets. Vispirms es gribu izlasīt pilnu tā liecinieka ziņojumu, kurš redzēja viņa mašīnu.

Tenets, rokas sabāzis kabatās, galvu noliecis, uzrautiem pleciem, apgriezās un sāka iet atpakaļ uz vārtiem. Lainhems sekoja, neteikdams ne vārda.

Pirms viņi bija sasnieguši vārtus, Lainhems pavilcinājies pastiepa roku, lai paraustītu Tcnctu aiz piedurknes.

-  Ser, viņš čukstēja.

Vēl aizvien savās domās nogrimis, Tenets aši pagriezās.

-  Kas?

Lainhems pamāja uz ciemata pusi.

Pa taciņu viņiem tuvojās sieviete, kuru viņi bija iepriekš redzējuši no vecās misis Tarantas loga.

Beidzot viņiem bus izdevība sastapt izvairīgo Dafni.

11. nodaļa

Ieraugot abus vīriešus, Dafnes Linakras solis kļuva lēnāks. "Par to nav jābrīnās," ienāca prātā

Tenetam. Strauji augšupkāpjošā izvarošanas, laupīšanas un slepkavību statistika bija cēlonis tam, ka piecdesmit procenti sieviešu baidījās vakaros vienatnē iziet uz ielas. Un šeit, uz vientuļas lauku taciņas…

Viņš braši pagājās uz priekšu un pacēla roku sveicienam.

Labrīt, mis Linakra, Tenets iesaucās. Kriminālizmeklēšanas inspektors Tenets no Starrendenas kriminālizmeklēšanas nodaļas. Ceru, < ka mēs jūs neizbiedējām.

Tenetam ierunājoties, viņa apstājās, bet tad atkal atsāka iet. Tenets jau bija ievērojis, ka, par spīti blīvajai ēnai uz taciņas, Dafne Linakra nēsāja saulesbrilles. Tenets nolēma, ka iemesls tam varētu būt migrēna. Viņš nevarēja ciest sarunāties ar cilvēkiem, neredzot viņu acis, jo tieši tās atklāja, ko sarunu partneris tobrīd izjuta.

Tenets pamanīja, ka Dafne Linakra valkā dārgas drēbes: eleganti piegrieztus, baltus audekla svārkus un ballu, sarežģīta raksta, rokām adītu kokvilnas svīteri. Diemžēl šo skaisto drēbju īpašnieces augums neatbilda apģērbam. Likās, ka daba bija izlikusi visu savu prasmi un izveicību, radot tādu fizisku pilnību kā Nerīna. Dafne bija pārāk plecīga, viņas viduklis pārāk drukns, krūtis pārāk plakanas, gurni pārāk masīvi. Tomēr viņas sejā atspoguļojās stingrs raksturs:

noteikta zoda līnija, skarba mute, apņēmīgs galvas pieliekums, kas viss kopā palīdzēja izskaidrot, kāpēc viņa ir kļuvusi tik veiksmīga darījumu lietās.

-   Nemaz. Viņa uzsita pa uztūkušo svārku kabatu. Man izbeidzās cigaretes. Un, atklāti sakot, man vajadzēja tikt prom no mājām vismaz uz brīdi. Es neciešu justies kā ieslodzītā, kad nekā nav, ko darīt.

Tenetam patika viņas godīgums. Viņš zināja, ka nāve uzspiež stingras konvencionālas normas un bezdarbību dzīvajiem. Vārdos neizteikta vienošanās, radusies aiz mīlestības un vēlēšanās remdēt bēdu nastu, bieži attur sērojošos tuviniekus pat no pašu vienkāršāko pienākumu (kā tējas tases pagatavošana) veikšanas. Daudzi cilvēki par tādu uzmanību izjūt gan pateicību, gan atvieglojumu, bet dažiem tas ir gandrīz neizturami. Tomēr tikai nedaudzi var saņemties un to atklāti atzīt.

-   Es priecājos, ka jums šodien ir labāk. Misis Heivuda mums teica par migrēnas lēkmi. O, atvainojiet! Šis ir seržants Lainhems.

Viņa pamāja Lainhemam un teica:

-   Paldies, man ir daudz labāk. Dažreiz jāguļ vairākas dienas.

-    Mēs taisījāmies iet atpakaļ uz māju… Vai jūs jūtaties pietiekami labi, lai atbildētu uz dažiem jautājumiem?

-  Jā, protams.

Tenets atvēra vārtiņus un nostājās malā, palaizdams mis Linakru pa priekšu. Viņa gāja pa labi, tad kādu gabaliņu pa taku gar sētu, tad nogriezās pa kreisi. Tenets un Lainhems viens aiz otra viņai sekoja, un viņi visi drīz iznāca uz piebrauktuves pretī galvenās ēkas ziemeļu pusei, kādus septiņdesmit piecus jardus no ratnicas.

Beatrise Heivuda pašreiz gāja pāri laukumam starp abām mājām, nesdama milzīgu papes kasti, pilnu ar drēbēm. Viņi satikās pie ratnicas durvīm.

Lainhems paņēma kasti.

-   Paldies, viegli aizelsusies, sacīja misis Heivuda. Viņas vaigi bija pietvīkuši un uz pieres varēja redzēt sviedru lāses. Šoreiz viņai mugurā bija bezformīga kleita, kas likās kā maiss, kaklu rotāja vairākas daudzkrāsainu pērļu virtenes un gari, nokārušies auskari.

-   Grozs rādās pārsteidzoši smags. Vēl kaut kas tirdziņam, viņa piemetināja, ielaižot viņus mājā. Pievienojiet to pārējām, ja? Vikāram vajag atbraukt pirms lenča tām pakaļ.

Vestibilā atradās vēl trīs tādas pašas kastes.

-   Vai jūs neiedzertu kafiju, inspektor? vaicāja Datne. Es pati arī ļoti vēlētos tasīti.

-  Liels paldies, labprāt.

Nesakot ne vārda, misis Heivuda pazuda virtuvč. Misters Tarants varēja uzskatīt par pārsteidzību to, ka Dafne bija piedāvājusi pajumti sava mirušā līgavaiņa mātei, bet likās gan, ka viņa zināja, ko dara. Mūsdienās uzticams palīgs mājās ir zelta vērts un grūti atrodams. Nealgota saimniecības vadītāja ir īsts vinnests.

Dafne abus vīriešus ieveda dzīvojamā istabā, un viņi apsēdās. Šajā rītā zīmējumi pie sienām Tenetam palika vēl mazāk, vienīgais, ar ko tie izcēlās, ar lielo daudzumu vienai istabai. Viņš nesaprata, kā gan Džoslinam Heivudam vispār bija laimējies dabūt norīkojumu strādāt pie Linakru dēstu audzētavas kataloga.

-   Nu, tā, kā varu jums palīdzēt? vaicāja Dafne.

-   Tas patiešām ir pavisam vienkārši, uzmundrināja Tenets. Mēs cenšamies konstruēt attēlu par ikviena mājas iedzīvotāja vakardienas gaitām. Ir tikai daži parasti jautājumi, ko mēs gribam jums uzdot. Viņš pavērās Lainhemā. Turpiniet!

Dafnei nevajadzēja daudz laika, lai apliecinātu misis Heivudas stāstīto. Viņa kā parasti bija no rīta devusies uz darbu un pēcpusdienā sāka justies slikti. Ap četriem viņai bija skaidrs, ka sākas migrēnas lēkme, un tāpēc viņa nolēma doties mājās. Pabeigusi dažus neatliekamus darbus, apmēram divdesmit minūtes pāri četriem viņa darbu atstāja un mājās ieradās pēc divdesmit minūtēm.

-  Atnākot mājās, es tūlīt devos gulēt.

Ienāca misis Heivuda ar paplāti. Tcncts ievēroja, ka uz tās bija tikai trīs tasītes.

Dafne paskatījās uz augšu un pasmaidīja, kad misis Heivuda viņai pasniedza kafiju. Paldies, Beatris. Viņa noglaudīja misis Heivudas roku un sacīja: Protams, ka Beatrise ir vienkārši brīnišķīga, kad mani piemeklē šī lēkme. Nezinu, ko gan es iesāktu bez viņas.

Misis Heivuda pateicīgi pasmaidīja.

-   Beatris, tu esi atnesusi tikai trīs tasītes. Vai tu pali nedzersi?

-Es…

-   Es zinu, ka tu jau izdzēri tasīti, smaidot iebilda Dafne, bet tu taču vari izdzert vēl vienu.

-   Es drīz būšu, aizsmakušā balsī teica Beatrise un izsteidzās ārā.

Tenets ar interesi bija sekojis šai mazajai tirādei. Ko tā varēja nozīmēt? Vai Dafne varbūt jutās neveikli, redzot, ka misis Heivuda uzvedas kā kalpone un vēl sagaida, lai pret viņu svešinieku klātbūtnē tā arī izturētos? Vai arī šī pašpārliecinātā, spējīgā sieviete bija vairāk ievainojama, nekā izlikās, un izjuta vajadzību pēc atbalsta?

-   Vai, ierodoties mājās, jūs kādu redzējāt? jautāja Lainhems.

Dafne sarauca pieri, tad pakratīja galvu.

-   Nē. Un, pat ja būtu, es nespētu to atcerēties. Tajā stadijā vienīgais, par ko es spēju domāt kā ātrāk tikt vēsā, tumšā istabā un apgulties.

-   Un vēlāk?

Viņa atkal noraidoši pakratīja galvu.

-   Atvainojiet, nē. Es redzu, ka jūs, seržant, neciešat no migrēnas. Ja tā būtu, tad zinātu, ka lēkmju laikā esi kā kurls un akls pret itin visu citu.

-   Kad jūs uzzinājāt par savas māsas nāvi? prasīja Tenets.

Dafne sašķobīja seju grimasē.

-   Kaut kad vakara gaitā. Man nav ne jausmas, kad tieši tas bija. Es domāju, ka Beatrise vēlējās nogaidīt, kamēr pats ļaunākais lēkmes posms ir beidzies, vai ne, Bea? Bet ejot uz vannasistabu es nejauši pavēros laukā pa logu un redzēju, ka te ir pilns ar policistiem, tā ka…

-   Atvainojiet, ka jūs pārtraucu, iejaucās Lainhems. Bet es sapratu: jūs teicāt, ka tajā lēkmes posmā jūs esat kā kurla un neredzīga…

-   Ā-a, teatrāli iesaucās Dafne. Liecinieks runā sev pretī. Tad savā normālajā balsī: Man žēl jūs sarūgtināt, seržant, bet es domāju, ka jūs piekritīsiet ir kaut kas pavisam cits ievērot to, ka viss dārzs ir policistu pilns, vai kādu atsevišķu cilvēku noteiktā laikā… Sagaidījusi Lainhema piekrītošo mājienu, Dafne turpināja: Tajā reizē es pavaicāju, kas tur notiek. Un tad… tad viņa man izstāstīja.

Pēkšņi Dafnes balss iedrebējās un aizžņaudzās. Pirmo reizi viņa izrādīja sāpes par notikušo.-

"Ja varētu redzēt acis," Tenets domāja.

-   Vai jūs mīlējāt māsu, mis Linakra? viņš vaicāja. Tenets varēja redzēt pats sevi atspoguļojamies tumšajos briļļu stiklos mazs sīkaļa izvelbtām acīm bālajā, izstieptajā sejas ovālā.

Dafne paraustīja plecus.

-   Viņa bija mana māsa vienīgā dzīvā asinsradiniece. Vājuma brīdis bija pāri, un viņa atkal valdīja pār sevi. Dafne paskatījās uz misis Heivudu. Beatrise man teica par jūsu aizdomām, ka Nerīnas nelaimes gadījums nav nejaušība, un, atklāti sakot, tas mani nošokēja. Runājot skarbā valodā, viņas dzīves veids noveda pie tāda iznākuma.

-    Vai jūs domājat, ka kāds no viņas bijušajiem vai esošajiem mīļākajiem varētu būt atbildīgs?

Atkal plecu paraustīšana.

-   Tā būtu skaidra atbilde, vai jūs tā nedomājat? Crimc passionnel un tā tālāk.

-  Vai jums ir kāds prātā?

-  Nē. Bet, manuprāt, jums nebūs tālu jāmeklē.

-   Varbūt jūs varētu nosaukt kādus vārdus?

-   Atvainojiet, nevaru. Diemžēl manas māsas netīrās, sīkās dēkas mani neinteresēja. Viņa nopurināja no svārkiem iedomātu putekli, it kā mēģinot izdzēst no atmiņas Nerīnas nebeidzamo mīļāko virteni.

-   Jūs taču saprotat, mis Linakra, ka lielāko daļu šāda rakstura noziegumu pastrādā kāds no ģimenes locekļ iem?

-    Es dziļi cienu statistiku, inspektor, bet tā mēdz būt maldinoša. Ja tas jāuzskata par netiešu veidu, kā jautāt man, vai es neturu aizdomās Rolandu vai pat Deimonu, jūs esat uz nepareizām pēdām. Un, kas attiecas uz mani… Dafne paraustīja plecus. Es neteikšu, ka mēs ar Ncrīnu bijām sirdsdraudzenes, jo tā tas nebija, bet viss, ko es varu pasacīt, ir: kādēļ pēkšņi man bez redzama iemesla nogrūst māsu no balkona. Galu galā, ja mūsu starpā valdītu naids, es taču nebūtu atnākusi dzīvot uz šejieni. Nebija tā, ka man trūktu līdzekļu, es varētu atļauties nopirkt sev māju, kur vien gribētu.

Uz to atbildes nebija.

-   Jūs, protams, izlemsiet paši, bet es gribu teikt, lūk, ko… Dafne paliecās uz priekšu, balsij atkal ieskanoties aizžņaugti: Mana māte mira, man piedzimstot. Nerīnai bija tikai trīs gadi, bet es vēl atceros… Visus bērnības gadus viņa man bija gan māte, gan māsa. Viņa par mani rūpējās, uzmanīja mani, un es viņu dievināju. Māsas labā es biju gatava darīt visu. Visu. D^tne vērās prom, ārā pa logu, it kā ieskatoties pagātnē un mēģinot no jauna satvert spēcīgo, kaismīgo bērnības pieķeršanos. Tad viņa nopūtās. Protams, viss mainījās, kad mēs uzaugām. Mūsu intereses, mūsu gaumes bija tik ļoti atšķirīgas… Un es nevaru izlikties, ka nevarēju pieņemt to, kā viņa spēlējās ar vīriešiem…

Uz brīdi Dafnes muti sašķobīja neglīta, rūgta grimase. "Kas to izsauca," domāja Tenets, "varbūt neizskatīgas vecmeitas, kura tik nelaimīgi bija zaudējusi savu vienīgo pielūdzēju greizsirdība, uz daiļo vecāko māsu, kurai visu mūžu to vien vajadzēja, kā pamāt ar mazo pirkstiņu, lai vīrieši skrietu tai pakaļ?"

Un vēlreiz plecu paraustīšana.

-   Bet te nu mēs esam. Tās bija viņas dēkas, kas mani ne mazākā mērā neskāra. Man bija pašai sava dzīve. Man patīk darbs, tas mani apmierina, un mēs ar Beu sadzīvojam ļoti draudzīgi, vai ne, Bea?

Misis Heivuda ātri, nervozi pasmaidīja un nokremšļojās:

-  O, jā, tik tiešām.

-   Man žēl, inspektor, sacīja Dafne. Diemžēl jums savu slepkavu vajadzēs meklēt kaut kur citur ja tāds vispār ir.

-Jums nav nekādu citu priekšlikumu?

-   Vienīgi padoms, kuru es devu jums agrāk. Cherchez I 'liomme.

Pie durvīm Tenets pavilcinājās.

-   Jūs tikko kā minējāt Deimonu… Viņš vēl nav parādījies, un man ienāca prātā… Vai jums nav kāds ieteikums, kur vinu meklēt?

Dafne pakratīja galvu.

-   Nav gan… Jūs sakāt, viņš pat nav piezvanījis Rolandam un pateicis, kad būs atpakaļ?

-   Līdz šim nē.

-  Ak! Ak Dievs! Pirmo reizi viņas nosvērtība bija pazudusi, un viņa pavērās Beatrisē Heivudā, kas bija nostājusies Dafnei cieši aiz muguras. Tas neizskatās pēc viņa. Es ceru, ka ar zēnu viss kārtībā… Ak Kungs, man tikai nupat ienāca prātā… Jūs domājat, ka viņš var pat vēl nezināt, ka viņa māte ir mirusi?

-  Tā izskatās, sacīja Tenets.

-  Nabaga zēns, Beatrise ierunājās. Viņas lūpas trīcēja.

-    Gan jau viņš drīz parādīsies, uzmundrinoši teica Tenets, ienīzdams nepatieso iedrošinājuma toni balsī. Bet es domāju, ka man jūs jābrīdina ja viņš neatgriezīsies līdz vēlai pēcpusdienai, par viņa pazušanu tiks ziņots televīzijā. Bet, ja gadījumā jūs iedomājaties, kur varētu viņu meklēt, dariet man to zināmu, ja?

-  Protams.

Ārpusē Lainhems ieteicās: .

-   Lai ko viņa ari teiktu par pagātni, starp māsām nav bijusi diez kāda pieķeršanās.

-   Taisnība. Bet mīlestības trūkums nav tas pats, kas neapšaubāms naids. Viņa labi pierādīja, ka nebūtu nākusi dzīvot uz ratnīcu, ja viņas ar māsu viena otru ienīstu. Un patiesi ir grūti iedomāties, kādēļ pēc visiem šiem gadiem tieši vakar viņa pēkšņi nolemtu pēcpusdienas vidū ierasties mājās, lai nogrūstu māsu no balkona.

-   Dafne to varētu izdarīt, vai jūs tā nedomājat, ser?

-   Ja viņai būtu pietiekami spēcīgs motīvs, tad jā. Bet nekas neliecina, kas starp viņām ir bijis strīds. Šķiet, ka viņām katrai bija sava dzīve, un es patiešām neredzu, ka varētu būt noticis kaut kas neparedzēts.

-   Ko tagad, ser?

-   Mmm? Tenets izklaidīgi atsaucās. Viņam bija tikko kā ienākusi prātā ideja, kuru personu vēl Tenets vēlētos iztaujāt. Bet viņš netaisījās par to minēt Lainhemam, vismaz, pirms nebūs par to padomājis mazliet ilgāk. Tas varētu būt ļoti interesanti.

Viņš apmierināts pasmaidīja. Jā, patiesi, ļoti interesanti.

12. nodaļa

Tenetam bija tāda sajūta kā skolēnam, kurš kavē stundas, īpaši patīkama pēc garas un nogurdinošas pēcpusdienas.

Viņi ar Lainhemu apzinīgi stundām ilgi lasīja ienākušos ziņojumus, pārbaudot atkal un atkal visas sīkākās detaļas, kurām, iespējams, būtu kāda nozīme.

Visdaudzsološākā likās informācija, ka Helo Bazeds iepriekšējā nedēļā bija izlaists no cietuma. Vai varēja būt, ka šīs lietas atrisinājums ir jau iekritis Teneta rokās? Ir notikušas vēl dīvainākas lietas. Tcnets nekavējoties bija iedarbinājis visu plašo informācijas iegūšanas tīklu, lai izsekotu Bazeda gaitām, it īpaši, lai pārbaudītu, vai viņš nav redzēts notikuma vietas tuvumā.

Dafnes Linakras stāsts likās patiess. Viņas sekretāre stāstīja, ka, būdama labā garastāvokli iepriekšējā dienā, viņa ap četriem desmit bija iesaukusi meiteni kantorī un teikusi, ka jūtoties slikti un ir nolēmusi doties mājās. Tas nebija nekas neparasts. Mis Linakrai migrēnas lēkmes uznāca reizi trijos četros mēnešos un parasti gandrīz bez brīdinājuma. Cik viņai zināms, nebija noticis nekas tāds, kas satrauktu mis Linakru. Ne neparastas vēstules, ne telefona zvani… Telefona zvani? Mis Linakrai bija vai\

rākas telefonsarunas pēdējās pusstundas laikā, precīzi trīs darījumu sarunas un viena ar misis Heivudu.

Tenets piezvanīja Beatrisei Heivudai. Jā, viņa bija zvanījusi Dafnei ap četriem, bet nebija par to ieminējusies, jo nedomāja, ka tas būtu svarīgi. Viņa bija izdomājusi iemeslu zvanīšanai lūgumu kādam nenozīmīgam pirkumam, jo, ļoti labi pazīstot Dafni, viņa bija jutusi, ka nenovēršami tuvojas migrēna. Bija dažādas pazīmes, vajadzēja tikai prast tās laikus ievērot ādas saspriegums ap acīm, īpaša sejas izteiksme, un viņa vēlējās uzzināt, kā Dafne jūtas. Protams, viņņi bija taisnība.

Kad Dafne bija jutusies jau pavisam slikti, tad viņa Beatrise bija centusies darīt visu, lai pierunātu Dafni tūlīt braukt mājās, kamēr vēl droši varēja sēsties pie stūres. Dafne bija piekritusi.

Vel viena lieta, ko vajadzēja noskaidrot, bija tā, ka tagad atklājās divi liecinieki, kas apstiprināja Taranta stāstīto, ka viņš patiešām bija ieradies mājās apmēram bez divdesmit minūtēm sešos iepriekšēja pēcpusdienā. Tie paši liecinieki bija ievērojuši Deimonu aizbraucam ("drāžamies tā, it kā viņam pakaļ dzītos visi elles velli", kā uzskatāmi izteicās viens no viņiem) tikai dažas minūtes agrāk.

Tas viņam atgādināja… Tenets uzmeta acis paneļa pulkstenim. Minūte pirms sešiem. Viņš ieslēdza "Radio Kenta".

Visu dienu, kad vien tika pieminēts Deimona vārds, Tenets domās atgriezās pie nepatīkamās sarunas, kāda viņam iepriekšējā vakarā bija ar Džounu, un pie neredzamās barjeras, kas tik pēkšņi bija uzradusies starp viņiem. Deimona istabā netika atrastas nekādas narkotiku pēdas, bet vēlu pēcpusdienā, ņemot vērā Deimona prombūtni un klusēšanu, Tenets negribīgi nolēma spert soli, no kura viņš bija cerējis izvairīties, viņš deva atļauju ziņojumam, ko vakarā pārraidīja gan televīzija, gan Kentas radio. Tas skanēja šādi:

"Policija, izmeklējot misis Nerinas Tarantas nāves apstākļus viņu atrada mirušu savas mājas dārzā Ribldcnā vakar pēcpusdienā ļoti vēlas atrast viņas dēlu, astoņpadsmit gadus veco Deimonu Tarantu. Ir iespējams, ka Deimons varētu būt devies pavadīt nakti pie draugiem un var vēl nezināt par mātes nāvi. Viņš brauc ar sarkanu "VauxbaU" limuzīnu, reģistrācijas numurs BJZ 189, un ikviens, kam ir kāda informācija par viņa atrašanās vietu, tiek lūgts sazināties ar Starrendenas policiju pa telefonu Starrendcna 265. Atkārtoju Starrendcna… "

Tenets izslēdza radio. "Ziņojums skanēja ļoti labi," viņš domāja. Skaidri varēja saprast, ka Deimons netiek turēts aizdomās. Džounai taču nevarētu rasties iebildumi?

Lai ari kā, šobrīd viņš nevēlējās domāt par sievas reakciju. Tā vietā viņš priecājās par gaidāmo sarunu, gluži kā sieviete pēc nogurdinošas dienas jau iepriekš izbauda karstas, nesteidzīgas vannas prieku. Pavisam vienkārši tā bija balva par izpildīto pienākumu, savu iegribu apmierināšana tikai vajadzības dēļ.

Lainhems domāja, ka tā ir laika šķiešana.

"Kāda jēga apciemot viņu? Pagājuši jau daudzi gadi, kopš viņa tās redzēja pēdējo reizi."

Bet Tenets nespēja pretoties savai iedomai. Kurš gan varētu vēl labāk parādīt viijam mirušās sievietes būtibu, ja ne saimniecības vadītāja, kura faktiski viņu arī uzaudzināja?

Te nu viņš bija. Tenets piebrauca stāvvietā uri izslēdza motoru.

Viņam krita acīs, ka veco ļaužu mītnes, gan privātās, gan pilsētas aprūpētās, mūsdienās pieskaitāmas pie visstraujāk augošajām platībām. Līdz gadsimta beigām Lielbritānijas iedzīvotāju vecums smagi nosvērsies par labu tiem, kam pāri sešdesmit. Tenetam dažreiz iešāvās galvā doma, vai jaunākā paaudze būs spējīga nest šo kroplīgo līdzsvaru tālāk. Valdība darīja visu, kas bija tās spēkos. Tradicionālās privātklīnikas gāja mazumā, bet zēla sabiedriskā aprūpe un citi projekti, kas deva pensionāriem iespēju līdz pēdējam saglabāt savu neatkarību.

Varavīksnes laukums bija tam tipisks paraugs.

Tikai dažu minūšu attālumā no Starrendenas centra, ar visām ērtībām, vecie ļaudis varēja iepirkties, nodoties savām iemīļotajām nodarbēm un vispār dzīvot pilnvērtīgu un neatkarīgu dzīvi (ja veselība ļāva) ilgi pēc tam, kad viņi vairs nevarēja atļauties dārgo sabiedrisko transportu vai fantastiskos izdevumus, ko prasīja mašīnas uzturēšana kārtībā. Četri bloki zemu māju ar skaidri saskatāmiem numuriem (vienā noteikti dzīvoja komandante) grupējās ap bruģētu iekšējo pagalmu, kurā atradās pievilcīgi koka soliņi, toveri ar stādāmiem dēstiem un centrā rožu dobe.

Ignorēdams liftu, Tenets kājām uzkāpa uz piecpadsmito dzīvokli trešajā stāvā.

Durvis bija plaši atvērtas.

Vai tā esi tu, Elij? jautra balss sauca, Tenetam ienākot pa durvim. Es tikko kā beidzu. Nāc un paskaties! O, izskanēja citā tonī, sievietei saprotot savu kļūdu. Atvainojiet, es gaidīju kādu citu.

Tenets viņu uzreiz pazina. Pāreja no pusmūža gadiem uz vecumu neizraisa tādas radikālas izmaiņas kā pāreja no jaunības pusmūžā. Pēc Teneta aprēķiniem, viņai vajadzēja būt pāri astoņdesmit, bet gadi bija to saudzējuši. Šī sieviete nebija nedz augumā maza, nedz korpulenta, un, kaut ari grumbas sejā bija pavairojušās un brūnie mati kļuvusi sirmi, viņa joprojām turējās stalti, viņas acis bija modras un saprātīgas. Sieviete nēsāja puķainu kokvilnas kleitu un baltu priekšautu. Tcnets domās redzēja nožēlojamo, apmulsušo Lavīnijas Tarantas tēlu un saprata, kāpēc Beatrisei Heivudai doma par šo sievieti likās tik nomierinoša.

-  Misis Glāsa? Tenets apstājās uz sliekšņa, izņēma savu identifikācijas apliecību un stādījās priekšā.

Viņas sveicinošais smaids izdzisa.

-Ak!

Sieviete paņēma apliecību un salīdzināja fotogrāfiju tajā ar īstenību, tad noņēma priekšautu un sacīja:

-   Labāk iesim iekšā. Tas ir sakarā ar Ncrīnu, vai ne?

-   Diemžēl jā.

-   Es par to dzirdēju pa radio.

Viņa pavirzījās nost, un Tenets iegāja mazā, sārti mēbelētā istabā, kur viņa uzmanību uzreiz piesaistīja apaļš galds pie loga. Uz tā stāvēja veselas trīs brīnišķīgi garnētas kāzu tortes kārtas, mazākā no kurām vēl atradās uz grozāmā garnējamā galda, kas bija Tcnetam pazīstams no Bridžitas mēģinājumiem apgūt garnēšanas iemaņas. Zem galda bija rūpīgi palikts palags aizsardzībai, trauki ar krēmu un citu garnējumu paliekām, veidnltes un trauciņi.

Teneta lūpas savilkās apbrīnā, un viņš piegāja tuvāk. Augšējā kārta bija garnēta ar miniatūrām futbolbumbām, kas mainījās ar ziedu pušķiem.

-   Vai to paveicāt jūs?

Misis Glāsa ar lepnumu pamāja.

-   Man patīk ar kaut ko nodarboties.

-  Tā ir brīnišķīga! īsts mākslas darbs.

-    Tā domāta manas draudzenes mazmeitai, kas sestdien precas. Sieviete pasmīnēja. Kā jau jūs sapratīsit, viņa ir puķu pārdevēja un viņš

futbolists. Es darbojos šeit, jo man vajadzīga telpa, kad garnēju, bet virtuve ir tik mazītiņa, un, ja neuzmanās, var sapīties pats aiz savām kājām. Bet es nedrīkstu rūkt. Šī vieta man ir kā radīta.

-   Es nekad iepriekš neesmu bijis šajās mājās.

Mēģinādama pēc iespējas ilgāk novilcināt

sarunu par Nerīnu, misis Glāsa pieķērās iespējai izrādīt Tenetam vienīgo guļamistabu, mazo virtuvīti un izmēros vēl mazāko vannasistabu. Katrā istabā bija trauksmes zvans, kas nepieciešamības gadījumā izsauktu palīdzību, un komandante vakaros un no rītiem apstaigāja savus aprūpējamos, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā.

-   Manā vecumā tas dod brīnišķu drošības sajūtu.

Tagad viņi bija apsēdušies, gaisotne atslābusi, un misis Glāsa nepiespiesti pļāpāja.

-  Vai jūs vienmēr esat dzīvojusi šajā apkārtnē?

Neuzbāzīgi Tenets vadīja veco lēdiju cauri

gadiem no nabadzīgas bērnības ("Es vienmēr tiecos iegūt izglītību, tagad es noteikti būtu gājusi universitātē") līdz mājkalpotājas gaitu uzsākšanai četrpadsmit gadu vecumā, agrām laulībām un atraitnībai kara gados, līdz nozīmēšanai par saimniecības vadītāju pie Linakriem.

Šeit viņas acīs parādījās raizes, un viņa sāka svārstīties. "Ja tik es spētu palīdzēt uzturēt dzīvu atmiņu plūdumu," domāja Tenets.

-   Vai jūs neapprecējāties vēlreiz? viņš vaicāja.

-   Nē. Es biju pieradusi būt neatkarīga… Klausieties, inspektor, man bija patīkami papļāpāt, un tas palīdzēja atslābināties. Es novērtēju jūsu pūles; daudzi, par to esmu pārliecināta, nemaz neuzklausītu manu stāstu, bet tūlīt uzdotu savus jautājumus un prom būtu… Es tikai gribēju teikt: ja jūs vēlaties runāt par Nerīnu, es tagad esmu gatava. Un viņa nobažījusies pasmaidīja.

Tenets jutās aizkustināts. Tā bija uzticēšanās. Es ticu, ka jūs mani pārāk nesatrauksiet.

-   Paldies, viņš pateicās. Es augstu vērtēju jūsu atklātību.

Sieviete tagad smaidīja nedaudz drošāk.

-   Godīgi sakot, es nepavisam nesaprotu, kāpēc jūs gribat runāt ar mani, es tik ilgi neesmu Nerīnu redzējusi. Dafne mani apciemo regulāri kā pulkstenis reizi mēnesī.

-   Vai patiesi? Tenets pats nesaprata, kādēļ jutās izbrīnījies. Misis Glāsa galu galā varēja būt Dafnei mātes vietā.

-  Es sapratu, ka māsas bērnībā bija ļoti tuvas.

Misis Glāsas acis iespīdējās atmiņās.

-   Tik tiešām viņas bija ļoti tuvas. Nešķiramas. Nerīna bija dievinājusi māti, un misis Linakra vienmēr tā rosījās ap viņu… Arī Nerinas tēvs, kurš būtu darījis nezin ko, lai tikai iepriecinātu misis Linakru, un vēlāk, pēc viņas nāves, es īsti nesapratu, vai tikai viņš neizlikās, cik ļoli mīl Nerīnu, lai izpatiktu sievai.

-   Vai jūs gribat teikt, ka pēc sievas nāves viņš vairs par Nerīnu neinteresējās?

-    Tas tiesa. Neinteresējās, ja tā var teikt, ne par vienu no viņām. Faktiski viņš vispār negribēja Dafni ne redzēt, vainoja viņu mātes nāvē, kā man liekas. Viņš bija dievinājis misis Linakru, un viņas nāve vīram bija briesmīgs trieciens.

-   Kā Nerīna reaģēja?

Misis Glāsa saviebās.

-   Viņa bija tik nožēlojama. Sākumā mēdza visur sekot tēvam kā mazs sunītis, bet viņš nelikās par viņu ne zinis, līdz beidzot Nerīna saprata. Viņai bija jāpārdzīvo ļoti grūti laiki jūs varat iedomāties, kā viņa jutās, zaudējusi māti un, patiesību sakot, uzreiz arī tēvu. Nabaga mazais nieciņš, es vienu laiku tik tiešām par viņu uztraucos. Knapi varēju piespiest viņu ko ieēst vai par kaut ko ieinteresēties viņa tikai gulēja uz grīdas, sūkādama īkšķi, vērdamās kaut kur gaisā. ..

-   Viņai vismaz bijāt jūs. Katrā ziņā Ncrīnas dzīvē bija kāda nepārtrauktība.

-   Liekas gan. Nelaime tā, ka man vajadzēja saimniekot tajā lielajā mājā, un es nespēju pievērst viņai tik daudz laika un uzmanības, cik būtu bijis vajadzīgs… Misters Linakrs, protams, pieņēma mazulim auklīti, bet zīdaiņi prasa daudz darba, un auklītei nebija laika Nerīnai. Un man ari šķiet, ka tā jaunā meitene īsti nesaprata, kas ar Nerīnu notiek. Viņai bija laba sirds, bet visai gudra viņa vis nelikās… Pēc kāda laika Nerīna sāka pievērst uzmanību bērnam, un drīz viņas ne ar uguni nevarēja izšķirt. Nerīna visu laiku pavadīja kopā ar bērnu, rotaļājās ar viņu, vizināja ratiņos, sarīkoja šausmīgas scēnas, ja kādreiz viņas tika izšķirtas…

Es atceros kad sākās skola, kad pienāca pirmā skolas diena, Nerīna neticēja, ka Dafni nevar ņemt līdzi uz skolu. Kas tās bija par šausmām! Es patiešām domāju, ka viņa kliegs tik ilgi, kamēr viņu piemeklēs lēkme! Bija jāizsauc ārsts, lai iedotu Neiinai kaut ko nomierinošu. Katru ritu viss sākās no gala, līdz beigās viņas tēvam bija diezgan; viņš uzskatīja, ka tā ir drīzāk līša skandalēšana un draudēja Nerīnu aizsūtīt uz internātskolu, tad viņa Dafni vispār neredzēšot… Nu, tas palīdzēja, un meitene padevās. Bet es nekad nevarēšu aizmirst viņas sejas izteiksmi kairu rītu, aizejot uz skolu. Viņa izskatījās kā pazudusi un tik samulsusi, it kā nespētu saprast, kādēļ to sūta projām. Man patiešām liekas, ka Nerīna domāja, ka viņu par kaut ko soda, un nevarēja saprast, par ko.

-   Vai situācija neuzlabojās, kad arī Dafne sāka iet skolā?

-   Protams, zināmā mērā jā. Bet Nerīna vienmēr ienīda skolu. Turpretī Dafne bija pavisam cita rakstura. Viņai ārkārtīgi patika skola, tur viņa jutās kā pīle ūdenī. Manuprāt, Dafnei bija garlaicīgi un vientuļi pēc tam, kad Nerīna sāka iet skolā, un viņa nevarēja vien sagaidīt, kad pati varēs sākt mācīties.

-   Kā, jūsuprāt, šie pārdzīvojumi ietekmēja Nerīnu?

Misis Glāsa apklusa, saraukusi uzacis domājot. Tad nopūtās.

-    Manuprāt, šie pārdzīvojumi padarīja viņu ļoti egocentrisku. It kā vienīgais, kam būtu nozīme, sekot galvenajai personai. Tomēr tā nebija viņas vaina. Sākumā Nerīna tāda nebija. Pirms Dafnes piedzimšanas viņa bija pati mīļākā, saulainākā meitenīte, kādu vien var iedomāties. Tas bija tik briesmīgi. Ak Kungs! Man nepatīk tā runāt par viņu, kad… viņas vairs nav, lai varētu sevi aizstāvēt, vai ne?

-   Es saprotu. Vai jūs jutīsities labāk, ja es teikšu, ka viss jūsu stāstītais ir man nenovērtējami nozīmīgs? Lai saprastu, kādēļ viņa nomira, man patiešām vajag uzzināt, kāds cilvēks viņa bija…

-   Vai tā ir taisnība, ko viņi saka? Ka Nerīna varētu būt… ka tā bija…

-   Ka kāds varētu būt viņu nogalinājis, vai to jūs gribat zināt? Diemžēl tas ir ļoti iespējams. Visi, liekas, esam pārliecināti, ka viņa nebija tas cilvēks, kas varētu izdarīt pašnāvību, un no jūsu tikko sacītā…

-  O, es piekrītu, kaismīgi iejaucās misis Glāsa. Nerīna nekad neizdarītu pašnāvību. Nekad.

-   Un ir tikpat neiespējami, ka tas varētu būt nelaimes gadījums. Redziet, viņa nokrita no balkona, un margas ir pārāk augstas… Pilnībā mēs vēl neesam tādu varbūtību izslēguši, bet…

Misis Glāsa pamāja.

-Skaidrs. Ak Dievs! Bet…

-Kas?

-   Nu… viņa runāja lēni, apdomādamās. Es domāju, ka Nerīnas problēma bija tā, ka viņa bija tik… aizņemta pati ar sevi, ka nespēja domāt par citu cilvēku jūtām vai sākt tos saprast. Viņa negribēja nevienu saprast. Tai ziņā Nerina bija tik… nejūtīga. Es atceros, kad viņas abas ar Dafni bija pusaudža vecumā… Nerina bija skaista meitene, patiešām neparasti daiļa, turpretī Dafne… Nu, es domāju, ka jūs esat ar viņu ticies, vai ne? Man patīk Dafne, bet viņa neizskatās pēc kinoaktrises, vai nav tā? Nerīnai mēdza būt bariem draugu, kuri plēsās viens ar otru par tiesībām iziet ar Nerīnu, bet Dafni vienmēr ignorēja, pagāja garām, it kā viņa būtu neredzama. Un likās, ka Nerina nesaprot, kā jūtas Dafne. Es, goda vārds, nedomāju, ka viņas galvā jelkad būtu radusies tāda doma.

-  Kā izturējās Dafne?

Misis Glāsa paraustīja plecus.

-   Likās, ka viņa to pieņem. Bet es nevarēju nejust žēlumu pret viņu, it sevišķi, kad viņas līgavainis gāja bojā tajā autokatastrofā. Tā bija īsta traģēdija. Viņš bija pirmais vīrietis, kurš par Dafni ieinteresējās, un viņa bija kā septītajās debesis kopš pašas pirmās dienas, kad abi sāka iet kopā.

-  Kas notika?

-   Ak, tas bija briesmīgi. Pat tagad, pēc visiem ilgajiem gadiem, mani šis atmiņas satrauc.

Viņa nepārspīlēja. Atmiņas aizplīvuroja acis, saasināja sejas līnijas. Izklaidīgi vecā sieviete no kleitas kabatas izņēma kabatlakatiņu un sāka to plūkāt aiz viena stūra īsas, nervozas kustības, kas kā spogulī pavisam skaidri parādīja gan viņas sāpes, gan cenšanos tās kontrolēt.

Tenets nesacīja nekā, tikai gaidīja.

-   Dafne satikās ar viņu darbā. Viņš bija nosūtīts uzzīmēt vāku pavasara katalogam. Viņš bija mākslinieks… Dafne neko nestāstīja, bet es nojautu, ka kaut kas gatavojas. Viņa bija… pārvērtusies. Starojoša. Sievietes acis pievērsās kāzu tortei. Kā līgava. Viņas seja saviebās. Manuprāt, ne Nerīna, ne viņas tēvs neko pat neievēroja. Pēc dažiem mēnešiem viņi saderinājās. Kad Dafne to pateica tēvam, izraisījās briesmīga ķilda. Es arī tur biju. Dafne nojauta, ka būs nepatikšanas, un lūdza, lai morālam atbalstam es būtu klāt. Tad es šai ģimenē biju nodzīvojusi divdesmit piecus gadus, un liekas, ka Dafne mani uzskatīja par vienu no ģimenes. Tēvs bija vai traks aiz niknuma. Sauca Džoslinu par sīko laimes meklētāju. Dafne tā noskaitās… Es neatceros, ka iepriekš viņa kādreiz būtu nostājusies pret tēvu, bet tajā reizē tas tā notika.

Manuprāt, viņi pat bija aizmirsuši to, ka ari es esmu klāt.

"Atklāti sakot, tēvs, man vienalga, ko tu domā. Tu nekad ne mazākā mērā neesi interesējies par manu labklājību, un man nav ne mazākās vēlēšanās atļaut tev kaut kā iespaidot tādu svarīgu lēmumu."

"Nekad neesmu interesējies par tavu labklājību! Es tevi pabaroju, apģērbu, skoloju…"

"Mīlēji mani? Ā, es redzu, tu nespēj atbildēt. Jā, tu mani esi materiāli uzturējis, tas tev bija jādara. Bet Džoslins ir pirmais cilvēks, kurš mani mīl manis dēļ, un nekas, es vēlreiz saku, nekas nepiespiedīs mani no viņa atteikties."

"Mīl tevi pašu? Dafne, es negribu būt nelaipns, bet vai tu nesaproti, ka viņš ir mākslinieks? Un tātad daiļuma mīlētājs? Man nepatīk to sacīt, bet tev tikai jāpaskatās spogulī, lai redzētu, ka tu sevi maldini."

"Es uz to neklausīšos! Es tev teicu, ka man vienalga, ko tu saki un ko tu domā. Es viņu precēšu, un tas ir viss."

"Viņš saož naudu, lūk, kur tā nelaime. Varbūt viņš par tevi tā neinteresētos, ja nedomātu, ka tu mantosi uzņēmumu, kad manis vairs nebūs."

"Tēvs, tev ir piecdesmit divi gadi, un tu esi pie labas veselības…"

"Tagad varbūt jā. Bet skatoties nākotnē…"

"Kurš gan mūsu vecuma interesejas par nākotni?"

"Es tev pateikšu, kas. Mākslinieki. Māksliniekus interesē tikai viens: iespēja brīvi gleznot. Un, ja nākotni ir iespējams iespaidot, lai sevi nodrošinātu ar šo brīvību, tad, tici man, viņi tiešām ir ļoti ieinteresēti."

"Tava nelaime ir tā, tēvs, ka dēstu audzētava tik ilgi ir bijusi tava dzīve, ka tu esi aizmirsis, kā ir, kad tu mīli kādu."

"Ak, nē, Dafne. Tu esi tā, kas to aizmirsusi. Es pazaudēju cilvēku, kuru mīlēju, un tā vietā dabūju tevi."

Misis Glāsa pašūpoja galvu.

-   Tiklīdz šie vārdi bija izteikti, viņš saprata, ka ir aizgājis par tālu. Es nekad neaizmirsīšu Dafnes seju. Viņa stingi, acis nenovērsusi, skatījās tēvā tik ilgi, un, likās, tas līdzinājās mūžībai, tad sacīja: "Manuprāt, tu tagad pierādīji tieši to, ko es teicu, tēvs, vai ne?" Un viņa pagriezās un izgāja.

-  Bet, ja viņi nesatika, kādēļ gan Dafne vispār sāka strādāt stādu audzētavā? Viņa taču ir spējīga sieviete un viegli atrastu darbu kur citur.

-  O, nepārprotiet mani! Pirms šī trača viņi satika pavisam labi. Viņi dzīvoja vienā mājā, strādāja vienā darbā un vienmēr bija laipni viens pret otru. Pat pārāk man bija reizēm jādomā.

Lieta tā, ka audzētava bija visa mistera Linakra dzīve. Pēc sievas nāves viņš tur pavadīja visu laiku un izveidoja to par patiešām veiksmīgu uzņēmumu. Viņiem bija starptautiskā atzinība… Un es esmu pārliecināts, ka cēlonis, kāpēc viņš atbalstīja Dafni, lai viņa studētu darījumu lietas un vēlāk strādātu pie viņa, bija tas, ka viņš gribēja, lai pēc nāves Dafne pārņemtu dēstu audzētavu savās rokās. Redziet, nebija jau neviena cita. Bija pilnīgi skaidrs, ka no Nerīnas nemūžam neiznāks darījumu cilvēks. Manuprāt, misters Linakrs bija cerējis, ka Dafne apprecēsies ar kādu, kas viņai palīdzētu vadīt uzņēmumu.

-   Kā reaģēja Nerīna, kad uzzināja par Dafnes saderināšanos?

-    Viņa pasmīnēja un sacīja: "Labi, mazulīt. Izskatās, ka tu mani esi apsteigusi ceļā pie altāra." Tad Nerīna jau vairākus mēnešus draudzējās ar misteru Rolandu, un zinu to, ka viņš dedzīgi vēlējās, lai Nerīna ar viņu apprecētos. Bet tajā laikā vēl viņi nebija saderinājušies. Manuprāt, Nerīna priecājās par to, ka jauki pavada laiku.

-   Kas tad notika pēc ķildas, kad Dafne pateica, ka precēsies? Tenets ar tādu interesi gaidīja stāsta turpinājumu, it kā būtu "ziepju operu" cienītājs, kurš nepacietībā deg noskatīties jauno ikdienas devu. "Atšķirība tikai tāda," viņš sev atgādināja, "ka šī ir īsta dzīve un ar šiem cilvēkiem Nerīna ir dzīvojusi." Misis Glāsa paraustīja plecus.

-   Likās, ka viss pieklust un nomierinās. Misters Linakrs vairs neiebilda manuprāt, viņš saprata, ka tas tik un tā būtu veltīgi. Pēc dažiem mēnešiem Dafne tik tikko nenomira no plīsušas aklās zarnas un sešas nedēļas nogulēja slimnīcā. Tad, vakarā pirms viņas iznākšanas no slimnīcas…

Sieviete vilcinājās, pirkstiem atkal plucinot kabatlakatiņa stūri. Tenets ievēroja, ka tas jau ir sadriskāts.

-Jā?

-   Bija marts, tai vakarā pūta brāzmains vējš un lielām šaltīm lija lietus. Kriminālizmeklētājs vēlāk teica, ka laika apstākļiem arī ir bijusi nozīme nelaimes gadījumā… Misters Rolands tovakar bija mājās. Viņš tikai pirms dažām dienām bija atgriezies no Austrālijas, kur pavadīja visu laiku, sākot ar Ziemassvētkiem. Bija nomirusi vina tante, atstādama viņam visu savu naudu, un misteram Rolandam vajadzēja braukt nokārtot īpašuma lietas ar advokātiem. Tā biju es, kas viņu ielaida, un pusstundu vēlāk Nerīna kopā ar viņu ienāca virtuvē, kur es gatavoju pusdienas. Viņā jautās kāds… mirdzums, ko es vēl nekad nebiju redzējusi. "Ā, te tu esi, misis Džī," viņa sacīja, "man ir tev jaunums." Un viņa izstiepa labo roku. "Kā tev patīk mans gredzens?" viņa vaicāja. Tik lielu dimantu es vēl nekad savā mūžā nebiju redzējusi. Misters Rolands smaidīja un izskatījās ļoti laimīgs. "Tas ir manas vecmāmuļas gredzens," viņš paskaidroja. Es nevarēju nepriecāties par viņu, lai gan jāatzīstas man šķita, ka viņam neklāsies viegli ar tādu sievu kā Nerīna. "Misis Džī, uznes no pagraba pudeli šampanieša un ienes to viesistabā! Mums ir svētki. Tēvs ir sajūsmā."

Es nevarēju neatcerēties, kā tika uzņemta ziņa par nabaga Dafnes saderināšanos, un priecājos, ka viņas te nav, lai redzētu atšķirību, bet es izdarīju, kā man teica, un mēs uzdzērām tostu, kad pie durvīm pieklauvēja. Tas bija Džoslins, nesdams milzīgu ziedu pušķi Dafnes pārnākšanai no slimnīcas. Mana pirmā doma bija ak Kungs, cik neveikla situācija, bet es nevarēju aizcirst durvis viņam deguna priekšā, un bija par daudz vējains, lai tās atstātu vaļā, tā es viņu ieaicināju iekšā un pašlaik taisījos apjautāties, vai viņš vēlas, lai es ieliktu ziedus ūdenī, kad gaitenī ienāca Nerīna. "Kas tur atnācis, misis Džī?" viņa vaicāja. "O, Džoslins! Nāc iekšā un izdzer glāzi šampanieša! Mēs ar Rolandu svinam saderināšanos." Un viņa izstiepa roku, lai parādītu gredzenu.

Tieši tad misters Linakrs un misters Rolands viesistabā sāka smieties, un Džoslins… Man liekas, viņam negribot nāca prātā tas, kā izturējās pret viņu un Dafni, kad abi saderinājās… Viņš nobāla un izmocīja: "Paldies, ne. Es nevēlos uzbāzties." Džoslins iegrūda ziedus man rokās un izskrēja. Nerīna tikai paraustīja plecus, sarauca uzacis un iegāja atpakaļ viesistabā. Pārsimts jardu tālāk uz ceļa Džoslina mašīna paslīdēja, viņš zaudēja kontroli pār to, un mašīna ietriecās kokā. Viņš uz vietas bija miris.

-  Un Dafne?

Misis Glāsa pašūpoja galvu.

-   Dafne nekad tā īsti netika tam pāri. Pēc kāda laika viņa gan saņēmās, bet tas bija ļoti grūti. Tikko kā sākusi atveseļoties, viņai bija jāpārdzīvo Džoslina nāve, ziņa par Nerīnas saderināšanos un tēva acīmredzamais prieks par to, ka Rolands kļūs viņa znots, tad vēl visa gatavošanās kāzām… Tas vienkārši bija pārāk daudz.

-   Vai Nerīna nedomāja atlikt kāzas?

-    Manuprāt, tāda doma viņai pat neienāca prātā. Es jums jau teicu, ka viņa bija pilnīgi nejūtīga pret citiem cilvēkiem.

-   Kad jūs to sacījāt iepriekš… Vai jūs gribējāt teikt, ka, jūsuprāt, šī nejūtība varētu izraisīt viņas nāvi ka viņa varbūt ir kādu tik dziļi aizvainojusi, ka viņš vai viņa tiek novesti līdz slepkavībai?

Misis Glāsa savilka plecus.

-   Kā es to lai zinu? Es teicu, ka Nerinu neesmu gadiem redzējusi. Bet nedomāju, ka viņa būtu daudz izmainījusies.

-   Un kā Dafne vai, jūsuprāt, viņa ir piedevusi māsai, ka tā rīkoja kāzas tik drīz pēc Džoslina nāves?

Misis Glāsa nopūtās.

-    Ai, jā. Es domāju, ka Dafne nekad nebija aizmirsusi tos agrās bērnības gadus, kad Nerīnai viņa tik daudz nozīmēja. Jums varbūt ir grūti saprast, bet iekarot Nerīnas pilnīgu uzmanību bija kā… kā… kā kad saule spīdētu tikai un vienīgi tev. Šo sajūtu ir grūti aprakstīt vārdiem, un es ne ar vienu citu to neesmu piedzīvojusi. Viņa lika tev justies tā, it kā tajā brīdī tu būtu visievērojamākā persona uz zemes, un, pat zinot Nerīnas trūkumus, šī izjūta lika tev… kaut kā sevi viņai piesaistīt. Vecā sieviete pakratīja galvu. Es to nepateicu labi, bet galvenais ir tas, ka Dafne nekad neaizmirsa, cik daudz Nerīnai nozīmēja, kad viņas bija mazas meitenes. Un pēc mistera Linakra nāves Nerīna, protams, bija vienīgais Dafnes tuvinieks. Tādēļ ari, tādai iespējai rodoties, Dafne nepalaida garām izdevību un pārgāja dzīvot uz veco ratnīcu.

-    Man neradās iespaids, ka viņa dziļi pārdzīvotu Nerīnas nāvi.

-   Nē, es nedomāju, ka viņa to īpaši pārdzīvotu. Jau gadiem ilgi viņas vairs nebija tuvas. Bet lai tas jūs nemaldina! Viņa pārdzīvo pati par sevi, savā veidā, viņa vienmēr ir slēpusi savas patiesās izjūtas.

Uz kāpnēm atskanēja soļu troksnis, tad pie durvīm pieklauvēja.

-  Jū hū, Barbara! Tā esmu es.

Misis Glāsa stīvi piecēlās, pirmo reizi nododot savu lielo vecumu.

-  Tā būs draudzene, kuru es gaidīju. Tā, kuras mazmeitiņa precas.

Elija bija sīka, putnam līdzīga sieviete nemierīga un dedzīga. Viņa ienāca strauji, atvainodamās par aizkavēšanos, izbrīnā sarauca uzacis, ieraugot Tenetu, un beigās, čivinot par kūku, aizvilka viņu vēlreiz to apbrīnot.

Beidzot Tenetam radās izdevība atvainoties, pateikties misis Glāsai un doties prom. Viņš lēnām kāpa lejā pa kāpnēm, pārdomājot visu, ko bija uzzinājis. Viņš bi ja priecīgs, ka atbrauca. Pirmo reizi Tenets sāka just patiesu līdzjūtību pret Nerīnu, "vismīļāko, vissaulaināko mazo meitenīti, kādu vien var iedomāties", kuras prieka pilnā un nodrošinātā dzīve vienā naktī pārvērtās par postažu, kur trūkst siltuma un mīlestības. Vai gan bija jābrīnās, ka viņa visu savu atlikušo dzīvi meklēja šos aizmirstības miglā tīlos priekus, šaudīdamās no viena mīļākā pie otra nemierīga un neapmierināta. Un pārāk akla, lai redzētu, ka jau no paša sākuma tie ir bijuši pavisam blakus.

13. nodaļa

Tajā vakarā, braucot mājās, Tenets nevarēja neatcerēties, kā viņš iepriekšējā dienā bija juties mierā ar visu pasauli.

Šovakar bija pavisam citādi.

Vispirms, viņš jutās noguris. Diena pagāja drudžainā darbā, kas prasīja nopietnu un neatslābstošu koncentrēšanos. Bija tikšanās ar daudziem jauniem cilvēkiem, daudz iespaidu un īpatna neatliekamības sajūta, raksturīga katra slepkavības gadījuma izmeklēšanas sākumā. Tas tiesa, ka viss bija ritējis gludi, bet šobrīd viņam nebija ne jausmas, kas varētu būt slepkava. Kā viņš pats agrāk izteicās aizdomās turamo netrūka.

Viņam sāpēja mugura. Savas mašīnas noslēgtībā Tenets atļāvās ievaidēties, mēģinādams ieņemt mazliet ērtāku stāvokli. Viņš bija savainojis muguru pavisam divas reizes. Pirmo reizi tas notika, kad viņš muļķīgi mēģināja mašīnas bagāžniekā iecelt zāles pļāvēju, un otro reizi nē, viņam nepavisam nepatika atcerēties šo gadījumu, ja vien bija iespējams no tā izvairīties. Pavadot tikko kā arestēto aizdomās turēto noziedznieku uz policijas iecirkni, viņš bija noliecies atvērt mašīnas durvis un vairs nevarēja atliekties. Aizdomās turētais un Lainhems, abi palīdzēja Tenetam iesēsties mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Un, kas attiecas uz viņu ierašanos policijas iecirknī… Tas bija viens no pazemojošākajiem piedzīvojumiem Teneta dzīvē.

Treškārt… Te, protams, bija meklējams iemesls visai viņa depresijai. Treškārt, bija Džounas un viņa interešu sadursmes, kas draudēja sagraut abu laulību. Nebija jēgas atcerēties to, ka viņš, pirmkārt, nekādā gadījumā nevēlējās Džounas atgriešanos darbā, vai ari atgādināt sev, ka no tās pašas reizes, kad sieva bija viņam paziņojusi, ka vēlas mācīties, lai strādātu ar mazgadīgajiem noziedzniekiem, viņš Tenets bija paredzējis tieši šādas grūtības. Fakts bija tāds, ka tā vai cita iemesla dēļ (pirmkārt jau aiz bailēm zaudēt sievu, ja pretosies viņas vēlmei) Tenets bija padevies un līdz pat pagājušajam vakaram viņam vajadzēja atzīt, ka viss ir veicies pietiekami gludi. Bija radušās grūtības, tas tiesa, bet saprātīga izrunāšanās un apņēmība tās pārvarēt vienmēr uzvarēja. Bet tagad…

Viņš, protams, saprata Džounu. Te viņa bija ar savu pirmo likumpārkāpēju, kuru viņai bija visas ceribas ievadīt atpakaļ godīgā dzīvē. Tad atgadās kaut kas tāds, nelaime, kas nāk pavisam nesaukta, un ne viņa dēļ visa trauslā būve sabrūk, saārdot mēnešiem ilgo, nepārtraukto pūļu rezultātus.

Aizmirsdams neseno optimismu, Tenets sevi sagatavoja tam, ka Džouna būs neapmierināta ar ziņojumu televīzijā. Tas ir pilnīgi dabiski, viņam ar to jāsamierinās. Ar laiku tas pāries.

"Kāda gan man bija izvēle?" viņš sev jautāja.

Tu varēji to aizkavēt vēl uz 24 stundām.

Nē! viņš skaļi teica, priecīgs, ka mašīnā ir viens.

"Paskaties uz apstākļiem," Tenets tiepās. "Sieviete ir mirusi. Viņas dēls ir nosacīti sodīts. Viņš nav atrodams kopš pašas slepkavības, un, neskatoties uz visiem policijas mēģinājumiem viņu atrast, pat dienu vēlāk no viņa nav ziņu…"

Nē, viņam citas izvēles nebija.

Apgāzis savu velosipēdu otrādi uz piebraucamā ceļa, Bens laboja tā cauro riepu. Tenets uzmanīgi piebrauca mašīnu blakus un pāris minūtes pļāpāja ar dēlu. "Novilcināšanas taktika," viņš skumīgi nodomāja, ieiedams mājā. Kas gan kādreiz varēja paredzēt, ka pienāks diena, kad viņš baidīsies tikties ar sievu?

Virtuve bija tukša, bet dzīvojamā istabā uz grīdas sēdēja Bridžita, un visapkārt viņai bija atvērti skolas žurnāli. No viena viņa kaut ko izgrieza, sasprindzinājumā izbāzusi mēles galiņu starp zobiem.

-   Sveiks, viņa smaidot sveicināja. Es izgriežu receptes "Kentas Ziņnesim". Un es viņiem uzrakstīju vēstuli. Vai tu nevarēsi pēc vakariņām tajā ieskatīties, lai redzētu, vai viss ir, kā nākas?

-Jā, noteikti. Ē-e, kur ir māte?

-  Augšā, darbistabā.

Tā augstos toņos viņi pa jokam dēvēja kurpju kastei līdzīgo ceturto guļamistabu, kurā abi gan Tenets, gan Džouna vajadzības gadījumā pa vakariem strādāja.

-   Viņa gatavo rītdienai ziņojumu, Bridžita vilcinājās, sastingušām šķērēm rokās. Es nezinu, kas noticis, bet viņa ir ļoti drūmā garastāvoklī.

Tenets novaibstījās. Es labāk iešu un palūkošos.

-   Tavas vakariņas ir plīti, viņam izejot no istabas, sauca Bridžita.

-   Paldies.

Bet jau doma vien par ēdienu lika Teneta kuņģim sagriezties, gausiem soļiem kāpjot augšā pa kāpnēm. Uzkāpis viņš brītiņu pastāvēja un tad, neļaudams sev vairāk kavēties, atvēra darbistabas durvis un noteica "Sveika, mīļā", tad paspēra divus soļus, lai noskūpstītu Džounu.

Tā vietā, lai pagrieztu galvu un noskūpstītu vīru uz lūpām, Džouna palika sastingusi, vērdamās papīros, kas izkaisīti atradās uz galda.

-   Kas noticis? viņš jautāja un tūlīt sadusmojās pats uz sevi. Kāda jēga izlikties?

Viņa lēni pagriezās un vaicāja:

-   Vai tev vēl jāprasa?

Tenets uzmetās uz galda malas.

-  Ziņojums pa televizoru, ja?

Džouna pamāja.

-  Ziņojums televīzijā. Ai, Luk, vai tu nevarēji pagaidīt vēl divdesmit četras stundas?

-   Nē, nevarēju. Man tiešām žēl. Un, tā kā Džouna klusēja, viņš ar klusu spriegumu turpināja: Klausies, es darīju visu, ko varēju. Mēs konsultējāmies ar tevi, Deimona inspektori, sameklējām viņa draugus, izmēģinājām ikvienu iespēju un nekā. Viņš ir vienkārši pazudis no zemes virsas. Un par slepkavību ir daudz ziņots sabiedrībai. Liekas, ka viņam mašīnā ir radio, lielākajai daļai jauniešu, šķiet, mūsdienās ir radio… Tad kādēļ viņš nav pieteicies? Nu viņam ir bijis pietiekami daudz laika par to uzzināt.

-   Un ja nu nē? Jau tas vien viņam būs šoks uzzināt par mātes nāvi, kur nu vēl dzirdēt, ka viņu meklē policija.

-        Policija viņu nemeklē vismaz ne tādā ziņā, kā tu domā! Vai tu neievēroji, cik uzmanīga vārdu izvēle skanēja ziņojumā tieši tādēļ, lai izvairītos no tāda iespaida? Mēs vienkārši gribam ar viņu parunāt, tas viss. Tenets pakratīja galvu. Klausies, mīļā, es varu saprast tevi. Es par to domāju mašīnā pa ceļam uz mājām, un es varu saprast, cik satrauktai tev jābūt un cik sarūgtinātai, ka viss tevis izdarītais var izrādīties veltīgs, ja Deimons slikti uzņems notikušo. Bet tev jāmēģina paskatīties uz to arī no mana viedokļa. Un es nevaru izturēties pret viņu savādāk tikai tāpēc, ka viņš ir viens no taviem aprūpējamajiem. Tev tas jāsaprot. Sopēcpusdien, kad es nevarēju izšķirties, vai dot ziņojumu, vai nedot, man bija sev jāvaicā, kādēļ es to vispār daru. Un tad es sapratu: ja Deimons nebūtu tavs rūpju bērns, es pat nevilcinātos. Fakts ir tāds, ka viņš pazuda apmēram tai pašā laikā, kad notika slepkavība, un pat tad, ja pats nav tur iejaukts, viņam var būt svarīgi pierādījumi…

-   Ja viņam tie bū\u, es esmu pārliecināta, ka Deimons būtu par to ziņojis.

Tenets paraustīja plecus.

-   Iespējams.

Džouna stūrgalvīgi pakratīja galvu.

-   Un tomēr es domāju, ka tu varēji viņam dot vēl divdesmit četras stundas. Man žēl, Luk, bet mums jāsamierinās ar to, ka, lai cik ilgi par to runātu, mēs nevienosimies.

"Es to zināju,"Tenetam gribējās sacīt. "Es zināju, ka tā kādu dienu notiks, ja tu izlēmi strādāt nosacīti sodīto dienestā. Vai tu neatceries, ka es tā teicu jau no paša sākuma?"

Bet neko ar šādu "es jau tev teicu" attieksmi nevarēja iegūt, un viņš nesacīja nekā. Ēdot vakariņas, Tenets bija nogrimis domās, prātā nāca dažādas sarunas, ko viņš šodien vadīja, taču ik pa brīdim neatlaidīgi kā apsēstas domas atgriezās pie Džounas. Šobrīd Tenets neredzēja izeju no nepatīkamās situācijas. Viņš atcerējās pirms septiņiem gadiem notikušo sarunu ar Džounu tā, it kā tā būtu notikusi vakardien.

"Tas būtu ideāli, Luk, vai tad tu nesaproti?"

"Ideāli kam?"

"Labi, man, protams. Kāpēc tu tā jautā?"

"Vai tu esi padomājusi, kā tas mūs ietekmēs?"

"Mūs? Kādā veidā?"

"Vai tu neesi iedomājusies, ka varētu rasties zināma interešu sadursme?"

"Nē. Kāpēc tai jārodas?"

"Klausies, tevis izvēlētais dienests un policija attieksmē pret noziedzniekiem bieži atrodas pretējos polos."

"Bet patiesībā abi taču ir vienā pusē. Abus interesē miera un kārtības uzturēšana sabiedrībā."

".Iespējams. Bet tas viņus neattur it bieži nonākt konfliktā. Manuprāt, tev vēl nav iznācis bieži tikties ar sava dienesta inspektoriem, bet man gan. Es pieļauju, ka daudzi no viņiem dara brīnišķīgu darbu. Bet ne tas ir no svara. Kā es teicu, galvenā problēma ir atšķirīgajā attieksmē pret noziedzniekiem. Vai tu nesaproti, ka nav iespējams norobežot darba attiecības privātajā dzīvē? Tās ir kļuvušas par neatņemamu cilvēka sastāvdaļu, tāpat kā, piemēram, elpošana. Un es nākotnē varu iedomāties dažādas situācijas, kurās šī problēma kļūs par barjeru starp mums."

"Kā, piemēram?"

"Nu, vispirms, es vienmēr esmu dalījies ar tevi savās darba lietās, vai ne? Izstāstījis tev visu, neko neslēpjot un zinot, ka varu uzticēties."

"Bet es arī turpmāk par to ne ar vienu nerunāšu. Tu taču to noteikti zini?"

"Varbūtarī nerunāsi, bet tava attieksme pret manis stāstīto būs savādāka, tā tam jābūt, vai tad tu nesaproti? Tu pavisam citādi skatīsies uz noziegumiem no noziedznieka viedokļa, domājot par viņa vainu, viņa rehabilitāciju… Mīļā, vai tad tu to nesaproti? Tev noteikti jāsaprot."

"Tā nedrīkst būt. Mēs nevaram identificēt sevi ar mūsu rūpju bērniem, jo savādāk nebūsim spējīgi kārtīgi strādāt."

"Un kas notiks, ja izrādīsies, ka mēs abi strādājam pie vienas lietas?"

"Es gan teiktu, ka tāda iespēja ir ļoti niecīga. Un, pat ja tā notiek, vai tad viens no mums nevarētu Jūgt, lai viņu no šīs lietas atbrīvo?"

"Un arī tas radītu starp mums barjeru. Džouna, tev tas jāredz. Tas ierobežos mūs, kavēs mūsu darbu. Mums būs jānožēlo. Tad radīsies vēl citas barjeras parastajā ikdienas dzīvē, nejaušās sarunās, un mums vajadzēs pievaldīt mēles, uzmanīties, ko sakām viens otram…"

Un tagad tas notiek. "Visas manas ļaunākās bažas piepildās," domāja Tenets.

-   Vai tev garšoja? painteresējās Bridžita, kas bija ienākusi ar papīra lapu rokās.

Šķīvis bija tukšs, tātad viņš vakariņas bija ēdis, lai gan nemaz neatcerējās, kā tas notika.

Bridžita smējās.

-   Ai, tēti, kāda tev sejas izteiksme… Vai tad tu kādreiz arī ievēro, ko ēd?

-Nu…

-   Es jau to zināju! Es strādāju vaiga sviedros, un skaties tik, kas notiek! Es tikpat labi varēju tev uztaisīt sviestmaizi no papes.

-    Nu, to es varbūt arī ievērotu. Starp citu, man šodien gadījās dzirdēt kādu interesantu recepti vismaz tas lieliski smaržoja. Kā nu tur bija…

Kādu brīdi viņi pļāpāja, un Tenets pārlasīja vēstuli, ko Bridžita bija uzrakstījusi "Kentas

Ziņnesim". Vēstule viņu patīkami iespaidoja, ko viņš meitai arī pateica.

-   Ja nu tā neliks viņiem tevi pieņemt, tad es nezinu, kas vēl.

-   Vai tu tā domā? Ai, tēt, es tā ceru.

-  Nu, neuztraucies pārmēru, ja nu kas…

Bens ienāca nomazgāt rokas.

-   Pabeidzi? pajautāja Tenets.

Bens atmāja.

-   Briesmīgi ilgi gāja.

-   Kā ar kontroldarbu vēsturē?

Bens paraustīja plecus. Labi. Septiņi punkti no desmit.

-  Jauki.

Un tā pagāja vakars, taču Džouna nenonāca lejā un nepievienojās viņam kā parasti. Tā vietā viņa iegāja vannā un tad tūlīt likās gulēt. Kad Tenets uzkāpa augšā, Džouna vai nu bija aizmigusi, vai arī tikai izlikās.

Viņam pašam vēl ilgi nenāca miegs.

Nākamā rītā viņi bērnu dēļ atkal visu darīja kā parasti vannasistabas kņada, brokastis un atvadīšanās. Džouna bez siltuma noskūpstīja Tenetu. Bet tas bija tikai īslaicīgs, bezpersonisks skūpsts kā kādā saviesīgā vakarā.

Rīts bija brīnišķīgs, tāpat kā iepriekšējā dienā, bet Tenetam nebija garastāvokļa, lai priecātos par dabas jaukumiem. Iecirknī viņš ieradās agri, pilns apņēmības personīgās bēdas noslīcināt darbā. Lainhems kavējās, un, kad viņš strauji iedrāzās, svilpodams Kāzu maršu, Tencts jau bija pāršķirstījis naktī ienākušos ziņojumus. Viņam iesāpējās sirds, redzot seržanta jautro un smaidošo seju. Tcnets cerēja, ka Lainhems nebūs pārmēru jautrs visu ritu, viņš patiesi to nevarētu izturēt.

-  Vai ir kādas ziņas no puiša, ser?

-   Krietns daudzums iespējamību, bet neviena nav izrādījusies īstā.

Tenets iesita pa ziņojumu, ko bija tikko lasījis.

-  Kādēļ, pie joda, cilvēki nerunā patiesību?

Protams, viņš zināja atbildi: tāpēc, ka viņi

baidījās. Bet piedabūt cilvēkus pateikt taisnību prasīja tik daudz laika. Slepkavības izmeklēšana bija kaut kas tāds, kas lika viņiem noslēgties sevī nevainīgajiem un vainīgajiem vienādā mērā. Tenets nekad nepārstāja brīnīties, cik ilgi un neatlaidīgi cilvēki mēdza slēpt kādu sīku pārkāpumu. Policijas pienākums bija mēģināt izšķirot graudus no pelavām.

-   Kurš tad šoreiz slēpjas dūmu aizsegā? Lainhems uzmetās uz Teneta rakstāmgalda malas, izskatīdamies tikpat saspringts un uzmanīgs, cik labradorietis, gaidīdams saimnieka pavēli.

Tencts uzbudināti novēcināja ar roku.

-   Ejiet taču un apsēdieties, Maik! Es nesaprotu, kāpēc jūs nevarat sēdēt pie sava galda.

Tūlīt viņš saniknojās uz sevi, redzot Lainhema sejā klusu pārmetumu, kad, nesakot ne vārda, viņš noslīdēja no galda un aizgāja pie savējā.

Iezvanījās telefons, un Tenets pacēla klausuli: tā bija Beatrise Heivuda, kas vēlējās uzzināt par Deimonu. Tencts viņai apliecināja, ka, tiklīdz kas noteikts kļūs zināms, viņš tūlīt dos viņai un mis Linakrai ziņu.

-   Atvainojiet, Maik, man nebija prātā jūs bārt. Liekas, ka šorīt neesmu īpaši labā garastāvoklī, lai gan nesaprotu, kāpēc. Melis. Jūs labāk papūlieties neņemt galvā, ja es šad tad uzbrūku.

Lainhems nomierinājās.

-   Nekas slikts, ser, es ceru?

Jautājums nolieguma formā ļāva Tenetam ar godu atkāpties.

-   Ak, nē… Viņam pat izdevās pasmīnēt. Šķiet, ka esmu izkāpis ar kreiso kāju no gultas. Viņš palūkojās uz galda izsvaidītajos ziņojumos. Un piedevām atklāju, ka nevis viens, bet trīs no mūsu galvenajiem aizdomās turētajiem vai nu melo, vai arī cenšas mūs maldināt.

Satrauktu seju Lainhems paliecās uz priekšu.

-  Kuri?

-   Vispirms jau pēc izskata tik nevainīgā misis Spīda. Atcerieties, viņa pēcpusdienā pēc sapulces apmeklēja slimu draudzeni? Tas ir apstiprinājies. Bet viņa mums nepateica, ka apciemoja arī Nerīnu Tarantu.

-   Patiešām? Cikos?

-   Tas ir interesanti. Liekas, ka viņa nav varējusi izšķirties. Vispirms viņu ievēroja tūlīt pēc četriem, kad tikko bija beigusies sapulce ciemata zālē: viņa stāvējusi pie Haigeiblas vārtiem, skatoties uz māju. Tad, apmēram desmit minūtes pāri pieciem, iespējams, pēc slimnieka apmeklējuma, viņu redzēja ejam pa piebraucamo ceļu.

-  Divi dažādi liecinieki?

-Jā.

Lainhems savilka lūpas kā uz svilpošanu.

-  Interesanti.

-   Un vēl, turpināja Tenets, šķirstīdams attiecīgo ziņojumu, te ir apstiprinājums tam, ka Spīds meloja par savām gaitām lenča laikā slepkavības dienā. Atcerieties, viņš lika saprast, ka nav izkāpis no mašīnas, kamēr tā stāvēja lauka malā? Mēs jau no paša sākuma nopratām, ka tas nevar tā būt. Ja viņš vēroja misteru Tarantu aizbraucam, no turienes neko nevarēja redzēt. Kā jūs zināt, lieciniece, kas ziņoja, ka redzējusi mašīnu, dzīvo tai mazajā kotedžā tālāk aiz līkuma no Haigeiblas. Vakar dienas lielāko daļu viņa nebija mājās un līdz vakaram nebija satiekama, bet viņa stāstīja, ka mašīna stāvējusi apmēram no divpadsmitiem trīsdesmit piecām līdz divpadsmitiem piecdesmit. Faktiski kādu stundas ceturksni. Viņa tādēļ ir tik pārliecināta, ka Spīds parasti novietojis mašīnu tur, kad devies pie Nerīnas Tarantas un palicis daudz ilgāk apmēram četrdesmit vai četrdesmit piecas minūtes. Un viņa var apzvērēt, ka ceturtdien Spīds izkāpis, aizslēdzis mašīnu un kā vienmēr gājis pa taciņu Haigeiblas virzienā.

-   Stundas ceturksni, Lainhems domīgi atkārtoja. Ne pārāk ilgi, bet arī īpaši strauji ne.

-   Tur tā lieta. Un tad misters Tarants jau bija mājās.

-   Un ja viņš saka patiesību, ka tūlīt gājis uz sievas istabām…

-   … kas atradās viņa sievas guļamistabā?

-  Tieši tā.

Atkal zvanīja telefons: šoreiz Tarants, ari apjautādamies par Deimonu. Pēc īsas sarunas Tenets nolika klausuli un teica:

-Tagad viņš liekas uztraucies zēna dēļ.

Klusēdami abi vīri vērās viens otrā.

-   Ja misis Tarantai bija jauns mīļākais, beidzot ieteicās Lainhems, un Spīds par to zināja, tad viņam patiešām varēja būt iemesls, vai ne?

-   Jā, man arī tā liekas. Lai gan, ja jūs atceraties, konstebls Draivers stāstīja, cik veikli viņai i /.dodas pamest savus mīļākos, nenoskaņojot tos naidīgi pret sevi. Tenets atcerējās, ko bija teikusi vecā misis Glāsa. Būt Nerīnas uzmanības centrā bija tā, it kā saule spīdētu tikai un vienīgi tev. Neskatoties uz viņas reputāciju, gandrīz vai šķiet, ka vīrieši uzskatīja par privilēģiju tikt Nerinas gultā un ielaidās dēkā, jau sākumā zinot, ka nevar gaidīt, lai tā vilktos ilgi. Ja padomā, es tomēr droši zinu, ka vienmēr tā tas nav bijis. Un viņš pastāstīja Lainhemam par doktora Mellerda draugu.

-   Bet man patiešām neliekas, ka viņu būtu nogalinājis kāds bijušais mīļākais. Niknums var izlauzties uz āru tad, kad greizsirdība un atstumtā rūgtums vēl asi jūtami, bet nevis pēc mēnešiem. Spīds jau kādu laiku ir bijis kārtējais favorīts.

-   Es atceros Beatrisi Heivudu sakām, ka pāris mēneši dēkai ir augstākais un kuru katru brīdi Spīds var atklāt, ka viņu jau izdzīvojis kāds cits. Šķiet, ka tieši tas bija noticis.

-   Un Spīdam par to bija aizdomas! iedegās Lainhems. Spīds, iespējams, nojauta, ka viņa pret to atsalst, un kļuva aizdomīgs, juzdams, ka no viņa grib tikt vaļā. Manuprāt, viņš izmisīgi vēlējās uzzināt, kas ir jaunais mīļākais, un nolēma nedaudz paspiegot.

-   Varbūt.

-   Un tad, vēlāk pēcpusdienā, viņš iet atpakaļ, lai izskaidrotos.

-   Varētu būt… Ja mēs nekļūdāmies, Maik, interesanti, vai Tarants zināja par jauno mīļāko.

-   Es šaubos. Ja viņš saprata, ka tā nav Spīda balss, kāpēc gan melot?

-   Es tik pārliecināts neesmu. Nav nekāda prieka atzīties, ka tavai sievai ir mīlas sakars un tu aizej no viņas guļamistabas durvīm, zinot, ka viņa ir kopā ar mīļāko. Bet parādīt sievu vēl ļaunākā gaismā, izstāstot mums, ka tas nemaz nebija tas cilvēks, kuru mēs domājam, bet vēl kāds cits… Vai tas nepadarītu viņu pavisam līdzīgu ielenei?

-    Bet runāsim tiešu valodu, ser, tāda viņa ari tiešām bija. Augstas klases, tas tiesa, izvēlīga jā, tādā mērā, ka viņai vienlaicīgi ir tikai viens mīļākais, bet…

-   Iespējams. Bet viena lieta ir to klusībā atzīt pie sevis, un cita apliecināt policijai.

-   Varētu būt… Pieņemsim: ja misters Tarants saprata, ka viņa dzirdētā balss nepieder Spīdam, tas varēja būt pēdējais piliens kausā. Viņš aiziet prom, pārdomā visu pēcpusdienu un beidzot nolemj, ka viņam ir diezgan.

-   No otras puses, mums jāpieņem, ka viņš tiešām domāja, ka tas bija Spīds un vēl tagad tā domā. Labi, beigsim prātot, no tā nekas nemainlsies. Dabiski, ka mums ar misteru Tarantu un misteru Spīdu no jauna jātiekas. Un ari ar misis Spīdu. Interesanti, kas viņai bija padomā?

-   Vēl kas interesants, ser?

-   Jā. Tenets pasmīnēja. Pašu pārsteidzošāko jaunumu viņš bija pataupījis beigām. Ir tāda iespēja, ka mūsu autsaiders sāk strauji iedzīt.

Slepkavības pēcpusdienā viņš ir braucis vecā, zaļā mašīnā. Vērīgs policijas konstebls, kurš bija iesaistīts Bazeda tiesas procesā, pazina viņu, kad tas ap pieciem bija apstājies pie sarkanās gaismas ārpus Starrendenas uz Ešfordas ceļa.

-   Vai patiesi? Bet tas ir tikai pāris jūdzes no Ribldenas!

-   Tieši tā. Es gribu, lai viņu savāc un atved šurp, Maik. Kas lai zina? Varbūt mums nav vairs nekur citur jāmeklē un mēs varam atstāt visus šos cilvēkus mierā.

-  Es to tūlīt nokārtošu, ser.

-   Bet tikmēr mēs nedrīkstam vienkārši nosist laiku. Tiklīdz jūs būsiet kārtībā, brauksim atkal pie mistera Taranta.

14. nodaļa

Zālāji Haigeiblā bija tikko kā apcirpti, un gaisā jautās svaigi pļautas zāles smarža. Tenets ar baudu to ieelpoja, kad abi ar Lainhemu gāja pāri grantētajam celiņam uz durvīm.

Uz klauvējienu atbildēja Vikija Kaningema. Šodien viņa bija ģērbusies sarkanbalti svītrainās biksēs, baltā teniskreklā ar sarkanām sirsniņām un sarkaniem tauriņveida klipšiem ausis. Viņas nopietnā sejas izteiksme runāja pretī tērpa košumam.

-   Viņš ir dārzā. Viņš…

-   Ko viņš? mudināja Tenets.

Vikija savilka seju grimasē un paraustīja plecus.

-  Jūs pats redzēsiet.

-   Kur tieši viņš ir?

-   Aiz mājas. Viņš teica, ka sakuršot ugunskuru.

-   Nemaz nav īstais laiks ugunskuram, iebilda Lainhcms, kad viņi gāja gar mājas priekšu un pagriezās uz terases pusi, kur tika atrasts Nerinas līķis. Jābūt vairāk nekā divdesmit grādiem.

Tenets apstājās.

-  Interesanti…

-   Kas par lietu?

-   Es tikai domāju… Ja mums taisnība un Splds ceturtdien ieradās šeit nevis, lai satiktu Nerlnu, bet to izspiegotu, tad viņam bija vajadzīga kāda laba novērošanas vieta…

Mērķtiecīgiem soļiem Tenets devās uz priekšu pa taciņu, pa kuru viņi bija gājuši iepriekšējā dienā. Sasniedzis spraugu īvju dzīvžogā, viņš šoreiz nogriezās pa labi, aizgāja līdz stūrim un apstājās. Šeit nebija spraugas, dzīvžogs bija blīvs un necaurejams un veidoja taisnu leņķi. Priekšā taka turpinājās, izlokoties garām krumu robežai, kas ieskāva milzīgu rododendru puduri.

Tenets nolēma, ka atbilde meklējama rododendru pudurī. Viņš pienāca tiem klāt, tad apgriezās, lai paskatītos uz māju. Jā, no šejienes skaidri bija redzamas gan parādes durvis, gan sprauga žogā, caur kuru bija jāparādās katram slepenam viesim, lai tiktu ārā no dārza caur vārtiem aizmugures sētā.

Tenets pagriezās, lai nopētītu rododendrus. Visgarākie bija apmēram piecpadsmit pēdu augsti. Šur tur vel vīdēja pa vēlam ziedam, kuru iespaidīgo, cukura vatei līdzīgo rozā krāsas dzidrumu vēl vairāk izcēla biezi saaugušās lapotnes spīdīgi tumšais zaļums. Pieliecies Tenets ielīda pašā biezokni. Sajūta bija tāda, kā ieejot alā. Zaļa, izkliedēta gaisma iespiedās caur lapu baldahīnu, piešķirot resnajiem, červeļainajiem zariem noslēpumainu, gandrīz draudīgu gaisotni. Par spīti noslēgtās vietas siltumam, Tenets nodrebēja.

Vai atradāt kaut ko, ser?

Lapotnes spraugā parādījās Lainhema platā smaidā savilktā seja.

-   Mirklīti. Ahā…

Izņēmis no kabatas pinceti un plastmasas maisiņu, Tenets noliecās, lai paceltu no zemes kaut ko niecīgu. Tad viņš izspraucās cauri ciešajam zaru apkampienam atpakaļ uz takas un pasniedza maisiņu Lainhcmam.

Tas nepatikā sarauca degunu.

-   Cigaretes gals. Pavisam dumji, ja viņš gaidīdams ir smēķējis. Es domāju, ikviens taču būtu ieraudzījis dūmus un varēja viņu pamanīt.

-    Bet tomēr tas var būt svarīgs pierādījums. Ja tas ir viņa izsmēķis. To varētu būt aizsviedis jebkurš. Bus jāizdara siekalu analīze.

-   Runājot par dūmiem, ser… — Lainhems pamāja uz dārza robežas pusi, kur starp koku galotnēm augšup vijās pelēcīgi brūns dūmu mākonis. Droši vien mistera Taranta ugunskurs.

Pieejot tuvāk, skaļāka kļuva uguns sprakšķēšana, kam pa vidu jaucās neregulāri, dobji cirvja būkšķi un asi nocirstu zaru krakšķi. Viņi apstājās nelielā izcirtuma malā. Tarants dedzināja nokaltuša, nokrituša koka paliekas. Izģērbies līdz jostas vietai kails, viņš strādāja kā ārprātīgs, un viņa ķermeni klāja sviedri. Mežonīgā enerģija, ar kādu viņš uzbruka nepaklausīgajam zaram, lēkājošās liesmas un viļņveidīgi izplūstošie dūmi tas viss šai ainai piedeva niknumu un atbrīvotu kaislību gaisotni. Izturētais, izglītotais sabiedribas cilvēks, kādu Tcnets atcerējās redzējis Tarantu, pirmoreiz nesaderēja kopā ar šo tēlu.

Tenets pagājās uz priekšu.

-   Mister Tarant? viņš iesaucās.

Pirms pavērties pār plecu, Tarants vēl pēdējoreiz iecirta zarā, nedaudz sagrīļodamies, kad tas beidzot atdalījās no stumbra. Tad viņš nolika cirvi un ar delnas virspusi, pirms iztaisnot muguru, norausa no pieres sviedrus. Tarants smagi elpoja, viņa retie matiņi uz krūtīm bija tumši no sviedriem.

Tcnets iznāca uz priekšu, ar roku aizsegdams seju no stiprā karstuma. Viņš juta, ka viscaur nosvīst.

-  Vai mēs varētu parunāt?

-   Vai par Deimonu?

Tenets pašūpoja galvu.

-   Diemžēl nav nekādu ziņu.

Tagad, stimulam zūdot, visa enerģija likās Tarantu pametusi, un viņš pastiepa roku, lai atbalstītos pret vienu no palikušajiem kritušā koka zariem. Tad, noguruma izmocīts, smagi piegāja pie izcirtuma malas un, uzcēlis zemē nomesto rūtaino kreklu, uzvilka to.

-   Varbūt mēs varam atrast kādu vēsāku vietu? ierosināja Tenets.

-   Iesim iekšā.

Tarants veda viņus uz sētas durvīm un tālāk uz darbistabu, pa ceļam apstādamies virtuvē, lai palūgtu Vikiju uznest krūzi ar ledusaukstu limonādi. Istabā viņš iekrita krēslā un ar žestu aicināja Tenetu un Lainhemu apsēsties.

Kas tad šoreiz? viņš noguris jautāja, no kabatas izvilkdams sarkanu, rūtotu kabatlakatu un atkal noslaucīdams pieri.

Kas bija novedis Tarantu pie tādas mežonīgas enerģijas uzplūdiem? Vai tā viņš mēģināja no atmiņas izdzēst nelaimi vai vainas apziņu?

Tenets negribēja ticēt, ka šis vīrs būtu nogalinājis savu sievu. Viņš bija pārliecināts, ka Tarants viņu ļoti mīlēja. Bet vajadzēja atzīt, ka viņš ir viens no galvenajiem kandidātiem. Gadu gaitā Tenets bija redzējis daudzus līdz vardarbībai novestus saprātīgus vīriešus un sievietes, un to bija izraisījis tāds nieks, ka pārējie aiz brīnumiem palika ieplestām mutēm, neticot, ka tas varējis novest pie tik postošām sekām. Ja Tarants saprata, ka vīrietis Nerīnas istabā nebija Spids… Nu, varbūt tieši šis viņas jaunais mīļākais bija par daudz. Tenets zināja, ka gadījumā, ja Tarants bija nevainīgs, vajadzēja atļaut viņam sērot mierā, zināja, ka ir necilvēcīgi sāpināt viņu vēl vairāk. Bet viņš var būt vainīgais, un profesionālis Tenetā saprata, ka citas izejas nav. Lai kā viņam tas nepatika, vajadzēja reiz nonākt pie patiesības. Un, ja Tarants bija melojis…

-   Atcerieties, kad mēs sarunājāmies pēdējo reizi, jūs mums teicāt, ka sievas nāves dienā, pārradies mājās pusdienlaikā, jūs dzirdējāt vīrieša balsi sievas guļamistabā?

Tarants saknieba lūpas.

-Jā.

-  Jūs teicāt, ka tas bija misters Spīds.

-  Tā bija.

-   Jums ir bijis pietiekami daudz laika to pārdomāt. Vai jūs šo paziņojumu kaut kā nevēlaties izmainīt?

Tenets sajuta Lainhema acu skatienu. Jūs esat pārāk maigs ar viņu, ser.

Pie durvīm pieklauvēja, un ienāca Vikija ar paplāti. Viņa to nolika uz sāņus galdiņa un, ielējusi limonādi trīs garās glāzēs, pasniedza tās apkārt. Tenets gan labāk vēlētos nepieņemt piedāvāto glāzi, jo jutās neērti, izmantojot Taranta viesmīlību šajos apstākļos. Bet atteikties būtu rupji, un turklāt tā likās atspirdzinoša limonāde. Viņš saskatīja citrona gabaliņus, kas peldēja šķidrumā. Rīkles galā viņš jau izjuta tā vēsumu.

Tenets uzsmaidīja Vikijai.

-  Paldies.

Tarants jau bija iztukšojis savu glāzi un turēja to, lai dabūtu vēl dzērienu. Ak Dievs, kā man to vajadzēja. Ļoti garšīgs, Vikij.

-   Labi. Vikija no jauna piepildīja viņa glāzi, tad pacēla krūzi un jautājoši pavērās Tenetā un Lainhemā.

Viņi papurināja galvas.

-   Es atstāšu krūzi šeit, un jūs, ja pārdomāsiet, varēsiet ieliet paši.

Tenets pagaidīja, līdz aizvērās durvis, tad atgādināja:

-  Nu?

-   Piedodiet, es jau aizmirsu, ko jūs man jautājāt?

-   Es vaicāju, vai jūs nevēlaties kaut kā izmainīt savu apgalvojumu… Ka dzirdējāt mistera Spīda balsi sievas guļamistabā.

-   Es domāju, ka tā jūs teicāt. Es nesaprotu, ko jūs domājat. Kā gan es varu to "izmainīt", kā jūs sakāt?

-   Jūs esat pārliecināts, ka tā bija mistera Spīda balss?

-   Jā, es jau teicu. Tagad Tarants bija redzami nepacietīgs, un Tenets skaidri zināja, ka viņš neliekuļo.

-   Kur jūs mērķējat, inspektor?

Tenets nopūtās. Atkāpšanās ceļa nebija.

-   Diemžēl tas nevarēja būt Spīds.

-Bet…

-   Misters Spīds mums stāstīja, ka viņam bija nodoms apmeklēt jūsu sievu lenča laikā, bet viņš lo neizdarīja, jo tieši priekšā redzēja piebrauktuve iegriežamies jūsu mašīnu. Tas bija divpadsmitos trīsdesmit piecās. Jūs teicāt, ka ieradāties mājās tūlīt pēc pusvieniem, vai ne?

-Jā. Bet… Pagaidiet! Vispirms noskaidrosim, luk, ko. Jūs gribat teikt, ka viņš ieradās pēc manis? — Tarants apklusa, ar aizmiglotām acīm koncentrējot uzmanību uz sekojošo neizbēgamo jautājumu. Bet tādā gadījumā, viņš lēni turpināja, kurš…

-   Tieši tā, mister Tarant. Kurš atradās kopā ar jūsu sievu?

Tarants, kā nesaprazdams, pakratīja galvu, tad pārlaida rokas sejai, tādā veidā mēģinādams izkliedēt apmulsumu.

-   Man nav ne mazākās jausmas. Itin ne mazākās.

-   Kāda varbūtība?

-   Nē! Tas izklausījās gandrīz pēc kliedziena. Klausieties, inspektor, tur jābūt kādai kļūdai. Jus kaut ko jaucat.

-   Es baidos, ka ne, ser. Mums ir neatkarīgs liecinieks, kas apstiprina, ka misters Spīds tajā dienā noteikti nebija šajā mājā divpadsmitos trīsdesmit piecās.

Tarants pagriezās krēslā, lai palūkotos ārā, un Tenetam nebija grūti iedomāties, kādas domas viņu mocīja. Ja Tarants nebija vainīgs, šīm domām tiešām bija jābūt rūgtām. Likās, ka pat pēc nāves Nerīnas neizvēlīgumam seksuālajās attiecībās piemita spēja vēl dziļāk ievainot to, kurš no tā cieta visu laulības dzīves laiku. Un, ja viņš bija vainīgs… "Nu," ienāca prātā Tenetam, "gadījumā, ja Tarants ir vainīgs, viņš ir pelnījis Oskaru."

Tarants pakratīja galvu, viņa balss skanēja aizžņaugti no apspiestām emocijām.

-   Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt, inspektor. Tā kā, ja jums nav nekas pretī…

Ārpusē Lainhems ievaicājās:

-   Ko jūs domājat, ser?

Tenetam atlika tikai neziņā paraustīt plecus.

-   Manuprāt, viņš nemelo. Bet es esmu kļūdījies agrāk un, protams, varu kļūdīties atkal. Ko domājat jūs?

-  To pašu, ko jus. Un ko tagad?

-   Vēlreiz parunāsim ar mis Bārnsu. Atcerieties, ka viņa redzēja Tarantu pieklauvējam pie sievas guļamistabas durvīm. Un man prātā ir palikusi sajūta, ka viņa kaut ko nepateica.

-   Jūs domājat, ka viņa varētu zināt, kās bija tas vīrietis guļamistabā?

-   Viņa visu dienu tepat mājās vien uzturas, vai ne? Mēs nezinām, cik ilgi turpinājās jaunā dēka, un pat, ja ne šoreiz, tad kādreiz iepriekš viņa varēja šo vīrieti būt redzējusi.

-  Taisnība. Tomēr ir kada dīvaina lieta…

-   Kāda?

-   Visi piekrita tam, ka misis Taranta nekad nemēģināja slēpt savus sakarus, kāpēc tad šoreiz tāda slepenība?

-   Varbūt viņa vispirms gribēja būt droša par jauno mīļāko, pirms atraidīt veco? Vai varbūt… Tenets pēkšņi aprāvās. Viņam viss kļuva skaidrs. Jā, tas tik daudz ko izskaidrotu…

-   Varbūt kas? vaicāja Lainhems.

-  Nāciet! Iesim pie mis Bārnsas.

Bet viņa uzreiz nebija atrodama. Beidzot balsu murdoņa noveda viņus pie telpas, kas atradās blakus dzīvojamai istabai, kur viņi no rīta sarunājās ar veco misis Tarantu. Vecās lēdijas guļamistaba? Tenets pieklauvēja.

-   Vienu mirklīti. Tā bija Merilīnas balss. Pēc brītiņa durvis pāris sprīžus atvērās. Jā? O… Jūs nevarat nākt iekšā. Lavīnija ir noskaņota uz pucēšanos un patlaban pārģērbjas.

-   Vai jūs varētu ziedot mums dažas minūtes?

Merilīna paskatījās pār plecu atpakaļ.

-   Ja jūs pagaidītu, es būšu tik ātri, cik iespējams.

Tenets pamāja.

-Jauki.

Durvis aizvērās. Lainhems atspiedās pret sienu tām līdzās, lūkodamies tukšumā un bez skaņas svilpodams caur zobiem. Tenets pa gaiteni aizgāja līdz logam. Pie ratnīcas durvīm, dziļi iegrimušas sarunā, stāvēja Dafne un Beatrise Heivuda. Beatriksei uz vienas rokas bija pīts grozs, un, Tenetam vērojot, viņa mērķtiecīgi sāka iet lejā pa piebrauktuvi. Droši vien ceļā uz ciematu. Varbūt iepirkties? Vai palīdzēt sagatavot labdarības tirdziņu. Viņi ar Lainhemu, garām braucot, pie baznīcas durvīm bija ievērojuši paziņojumu. Dafne palika stāvam, ar acīm pavadīdama veco sievieti, kamēr tā pazuda skatam, tad pagriezās un iegāja mājā, aizvērdama aiz sevis durvis. Tiešām likās, ka viņas sadzīvoja labi. Bet viņu vajadzības arī lieliski saskanēja. Dafnei bija vajadzīgs kāds, kurš vadītu saimniecību, un Beatrisei bija nepieciešama māja, kur saimniekot. Bez tam viņas saistīja spēcīga emocionālā saite: Dafnes vienīgā mīlestība bija Beatrises vienīgais dēls.

-   Ser, sauca Lainhems.

Merilīna Bārnsa iznāca no istabas un aizvēra durvis. Tenets steidzās atpakaļ.

-   Kādas minūtes viss būs labi, Merilīna sacīja. Ko jūs gribat man sacīt?

Nebija jēgas zaudēt laiku.

-   Liekas, ka misis Tarantai bija jauns mīļākais, teica Tenets. Vai jūs varētu mums pateikt, kurš tas bija?

Merilīna viņu ilgi un nosvērti pētīja.

-  Kas jums to teica?

-   Nu, teiksim, ka tas atklājās… mūsu izmeklēšanas gaitā.

Viņa nopūtās un, lūpas sakniebusi, pakratīja galvu.

-    Vai ar misteru Tarantu jūs par to jau runājāt?

-Jā.

-  Un ko viņš teica?

-   Viņš noliedza, ka par to zinājis, un likās sāpināts.

-  Viņš to nezināja. Es cerēju, ka viņš neuzzinās.

-   Vai jūs esat pārliecināta, ka viņš to nezinā-

ja?

-   Ja, pilnīgi pārliecināta. Misters Tarants reti pārbrauc mājās dienas vidū.

-  Tad kurš?

Guļamistabas durvis atvērās, un tur stāvēja Lavīnija Taranta, teatrāli izlikusi vienu kāju uz priekšu kā modes demonstrētāja.

-  Vai tas esi tu, Džek?

Tenets apspieda izsaucienu. Vai tā patiešām bija jaukā, patīkamā lēdija, ar kuru viņi nesen sarunājās? Uz sejas viņai bija bieza kosmētikas kārta, un viņa šķita izkāpusi tieši no divdesmito gadu modes žurnāla. Lavīnijas kleita bija no gaiši oranža krepa, ar zemu, laiviņveida kakla izgriezumu un cilindrisku ņieburu, kas bija nosēts spilgtiem vizuļiem. Laiviņkurpes, nokārušies auskari un līdz jostasvietai gara pērļu virtene pabeidza šo jauneklīgo tēlu. Bet efekts bija grotesks: kontrasts starp spilgtajām, meitenīgajām drēbēm un sakritušos stāvu kalpoja drīzāk par traģisku atgādinājumu mirstīgumam. Tenetam ienāca prātā kāda saruna, kas viņam reiz izraisījās ar vecu sievieti, jau pāri deviņdesmitiem. "Skumji ir tas, ka es vēl jūtos kā sešpadsmitgadniece," viņa bija teikusi. Vai Lavīnija Taranta teiktu to pašu?

-   Nē, Lavīnij, atsaucās Merilīna, viņš vēl nav atgriezies. Pusbalsī viņa paskaidroja Tenetam: Džeks bija viņas vīrs. Viņa pagriezās pret veco lēdiju. Atceries, tu teici, ka viņš nebūs ātrāk kā vakarā?

Lavīnija sarauca uzacis, pūloties atdzīvināt atmiņu, tad papurināja galvu.

-  Vai es tā teicu? Es neatceros.

Merilīna paņēma viņu pie rokas.

-  Kāpēc mums neieiet viesistabā? Viņa sāka vadīt Lavīniju pa gaiteni.

-   Mis Bārnsa, Tenets neatlaidās, jūs vēl nepateicāt man, kurš tas bija.

Viņa apstājās, pavērās atpakaļ un ar greizu smaidu noteica:

-  Tas bija Tims Spīds.

15. nodaļa

Tcnets pacēla roku pateicības žestā, tad enerģiski stūma Lainhemu prom. Šādos gadījumos, pat pēc tik daudziem policijā nostrādātiem gadiem, seržants nespēja savaldīt savas puritānisma iezīmes. Un tik tiešām, tikko kā durvis aiz Merilīnas Bārnsas un Lavīnijas bija aizvērušās, Lainhems nošņācās:

-   Bet viņa bija veca diezgan, lai būtu viņam māte!

Tenets paskatījās apkārt, sarauca pieri un pakratīja galvu. Lainhems saprata un klusēja, kamēr viņi nokāpa pa kāpnēm, šķērsoja gaiteni un izgāja pa parādes durvīm saules gaismā.

Viņi abi piemiedza acis, pēkšņi iekļuvuši spilgtā gaismā.

-  Cik pulkstenis, Maik?

Lainhems pašķielēja pulkstenī.

-  Ceturksnis pāri divpadsmitiem, ser.

-   Labi. Spīdam lenča stunda sākas pusvienos. Iekodīsim sviestmaizi un izdzersim alus krūzi "Sunī un fazānā", pirms ejam viņu apciemot.

-  Jā, ser, Lainhems sāka iet pāri grantētajam celiņam.

-  Kur jūs ejat, Maik?

-  Pēc mašīnas.

-   Maik, vai jūs saprotat, cik tālu ir līdz "Sunim un fazānam"?

Lainhems paraustīja plecus.

-   Četrsimt jardu, ser? Bet es domāju, ka pēc tam mēs dosimies uz Spīda māju.

-   Mēs tā darīsim. Un tas atkal ir četrsimt jardu. Kopā ap pusjūdzi. Vienreiz jums atteiks kājas, ja nemaz tās nekustināsit. Un Tcnets ašā solī devās uz vārtu pusi.

-   Man patīk braukt ar mašīnu, tas viss, Lainhems protestēja, soļodams blakus.

-   Dzīve ir daudz kas vairāk nekā tikai spīdīgs autokorpuss un spēcīgs motors, Maik. Ejot mums būs iespēja parunāties.

-   Viņam ir tikai astoņpadsmit, Lainhems atkal iejutās savā elementā. Un Nerinas dēla draugs.

-   Ir jau bijuši tādi gadījumi. Beidziet, Maik, neesiet naivs! Jūs esat sastapies ar daudz ko ļaunāku. Viņi abi ir visnotaļ pieauguši cilvēki. Viņš ir izskatīgs jauns vīrietis, un viņa ļoti skaista sieviete.

-   Man jāsaka, ka jūs nu gan neizskatāties pārāk pārsteigts. Droši vien jūs kaut ko tādu jau nojautāt.

-   Atzīšos, ka tāda iespēja tiešām ienāca man prātā, kad mēs sarunājāmies pēc tam, kad bijām iztaujājuši misteru Tarantu. Man gribas sevi iepļaukāt, ka nesapratu to jau agrāk. Daudz interesantāki kļūst pieņēmumi.

-   Jūs domājat, kā citi būtu uz to reaģējuši, ja zinātu?

-   Jā. Manuprāt, tā ir pati lietas būtība. Vai

viņi zināja?

Pāris mirkļus abi gāja klusēdami, tad Lainhems ierunājās:

-   Es neesmu pārliecināts par misteru Tarantu. Man šķita, ka es viņam ticu, bet… ja viņš zināja, varētu saprast, ka vēlējās, lai tas nenonāktu atklātībā. Viņa sievas reputācija noslīdētu vēl zemāk, ja sabiedrība uzzinātu, ka viņa pavedina jaunus zēnus.

-   Tieši tā. Bet, kas attiecas uz Spidiem, manuprāt, viņi zina. Kā jūs domājat? Un arī viņi diezin vai vēlas, lai tas kļūtu zināms. Tas tik tiešām izskaidrotu, kāpēc viņi tā sanervozējās ik reizi, kad tika pieminēts Tims.

-   Varu galvot, ka viņi par to uzzināja tikai tajā lenča laikā, sprieda Lainhems. Jā, viņš satraukts turpināja, ja tā padomā, tad viss saskan. Atcerieties to ģimenes ķildu, ko dzirdēja kaimiņiene, un gaisotni starp Timu un tēvu, par ko minēja konstebls Draivers? Un, ja Spīds zinātu par to jau iepriekš, kādēļ gan viņam butu jāslēpjas krūmos? Nē, viņam būs radušās aizdomas, ka Nerīna ir atradusi kādu citu, un viņš vēlējās uzzināt, kurš tas ir. Tāpēc viņš turpat vilcinājās, līdz iznāca Tims, un tad…

-  Kas īsti?

Iestājās klusums. Abi domāja.

-   Viņam tas noteikti bija šausmīgs šoks, sacīja Lainhems. Viena lieta ir just, ka tev atsaka, bet pavisam cita uzzināt, ka tevi aizstāj ar paša dēlu.

-   Tā Spīdu kaimiņiene, misis Šrimptone… Cikos viņa dzirdēja to strīdu?

-   Ceturksni pāri vieniem, ja nemaldos. Un viņa redzēja, ka Tims pēc desmit minūtēm iet prom.

-   Bet viņa lenča stunda ir starp divpadsmitiem un vieniem. Liekas, ka viņi abi no Haigeiblas devās tieši uz mājām.

-   Taču ne kopā mašīnā, ser. Lieciniece, kura ievēroja Spīda mašīnu lauka malā, noteikti ieminētos par to, ja Spīds ierastos viens pats, bet prom brauktu ar kādu citu mašīnu.

-   Līdz Spīdu mājai ir pavisam īss ceļa gabaliņš. Varbūt, ka Spīds, tikko uzzinājis, negribēja vest Timu mašīnā un lika viņam iet kājām.

-   Un viņš tā darīja! Ārkārtīgi paklausīgs!

-   Varbūt viņš domāja, ka labāk ātrāk tikt galā ar šīm nepatikšanām. Ko jūs dzersiet?

Šajā jaukajā vasaras sestdienā "Suns un fazāns" bija pārpildīts ar nedēļas nogales mēriņa baudītājiem. Lainhems ieraudzīja nelielu dārziņu aizmugurē, un viņi savu alu un sviestmaizes aiznesa turp. Galdiņi zem svītrainiem sauljumiem bija izvietoti reti, tā radot ērtu nošķirtības sajūtu.

Tomēr, neskatoties uz to, abi automātiski pieklusināja balsis un pieliecās viens otram klāt kā sazvērnieki.

-   Tas, sacīja Tenets, noteikti pastiprina Spīda motīvu. Tajā pēcpusdienā viņš bija īsti neapskaužamā situācijā.

-   Varu galvot, ka viņš kļuva vai traks aiz dusmām uz misis Tarantu, ka viņa ir izvēlējusies viņa dēlu… Nebūtu nemaz ļoti jābrīnās, ja Spīds izmantotu pirmo gadījumu, lai ielavītos mājā mašīnas izmēģinājuma brauciena laikā un pateiktu Nerinai Tarantai, ko domā par viņu.

-   Un kā ar misis Spīdu, Maik? Tas arī viņai dotu daudz spēcīgāku motīvu.

-   Jā. Bet pagaidiet mazliet! Tā ir tikai doma. Vai jums neliekas mazliet jocīgi, ka misters Spīds izvēlējās nokārtot attiecības ar Timu mājās, zinot, ka viņa sieva arī tur būs?

-   Spīds varbūt tik tālu neaizdomājās. Kā jūs teicāt, viņš bija pamatīgā šoka stāvoklī. Arī benzīna iepildes stacija ir nedaudz par sabiedrisku tāda veida sarunai, kāda viņam bija prātā. Klienti nāktu un pārtrauktu viņus.

-   Jā. Tādā stāvoklī viņš varbūt vispār aizmirsa, ka sieva būs mājās. Bet varbūt, ka neaizmirsa vis, bet tīšām vēlējās, lai izskaidrošanās notiktu mājās, zinot, ka viņa ari bus saniknota, lai ari cita iemesla dēl, bet atbalstīs vinu.

-   Misis Spida noteikti bija ārprātīgi saniknojusies uz Nerlnu. Vispirms par sava vīra atvilšanu un tad par dēla pavešanu… Pēcpusdienas gaitā viņa noteikti mēģināja saņemt drosmi, lai pateiktu Nerīnai, ko par viņu domā. Atcerieties, viņu vispirms redzēja vilcinoties ārpus Haigeiblas vārtiem tūlīt pēc četriem. Tad viņai pietrūka dūšas. Bet vēlāk, ap pieciem desmit viņu manīja ejam pa piebrauktuvi. Tencts izdzēra savu glāzi. Viņam ļoti gribējās dzirdēt, ko Spīdi varēs par to pateikt. Vai kārtībā, Maik?

"Stingri la" priekšnamā smaržoja pēc vārītiem puķkāpostiem. Misis Spīda negribīgi ielūdza viņus dziļāk. Viņai mugurā bija rozā halāts, un izskatījās, ka būtu karsti, tuklos vaigus izraibināja neveselīgi, sārti plankumi. Viņa abus vīrus ieveda dzīvojamā istabā un aizgāja pasaukt vīru. Dienas gaismā uzkrītošās paklāja, tapsējuma un aizkaru krāsas nevarēja noslēpt faktu, ka istaba bija noplukuši un prasījās remonta. Kad viņa no jauna parādījās kopā ar vīru, misis Spīda bija novilkusi halātu. Abi izskatījās nobažījušies.

Apsēžoties Spīds uzsvērti paskatījās pulkstenī.

-   Pēc pusstundas man jābūt atpakaļ darbā.

Tcnctam bija grūti izšķirties, kādu taktiku lai pielieto: šoka pieeju vai kaut ko maigāku? Kura no tām vairāk iespaidotu šos cilvēkus? Ārēji viņi šķita parasti, nekaitīgi tipi, bet nesen Tenets bija atklājis, cik ļoti maldinoša var būt cilvēka āriene. Vienmēr ir grūti pateikt, kā cilvēki rīkosies krīzes apstākļos, un tāda bija situācija šajā mājā gan tagad, gan arī ceturtdien. Ja viņi abi ir nevainīgi, tad tagad bija vajadzīgs miera periods, lai atgūtu savu garīgo līdzsvaru. Par nelaimi, tieši to Tenets nevarēja tiem dot. Ja viens no viņiem bija vainīgs… Tā atkal bija tā pati vecā dilemma, un Tenets atkal juta, ka viņam nav izvēles. Bija jānonāk pie patiesības, lai cik stingri arī nāktos uzstāt. Bet kā to labāk izdarīt?

Tenets vērās Spīdos, kas viens otram blakus sēdēja uz zemā dīvāna, stingi viņā skatīdamies, misis Spīda neērti uzmetusies uz dīvāna malas, pats Spīds pat tagad savas iedomības upuris pārlaizdams ar roku pār matiem visai reto galvvidu, lai pārliecinātos, vai tie ir gludi. Bija visai grūti iedomāties vienu no viņiem pārgrūžam Nerīnu pāri balkona margām, un, pat ja viens no viņiem bija to izdarījis, Tenets ticēja, ka tas notika drīzāk acumirkļa neprātā, nevis iepriekš to izplānojot. Bet fakts bija un palika abiem bija pirmšķirīgs iemesls slepkavībai. Atriebība un greizsirdība ir emocijas, pār kurām viegli zaudēt kontroli.

Par nožēlošanu, ja viens no viņiem ari izrādītos viņa medījums, līdz šim Tenetam vēl nebija ne kripatiņas pierādījumu pret to. Viņam tikai atlika cerēt uz atzīšanos. Ja viņš neveiksmīgi mēģinātu šoka pieeju, nebūtu nekā, uz ko balstīties. Bet, ķeroties pie lietas uzmanīgi, pamazām izēdoties cauri Spīdu aizsardzības slānim, Tenets beigās varētu cerēt uz patiesības noskaidrošanu.

Tenets neuztraucās par to, ka klusums bija nepatīkami ieildzis. Spīdus tas acīmredzami uztrauca, un viņos jautās augošs saspringtums. Spīds ašiem, nervoziem vilcieniem smēķēja cigareti un pašlaik to nodzēsa, nokremšļojās un pavēra muti, lai uzsāktu runāt. Misis Spīda aši paskatījās uz vīru, un bija skaidrs, ka viņa vēlējās teikt: Nogaidi.

Bet pāris minūtes bija viss, ko Spīds varēja izturēt. Uzmetis sievai izaicinošu skatienu, viņš iesaucās:

-   Nu? Cik ilgi mums te vēl nāksies sēdēt?

-   Mēs tieši gaidām, lai jūs sāktu, mister Spīd, Teneta balss skanēja laipni.

-   Es? Kāpēc man jāsāk? Tā ir jūsu ideja, ne manējā. Spīds aizsmēķēja jaunu cigareti un alkatīgi ievilka dūmus.

-   Mēs domājam, ka jums ir kaut kas mums sakāms, sacīja Lainhems.

Kareivīgums izzuda no Spīda sejas, un, lai ari

viņi viens uz otru pat nepaskatījās, Tencts gluži kā nolasīja abu skaļi neizteikto. Ak Dievs, cik daudz gan viņi zina? Viņš daudzkārt iepriekš bija redzējis šo precēto pāru telepātiju stresa stāvoklī.

-   Mēs jums pateicām visu, ko zinājām, iejaucās misis Spīda.

Bet viņas mēģinājums likt balsij skanēt pārliecinoši un droši bija lemts īstai neveiksmei, un šis apgalvojums drīzāk izskanēja kā jautājums.

-   Patiešām? Tenets atgāzās krēslā, sakrustoja rokas un skatījās no viena uz otru, it kā meklēdams kaut ko un neatrazdams.

-  Es patiesi to nesaprotu, seržant, un jūs?

-   Nesaprotat ko? Spīds nosvīda un istabā arvien vairāk bija sajūtama motoreļļas smaka.

Pēkšņi Tenets atcerējās: pirmo reizi, kad viņš iegāja Nerīnas Tarantas guļamistabā, viņš bija sajutis gaisīgu, neiederīgu vēsmu. Tagad viņš saprata, kas tas bija. Ir vispārzināms, cik grūti ir pazīt smakas ārpus to piederīgās vietas. Tenetam varēja piedot to, ka tas nebija spējis atšķirt motoreļļas smaku tajā zīdainajā, sievišķīgajā elegancē. Lai arī Tims strādāja tikai pie sūkņa un kantori, viņa drēbes neapšaubāmi bija piesūkušās ar šo smaku un gaisā atstāja gandrīz nemanāmu dvaku.

-   Kā jūs domājat, seržant, kāpēc cilvēki, ja viņi grib, lai nebūtu atradušies noteiktās vietās noteiktā laikā, paši sevi pārliecina, ka ir palikuši neredzami?

-  Nekādi nesaprotu, ser.

-   Neredzami ? Ko jūs domājat ? Par ko jūs runājat?

Bet viņi abi bija lieliski sapratuši. Tenets to kā lasīt nolasīja drebošajās nāsīs, izvairīgajā skatienā, baltajos, cieši sažņaugtajos pirkstu kauliņos.

-  Ak, manuprāt, jūs zināt, ko es domāju, mister Spīd. Tenets strupi aprāva savu gandrīz labvēlīgo toni un, paliekdamies uz priekšu, pārmetoši teica: Vai ne?

-   Nē! Spīds palūkojās sievā, it kā atbalstu meklēdams. Nē, mēs nezinām, vai ne, Sila?

Sīlija Spīda kādu brīdi neatbildēja. Viņa nosvērti, apdomīgi skatījās Tcnetā, tad sacīja:

-  Es domāju, ka labāk paklausīsimies, kas inspektoram ir sakāms, ja? Manuprāt, viņš uz mums dusmojas.

-   Jā, atsaucās Tenets. Tā varētu teikt. Es dusmojos, jo šī ir slepkavības izmeklēšana, un man nepatīk, ja cilvēki veltīgi kavē manu laiku. Abi jūs esat melojuši. Nē, viņš pacēla roku, jo Spīdi gatavojās iebilst, šobrīd nesakiet neko! Uzklausiet mani! Vienmēr ir grūti izprast cilvēku motīvus, kādēļ viņi mums melo. Varbūt, ka viņi ir nevainīgi nozieguma izdarīšanā, bet grib noslēpt sīkas ģimenes ķibeles, lai tās netiktu vispārzināmas nē, atvainojiet, tagad jums patiešām būs jāgaida, līdz es beigšu, iespēja runāt jums bija dota, bet jūs to neizmantojāt vai viņi melo, tādēļ ka līdz kaklam ir iestiguši noziegumā un mēģina izķepuroties. Jūsu gadījumā es vēl nezinu, kurš pieņēmums ir pareizais.

-   Pirmais, viņi pateica reizē un apklusa.

-  Nu, patiesi, jūs taču tā teiksit, atsaucās Tenets. Tas ir mazākais no ļaunumiem.

-   Bet tā ir patiesība! uzstāja Spīds. Es taču jums izskaidroju toreiz garāžā…

-  O, nē, mister Spīd,' iejaucās Lainhems. Ne par to mēs runājam. Tas ir kas cits.

-   Kas cits,..

-   Es domāju, sakiet skaidri un gaiši, ko mēs esam nodarījuši, inspektor, teica Sīlija Spīda.

-   Nē. Es uzskatu, ka jums jāievieš skaidrība. Manuprāt, jums būtu jāizstāsta mums tas, ko jūs "aizmirsāt" pirmo reizi vai mistera Spīda gadījumā otro reizi.

Misis Spīda mēģināja piecelties.

-   Vai jūs neiebildīsiet, ja es aiziešu pēc glāzes ūdens?

-  Seržants Lainhems jums to atnesīs.

Kamēr viņi gaidīja Lainhemu atgriežamies,

Tenets turpināja:

-   Es gribu jums pateikt, lūk, ko. Ja jūs neesat vainīgi šajā noziegumā, jums nav ko bīties. Ja vien tas, ko jūs man teiksiet, nebūs saistīts ar izmeklēšanu un par to nevajadzēs runāt tiesā, es varu jums apsolīt, ka tas nekļūs par baumošanas vielu starp kaimiņiem. Es ceru, ka jūs mani saprotat.

Spīdi saskatījās. Viņi noteikti zina par Timu.

-  Bet, turpināja Tenets, šoreiz es patiešām gribu vienkārši patiesību un neko citu. Citādi…

Nebija vajadzības vēl skaidrāk izteikties. Citādi jūs nonāksiet patiešām lielās nepatikšanās.

Atgriezās Lainhems ar ūdens krūzi.

-   Atvainojiet, es nevarēju atrast glāzes.

Misis Spīda paņēma krūzi, nomurmināja pateicības vārdus un iztukšoja to vienā paņēmienā.

-  Un tā, kurš sāks? Varbūt jūs, mister Spīd?

16. nodaļa

-   Sāksim ar to brīdi, kad jūs novietojāt mašīnu lauka malā, ja, mister Spīd? Un atcerieties, ka mēs visu to neminam! Mums ir liecinieki.

Misis Spīda cieši aizvēra acis, it kā gribēdama izslēgt pārāk skarbo īstenību, un ar grūtībām norija siekalas. Bet tas nepalīdzēja, un tagad starp aizvērtajiem acu plakstiņiem parādījās asaras.

Nepacietīgi izsaukdamās, viņa tās notrauca ar rādītājpirkstu, tad pameklēja kabatā pēc kabatlakatiņa, bet to neatrada.

-   Piedodiet, viņa sacīja. Virtuvē ir dažas salvetes… Un viņa no jauna notrauca asaras ar pirkstiem.

Tenets gaidīja, kamēr Lainhems atnesa salvetes un misis Spīda savaldījās, tad turpināja:

-   Klausieties, misis Spīda, es varu saprast, cik sāpīgi tas jūs skar. Jums nav vajadzības būt klāt, kamēr mēs runājam ar misteru Spīdu. Kāpēc jums neiet un uz brītiņu neatgulties? Vīrs jūs pasauks, kad būsiet nepieciešama… Un, ja jūs nejūtaties labi, mēs sarunu varam atlikt uz citu dienu.

Viņa kratīja galvu vēl ilgi, pirms viņš bija beidzis savu mazo runu.

-   Nē, es labāk palikšu, paldies. Patiešām.

Tenetam šķita, ka viņa dod priekšroku zināt

to, kas te notiek, un nevis gulēt gultā un mocīties neziņā un minējumos. Viņš viegli paraustīja plecus.

-   Kā vēlaties. Paskatījies no sievas uz vīru, viņš sacīja: Varbūt tas var palīdzēt un pasteidzināt notiekošo, ja es atklāti pateikšu, par ko es tikko kā devu mājienu. Mēs zinām par misis Talantu un jūsu dēlu.

Viņam likās, ka tas izraisīs jaunas asaras, un tā ari notika. Misis Splda aizgrieza seju un piespieda to vira plecam, viņš apskāva sievu. Pēc brītiņa viņa atkal saslējās, izšņauca degunu un nočukstēja:

-   Piedodiet! Tikai… Es nevaru… Un viņa pakratīja galvu, kā nevarēdama atrast vārdus. Beidzot viņa pacēla galvu un pavērās tieši Tenetā. Man vēl joprojām grūti tam noticēt.

-   Varu iedomāties. Man tiešām žēl.

Viņa uzmanīgāk ieskatījās Tenetam sejā un pēc nelielas pauzes, kā mazliet izbrīnījusies, atzina:

-  Jā, man tiešām liekas, ka tā.

-   Tam vajadzēja būt ārkārtīgam satricinājumam, uzzinot kaut ko tādu.

-  Jā. Viņa paskatījās uz vīru un rūgti piebilda: Mums abiem, lai ari katram savādāk.

-   Bija ķilda, minēja Tenets.

-  Jā. Atceroties viņa sarauca pieri un vēlreiz izšņauca degunu. Tims…

Tenets nepārtrauca, bet gaidīja.

Viņa papurināja galvu.

-   Tims teica, ka tas viss bija viņas sākts. Ka tāda doma viņam pat prātā nav nākusi, ja viņa nebūtu pirmā spērusi soli. Timām viņa bija vienīgi Deimona māte un viss. Un tad… Bet es negribu iedziļināties visā. Tas notika un viss, un man kaut kā ar to jāsamierinās.

-  Cik ilgi tas jau turpinājās?

Viņa ar nodomu izvairījās skatīties uz vīru.

-   Cik es varēju noprast, tad pāris nedēļas.

-   Vai jūs kaut ko tādu nojautāt, mister Spīd?

-   Jā. Bet… viņa balss skanēja piesmakusi, un viņš noklepojās.

-   Bet, protams, ne jau to, ka tas ir… viņš. Šādā saistībā Spīds nespēja izteikt dēla vārdu.

-    Un tad jūs nolēmāt uzzināt, kurš ir ieņēmis jūsu vietu?

Spīds pamāja.

Bija noticis tieši tā, kā viņi ar Lainhemu domāja. Spīdam radās aizdomas, kad Nerīna sāka viņam atteikt. Viņš zināja, ka viņa mēdz ielīksmot savus mīļākos lenča laikā, un slepkavības dienā bija nolēmis viņu izspiegot, lai uzzinātu, kas ir sāncensis. Parasti Tarants nekad nebrauca uz mājām dienas vidū, un Spīds jutās pavisam samulsis, ieraugot viņa mersedesu iegriežamies piebrauktuvē. Bet viņam ienāca prātā, ka varbūt Taranta atgriešanās netiek gaidīta. Ja Nerīna ir ar mīļāko, tad būtu interesanti redzēt, kas notiks. Un Spīds vēl piedevām varētu uzzināt, kas ir viņa sāncensis.

Un tā viņš darīja, kā bija ieplānojis, novietodams mašīnu lauka malā un ieiedams dārzā kā parasti pa aizmugurējiem vārtiem, tad paslēpās rododendru krūmā, no kurienes viņam pavērās lielisks skats uz parādes un sētas durvīm.

Viņš tur nebija nostāvējis vairāk par dažām minūtēm, kad Tarants gandrīz skriešus izmetās no mājas, ielēca mašīnā un steidzīgi aizbrauca. Viņš bija satraukts un noraizējies, un Spids minēja, kas varētu būt noticis mājā. Viņš zināja, ka Nerlna vienmēr aizslēdza guļamistabas durvis, kad atradās tur ar mīļāko, un nodomāja, ka Tarants, iespējams, būs dzirdējis iekšpusē balsis un izdarījis acīmredzamo secinājumu.

-   Vai jūs nedomājāt, ka varēja būt notikusi kāda sadursme? Ka viņš varētu būt dauzījis pie durvīm? Izgājis uz balkona un mēģinājis iekļūt caur stiklotajām durvīm?

Spids pakratīja galvu.

-   Nē. Viņš nemierīgi sakustējās. Viņš… Viņa attieksme pret Nerīnas draugiem bija īpatnēja. Tarants mēdza izturēties tā, it kā nekas tāds nenotiktu, pat ja tas notika turpat viņa acu priekšā! Es to nekad nevarēju saprast.

Misis Splda sēdēja, lūpas sakniebusi, nāsis iepletusi.

Spids uzmeta viņai tādu kā atvainošanās skatienu, pirms turpināja.

-   Lai nu kā, es nolēmu, ka vēl nedaudz pagaidīšu, gadījumā, ja kāds pie viņas ir. Un tad, kādas desmit minūtes vēlāk…

-    Labi, sacīja Tenets. Nebija nekādas vajadzības ievainot Spldus vēl dziļāk. Mēs varam nojaust, kas notika tālāk. Jūs redzējāt iznākam Timu, sapratāt, ka nevarat strīdēties ar viņu misis Tarantas dārzā un pavēlējāt viņam iet mājās. Kādēļ? Jūs zinājāt, ka jūsu sieva būs mājās. Manuprāt, viņa nu gan bija cilvēks, no kura jūs vēlējāties to noslēpt.

-  Viņai nevajadzēja būt mājās, sadrūmis paskaidroja Spīds. Es sievai teicu, ka nepārnākšu pusdienlaikā, un viņa gribēja piezvanīt draudzenei, aizbraukt uz Starrendenu iepirkties un pilsētā ari paēst.

-  Bet Betija jau bija sarunājusi kaut ko citu, iejaucās misis Splda, un tā es nekur neaizbraucu.

-   Skaidrs. "Vēl me//,"viņa balss tonis neapšaubāmi teica. Viņš pavisam skaidri atcerējās, ka viņi abi bija likuši saprast, ka Spīds bija domājis ieturēt lenču mājās.

-   Un kas tad notika?

Spīds cītīgi izvairījās no sievas skatiena.

-   Viņa uzreiz redzēja, ka kaut kas noticis.

"Lāns! Tu taču teici, ka nenāksi mājās? Man

nekas nav pagatavots… Kas noticis? Kas ir?"

"Es… Ak Dievs!"

"Lāns! Pasaki man!"

"Tims"

"Tims? Kas noticis? Vai viņš cietis nelaimes gadījumā? Viņš… viņš taču… nav miris?"

"Nē, neka tamlīdzīga. Viņam nekas nekait. Bet…"

"Bet kas? Lāns, lūdzu, pasaki man!"

"Es nezinu, kā. Es tikko kā uzzināju… "

"Ko?"

"Ka viņam ir… ir dēka ar misis Tarantu. Ak Dievs, Sil, piedod! Neskaties uz mani tā! Viņš tūlīt būs te. Es viņu sūtīju braukt uz mājām, jo domāju, ka tu būsi prom."

-   Un tad pārradās Tirns, sacīja Spīds, un mums bija briesmīga ķilda. Viņš ilgi nepalika, nesagaidījis beigas, aizgāja.

-   Es brīnos, ka viņš vispār gāja atpakaļ uz uzpildes staciju tajā pēcpusdienā.

-   Es viņam teicu, lai tik pamēģina nenākt, tad viņš var teikt ardievas savam jaukajam brīvdienu darbam, un pašlaik darbi uz ielām nemētājas. Es vēl brītiņu paliku ar Sīļu. Viņai bija pavisam slikti.

Par to nav jābrīnās, pēc visām tām bumbas sprādzienam līdzīgajām ziņām.

-  Un tālāk?

Aprautais jautājums lika Spīdiem apmainīties satraukuma pilniem skatieniem.

-   Ko jūs domājat? vaicāja Spīds. Jūs zināt, kas notika tālāk. Pagājušoreiz, kad jūs te bijāt, mēs jau to izstāstījām.

-        Jūs gribat sacīt, ka gājāt atpakaļ uz darbu, it kā nekas nebūtu noticis, nostrādājāt visu pēcpusdienu, paņēmāt mašīnu un devāties izmēģinājuma braucienā uz divdesmit minūtēm ap pieciem piecpadsmit, tad aizslēdzāt garāžu un, kā parasti, nācāt uz mājām.

-  Jā. Jā!

-  Un ncizmetāt mazu līkumu, lai satiktu misis Tarantu?

-   Nē! Klausieties, inspektor, jūs gribējāt visu patiesību, un te jums tā ir.

-   Vai tā ir? Kā lai es zinu, ka jūs nemelojat, mister Spīd?

-  Tādēļ, ka es nemeloju! Es zvēru!

-   Tā jūs teicāt arī pagājušo reizi. Un vēl iepriekšējo arī. Tā nu ir nelaime, ja samelo, mister Spīd. Jūs pats sagraujat uzticību sev.

Atbildes nebija. Spīds saknieba lūpas, bet neko neteica.

Tenets pievērsās Spīda sievai.

-   Un jūs, misis Spīda?

Neskatoties uz vīru, Sīlija Spīda nosvērti sacīja:

-   Pēc trača ar Timu es biju ārkārtīgi nikna uz misis Tarantu. Misis Spīdas zods mazliet izstiepās. Man bija visas tiesības tādai būt, liekas, ka jūs to nevarat noliegt. Vispirms mans vīrs, tad dēls… Es nolēmu, ka aiziešu un pateikšu viņai tieši acīs, ko par to domāju.

Spīds acīmredzot visu to zināja. Viņš pakratīja galvu, bet sieva viņu neievēroja, un turpinot viņas balss skanēja izaicinoši.

-  Es uzreiz nevarēju tur iet sapulces dēļ. Man bija uzdots pateikt pateicības vārdus runātājam. Pēc tam, nu, tad es gribēju to izdarīt un aizgāju līdz Haigeiblas vārtiem… Bet vecais misters Pārkinss mani gaidīja. Viņš cieš no artrīta, un mēs pēc kārtas viņam palīdzam. Es vienmēr eju ceturtdienas pēcpusdienās un jau tā kavējos sapulces dēļ. Tā es viņu apciemoju, tad aizgāju atkal atpakaļ uz Haigeiblu. Šoreiz es tiku tik tālu, ka sāku iet pa piebraucamo ceļu.

-   Un tad?

Misis Spīdas tuklie vaigi notrīcēja, viņai strauji pakratot galvu.

-   Es nevarēju to izdarīt… Es neesmu tāds cilvēks, kas meklē ķildas, un man jau bija diezgan no tās, kas notika pusdienlaikā. Un…

Viņa nedroši, kā samulsusi, paskatījās uz vīru, un Tenets gaidīja, kas sekos.

-  Jūs varat domāt, ka es esmu dumja, inspektor, bet tādi cilvēki kā misis Taranta vienmēr padara mani nervozu, liek justies kā zemākas kārtas būtnei. Viņa vienmēr bija tik daiļa, tik eleganta, tik pašpārliecināta… Es nevarēju saņemties. Teicu pati sev, ka neesmu tam atmetusi ar roku un izdarīšu kādu citu dienu, kad jutīšos labāk un būšu vairāk tam gatava.

"Būs ieveidojusi matus, ietērpusies pašās smalkākajās drēbēs un jutīsies tik pārliecināta par sevi, cik viņa to vispār spēj," domāja Tenets. Viņš neviļus saviebās, iedomādamies šo konfrontāciju, un bija priecīgs, ka misis Spīdai vismaz šis pazemojums ir aiztaupīts. Viņš nešaubījās, kurš būtu strīdā uzvarētājs.

-    Un tad… viņa paraustīja plecus, es vienkārši nācu mājās. Tenets neko no viņiem vairāk izdabūt nevarēja, un no saviem vārdiem viņi neatkāpās. Pēc brītiņa Tenets izlēma, ka nav jēgas turpināt.

Tenets un Lainhems gāja atpakaļ uz Haigeiblu, lai paņemtu mašīnu. Bija ļoti karsts, saule spīdēja dzidri zilās debesīs, māju dārzi veidoja lielisku krāsu kaleidoskopu: uzpirkstīšu rozīgums, lapu zaļums un visur rozā, sarkanas, dzeltenas un baltas rozes pilnziedā.

-  Nu, ja kāds no viņiem abiem to izdarīja, mums nāksies sadabūt pilnīgi neapgāžamu pierādījumu, lai piespiestu viņus atzīties, nopūtās Lainhems.

-   Mm, piekrītoši novilka Tenets. Cerēsim, ka tiesu ekspertīze nāks kaut kam uz pēdām. Tā, šodien ir sestdiena. Ja mums palaimēsies, tad pirmdien uzzināsim par iespējamiem pirkstu nospiedumiem. Jābūt izdarītai arī līķa sekcijai, es ceru, ka doktors Mellerds šopēcpusdien mums atnesīs ziņu. Daudz jau nu es no tās negaidu.

Bija gandrīz divi, un ārpusē pie ciemata zāles varēja redzēt nelielu rindu.

-   Nezināju, ka labdarības tirdziņi ir tik populāri, brīnījās Lainhems.

Tenets pasmīnēja.

-   Tas var kļūt par īstu vaļasprieku. Džouna saka, ka ir tādi, kuri vietējos laikrakstos meklē reklāmu par gaidāmajām izpārdošanām un cerībā noslēgt darījumu cenšas ierasties paši pirmie. Viņa parasti vada dārgu un nevajadzīgu lietu galdu mūsu baznīcas tirdziņos, un, tikko kā durvis atveras, cilvēki plūst iekšā, it kā būtu izpārdošana pie Haroda. Viņi tieši zina, ko grib. Viens puisis vienmēr medī misiņu, allaž ir klāt kā trenēts balodis, apgriež visu otrādi un prom ir, droši vien uz kādu citu izpārdošanu.

-   Parazīts.

-Jā.

-  Skatieties, ser, saderu, ka te arī tāds ir.

Ap apņēmīgu sieviešu rindu ar iepirkumu somām rokās klīda kāds noplucis tips notraipītās biksēs, netīrā, rūtainā kreklā un taukainā jakā ar kapuci.

-   Redz, kur misis Heivuda.

Beatrise Heivuda, šallēm plīvojot, tuvojās viņiem no otras puses. Viņa ieraudzīja abus vīrus, pamāja ar roku, pienāca apprasīties, vai nekas nav zināms par Deimonu, un tad spiedās garām rindai. Viņa pieklauvēja pie durvīm un tika ielaista.

-   Droši vien palīdz pie viena no galdiem, minēja Lainhems.

-   Mmm. Tenets centās izdomāt, ko darīt tālāk, bet viņam nevajadzēja pūlēties pa radio viņi uzzināja, ka Helo Bazeds ir atvests uz nopratināšanu policijas iecirkni.

-   Kas lai zina? ieteicās Tenets, steidzoties atpakaļ uz Starrendenu. Mēs varbūt riņķojām apkārt par velti. Galu galā Bazeds ir vienīgais, kurš ir dzirdēts viņai draudam.

Kā Tenets labi zināja, lielākajā daļā slepkavības gadījumu visticamākā persona arī izrādās slepkava. Vēl tikai pagājušogad viņam bija tieši tāds gadījums. Šis var izrādīties tāds pats.

-   Jā, pirms desmit gadiem! Tādēļ es šaubos, vai tas kaut ko dos. Desmit gadi ir daudz, lai atvēstu. Un vēl: neviens, kurš ir nosēdējis desmit gadus, neriskēs pavadīt vēl desmit, ja vien tas nav ienesīgi.

-  Tas ir arī ilgs laiks, lai apdomātu pārestību.

-Zinu. Bet tomēr…

Bazeds bija kareivīgi noskaņots. Tiklīdz Tenets iegāja telpā, viņš pielēca kājās.

-   Kas, pie vella, notiek? Tur es biju, uzvedos, kā nākas, ieņemdams pa mēriņam ar puišiem, un ienāk tie un, pirms es vēl apjēdzu ko, iebāž mani šite te, un atstāj veselu stundu. Zināt, ka man ir daudz citu lietu, ko darīt.

-   Un man arī. Tā ka labāk ātrāk ķersimies pie lietas, ja, Bazed?

Tūlit kļuva redzams cēlonis, kādēļ viru dēvēja tik jocīgā vārdā. Tenets zināja, ka Helo ir trīsdesmit divi gadi, bet viņa seja bija tik gluda, ka likās pavisam jauneklīga, un zilās acis un gaišās matu cirtas piešķīra viņam maldinošu nevainību. Bija galīgi ačgārni, ka cilvēks, kurš ir notiesāts par bruņotu laupīšanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu, varēja izskatīties tik līdzīgs eņģelim.

-   Ķerties pie kā? Man nav nekā, ko ķerties. Es zinu savas tiesības, un es pieprasu zvanīt pa telefonu un savu advokātu.

-  Neuztraucies, tu dabūsi savas tiesības. Viss savā laikā. Ja to tu gribi. Bet vai tu nedomā, ka nedaudz pārspīlē? Es tikai gribu mazliet ar tevi papļāpāt. Pēc tam, ja tevi neturēs aizdomās, varēsi iet.

-   Mazliet papļāpāt! Bazeds spļautin izspļāva šos vārdus. Nu, ļoti patīkami, tik tiešām. O, nē, jūs mani tā nenogrābsiet. Es nesaku ne vārda, kamēr te nav mans advokāts.

-   Žēl. Tu varētu iet prom jau pēc kādām minūtēm. Nu, bet tas atkarīgs no tevis. Kā rādās, tad tev būs jāpieņem mūsu viesmīlība uz ilgāku laiku.

-  Kāpēc? Es saku, es nav neko darījis.

-   Es to dziesmu esmu dzirdējis jau iepriekš, sacīja Tenets. Un tev gan nāktos zināt, ka mēs bez iemesla cilvēkus neaizturam.

-    Meklējiet citu muļķi! Kāds labs iemesls? Jūs sakiet man! Nu, kāds iemesls?

-   Tevi redzēja apkārtnē, kur tika izdarīts noziegums, ceturtdienas pēcpusdienā.

-  Un tad? Kāds noziegums? Kur?

Vai tur bija dzirdams satraukums? Pat bailes?

-  Starrendenas nomalē.

-  Tā būs kļūda.

-  Nekāda kļūda. Uz liecinieku var paļauties.

-   Man vienalga, kaut pats pāvests mani sakās redzējis. Viņš melo.

-  Tu, protams, biji kur citur.

-   Protams. Ar drauģeļiem spēlēju pokeru.

-   Laiks, vieta, vārdi, adreses? gurdi vaicāja Tenets.

Lainhems pierakstīja.

Tenets piecēlās.

-   Mums vispirms nāksies visu pārbaudīt. Viņš pagriezās uz iešanu.

-   Ehē! Jūs tak neatstāsit mani graužam īkšķus, kamēr tik daudz pārbaudīsiet? Ir sestdiena. Viņi var būt visur… futbola mačā, ar bērniem pie jūras… Var pat būt prom uz visu nedēļas nogali!

-   Baidos, ka tā var būt. Tu taču nedomā, ka mēs ļausim tev iet, tā ka tu varēsi pie viņiem visiem aizskriet un teikt, lai apstiprina tevis sacīto. Liekas, ka tu joko.

-  Tā ir mocīšana, tīrā mocīšana. Aizvilkt mani no ielas uz nopratināšanu…

-   Tevi nevilka, un piecu minūšu sarunu nu gan grūti saukt par nopratināšanu.

-   Jūs man pat vēl neesat pateikuši, ko man būtu vajadzējis izdarīt!

Tenets bija pie durvīm un tagad pagriezās, lai paskatītos uz Bazedu.

-  Slepkavība, viņš klusi sacīja. Tādēļ.

Bazeda sejas izteiksme izmainījās. Viņa acis

sašaurinājās, un mute sašķobījās neviltotā izbrīnā.

-  Slepkavība? Ko, pie joda, tas nozīmē? Kāda slepkavība? Kad? Kur?

-   Ja tu runā patiesību, sacīja Tenets, tad tev nav jāzina, vai ne? Tev ir alibi, atceries? Un viņš apgriezās un izgāja. Lainhems, aizverot durvis aiz viņiem, sadzirdēja Bazedu sakām:

-   Ē-ē, pagaidiet…

-   Atstāsim viņu uz brīdi pavārīties savā sulā, teica Tenets.

-  Jums labāk norīkot komandu uz "drauģeļu" pārbaudi. Man nav šaubu, ka viņi apstiprinās Bazeda alibi, bet labāk izdarīt visu līdz galam.

-   Kā jums liekas, ser? Vai jūs domājat, ka viņš ir mūsu meklētais?

Tenets nopūtās.

-   Es šaubos. Bet kaut kas bija… Zem visas tās bramanības es nojautu izteiktu nervozitāti.

-    Piekritu. Es domāju… Pat ja viņš nav iejaukts mūsu lietā, iespējams, ka viņš tai pēcpusdienā noņēmās ar kaut ko citu.

-Ļaujiet atcerēties… Ceturtdiena… Ceturtdiena… Protams! Laupīšana Netltonas fermā, Maik, lūk, kas. Un ja tā… Klausieties, aizejiet un parunājiet ar Bristovu, viņš ar šo lietu nodarbojas, pastāstiet, ko mēs domājam, un iesakiet viņam dabūt kratīšanas orderi, kamēr Bazeds vēl ir tepat. Tas ir tikai minējums, bet varbūt, ka mums uzsmaida veiksme.

No iepriekšējās pieredzes Tencts zināja, ka noziedznieks, kuru aiztur uz aizdomu pamata, var izrādīties vainīgs pavisam citā noziegumā.

-  Bet viņam taču nekas nebūs paslēpts dzīvoklī? Viņš ir pārāk pieredzējis, lai būtu tāds muļķis.

-   Nekad nevar zināt. Viņš nav tik ilgi ārā no cietuma, lai būtu stājies kontaktos ar daudziem, pie kā visu varētu paslēpt. Par ļaunu nenāks, ja pamēģināsim.

-   Es tūlīt pat ar to nodarbošos.

Pa ceļam uz savu kabinetu Tencts saskrējās ar doktoru Mellerdu, kurš kāpa lejā pa kāpnēm.

-   Ā, Luk. Es dzirdēju, ka tu esi atpakaļ. Es tevi meklēju.

-   Līķa sekcijas rezultāti?

-  Jā, mutisks ziņojums.

-  Nāc uz manu kabinetu! >

Kāds bija ienācis un aizvēris logu, kamēr viņi ar Lainhemu bija prom, un istabā nebija gaisa. Sadusmoti iesaukdamies, Tenets steidzās pie loga to atvērt.

-   Te ir kā cepeškrāsnī. Viņš novilka žaketi un uzsvieda to uz krēsla atzveltnes. Nu, dok, kas jauns?

17. nodaļa

Mellerds uzmetās uz Teneta galda stūra, paņēma ziņojumu un sāka ar to atvēsināties.

-   Ja tu cerēji uz ko sensacionālu, tad jutīsies sarūgtināts. Neko tādu neuzzinājām, kas mums nebūtu jau zināms. Viņa bija ļoti veselīga sieviete. Nāves cēlonis, kā mēs jau domājām, bija kakla skriemeļu lūzums un izmežģījums jeb nespeciālistu valodā runājot lauzta spranda.

-   Nekādu iepriekšējas cīņas pēdu?

-   Baidos, ka ne. Žēl, ka tik maz varu iepriecināt.

Tenets nopūtās. Viņš ilgojās saliekt muguru, kas atkal bija sākusi sāpēt, bet cilvēkos viņš vienmēr centās to neizrādīt.

-   Nav tava vaina. Nu, labi… Es jau ari neko daudz necerēju, bet tomēr…

-  Kā lieta virzās uz priekšu?

-  Nu, tā. Protams, vēl jau ir tikai pats sākums.

-   Vai zēns ir atradies? Kā viņu sauca? Deimons? Deimons! Kas par ārzemniecisku vārdu. Ir ari iedoma ielikt bērnam tādu vārdu, lai staigā līdz mūža beigām.

-   Nē, baidos, ka ne. No viņa nav ne ziņas, ne miņas.

-    Bet jūs par viņu neuztraucaties, vai ne? Tādā ziņā, ka viņš varētu būt briesmās? Es sapratu, ka viņš aizbrauca pats pēc savas gribas.

-   Tas tiesa. Viņš aizbrauca pats. Taču es dotu daudz, lai uzzinātu, kādēļ viņš aizbrauca. Viņš nav nevienā no savām parastajām uzturēšanās vietām.

-    Vai tu neteici, ka viņš nesen bijis nosacīti sodīts sakarā ar narkotikām? Jūs taču esat runājuši ar viņa inspektoru?

-  Jā, esam gan.

Mellerds, ievērojis Teneta toni, sarauca pieri.

-   Piedod, es nedomāju dot tev norādījumus, kā darīt savu darbu.

-   Ak, nē, dok, nepārproti mani! Tikai… nu, labi, viņa inspektors ir Džouna.

Sekoja īss klusuma brīdis, kamēr Mellerds apsvēra teikto.

-  Ahā, viņš smagi tcica, es saprotu, ka tas var izraisīt… sarežģījumus.

Tātad te bija iespēja, kādu Tenetam vajadzēja, lai atbrīvotu sevi no smaguma. Vai viņam to pieņemt?

Tenets pats bieži bija uzticēšanās saņēmējs. Viņam patika cilvēki, un to varēja redzēt. Viņš bija pieejams, līdzjūtīgs, ātri uztverošs, un neizbēgami viņam iznāca mēģināt tikt galā ar pat pārāk biežām savu policistu laulības dzīves grūtībām. Par spīti savam atklātumam, viņš tomēr bija savrups cilvēks, un viņam šķita pretīgas izredzes apspriest savas attiecības ar Džounu ar kādu trešo personu, lai cik uzticama tā arī būtu. Atkal un atkal no jauna saskāries ar gandrīz vai neatrisināmu laulības dzīves problēmu, viņš bija devis vienu un to pašu padomu: izrunāties par to ar viņu, cik vien godīgi iespējams. Tenets saprata, ka agrāk vai vēlāk viņiem ar Džounu būs jādara tieši tas pats.

-   Jā, tas ir mazliet neveikli. Ar šādu problēmu mēs nekad iepriekš netikām sastapušies. Mums līdz šim bija veicies. Bet es nešaubos, ka tiksim galā.

Mcllerds mājienu saprata.

-   Jā. Viņš nolika malā ziņojumu, ar kuru bija atvēsinājies, un noslīdēja no galda malas. Atvaino, ka neko vairāk nevaru palīdzēt! Dod man ziņu, ja ir kaut kas, ko es varētu darīt.

Palicis viens, Tenets piecēlās, aizgāja līdz kartotēkas skapim un pie tā plecu augstumā cieši pieturējās. Tad pacēlās uz pirkstgaliem un lēni salieca muguru, sakozdams zobus, trulajai sāpei pārejot asā sāpju vilni. Pēc tam viņš iztaisnojās un atpūtās. Tenets atkārtoja vingrinājumu piecas reizes un atgriezās savā krēslā, cenzdamies nosēsties taisni, ar muguru atspiezdamies pret atzveltni. Viņš aizsmēķēja pīpi, aizvēra acis un sāka domāt.

Viņš bija pārliecināts, ka kaut kādā veidā visas lietas pamatā bija Deimons. Kas piespieda viņu tā aizbēgt, "it kā visi elles velli dzītos viņam pakaļ", kā bija izteicies viens no lieciniekiem? Protams, bija iespējams, ka tam ir pavisam nevainīgs izskaidrojums, ka viņš ir devies pēc iepriekšējas sarunāšanas un steidzies tādēļ, ka kavējās. Bet ar katru jaunu dienu šī iespēja šķita kļūstam arvien mazāk un mazāk patiesa, un sāka likties, ka sagadīšanos ir pārāk daudz. Tad vēl tā neierašanās pie inspektora.

Cita iespēja, protams, ir, ka atgadījās kaut kas tāds, kas lika viņam bēgt.

Bet kas?

Tenets domās pievērsās dažādām alternatīvām. Viena (visskaidrākā): Deimons bija nogalinājis māti un slēpās no policijas. Bet, ja tā, kas viņu līdz tam noveda? Noteikti vajadzēja būt ķildai, bet par ko? Par jebkuru no parastajām lietām, Tenets pieļāva: vēla atgriešanās mājās, skaļa mūzika, meitenes, rupjība, neapdomība… Bet strīds par kādu no šīm lietām pāraugtu vardarbībā tikai tad, ja iepriekš ir bijušas daudzas līdzīgas, augošas nesaprašanās, un kādam noteikti būtu vajadzējis dot mājienu, ja Deimona un mātes attiecības būtu bijušas tik vētrainas. Nē, ja arī bija strīds, tad par vienu atsevišķu jautājumu.

Kādu?

Protams! Teneta acis iepletās, iespējamajam izskaidrojumam iešaujoties prātā. Dcimons visu dienu bija mājās. Tātad arī lenča laikā. Un ja nu gluži nejaušības dēļ viņš nonāca lejā neīstajā brīdī un redzēja savu draugu Timu iznākam no mātes guļamistabas?

Tenets apdomāja šo ideju. Kā Deimons justos? Zinot tik maz par viņu, nebija viegli uzminēt. Vai viņš būtu satriekts, nosodošs, apstulbis, izjustu riebumu, vai ari būtu uzjautrināts, samierinājies, pat patīkami uzbudināts?

Katrā ziņā Tenets vienkārši nespēja ticēt, ka šoks varētu piespiest astoņpadsmitgadīgu puisi atstāt māju un nerādīties, neskatoties uz ievērojamo atklātību sakarā ar slepkavību. Ne arī to, ka viņš vēl stundām turpat vien uzturējās, pirms pēkšņi tik steidzīgi aizbraukt..

Kā tad Deimons rīkotos? Tenets juta, ka viņa pirmā reakcija būtu nerunāt. Bet, ja viņš nolemtu, ka jārunā, tad būtu izpļāpājies nekavējoties.

Bet ja nu tikai pieņēmuma dēļ Deimons nolēma pateikt mātei, ko par viņu domā, taču viņam vajadzēja laiku, lai saņemtu drosmi to izdarīt. Bet kāpēc tam bija nepieciešams tik ilgs laiks?

Tims bija atstājis Haigeiblu apmēram divpadsmitos piecdesmit. Nerīna pavadīja mājā vēl veselu stundu pirms došanās pie friziera, atgriezās pusčetros un turpat vien bija vēl pāris stundas (dzīva vai mirusi), un tikai tad Deimons aizbrauca. Skaidrs, ka pats labākais laiks, lai ķertos pie lietas, bija tad, kad Nerīna atgriezās no friziera. Kādēļ gan nogaidīt vēl divas stundas? Un, ja Deimons tiešām būtu nogalinājis savu māti drīz pēc atgriešanās no friziera ap pusčetriem, viņš taču nebūtu palicis turpat vēl tik ilgi, pirms steigšus braukt projām?

"Nē," nolēma Tenets. Tā galu galā nebija tik lieliska ideja. Laika aprēķins nesakrita. Ja Deimons arī strīdējās ar Nerīnu, tad par kaut ko citu.

Bet par ko?

To nebija iespējams pateikt.

Tenets atmeta šo domu virzienu un pievērsās citam.

Kādēļ vēl zēns varēja aizbēgt? Tenetam nelikās, ka vienīgais iemesls bija tas, ka Deimons atrada mātes līķi. Tādā gadījumā viņš būtu šokāts, tas tiesa, bet viņa dabiskie instinkti liktu domāt, ka noticis nelaimes gadījums, un viņš drīzāk sauktu palīgā. Nē, ja Deimons pats nebi ja izdarījis slepkavību un ja viņš tomēr zināja, ka slepkavība ir notikusi, vienīgais iespējamais cēlonis, kādēļ pazust, bija tas, ka viņš pazina cilvēku, kas bija nogalinājis viņa māti un gribēja aizsargāt šo cilvēku.

Un tā kuru Deimons gribēja pasargāt?

Savu tēvu?

Ja Rolands Tarants izdarīja noziegumu, tam vajadzēja notikt vēlāk pēcpusdienā. Nerīna bija dzīva un vesela vēl pusčetros, un bija pietiekami daudz liecinieku, kas apliecinātu, ka Tarants atradās slimnīcā līdz pat pieciem piecpadsmit, kad to atstāja. Nē, ja to izdarīja Tarants, tad pēc atgriešanās mājās piecos četrdesmit, un Deimons to nezinātu, jo aizbrauca no mājas tieši pirms tēva atgriešanās. Vai tas nozīmēja, ka Tarants uzskatāms ārpus aizdomām? Ne obligāti. Vēl joprojām bija iespēja, ka Deimona aizbraukšanai nebija nekāda sakara ar slepkavību.

Kuru vēl zēns varēja mēģināt aizsargāt? Protams, bija vēl viena persona, lai arī Tenetam nepatika tāda doma: Deimona vecāmāte. Viņai bija gan motīvs, gan iespēja. Un šķita, ka otrās atpūtas laikā no puspieciem līdz pussešiem vecā lēdija kaut ko redzēja, dzirdēja vai izdarīja, kas viņu ļoti sabiedēja. Kādēļ gan savādāk, Merilīnai uzejot viņu celt no miega, tai vajadzēja tupēt aiz gultas gala kā pārbiedētam bērnam? Vai viņa tikko kā bija atnākusi no vedeklas guļamistabas pēc ķildas, kad zaudēja kontroli pār sevi un vecuma neprātā izdarīja nelabojamo?

Tenets sajuta kņudēšanu pakausī, kad atcerējās Lavīnijas seju, čukstot: "Nāve!"

Viņš papurināja galvu. Tik daudz pieņēmumu un neziņas nedeva iespēju sekot izmeklēšanas pašām svarīgākajām līnijām. Ja būtu pieejams Deimons, ja Lavīnija būtu saprātīga, ja viņas atmiņu nesaēstu slimība… Bet, ja Deimonu no mājas ir iztriekuši lojalitātes sajūta, tad Lavīnija bija visiespējamākais kandidāts.

Kas vēl atradās turpat tuvumā tajā pēcpusdienā?

Tenets prātā pārlika visus vārdus.

Beatrise Heivuda bēniņos šķiroja lietas tirdziņam līdz pat pusčetriem, kad strīds starp Nerīnu un Lavīniju bija pāri.

Vikija Kaningema atgriezās no iepirkšanās trijos un līdz četriem strādāja virtuvē.

Dafne Linakra pārbrauca četros četrdesmit un tūlīt gāja gulēt, jo cieta no migrēnas.

Tad vēl bija Merilīna Bārnsa, kas uzturējās mājā visu dienu. Bija vēl viens cilvēks, Tenets sev atgādināja: Nikijs, Merilīnas desmitgadīgais dēls. Varbūt vajadzētu viņu vēlreiz izprašņāt. Bērni pārsteidzoši labi ievēro visu, un Nikijs bija mājā vai ārā, dārzā, no trijiem četrdesmit piecām līdz pat laikam, kad tika atklāta slepkavība.

Tenets pārskatīja sarakstu. No visiem šiem vēl tikai vienu cilvēku Deimons varētu gribēt aizsargāt savu tanti Dafni Linakru. Likās, ka viņai ļoti patīk zēns…

Durvis atvērās, un apmierinājumā starodams ienāca Lainhems.

-   Viss sarunāts, ser. Bristovs ļoti priecājās sadarboties. Kā viņš teica, neko zaudēt nevar, pārmeklējot Bazeda māju, bet iegūt varbūt var ļoti daudz. Mēs jau sazinājāmies ar miertiesnesi, un viņai likās, ka ir pietiekami daudz iemeslu kratīšanas ordera izrakstīšanai. Viņš nometās savā vietā un aizrāvies paskatījās Tenetā. Kaut kas jauns? Vai ir jau dzirdēts par līķa sekciju?

-   Jā, bet nekā mums noderīga tur nav. Nāves cēlonis lauzta spranda.

Lainhems saviebās.

-  Žēl. Un ko darām tagad?

-   Manuprāt, ir laiks likt prātus kopā un censties tikt skaidrībā. —

-   Labi. Ar ko sāksim?

-   Es domāju par Deimonu. Tenets īsumā pastāstīja savas pārdomas un pieņēmumus.

Lainhems lēni ieteicās:

-   Jums var būt taisnība, ka viņš pazuda tādēļ, lai nevarētu viņu nopratināt. Bet tā darīt ir tik tuvredzīgi, vai ne? Es domāju viņš taču nevarēja cerēt, ka pazudīs vispār.

-   Varbūt nē. Bet tāda steidzīga aizbraukšana izskatās pat pēc panikas. Un, ja viņš patiešām redzēja, ka māti noslepkavo kāds, kuru viņš pazīst un mīl, piemēram, vecāmāte, viņš taču būtu šoka stāvoklī. Viņš zināja, ka, paliekot uz vietas, viņu nopratinās, un varbūt juta, ka nespēs melot pietiekami pārliecinoši. Iespējams, viņš cerēja, ka mēs vienkārši pieņemsim, ka tas ir nelaimes gadījums. Katrā ziņā viņš varēja cerēt, ka, turoties, prom no acīm pietiekami ilgu laiku, viss kaut kā atrisināsies bez viņa liecības, kurai vajadzētu būt galvenajai, lai arestētu kādu, kas viņam ir tuvs. Šādā gadījumā Deimons slēpsies un nedos ziņu par sevi, līdz viss būs noskaidrojies.

-   Ja notika tā, mums jākoncentrē uzmanība uz pēcpusdienas vēlajām stundām. Grūti iedomāties, ka viņš turpat vien dzīvotu vēl vairākas stundas pēc slepkavības pieredzēšanas un tikai tad drāztos prom.

-   Jā, Tenets nopūtās. Nelaime tā, ka ir tikai pieņēmumi, bet tālāk tie mūs neved.

-   Un ir jau arī iespējams, ka viņš aizbrauca kāda pavisam cita, ar slepkavību nesaistīta, iemesla dēļ.

-  Pilnīgi iespējams.

-   Nu, viens gan ir skaidrs ja vien Bazeds to neizdarīja, bet mums abiem šķiet, ka tāda iespēja ir visai maz ticama, slepkavība nebija ieplānota.

-   Jā, Maik, tas, liekas, būtu visiespējamākais izskaidrojums.

-   Bet ir tik daudz to, kas var būt vainīgi. Ja tā bija vecā misis Taranta, tad tādēļ, ka Nerīna draudēja viņu ievietot privātkllnikā vai ari atbrīvoties no mis Bārnsas.

-   Savukārt, ja tā bija Merilīna Bārnsa, tad tādēļ, ka viņa vai nu vēlējās iegūt Rolandu Tarantu sev, vai ari baidījās pazaudēt darbu, kas viņas gadījumā nozīmētu zaudēt arī mājas. Viņai taču jādomā par dēlu.

-   Un, ja tas bija misters Tarants, tad tādēļ, ka beidzot viņam bija diezgan pēc tam, kad bija noklausījies sievu un viņas mīļāko, it īpaši, ja viņš saprata, ka tas ir Tims Spīds. Tirns ir Deimona draugs. Misters Tarants varēja pazīt viņu pēc balss.

-  Es nezinu, Maik. Es kaut kā ticu viņam, kad viņš apgalvoja, ka domājis tas ir Tima tēvs. Viņu abu balsis ir visai līdzīgas.

-   Tā ir. Bet tomēr mani nevisai pārliecina tas pieņēmums "es — uz to skatos caur pirkstiem". Viena lieta ir zināt, bet cita kad tas notiek deguna priekšā.

-   TacI vēl Spīdi. Viņiem ir divi "sulīgi" motīvi, ja var tā izteikties. Tādam novecojušam Romeo kā Spīds nav viegli samierināties, ka paša dēls to izgrūž no mīļākās gultas. Un, kas attiecas uz misis Spīdu… Es zinu, ka viņa liekas diezgan nekaitīga būtne, visiem viņa patīk un tā tālāk, bet, pat ja viņa spēj samierināties ar vīra un misis Tarantas dēku, tad uzzinot, ka misis Taranta ir dabūjusi savās ķetnās jauno Timu… Misis Spīdai ir tikai viens bērns, un tas nu ir zināms, ka pat vismaigākās mātes pārvēršas tīģerienēs, aizsargājot savus bērnus.

-   Mums faktiski ir tikai viņas pašas teiktais, ka viņa neiegāja mājā tajā otrajā reizē un nesatikās ar misis Tarantu. Es negribu sacīt, ka viņa tur gāja, lai nogalinātu misis Tarantu, bet es iedomājos to scēnu, kas varēja būt notikusi starp viņām, un jūs?

-   Jā. Tenets to varēja itin skaidri iedomāties. Nerina augsta, eleganta, uzjautrināta, nicinoša, un Sīlija Spīda noplukuši, sakarsusi no dusmām, niknuma, pazemojuma… Tad vēl ir Nerīnas māsa Dafne, neaizmirstiet, Maik! Mēs vēl varam atklāt kādu cēloni, kādēļ vina varētu to izdarīt.

Lainhems savilka uzacis.

-   Grūti pateikt, kas to varētu izraisīt viņas gadījumā. Viņas pat tur nebija līdz vēlai pēcpusdienai. Un viņas abas, liekas, dzīvoja pavisam nošķirtas dzīves. Ja tikai mēs nekļūdāmies, domādami, ka tā bija neplānota slepkavība, un ja Dafne Linakra vienkārši negaidīja īsto izdevību. Liekas, tā kā par daudz sakritību: kā viņai tā izdevās izvēlēties īsto pēcpusdienu, kad viņas māsa jau ir stipri sarūgtinājusi vairākus cilvēkus, vai tā nav?

-   Liekas gan. Tenets jutās nomākts. Viss, kas likās notiekam, bija tas, ka aizdomīgo personu saraksts augtin auga, bet iespējas viņus saukt pie atbildības saruka. Maik, mums pietrūkst kāda neapgāžama pierādījuma.

-   Nu, tad atliek vienīgi cerēt, ka tiesu ekspertīze nāks klajā ar kaut ko.

-   Jā. Bet pa to laiku, manuprāt, vajadzētu parunāt ar Nikiju Bārnsu. Liekas, ka viņš bija turpat tuvumā vai nu mājā, vai dārzā laikā no trijiem piecpadsmit līdz pat brīdim, kad tika atrasts līķis.

-   Kārsonam šķita, ka zēns nav redzējis neko aizdomīgu.

-   Es to zinu. Tomēr nekad nevar zināt. Tas Nikijam varēja nelikties aizdomīgi, bet zinot to, ka mēs esam skaidrībā par iešanu un nākšanu tajā pēcpusdienā…

-   Jūs domājat, ka vajadzētu mēģināt parunāt ar viņu šodien, ser?

-   Varētu arī. Dīvaini, ka mēs viņu nekur neievērojām, kad bijām mājās. Šodien ir sestdiena, viņš nav skolā.

-   Varbūt mis Bārnsa viņu vēl aizvien tur tālāk no acīm, ser.

Tenets pasmīnēja.

-  Ja tā, tad viņš būs ļoti priecīgs. Ja vien viņš ir kaut mazliet līdzīgs Benam, viņam patiktu būt visur tur, kur kas notiek.

Bet Nikijs bija no skolas devies ekskursijā uz Vindzoras safari parku un nebija gaidāms mājās lidz pat vakaram. Merilīnai Bārnsai nepatika doma, ka tādas garas dienas beigās zēnu vēl iztaujātu.

Lainhems sarunāja, ka parunāsies ar viņu nākamajā rītā desmitos.

18. nodaļa

Izrunājies ar viņu!

Visu ceļu mājup Tenetam prātā nāca paša padomu fragmenti tiem, kuriem viņš bija palīdzējis laulības dzīves sarežģījumos. Protams, viņš zināja, ka dot padomu vienmēr ir daudz vieglāk, nekā sekot tam. Tagad, pirmo reizi mūžā, viņš likās esam padoma ņēmēja pusē un saprata, cik nepatīkama sajūta tā ir bijusi citiem.

Bija bez ceturkšņa pusnakts, un pilsētas centrā vēl joprojām atradās krietni daudz cilvēku. Bija taču sestdienas vakars. Bet piepilsētas ielas,

lappusēs 290 291 nav nodrukāts teksts

laiku dot ziņu par sevi, Tenetam nebija citas izejas, kā paziņot atklātībai par zēna pazušanu.

Viņš bija atbraucis. Džouna parasti vēlējās būt gultā ap pusdivpadsmitiem, bet slāpētā gaisma aiz smagajiem dzīvojamās istabas aizkariem vēstīja, ka viņa ir vēl augšā. Tenets izkāpa no mašīnas, aizslēdza to, tad brītiņu pastāvēja vilcinādamies. Par spīti ilgām samierināties, viņš juta, ka nevēlas iet iekšā un satikties ar Džounu.

Bija ļoti kluss, tikai attālas mašīnas troksnis laiku pa laikam un oranžie ielas lampu gaismas apļi pārtrauca blāvo vasaras vidus tumsu. Pienaina, opāla krāsas mākoņa stīpa apņēma pilnā mēness riņķi, un, Tenetam to vērojot, dažas izpluinītas mākoņu skrandas pārskrēja tam pāri. Rītdien līs?

Pēkšņi gaisma pārklāja mauriņu mājas priekšā, Džounai atvelkot aizkarus dzīvojamā istabā un palūkojoties ārā. Viņa noteikti bija dzirdējusi piebraucam mašīnu un pārbaudīja, vai tas patiešām ir viņas vīrs un nevis apkārt ložņājoši zagļi. Viņa atkal aizsedza logu, un kādu mirkli vēlāk atvērās parādes durvis.

Luk?

-Eju.

Džounai mugurā bija zils zīda kimono, ko viņš bija dāvinājis dzimšanas dienā. Kad Tenets pienāca klāt, viņa teica:

-      Es nevarēju saprast, kas tas ir, kas tur ārā slēpjas.

Visus labos lēmumus uzreiz noslīcināja sašutuma vilnis.

-      Es neslēpjos! Viņš pabrāzās Džounai garām.

-     Atvaino! Tad uzkavējās. Viņa sekoja Tenetam virtuvē. Vai tu gribēsi ko ēst?

-      Nē, paldies. Es kaut ko iekodu ēdnīcā. Viņš izņēma no ledusskapja gaišalus bundžiņu. Tu negribēsi? Tcnets satrūkās no piespiestās laipnības toņa balsī. Ko viņš dara! Te nu tā ir izdevība, uz kādu viņš bija cerējis. Fakts, ka Džouna bija viņu gaidījusi, jau norādīja, ka viņa ir samierinošā garastāvoklī.

Viņa pakratīja galvu.

-     Es pirms pusstundas iedzēru tasi tējas.

Viņš nolika bundžiņu malā un pastiepās, lai

satvertu sievas rokas.

-     Džoun?

Viņa cieši, gandrīz izaicinoši viņā vērās.

-Jā?

-     Mums jāizrunājas.

-     Es zinu.

-Piedod man, ka tikko biju tik nesavaldīgs!

Neliela, tikko samanāma plecu paraustīšana.

-     Nekas. Džouna mēģināja pasmaidīt. Tev bija gara diena.

-              lappusēs 294 295 nav nodrukāts teksts

tiek noslepkavota viņa māte. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tur jābūt kādam sakaram.

-      Bet izrādījās, ka ziņojumam nebija nekāda efekta. Viņš vēl nav rādījies.

-Tam nav tāda sakara. Mēs jau to nezinājām. Lieta tā, ka vajadzēja mēģināt.

-      Es nesaku, ka nevajadzēja, bet kāpēc tieši tajā brīdī? Kādēļ nedot Deimonam mazliet vairāk laika?

-     Bet kādēļ dot? Par spīti pūlēm, balsi jautās dusmas, gandrīz vai kareivīgums. Klausies, Džouna, manuprāt, tu gribi teikt, ka man vajadzēja pret Deimonu izturēties savādāk tikai tādēļ, ka tu esi… viņa inspektore.

Džounas pierē ievilkās dziļāka grumba.

-     Tā nav taisnība.

-     Vai nav?

Viņa vilcinājās. Tenets redzēja, ka viņa mēģina būt pilnīgi godīga pati pret sevi.

-     Es īsti nezinu, beidzot viņa atzinās.

-      Saproti, man vajadzēja sev jautāt: ja Deimons nebūtu tavs rūpju bērns, vai es būtu nodevis ziņojumu tajā laikā? Atbilde bija jā, būtu.

-     Vai tu esi pārliecināts, Luk?

-      Jā. Jā! Protams, esmu. "Bet vai tā ir?" Viņš paskatījās Džounā. Viņa lūkojās klēpī sarauktu pieri, tinot ap pirkstu kimono jostu. Tu man netici.

Pavisam mazs noliedzošs galvas mājiens.

-Tikai…

-     Kas?

Džouna paskatījās viņā, sastapa Teneta apsūdzošo skatienu un teica:

-     Ak, nekas. Aizmirsti to!

-Nē!

Sekoja mazs klusuma brīdis. Tenets mēģināja sev iestāstīt, ka netiks panākts it nekas, ja viņš nespēs savaldīt savas dusmas, tādēļ dziļi ievilka elpu, pirms turpināja:

-      Piedod man, mīļā! Mēs nekur netiksim, ja apklusīsim ik reizi, kad vien gadīsies kaut kas nepatīkams. Varbūt, ka tev ir taisnība, bet es vēl to nevaru ieraudzīt. Pasaki, ko tu domāji, un iesim tālāk.

Džouna kādu brīdi domīgi viņā vērās, tad teica:

-      Nebija taču nekāda iemesla domāt, ka viņš ir izdarījis noziegumu, vai ne?

-      Nē. Viņš stingri centās būt taisnīgs. Ari pašreiz nav, ja tu gribi zināt.

-      Tā… Vai tev likās, ka bez viņa liecības tu iestrēgtu?

-     Nē, ne gluži.

-      Ka tu nekur tālāk netiktu, ja nesadabūtu Deimonu?

-Nē, bet…

lappusēs 298 299 nav nodrukāts teksts

-     Bet šis ir slepkavības gadījums! Ir nogalināta sieviete…

-      Zinu. Vai tu domā, ka man bija viegli paturēt pie sevis to informāciju, kas varētu noderēt tev? Bet tā bija jārīkojas, vai tu to nesaproti? Es nevarēju viņu nodot. Tas ir jautājums… lojalitātes jautājums.

-      Bet kā ar lojalitāti pret mani? vārdi izskanēja, pirms vēl Tenets tos paspēja apturēt.

-     Bet tas ir savādāk, vai ne?

-     Vai tā ir?

-      Protams, ka tā! Arī Džouna tagad kļuva dusmīga. Vai tev kādreiz ir vajadzējis apšaubīt manu lojalitāti pret tevi mūsu personīgajā dzīvē?

-     Protams, ne.

-      Tad pasaki man, lūk, ko! Pirms minūtes es teicu, ka man nekad savā darbā nav vajadzējis pielietot kaut ko no tevis stāstītā. Kā būtu, ja kāds no manējiem figurētu tavā lietā kā galvenais aizdomās turētais, vai tādā gadījumā tu arī runātu ar mani tikpat brīvi? Vai tu patiešām domā, ka daudz runāji ar mani par šo lietu, lai arī Deimonu netur aizdomās?

-     Es tikpat kā neesmu saticies ar tevi.

-     Varbūt. Bet, pat ja runātu, es galvoju, ka tu būtu stipri apdomīgs.

Tenets neatbildēja. Viņai bija taisnība, ko abi zināja.

-      Un saki man ari vēl ko! Ja ceturtdien es būtu tev sniegusi informāciju par Deimonu, uz ko tu varētu balstīties, vai tu to neizmantotu?

Viņam vajadzēja atzīt, ka būtu to darījis. Un Džouna zinātu, ka viņš ir nodevis viņas uzticību. Likās, ka nebūs beigu sarežģījumiem un jauniem spriedumiem par šo tēmu. Varbūt, ka viņas rīcība bija tā pareizākā.

-     Laikam gan būtu. Viņš nebūt nelepojās ar nepatiku un negribību, kas ieskanējās balsī, bet beigu beigās tomēr atzina, ka ir kļūdījies un viņam nav taisnība. Tenets sevi piespieda to pasacīt. Tev taisnība, rastos dažāda veida grūtības.

Džouna atgāzās dīvānā, it kā šis strīds būtu izsmēlis visus spēkus.

-      Zini, es vienmēr baidījos, ka kaut kas tāds var atgadīties.

-     Kas tieši?

-      Sadursme sakarā ar mūsu darbu. Tu mani brīdināji atceries, pašā sākumā. Un es biju tik droša un pārliecināta, ka mēs spēsim ar to tikt gaiā, ka… Viņa paraustīja plecus. Tik naivi. Taisnība ir tā, ka es tik ļoti vēlējos darīt šo darbu, ka neklausījos tevī.

-      Vai tu esi kādreiz nožēlojusi? Bet atbildi viņš jau zināja.

-     Nē, nekad. Man tik tiešām patīk mans darbs

-     lappusēs 302 303 nav nodrukāts teksts

"Ari Džouna," Tenets nodomāja, "visas vēlās naklis, nepildītie solījumi, telefona zvani. Pēdējā minūtē atliktās ekskursijas…" Policista sievai vajadzēja rēķināties ar biežāku uzupurēšanos nekā vairumam sievu. Ja tikai padomā, ka viņš allaž bija lepojies, ka to kompensē ar parunāšanos par savu darbu, domādams, ka ar to būs gana. Cik augstprātīgi labvēlīgs viņš ir bijis! Kādēļ gan Džounai inteliģentai sievietei, kas tik daudz spēj piedāvāt, vajadzētu būt apmierinātai ar tām drumslām, kas nokrita no viņa galda?

-      Man šķiet, teica Džouna, ka nākamajai paaudzei būs vieglāk. Mūsējā uzauga pārejas periodā, un garajā ceļā ir bijuši daudzi upuri.

Un arī mēs tik tikko izbēgām, lai nebūtu vieni no viņiem. Tā bija stindzinoša doma.

-     Vai tu vari man piedot?

Viņa izpleta rokas, lai apskautu vīru.

-     Vai tev vēl jāprasa?

19. nodaļa

Tenets nolika paplāti uz tualetes galdiņa un atvilka aizkarus, saviebdamies no nomācošā skata ārā. Gredzens ap mēnesi bija izrādījies pareizs vēstnesis, un tagad spēcīgi lija; svina krāsas mākonis, kas veidoja it kā milzīgu, nepārtrauktu

debesu vāku, sūtīja lejup nepārtrauktu lietus gāzmu. Bet pat šis drūmais skats šorīt nespēja nomākt Tenetu. Viņš jutās līdzīgi cilvēkam, kas pēc garas un nopietnas slimības ir atguvis pilnīgu veselību, tāds efekts bija viņu samierināšanās vakaram.

Džouna sakustējās un atvēra vienu aci. Tenets aši paķēra paplāti, pārgāja pāri istabai un miera stājā nostājās blakus gultai.

-     Apkalpošanai gatavs, kundze!

Viņa samirkšķināja acis un paskatījās augšup, un, ievērodama viņa stāju un paplāti, uzšāvās gultā sēdus.

-      Mīļais! Un, kad Tenets bija novietojis paplāti viņai klēpī: Brokastis gultā! Kāda greznība! Paldies! Viņa pacēla seju skūpstam, un Tenets ar dedzību paklausīja, ieelpodams silto, vēl miegaino sievas ādas smaržu un nožēlodams impulsu, kas bija viņu tik agri izdzinis no gultas, lai pagatavotu Džounai brokastis vēl pirms aizbraukšanas uz darbu. Bet pateicība sievas sejā, viņai pārlaižot acis rūpīgi klātajai paplātei, pārliecināja Tenetu, ka viņš ir izdarījis pareizi. Ar apmierinājumu viņš vērās savu roku darbā: ziediem rotāts galdauts, labākais porcelāns, atdzesēta apelsīnu sula, kanna ar svaigi maltu kafiju (bez kofeīna Džounas jaunākais untums) un karsts radziņš.

lappusēs 306 307 nav nodrukāts teksts

ticēt, ka Deimons vēl nebūtu dzirdējis par mātes nāvi. Bet, ja tā, tad kādēļ viņš neparādījās?

Tenets vēl pētīja lielu un detalizētu apkārtnes karti, kad ieradās Lainhems.

-     Labrīt, Maik.

-      Labrīt, ser. Jūs šorīt izskatāties ļoti dzīvespriecīgs. Tikai nestāstiet man, ka pa nakti jums ir radusies viena no jūsu brīnišķajām idejām.

-     Diemžēl tāda laime man nav uzsmaidījusi.

Zvanīja telefons. Šoreiz Dafne Linakra, arī

jautājot par Deimonu.

-      Vēl joprojām nekādu ziņu? vaicāja Lainhems, kad Tenets bija nometis klausuli, būdams ārkārtīgi neapmierināts, ka desmit minūšu laikā viņam vajadzēja jau divkārt pavēstīt sliktas ziņas satrauktajiem tuviniekiem.

Tenets pakratīja galvu.

Lainhems acīmredzot uzskatīja par gudrāku mainīt tematu.

-     Ko jūs darāt ar to? Viņš pamāja uz karti.

Tenets izstāstīja, un abi kopā viņi ņēmās pārspriest, vai Bazedam būtu, vai nebūtu bijis iespējams izdarīt slepkavību pirms vai pēc sava sirojuma uz Netltonas fermu. Visu apsverot, Tenets sliecās izslēgt viņu no aizdomās turamajiem.

-     Es nudien nespēju iedomāties viņu izdarām slepkavību. Un tad mierīgi ejam tālāk, lai ielauztos fermā, kas ir tikai desmit jūdzes attālu. Vai otrādi. Manuprāt, pirmais un galvenais mērķis viņam būtu, cik ātri vien var, tikt pēc iespējas tālāk prom no slepkavības vietas.

-     Piekritu.

-      Mums laiks doties uz Ribldenu, lai satiktu Nikiju Bārnsu. Es sarunāju, ka līdzi brauks konstebls Fernlija.

Policistei sievietei vajadzēja būt klāt pie bērna nopratināšanas.

Pat uz galvenā ceļa rosība nebija liela, un, iegriežoties lauku ceļos, tic bija pilnīgi viņu ziņā. Ribldena izskatījās tā, it kā būtu nolēmusi ignorēt laiku; durvis un logi palika cieši aizvērti un bez nelaikā no gultas izvilkta avīžzēna apkārt neredzēja ne dvēseles. Tomēr ne jau visi vēl gulēja; ārpus baznīcas novietotas stāvēja vesela rinda mašīnu.

-      Viņiem agri notiek dievkalpojums, ieteicās Lainhems.

-      Tie notiek dažādos laikos. Man liekas, ka vikāram ir četras draudzes, ko apkalpot.

-     Kā gan viņš tiek galā svētkos?

-      Ar grūtībām noteikti. Pagājušogad es reiz runāju ar kādu lauku mācītāju, un viņš stāstīja, ka ir noturējis desmit ražas svētku dievkalpojumus dažādās baznīcās, skolās un organizācijās.

-      Man liekas, ka sapņos viņš apstrādā laukus un ārda sienu, smīnot noteica Lainhems.

-               lappusēs 310 3011 nav nodrukāts teksts

Tenets pagaidīja, kamēr ielej kafiju, un tad pievērsās Nikijam, kurš nepacietīgi viņu vēroja.

-      Nu, Nikij, tava māmiņa jau droši vien būs tev pastāstījusi, par ko mēs gribam ar tevi parunāt.

-      Par ceturtdienas pēcpusdienu, droši atteica zēns.

Viņš bija vidēja auguma zēns, diezgan tievs, ar kaulainiem elkoņiem un šaurām locītavām. Viņa ļoti īsie mati izcēla galvas formu un zoda līniju. Mātei līdzīgās, brūnās acis bija dedzīgas un attapīgas.

-     Pareizi. Es zinu, ka viens no maniem vīriem ar tevi par to jau runāja, tāpēc tev paskaidrošu, kādēļ man vēlreiz vajag par to pašu parunāt. Esmu pārliecināts, ka tu jau zini pēc tādiem smagiem noziegumiem kā šis mums nākas daudz laika pavadīt, lai pēc iespējas pilnīgāk iztēlotos to ainu, kas tieši notika laika posmā pirms tā. Tas ir ārkārtīgi darbietilpīgs uzdevums, kaut kas līdzīgs, kā likt kopā milzīgu attēlu no mazām kartona daļiņām, un šos gabaliņus mums sniedz visi tie cilvēki, ar kuriem mēs runājam. Nelaime tā, ka daži no cilvēkiem atceras ļoti neskaidri, bet beigās jau mēs, salīdzinot viena cilvēka teikto ar to, ko teicis kāds cits, nonākam pie apmierinoša galarezultāta. Tomēr gadās, ka dažkārt ar vienu cilvēku jārunā vairākkārt. Piemēram, ar tavu māti. Viņš pameta acis uz Merilīnu. Es ar jums runāju vairākas reizes, vai ne?

Viņa pamāja.

-     Faktiski ar lielāko daļu no mums.

-      Otrs iemesls tam, protams, ir tas, ka bieži vien pēc tam, kad cilvēki ir ar mums runājuši, viņi atceras tādas lietas, par kurām pirmoreiz aizmirst pateikt.

Nikijs prātnieciski māja ar galvu.

-      Es gribu uzsvērt, ka ir vajadzīgs, lai tu mēģinātu atcerēties itin visu, ikvienu mazāko lietiņu, ko tu redzēji vai darīji ceturtdienas pēcpusdienā pēc tam, kad pārnāci no skolas, sākot ar to brīdi, kad ienāci pa vārtiem, tu taču nāc pa taciņu un pa dārza vārtiem, ja? līdz pat laikam, kad aizgāji pie draugiem.

-     Pavisam visu?

-     Visu gan. Soli pa solim. Es pacentīšos tevi bieži nepārtraukt.

Aizver acis, ja gribi, varbūt tad būs vieglāk.

Bet tas nemaz nebija nepieciešams. Tenets manīja, ka Nikija acīs jau pazib atmiņas.

-      Nu, tā, mājās tu pārnāci apmēram bez ceturkšņa četros, ja?

Viņš pagaidīja, kamēr zēns piekrītoši pamāja.

-     Bija ļoti karsts. Vai dārzā kāds bija?

-      Nē. Es nācu pa taciņu un caur dārza vār-

-      lappusēs 314 315 nav nodrukāts teksts

Vikija ar Bcnctona džinsiem.

-       Kā tu zini, ka tā bija Vikija, ja atradies tik tālu projām? Tenets varēja uzminēt atbildi, bet bija labāk to dzirdēt no zēna paša.

-     Es pazīstu viņas "Fiesta" skaņu.

-     Labi. Un tad ko tu darīji?

-      Mēģināju uzbūvēt sienas — zināt, savijot zarus. Viņš saviebās. Tas nav tik vienkārši, kā liekas.

Tenets pasmīnēja.

-       Es zinu gan. Pats to mēģināju… Tā kā tu staigāji apkārt, nesdams zarus… Vai varbūt tev jau ir savākta vesela zaru kaudze?

-     Nē. Es staigāju, tos vākdams, kā jūs teicāt.

-       Un tagad es gribu, lai tu padomātu ļoti uzmanīgi, vai, tā strādājot, tu kādu kaut kur ievēroji?

Nikijs nožēla papurinaja galvu.

-     Žēl gan, bet neredzēju.

-     Nekas. Kas notika tālāk?

-       Es dzirdēju zvanu uz tēju… Dārzs ir tik liels, ka es bieži nedzirdēju, kad mamma mani sauca, un tad viņa pienāca pie sētas durvīm un piezvanīja ar šo te. Zēns pamāja uz vecmodīgu rokas zvanu, kas stāvēja uz palodzes pie izlietnes. Nē, pagaidiet… Vai tas bija pirms, vai pēc… Pierē zēnam ievilkās grumba, mēģinot atcerēties. Es tagad atceros, tas bija pirms…

-               lappusēs 318 319 nav nodrukāts teksts

gāju atpakaļ uz slēptuvi. Pēc neilga laiciņa dzirdēju, ka Deimons aizbrauc. Viņa mašīna taisa briesmīgu troksni un tad, tikai minūti vai divas vēlāk, pārbrauca misters Tarants. Drīz pēc tam sākās visa kņada, mamma piezvanīja misis Raisai, un viņa atnāca man pakaļ.

Tenets apmierināts māja ar galvu.

-   Labi, Nikij, viss, ko es varu teikt, ir tas, ka es vēlētos, lai visi liecinieki būtu tik precīzi un izpalīdzīgi kā tu.

Kā uz mājienu atvērās durvis, un ienāca Merilīna. Varbūt viņa taktiski bija gaidījusi ārpusē? Tenets pievērsās viņai.

-  Es tikko kā sacīju Nikijam, ka viņš bija ļoti izpalīdzīgs, mis Bārnsa. Paldies, ka atļāvāt ar viņu parunāt.

-   Labi. Bet neizklausījās, ka viņa būtu par to pārliecināta. Vai jūs esat beiguši?

-   Jā. Tenets piecēlās, un konstebls Fernlija aizvēra piezīmju bloku un sekoja viņa piemēram.

-   O, tikai viena maza lieta, mis Bārnsa. Vai mēs varētu noskaidrot, cikos jūs saucāt Nikiju uz tēju?

-   Bez ceturkšņa piecos, viņa nekavējoties atsaucās. Es vienmēr saucu viņu launagā bez ceturkšņa piecos.

-  Paldies.

Ārā vēl joprojām spēcīgi lija, un viņi salīkuši skrēja uz mašīnu un iemetās tajā. Visi logi bija cieši aizskrūvēti, radot ilūziju par izolāciju un privātumu.

-   Nu, kā? vaicāja Lainhems. Veicās?

-   Nu, tā, Tenets pavērās Lainhema nepacietīgajā sejā un pasmīnēja. Viņš zināja, ka seržantam ļoti nepatika, ja to turēja neziņā.

-   Bija divas interesantas lietas. Pirmā Nikijs dzirdēja pārbraucam Dafni Linakru bez divdesmit minūtēm piecos. Viņš spēlējās savā slēptuvē dārzā un faktiski viņu neredzēja tajā brīdī. Piecas minūtes vēlāk bez ceturkšņa piecos viņa māte sauca to launagā, bet viņš bija aizņemts ar kaut ko un vēl kādas piecas vai vairāk minūtes negāja uz mājām. Bet, kad viņš beidzot to darīja, tad redzēja, ka Dafne Linakra ieiet ratnīcā. Zēns domājis, ka viņa ir kaut ko atstājusi mašīnā un aizgājusi tam pakaļ, un, protams, visam var būt pilnīgi nevainīgs iemesls, bet…

-   No viņas stāstītā radās iespaids, ka viņa bija tā migrēnas izmocīta, ka knapi varēja uziet augšā!

-   Tieši tā. Un, ja viņai bija migrēna, man neliekas, ka viņa pati nodarbotos ar dažādiem sīkumiem. Liekas, ka misis Heivuda tikai priecātos būt viņai par izsūtāmo.

-   Piekrītu… Jā, tas šķiet interesanti. Kas bija otrais?

Tenets atstāstīja, ko Nikijs bija viņam teicis par Dcimonu.

-   Interesanti, kādēļ viņš gāja uz ratnīcu? Ser, jūs nedomājat…

Tenets pazina mirdzumu, ko redzēja pazibam Lainhema acis. Dzima viņa ideja.

-Ko?

-   Jūs teicāt, ka Deimons varētu būt pazudis, jo viņš vēlējās kādu aizsargāt? Un viens no cilvēkiem, kuru, pēc jūsu domām, viņš gribētu aizsargāt, ir viņa tante. Iedomājieties ja nu viņš dzirdēja ķildu starp viņu un savu māti drīz pēc tam, kad Dafne Linakra pārbrauca mājās? Un pusstundu vēlāk kāda iemesla dēļ viņš aizgāja pie mātes. Viņš ieiet istabā, tā ir tukša, tad Deimons, saukdams māti, iziet uz balkona. Viņas nav ari tur, bet Deimons pieiet pie margām, lai paskatītos, vai viņas nav dārzā, un ierauga, ka māte guļ uz terases. Viņš noskrien lejā, saprot, ka viņa ir mirusi, un nonāk pie secinājuma, ka viņa tante strīda laikā māti nogrūdusi no balkona. Viņš, dabiski, ir šoka stāvokli un iet uz ratnīcu, lai par to runātu ar tanti. Bet misis Heivuda saka, ka tante ir slima, viņai ir spēcīga migrēnas lēkme un vinu traucēt nedrīkst. Deimons nesaprot, ko darīt, tā ka, iznācis ārā, viņš ir apjucis, iet lēni, kā Nikijs stāstīja. Tad, tuvojoties mājai, viņš pieņem lēmumu. Ja viņa tante ir nogalinājusi māti, Deimons nevēlas būt iejaukts notikumos, kas tagad sekos. Viņš labāk turēsies pēc iespējas tālāk prom dažas dienas, kamēr visa kņada norims. Viņš uzdrāžas dzīvoklī, samet somā kādas mantas un brauc projām.

Lainhems sakrustoja rokas un atsēdās atpakaļ sēdeklī, tīksminādamies apmierinājumā.

-  Ko jūs par to domājat, ser?

-   Varētu būt. Protams, viņš varēja iet uz ratnīcu desmit citu iemeslu dēļ, no kuriem nevienam nav ne mazākā sakara ar slepkavību: viņš varēja tur iet, lai apstiprinātu kādu norunu, aizņemtos naudu, atdotu grāmatu, lūgtu padomu… Viņš varēja vienkārši painteresēties, kādēļ viņa tante pārbraukusi no darba tik agri, varēja aiziet tur aiz ziņkārības.

-   Jūs vēl minēsiet, ka varbūt viņš aizgāja uz ratnīcu, lai izdzertu tasi pēcpusdienas tējas, ser!

-   Nav vajadzības kļūt sarkastiskam, Maik. Viss varēja būt tieši tik nevainīgi. Viņi ļoti labi satika. Lai atceramies vien, ka Dafne Linakra un misis Heivuda nepārstāj zvanīt, lai uzzinātu ko par Deimonu.

-   Un viņš tur palika tikai to minūti vai divas tādēļ, ka misis Heivuda bija aizņemta, aprūpējot mis Linakru, un viņai nebija laika runāt ar Deimonu.

-  Tieši tā. Tenetam šad tad patika paķircināt Lainhemu. Faktiski…

-  Kas?

-   Nu, labi, pieņemsim, ka ir tā, kā jūs teicāt, un ka abu māsu starpā norisinājās ķilda… Sasprindzinājums un šoks varēja kalpot par īstas migrēnas lēkmes izsaucēju vai vismaz tā sākās, kad pusstundu vēlāk Deimons gāja uz ratnīcu.

-  Es nu gan teiktu, ka viņai nekādas migrēnas vispār nebija.

-   Bet vemšana, ko mēs dzirdējām, kad tajā vakarā tur bijām?

-   Emocionāla reakcija, triumfējoši izsaucās Lainhems. No izdarītās slepkavības.

-   Ir vēl kas, ko jūs, Maik, neesat izskaidrojis tajā savā jaukajā teorijā.

-Ko tad?

-   Motīvs, Maik, motīvs. Kādēļ brīnišķā jūnija pēcpusdienā Dafnei Linakrai pēkšņi ievajagas drāzties uz mājām un nogalināt savu māsu? Ir kādi minējumi?

-   Esmu pārliecināts, ka varētu kādu nosaukt, ja jūs ļautu man padomāt.

-   Man ir labāka ideja.

-   Kāda?

-   Dosimies uz ratnīcu un pajautāsim to viņai pašai.

20. nodaļa

Durvis atvēra pati Dafne Linakra.

-   Vai jums ir ziņas no Deimona? viņa bažīgi jautāja.

"Bez saulesbrillēm viņa izskatās vecāka, varbūt vairāk ievainojama," Tenets nodomāja. Viņas acis bija oļu pelēkas ar brūniem plankumiņiem. Arī šoreiz viņa bija moderni ģērbusies: krēmkrāsas audekla svārkos un pieskaņotā blūzē ar mīkstu, karameļkrāsas, adītu jaku, kas vaļīgi apņēma plecus.

Tenets papurināja galvu.

-   Žēl, bet nav. Ja jums nekas nebūtu pretī, mēs vēlētos vēl ar jums parunāt.

Nesakot ne vārda, viņa pakāpās atpakaļ un pagaidīja, kamēr viņi novilka savus pilošos lietusmēteļus.

-   Pakārt tos jūs varat šeit, viņa norādīja uz pakaramo rindu aiz durvīm. Tad viņi iegāja viesistabā.

Svētdienas laikraksti gulēja izmētāti apkārt atzveltnes krēslam, kurā viņa bija sēdējusi, kad viņi pēdējoreiz tikās. Uz maza galdiņa pie krēsla stāvēja pustukša kafijas tasīte.

-   Kā jūs redzat, es slinkoju. Šādā rītā jau nav daudz, ko darīt. Apsēdieties! Vai jūs vēlētos kafiju?

-   Mēs likko kā dzērām, paldies.

Kur bija Beatrise Heivuda?

It kā būtu uztvērusi Teneta domu, Dafne Linakra sacīja:

-   Bea ir baznīcā. Es viņai teicu, ka tādā laikā tikai galīgi trakais iet ārā no mājas, ja tas nav ļoti svarīgi, bet viņa tomēr uzstāja.

"Viņai acīmredzot pat prātā nebija ienācis, ka varētu Beatrisi aizvest mašīnā," Tenets nodomāja.

-   Un kā es varu palīdzēt?

-   Neliels sīkums, sacīja Tenets. Maza nesakritība. Mums liekas, ka jūs varēsit palīdzēt to noskaidrot.

Par spīti pārsteidzošajam paziņojumam, ka jāiet un jāprasa Dafnei Linakrai, kādēļ viņa varētu būt nogalinājusi savu māsu, Tenets labi zināja, ka to darīt būtu bezjēdzīgi. Viņa vai nu to noliegtu, vai pasmietos, kā bija darījusi iepriekšējā reizē. Un par savām aizdomām viņi atklātu vairāk nekā vēlētos.

Dafne Linakra pasmaidīja.

-   Ak Dievs, trešās kārtas jautājums. Ko gan tādu esmu izdarījusi, man sev jāvaicā? Lūdzu, turpiniet!

-   Varbūt jūs varētu mūs pieciest un vēlreiz izstāstīt, ko darījāt, kad pārbraucāt mājās ceturtdien pēcpusdienā.

Viņa vērtējoši Tenetā paskatījās.

-    Kāpēc man tas būtu jādara? Vienreiz es to jau pateicu un ar to noteikti vajadzētu pietikt.

Tenets nopūtās.

-   Bieži, kad cilvēkiem ir bijis dots laiks pārdomāt, viņi atceras tādus sīkumus, ko ir aizmirsuši pirmajā reizē. Tas ir saprotami. Neviens šoka stāvoklī pārāk skaidri nedomā.

Nu viņš bija parādījis viņai atkāpšanās ceļu, ja tāds būtu vajadzīgs. Vai viņa to izmantos?

Bija skaidrs, ka nē.

-   Baidos, ka man nav itin nekā, ko piebilst. Tad, pamanījusi viņa gaidošo klusumu, aizkaitināta teica: Labi, ja jau reiz vajag. Es pārbraucu mājās no darba, ciešot no migrēnas. Kad tiku te, viss, ko es gribēju, bija nokļūt augšā un apgulties tumšā istabā. Un tieši to es arī darīju.

-  Jūs ienācāt pa durvīm un uzgājāt tieši augšā pa kāpnēm? Vai jūs esat pārliecināta, ka, piemēram, neparunājāties kādu minūti ar misis Heivudu? Tenets uzstāja.

-Nē.

-   Vai varbūt iegājāt virtuvē padzerties?

-   Nē! Es neko tādu nedarīju! Klausieties, kad es piebraucu, Bea gaidīja pie durvīm. Viņa zināja, ka man ir slikti, mēs agrāk dienā runājām pa telefonu. Viņa palīdzēja man uzkāpt pa kāpnēm. Es iegāju vannasistabā ja jau mums jāiedziļinās visos sīkumos tad devos uz savu guļamistabu, atgūlos gultā, aizvēru acis un atviegloti nopūtos. Vai tas jūs apmierina?

-   Pēc liecinieka vārdiem, jūs redzēja ienākam mājā kādas desmit minūtes pēc tam, kad jūs pārbraucāt.

Viņa savilka uzacis un ar uzjautrinājumu balsī vaicāja:

-   Vai patiesi? Nu, viss, ko es varu sacīt, ir tas, ka vai nu viņš kļūdās tā būtu vēlamākā interpretācija, vai arī melo, acis nepamirkšķinot. Un, ja tas ir otrais, tad es teiktu, ka viņa motīvi būtu jāizmeklē, inspektor.

-  Tātad jūs noliedzat?

-   Pilnīgi noteikti! Es patiešām nevaru izteikties vēl skaidrāk. Viņa sakrustoja rokas un noknikšķināja pirkstu kauliņus maniere, kas Tenetam vienmēr bija riebusies. Bet viņš piespieda sevi nenovērst uzmanību no galvenā. Viņš mēģināja uzminēt, vai viņa melo. Dažreiz to bija viegli noteikt pēc sejas izteiksmes, neīstas balss noskaņas, dažiem žestiem, kā, piemēram, deguna berzēšana, bet par citiem cilvēkiem tas bija praktiski nenosakāms, un šis, kā viņš nolēma, bija tieši tāds gadījums. Dafne Linakra nenovērsa skatienu, un tapa skaidrs, ka viņa netaisās savā liecībā izmainīt ne vārdiņa.

Viņš bija pārliecināts, ka Nikijs nemeloja, bet vai varēja būt iespējams, ka zēns ir kļūdījies? Tenets negribēja tam ticēt. Bet to pašlaik nekādi nevarēja ne apstiprināt, ne noliegt.

Tā tam bija jāpaliek.

-   Ļoti labi. Tenets piecēlās. Bet, ja jūs pēkšņi atcerēsities…

-   Neatcerēšos. Viņas aizvainojuma pakāpe parādījās pēkšņā enerģijas uzplūdā, ar kādu viņa uzšāvās no krēsla. Kas ir tas… ziņotājs? Man ir tiesības to zināt, vai ne?

Tenets pakratīja galvu.

-   Diemžēl es to nevaru jums teikt. Vismazāk Tenets vēlējās pakļaut Nikiju kāda nelabvēlībai.

-  Tad vairāk nekā nav, ko teikt.

Mašīnā Tenets pavērās uz Lainhemu un pasmīnēja.

-   Nu? Vēl joprojām esat tikpat aizrāvies ar savu teoriju?

Seržants savieba seju.

-   Es tomēr domāju, ka tā varēja būt noticis.

-   Tā ir tā nelaime ar šo lietu, Maik. Ir tik daudz dažādu ticamu iespēju, kā jūs tikko teicāt. Un viņas gadījumā mēs sastopamies ar veco jautājumu kādēļ, pie joda, viņa būtu pēkšņi nolēmusi kādu pēcpusdienu pārbraukt mājās no darba, lai nogalinātu savu māsu?

-    Ja viņa patiesi to izdarīja, kaut kam vajadzēja notikt, lai viņa to gribētu. Bet kam?

Un kāpēc? Kāds gan viņai varēja būt iemesls?

Kāds iemesls?

Logi bija nosvīduši, un Tenets pastiepa pirkstu, lai izklaidīgi notīrītu mazu laukumiņu uz stikla. Parādījās fragments no jauna dižskābarža, no svaigi zaļās vasaras lapotnes pilēja ūdens, un zari likās pieliekušies no tā smaguma. Kaut kas pazibēja Teneta zemapziņā. Kas tas bija? Viņš notīrīja lielāku laukumu, tagad attēls palielinājās, atklādams rožu dobi, ko iekļāva zāle un koku rinda aizmugurē, to smagie, mājošie zari vīdēja dažādu toņu un nokrāsu zaļumā.

Un no jauna uzzibsnljums smadzenēs.

Šoreiz sajūta nemaldināja. Tenets bija to pieredzējis jau iepriekš, ne bieži, bet tomēr pietiekami daudzreiz, lai to pazītu. Viņa zemapziņa bija pilnīgi patstāvīgi šķirojusi, svērusi, sijājusi, novērtējusi un tagad bija nonākusi pie sava slēdziena. Pašlaik darbojās process, kad šis slēdziens tika pārraidīts cauri dažādiem zemapziņas slāņiem, kamēr beidzot viņš būs spējīgs to saprast. Tenets aizvēra acis un sēdēja pavisam kluss, cenšoties atvairīt skaņu, ar kādu lietus sitās pret jumtu, cenšoties aizmirst, ka blakus pavisam klusi sēž Lainhems… Viņš vēlreiz redzēja caur logu tikko skatīto attēlu, un tad bez brīdinājuma Tenets ieraudzīja citu attēlu sevi un Benu tajā fotogrāfijā, kuru viņš bija turējis rokās vakarvakarā, un tad vēl un vēl… Nāca atklāsme un reizē ar to pacilātība un triumfa sajūta. Jau savā pagājušās nakts sapnī viņš bija sasaistījis… Viņa acis strauji atvērās.

Lainhems vēroja viņu.

-  Protams, Maik!

-  Kas?

-  Viņas motīvs. Dafnes Linakras motīvs. Man liekas, ka tagad es zinu!

-  Nu, bet vai jūs man arī pateiksit?

-   Dabiski.

Tenets paskaidroja, priecājoties par uzaustošo sapratni Lainhema sejā. Viņš bija tikko beidzis, kad atskanēja signāls.

-   Netālu no ciemata zāles atrodas telefons, atcerējās Lainhems.

Tā bija ziņa no Džounas. Viņai bija kāda nojauta, kur varētu meklēt Deimonu, un viņa bija nolēmusi to darīt pati. Bērnus Džouna bija atstājusi pie savas mātes.

-   Vai viņa pateica, kurp dodas?

-   Nē, ser. Bet tas nevar būt pārāk tālu. Viņa teica: ja viss būs labi, viņa cerot tikt atpakaļ pēcpusdienā.

Ja viss būs labi.

-   Viņa teica, ka tas ir tikai pieņēmums, bet, ja viņa Deimonu atrastu un pierunātu doties līdzi.

tad viņi ierastos jūsu kabinetā. Vēl viņa brīdināja, lai pārāk necerot.

Tenets pavērās pulkstenī. Vienpadsmit.

Vēl vismaz četras stundas, ko gaidīt.

21. nodaļa

Tenets palūkojās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm četri. Tikai trīs minūtes bija pagājušas, kopš viņš bija skatījies pulkstenī. Laiks tā vilkās, ka likās apstājies.

Kur bija Džouna?

Bažas par sievu nomāca dedzīgo vēlēšanos runāt ar Deimonu. Viņš zināja, ka ir nesaprātīgs, ka Džouna lielu savas darba dzīves daļu pavadīja, sastopoties ar dažāda veida noziedzniekiem, bet viņam nepatika doma, ka viņš nezina, uz kurieni Džouna aizgājusi, ne arī to, kādā situācijā viņa varēja nokļūt.

Nebija iespējams koncentrēties, un viņš atsvieda malā papīru, ko bija lasījis, piecēlās un nemierīgi piegāja pie loga. Lietus bija pārstājis jau pirms stundas, un mākoņu jumts sāka pašķirties, ļaujot cauri izlauzties pirmajiem zilajiem debess pleķīšiem.

Mēs kaut ko drīz dzirdēsim, ser.

Tenets piespiesti pamāja.

-   Faktiski es teiktu, ka pazīmes ir cerīgas. Ja Džounas ceļojums nebūtu veiksmīgs, viņa jau būtu atpakaļ.

-   Mēs to nevaram teikt, ja nezinām, kurp viņa devusies.

-    Nē, bet viņa sacīja pēcpusdien. Viņai vajadzēja būt kādai domai, cik daudz laika tas var prasīt.

-   Pēcpusdiena ir stiepjams jēdziens. Tas var nozīmēt visu ko.

-    Pat ja būtu puspieci un Džounai nebūtu nekādu cerību, viņa noteikti būtu jau kaut ko ziņojusi. Tādā gadījumā viņa varbūt dosies pie mātes un piezvanīs no turienes.

-    Varbūt. Nebūtu jēgas nākt uz šejieni, ja viņai nav veicies.

-   Bet, ja viņa ir atradusi puisi, varbūt mums būs jāgaida vēl krietni ilgāk. Var paiet ilgs laiks, līdz viņai izdodas pierunāt viņu iet līdzi.

-   Neko nevar zināt. Tenets strauji apcirtās un atgriezās pie sava galda. Viņš paņēma ziņojumu, pārlaida tam acis un nolika. Roka ieslīdēja kabatā un izvilka pīpi. Tenets parasti dienas vidū nesmēķēja, bet šoreiz gadījums pieļāva atkāpšanos no likumiem.

Samierinājies Lainhems vēroja Tenetu piepildām pīpi un aizkūpinām.

-        Lai nu kā, ser, jūsu sieva zināja, ka viņai ir labas izredzes, savādāk ko tādu nebūtu uzņēmusies.

-   Tā ir, bet Džouna sacīja, ka tas ir tikai pieņēmums.

Viņi atkal atgriezās, kur sākuši. Tenets piecēlās.

-   Maik, nav jēgas te sēdēt un nodarboties ar spriedelēšanu. Vietas maiņa nāks mums tikai par labu. Aiziesim uz ēdnīcu un iedzersim tasi tējas. 1 Mūs tur viegli sameklēs.

Viņi ar tasēm rokās gāja pie galdiņiem, kad pienāca ziņa.

-   Man lika jums pateikt, ser, ka jūsu sieva ir ieradusies.

Atvieglojums bija salds kā cukurs.

-  Vai viņa ir viena?

-Es nezinu, ser. Es viņu neredzēju.

-   Kur viņa ir? Lejā?

-   Jā, uzgaidāmajā zālē. Vai lai uzvedu viņu augšā uz jūsu kabinetu?

-  Nē, es pats noiešu lejā.

Tenets uzsūtīja Lainhemu augšā, bet pats nokāpa lejā. Ārpus uzgaidāmās zāles viņš uz bridi apstājās. Džouna viņu vēl nebija ieraudzījusi. Viņa izskatījās nogurusi. Viņa sēdēja aizvērtām acīm, galvu atbalstījusi pret sienu. Džounai blakus sēdēja jauns vīrietis, kuru Tenets tūlīt pazina pēc fotogrāfijām, kas bija publicētas preses izdevumos. Tātad Džouna bija to paveikusi. Tenets sajuta lepnumu un uztraukumu. Ari Deimons izskatījās noguris. Viņš sēdēja, uz priekšu saliecies, elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem, sažņaugtās rokas brīvi nokarājās.

Tenets atvēra durvis un iegāja uzgaidāmajā zālē. Deimons bija redzējis viņu tuvojamies un sakustējies, jo Džouna atvēra acis. Viņa uzsmaidīja Tenetam.

-   Ā, te tu esi. Šis ir Deimons Tarants. Dcimon, mans vīrs, kriminālizmeklēšanas inspektors Tenets.

Deimons pamāja, bet neatbildēja Teneta smaidam. Fotogrāfijās nebija iespējams viņu pienācīgi novērtēt. Puiša līdzība mātei bija pārsteidzoša, viņas melnīgsnējais daiļums viņā vēl papildinājās ar vīrišķīgām līnijām. Viņš likās saspringts, nobažījies un viegli apmulsis.

Tenets vēlētos uzzināt, vai Deimons tik tiešām par savas mātes nāvi bija uzzinājis tikai pāris stundas atpakaļ. Ja tā, viņš noteikti vēl atradās šoka stāvoklī.

-   Deimons vēlētos kaut ko oficiāli ziņot, sacīja Džouna.

-   Labi, Tenets paskatījās uz zēnu. Bet vai tu tam esi gatavs? Deimons pavērās Džounā, kas paskaidroja: Tu vari to atlikt līdz rītdienai.

Zēns pakratīja galvu.

-   Es tāpat visu nakti negulētu un uztrauktos par to. Labāk tikt drīzāk galā.

-    Labi. Tad iesim augšā uz manu kabinetu, ja? Viņa kabinets būtu mazāk oficiāls par nopratināšanas telpu. Šeit, lūdzu!

Džouna ari piecēlās, bet Deimons viņu atturēja:

-  Jums nav jānāk, misis Teneta.

-   Vai tu esi pārliecināts? Es vēlētos būt klāt, ja tu gribētu.

-   Nē. Patiešām. Viss būs labi.

-   Tad es gaidīšu šeit, ja tu gadījumā pēc tam gribēsi mani satikt.

-   Patiešām, tas nav nepieciešams.

-   Ja tu esi drošs, Dcimon, iejaucās Tenets. Klusībā viņš jutās atvieglots. Nopratināt liecinieku Džounas klātbūtnē, kas bija Deimona inspektore, nebūt nebija perspektīva, kuru Tenetam gribētos baudīt. Džounai viņš sacīja: Es domāju, ka vislabāk būs, ja tu dosies mājās. Tu esi nogurusi.

-   Mazliet esmu. Labi, ja tu esi drošs, Dcimon.

-   Viss būs labi, zēns uzstāja.

Tenets un Deimons gāja uz stikloto durvju pusi, kad Tenets, nomurminājis atvainošanos, pagriezās atpakaļ. Viņam vajadzēja parunāt ar Džounu. Deimons pamāja un palika, apātiski gaidot. Norūpējies Tenets pameta skatu atpakaļ, vaicājot Džounai:

-   Vai tu esi pārliecināta, ka viņu var nopratināt?

Džouna paraustīja plecus.

-   Tu pats redzēji. Viņš noteikti grib ar to tikt galā. Manuprāt, viņam kļūs labāk, kad viss būs cauri.

-  Vai viņš zināja, ka māte ir mirusi?

-   Nē. Tur nebija ne radio, ne avīžu vai televizora. Viņš paskaidros.

-   Vai viņš tev pateica, kāpēc tā aizbēga?

Džouna saviebās.

-Jā. Viņš pats to tev pastāstīs.

-   Likumīgs iemesls?

Viņa bēdīgi pamāja.

-   Ak, jā, pat pārāk.

Tenets paņēma sievas roku un ātri paspieda.

-  Neuztraucies, es bušu uzmanīgs pret viņu.

-  Es zinu.

-  Atā, mīļā, un paldies!

Tenets palūdza, lai viņa kabinetā uznes tēju. Tēja tika atnesta gandrīz tūlīt, un Deimons to saņēma abām rokam, it kā gribēdams sasildīties pie karstās tasītes.

Ar ko sākt?

-   Tu zini, ka mēs bijām ļoti uztraukušies par tevi?

Deimons mēģināja ciniski pasmaidīt.

-   Ir jauki zināt, ka kāds par tevi uztraucas.

-   Visi uztraucās. Tev noteikti tas jāzina. Tavs tēvs, tava…

-   Mans tēvs. Tas skanēja ņirdzīgi.

Tenets zināja, kādēļ zēnam ir tāda attieksme, bet viņš nedomāja to izrādīt.

-  Jā. Viņš ļoti mīl tevi.

Deimons neko neatbildēja, tikai pasita galvu sāņus noliedzošā žestā.

Bija laiks pārvarēt pirmo barjeru.

-   Mana sieva saka, ka tu līdz pat šai pēcpusdienai nebiji dzirdējis par mātes nāvi.

-  Nē. īsu brīdi Deimona paškontrole atradās bīstamā līdzsvarā, tad viņš neveikli nolika tasīti uz Teneta galda malas un saņēma galvu rokās. Ak Dievs…

Tenets un Lainhems saskatījās.

-   Klausies, Deimon, ja drīkst tevi tā saukt es patiešām neesmu drošs, ka šis būtu tas labākais laiks, lai runātu ar tevi. Tu esi saņēmis ārkārtīgi šokējošas ziņas. Vai tu negribi pagaidīt līdz ritam?

-   Nē! Deimons paberzēja ar rokām seju, it kā lai noskaidrotu domas, spiezdams īkšķi un rādītājpirkstu pret aizvērto acu plakstiņiem. Tad viņš pacēla galvu un sastapās ar Teneta skatienu. Atvainojiet! Es jūtos labi. Turpiniet!

Tenets brīdi pagaidīja, tad teica:

-        Kā tu vēlies. Mēs nevarējām saprast, kā tu varēji nebūt dzirdējis par notikušo. Par to bija visās avīzēs, radio, televīzijā…

-   Tur, kur es biju, mums nekā no tā nebija. Deimons atceroties nopūtās un pakratīja galvu, it kā neticēdams, ka tāda vieta tiešām pastāv. Tur bija lieliski. Tik mierīgi, nošķirti no visas pasaules…

-   Kur tas bija?

-   Tā ir komūna, uz Sarijas un Hempšīras robežas. Pagājušogad kāds no maniem draugiem aizbrauca tur dzīvot. Viņi paši sevi apgādā.

-   Reliģiska kopiena?

-   Nē, ja vien ticība mieram un dalīšanās visā nav reliģija… Tā bija vienīgā vieta, par kuru es iedomājos, kur aizbēgt, kur netiks uzdoti jautājumi un man būs laiks…

-   Kam? maigi ievaicājās Tenets.

Deimons paraustīja plecus.

-  Tikt skaidrībā ar sevi.

Tenets gaidīja, bet zēns klusēja.

-   Par ko tev vajadzēja tikt skaidrībā?

Atbilde nesekoja.

Tenets nolēma izmēģināt citu pieeju. Mūsu problēma bija tā, ka mēs nevarējām saprast, kādēļ tu tik pēkšņi esi nolēmis aizbraukt. Mēs, protams, iedomājāmies, ka tu varētu nezināt par mātes nāvi. Ja tu bulu zinājis, tad taču būtu izsaucis ātro palīdzību. Ja vien…

Deimons aši paskatījās augšup.

-  Ja vien kas?

Tenets vilcinājās.

-   Vai misis Teneta tev pateica, ka tas nebija nelaimes gadījums?

Norīstijies Deimons pamāja.

-   Tādā gadījumā tev jānovērtē mūsu pūles noskaidrot, kurš bija atbildīgs. Tenets rūpīgi izvēlējās vārdus, cenšoties izvairīties lietot tādus uzbudinošus vārdus kā "slepkavība" un "nogalināja". Tā mēs nevarējām saprast, vai viens no tavas pazušanas cēloņiem nevarētu būt tāds, ka tu centies kādu aizsargāt.

Deimons uz viņu cieši skatījās.

-   Centos… Vai jūs gribat teikt, ka to izdarījis kāds no ģimenes?

-   Mums šāda iespēja jāņem vērā.

Deimons, kā neticēdams, lēni kratīja galvu.

-   Tas nav iespējams! Tam jābūt kādam no malas. Laupītājam, klaidonim… .

-   Diemžēl pēc tā neizskatās, Deimon. Tātad tu redzi: mēs domājām, ka, iespējams, tu esi bijis liecinieks noziegumam un esi aizbēdzis tādēļ, ka nespēji dot liecību. It īpaši, ja to būtu izdarījis kāds, ko tu mīli.

Deimons atkal kratīja galvu šoreiz enerģiski.

-        Jūs gribat teikt, ka es redzēju, kā nogalina manu māti un neko nedarīju? Viņš neticīgi iesmējās. Tas nav normāli. Tā domāt ir pilnīga ārprātība.

-  Tā var likties tagad, kad esam tevi satikuši. Bet tev jāatceras, ka mēs tevi nepazinām un neko arī par tevi nezinājām…

-   Misis Teneta zināja.

-   Misis Teneta zina savu darbu. Bez tavas piekrišanas viņa mums par tevi neko nestāstīja, tikai to, ko mēs pavisam viegli uzzinātu arī no citiem.

-  Pat ja lietu vada viņas vīrs!

-  Pat tad, Deimon. Tā patiešām bija.

Iestājās neliels klusuma brīdis, kamēr Tenets

deva zēnam laiku sagremot sacīto. Tad viņš turpināja:

-   Tagad atgriezīsimies, kur palikām, sākumā mums bija ļoti grūti iedomāties par kādu citu cēloni, kādēļ tev tik pēkšņi ievajadzējās pazust no acīm.

Klusums.

-   Kādēļ tu pazudi?

-   Man tas jums nav jāstāsta.

-Nē.

Deimons nelaimīgi vērās tukšumā.

Tenets mirkli pagaidīja, tad piemetināja:

-   Tev nav man jāstāsta, Deimon, jo es jau zinu.

Zēna uzmanība gandrīz vai ar sadzirdamu troksni pievērsās Tenetam.

-Tas nav iespējams!

-   Jā, ir. Mūsu izmeklēšanas gaitā parādās dažādas lietas.

-   Tādā gadījumā par to tāpat nav vajadzības runāt, vai ne?

-   Ir vajadzība. Es, protams, to droši nevaru zināt, bet, manuprāt, cēlonis, kādēļ tu atstāji mājuceturtdienā, ir ļoti svarīgs, lai saprastu šo noziegumu.

-    Bet kā tas var būt? Tas attiecas tikai uz mani.

-   Vai tā ir? Vai tā patiešām ir? Ja tu tikai brīdi padomāsi, esmu pārliecināts, ka sapratīsi tas nav tiesa. Ir citi cilvēki, kurus ietekmēs fakts, ka tāda informācija ir nākusi dienas gaismā, tādi ir vairāki cilvēki.

Deimons brīdi klusēja, vērdamies grīdā. Beidzot viņš paraustīja plecus.

-Liekas, ka jums taisnība.

-   Tādā gadījumā, vai tu neizstāstītu mums visu? Tas patiešām palīdzēs. Tu par to uzzināji tikai mātes nāves dienā?

Deimons pamāja.

-   Jā. Viņš pavilcinājās, tad paraustīja plecus. Labi. Ja jūs jau zināt… Ar ko jūs vēlaties, lai es sāku?

22. nodaļa

Ar acs kaktiņu Tenets redzēja, kā Lainhems, gaidu pilns, sakustējās. Seržants tikpat dedzīgi vēlējās dzirdēt Deimona stāstu kā viņš pats. Tenets zināja ko, bet viņam ārkārtīgi gribējās uzzināt atbildes uz kur, kad un kurš. Tomēr bija jāuzmanās no pārsteidzīga straujuma tieši tagad, kad Deimons bija padevies.

-Tu varētu sākt, pastāstot, kā pavadīji dienu.

-  Labi. Viņš apklusa domādams. Es gulēju ilgi. Daži mani draugi iepriekšējā dienā bija nokārtojuši eksāmenus, un mēs kopā to nosvinējām. Es piecēlos ne agrāk par vienpadsmitiem, tad paēdu brokastis un izgāju ārā pastrādāt pie mašīnas. Es biju ārā kādu stundu, pēc tam uzgāju atpakaļ dzīvoklī, iedzēru alu un atlaidos gultā. Kad pamodos, bija jau krietni pāri trijiem, un man gribējās ēst. Uztaisīju olu kulteni un tad, nu, tāpat paslaistījos, neko īpašu nedarot, uzliku magnetofonu, pašķirstīju auto žurnālus, nu, kaut ko tādu…

-   Vai parasti, kad biji dienā mājās, tu negāji kopā ar māti ieturēt lenču?

-    Nē. Viņa neēd lenču, tikai izdzer trauciņu jogurta vai ko tamlīdzīgu. Dažreiz es nokāpju virtuvē un ēdu kopā ar Vikiju, bet ceturtdienās viņa brauc uz Starrendenu iepirkties visai nedēļai un ēd ar draudzeni tur.

-   Saprolu. Turpini! Tenetu māca līdzjūtība pret šo zēnu, kuram nācās dzīvot tādu dīvainu, vientuļu dzīvi, bet viņš uzmanījās to neizrādīt. Deimonam piederēja visi materiālie labumi, tāpēc jo bēdīgāk, ka viņam ļoti pietrūka ģimenes siltuma un atbalsta.

-   Vēlāk ēcpusdienā, man jau kļuva garlaicīgi, tā neko īsti nedarot, tāpēc nolēmu, ka aiziešu pie drauga, kurš dzīvo ciematā, un sarunāšu kaut ko uz vakaru.

-  Tas bija Tims Spīds?

-Jā.

-  Un cikos tas varēja būt?

-   Liekas, kādas piecpadsmit minūtes pāri pieciem.

-   Labi. Turpini! Nē. Vienu mirklīti. Vai tev nevajadzēja parādīties pie misis Tenetas ceturtdienas pēcpusdienā?

Deimons izskatījās nokaunējies.

-   Jā, vajadzēja gan. Diemžēl es to pavisam aizmirsu. Protams, tikko man ienāktu prātā, es būtu viņai piezvanījis, bet es par to pat neiedomājos.

Tātad tik vienkārši tikai aizmirsis.

-   Bet, izgājis pa sētas durvīm, es ieraudzīju savas tantes mašīnu ārpus ratnīcas. Es biju nedaudz pārsteigts, jo parasti viņas nav mājās agrāk par pieciem četrdesmit piecām. Tā kā es biju apsolījis viņai, ka dabūšu jaunu antenu veco kaut kādi huligāni pagājušajā nedēļā norāva tad nolēmu, ka iegriezīšos pie viņas un sarunāšu, kad to izdarīt. Parādes durvis bija vaļā, un es iegāju iekšā. Dzīvojamās istabas durvis stāvēja pusvirus, un tur sarunājās viņa un misis Heivuda. Es jau taisījos ieiet, kad izdzirdu savu vārdu.

"Es vēl joprojām nespēju ticēt tam, ka Deimons ir mans mazdēls."

"Pat tad ne, kad tu pierādījumu turi rokās? Es gan varu. O, jā, es to varu gan. Man vajadzēja zināt man esot nost no acīm, mana mīļā māsa nespēs pretoties kārdinājumam pavest manu līgavaini. "

"Kā tev liekas, Dafne, vai Rolands zina?"

"Ja kāds zina, tad viņam nu gan tas būtu jāzina! Es saderu, ka viņš bija tā apmāts, ka izlikās nemanām tādu faktu, ka Deimons ieradās pasaulē daudz ātrāk par paredzēto laiku."

"Bet kā tu to neuzminēji? Tu zināji, ka Rolands dažus mēnešus pirms saderināšanās bija prom Austrālijā. Tev vajadzēja pašai to saprast."

"Piekrītu, man vajadzēja. Es biju muļķe, lūk, kāpēc. Tajā laikā es spēju domāt tikai par vienu par to, ka Džoslins ir miris. Man nekad pat prātā neienāca, ka viņam varētu būt sakars ar Nerīnu, kamēr es biju droši prom no acīm slimnīcā. Ak Dievs, cik vientiesīga es biju!"

"Lūdzu, beidz tā staigāt, Dafne! Man sāk sāpēt galva."

"Ak, Dieva dēļ, aizveries, Bea! Es cenšos domāt. Man jāizdomā, ko tagad darīt."

-   Es negaidīju ilgāk, nelaimīgi stāstīja Deimons. Kāpos atpakaļ, cik tik klusi spēju, un gāju atpakaļ uz dzīvokli.

"Kā ievainots dzīvnieks, kas meklē paslēptuvi," Tenetam ienāca prātā.

-   Bet, nonācis tur, es jutu, ka nosmakšu. Man bija tāda sajūta, it kā sienas… saslēgtajos ap mani. Ar vieglu izbrīnu viņš lūkojās Tenetā. Tik tiešām, dīvaini. Tā ir liela istaba un daudz gaismas… Es nezinu, ko darīju tālāk. Domājams, mazliet pastaigāju pa istabu, mēģinot visu aptvert… ka es esmu… viņš papurināja galvu, nespēdams izteikt īsto vārdu. Es patiešām nedomāju normāli. Ausīs joprojām skanēja viņu balsis tantes un misis Heivudas. Pēkšņi es to vairs nevarēju izturēt. Jutu, ka man jātiek prom no šejienes. Bet kurp doties? Somā sametu dažas lietas, visu laiku domādams, kurp braukt. Tad atcerējos komūnu. Un tā… es aizbraucu.

-   Tu neatstāji zīmīti, ne arī kādam pateici, kurp brauksi?

-  Kādēļ man tas būtu jādara? Šķiet, pēc tā, ko viņi man bija izdarījuši, es neko nevienam nebiju parādā.

-   Ko viņi tev bija izdarījuši, Deimon?

Man melojuši! zēns iekliedzās. Viņš paslēpa seju rokās. Visi, viņš nomurmināja.

Bija skaidrs, ka, lai gan Deimonam bija paticis Sarijā, viņa dvēseles mieram tas bija maz ko līdzējis. Tenets sāka nožēlot, ka bija pierunājis Džounu doties mājās. Viņa un Deimons šurp bija braukuši atsevišķās mašīnās, un viņai neradās iespēja ar viņu pa īstam izrunāties, mēģinot panākt zēna samierināšanos ar notikušo.

Varbūt piezvanīt viņai un lūgt atgriezties, lai viņa varētu kādu laiciņu pabūt ar Deimonu pēc sarunas? Tenets atsauca atmiņā, kā Džouna sēdēja tur uzgaidāmajā zālē aizvērtām acīm, galvu atbalstījusi pret sienu. Viņa bija izskatījusies tik pārguruši… Nē, viņš nevēlējās likt Džounai braukt atpakaļ, ja vien iespējams no tā izvairīties. No otras puses, viņš noteikti nevar atstāt zēnu tādā stāvoklī. Tenets zināja, ka daudziem viņa kolēģiem nebūtu nekādu sirdsapziņas pārmetumu, ja tā darītu, bet viņš arī zināja, ka nespētu dzīvot mierā ar sevi, ja būtu tā rīkojies.

Tenets pavērās Lainhcmā un pamāja uz durvju pusi. Seržants piecēlās un izgāja. Troksnis, durvīm viegli aizveroties, lika Deimonam pavērties pār plecu un, kā Tenets cerēja, apjēgt, ka tagad viņi ir vieni.

Tenets pameta krēslu un uzmetās uz sava galda malas.

-   Tas nav tā. Piemēram, tava tante un misis Heivuda. Viņas tev nemeloja. Tas ir skaidrs, ka viņas tikai tad pašas to uzzināja.

Bet kā pēc visiem šiem ilgajiem gadiem viņas bija uzdūrušās sen apraktajam noslēpumam?

Deimons atvairidamies pakratīja galvu.

-   Es nedomāju par viņām.

-  Tu domāji par māti?

-   Par viņu arī.

-   Vai tu tiešām domā, ka viņai būtu tev par to jāpastāsta?

Deimons brīdi klusēja. Tad paraustīja plecus.

-   Varbūt, ka nē. Lai gan tas kaut ko izskaidro.

-Ko?

-   Kādēļ viņa mani nevarēja ciest.

-   Es esmu pārliecināts, ka tā nav taisnība.

-   Nē? Kādēļ tad viņa no manis izvairījās? Kādēļ viņa nekad nepavadīja laiku kopā ar mani? Vai neņēma mani nekur līdzi, kā citas mātes to dara? Un neieradās skolas sporta dienās, izlaidumos un… Deimons papurināja galvu, kā mēģinādams nokratīt viņu pārņemošās emocijas. O, nē, nemēģiniet likt man noticēt, ka es viņai rūpēju, jo es jums neticēšu, pat miljons gados nē!

-   Deimon, klusi ierunājās Tenets.

Viņa balss tonis lika zēnam ar rāvienu pacelt galvu.

-       Es tev kaut ko pastāstīšu par tavu māti, kaut ko tādu, kas, es ceru, liks tev viņu labāk saprast. Redzi, izmeklēšanas gaitā mēs daudz ko uzzinām par cilvēkiem, kas ir iejaukti lietā, un īpaši par cilvēku, kam lemts būt visa centrā, par nozieguma upuri. Es nemēģināšu pierādīt, ka tava māte.par tevi rūpējās, jo viņa to laikam nedarīja. Bet, viņš ātri turpināja, redzot, kā zēns saviebjas, es gribu, lai tu saprastu vienu. Tev ar to nav nekāda sakara.

Deimons sarauca pieri.

-   Ko jūs domājat?

-   Es domāju to, ka nav tā, ka tavai mātei tu nepatiki, ka viņai šķiti nemīlams vai riebīgs, vai kaut kas līdzīgs, bet viņa nespēja par kādu rūpēties, patiesi rūpēties. Pat ne par to, kurš viņu ļoti mīlēja, tavu tēvu.

Zēns klusēja, cenzdamies izprast šo jauno un nepazīstamo situācijas izskaidrojumu, par ko viņš vienmēr bija domājis pavisam savādāk.

-   Es zinu: kad cilvēkiem liekas, ka viņi kādam nepatīk, tie uzskata, ka tam ir sakars ar viņiem pašiem, ar kaut ko, ko viņi ir pateikuši vai izdarījuši, vai pavisam otrādi ko viņi nav pateikuši vai nav izdarījuši, lai gan faktiski bieži tam nav nekāda sakara ar mums, bet gan ar pašu cilvēku, kuram mēs nepatīkam. Redzi, tava māte pārdzīvoja kaut ko tik ārkārtīgi rūgtu un smagu, vēl būdama pavisam maza, ka viņa, šķiet, uzcēla ap sevi sienu, lai nekad vairs tā neciestu. Es nedomāju, ka viņa to darīja apzināti, ka apzināti sacīja sev: es nekad nevienu nemīlēšu tādēļ, ka baidos viņi var mani sāpināt. Mazi bērni tā nedomā. Bet es esmu pārliecināts, ka dziļi sevī, zemapziņā, viņa nolēma nekad neļaut kļūt atkal tik ievainojamai un tas nozīmēja neļaut sev par kādu ļoti rūpēties. Nelaime, protams, ir tā, ka tādi cilvēki var nodarīt daudz ļauna tiem, kas dzīvo tuvumā, īpaši tādiem, kas ir no šiem cilvēkiem atkarīgi, piemēram, bērniem… Kā šajā gadījumā tev. Vai es varu izteikt priekšlikumu?

Deimons mēmi pamāja.

-  Vai tu kādreiz esi dzirdējis par misis Glāsu?

-   Mana tante dažreiz iet viņu apciemot. Vai viņa nebija saimniecības vadītāja, kad viņas bija bērni tante un mana māte?

-   Jā. Viņa abas ļoti labi pazina, faktiski uzaudzināja. Es domāju, ja tu dzirdētu, kā viņa runā par tavu māti, un visu to, ko viņa var pastāstīt, lu varbūt sāktu domāt pavisam savādāk gan par māti, gan par veidu, kā viņa pret levi izturējās. Galu galā no pēdējo dienu piedzīvojumiem tu pats zini, kā tas ir, kad liekas, ka visa tava pasaule sagrūst… Tikai padomā vien, cik daudz sliktāk viss izskatītos, ja tu būtu mazliet vecāks par zīdainīti un pavisam nevarētu saprast, kas un kāpēc notiek… Aizej un parunā ar misis

Glāsu, Deimon! Es esmu pārliecināts, ka viņa būtu ļoti priecīga. Viņa ir interesanta lēdija un mīl, ka viņu apciemo…

Tenets uz mirkli apklusa, tad sacīja:

-   Manuprāt, cilvēks, kuru tu domāji, kad minēji tos, kuri tev melojuši, bija tavs tēvs, vai ne?

Deimona nospiesto garastāvokli acumirlkī nomainīja dusmu uzplūds.

-   Nesauciet viņu tā! Viņš nav mans tēvs! Mans tēvs bija kāds, kuru es nekad neesmu redzējis, kāds, par kuru es tik tikko esmu dzirdējis!

-   Džoslins Heivuds varēja būt tavs asinstēvs, bet Rolands Tarants bija… ir… tavs īstais tēvs, un tu to zini.

-   Vai zinu? Tad kādēļ viņš nepateica man patiesību?

-   Pēc manām domām, divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tādēļ, ka mīl tevi un nevēlētos tevi sāpināt…

-   Mīl mani… Deimons sarkastiski novilka.

-    Jā. Mīl tevi. Viņš ļoti uztraucās kopš tā brīža, kad kļuva skaidrs, ka tu neesi vienkārši aizbraucis pavadīt nakti ar draugiem. Viņš zvanīja katru dienu, pat divas trīs reizes dienā, lai apjautātos, vai no tevis nav nekādu ziņu…

Deimons klausījās tā, it kā gribētu noticēt tam, ko stāstīja Tenets, bet nespēja.

-    Ja viņš mani mīl, kāpēc tad viņš no paša sākuma nebija godīgs pret mani? Viņam bija jāzina, ka kaut kad es tik un tā uzzināšu. Tas ir tā, it kā tu būtu adoptēts. Visi zina, ka labāk pašā sākumā bērniem to pateikt.

-   Varbūt. Bet tevi neadoptēja, vai ne? Tava situācija ir mazliet… mazliet delikātāka. Ko tu vēlētos, lai viņš būtu tev stāstījis? Ka tava māte ieņēma tevi no cita vīrieša, bet viņš to, neskatoties uz neko, tomēr apprecēja? Viņam bija jādomā ari par citiem cilvēkiem, kas būtu iejaukti, cilvēkiem, kurus tas dziļi ievainotu, kā tavu tanti. Ja viņš būtu tev pašā sākumā izstāstījis, kā varētu būt drošs par to, ka tu kaut kad neuzmanīgi neizpļāpātos? Un nevar taču mazu zēnu nozvērināt uz mūžīgu klusēšanu, vai ne tā?

-   Jums jau viegli to visu teikt! Jūs nezināt, kā ir, kad neviens nav tas, par ko jūs viņu uzskatījāt. Tavs tēvs nav tavs tēvs. Tava vecāmāte nav tava vecāmāte… Un visļaunāk, ka ari tu pats neesi tā persona, bet kas cits…

-   Tā nav patiesība, Deimon. Tu neesi kāds cits. Tu esi tu pats, tev paliek tie paši gēni, tā pati personība, tas pats izskats un prāts, kas vienmēr tev bijis. O, es nedomāju teikt, ka jaunas zināšanas neko nemaina, bet tam nav obligāti jāmainās uz slikto pusi, ja vien tu pats to nepieļauj. Tavas attiecības ar dažiem cilvēkiem kļūs

savādākas, tas jā, bet varbūt, un te es domāju it īpaši tavu tēvu, varbūt jūsu attiecības būs pat labākas, kad tagad viss ir noskaidrojies. Tikai padomā, cik ļoti noraizējies viņš ir, jo varbūt domā, ka tu kaut kā esi uzzinājis patiesību un tāpēc aizgājis no mājas un no viņa.

Vai Rolandam Tarantam varēja būt aizdomas, ka tieši tas bija atgadījies ceturtdien? Noteikti nē. Pēc astoņpadsmit gadiem viņš droši vien cerēja, ka noslēpums ir aprakts un atdots aizmirstībai… Un tomēr… atrisinājuma atslēgas visu laiku ir bijušas turpat izsvaidītas, pieejamas ikvienam, lai izlasītu tāpat, kā to bija izdarījis Tenets…

-   Manuprāt, tu zini, ka vislabākais, ko tu varētu darīt, būtu izrunāties ar tēvu tik atklāti, cik vien tas iespējams.

Deimons pakratīja galvu.

-   Es nevaru to izdarīt.

-   Kādēļ nē? Tādēļ, ka tas būtu grūti, nepatīkami un mulsinoši? Varbūt tā būs, bet viens ir skaidrs tas nebūs tik grūti, nepatīkami vai mulsinoši kā tad, ja tu visu savu dzīvi turpināsi dzīvot, izlikdamies, ka nekas tāds nekad nav noticis. Tu nevari kā uz burvju mājienu izdarīt tā, lai viss būtu kā iepriekš.

Deimons klusēja.

-   Vai tu vismaz nepamēģināsi? Ko gan tu vari

zaudēt? Un apdomā, ko tu vari iegūt! Tev jāzina, ka es neesmu pārspīlējis viņa jūtas pret tevi, un ceru, ka tu pats pārliecināsies par to, cik atvieglots viņš būs, kad ieraudzīs tevi. Un vēl kas tagad, kad nav vairs tavas mātes, tu viņam esi vajadzīgs vairāk, nekā jebkad agrāk.

Zēns pavērās augšup, acīm iemirdzoties.

-   Tas tiesa. Viņš vērās projām, pāri Teneta plecam, iespējams, kaut kur, kur viņš un Tarants sastapsies kā līdzīgs ar līdzīgu pirmo reizi mūžā. Liekas, ka jums taisnība, viņš lēni teica. Ko gan es zaudēšu?

Šķita, ka cīņa ir uzvarēta. Sevī Tenets atviegloti nopūtās un tad piesardzīgi teica:

-Ja tu vēlies, es varu tevi aizvest. Man tik un tā jābrauc uz Ribldenu… Ak, nē, tev jau ir pašam sava mašīna.

-  Jā… Bet, ja jums nav nekas pretī, es gribētu braukt kopā ar jums. Kā neticot, Deimons pakratīja galvu. Jūs nepavisam neesat tāds kā citi policisti.

-   Policisti arī ir cilvēki, tāpat kā visi citi. Tenets noslīdēja no galda malas, paberzēdams pēcpusi, kas bija kļuvusi gluži stīva. Mums pat notirpst dibeni, viņš smīnēdams piemetināja.

Deimons plati pasmaidīja. Smaids pārveidoja viņu, un viņš izskatījās daudz jaunāks pirmo reizi pavisam bezrūpīgs.

Tcnetu pārņēma silta apmierinājuma sajūta. "Sabiedriskais darbinieks Tenets," viņš pats sev, greizi pasmīnēdams, teica. "Es esmu palaidis garām savu īsto aicinājumu."

23. nodaļa

Beatrise Heivuda atvēra durvis.

— Viņa ir dārzā. Ja jūs apiesiet apkārt mājai…

Bija brīnišķīgs jūnija vakars un pulkstenis rādīja seši. Pēdējie mākoņi bija izzuduši un parādījusies saule. Neskatoties uz vēlo pēcpusdienu, vēl bija diezgan silts, lai nožāvētu ceļus un ietves, jumtus un piebrauktuves. Plānas dūmakas plīvurs klājās virs mitruma piesūcinātās ainavas.

Pēc tam, kad policisti bija aizveduši Deimonu priecīgajam un atvieglotajam Tarantam, Tenets ar Lainhemu tūlīt gāja uz ratnīcu. Tagad viņi soļoja pa šauru akmens taciņu, kas veda gar māju uz dārza pusi. Augstu krūmāju iekļauta, tā šķautnes mīkstināja blīvi zeltaina, sudrabaina un dažādu nokrāsu zaļu augu lapotne. Takas viņā galā, mājas aizmugurējā stūrī, dekoratīvie krūmi ar baltiem, zvaigžņveidīgiem ziediņiem veidoja it kā režģotu, velvētu eju.

Sākumā skats caur eju likās aizmiglots, neskaidrs, līdzīgs dārzam caur kaltas dzelzs vārtiem impresionistu gleznās, bet, ejot tuvāk, skats iezīmējās skaidrāks, krāsu neskaidrība pārvērtās atsevišķos krūmos un ziedaugu puduros. Tenetam aizrāvās elpa, kad viņš izgāja cauri velvei.

Viņa priekšā pletās visbrīnišķīgākais dārzs. Tas likās mānīgi mazs, un Tenets nespētu analizēt tā burvību, bet skaidrs bija viens te roku bija pielicis gandrīz vai ģēnijs, kura instinktīvā augu mīlestība un prasme tos izaudzināt bija pamats harmonijai starp lapotni un ziediem, kas pletās viņu priekšā. Viņš uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka Dafnei Linakrai piemīt zināšanas par augiem; par spīti faktam, ka viņai nav izglītības šajā jomā, galu galā dēstu audzētava bija viņas iztikas avots. Bet zem skarbās, lietišķās ārienes nemanīja radošo iezīmi.

Dafne, noliekusies pār ziedu apmali, ravēja nezāles.

-   O, nē, vairāk ne, viņa iesaucās, kad ieraudzīja abus policistus. Mugurā Dafnei Linakrai šoreiz bija izbalējuši džinsi un kokvilnas krekls, tā piedurknes bija uzrotītas virs elkoņiem, viņas seja piepūlē piesārtusi. Viņa noslaucīja pieri ar delnas virspusi un salika rokas gurnos, šķielējoši skatīdamās viņos, lai aizsargātos no slīpās saules stariem. Kas tad šoreiz?

-   Mēs domājām, ka jūs gribētu zināt, ka Deimons ir sveiks un vesels, teica Tenets.

-   Patiešām? Ai, tas ir lieliski. Vai ar viņu patiesi viss kārtībā?

-  Jā. Tenets pamāja uz balti nokrāsotu galdu un dažiem krēsliem, kas stāvēja mazā, bruģētā iekšējā pagalmiņā netālu no sētas durvīm. Vai mēs varētu apsēsties?

Viņam pagriežoties, Tenets ieraudzīja ašu kustību aiz atvērtā virtuves loga. Acīmredzot Beatrise Heivuda raizējās par to, kas te notiek. Tenetam bija nodoms viņu par to informēt. Uz galda atradās divas glāzes un pustukša limonādes krūze.

-   Vai kāds no jums vēlētos padzerties? vaicāja Dafne, paceļot krūzi, kā vēlēdamās atlīdzināt par visai vēso uzņemšanu. Es dabūšu vēl pāris glāzes. Vai varbūt vēlaties kaut ko stiprāku?

Abi viri noliedzoši pakratīja galvu, un viņa ielēja sev, iztukšodama to vienā ņēmienā.

-   Fū-u, nu jau ir labāk. Šāds karsts laiks nav piemērots darbiem dārzā.

-   Dārzs ir brīnišķīgs, sacīja Tenets, vērdamies apkārt. Skaistākais dārzs, kādu jelkad esmu redzējis.

Viņa šķita iepriecināta.

-  Es priecājos. Bet jūs, lai kā arī es to vēlētos, noteikti neieradāties šeit parunāt par dārzkopību, inspektor. Jūs teicāt par Dcimonu…

-   Mēs likko kā atvedām viņu mājās. Viņš ir ar savu… tēvu.

Ja ari Dafne sajuta tīšo vilcināšanos, viņa to neizrādīja.

-  Kur viņš bija?

-  Dzīvoja Sarijā komūnā.

Biezās uzacis uzrāvās augstāk.

-  Komūnā? Kā gan…

-  Viņš par to uzzināja no kāda sava drauga.

-   Bet kāpēc viņš tā aizbrauca, nevienam neko nepasakot?

-   Ā, iesaucās Tenets, nu mēs esam pie tā nonākuši. Viņš apklusa, tad lēni un uzsvērti sacīja: Mēs atnācām pie jums sarunas dēļ, ko Deimons noklausījās starp jums un misis Heivudu.

Viņš bija pārliecināts, ka redz satraukumu Dafnes Linakras acīs, tām pievēršoties atvērtajam logam viņiem aizmugurē.

Bet sieviete acīmredzot bija sagatavojusies šim brīdim, un viņas sejas izteiksme rādīja tikai uzjautrinājumu un neticību, kad viņa teica:

-   Patiesi, inspektor, kāds neiespējams stāsts! Baidos, ka viņš jūs nesa cauri, Deimons to pieprot.

-   Esmu pārliecināts, ka tā nebija, mis Linakra. Viņš bija ļoti konkrēts. Un tas, ko viņš man pastāstīja, tikai apstiprināja to, ko es jau pats biju izsecinājis.

-   Man nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat.

-   O, es domāju, ka ir, mis Linakra. Faktiski esmu par to pārliecināts. Un, manuprāt, tas jums bija tāds pats šoks kā Deimonam… uzzināt, ka viņa tēvs nav misters Tarants, kā viņš pilnīgi dabiski vienmēr tika uzskatījis, bet Džoslins Heivuds, jūsu bijušais līgavainis.

Par spīti viņas piesardzību vēstošajam izskatam, šis drosmīgais apgalvojums, kā Tenets arī bija cerējis, Dafni iespaidoja; uz īsu bridi sejas vaibsti kļuva asāki un vairāk izcēlās zoda līnija. Tad viņa iesaucās:

-   Cik muļķīga doma! Es nezinu, kādas pasakas jūs, inspektor, esat saklausījies, bet, manuprāt, ir ārkārtīgi bezatbildīgi nākt šeit un izteikt nepārdomātus apvainojumus bez mazākās ticamības druskas.

Par nelaimi, viņa bija trāpījusi naglai tieši uz galvas. Viņam nebija īsta pierādījuma, ka Deimona stāstītais atbilst patiesībai. Tenets bija pārliecināts, ka tāds eksistēja ja vien, protams, nebija jau iznīcināts, un viņam bija arī laba doma, kādā veidā viņas tam uzdūrās, bet fakts palika tāds, ka viņa īstais ierocis pret Dafni Linakru bija izveicība. Tenetam kaut kā bija jāizdabū no viņas atzīšanās, un bija skaidrs, ka tas nenāksies viegli. Bija pagājušas vairākas dienas, un viņa varēja sīki izplānot savu rīcību; bija jau arī acīmredzams, kāda tā būs: noliegums un vēlreiz noliegums. Galu galā bija tikai Deimona vārds, kas runāja pretī viņai, un ar to gala vērtējumā izrādīsies par maz.

-   Apvainojumus, mis Linakra? arī Tenets runāja vieglā, uzjautrinātā tonī. Kādus apvainojumus?

īsu bridi viņa likās apmulsusi, bet ātri atguvās.

Ka tā bija mana vaina, ka Deimons tik pēkšņi aizbrauca.

-   Tātad jūs noliedzat, ka tāda saruna vispār notika?

-   Kategoriski.

-    Dīvaini. Tenets likās pārdomāja. Reiz jau mums bija kāds liecinieks, kura liecība likās norādām uz to, ka jūs mums esat melojusi, un tagad atkal… Cik daudzus cilvēkus vēl jūs vainosiet par to, ka viņi "kļūdās", pirms jūs atzīsiet patiesību?

-   Kādu?

Tenets negribot apbrīnoja viņas aukstasinību. Viņa faktiski mēģināja Tenetu piespiest izteikt priekšlaicīgu apvainojumu! Viņš pārlika: varbūt atļauties to? Izlēmis Tenets atlaidās krēslā un likās atslābināmies, apzinādamies, ka Lainhems to novēro. Seržants zināja, ka Tenets visbīstamākais bija tieši tad, kad likās atslābinājies.

-   Ļoti labi. Es izstāstīšu patiesību, tādu, kādu to redzu es. Lūdzu, pārtrauciet mani, kad vien to vēlaties!

Ceturtdienā, kad tika nogalināta jūsu māsa, misis Heivuda pavadīja pēcpusdienu galvenās mājas bēniņos, šķirojot mantas sestdienas labdarības tirdziņa izpārdošanai. Kā mēs visi tagad zinām, jūsu māsa bija nepārspējama krājēja, un mans minējums ir tāds, ka apprecoties viņa paņēma līdzi visu ko no jūsu iepriekšējās mājas, un daudz kas no tā nekad pat netika atvērts, bet tā arī stāvēja kastēs, nolikts bēniņos.

Tenets apstājās, sagaidīdams noliegumu, bet tas nesekoja. Dafne Linakra klausījās ar iecietīgu, gandrīz vai līdzjūtīgu sejas izteiksmi. Tenets pie sevis lūdzās, lai šis viņa plāns būtu pareizais un kaut viņš nožēlojami nekļūdītos.

-  Jūs pati man teicāt, ka tikai pēc ilgas un pamatīgas pierunāšanas jūsu māsa beidzot piekāpās un atļāva paņemt kādas no savām prom aizmestajām drēbēm, un pati parādīja kastes, kuras misis Heivuda drīkstēja izskatīt un izšķirot.

Mans minējums ir šāds: tās bija pašas vecākās kastes, un vienā no tām atradās lietas vēl no jūsu māsas pirmslaulības gadiem. Un tajā kastē atradās kaut kas es nezinu, kas, iespējams, ka vēstule, kas atklāja noslēpumu, ko misis Taranta tik ilgi bija glabājusi faktu, ka viņas dēla Deimona tēvs ir nevis viņas vīrs, bet cits vīrietis Džoslins Heivuds, viņas māsas līgavainis. Ne pārāk patīkams fakts, it īpaši tādēļ, ka viņas māsa jūs tai laikā bijāt slimnīcā, kur atveseļojāties pēc aklās zarnas plīsuma.

Un, protams, svarīgi ir tas, ka Beatrise Heivuda, kas atrada šo pierādījumu, ir Džoslina Heivuda māte. Tas viņai bija ārkārtīgs šoks. Misis Heivudai ne prātā nebija nācis, ka viņas dēlam bija sakars ar savas līgavas māsu, un, protams, ne mazākās jausmas, ka visus šos gadus viņa ir bijusi vecāmāte bērnam, par kura eksistenci viņa vispār nezināja. Viņa ari jutās ļoti saniknota jūsu dēļ: jūs bijāt tik laipna pret viņu, pieņemdama to savā mājā, kad tai nebija kurp iet, un izturēdamās pret viņu tā, it kā viņa būtu jūsu vīramāte, kas tā arī būtu, ja viņas dēls tik ilgus gadus jau nebūtu miris.

Dafne sēdēja, atbalstījusi muguru pret krēsla atzveltni, acīmredzot tikpat atbrīvota kā Tenets pats, pirkstus uz vēdera sakrustojusi. Tagad Tenets ievēroja, ka to galiņi kļuvuši balti un viņas rokas viegli trīs. Iedrošināts viņš turpināja.

Un tā, kad misis Heivuda bija atjēgusies no sākotnējā šoka, viņas pirmā dabiskā reakcija bija pastāstīt uzzināto ari jums. Viņa atgriezās šeit un piezvanīja jums uz darbu. Es esmu pavisam pārliecināts, ka viņa jau tad jums pavēstīja jaunumus, jo jūs uzreiz atvainojāties, ka no darba jāaizbrauc agrāk, un visu ceļu domājāt par to, ko uzzinājāt, tā novedot sevi līdz ārprātīgam niknumam pret māsu. Džoslins Heivuds bija vienīgais vīrietis, ko jūs esat mīlējusi, kamēr Nerīnai vairāk vai mazāk nopietnos nolūkos vienmēr bija neskaitāmi pielūdzēji. Tā bija visļaunākā nodevība atvilt jums šo vīrieti, kamēr jūs pati atradāties piespiedu prombūtnē. Un tas, ka viņš ir dāvājis bērnu Nerīnai, kamēr tas īstenībā pienācās jums… Šī doma kļuva jums nepanesama.

Mājās jūs ieradāties četros četrdesmit, devāties iekšā un pieprasījāt turpmākos paskaidrojumus no misis Heivudas, kura jums parādīja pierādījumu, ko bija atradusi bēniņos. Tiklīdz bijāt apmierinājusi sevi, ka viss tiešām ir patiesība, jūs, niknuma pilna, devāties uz lielo māju, apņēmusies visu noskaidrot pie māsas. Jūs strīdējāties un, strīda laikā zaudējusi kontroli pār sevi, nogrūdāt viņu no balkona.

Tenets apklusa, ar aizturētu elpu ieklausīdamies vissīkākajā troksnītī, kas nāca no aizmugures. Vai viņam veiksies, vai viņa avantūra atmaksāsies?

Viņš bija sagatavojies likt visu uz spēles. Ja nepaveiktos…

Tenets pamāja Lainhemam, kurš piecēlās.

-    Dafne Linakra, es jūs brīdinu, ka viss, ko jūs teiksiet, var vērsties pret jums.

Virtuves durvis atsprāga vaļā ar tādu spēku, ka atsitās pret sienu, un ārā izsteidzās Beatrise Heivuda.

-  Nē! viņa iekliedzās. Nē! Jūs pilnīgi kļūdāties.

Vienā mirklī Dafne bija augšā no krēsla.

-   Bea, aizveries!

Misis Heivuda izlocījās no Dafnes rokām.

-Nē, es neklusēšu! Es nevaru ļaut…

-   Bea, beidz! Viņiem nav pierādījumu.

-   Man vienalga! Tas bija kliedziens, pilns izmisuma. Es tā vairs nevaru. Tas… Es… Viņa dziļi un saraustīti ieelpoja un, vēlreiz atbrīvojusies no Dafnes, kas centās viņu atturēt, pagriezās ar seju pret Tenetu. Tā biju es, viņa sacīja. Es to izdarīju.

-   Kādas muļķības! iesaucās Dafne. Viņa ir pārpūlējusies un nezina, ko saka. Bea, tev jāiet un jāatguļas. Dafne paņēma misis Heivudu zem rokas ar nodomu ievest viņu mājā, bet vēlreiz vecajai sievietei izdevās atbrīvoties.

-   Dafne, tā nevar, vai tad tu nesaproti? Viņi tik un tā reiz uzzinātu, un katrā ziņā es arī nevarētu tā dzīvot savu atlikušo mūžu, vienkārši nespētu.

Izmisumā Dafne pakratīja galvu.

-   Viņa nesaprot, ko runā. Tas viņai ir bijis par daudz. Bet viņas balsī vairs neskanēja pārliecība.

Iestājās īss, izmocīts klusums.

Tad Beatrise Heivuda noslīga uz viena no krēsliem un sašļuka līdzīgi lupatu lellei.

-   Jums man jātic, viņa uzstāja, Dafnei ar to visu nav nekāda sakara.

-  Vai jūs vēlaties sniegt mutisku paziņojumu?

Viņa pamāja, un Lainhems vēlreiz izteica

savu brīdinājumu. Tad apsēdās un atvēra piezīmju bloku.

Beatrise Heivuda lūkojās klēpi un ar pirkstiem nervozi plūkāja diegu, kas bija izvilcies no volāniem apšūto, pūkaino svārku vīles, kurus Tenets redzēja pirmoreiz; šodien viņai mugurā bija arī izšūta, balta blūze ar garām piedurknēm. Mati kā parasti spraucās laukā no mezgla. Beidzot misis Heivuda teica, it kā tas būtu vienīgais nepieciešamais paskaidrojums:

-   Viņa par mani smējās.

-   Vai Nerina? Kad jūs bijāt pie viņas?

Galvas mājiens.

-   Kad tas bija?

-   Tūlīt pēc tam, kad viņai bija tā ķilda ar Lavīniju. Neilgi pirms tam es biju atradusi to vēstuli. Tā atradās dzeltenās kleitas kabatā, viņa to pat nebija atvērusi. Viņa pat nebija gribējusi to atvērt…

-    Es pazinu Džoslina rokrakstu un, lai gan zināju, ka tas nav labi, tomēr nespēju atturēties, to neizlasījusi… Viņa pakratīja galvu un gurdi pārlaida ar roku pār pieri. Es atdotu visu, lai atgrieztu laiku atpakaļ un atstātu vēstuli nelasītu, tā, lai mēs varētu turpināt dzīvot, kā jau dzīvojām, neko nezinot. Viņa uzmeta Tenetam izmisuma pilnu skatienu. Saka, ka zināšanas ir spēks, bet spēks var būt graujošs…

-   Kas bija rakstīts vēstulē?

-   Ka viņa nogalināja manu dēlu, Beatrise Heivuda vienkārši sacīja.

Tenets pamāja.

-  Jūs uzminējāt? misis Heivuda asi jautāja.

-   Teiksim, es saliku faktus kopā. Lai gan jāatzīstas, ka nc gluži tā.

-   Kā tad vēl? Pamazām viņa atjēdzās, jau izskatījās savaldījusies un nosēdās taisnāk krēslā, iztaisnoja plecus, sakrustoja kājas un rokas, kas gulēja klēpī. Viņa bija slikta sieviete, ļauna, samaitāta sieviete, un Džoslins vēl šodien butu dzīvs, ja vien nebūtu sapinies ar viņu.

-   Vai jūs varētu pateikt, kas tieši vēstulē bija rakstīts?

-  Ja vēlaties, jūs varat paskatīties pats.

Dafne ar rāvienu saslējās.

-Tu man sacīji, ka esi vēstuli iznīcinājusi.

Beatrise skumīgi papurināja galvu.

-Zinu. Piedod man! Es taisījos to darīt, bet… Tā ir vienīgā vēstule, kas man ir no viņa.

-   Bet tā taču nav rakstīta tev, tā bija adresēta Nerīnai!

-   Es nekā nevarēju darīt, Dafne. Viņa iebāza roku kabatā, izņēma aploksni un gandrīz vai godbijīgi pasniedza to Tenetam.

Tā bija adresēta mis Nerīnai Linakrai, un uz tās bija sena marka četru peniju vērtībā. Tenets izņēma salocītu papīra lapu. Tā visa bija vienās locījuma zīmēs, it kā kāds Beatrise? Dafne? būtu saņurcījis to un tad atkal nogludinājis. Rokraksts nebija izveidojies, izplūdis, nenobriedis.

Trešdien, 1969. g. 20. martā.

Mana dārgā Nerīna!

Es tā uztraucos par Tevi. Ik reizi, kad es Tev zvanu vai apmeklēju Tevi pēdējo pāris dienu laikā, Tevis nav mājās, un Tu biji tā noraizējusies, kad tikāmies pēdējo reizi… Lūdzu, neraizējies! Es ceru, ka Tu nedusmojies uz mani, ka ieteicu Tev taisīt abortu, es domāju tikai par to, kā Tev būtu labāk, bet es priecājos, ka Tu izlēmi tā.

Es rakstu tādēļ, ka mums patiesi jāparunā, pirms vēl Dafne piektdien iznāk no slimnīcas. Mums jāizlemj, ko un kad pateikt par mums. Mums taču viņai ir jāpasaka, vai ne ? Tagad, kad mēs apprecēsimies tik ātri, cik vien iespējams.

Es apsolos but vislabākais virs un tevs uz pasaules.

Lūdzu, mīļā, mums drīz jātiekas. Ik diena, kad es nedzirdu Tavu balsi, ir velti nodzīvota, un dzīve bez Tevis nav tā vērta. Ja es no Tevis nesaņemšu nekādu ziņu, tad ieradīšos ap pusastoņiem rītvakar (ceturtdien).

Tavs uz mūžiem Džoslins.

Tcnets iedeva vēstuli Lainhemam, tad uzdeva jautājumu, kas viņu bija mulsinājis kopš tā brīža, kad viņš bija sapratis, kas īsti notika.

-   Interesanti, kādēļ viņa neiztaisīja abortu. Viņš nevarēja iedomāties, ka Nerīna varētu atteikties morāla pamatojuma dēļ.

Dafne ciniski iesmējās.

-   Tas taču pavisam vienkārši. Viņa bija stīva no bailēm. Kāda no viņas skolas draudzenēm palika stāvokli, kad viņai bija sešpadsmit gadu, izdarīja abortu un nomira. Nerīna vienmēr zvērēja, ka nekad neuzņemsies tādu risku.

-   Skaidrs…

-   Tagad jūs saprotat, kas notika, vai ne? Beatrise Heivuda paliecās krēslā uz priekšu, dedzīgi vēlēdamās, lai viņš saprastu. Mēs ar Dafni visu apsvērām. Kamēr Rolands atradās Austrālija un Dafne slimnīcā, Nerīna garlaikojās un nodomāja nedaudz uzjautrināties ar Džoslinu.

Tad viņa atklāja, ka ir stāvoklī. Viņai nebija nodoma nodot savu dzīvi mākslinieka rokās, kurš vienmēr cīnīsies par iztiku; viņa izvēlējās citu ceļu, un, kad Rolands pārbraucis viņu atkal bildināja, Nerīna bildinājumu pieņēma. Bez šaubām, tādēļ Džoslins vairs nevarēja Nerinu sastapt viņa bija kopā ar Rolandu. Un, kad atnesa Džoslina vēstuli, viņa pat nepapūlējās to attaisīt un izlasīt, tikai iegrūda kabatā, kur arī to aizmirsa.

Un tā, kad Džoslins ceturtdienas vakarā atnāca viņu satikt dienu pirms tam, kad Dafnei vajadzēja iznākt no slimnīcas viņu sagaidīja ziņa, ka Nerīna un Rolands ir saderinājušies.

Tenets atcerējās scēnu, ko tik uzskatāmi aprakstīja misis Glāsa, kas savā vientiesībā bija to pilnīgi pārpratuši: Džoslina sarkanās rozes bija domātas Nerīnai, nevis Dafnei; Nerīnas cietsirdīgā uzņemšana: "Ak, Džoslin, nāc un izdzer glāzi šampanieša! Mēs ar Rolandu svinam saderināšanos." Tad izstieptā roka, lai parādītu saderināšanās gredzenu, un Džoslina reakcija: pilnīgi nobālusi seja un: "Nē, paldies. Es negribu uzbāzties." Pa ceļam uz mājām viņš nositās. Misis Heivudas seja sāpēs bija saviebusies. Viņa mašīna ietriecās kokā un eksplodēja. Džoslins sadega. Viņas dūres sažņaudzās.

Jūs domājat, ka viņš to darīja tīšām?

-  Pašnāvība, nelaimes gadījums tas ir vienalga. Atbildība par to gulstas uz Nerīnu, it kā viņa būtu bijusi pie stūres. Žēl, ka nebija.

Lainhems pasniedza vēstuli atpakaļ Tenetam, kas to rūpīgi salocīja un ielika aploksnē.

-  Un tā, pēc šīs vēstules atrašanas un saprotot tās nozīmīgumu, jūs devāties atpakaļ, lai sastaptu Nerīnu?

-  Tūdaļ ne. Tad viņas ar Lavīniju bija pašā strīda karstumā. Protams, es uzreiz nevarēju iet pie viņas, bet pagaidīju, līdz viss norima un Merilīna ar Lavīniju uzgaja augšā. Tad es gāju uz Nerīnas dzīvojamo istabu.

"O, tā esi tu, Beatrise. Vai tu jau augšā beidzi… kas noticis? Tu izskaties tā, it kā būtu redzējusi spoku."

"Es redzēju."

"Kas tas joks vai? Kādēļ tu uz mani tā skaties?"

"Ja tu izlasīsi šo te, tad uzzināsi. Pat ja tas ir astoņpadsmit gadus par vēlu."

"Ko tu, pie joda, ar to domā? Kas tad ir? Tā ir adresēta man… Tā ir.no… no Džoslina. Kur tu to dabūji? Kā tu uzdrošinies lasīt manu privāto korespondenci ?"

"Tas vienalga kur. Tu to nemaz neesi atvērusi, vai ne?"

"Un kas par to? Man ir tiesības atvērt vai neatvērt vēstules, kas sūtītas man? Klausies, man ir diezgan. Neredzu iemesla, kādēļ man jāpakļaujas nopratināšanai pašas dzīvojamā istabā. Ja tev nekas nav pretī, es gribu, lai tu ej."

"O, bet man ir gan pretī. Es neiešu, kamēr mēs nebūsim visu noskaidrojušas."

"Noskaidrojušas ko? Es patiešām nezinu, par ko tu runā, Beatrise."

"Nezini? Patiešām nezini? Paskaties uz vēstules datumu."

"Nu, labi. Un kas? Es paskatījos."

"Tā ir rakstīta dienu pirms Džoslina nāves. Un viņa minētā ceturtdiena ir tās dienas priekšvakars, kad Dafne iznāca no slimnīcas."

"Un?"

"Vēl tā bija diena, kad tu ar Rolandu saderinājies. "

"Un kas par to?"

"Un diena, kad Džoslins cieta nelaimes gadījumā. "

"Es patiešām ne…"

"Diena, kad mans dēls sadega."

"Tu taču nedomā, ka… Klausies, pagaidi mirklīti! Manuprāt, tu pārspīlē. Es zinu, ka mums ar Džoslinu bija neliels flirts…"

"Neliels flirts? Neliels flirts? Neliels flirts? Kas beidzās ar viena cilvēka nāvi un otra piedzimšanu. Tu to nosauc par mazu flirtu?"

"Nu, kas gan cits tas bija? Tas nebija nopietni, Džoss to zināja."

"Nesauc viņu par Džosu! Viņa vārds bija Džoslins, un viņu nekad savādāk nesauca."

"Es saucu. Es saukšu viņu tā, kā gribēšu. Dieva dēļ, Beatris, viņš ir miris jau astoņpadsmit gadus."

"Jā. Un es tikko uzzināju ja nebūtu tevis, viņš vēl šodien būtu dzīvs."

"Tu taču nesaki to nopietni?"

"Bet es saku. Pilnīgi nopietni. Džoslinam bija nopietna daba, tāpat kā man. Un, ja viņš teica, ka dzīve bez tevis nav tā vērta, tad tā arī domāja."

"Un tu tagad teiksi… Ak Dievs, tagad tu teiksi, ka tas nepavisam nebija nelaimes gadījums, vai ne? Ka tā bija pašnāvība. Ka Džoslins nonāvējās manis dēļ… Tu esi traka, vai tu to zini? Traka. Tā sevi uzbudināt dēļ kaut kā, kas noticis turpat vai pirms divdesmit gadiem! Paskaties uz sevi! Nopietni, Beatris, ja tu tikai varētu redzēt savu seju…"

Tad viņa sāka smieties, drūmi stāstīja misis Heivuda. Viņa smējās un smējās, arvien skaļāk un skaļāk, līdz asaras sāka ritēt viņai pār vaigiem, bet viņa nevarēja pārstāt. Mēs bijām uz balkona. Viņa tur izgāja tad, kad pavēlēja man, lai eju prom. Es viņai tur sekoju. Viņa tā smējās, ka bija jāpieturas pie margām, un viņa noliecās pār tām tā, ka ķermeņa augšdaļa bija pāri margām. Viņa smējās vēl un vēl, kamēr es jutu, ka man galva pārplīsīs. Beatrise ar rokām aizklāja ausis, kā gribēdama aizturēt smieklu atbalsi, kas skanēja viņai ausīs jau dienām ilgi. Es vēl joprojām tos dzirdu, viņa čukstēja, es to nevarēju izturēt. Es sagrābu viņu aiz pleciem un kliedzu, lai viņa pārstāj smieties, bet viņa neklausīja. Tad es… es noliecos, pacēlu uz augšu viņas kājas un… pagrūdu.

Kā brīnīdamās, viņa papurināja galvu.

-  Tas bija tikai viens mazs grūdiens.

24. nodaļa

Bidendenas ciems ar platām, bruģētām ietvēm un melnbaltu baļķu audēju mājām ir viens no visgleznainākajiem Kentā. Zīme, kas karājās ārpusē Teneta un Džounas iecienītajam restorānam, iemūžināja Elīzas un Mērijas Cokhērstu slavena Siāmas dvīņu pāra piemiņu, unikālu ar to, ka, savienotas gurnos, abas nodzīvoja līdz pusmūžam. Kā bija iespējams dzīvot tādā nedalāmā tuvībā ar kādu citu cilvēku? Nekad nespēt izdarīt kaut mazāko kustību bez otra piekrišanas un līdzdarbības…

-       Tikai viens mazs grūdiens? vaicāja Džouna, kad viņi novietoja mašīnu pretī restorānam un izkāpa no mašīnas. Misis Heivuda noteikti sevi maldina. Tam vajadzēja būt kam vairāk, lai pārgrūstu pieaugušu sievieti pāri trīs pēdas sešas collas augstām margām.

-   Viņa teica, ka Nerīna bija pārliekusies pāri margām nevaldāmā smieklu lēkmē. Margas tāda gadījumā būtu drīzāk kā atbalsta punkts, un nebūtu vajadzīgs daudz spēka, lai uz vienu vai otru pusi zaudētu līdzsvaru. Padomā par šūpolēm, kur dēlis uzlikts uz bluķa!

-  Skaidrs.

-   Labvakar, mister Tenet, misis Teneta.

Misis Danielsa, restorāna saimniece, panācās

viņiem pretī, tikko viņi iegāja un nogriezās pa kreisi mazā bārā, kur ziemā lielā kamīnā vienmēr dega uguns.

Paņēmuši dzērienus, viņi nosēdās, lai nodotos nopietnai ēdienkartes izstudēšanai, tad, pasūtījumu nodevusi, Džouna ieslīga krēslā ar apmierinājuma pilnu nopūtu. — Mīlu svinēšanu, viņa sacīja.

-   Es tāpat. Un šajā gadījumā bija ne tikai viens iemesls svinēšanai. Milzīgu atvieglojumu izraisīja tas, ka viņi bija veiksmīgi atrisinājuši problēmu, kas gadiem ilgi bija rūgusi zem viņu laimīgās laulības dzīves virspuses.

Pēc tam, kad abi kādu brīdi bija pļāpājuši,

Džouna teica: Es gribu tev uzdot tūkstošiem jautājumu.

Šī bija viņu pirmā izdevība pa īstam izrunāties. Tenetam nemaz nepatika visu vakaru pārspriest Tarantu lietu, bet viņš nevēlējās sarūgtināt Džounu. Viņš padevās parastajai "līķa sekcijai".

-  Tādus kā, piemēram?

-  Pirms mēs iestiegam sarežģītos izskaidrojumos, vispirms pasaki man, kā tu domā, kas tā nobiedēja veco misis Tarantu?

-  Gandrīz droši varu apgalvot, ka viņa aizgāja uz Nerīnas dzīvojamo istabu, izgāja uz balkona un ieraudzīja Nerīnu guļam uz terases mirušu.

Džouna saviebās.

-   Nabaga vecā sieviete. Tas nu ir viens no nedaudzajiem gadījumiem, kad viņa var bul pateicīga savai nepastāvīgajai spējai atcerēties.

-   Noteikti.

Džouna iemalkoja savu dzērienu un pasmīnēja.

-   Bet tagad nāk viltīga daļa. Es gribu, lai tu paskaidro, kā tev izdevās salikt kopā divi plus divi, lai galā iegūtu četri.

-   "Viltīgā" ir īstais vārds. Atbilde ir tāda, ka sākumā es tā nedomāju. Faktiski es pat šaubos, vai jelkad to būtu spējis. Tik daudziem cilvēkiem netrūka saprātīgu iemesu strīdēties ar

Nerinu viņas vīram, abiem Spīdicm, viņas vīramātei, Merilīnai Bārnsai…

-   Tu saki "strīdēties ar", nevis "nogalināt". Vai no paša sākuma tu jau domāji, ka tā nav iepriekš izplānota slepkavība?

-  Jā. Tā ļoti atgādināja neplānotu uzbrukumu. Tomēr tā biji tu, kas mani uzveda uz pareizās takas.

Džounas uzacis saraucās izbrīnā.

-   Es?

-  Jā. Tava runāšana par… Vai es esmu tev teicis, cik skaista tu šovakar izskaties?

Džounai mugurā bija dūmakaini zaļa kleita ar ieaustiem savvaļas ziediem gundegām, margrietiņām un rudzupuķēm. Tās palīdzēja uzburt iztēlē vasaras pēcpusdienas laukos. Tenets tā arī pateica.

Viņa pasmaidīja un paspieda vira roku.

-   Romantiski!

Tuvojās misis Danielsa.

-  Jūsu galds ir klāts.

-   Paldies.

Viņus aizveda pie galdiņa blakus logam, kas bija servēts divām personām, un Džouna vērās apkārt apmierinājumā par sarkanbalto krāsu salikumu, kas efektīgi kontrastēja ar tumšajiem baļķiem.

-   Man patīk šī vieta.

-   Tā ir pati skaistākā vieta, kur esam bijuši, tas tiesa.

Tika pasniegts pirmais ēdiens: avokado ar Atlantijas garnelēm marinādē. Tas Džounai. Tenetam mutē kūstošas ceptas teļa gaļas šķēlītes ar trim dažādām piedevām: mārrutkiem, tomātiem ar ķiplokiem un lociņiem. Brīdi valdīja klusums, ko pārtrauca vienīgi klusinātas balsis.

-   Bet ko tu ar to domāji, ka es esot tevi uzveduši uz pareizā ceļa? beidzot ievaicājās Džouna.

-   Vai tu atceries sestdienu, kad es pārbraucu mājās un tu skatīji senas fotogrāfijas? Tur bija tā, ko es paņēmu rokās, es un Bens dārzā… Uzreiz es to nesapratu, bet tā bija tieši tā fotogrāfija, kas man palīdzēja sākt likt visu kopā pareizās vietās.

-   Kādā veidā?

-   Starp Haigeiblā redzētajām fotogrāfijām bija divas īpašas. Viena no tām Nerīnas un Rolanda kāzu foto, kas atradās Nerīnas dzīvojamā istabā. Un otai, pavisam līdzīgu tai ar mani un Benu, es redzēju Nerīnas vīramātes istabā Rolanda Taranta un Deimona foto bija uzņemts dārzā Deimona pirmajā dzimšanas dienā.

-Un?

-  Pirmā bija uzņemta pavasarī, jo ziedēja narcises, otrā rudenī. Un, kad es liku Lainhemam uzzināt Deimona dzimšanas dienu, tad izrādījās, ka viņš bija dzimis sešus mēnešus pēc savu vecāku kāzām, bet neklīda kaut kādas runas, ka viņš būtu pirms laika dzimis bērns. Es zināju, ka Rolands Tarants atradās Austrālijā no Ziemassvētkiem līdz nākamā gada martam, tātad secinājums bija viens: Deimona tēvs bija kāds cits.

-   Džoslins Heivuds, Nerīnas māsas līgavainis?

-   Jā. Dafne bija slimnīcā, atceries, un tajā laikā Nerīnai nebija neviena cita vīrieša. Es to noskaidroju, kad ciemojos pie misis Glāsas sievietes, kura vairāk vai mazāk viņas abas uzaudzināja. Viņa ir brīnišķīga, mīļa veca lēdija. Vēl garnē kāzu kūkas, bet pašai jau astoņdesmit viens!

Džouna smējās.

-   Vai patiesi?

-   Viņa ir dīvains gudrības un naivuma sajaukums liekas, ka misis Glāsa ļoti labi saprata meitenes, bet, kad nonāca līdz to attiecībām ar vīriešiem… Viņa apstiprināja, ka Džoslins bieži bija pie viņiem viesos, kamēr Dafne slimoja un bija slimnīcā, bet izskaidroja to tā, ka viņš juties vientuļš viņa ģimene nedzīvoja tuvumā, un, kamēr Dafnes nebija, protams, viņš pievērsās Nerīnai, meklēdams sabiedrību.

-        Tu domā, ka Džoslins Nerīnai nenozīmēja neko vairāk par laika kavēkli, kamēr viņa nezināja, ko aiz garlaicības iesākt?

-   Jā, tieši tā. Tas padara viņu ļoti aukstu tavās acīs, bet es nedomāju, ka tā bija. Manuprāt, viņa netika vaļā no vajadzības izrādīties par neaizstājamu un svarīgu personu kāda acīs.

-   Vai viņa bija nimfomāne?

-   O, nē, noteikti ne, lai gan baidos, ka ļoti daudzi cilvēki tieši tā par viņu domāja. Es piekrītu viņas vīra uzskatam, kuram likās, ka viņu tā sabojājis pēkšņais un pilnīgais mīlestības zudums agrā bērnībā, ka viņa visu savu mūžu pavadīja, to meklējot, nespēdama pieķerties tikai vienam cilvēkam aiz bailēm, ka var atkal tikt dziļi ievainota un sāpināta. Tarants man teica, ka cerējis, ka kādu dienu Nerīna sapratīs visu, kas viņai vajadzīgs, un mīlestību spēs atrast turpat savās mājās savā vīrā. Viņš patiesi mīlēja sievu un bija gatavs samierināties ar itin visu tik ilgi, kamēr viņa paliek un neaiziet, pārliecināts, ka beigās Nerīna nāks pie prāta un atradīs viņu.

-  Nabaga vīrs! Viņš gan ir pilnīgi satriekts no visa.

Teneta atmiņā pazibēja Taranta tēls sviedriem noplūdis, ar cirvi uzbrūkot kritušajam kokam veltās pulēs izdzīt ļaunos sāpju un zaudējuma dēmonus, kas neatkāpās no viņa ne soli.

-  Jā, viņš ir satriekts.

-    Bet es nesaprotu, kāpēc tajā laikā neviens nelikās saprotam, ka Tarants nevar būt Deimona tēvs.

-   O, es esmu pārliecināts, ka saprata gan. Bet Nerīnas tēvu tas neuztrauca, ja reiz viņa meita bija stājusies cienījamā laulībā, un Rolandu Talantu, protams, nebūtu atturējis no apprecēšanās fakts, ka Nerīna ir stāvoklī no cita vīrieša. Viņš ņemtu Nerīnu jebkuros apstākļos. Bet viņa māte… Man liekas, viņa priecājās, ka dēls ir ieguvis kāroto sievieti, bet viņa rūgti pārdzīvoja to, ka viņš ticis piekrāpts. Pret Deimonu viņai nebija nekāda ļaunuma, zēns viņai patika, bet es domāju, ka vecā misis Taranta izjuta baudu, lai būtu kā gruzis Nerīnas acī. Tāpēc šie mazie sirojumi, lai radītu haosu Nerīnas privātajās telpās. Cilvēks, kuru ziņa par notikušo aizskartu un ievainotu visdziļāk, bija Dafne, bet viņa bija pārāk satriekta par Džoslina nāvi, lai pievērstu uzmanību kam citam. Viņa vienkārši ticēja, ka Rolands ir bērna tēvs un viss. Bez tam viņa varbūt pat nezināja, ka Rolands bija prom Austrālijā tik ilgi. Pēdējais viņa prombūtnes posms sakrita ar Dafnes slimību, viņa patiešām bija ļoti slima, tikko kā nenomira no plīsušas aklās zarnas… Bet, atgriežoties pie tā, par ko mēs runājām, manuprāt, skatoties tajā fotogrāfijā, kur esam mēs ar Benu, man radās ierosme. Atceros, ka nākamajā rītā es pamodos, zinot, ka kaut kas ir sakustējies manā lietas izpratnē, bet vēl nebija skaidrs, kas tieši. Izpratne radās vēlāk dienā.

-  Kādēļ? Kā tas notika?

-   Es sarunājos ar Nikiju Bārnsu. Es tev laikam teicu, ka tas ir tās sievietes dēls, kura pieskata veco misis Tarantu. Viņam ir desmit gadi… Bērni bieži vien ir ievērības cienīgi liecinieki. Viņi redz lietas ar skaidru skatu, ko vairums no mums zaudē, krājoties aizspriedumiem… Parasti ir viegli pateikt, kad bērni melo.

-   Vai Nikijs nemeloja?

-   O, nē. Viņš ir saprātīgs un arī labs novērotājs. Dafne Linakra mums teica, ka iemesls, kādēļ viņa bija tik agri pēcpusdienā atgriezusies mājās no darba, bija migrēna. Vēl viņa sacīja, ka vienīgais, par ko bijusi spējīga domāt, atgulties tumšā, vēsā istabā, tādēļ gājusi augšā. Bet, runājot ar Nikiju, viņš stāstīja, ka dzirdējis Dafnes mašīnu piebraucam un tad pēc desmit minūtēm kad gājis uz māju dzert tēju, viņš redzējis, kā Dafne ieiet ratnīcā. Kad es izaicināju viņu un to pateicu, viņa pilnīgi noliedza, un es nevarēju saprast, kādēļ, ja nu vienīgi slēpjot kaut ko.

-   Tu domāji, ka viņa varētu nākt atpakaļ no tikšanās no Nerinas nogalināšanas.

-        Jā, man tas tiešām likās iespējams. Bet es nesapratu tādēļ ari tajā reizē vēl nopietni neturēju Dafni aizdomās kāpēc, nodzīvojusi Nerinai kaimiņos saprātīgā harmonijā visus šos gadus, viņa pēkšņi iedomājās aizbraukt agrāk no darba, pārrasties mājās un viņu nogalināt. Tas likās pilnīgi nenormāli. Un tad es nonācu pie secinājuma, ka varētu būt kāds nosacījums ja vien viņa likko kā nav uzzinājusi kaut ko, kas pilnīgi mainītu viņas attieksmi pret Nerimi.

Tajā brīdī man radās izpratne sakarā ar fotogrāfijām. Ja Nerīnai ar Džoslinu ir bijis sakars, kamēr Dafne gulēja slimnīcā, ja Deimons ir viņu dēls, ko Dafne tikko kā ir uzzinājusi… Vispirms es nevarēju saprast, kā viņa varētu but to uzzinājusi, bet tad atcerējos, ka pēc tam, kad viņai bija piezvanījusi Beatrise Heivuda, Dafne pēkšņi nolēma doties uz mājām bet Beatrise nesen bija Haigciblas bēniņos, šķirojot Nerīnas vecās mantas, lai atrastu kaut ko izpārdošanai labdarības tirdziņā…

-   Un tev radās aizdomas, ka viņa varētu būt atradusi kaut ko vēstuli, kādus papīrus, kas teiktu patiesību… Bet pagaidi… Kā gan misis Heivuda nebija visu sapratusi jau tai laikā, kad piedzima Deimons?

-   Es to pārbaudīju. Viņa tad acīmredzot dzīvoja prom ziemeļos, neko par Tarantu ģimeni nezināja nezināja, ka Rolands atrodas prom, kamēr Dafnc guļ slimnīcā, un tā tālāk. Tikai pēc dažiem gadiem viņa pārcēlās uz šejieni. Ar Dafni viņa bija uzturējusi sakarus, un, kad viņas māju nojauca, lai uzbūvētu autoceļu, Dafne piedāvāja viņai mājvietu.

-   Laipni no viņas puses.

-   Jā. Lai gan man ir aizdomas, ka viņas motīvi nebija gluži nesavtīgi. Dafne nešķiet ļoti saimnieciska, un tā viņa bija ieguvusi uzticamu, nealgotu ilgtermiņa mājsaimnieci.

-Ciniķe!

Tenets pasmīnēja.

-   Drīzāk reāliste, mīļā. Viņš uzsmaidīja oficiantei, kas pienāca novākt pirmā ēdiena traukus. Viss bija tik garšīgs. Viņi pagaidīja, kamēr meitene aiziet, tad Džouna sacīja: Un tu tad domāji, ka tai jābūt Dafnei, kas nogalinājusi Nerinu?

-  Sākumā jā.

-   Kas lika tev pārdomāt?

-   Ne nu tieši pārdomāt… Kad es tā pa īstam sāku domāt par to, kas notika, ja Dafne bija vainīga, tas nelikās īsti pareizi.

-   Kādēļ ne?

-   Dafne pārbrauca bez divdesmit minūtēm piecos vairāki cilvēki to apstiprināja. Dosim viņai piecas minūtes, lai noklausītos Beatrises stāstu, divas minūtes, lai aizietu uz māju, vēl divas lai tiklu atpakaļ… Nikijs viņu redzēja un viņa māte ari to apliecināja kad gāja iekšā uz tēju, bez desmit minūtēm piecos. Tādā gadījumā Dafnci paliktu tikai minūte, pa kuru sastrīdēties ar Nerīnu un nogrūst viņu no balkona.

-   Nevajag pat tik daudz, lai kādu nogrūstu no balkona…

-   Jā, zinu, bet es nespēju iedomāties Dafni tā aizdrāžamies uz lielo māju, jau iepriekš nolēmušai, ka nogalinās māsu. Es domāju, ka viņa turp aizgāja, lai pārliecinātos par stāstītā patiesumu, dzirdētu patiesību no pašas Nerīnas… Viņa gribētu uzzināt tik sīki, cik vien būtu iespējams. Vai tu nepiekriti?

-Jā, manuprāt, tas tiesa. Lielākā daļa sieviešu to gribētu. Tenets paraustīja plecus. Tad es sāku šaubīties, vai viņa to būtu varējusi izdarīt.

-  Bet pavisam tu viņu no aizdomām neatbrīvoji?

-   O, nē, es to nevarēju atļauties. Bet man šķita, ka daudz ticamāk bija, ka noticis tā, kā arī notika patiesībā.

Atnesa otro ēdienu. Džouna bija pasūtījusi liellopu filejas gabaliņus ar Dižonas sinepēm, bet Tenets skotu lasi, kas ātri sacepts pannā un tika pasniegts ar vīnu un skābeņu mērci. Tenets norija siekalas, sajūtot smalko ēdiena smaržu, un vēlreiz iestājās klusums, kamēr viņi labpatikā baudīja pirmos gardos kumosus.

-   Kā tas notika? beidzot ievaicājās Džouna.

-    Mmm? Viņi bija precējušies tik ilgi, ka Tenets uzreiz saprata, ka Džouna vienkārši atsāk sarunu, it kā nekāda pārtraukuma nebūtu bijis. Jā, tas patiešām nebija sarežģīti. Viņš īsumā atstāstīja Beatrises Heivudas stāstu. Kad viņa saprata, ko izdarījusi, viņa gāja tieši atpakaļ uz ratnīcu un piezvanīja Dafnei. Viņa pati neatceras nevienu vārdu no sarunas, bet, pēc Dafnes teiktā, viņa tikai pateikusi: "Dafne, ir noticis kaut kas patiešām šausmīgs. Lūdzu, brauc tūdaļ mājās!" un nolikusi klausuli. Dafne zināja, ka Beatrise nemūžam nebūtu to lūgusi, ja patiešām kaut kas ļoti nopietns nebūtu atgadījies, un tā viņa tūlīt brauca mājās. Kad Dafne ieradās mājās, Beatrise viņai visu izstāstīja, un Dafne aizsteidzās pārliecināties, vai Nerīna tiešām ir mirusi. Viņa neiegāja lielajā mājā, bet apgāja tai apkārt uz terases. Tad viņa devās atpakaļ uz ratnīcu un kādu laiku plānoja, kā viņām rīkoties un ko teikt, kad sāksies neizbēgamā izmeklēšana. Dafne bija pārliecināta, ka ikviena dīvainība Beatrises uzvedībā liks uzskatīta kā dabiska šoka ietekme, kā arī notika. Redzi, nebija it nekā, kas savienotu Nerīnu un Beatrisi, tikai tas, ka viņas dzīvoja kaimiņos. Vēlāk, protams, Dafne cieta no novēlotas šoka reakcijas. Mēs ar Maiku dzirdējām, ka viņai ir slikti, kad bijām ratnīcā un runājām ar

Beatrisi Heivudu kura pēc savas sākotnējās panikas kļuva apbrīnojami aukstasinīga un nosvērta, pat pārāk tādam cilvēkam, kuru parasti uzskata par nedaudz vējgrābslīgu. Protams, Datnei tas viss bija ārkārtīgs pārdzīvojums uzzināt par Džoslina un Nerīnas nodevību un bērnu, tad atklāt, ka Beatrise ir nogalinājusi Nerīnu…

-   Bet kādēļ viņa nepaziņoja par slepkavību? Viņai taču ar to nebija nekāda sakara, un tagad viņa faktiski ir padarījusi sevi par līdzvainīgu.

-   Zinu… Daļēji tas varētu būt tādēļ, ka viņai patiešām patīk Beatrise viņas abas ir mazlietiņ dīvainas un kopā sader lieliski; daļēji tāpēc, ka Beatrise ir Džoslina māte un gadu gaitā Dafne uzskatīja viņu jau par ģimenes locekli; un daļēji, manuprāt, tāpēc, ka Dafne nejuta vairs nekādu lojalitāti pret Nerinu pēc tā, ko bija uzzinājusi. Protams, arī tāpēc, ka viņa uzskatīja tas ir nelaimes gadījums tādā ziņā, ka Beatrise nebija gājusi sastapt Nerīnu ar nodomu to nogalināt, un tādēļ viņa nav pelnījusi iet cauri visām tām sāpēm un ciešanām, ko sevī ietver apvainojums slepkavībā un arests.

-   Vai tev neliekas, ka viss notika diezgan dīvaini?

-  Tu doma, kādēļ Nerīnai uznāca tā histēriskā smieklu lēkme? Jā, tas bija dīvaini. Un, protams, arī postoši, jo Beatrise nespēja samierināties ar to, ka Ncrinai kaut kas liktos jocīgs. Man šķiet, ka viņai arī nelikās. Viņa droši vien vēl atradās stipra saspīlējuma varā, kas bija saistīts ar traci Lavīnijas dēļ. Un tad nāca Beatrise, lidzīgi atriebējam eņģelim, un, nu, kā jau es teicu, viņa kļūst diezgan dīvaina mati vienmēr spraucas laukā no mezgla un tās plandošās zemnieku stila drēbes, galīgi nepiemērotas sievietei ap septiņdesmit… Es skaidri iedomājos, ka viņa izskatījās mazliet komiska, un man ir aizdomas, ka tas, kas sākumā bija tikai tāda viegla smieklu lēkme, pārvērtās nekontrolējamos smieklos, ko mēs visi šad tad esam piedzīvojuši, tu pati zini jo vairāk tu vēlies beigt, jo grūtāk ir to izdarīt.

-  Tu domā kā dažkārt ķiķināšana baznīcā?

-  Jā, apmēram.

-   Tad tu gribi teikt, ka tad, kad pēdējo reizi tikies ar Dafni, tu nebiji pārliecināts, kura no viņām to ir izdarījusi?

-   Ja vispār to kāda no viņām bija izdarījusi! Es tev saku vēlreiz, Džoun, ka es uzņēmos briesmīgu risku. Tagad to atceroties, man kļūst aukstas kājas. Redzi, bija vairāki citi cilvēki ar spēcīgiem iemesliem un drošām iespējām, un kāds no viņiem varēja būt vainīgais.

-   Kādēļ tad tu riskēji? Kādēļ negaidīji kaut ko noteiktāku?

Tenets pasmīnēja.

-   Dažkārt nav slikti riskēt. Un, jo ilgāk es uzskatīju Beatrisi par aizdomīgu, jo vairāk likās, ka viņa ir īstais grēkāzis.

-   Kādēļ?

-   Viņa vēl joprojām ir kā apmāta ar Džoslinu, pat pēc visiem šiem gadiem pārliecināta, ka, ja viņš būtu dzīvojis, tas varētu būt otrs Pikaso. Tev vajadzētu redzēt viņu dzīvojamo istabu liekas, tu esi trešās šķiras gleznu galerijā.

-   Neliekas, ka tev būtu augsts vērtējums viņa talantam.

-   Es nezinu pārāk daudz par mākslu; kā tu zini, tad eksperts šai jomā esi tu, bet man jāatzīstas, ka mani nepavisam tas neiespaidoja, nē… Bet misis Heivuda domāja citādi. Un, protams, viņš bija tās vienīgais dēls. Lieta tā, ka apsēsti cilvēki var kļūt bīstami, bieži vien nav vajadzīgs daudz, lai viņi pārkāptu robežu, ja tajā laikā viņi atrodas augstā emocionāla uzbudinājuma pakāpē.

-   Un viņa bija pārliecināta, ka Džoslins ir gājis bojā Nerīnas dēļ.

-  Jā, tieši tā.

Viņu šķīvji tika aiznesti, un parādījās ratiņi ar kārdinošiem pudiņiem.

-   Es patiešām nedomāju, ka varu vēl ieēst kādu no tiem, iebilda Džouna.

-   Kā ar sorbetu? Tev noteikti vēl būs tam vieta, teica Tenets.

-   Nu, labi… Varbūt būs. Apelsīnu?

Tenets izvēlējās putukrējumu, kas vienmēr bija viņa iecienītais saldais ēdiens, un Džounas sorbets tika pasniegts iztukšotā apelsīnu apvalkā ar gabaliņu augļa mizas, kas izskatījās kā vāciņš.

-   Un vai tā bija? iejautājās Džouna. Nerīnas vaina?

-    Varbūt ne tādā nozīmē, kā domāja misis Heivuda. Viņa bija pārliecināta un vēl arvien ir ka viņš izdarīja pašnāvību, jo bija pārāk satriekts, kad uzzināja par Nerīnas saderināšanos.

-   Vai tu tam nepiekriti?

-   Es tiešām nezinu. Tas tikpat labi varēja but arī nelaimes gadījums. Tai vakarā laiks bija ļoti slikts stipri lija un pūta spēcīgs, brāzmains vējš… Bet tādā nozīmē, ka pēc saņemtā šoka viņš nebrauca pietiekami uzmanīgi, jā varbūt Nerlna bija vismaz daļēji vainojama.

-  Kas tagad notiks ar viņa māti, kad tā ir atzinušies?

-   Viņu apsūdz slepkavībā, bet es domāju, ka provokācijas dēļ apsūdzību samazinās uz slepkavību bez iepriekšēja nodoma, un viņa varbūt dabūs divus gadus nosacīti.

-   Cerēsim, ka tā.

-  Jā. Dabiski, ka tiesa spēs saskatīt to, ka viņa pati izjūt šausmas par nodarīto. Tiesa būs ļoti nepatīkams piedzīvojums, bet es domāju, ka viņa to pārcietīs. Tad, ja nekas nesarežģīsies, misis Heivuda atkal varēs ieslīgt aizmirstībā kā Datnes saimniecības vadītāja. Lai gan viņām droši vien vajadzēs pārcelties. Man patiešām neliekas, ka viņas gribēs turpināt dzīvot Rolanda Taranta dārzā.

-  Nē. Kā viņš uz visu to reaģēja?

-   Bija šokēts faktiski apdullis. Manuprāt, viņš vēl tā pa īstam to nav pieņēmis…

-   Varu iedomāties… Hmm. Tas nu gan ir debešķīgs. Vai tu negribi mazliet pagaršot? piedāvāja Džouna.

Viņa pastiepa pilnu karoti, un Tenets pagaršoja.

-   Ja, labs. Cerams, ka tu atcerēsies visas šīs kulināriskās detaļas, lai visos sīkumos rīt varētu pastāstīt Bridžitai.

-   Kā parasti.

Viņi sasmaidījās un pāris minūtes pārrunāja, meitai vai ir izrēdzes saņemt pozitīvu atbildi no "Kailas Ziņneša ". Tad Džouna teica:

-   Labi. Viena vai otra iemesla dēļ tu pārliecinājies, ka Beatrise ir nogalinājusi Nerīnu. Bet kādēļ tad tu izvēlējies apvainot Dafni?

-   Faktiski es jau viņu neapsūdzēju. Atzīstos, ka es izlikos, it kā to daru, bet tas ir pavisam kas cits. Es to darīju ar nodomu panākt Beatrises Heivudas atzīšanos.

-   Bet kādēļ neķerties klāt pašai Beatrisei? Dafne, liekas, bija mazāk padevīga.

-   A, tas viss bija diezgan viltīgi darīts. Es domāju, ka Beatrise padotos daudz ātrāk, ja viņa domātu, ka mēs taisāmies arestēt Dafni par viņas izdarīto noziegumu. Es pārliecinājos, ka viņa mūsu sarunu var dzirdēt, un zināju, cik grūti viņai būs neko neteikt, kamēr Dafne grimst dziļāk un dziļāk. Ja es viņu kategoriski apsūdzētu, viņai tikai vajadzētu tikpat kategoriski visu noliegt.

-Cik gan viltīgs tu vari būt!

Tenets pasmīnēja.

-   Bet tā, protams, biji tu, kas īstenībā palīdzēja, atrazdama Deimonu.

-  Liekas gan, ka tu visu to biji izdomājis pats, bez Deimona palīdzības.

-   Iespējams, bet tas nav tas pats, kas zināt. Es varbūt nevarētu runāt ar Dafni tā, kā es to darīju, ja man būtu tikai pieņēmumi. Deimona apstiprinājums visu padarīja savādāku. Visu laiku es kaut kā biju pārliecināts, ka viņa pazušanai ir galvenā nozīme lietā, un, protams, tā arī bija. Un es tiešām biju tev ļoti pateicīgs, ka tu man zēnu atvedi.

-   Es nepavisam nebiju droša, ka man tas izdosies.

-        Bet es biju! Un lai gan pašreiz Deimons liekas visai satraukts, es esmu pārliecināts, ka viņš drīz nomierināsies. Vai tev ir bijusi izdevība parunāt ar zēnu?

-   Jā, mēs satikāmies šodien. Viņam ir bijusi gara saruna ar tēvu, tā man likās. Un, ja kādam par to pienākas pateicība, tad tas esi tu, jo pierunāji Deimonu to darīt.

Tenets smaidīja.

-  Sabiedriskais darbinieks Tenets darbībā.

Tajā laikā man iešāvās prātā, ka es esmu palaidis garām savu īsto aicinājumu. Tu varētu lepoties ar mani.

-   Es jau to daru, mierināja Džouna. Par to tu vari nešaubīties.

Viņu acis sastapās mīlas pilnā skatienā, kas uzgavilēja tam, cik daudz viņi viens otram nozīmē.

-  Abpusējs apbrīns, apgalvoja Tenets.

Viņi pacēla glāzes un klusā tostā tās iztukšoja.

Doroteja Simpsone ŠAUBU ELEMENTS Romans

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā. Balasta dambī 3.

Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrojies lieliskais inspektors * *

Lukslenets!

Kriminālromānu cicnītājicm apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces

Dorotejas Simpsones

pasaulē.

Jaunajā sērija:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

VILTUS NELAIĶIS MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS IERASTIES UN MIRT NĀVEI NOLEMTA PĒDĒJOREIZ REDZĒTA DZĪVA MĪKLAINA NĀVE ŠAUBU ELEMENTS NĀVE PIEVAKARĒ AIZVERIET VIŅAS ACIS NAV PAR KO SMIETIES

Pieprasiet

visās Latvijas grāmatnīcās «Artavas» piedzīvojumu, erotiskās

un kriminālliteratūras sērijas speciālizdevumu -

šaušalstāstu krājumu

KURTA ZINGERA ŠAUSMU OMNIBUSS!

8

stāsti,

kurus lasot istabā labāk ieslēgt visus gaismekļus:

Elisons V. Hārdings Pusnakts māja

Augusts V. Derlets Misis Lennisfrī

Harolds Lavlors Vai mirušās dvēseles aicinājums?

Pols Ernsts Raganas lāsts

Emīls Petaja Atriebīgais nelaiķis

Augusts V. Derlets

un Marks Šorers Viņi augšāmcelsies! Roberts Blohs Melnā torņa ēnā Arltons Idijs Zoslēnos jaunā vilcene

Apgāds -ARTAVA" piedāvā Jums romantiku un eksotiku, milas

piedzīvojumus un pārdzīvojumus, tikšanos ar vecākajai paaudzei jau pazīstamo

HEDVIGU KURTU-MĀLERI un skandalozā romāna ".Lēdijas Čaterlejas mīļākais"autoru DEIVIDU HERBERTU LORENSU!

HEDVIGA KURTA-MĀLERE

BAILES NO LAULĪBAS DĀVINI MAN SAVU SIRDI MĪLA BEZ LAIMES BAGĀTĀ MANTINIECE

DEIVIDS HERBERTS LORENSS

JAUNAVA UN ČIGĀNS SENMORS VARAVĪKSNE

[1] nevēlama persona (lat. vai.).

Content

Simpsone Doroteja Šaubu elements

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

24. nodaļa