Tvinings Džeimss

Fortnoksas zelts

Džeimss Tvinings

FORTNOKSAS ZELTS

.

Administratīva pavēle Nr. 6102

Saskaņā ar pilnvarām, kas man uzticētas ar 1917. gada 6. oktobrī izdotā likuma piektā paragrāfa otro apakšpunktu un 1933. gada 9. martā izdotā likuma ar nosaukumu "Likums par nacionālās banku krīzes novēršanu un citiem nolūkiem" otro paragrāfu, kur papildlēmumā Kongress paziņo par nopietnas krīzes izcelšanos,

es, Frenklins D. Rūzvelts, Amerikas Savienoto Valstu prezidents, paziņoju, ka nacionālā banku krīze joprojām nav novērsta, un atbilstoši minētajam paragrāfam ar šo aizliedzu fiziskām personām, kompānijām, biedrībām un korporācijām glabāt un uzkrāt zelta monētas, zelta stieņus un zelta sertifikātus Savienoto Valstu kontinentālajā teritorijā, tāpat paziņoju par šādu nolikumu šīs pavēles izpildei.

Visām personām ir uzdots līdz 1933. gada 1. maijam nogādāt Federālo rezervju bankā, tās filiālē vai jebkurā Federālo rezervju sistēmas dalībbankā visas zelta monētas, zelta stieņus un zelta sertifikātus, kas tām pieder vai vēl nonāks to īpašumā līdz 1933. gada 28. aprīlim.

Pieņemot iesniegtās zelta monētas, zelta stieņus un zelta sertifikātus, Federālo rezervju bankai vai dalībbankai jāizmaksā ekvivalenta summa naudā vai valūtā, kas izdota saskaņā ar Savienoto Valstu likumdošanu.

Ikvienam, kurš tīši pārkāps kādu no šīs administratīvās pavēles nosacījumiem, šo nolikumu vai jebkuru noteikumu, priekšrakstu un atļauju, kas saistīti ar šo pavēli, var piespriest naudassodu līdz 10 000 dolāru vai, ja tā ir fiziska persona, cietumsodu līdz pat desmit gadiem, vai abus; ikvienam kompānijas valdes loceklim, direktoram vai pārstāvim, kas apzināti pārkāpj kādu iepriekšminēto noteikumu, var tikt piespriests šāds naudassods vai cietumsods, vai abi.

šī pavēle un nolikums jebkurā laikā var tikt grozīti vai atcelti.

Frenklins D. Rūzvelts, Amerikas Savienoto Valstu prezidents 1933. gada 5. aprīlī

PROLOGS

Kur gan jus dzenat cilvēku sirdi, nolādētās alkas pēc zelta!

Vergilijs, "Eneīda" (iii.56)

Parīze, Pont de Grenelle, Sešpadsmitais departaments

16. jūlijs, pīkst. 21.05

Viņi kavējās.

Viņi bija solījuši ierasties bez piecpadsmit deviņos, un bija jau piecas pāri. Viņš jutās neomulīgi, tik ilgi stāvēdams atklātā vietā. Ja viņi pēc piecām minūtēm neieradīsies, viņš dosies prom - lai izput tas miljons dolāru!

Viņš nervozi paplikšķināja pa kabatu. Tā turpat vien bija; varēja just, kā tā caur melno vilnu sildīdama pieglaužas kājas lielam. Tā joprojām bija drošībā.

Viņa virzienā, rokās saķēries, nāca pusaudžu pārītis, dziestošajā gaismā ik pēc dažiem soļiem aši saskūpstoties. Piekļaudamās puisim, meitene pamanīja viņu un, kaunīgi paraustījusi plecus, atrāvās. Pirksti, pašai to neapzinoties, saņēma sudraba krustiņu, kas karājās meitenei kaklā.

-    Bonsoir, mon pere![1]

-    Bonsoir, mon enfant!**

Viņš uzsmaidīja abiem, palocīja galvu - pārītis pagāja garām uz otru Pont de Grenelle pusi - un pa ausu galam dzirdēja, ka jauniešiem pasprūk vainīgi smiekli, kas atbalsojās aizvien vēsākajā gaisā. Tumši sārtajās debesis spoži mirdzēja Eifeļa torņa gaismiņas; šķita, ka tas ir aizdedzies.

Viņš novietoja rokas uz margām un pavērās uz Brīvības statuju. Tā bija savas aizokeāna māsas kopija un ieņēma prominentu vietu Allee des Cygnes, šaurā saliņā Sēnas upes vidū, kur bija uzstādīta tūkstoš astoņi simti astoņdesmit devītajā gadā, tā vēstīja gravējums statujas pamatnē. Tā stāvēja ar muguru, mirdzinādama bronzā atlietās auduma krokas un stingro ādu, un šķita mūžīgi jauna pat par spīti senatnīgajam zaļajam apsūbējumam.

Reiz bērnībā vecmāmiņa viņam bija stāstījusi, ka daudzi viņu dzimtas locekļi divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados veica tālu un grūtu ceļojumu no Neapoles uz Ameriku. Raudzīdamies uz statuju, viņš juta netveramu saikni ar saviem nekad neredzētajiem radiniekiem, spēja iedomāties viņu izbrīnu, pirmo reizi skatot Jauno pasauli, varēja iztēloties to nesagraujamo ticību jaunas dzīves sākumam. Tāpēc viņš allaž izvēlējās šo vietu. Te viņš jutās kā mājās. Drošs. Pasargāts. Caso mai. Katram gadījumam.

No patiltes ēnām iznāca divi vīrieši un paskatījās augšup uz viņu. Viņš nevērīgi pamāja ar roku, pārgāja pāri ielai, pa šaurajām betona kāpnēm nokāpa lejā un izgāja cauri patiltes zemajai dzelzs arkai. Viņš apstājās pie platā laukuma, kas apjoza statujas masīvo akmens postamentu, kā allaž, apdomīgi turēdamies divdesmit pēdu attālumā no abiem.

Vīrieši droši vien šeit stāv jau sen, viņš klusībā nodomāja, - tie bija vērojuši viņu, pārliecinājušies, ka viņš atnācis viens, un slēpušies aizvien garākajās ēnās kā lauvas garā zālē. Loģiski. Šiem cilvēkiem nepatika riskēt. Taču viņam ari ne.

-   Bonsoir! - paskaļi uzsauca druknais vīrietis kreisajā pusē, kura garie gaišie mati iejuka biezajā bārdā. Jādomā, amerikānis.

-    Bonsoir! - viņš uzmanīgi atņēma sveicienu.

Garām pa upi aizslīdēja liels "upes tramvajs" - tūristu kuģītis - tā žilbinošās gaismas ietiecās tumsā, taustījās un meklēja. Statujas apmetņa smagās krokas šķita ņirbināmies un viegli paceļamies no to pieskāriena, it kā neredzama caurvēja skartas. It kā viņa tos ķircinātu.

-    Ir? - bārdainis uzsauca angliski, kad kuģīša dzinēju puk- šķi noklusa un spilgtās uguntiņas bija aizslidinājušas savus starus tālāk gar krastu.

-    Nauda ir? - Viņa balss bija stingra. Tā bija parastā spēle, izspēlēta vairāk reižu, nekā varētu domāt. Tēlodams vienaldzību, viņš nolaida acis un pamanīja, ka spodrās tumšās kurpes klāj putekļi no sausās grants.

-    Vispirms parādi, - vīrietis atbildēja.

Viņš uz acumirkli sastinga. Bārdainā vīrieša balsī jautās savāda pieskaņa. Gandrīz vai saspringums. Viņš pacēla galvu un pameta skatienu pār plecu, taču izvēlētais atkāpšanās ceļš bija brīvs. Viņš samirkšķināja acis, aizgaiņādams pēkšņi radušās bažas, un sniedza parasto atbildi.

-    Parādiet naudu - tad es jūs aizvedīšu.

Tā. Šoreiz tas bija skaidri redzams. Vairākums cilvēku to nebūtu pamanījuši, taču viņš šajā jomā darbojās gana ilgi un prata saskatīt pazīmes. Sasprindzinātos plecus, piemiegtās acis - līdzīgi kā vientuļai antilopei noklīstot mazliet par tālu no bara.

Viņi gatavojās.

Viņš vēlreiz aplaida skatienu apkārt. Nekur nevienu neredzēja, lai gan, naktij tuvojoties, aiz kokiem bija grūti kaut ko saskatīt. Bet tad viņš aptvēra, kādēļ viņi bija nokavējušies.

Lai būtu tumšs.

Neteicis ne vārda, viņš apmetās un skrēja pa grantēto laukumu, skrēja, cik vien ātri jaudāja. Jauno kurpju ādas zoles šķaidīja akmentiņus kā riepas, automašīnai uzņemot ātrumu uz zemesceļa. Viņš nevarēja pieļaut, ka tas nonāk viņu rokās. Viņš nevarēja pieļaut, ka viņi to atrod. Viņš aši paskatījās pār plecu un redzēja abus vīriešus steidzamies viņam pakaļ. Laternu, kas kā ķetnu nagi rindojās virs tilta margām, oranžajā gaismā iezibējās pistoles stobrs.

Uzskrējis virsū naža asmens galam, viņš instinktīvi pacir- ta galvu sāņus. Tagad viņam bija skaidrs. Tumšais stāvs, kas bija parādījies priekšā ar izstieptām rokām, nakts tumsas aizsegtu seju, bija slēpies tumsā līdz brīdim, kad viņš nonāca tik tuvu, lai varētu uzbrukt. Viņš kā meža zvērs bija iedzīts nāves skavās.

īss, ass dūriens, un sešas collas garais robotais asmens ieslīdēja viņam krūtis. No šoka viņam aizrāvās elpa, un viņš juta, kā vēsai's tērauds izslīd caur krūšu kaula mīkstajiem skrimšļiem un ieurbjas sirdī.

Tad viņš vairs nejuta neko.

Asinis, kas izšļācās pār balto iestīvināto mācītāja apkakli, oranžajā gaismā iezaigojās zaļas kā Brīvības statujas apsūbējusī āda. Tā, neko neapjauzdama, neredzēdama, nejuzdama, vērsa stingo skatienu Amerikas virzienā.

Uz Ņujorku.

PIRMĀ DALA

Zelts rada ap cilvēku miglu, kas izgaisina visas viņa agrākās pieķeršanās un iežūžo viņa jūtas stiprāk par tvanu.

Čarlzs Dikenss, "Nikolass Niklbijs"

Ņujorka, Piektā avēnija

16. jūlijs, pīkst. 23.30

Viņš krita graciozi - ķermenis slaidā lokā atrāvās no ēkas sienas un atkal tai pieplaka - kā zirneklis, kuru sagrābusi pēkšņa vēja brāzma un kurš slīd lejup pats savā diedziņā, un, trosei vēl pēdējoreiz izšvīkstot cauri cimdā tērptajai plaukstai, nolēca uz septiņpadsmitā stāva dzīvokļa balkona.

Viņš pieliecies atsprādzēja trosi no drošības jostas - "sēdeklīša" - un piespieda muguru pie sienas, vingrais augums saplūda tumsā ar raibo akmens sienu. Viņš sēdēja nekustēdamies, krūtis tik tikko cilājās, un plānā melnā slēpotāja maska cieši piekļāvās lūpām.

Viņam bija jābūt drošam. Jābūt pārliecinātam, ka neviens nav redzējis viņu nolaižamies. Tāpēc viņš gaidīja un ieklausījās pilsētas seklajā elpā, tai tālu lejā ieslīgstot saraustītā snaudā, un vēroja pazīstamās masīvās Metropolitēna muzeja aprises atkāpjamies ēnā, kad izdzēsa tā prožektorus.

Tikmēr tumšais Centrālparks, ko izraibināja retas taksometru gaismiņas, kas slīdēja starp Austrumu un Rietumu Astoņdesmit sesto ielu, gar ēkas sienu izelpoja vēsu, skābekļa pārpilnu gaisu, uzdzenot aukstas trīsas, kaut arī vakars bija silts. Gaiss bija piesātināts ar Ņujorkas īpatnējo smaržu, reibinošu baiļu, sviedru un alkatību kokteili, kas virmoja augšup no metro tuneļiem un kanalizācijas šahtām.

Kaut arī aizvien tuvāk lokus meta Ņujorkas policijas helikopters, šaudīdams prožektora staru, un tālumā cauri siltajam gaisam atplūda slāpēta sirēnu kaukoņa, viņš zināja, ka to interesi nav izraisījis viņš. Tā nekad nenotika. Toms Ķērks ne reizi nebija notverts.

Nepaceldams galvu virs izgrebtajām akmens margām, viņš pieslīdēja pie liela, pusapaļa balkona loga, kura bruņu stikla rūtis zibēja kā tērauda plāksnes. Pa logu varēja redzēt tumšu un tukšu istabu - viņš bija paredzējis, ka tāda tā būs. Kā jau katru nedējas nogali vasarā.

Daži viegli uzsitieni pa eņģēm labās puses loga malā, un bultas ielēca viņam plaukstā. Tad, uzmanīdamies, lai neie- darbinātu signalizāciju - to varēja aktivizēt, attālinot magnētiskos sensorus, - viņš pavilka loga malu uz ārpusi un pa spraugu ielīda dzīvoklī.

Iekļuvis iekšā, Toms no pleca paņēma mugursomu un no tās galvenā nodalījuma izņēma kaut ko līdzīgu metāla detektoram - alumīnija kārti, kurai galā bija piestiprināta plāna melna plātnīte. Viņš piespieda slēdzi plātnītes virspusē, un uz tās gludās virsmas iedegās zaļa lampiņa. Nepakustēdamies ne soli, viņš labajā rokā satvēra kārti un sāka slidināt plātnīti pāri tukšajai grīdai sev priekšā. Gaismiņa uz plātnītes gandrīz uzreiz iedegās sarkanā krāsā, un viņš sastinga.

Zemgrīdas plāksnes, kas reaģē uz spiedienu. Tā jau varēja domāt.

Lēni virzīdams plātnīti pāri vietai, kur lampiņa bija mainījusi krāsu, viņš ātri noteica, kurā vietā plāksne atrodas, un apvilka to ar baltu krītu. Atkārtodams šīs darbības, viņš pārdomātām, apvaldītām kustībām sistemātiski izstaigāja istabu. Pēc piecām minūtēm Toms bija nonācis pie pretējās sienas, atstādams aiz muguras nelielu baltu aplīšu sliedi.

Istaba izskatījās tieši tāda kā fotogrāfijās, un tajā jautās īpatnēja smarža - oda pēc tikko drukātas naudas un vecām mēbelēm. Goda vietu ieņēma liels Viktorijas laika rakstāmgalds divām personām - vīrišķīgs pulēta angļu ozola un itāļu ādas sajaukums, kas viņam atgādināja divdesmito gadu Rolls

Roijce salona interjeru. Pie sienas aiz rakstāmgalda bija izvietotas savulaik ievērojamas privātās bibliotēkas paliekas - jādomā, tās lielākā daļa tagad bija izkaisīta pa visu pasauli, nonākot tur, kur dzīvoja izsoles uzvarētāji.

Abas sānsienas, kas beidzās pie loga, bija smilšpelēkā krāsā, un pie tām, simetriski izkārtotas - četras pie katras sienas karājās gleznas. Nebija pat jāieskatās, lai tās pazītu. Pikaso, Kandinska, Mondriana, Klimta darbi. Taču Toms nebija ieradies šeit ne gleznu, ne arī seifa dēļ, kas bija iebūvēts sienā aiz trešās gleznas un paredzēts zagļu uzmanības novēršanai. Viņš bija iemācījies nebūt alkatīgs.

Toms devās atpakaļ, laipodams gar krīta aplīšiem, un nonāca pie zīda paklāja, kas bija noklāts starp rakstāmgaldu un logu. Tā krāsas vizēja bālajā mēnessgaismā. Nostājies ar muguru pret logu, viņš atsvieda paklāju nost. Koka grīda zem tā, slēpta no saules balinošās acs, bija mazliet tumšāka.

Viņš nometās ceļos, novietoja cimdotās rokas uz grīdas un lēni slidināja tās pāri sausajai koka virsmai. Apmēram trīs pēdu attālumā pirkstu gali sataustīja mazītiņu gropīti kokā. Viņš slidināja pirkstus gar gropīti, līdz nonāca pie lūkas stūriem, un, uzspiedis uz tiem dūres, ar visu svaru uzgūlās virsū. Atskanēja kluss klikšķis, divu kvadrātpēdu plats panelis iegrima grīdā un tad izlēca puscollu augstāk par grīdu. Eņģes bija pretējā pusē, un viņš paneli atlocīja uz grīdas. Zem lūkas atklājās spožs, grīdā iebūvēts seifs.

Seifu ražošanas rūpnieki un apdrošinātāji sadarbojas seifu drošības novērtēšanā. Ražotāji pastāvīgi piegādā savu produkciju neatkarīgiem vērtētājiem - Underivriters Laboratory jeb UL -, kur savukārt piešķir seifam Pastāvīgo drošības uzglabāšanas reitingu, kas ļauj apdrošinātājiem precīzi noteikt atbilstošu apdrošināšanas prēmiju.

Toma atrastais seifs, kā vēstīja nesen piestiprinātā etiķete, piederēja pie TXTL-60 grupas. Citiem vārdiem, laboratorijā noskaidrots, ka seifs spēj stundu turēties pretī dažādiem instrumentiem. Tas bija viens no augstākajiem UL vērtējumiem.

Pat tādā gadījumā pagāja astoņas ar pusi sekundes, līdz Toms to atvēra.

Tajā bija skaidra nauda, pēc viņa aprēķiniem, apmēram piecdesmit tūkstoši dolāru, dārglietas un divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados ražots Reverso rokas pulkstenis. Tomēr viņš par šiem priekšmetiem nelikās ne zinis un visu uzmanību pievērsa prāvai koka kastei ar tumšu sarkankoka vāku, uz kura bija inkrustācija - divgalvains zelta ērglis, ar vienas kājas nagiem cieši satvēris valsts ābolu, ar otras - scepteri. Romanovu impērijas ģerbonis.

Viņš uzmanīgi atvēra kastīti un no greznā, ar baltu zīdu apvilktā futrāļa piesardzīgi izcēla dārgo priekšmetu, kas tajā atradās. /

Toms juta pulsu paātrināmies. Pat viņam, kas bija redzējis neskaitāmus elpu aizraujošus skaistus priekšmetus, šis likās ārkārtējs eksemplārs. Tik ļoti, ka viņš atļāvās nepieredzētu, sev netipisku vaļību un noslidināja masku no sejas, lai varētu pienācigāk to apskatīt. Šāda neraksturīga neapdomība tika teju nekavējoties atalgota - mēnessgaismai apskalojot dārgakmeņiem rotāto virsmu, smalkais priekšmets viņa rokās atdzīvojās un iegailējās kā gaisma no kamīna caur nomaļas koka mājiņas apsarmojušu logu.

Pēkšņi prātā iešāvās rindkopa no lapas, kas bija izplēsta no Christie's kataloga un pievienota viņam izsniegtajai instrukcijai.

"Ziemas olu" izgatavoja Karls Faberžē pēc cara Nikolaja II pasūtījuma, kurš to 1913. gada Lieldienās uzdāvināja savai mātei, imperatora atraitnei Marijai Fjodorovnai. Ola, izgatavota no Sibīrijas kalnu kristāla, ir izgreznota ar vairāk nekā trim tūkstošiem briljantu, un tās pamatni rotā vēl tūkstotis trīs simti briljantu.

Kā katrai Faberžē olai, arī šai bija Lieldienu "pārsteigums" - tajā bija iestrādāts platīna Lieldienu groziņš, pušķots ar zelta, granāta un kristāla ziediem. Groziņš simbolizēja ziemas aiziešanu un pavasara iestāšanos.

Viņš neatraudamies lūkojās olā un drīz vien dzirdēja vienīgi paša vienmērīgo elpu un neredzama pulksteņa tikšķus.

Viņš nemitējās raudzīties. Istaba izgaisa no redzes apvāršņa, briljanti dzirkstīja kā lāstekas pusdienas saulē, līdz viņš saprata, ka redz cauri olai, cauri saviem cimdiem un pirkstiem līdz pat kauliem.

Piepeši viņš atradās Ženēvā un stāvēja sava tēva zārka galā; altāra sveču liesmiņas plandījās, un fonā miegaini ur- dēja mācītāja balss. No vainaga, kas bija novietots uz zārka vāka, bija nopilējis ūdens, tas pa lāsei slīdēja lejup uz grīdas. Viņš stāvēja un, nespēdams novērsties, skatījās, kā sarkanais paklājs pamazām satumst un kristāliskās lāsītes cita aiz citas sašķīst mīkstajā peļķītē.

Ne saukta, ne aicināta prātā iešāvās doma vai, pareizāk, jautājums. Tas bija ienācis prātā un ķircinādams, ērcinādams ik pa brīdim klauvēja pie apziņas durvīm.

- Vai ir pienācis laiks?

Vēlāk viņš bija no tā atgaiņājies. Bija ātri paguvis aizmirst. Iespējams, ar nodomu. Taču tajos pāris mēnešos pēc bērēm jautājums ik pa laikam bija atgriezies un ikreiz aizvien uzstājīgāk. Tas nedeva viņam mieru, šķobīja pārliecību par savu darbu, katru vārdu iekrāsoja ar šaubām un nedrošību. Un pieprasīja atbildi.

Tagad viņš zināja. Neziņa bija pagaisusi. Tas bija neizbēgami - kā ziemas pārvēršanās pavasari. Bija pienācis laiks. Pēc šā darba viņš aizies.

Viņš uzvilka atpakaļ masku, ielika olu somā, aizvēra seifa durtiņas un aizcirta koka paneli. Tad zagšus uz pirkstgaliem aizgāja līdz logam un izlīda uz balkona.

Sirēnas tālu lejā šķita skaļākas, un viņš manīja, ka sirds sitas vienā ritmā ar policijas helikoptera lāpstiņu paukšķiem - lidaparāts atradās gandrīz virs viņa, tā prožektora stars pārslīdēja kokiem un ielai, acīmredzami kādu meklējot. Viņš pieliecies piestiprināja trosi pie drošības jostas un lēca brīdī, kad staru kūlis bija tikko pavirzījies garām. Viens acumirklis, un viņš bija prom.

Palika tikai skropsta, kas bija nokritusi uz grīdas brīdī, kad viņš bija pacēlis sejas masku. Tā iezaigojās mēnessgaismā.

FIB galvenā mītne, Vašingtona

18. jūlijs, pīkst. 7.00

Redzot paveramies durvis un tajās parādāmies tumšo cilvēka stāvu, viņa zināja, kas notiks. Viņa pūlējās sevi apvaldīt, taču velti. Tas nemūžam neizdosies. Viņa pacēla pistoli un nostājās klasiskajā Vīvera šāvēju pozā - kreisā, stiprākā, roka bija mazliet ieliekta, it kā stumdama ieroci prom. Atbalsta roka bija ieliekta vairāk un it kā vilka ieroci klāt, šādi veidojot visērtāko satvērienu. Kājas plati, labā - vājākās puses - pēda mazliet uz priekšu.

Viņa raidīja trīs lodes tieši nāves zonā - precīzā vienādmalu trijstūri. Viņš bija miris, pirms nokrita uz grīdas, un uz baltā krekla kā tintes pudele, kas izgāzta uz dzēšpapīra, izpletās sārta peļķe. Un tikai tad, kad viņa seja parādījās gaismā, viņa ieraudzīja, ko bija izdarījusi.

Dženifera Brauna uztrūkās no miega, atlobīja sviedriem nolipušo vaigu no rakstāmgalda lamināta virsmas un pagrāb- stījās, līdz sataustīja pulksteni. Samiegusi acis, kas nekā negribēja pielāgoties žilbinošajai neona lampu gaismai, kura plūda no griestiem, viņa pūlējās noskaidrot, cik pulkstenis. Septiņi no rīta. Sasodīts! Atkal visu nakti nostrādājusi.

Dženifera izstaipījās, nogrozīja galvu, līdz mugura nokrikšķēja un skriemeļi nostājās savās vietās. Viņa nožāvājās, izvilka rakstāmgalda apakšējo atvilktni un taustījās, līdz atrada celofānā ietītu baltu blūzīti, tādu pašu, kāda viņai bija mugurā patlaban. Zem paciņas bija vēl divas blūzītes. Nolikusi neatvērto paciņu uz galda, viņa sāka stīviem pirkstiem

atpogāt blūzi, kas viņai bija mugurā Kad tā beidzot bija atpogāta, viņa piecēlās, novilka to un iemeta atvērtajā atvilktnē un aizcirta ar kāju.

Viņa bija satriecoši pievilcīga, Dženiferai piemita tas nepiespiestais skaistums, kas liek apkārtējiem atskatīties. Sieviete bija gandrīz sešas pēdas gara, ar gludu, iedegušu ādu, slaida, tomēr gana formīga, apaļiem vaigiem un sprogainiem tumšiem matiem, kas tik tikko skāra kailos plecus. Rotaslietu nebija - viņa tādas nenēsāja -, vienīgi liegajā krūšu iedobumā atdusējās savērpta Tiffany kaklarota ar sirsniņu, ko māsa viņai bija uzdāvinājusi astoņpadsmitajā dzimšanas dienā.

Aizpogādama blūzi un sabāzdama to melnajās kostīma biksēs, viņa aplaida skatienu krāsotu izdedžu betona bloku sienām un pasmaidīja - maigajos, tumšajos vaigos iegūlās bedrītes. Kaut arī telpa bija neliela un bez logiem, viņa vēl nebija pieradusi pie tā, ka viņai ir pašai savs kabinets. Sava telpa. Savs gaiss. Viņa tikai pirms trim mēnešiem bija atgriezusies Vašingtonā, tomēr šī pirmreizīguma sajūta vēl aizvien nebija pagaisusi un pat negrasījās pazust - īpaši pēc trim At- lantas filiālē pavadītiem gadiem, kur šķita, ka kabīnītes sienas sagāzīsies no stiprākas elpas. Viņa bija priecīga, ka atgriezusies šeit, un šoreiz bija apņēmusies palikt.

Pie neaizslēgtajām durvīm kāds pieklauvēja, un Dženife- ras domu gājiens pārtrūka. Viņa neapmierināta pacēla acis, taču sarauktā piere izlīdzinājās, jo kabinetā ienāca Fils Ta- kers, nodaļas vadītājs. Viņš bija ieradies tieši laikā. Vakar viņš bija minējis, ka grib ar Dženiferu aprunāties, un lūdza ierasties agrāk. Tomēr iemeslu nepateica.

-    Sveicināts! - viņa uzsauca.

-      Kā jūties? - Priekšnieks piegāja pie galda un, acis miegdams, bažīgi paraudzījās uz viņu caur savām bezietvaru brillēm, dubultzodam pārveļoties pāri kaklasaites mezglam. - Atkal visu cauru nakti?

-    Vai to var manīt? - Dženifera bikli noglauda matus un izberzēja miegu no acu kaktiņiem.

-    Nē. - Viņš pasmaidīja. - Apsargs teica, ka tu neesi aizgājusi mājās… Ņem vērā - es to augstu vērtēju.

Tipiski Takera garā. Viņš nebija no tiem priekšniekiem, kam darbinieku strādāšana vēlos vakaros likās pati par sevi saprotama un slavējama parādība. Viņš pieskatīja savus padotos un to neslēpa. Viņai tas patika. Tas Dženiferai radīja sen nepiedzīvotu sajūtu, ka viņa ir iederīga, nevis tikai apkaunojums, par kura esamību ikreiz jāattaisnojas.

-    Tas ir jauki.

Viņš pakasīja savu vara krāsas bārdu, tad sārto, pajēlo galvvidu, kur matu ērkulis bija kļuvis pavisam šķidrs.

-    Starp citu, es runāju ar Flintu un uzzināju, ka Hamona lietas izmeklēšanu no šā brīža pārņem Finanšu ministrijas zēni. Viņi ir ļoti pateicīgi tev par izpalīdzēšanu. Viņš atzina, ka esot tavs parādnieks. Labi pastrādāts.

-    Paldies! - Viņa neveikli paraustīja plecus, jo neprata uzklausīt komplimentus, un aši mainīja sarunas tematu. - Stāsti - kādēļ tāda steiga? Kāpēc man bija jāierodas tik agri? Kādam kongresmenim pazudis suns?

Takers smagi apsēdās krēslā, ar gurniem paplēšot plastmasas paročus.

-     Vakar šis tas atgadījies. Es norīkoju tevi. - Viņš plati pasmaidīja. - Ceru, ka neiebilsti.

Viņa iesmējās.

-    Vai kas mainītos, ja iebilstu?

-     Skaidrs, ka ne! Lai nu kā, tu nemaz negribētu pretoties. Tā būs laba izdevība - iespēja atgriezties uz ceļa. - Viņš apklusa un pēkšņi kļuva nopietns. - Iespējams, tā būs tava otra izdevība. - Viņš nodūra galvu.

-   Tu vēl aizvien mēģini man izkārtot grēku atlaidi? - Sapnis vēl nebija izgaisis no prāta, un kaklā sakāpa rūgtums; viņa norīstījās.

-    Nē. Tas tev pašai labi izdodas. Taču mēs abi labi zinām, cik grūti ir piespiest cilvēkus mainīt domas.

-    Man nav vajadzīga labdarība, Fil. Es atgriezīšos pati saviem spēkiem. - Acīs iespīdējās sirdīgs lepnums. Takers lēni palocīja galvu.

-    Zinu. Taču ikvienam, pat tev, laiku pa laikam vajadzīgs stimuls. Es nebūtu ierosinājis norīkot tevi, ja neuzskatītu, ka esi to pelnījusi. Lai nu kā, es palūdzu viņam šorīt agri pieskriet, tāpēc jau ir par vēlu atteikties.

Takers ieskatījās pulkstenī, pakratīja roku, pielika pulksteni pie auss un atkal ielūkojās tajā.

-    Vai tas rāda pareizi? - viņš noprasīja, rādīdams uz Dže- niferas galda pulksteni. Bet viņa palaida to gar ausīm.

-    Kam tu liki pieskriet šorīt agri?

Pirms viņš paguva atbildēt, pie atvērtajām durvīm pieklauvēja, un ienāca vīrietis. Takers pielēca kājās.

-     Dženifera, esi pazīstama - Bobs Korbets. Bob - Dženifera Brauna. - Visi trīs kādu bridi stāvēja nekustēdamies, un Takers nervozi raidīja skatienus Dženiferas virzienā, it kā baidītos, ka padotā var izstrādāt kaut ko aplamu.

Viņi paspieda viens otram roku. Takers izdvesa atvieglotu nopūtu.

-     Lūdzu, sēdieties šajā krēslā! - Takers dedzīgi norādīja uz savu krēslu un nedroši atspiedās pret Dženiferas galda malu. Korbets apsēdās. - Bobs šeit vada Lielu apmēru zādzību un pārvadāšanas noziegumu nodaļu.

-    Mūs reiz iepazīstināja liftā. - Dženifera pamāja, mīklaini pasmīnējusi. Laiku pa laikam redzējusi Korbetu ēkā, viņa atcerējās, ka viņš allaž izskatās nevainojami, sākot no gludi skūtā zoda un beidzot ar nospodrinātajām melnajām kurpēm, kuru auklas bija šasietas kārtīgā dubultmezglā. Taču tagad viņa uzreiz ievēroja kaut ko neparastu.

Rakstainās zīda kaklasaites mezgls bija mazāks nekā ikdienā, it kā vairākas reizes pavilkts vaļīgāk un no jauna savilkts ciešāk. It kā viņš būtu pārdzīvojis raižpilnus brīžus.

Korbets sarauca pieri un jautājoši uz viņu paskatījās, bet tad, pēkšņi pazinis sievieti, lēni pamāja.

-    Protams, atceros. Sveicināta! - Viņš runāja īsiem, aprautiem grūdieniem, un šis automātu kārtām līdzīgais stakato lika manīt, ka vīrietis savulaik bijis armijā. Viņi vēlreiz apmainījās rokasspiedieniem.

Četrdesmit piecus gadus veco Korbetu bieži noturēja par desmit gadus jaunāku, lai gan aizvien dziļākās krunciņas ap acīm un mutes kaktiņos liecināja, ka laiks beidzot atstājis savas pēdas. Protams, blakus Takeram viņš izskatījās vingrs un veselīgs, lai gan šis salīdzinājums droši vien nebija godīgs. Viņā jautās kaut kas gludens, no atpakaļ atsukātajiem tēraudpelēkajiem matiem un ieapaļajām zoda aprisēm līdz vaigu kauliem, kas piešķīra viņam tādu kā hromētu eleganci, piemītošu trīsdesmito gadu art deco lokomotīvēm, kuras, pat stāvēdamas uz vietas, izskatās tā, it kā trauktos ar ātrumu divsimt jūdzes stundā. Abpus asajam degunam tuvu izvietotās pelēkās acis mirdzēja vēsā gaismā, liecinot par ārkārtīgi gudru un apņēmīgu cilvēku. Dīvainā kārtā viņš Dženiferai atgādināja viņas tēvu - bargu, taču godīgu cilvēku.

-    Tu zināji, ka Bobam ir vislabākais noziegumu atklāšanas procents FIB? - Takers turpināja. - Kāds tas ir pašlaik? Tikai piecas neatrisinātas lietas divdesmit piecu gadu laikā? Izcili! - Viņš pakratīja galvu, it kā nespēdams aptvert tādu darba efektivitāti.

-    Patiesībā, Fil, tikai divas. Un arī tajās es vēl neesmu padevies. - Korbets pasmaidīja, taču Dženifera manīja, ka viņš nejoko. Viņš neizskatījās pēc tāda, kuram prāts nestos uz velna dzīšanu.

-    Bobam vajadzīgs izmeklētājs jaunai lietai, kas viņam nupat iedalīta. Es ieteicu paņemt tevi.

Dženifera neveikli paraustīja plecus un juta, ka pietvīkst - viņai bija pievērsti divi acu pāri.

-    Pateicos, ser! Darīšu, ko varēšu. Kas tā ir par lietu?

Korbets paslidināja brūnu cieta papīra aploksni pār galdu

un ar žestu norādīja to atvērt. Dženifera piesardzīgi pacēla vāku un izņēma kaudzīti melnbaltu fotogrāfiju.

-    Fotoattēlā redzamais cilvēks ir tēvs Džianluka Ranjēri.

Viņa vērīgi aplūkoja fotogrāfiju, pievēršot uzmanību vīrieša pārvērstajai sejai un lielajai brūcei krūtīs.

-    Viņu vakar atrada Parīzē. Upes policija izzvejoja viņu no Sēnas. Kā redzat, viņš nav noslīcis.

Dženifera, sakopojusi domas, pārskatīja pārējās fotogrāfijas. Gar kastaņbrūnajām acīm aizslīdēja Ranjēri sejas un naža cirstās brūces tuvplāni. Pārlaidusi skatienu pēdējam dokumentam - pārtulkotajam sekcijas ziņojumam viņa guva apstiprinājumu Korbeta stāstītajam: vīrietis ir nodurts un tad acīmredzot iesviests upē. Viens vienīgs dūriens cauri krūšu kaula zobenveida izaugumam, asais priekšmets vērsts kreisās plecu lāpstiņas virzienā un gandrīz nekavējoties izraisījis milzīgu sirdslēkmi.

Lasīdama viņa zagšus pameta skatienu uz Korbetu. Vīrietis ar vieglu smaidu lūpās aplūkoja kabinetu. Viņa zināja, ka dažiem kolēģiem šķitis dīvaini, ka šīs telpas spilgti zaļās betona sienas tā arī palikušas kailas. Patiesība bija tāda, ka lieki priekšmeti un grabažas apgrūtināja Dženiferas koncentrēšanos.

-     Vai ir kādas domas? - Korbets noprasīja. Skatiens no jauna bija piekalts sievietei.

-    Spriežot pēc ievainojuma, izskatās pēc profesionāļa paveikta darba. Laikam algots slepkava.

-    Piekrītu. - Korbets pamāja. Acis tikko manāmi samie- dzās, it kā viņš, izdzirdējis Dženiferas tūlītējo secinājumu, atzinīgi novērtētu viņas spējas.

-    Tas noticis sabiedriskā vietā. Līķis iemests tur, kur tas katrā ziņā tiktu drīz atrasts.

-    Ko no tā varam spriest?

-    To, ka viņiem nav bijis svarīgi izvairīties no notveršanas. Tikpat labi arī to, ka šī slepkavība ir kādam izteikts publisks brīdinājums.

Korbets piekrītoši pamāja.

-   Šīs versijas viena otru neizslēdz. Visticamāk, varam pieņemt, ka viņš ir nogalināts sešpadsmitajā jūlijā ap pusnakti, trīs vai četras stundas pirms vai pēc šā laika.

Viņš piecēlās un nedzirdami vieglā gaitā aizgāja līdz dokumentu skapim. Dženifera ievēroja, ka viņam kabatās nežvadzēja ne sīknauda, ne atslēgas, kas varētu nodot viņa atrašanās vietu. Viņš bija gluži kā kaķis, kas ticis vaļā no kak- lasiksnas zvaniņa, lai varētu ērtāk piezagties nabaga upurim. Viņa turpinājā šķirstīt lietas dosjē.

-    Cik mums zināms, Ranjēri ir izmācījies par katoļu mācītāju un strādājis Vatikāna Reliģisko darbu institūtā.

Dženifera izbrīnā pacēla galvu.

-    Vatikāna bankā?

-    Jā, tāds ir tās otrs nosaukums. - Korbets uzrauca uzacis; sievietes zināšanas viņu acīmredzami bija iespaidojušas. - Viņš tur nostrādāja apmēram desmit gadu un pirms trim gadiem pazuda bez vēsts. Vienlaikus no kāda Vatikāna bankas Kaimanu salu konta izgaisa pāris miljoni dolāru.

Dženifera pagrieza krēslu pret viņu, gaidoši saraukusi pieri. Viņa juta, ka šim ievadam sekos kulminācija. Takers sēdēja aizgrābts, sakrustojis rokas uz vēdera, pavēris muti. Korbets pārlaida pirkstu dokumentu skapja virsmai, it kā pārbaudīdams, vai uz tā nav putekļu kārta. Viņa zināja, ka putekļu tur nav. Viņas kabinetā tādu nekad nebūs.

-    Cik noprotams, viņš jau ir iztērējis visu naudu, jo pērn uzradās Parīzē. Franči stāsta, ka viņš iekārtojies par zema līmeņa zagtu mantu uzpircēju. Ar lieliem priekšmetiem nav krāmējies - šad tad kāda glezna, kāda kaklarota, taču iztikai acīmredzot pietika. Turklāt iztikšana bijusi laba, spriežot pēc viņa auguma apmēriem.

Visi trīs iesmējās, un tirpas, kas bija lēnām pārņēmušas Dženiferu, izgaisa kā garaiņi siltā gaisā. Korbets pienāca pie krēsla un apsēdās. Dženifera paguva ievērot kurpju augšdaļā mazliet tumšāku līniju, kur uzvalka bikses gadu gaitā bija nopulējušas ādu.

-    Es tomēr nesaprotu. - Dženifera nolika dosjē uz galda un ar mulsumu sejā atspiedās pret krēsla atzveltni. - Es teiktu, ka viņu novācis kāds apšmaukts klients. Varbūt kāds darījums aizgājis galīgi šķērsām. Ne viena, ne otra versija mūs nevarētu interesēt.

Korbets ieurbās viņā ar acīm. Tirpas uzradās no jauna un šoreiz saķepa saltā, cietā kamolā kuņģa dibenā.

-     Mūsu daļa ir tāda, aģente Brauna, - sekcijas slēdzienā jūs to neatradīsiet, - ka viņa kuņģī kaut kas ir atrasts. Priekšmets, kuru viņš norijis pavisam īsi pirms nāves. Nav šaubu, ka viņš nekādā ziņā nevēlējās, lai slepkavas to atrod.

Korbets iebāza roku kabatā un, paliecies uz priekšu, paslidināja viņas virzienā caurspīdīgu plastmasas maisiņu. Uz rakstāmgalda lakotās virsmas lepni laidās ērglis - tā lidojums bija iegravēts tīrā zeltā.

Tā bija monēta.

Klārkenvela, Londona

18. jūlijs, pīkst. 16.30

Aiz loga dunēdama traucās pēcpusdienas sastrēgumstun- das satiksme, nebeidzama gumijas un tērauda upe, kas te plūda, te pulcējās kārtīgā ierindā, paklausot luksofora gaismu pavēlēm.

Bet iekšpusē skatlogi mirdzēja dzeltenā krāsā, saule pūlējās iespiesties cauri nobalsinātajām rūtīm. Vietumis krāsa bija nokasīta, un pa tām mijkrēslī ietiecās šauras gaismas strūkliņas, to bālajos stabos, kā lietus lāses krizdamas cauri auto lukturu gaismas kūlim, dejoja putekļi.

Telpā valdīja nekārtība - no oranžajām sienām lobījās nost krāsas kārta, raupjā koka grīda smaka zem bieza vecu avīžu un ātro uzkodu iesaiņojamā papīra slāņa, un no griestiem kā taustekļi draudīgi karājās neizolēti vadu gali.

Pie tālākās sienas, gandrīz neredzamas tumsā, uz nelīdzenās grīdas atradās divas tējas kastes. Uz vienas, zodu plaukstā atbalstījis un dziļās domās iegrimis, bija notupies Toms Ķērks.

Kaut ari viņš bija tikai trīsdesmit piecus gadus vecs, deniņos krāsojās daži sirmi mati - dažas dienas neskūtajos bārdas rugājos uz sejas to bija vairāk, un tikai pie seklās bedrītes kvadrātveidīgajā žoklī tie atkal kļuva tumšāki.

Visiem viņš atgādināja savu tēvu, vismaz tā, viņam par aizkaitinājumu, tika apgalvots. Nenoliedzami, viņam piemita līdzīga smalka, taču stūraina seja, nekārtīgi tumši mati un mazliet iekritušas zilas acis zem biezām tumšām uzacīm.

Tomēr viņš bija atlētiskākas miesas uzbūves nekā tēvs, viņam bija vingrs, muskuļains, teju sešas pēdas garš augums, un nebija šaubu, ka tā īpašnieks spētu vajadzības gadījumā gan aizskriet līdz otrajai bāzei, gan aizsist bumbiņu tālu tribīnēs. Protams, paradoksāli, taču vidusskolā viņš nebija atzīts par lielisku sitēju - viņa firmas zīme bija spēja iegriezt bumbiņu tā, ka sitēji nūjas vēzēja pa tukšu gaisu, kamēr bumbiņa attiecīgajā brīdī krasi metās lejup. Drošs paņēmiens, kā apmānīt pretinieku.

Uz otras kastes viņam pretī bija uzlikts bekgemona spēles galdiņš, kas draudēja kuru katru brīdi noslīdēt uz grīdas. Tas bija smalks inkrustēts dēlītis, ko viņš pirms vairākiem gadiem par smiekla naudu iegādājās putekļainā sānieliņā pie Stambulas lielā tirgus. Tas joprojām oda pēc līmes, taukiem un asām garšvielām. Kad Tomu mocīja bezmiegs, viņš mēdza stundām ilgi spēlēt pats ar sevi - pārbaudīja iespējamos gājienus, stumdīja kauliņus pa galdiņu, pētīja dažādu gājienu un stratēģiju attīstību. Pustukšā Grey Goose pudele uz grīdas blakus kastei liecināja, ka miegs nav nācis ilgi.

Taču Toms pat neskatījās uz galdiņu. Viņš raudzījās uz melno slēpotāja masku, kas atradās viņam klēpī, turēdams to uzmanīgi, it kā tā būtu gatavota no smalkākā Limožas porcelāna. Greizi pasmīnējis, viņš ieslidināja labo plaukstu zem maskas, pa acu caurumiem izbāza pirkstus un rotaļīgi paņirbināja, te pabāzdams tos, te paslēpdams zem maskas, kā zivis dzenādamas viena otru cauri galvaskausa acu dobumiem.

Viņam bija gari, eleganti pirksti, tie kustējās graciozi un precīzi, katra falanga locījās kā atsevišķs ķēdes posms, un katra rūpīgi koptā naga pamatnē bija liels balts pusmēness. Tomēr pirkstu iekšiene bija noklāta baltām rētiņām un plaukstas bija raupjas un nobrāztas. Gandrīz varētu viņu noturēt par pianistu, kas paklusām nodarbojas ar boksu bez cimdiem.

Toms apzinājās, ka ilgi vairs zvanu nevarēs atlikt. Viņš jau trīs mēnešus nebija devis ziņu, un izvēles nebija. Bet vai Ārčijs sapratīs? Vai viņš Tomam vispār ticēs? Smaids piepeši izdzisa, un viņš no visa spēka aizlidināja masku pāri istabai, kārodams to sašķaidīt tūkstoš gabaliņos pret pretējo sienu.

Viņš izņēma no bikšu aizmugurējās kabatas tālruni un sastādīja numuru - taustiņu spalgie pīkstieni atbalsojās pāri zemajai satiksmes dunoņai. Cilvēks, kam viņš zvanīja, pacēla klausuli gandrīz uzreiz, tomēr otrā galā bija klusums. Toms noklepojās un ierunājās maigā, mierinošā balsī, kurā - kā ikreiz, kad viņš satraucās, - amerikāņu akcents bija jaušams vairāk nekā parasti.

-    Ārčij, te Fēlikss.

-    Dievs tēvs, Fēlikss!

Fēlikss. Vārds, kurā viņš tika nokristīts tolaik, pirms daudziem gadiem, kad iekļuva šajās aprindās. Tas viņam bija pielipis.

-    Kur tu, ellē, biji nosprūdis?

-    Man gadījās… aizķeršanās, - Toms atbildēja.

-    Aizķeršanās? Es jau domāju, ka esi savākts.

Ārčijs bija labākais zagto mantu uzpircējs. Toms nereti prātoja, vai arī viņa vārds ir izdomāts - kā vairogs, aiz kura paslēpties. Tomēr, ja labi apsver, diez vai tas bija neīsts, šis vārds viņam nez kāpēc ļoti piestāvēja.

-    Nē. Tikai aizķeršanās.

-    Sanāca kādas ziepes?

Ārčijs negaidīti izrādīja neliekuļotu interesi.

-     Nē, bet štatos es vairs nestrādāšu. Es taču teicu - tur darboties ir pārāk riskanti. Es saprotu, mani tur ieraudzīt neviens necer, taču kādudien tiem var paveikties.

-    Kā veicās?

-    Visumā tā, kā bija iecerēts. Ja nu vienīgi tas, ka tur notika neliels remonts, un es nolēmu nogaidīt un noskaidrot, vai nebūs uzstādīts vēl kāds papildu drošības mērs. Tāpēc beigu beigās trīs nedēļas padirnēju slēpnī - saproti, drošības pēc. Ar plāksnītēm, kas reaģē uz spiedienu, es tiku galā, un kombinācija nebija mainīta, tāpēc darbs pats par sevi bija vienkāršs.

-    Jauki. Parastajā vietā?

-    Manas mantas jau ir tur?

-    Un kā tu domā? - Ārčijs gandrīz vai apvainojās.

-    Labi. Pēc dažām dienām nogādāšu.

-    Otrajam darbam gan tev būs jāgatavojas mērkaķa ātrumā. Vairs nav atlicis daudz laika.

Iestājās klusums, un klausulē atskanēja čerkstoņa. Toms apsēdās uz tējas kastes, ar kreisās rokas pirkstiem masēdams deniņus. Kā jau domāts, Ārčijs viņa nodomu nekā nepadarīja vieglāku. Taču viņš bija pieņēmis lēmumu un no tā neatkāpsies.

-    Tieši par to es gribēju ar tevi parunāt.

-    Ak tā? - Ārčija balsī uzreiz ieskanējās aizdomas.

-     Lieta tāda, ka es atsakos no otrā darbiņa.

-    Kā, lūdzu?

-    Tu nepārklausījies. Es pielieku punktu.

-    Tu mani āzē?

-    Ārčij, patiesībā man šī lieta jau ir līdz kaklam. Es vairs negribu ar to nodarboties. Vairs nevaru to darīt. Piedod!

-     Piedod? - Vārds kā āmurs ietriecās Tomam ausī. - Tu lūdz piedošanu? Velns parāvis, ko tas nozīmē? Tu mani izcūko un vēl atvainojies? Vai tik tu par mani neņirgājies, ko? Piedod, saulstariņ, bet ar atvainošanos nekas nav līdzēts. Tu man atvainojies, bet es esmu pakaļā, jo man pēc divpadsmit dienām jāpiegādā Kasijam divas Faberžē olas, citādi mani pataisīs aukstu. Pielēca?

-    Kasijam? - Toma lūpas lēni atkārtoja. Viņš atkal piecēlās. Kājas iegrima atkritumu slānī kā plūstošās smiltīs, un balss pārvērtās čukstos. - Tā mums nebija runāts. Tu teici, ka tās ir domātas kādam Viktoram, klientam no Krievijas.

Kasiju tu vispār neminēji. Tu labi zini, ka es tādiem cilvēkiem nestrādāju. Un jo īpaši viņam. Sasodīts, kas tev padomā?

-     Paklau, kad man šo darbu piedāvāja, es arī nezināju, ka tas ir viņa pasūtījums. - Ārčija balss bija rāma, pat mierinoša. Taču Tomam radās apjauta, ka šis teksts ir iepriekš daudzreiz izmēģināts, it kā zinot, kā viņš uz to reaģēs. - Kad es to uzzināju, bija par vēlu atkāpties. Mēs jau bijām iegrābušies. Tu zini to tikpat labi, cik es, - ar Kasiju neviens un nekad velnu nedzen.

-    Sevišķi, ja piedāvā kārtīgu žūksni, vai ne? - Toms rūgti atcirta. - Atmiņa piepeši pasliktinās - tā ir?

-    Ai, liecies mierā!

-    Kāds labums atlec tev, Ārčij? Vai tev piesolīja dažas liekas mārciņas par mutes turēšanu?

-   Par naudu nebija runa. Šis darījums mums abiem ir baigi izdevīgs, un tu to zini. Žviks - iekšā, žviks - ārā, un pircējs jau klauvē pie durvīm. Tev pat nebija jāzina, ka mantas ir domātas Kasijam.

Toms stāvēja, atspiedies ar plaukstu pret sienu, noliecis galvu un piespiedis tālruni pie auss.

-    Fēliks, varbūt mums vajadzētu satikties? Es apzinos, ka tā nav parastā kārtība. - Ārčija balss bija maiga, bezmaz lūdzoša. - Nu, iedzersim krogā kādu aliņu. Izplānosim otro darbiņu, piegādāsim abas olas Kasijam un tad redzēsim, ko darīt tālāk. Ja gribēsi pēc tam mest šo nodarbi pie malas, lai notiek. Taču šis darbiņš ir jāpadara, un sačakarēt to nedrīkst.

Visvairāk Tomu izbrīnīja tas, cik driz atskanēja atbilde. Viņš bija domājis, ka vispirms klusībā pārliks, ko tagad teikt, varbūt pat iekšēji pastrīdēsies, apdomādams Ārčija stāvokli un to, kādas sekas var izraisīt Kasija saistība ar šo pasākumu, izsvērs visus par un pret gan gadījumā, ja pacels cepuri, gan tad, ja piekritīs paveikt vēl beidzamo darbu. Taču atbilde atskanēja instinktīvi un nevilcinoties. Viņam tā pat nebija jāpārdomā.

- Piedod, Ārčij! - Toms izslējās taisni un runāja stingrā balsī. - Tev vajadzēja uzreiz pateikt patiesību. Tiec pats no ķezas laukā, man gar to nav daļas. Tu dabūsi olu, kuru es nupat savācu, taču pēc tam - viss! Es aizeju.

Viņš aizcirta tālruņa vāciņu un skaļi nopūtās. Tā, tas nu bija padarīts.

Viņš pacēla galvu un novaikstījās. Slēpotāja maska, kuru viņš nupat bija aizlidinājis, bija pakārusies uz naglas. Tās acu caurumi šķita viņu izsmejam.

Luisvila, Kentuki pavalsts

18. jūlijs, pīkst. 14.23

Visbeidzot viņu pamodināja motora troksnis, kas ielauzās sapņos un dārdēja aizvien skaļāk, līdz troksnis lika viņam uztrūkties. Vēl brīdi neatstājās tā dīvaini skurbinošā, gaisīgā, peldošā sajūta, it kā viņš vēl gulētu. Bet tad viņš atcerējās. Sitiens pa pakausi, pēkšņais sāpju uzliesmojums. Un tad - tumsa.

Mirkšķinādams dūmos asarojošās acis un manīdams, ka sāpēs pulsējošā galva nokritusi uz krūtīm, viņš ar pūlēm saskatīja stūri, logu un sarkanu caurulīti, kuras gals bija ievietots salonā. Prātā pamazām modās apjausma par notikušo, un acis bailēs plati iepletās. Ne jau tā, nudien, ne jau tā tam vajadzēja beigties.

Viņš manīja, ka klepo, mēģina atvilkt elpu, kampj pēc gaisa. Asinis milzīgā ātrumā riņķoja galvā, sirds dunoņa dobji atbalsojās ausīs, kaklu žņaudzīja kaklasaite un formas tērpa apkaklīte. Viņam bija nelabi, cauri prātam kūleņodamas iz- brāzās savā starpā nesaistītas domas - viņš pūlējās nezaudēt samaņu - un acu priekšā plaiksnīja atmiņu ainu kaleidoskops, tās spoži uzliesmoja un tikpat strauji nodzisa, dodot vietu nākamajai.

Piedzērusies tante Meja Pateicības dienas svinībās, kad viņam bija astoņi gadi. Skūpstīšanās ar Betiju Bleiku skolas izlaidumā. Kritiens no velosipēda koledžas laikā, pārsitot zodu. Aiziešanas ballīte, kad policijas kapteinis O'Railijs uzplīkšķināja viņam pa muguru un iečukstēja - ja viņš gribot

atgriezties savā amatā, viņam vieta vienmēr atradīšoties. Tā diena, kad viņš pacēla klausuli, lai piezvanītu kapteinim un lūgtu izpildīt solījumu, taču nolika atpakaļ, labi zinādams, ka Debijai būs iebildumi. Debija un bērni māj, stāvēdami uz lieveņa, smaidīdami, laimīgi, neko nezinot.

Debija. Atcerēdamies sievu, viņš sāka raudāt, mēģināja noslīcināt vainas apziņu skumjās, taču asaras neriesās, izkaltušais ķermenis neklausīja prāta pavēlēm un kakls no piepūles sažņaudzās vēl vairāk.

Dievs tēvs debesīs, viņš lūdzās, galvai dunot, ļauj man nodzīvot kaut tik ilgi, lai es varētu pastāstīt sievai, kas patiesībā notika un kāpēc es tā izdarīju; kāpēc mani nogalināja.

Kaut arī viņš nejuta kājas, tomēr ar pūlēm sakopoja spēkus, vārgi padauzīja plaukstu pa stiklu, pagrabinājās gar durvju rokturi. Tas pakustējās, taču durvis atvērt nevarēja. Viņu bija aptvērusi drošības siksna, tā grauzās vēderā, spieda krūtis, neļāva elpot.

Viņš mēģināja kliegt, taču sarkanās lūpas tik tikko pavērās. Bet tad, par spīti visam - par spīti svelmei, dūmiem un bailēm -, viņš pasmaidīja, atradis skaistu un vienkāršu risinājumu. Dzinēja rūkoņa no jauna maigi ieaijāja viņu miegā.

FIB laboratorija, FIB akadēmija, Kvantiko, Virdžīnijas pavalsts

18. jūlijs, pīkst. 23.10

-    Tu vēl esi te?

Doktore Sāra Lūkasa apstājās laboratorijas durvīs, uzvilka jaku un izvilka gaišos matus no apkakles. Telpā bija tumšs, vienīgā gaisma plūda no datora pie pretējās sienas, un uz gaišā, mirguļojošā ekrāna fona iezīmējās sakumpuša cilvēka siluets.

-   Jā, - tas atrūca. - Apsolīju kādam Ņujorkas kruķim pirms darba beigām sameklēt dažas ziņas mūsu datubāzē. Tagad es to gandrīz nožēloju.

Sāra pasmaidīja. Deivids Mehounijs bija jauniņais, tikko absolvējis FIB Kvantiko akadēmiju, pilns dedzīgas aizrautības un neliekuļotas godkāres. Viņam vēl bija daudz jāmācās - piemēram, jāprot pateikt "nē". Taču tas nāks ar laiku, ar pieredzi. No otras puses, Sāra iedomājās, ka pulkstenis ir pus- divpadsmit, un viņa pati vēl ir darbā. Liekas, daži tā arī neiemācās pateikt "nē". Viņa nolika portfeli un iegāja telpā.

-    Kas tev zināms?

Mehounijs drudžaini klabināja taustiņus, strupie pirksti lieliski piestāvēja apaļajai, gaļīgajai sejai, tumšie, taukainie mati ar celiņu kreisajā pusē bija aizsprausti aiz ausīm. Viņš gandrīz nepacēla galvu, kad viņa pablenza pār plecu, sakārtodama brilles bruņrupuču raga ietvaros.

-    Klausies un brīnies! Kāds ar alpīnistu trosi nolaidies no jumta uz septiņpadsmitā stāva dzīvokļa balkona Parka avēnijā, nospēris deviņus miljonus dolāru vērtu Lieldienu olu un izgaisis. Ņujorkas policijas tiesu medicīnas eksperti atraduši uz grīdas blakus seifam skropstu - visticamāk, tā ne-

esot saistīta ar zādzību, tomēr drošības pēc vajagot pārbaudīt. Pēc dažām sekundēm uzzināsim.

Viņš pacēla galvu. Mirguļojošajā zilajā gaismā pinnes uz viņa pieres izskatījās spoži violetas.

-    Un pati kāpēc aizkavējies darbā?

-     Turu savus solījumus, tāpat kā tu. - Viņa pasmaidīja. - Re, tūlīt būs.

Ekrāns noplaiksnīja sarkanā krāsā, un tā vidū mirguļoja lodziņš ar uzrakstu:

"Pieeja ierobežota - lai apskatītu dosjē, jāsaņem atļauja."

Zem tā bija vārds un tālruņa numurs.

-     Velns! - viņa izgrūda, izlasījusi uzrakstu, un izslējās taisni.

-    Kas te tikko notika? - Mehounijs sirdīgi klikšķināja peles taustiņus, mēģinādams atgriezties pie nule redzētās lapas. - Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē to, ka tev jāaizmirst redzētais. - Viņas balss bija barga, žokļi sakosti. - Rīt piezvani ņujorkiešiem un pasaki, ka mūsu datubāzē tāda cilvēka nav. Tas nekad nav noticis - vai skaidrs? v \

Mehounijs, ne vārda nebildis, pamāja, ieplestajās acīs vīdēja apjukums. Sieviete pasniedzās viņam garām, paņēma klausuli un sastādīja numuru, kas bija ekrāna apakšējā daļā.

-    Jā. Sveicināti, ser! - viņa ieteicās, kad otrā galā pacēla klausuli. - Šeit doktore Lūkasa no FIB Kvantiko laboratorijas. Piedodiet, ka zvanu tik vēlu! Redziet, Ņujorkas policija atsūtīja pirms divām dienām nozieguma vietā atrastu paraugu. Ievadot datus datorā, sistēma mūs nobloķēja un lika zvanīt jums… Jā, ser… Nē, ser, tikai es un jauniņais… Jā, ser, es informēju viņu par pastāvošo kārtību. - Viņa uzmeta Mehou- nijam vēsu skatienu. - Domāju, ka viņš apzinās sekas… Paldies, ser! Jums arī, ser.

Viņa nolika klausuli un, savilkusi skopu smaidiņu, pagriezās pret apstulbušo Mehouniju.

-    Laipni lūdzam FIB!

Vašingtona

19. jūlijs, pīkst. 8.35

Mašīna bija jauna, un salonā stipri oda pēc mākslīgās ādas un plastmasas. Zem salona atpakaļskata spogulīša tievā ķēdītē lēni šūpojā6 un grozījās sudraba krustiņš, tā spožajā virsmā ik pa brīdim atspoguļojās saules stari.

Pacēlusi galvu no piezīmēm, Dženifera atvēra logu un ļāva karstajam vējiņam glausties gar seju, kamēr auto vilkās centra satiksmē pa Konstitūcijas avēniju uz Smitsona institūtu. Garām lēni paslīdēja Linkolna memoriāls un tad melnais, masīvais Vjetnamas kara veterānu memoriāls. Pie tā dežurēja viens veterāns, pie viņa ratiņkrēsla paročiem kā pie diplomātu limuzīna bija piestiprināti divi zvaigžņsvītrotie karogi. Gabaliņu tālāk no diviem lieliem autobusiem straumēm izbira japāņu tūristi un, pirms to kājas pieskārās asfaltam, uzvilka fotoaparātus.

Viņa neapzināti nogludināja melnās bikškostīma jakas kreiso atloku. Viņa allaž tērpās melnā. Tas viņai piestāvēja, un piedevām no rīta bija jāpieņem viens lēmums mazāk. Ieraudzījusi, cik rāda pulkstenis uz auto priekšējā paneļa, Dženifera pikti pakratīja galvu. Viņa nosebos tikšanos, un viņai riebās kavēt. Pēc piecām minūtēm, ieraudzījusi, ka atrodas turpat pie Vašingtona pieminekļa, viņa atvēra somiņu.

- Tālāk iešu kājām! - viņa uzsauca un šoferim gar labo ausi pameta divdesmit dolāru naudaszīmi.

Dženifera atvēra durvis un izkāpa. Kļuva aizvien tveicīgāks, un asfalts jau bija mīksts. Viņa izspraucās cauri diviem

melniem valstij piederošiem sedaniem, kuru pasažieri slēpās ar gaisa kondicionētāju aprīkotajā salonā aiz tumšiem logiem, un izgāja uz ietves. Tirgotājs, kas pārdeva cīsiņus mīklā, jau bija uzstādījis savu kiosku uz Sešpadsmitās ielas stūra, cepto sīpolu un uzsildītās gaļas smarža lika kuņģim sarauties čokurā. Elpodama caur muti, viņa devās tālāk.

Smitsona institūts ir lielākais muzeju komplekss pasaulē, tajā ietilpst četrpadsmit atsevišķi muzeji un zooloģiskais dārzs Vašingtonā, kā arī vēl divi muzeji Ņujorkā. Kopā muzeju kolekcijā glabājas vairāk nekā simt četrdesmit divi miljoni eksponātu.

Nacionālās numismātikas kolekcijas Monētu un medaļu zāle atrodas Amerikas Nacionālā vēstures muzeja - zemas baltas akmens ēkas, kas divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados uzcelta Mellā, Četrpadsmitās ielas un Konstitūcijas avēnijas krustojumā, - trešajā stāvā. Kolekcijā glabājas vairāk nekā četrsimt tūkstoši priekšmetu, tomēr izstādīta ir tikai niecīga daļa.

Pēc desmit minūtēm Dženiferu ieveda kabinetā ar tumšu koka paneļu sienu. Kurpes grima biezā zaļā paklājā. Kaktā vidēja zvaigžņsvītrainais karogs. Pie istabas tālākās sienas, starp diviem lieliem logiem aiz masīva rakstāmgalda, noklāts ar mapēm un papīriem, sēdēja Mailss Beksters, Nacionālās numismātikas kolekcijas kurators. Viņam mugurā bija tumšzila sporta jaka un balts krekls ar piepogājamiem apkaklīšu stūriem, kājās vieglas bēšas bikses, un gaisā jautās spēcīga pēcskūšanās losjona smarža. Viņš nepiecēlās no krēsla.

-    Man neteica, ka atsūtīs sievieti.

-    Man žēl, ka esat vīlies. - Dženifera manīja sevi neapzināti saspringstam.

-     Tieši otrādi, mis Brauna, esmu gaužām patīkami pārsteigts. Ja es būtu zinājis, būtu pielicis vairāk pūļu.

Viņš pasmaidīja, un iedegušajā, pārliecinātajā sejā pazibēja divas rindas ideālu zobu, tikpat ideālas kā klavieru taustiņi. Viņi sasveicinoties paspieda roku; viņa plauksta bija valgana. Viņa gandrīz zemapziņā piefiksēja, ka vīrieša mati kreisajā pusē celiņam bija mazāk saspurojušies, un instinktīvi apjauta, ka viņš pirms apmeklētājas ienākšanas nolaizījis delnu un noglaudis matus. Te tev nu bija - nav pūlējies!

-    Patiesībā esmu īpašā aģente Brauna, - bilda Dženifera un, izņēmusi savu apliecību, iedeva to vīrietim.

Smaids izdzisa.

-    Jā, jā, protams.

Viņš uzmanīgi izpētīja apliecību, rūpīgi salīdzināja fotogrāfiju ar seju, vairākreiz pētoši apskatīdams gan vienu, gan otru. Viņa izmantoja izdevību un gar bikšu staru noberzēja delnu, mitru pēc rokasspiediena. Viņš aizvēra kabatas portfeli un pasniedza to viņai.

-    Bez šaubām, man arī agrāk gadījies sadarboties ar FIB, lai gan ne reizes nav nācies sastapt tik… pievilcīgu aģentu. Diemžēl man nav ļauts apspriest tās lietas ar jums. - Viņa acis samiedzās. - Tāds sīkums kā nacionālās drošības jautājums. Domāju, jūs sapratīsiet. - Viņš norādīja uz sienu labajā pusē, kas bija iekārtota kā neliela svētnīca, to klāja fotogrāfijas, pedantiskā kaligrāfiskā rokrakstā aizpildītas apliecības un zelta burtiem rotāti diplomi. Dženifera pamāja un cerēja, ka vīrietis nav pamanījis viņu apspiežam smaidu.

-    Vai jūs labi pārzināt Vašingtonu?

Viņa viegli paraustīja plecus, un šķita, ka Beksteram cita pamudinājuma nevajag.

-    Zināt, ja vēlaties, lai jums kāds izrāda pilsētu, es ar lielāko prieku kādu nedēļas nogali pakalpošu jums par gidu.

Pirms pāris gadiem, kad Dženifera vēl ticēja, ka melnādaina sieviete spēj kļūt par FIB aģenti ar smagu darbu un asu prātu, viņa šādu piedāvājumu neapšaubāmi uztvertu ar skāņu smaidiņu un noraidošiem smiekliem. Taču kopš tiem laikiem pieredze sāpīgi - kā ar trulu asmeni - viņai bija iemācījusi likt lietā visus ieročus. Ja vien, lai piegādātu Kor- betam svarīgu informāciju, atlika tikai izpatikt Mailsam Bek- steram, viņai nekas nebija pretim.

-    Esmu ar mieru. - Viņa koķeti izlaida pirkstus caur matiem.

-    Jauki. - Vīrietis atplauka. - Lūdzu, sēdieties! - Viņš ar galvas mājienu norādīja uz ādas atpūtas krēslu iepretim galdam. - Un jums mani jāuzrunā par Mailsu.

-    Pateicos, Mails! - Viņa sirsnīgi uzsmaidīja. - Jums mani jāuzrunā par Dženiferu.

Beksters salika plaukstas kopā it kā lūgšanā. Viņam bija jēli, nobrāzti pirksti - vīrietim acīmredzot bija paradums košļāt nagus.

-    Tā, Dženifera, kā varu jums palīdzēt?

Viņa iebāza roku jakas iekšējā kabatā.

-    Ko jūs varat pastāstīt par šo monētu? - Viņa pasniedza monētu, neizņēmusi to no plastmasas maisiņa, Beksteram, kas uzlika brilles tērauda ietvaros un pagrozīja monētu zem zaļās rakstāmgalda lampiņas gaismas, lai izpētītu sīko gravējumu. Tad viņš pacēla pārsteiguma pilnās acis. Viņš sastomījās, un balss pirmo reizi izklausījās nedroša.

-    Kur… Ko… Kā jūs to dabūjāt? - Beksters neticīgi pašūpoja galvu, ļenganā āda zem zoda kustējās līdzi galvai kā maza pulksteņa svērtenis. - Neticami! Neiespējami! - Viņa elpa bija saraustīta, rokas viegli trīsēja, viņš grozīja monētu pirkstos, it kā tā būtu tik karsta, ka to būtu grūti noturēt.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Nu… tas, protams, ir tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada "Dubultērglis".

Viņa paraustīja plecus.

-    Es neesmu monētu pazinēja, Mails.

-    Ak jā, protams. Piedodiet! Redziet, ASV valdība kaļ zelta monētas kopš pašām astoņpadsmitā gadsimta beigām un divdesmit dolāru monētas jeb "Dubultērgļus" kopš tūkstoš astoņi simti četrdesmit devītā gada Zelta drudža laikiem.

-    Kāpēc to sauc par "Dubultērgli"? Uz monētas ir attēlots tikai viens ērglis.

-     Laikam tāda vēsturiska īpatnība. - Viņš nošņaukājās. - Desmit dolāru monētas saukāja par "ērgļiem", tāpēc, kad parādījās divdesmit dolāru monētas, tās nokristīja par "Dubultērgļiem". Daudzi, ja vien pacenšas, par savu iztēli vispār aizmirst.

-    Skaidrs.

-     Bet vissvarīgākais šeit ir gadskaitlis, - viņš novilka ar domīgu sejas izteiksmi.

-    Tas, kas ir iekalts uz monētas? Kā tā? Kas notika tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā?

-    Drīzāk jājautā - kas nenotika tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā, - sacīja Beksters, ar mīklainu sejas izteiksmi plikšķinādams ar pirkstu pa rozā degunu. Vaigos atkal ielija sārtums, un balsī no jauna iezagās pašpārliecinātība. Viņš nolika monētu uz galda un atlaidās krēslā. - Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā kaltai zelta monētai piemīt kāda interesanta iezīme - tolaik Amerikā valdīja depresija un iznākumā trīsdesmit trešā gada martā dažas dienas pēc sēšanās prezidenta krēslā Rūzvelts ar likumu noteica, ka valsts atsakās no zelta standarta sistēmas, un aizliedza ražot, pārdot un glabāt īpašumā zeltu.

Dženifera pamāja, jo kā pa miglu prātā atausa senaizmirsts vidusskolas vēstures projekts. Volstrīta sabrukums tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajā gadā. Tam sekojošā Lielā depresija. Ceturtā daļa iedzīvotāju bez darba, valstī valdošās jukas. Un šajā cilvēciskā posta viesuļvētrā, kad akcijas un obligācijas pārvērtās apdrukātos papīros un visu mūžu krātie ietaupījumi vienā mirklī izputēja, ļaudis bija pieķērušies vienīgajam, kam, pēc viņu uzskata, bija īsta vērtība - zeltam.

-    Prezidents gribēja darīt galu zelta slepenai slēpšanai un ieviest stabilitāti tirgū, tāpēc sadomāja šādi balstīt federālās zelta rezerves, - Beksters turpināja, papildinādams stāstījumu ar aizvien dzīvīgākiem žestiem. - Ar administratīvo pavēli numur seši tūkstoši simt divi tika aizliegts iedzīvotājiem glabāt zeltu un bankām ar to norēķināties.

-      Šādu monētu liktenis, domājams, palika karājamies gaisā.

-     Tieši tā. Tolaik, kad trīsdesmit trešajā gadā Frenklins Delano Rūzvelts izdeva šo likumu, Filadelfijas naudas kaltuvē jau bija izkalts četrsimt četrdesmit pieci tūkstoši piecsimt "Dubultērgļu" monētu un tās gaidīja brīdi, kad tiks palaistas tautā. Un piepeši tām vairs nebija, kur iet.

-    Tātad tās vairs nevarēja izlaist?

Beksters smaidīja.

-    Ar monētām vairs neko nevarēja iesākt. Protams, atlika vienīgi tās pārkausēt, un beigu beigās to arī izdarīja. Tas bija trīsdesmit septītajā gadā, un pārkausēja pilnīgi visas.

Viņš pieklusināja balsi un dramatiski nočukstēja:

-    Redziet, Dženifera, oficiāli tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada "Dubultērglis" nepastāv.

Klārkenvela, Londona

19. jūlijs, pīkst. 14.05

Veikala fasādi viņš bija licis nokrāsot koši melnā krāsā, kaut ari logu rūtis joprojām klāja plāna balsinājuma kārtiņa. Uz šā fona veikala nosaukums, kas bija nupat uzkrāsots ar lieliem zelta burtiem un puslokā pletās pa abām logu rūtīm, šķita izceļamies vēl vairāk. Toms ar lepnumu lasīja:

- "Ķērks Divāls". Mātei tas patiktu. Zem lielā uzraksta taisniem mazākiem burtiem bija rakstīts: "Māksla un antīki priekšmeti."

Viņš paskatījās uz abām pusēm un pārgāja pāri ielai, vidū apstādamies un nogaidīdams, līdz satiksmes plūsmā parādīsies kāda sprauga. Viņš piegāja pie veikala durvīm, viegli uzspieda, un tās bez skaņas pavērās. Skatam atklājās juceklīgi izvietotas, steigšus sakrautas kastes un pusatvērtas kārbas, to saturs sparīgi spraucās cauri salmu un putu polisti- rola kārtām. Vienā atradās elegants Reģenta laika pulkstenis, citā jūlija Cēzara vai Aleksandra Lielā - viņš vēl nebija pārbaudījis - marmora biste. Pie galasienas bija novietots pilnībā izsaiņots karaļa Edvarda laika rožkoka kāršu galdiņš, uz tumši zaļā filca virsmas stāvēja liela Hanu dinastijas vāze ar sausiem ziediem. Paies nedēļas, kamēr viņš visu sakārtos.

Tomēr tas Tomu neuztrauca. Vismaz ne pagaidām. Pirmo reizi, kopš vien viņš spēja atcerēties, viņa labā strādāja laiks. Protams, viņš arī agrāk bija iedomājies, ka būtu laiks pārtraukt savu nodarbi, - precīzāk, šāda doma viņam šad tad bija iešāvusies prātā. Galu galā naudas viņam netrūka jau

vairākus gadus. Tomēr viņam tā arī nebija izdevies atturēties no darba vairāk kā dažas nedēļas, un viņu ikreiz atvilināja atpakaļ kā spēlmani iecienītākajā krēslā pie blekdžeka galdiņa pēc īsas prombūtnes.

Šoreiz bija citādi. Daudz kas bija mainījies, arī viņš pats. To bija pierādījis Ņujorkas darbiņš.

Tomēr viņpus plānā ikdienas žoga, ko Toms pēdējās dienās bija papūlējies sasliet sev apkārt, vīdēja kāds vārds. Ka- sijs. Nebija pārliecības, vai Ārčijs nav ar nolūku piesaucis Kasiju, cerēdams piespiest Tomu pabeigt iesākto darbu. Ja tā, viņš milzīgi riskē. Taču, ja zādzību patiešām pasūtījis Kasijs, tad Ārčijs meta kauliņus, nepārzinādams spēles noteikumus un to, kā spēlē Kasijs. Vai pat to, kas likts uz spēles.

Taču viņš par Ārčiju nebija atbildīgs - to Toms sev atgādināja ik pa laikam. Nekad nav bijis un nebūs atbildīgs. Ja jau pats tā ieķēpājies, lai pats arī tiek no ķezas ārā. Toms nebija cietsirdīgs. Vienkārši - tādi bija noteikumi.

Viņš turpināja apstaigāt veikalu. Koka grīda tikko bija attīrīta no atkritumu slāņa. Viņš nonāca pie abām durvīm telpas tālākajā sienā. Atvēris kreisās durvis, Toms izgāja uz šauras platformas, kas stiepās gar lielas noliktavas sienu.

Kreisajā pusē apmēram divdesmit pēdu augstas vītņvei- da metāla kāpnes veda uz putekļaino grīdu. Pretējā sienā bija tērauda žalūzijas, aiz tām iela, kas stiepās lejup pa pakalnu un apvijās ap ēkas sētas pusi. No neona caurulītēm, kas stiepās gar noliktavas griestiem, atskanēja klusa dūkoņa, un to skaidrajā, žilbinošajā gaismā plankumainā siena, kurai vietām bija nolobījusies krāsa, izskatījās spilgti balta.

-    Kā sviežas? - uzsauca Toms, kāpdams lejup pa kāpnēm. Čuguna trepes pie katra soļa spēcīgi nodrebēja, gadu gaitā daži stiprinājumi bija atdalījušies. Izdzirdējusi viņa balsi, meitene pacēla galvu un atbīdīja no sejas gaišos matus.

-    Vēl daudz darba. - Viņa noņēma brilles un izberzēja zilās acis. - Kā izskatās? - Viņas angļu valoda bija nevainojama, tomēr tajā jautās teju nemanāmi saspringtais Šveices francūzietes akcents.

-   Jauki. Tev bija taisnība - zelta burti izskatās labāk nekā sudraba.

Viņa piesarka un uzlika brilles. Dominika, tikai divdesmit divus gadus veca, bija četrus gadus strādājusi pie Toma tēva Ženēvā. Pēc bērēm viņa bija pieteikusies palīdzēt viņam pārcelt tēva veikalu uz Londonu un tur to atjaunot. Viņa bija lieliski pastrādājusi. Viņš cerēja, ka sieviete būs ar mieru šeit vēl uzkavēties.

-    Vai te ir viss? - Toms parādīj? uz kārbām un kastēm, kas bija nokrautas uz noliktavas grīdas.

-    Jā, man šķiet. Jāpārbauda vēl daži konteineri un jāsalīdzina ar sarakstu.

-    Šie? - vaicaja Toms, pieejot pie trim konteineriem, uz kuriem viņa bija norādījusi.

-    Aha! Lūdzu, nolasi numurus no to sāniem!

-    Tūlīt. - Viņš piegāja pie pirmā un, mazliet pieliecis galvu, nolasīja numurus.

-    Viens trīs viens divi septiņi divi.

Viņa pagriezās pret klēpjdatoru, pie kura sēdēja.

-    Labi.

Toms piegāja pie otras kastes.

-    Viens trīs viens viens…

Viņu pārtrauca aprauta nazāla balss, kas nodārdināja no platformas.

-    Skat, skat - rosīgi darbojies, Kērk. Droši vien izzagi Be- kingemas pili pa tīro, lai to visu iegūtu.

-     Detektīvkonstebls Klārks, - Toms bezkaislīgi noteica, pat nepūlēdamies paskatīties augšup. - Mūsu pirmais klients.

Klārks automātiski aizdedzināja cigareti no izsmēķa un, ar knipi aizsitis to pāri margām, iesprauda jauno cigareti zobos. Nodegulis nokrita uz grīdas Tomam pie kājām.

-    Tagad es esmu detektīvseržants Klārks, Kērk, - viņš izlaboja, ievilka dūmu un nesteidzīgi kāpa lejup pa kāpnēm, kas dīvainā kārtā zem viņa lēnajiem soļiem klusēja. - Kamēr tu biji prom, notikušas šādas tādas pārmaiņas.

-    Decektīvseržants? Priekšniecībai laikam pavisam aptrū- cies kandidātu paaugstināšanai.

Klārkam kaklā noraustījās muskulis. Viņš bija samērā gara auguma, lai gan apaļie pleci vizuāli padarīja viņu īsāku. Piedevām viņš bija neparasti kalsns, pelēkā āda apspīlēta pār asajiem vaigu kauliem, mute pastāvīgi savilkta nepatīkamā skaudīgā grimasē, mati plāni un sasukāti uz priekšu, lai noslēptu to, cik tālu tie atkāpušies. īpaši plaukstas locītavu kauli bija izspiedušies zem caurspīdīgās ādas un likās tik trausli, ka šķita - spēcīgāk saspiežot roku, tie var pārlūzt. Vienīgā krāsa viņa sejā bija izplūdušie sarkanie asinsvadi, kas dejoja pāri iekritušajiem vaigiem.

-     Dzirdēju, ka esi atgriezies, Kērk; izlīdis no alas, kurā acīmredzot slēpies pēdējos pāris mēnešus. - Ūdeņainās acis iezibējās. - Tāpēc nolēmu atnākt un tevi apciemot. Kā draugs draugu. Gadījumā, ja iedomājies, ka esmu tevi aizmirsis.

-   Ja vien tas tev ir mierinājums - es tevi biju pavisam aizmirsis.

Klārks sakoda žokļus, un Toms, ieraudzījis policista sasarkušo seju, saprata, ka tas visiem spēkiem pūlas nezaudēt pacietību. Tomēr drīz viņš novērsās un ar galvu norādīja uz noliktavas telpu.

-    Un visi šitie mēsh ir tavējie?

Toms zagšus pameta satrauktu skatienu uz Dominiku, taču meitene sēdēja, ieurbusies ar skatienu datora ekrānā, it kā sev apkārt neko nemanītu.

-    Lai arī tā nav tava darīšana - jā, manējie.

-    Proti, tagad tie ir tavējie. - Klārks salti iesmējās. - Dievs vien zina, kuru nabagu tu apkrāmēji. - Viņš iespēra pa tuvāko kasti. Masīvās kurpes ar biezajām zolēm likās pagalam nesaderīgas ar viņa trauslo stāvu un padarīja pēdas milzīgas. - Šajā te - kas te ir?

-    Tu velti šķied laiku, Klārk, - Toms ierunājās. Viņā auga izmisīgas dusmas un piešķīra balsij tikko jūtamu asu pieskaņu. - Es atvedu tēva uzņēmumu no Šveices un atvēršu te veikalu. Katram priekšmetam ir gan Šveices, gan britu varas iestāžu izdoti muitas sertifikāti trijos eksemplāros.

Klārks pagriezās pret viņu un nosmīkņāja.

-    Pastāsti - viņu nobeidza alkohols vai ari kauns par tādu dēlu? - Toms viscaur pārakmeņojās un sakoda zobus tā, ka žokļu muskuļi izspiedās. Viņš redzēja, kā Klārks izbauda šo mirkli, samiegdams acis, līdz tās atgādina mirdzošas pelēkas spraudziņas.

-    Domāju, tev laiks iet, - sacīja Toms un paspēra soli uz priekšu.

-    Vai tu man draudi?

-    Nē, es lūdzu tevi doties prom. Tūdaļ pat.

-    Iešu tad, kad gribēšu. - Klārks izaicinoši izslēja zodu un sakrustoja rokas uz krūtīm - pelēkajā uzvalkā ar spīdīgajiem elkoņiem parādījās jaunas krokas.

-    Dominika! - Toms uzsauca, nenolaizdams acis no Klār- ka. - Lūdzu, piezvani Metropolitēna policijai un pasauc pie klausules komisāru Džārvisu! Pasaki viņam, ka detektīvser- žants Klārks atkal mani neliek mierā. Pasaki, ka viņš nelikumīgi, neuzrādot orderi, ir ienācis manā īpašumā. Pasaki, ka viņš atsakās aiziet. - Viņa pamāja, taču nepakustējās.

Klārks nāca aizvien tuvāk, līdz Toms saoda dūmu dvingu viņa elpā.

-    Gan tev paslīdēs kāja, Kērk. Visiem ar laiku gadās paslīdēt, ari tev. Un, kad tas notiks, es būšu tepat līdzās.

Ar knipi aizlidinājis cigareti sāņus dzirksteļu kūlī, Klārks uzkāpa pa kāpnēm un izgāja pa durvīm.

Dominika pievērsa Tomam vaicājošu skatienu.

Viņš nervozi nokremšļojās. Kaut zināja, ka agrāk vai vēlāk šī saruna pienāks, viņš bija cerējis visu izstāstīt tad, kad būs tam gatavs. Katrā ziņā ne jau šādos apstākļos.

-    Man žēl, ka tev tas bija jāpiedzīvo, - viņš iesāka. - Tas nav tā, kā izskatās.

-    Protams, ir. - Viņa greizi pasmaidīja un novērsās.

-    Kā to saprast? - Viņš samiedza acis.

Klusums.

-    Tavs tēvs mēdza daudz runāt, īpaši, kad iedzēra, - viņa beigu beigās izgrūda. - Viņš par tevi mazliet pastāstīja - pietiekami, lai rastos priekšstats. Tavs draugs no policijas tikai aizpildīja dažus baltos plankumus.

Toms apsēdās uz konteinera, kas atradās vistuvāk meitenei, un paberzēja pakausi.

-    Bet - ja jau tu to zināji, kāpēc vēl esi te?

-     Vai tiešām tu domā, ka cerēju te ieraudzīt vienīgo godīgo mākslas tirgotāju pasaulē? Katram ir kāds traipiņš pagātnē. Un tavs visādā ziņā nav visļaunākais.

-    Un tas ir viss?

-     Daļēji. - Viņa pasmaidīja un pašķieba galvu. - Zini, es tava tēva uzņēmumā ieguldīju daudz laika. Tolaik, kad viņš aizgāja no mums, veikals bija krietni attīstījies. Todien, kad mūs iepazīstināja, tu teici, ka no tiesas gribi turpināt tēva iesākto. Jādomā, es gribēju tev ticēt.

-    Es no tiesas vēlos turpināt viņa darbu. Pat vairāk nekā toreiz, kad apspriedām to pirmoreiz.

-    Un kā paliek ar…

-     Tam pielikts punkts. Šis veikals ir vienīgais, kas man atlicis.

-    Skaidrs. - Viņa lēni palocīja galvu.

-    Skaidrs? - Viņš uzrauca uzacis. - Patiesi?

-    Jā. - Viņa atkal uzlika brilles un pievērsās datoram.

Smitsona institūts, Vašingtona

19. jūlijs, pīkst. 9.06

-    Un neoficiāli?

Beksters pielēca no krēsla un satvēra tā atzveltni.

-     Neoficiāli - desmit monētas paglābās no šā likteņa. - Viņš satraukti ieelsās, uz augšlūpas parādījās sviedru pilītes. - Izrādījās, ka pirms pārkausēšanas Džordžs Makans, bijušais Naudas kaltuves galvenais kasieris, tās nozadzis. Viņš, protams, noliedza visas apsūdzības, taču skaidrs, ka vainīgs bija viņš.

-    Un monētas?

-      Pārītis uzradās numismātikas izsolēs tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtajā gadā. Kāds žurnālists par to ziņoja Naudas kaltuvei, kas savukārt sacēla kājās Slepeno dienestu. Pagāja desmit gadu, līdz visas monētas atrada un iznīcināja. Visas, izņemot vienu.

-    Nevarēja atrast?

-    Nu nē, tās atrašanās vieta bija zināma. Toties klāt tai tikt nebija iespējams. Redziet, to savai monētu kolekcijai bija iegādājies Ēģiptes karalis Farūks, un ASV varas iestādes, nezinādamas monētas īsto izcelsmi, bija izsniegušas viņam izvešanas atļauju. Un viņam, bez šaubām, ne prātā nenāca to atdot tikai tāpēc, ka daži bija salaiduši grīstē papīrus.

-    Pat zinādams, ka monēta ir zagta?

-    Iespējams, no viņa viedokļa, tas tikai palielināja tās vērtību. Lai nu kā, pēc Ēģiptes revolūcijas tūkstoš deviņi simti piecdesmit otrajā gadā viņš no redzesloka pazuda. Jaunā vai-

dība konfiscēja kolekciju un pārdeva izsolē; līdz ar pārējām pārdeva arī monētu, ko vēlāk nosauca par "Farūka monētu".

-    Tātad to kāds nopirka.

-    Nē. - Beksteram iezibējās acis, atspoguļojot priecīgu satraukumu balsī, viņš šķita izdzīvojam notikumus, par kuriem pats vēstīja. - Monēta vienkārši pazuda.

-     Pazuda? - Dženifera manīja, ka, Bekstera drudžainā stāstījuma aizrauta, notupusies uz krēsla maliņas.

-    Izgaisa bez pēdām. - Beksters sakļāva pirkstus kopā, uzpūta uz tiem un pavēcināja gaisā. - Vismaz četrdesmit gadu. Līdz deviņdesmit sestajam gadam, kad Finanšu ministrijas aģenti, izlikdamies par kolekcionāriem, atsavināja monētu angļu tirgotājam Ņujorkā un arestēja viņu. - Beksteram spīguļoja acis. - Bet tad viņš iesūdzēja Finanšu ministriju tiesā, apgalvodams, ka monētu likumīgi iegādājies no cita tirgotāja. Lieta nonāca tiesā, un beigu beigās Finanšu ministrija bija ar mieru pārdot monētu izsolē un sadalīt peļņu uz pusēm.

-    Kā jūs to visu zināt? - Dženifera taujāja, brīnīdamās par informācijas apjomu, ko Beksters zināja no galvas. - Tā ir tikai viena monēta, un jums šādu monētu taču ir simtiem tūkstošu.

Beksters pasvieda rokas gaisā.

-     Tāpēc, ka tā nav tikai veca monēta, Dženifera. Tas ir monētu Svētais Grāls. To nozaga no Filadelfijas naudas kaltuves, tā piederējusi karalim, pazudusi bez miņas un dramatiskos apstākļos parādījusies no jauna. Tas ir aizliegtais auglis, ābols no Ēdenes dārza. Pavisam unikāls.

-    Par kādām summām varētu būt runa?

-     Divdesmit dolāru administratīvo izmaksu par dokumentiem, lai to oficiāli reģistrētu kā ASV naudaszīmi. - Beksters ieturēja teatrālu pauzi. - Un nepilni astoņi miljoni par pašu monētu.

Dženiferai iepletās acis. Astoņi miljoni dolāru par monētu? Traka, neprātīga nauda! Pat grūti noticēt. Lai gan - varbūt tieši otrādi… Katrā ziņā pietiekami liela summa, lai tās dēļ nogalinātu un - Ranjēri gadījumā - varbūt pat mirtu.

-     Ziniet, Nacionālā numismātikas kolekcija saņem visu Amerikā kalto monētu paraugus. Mums Monētu un medaļu zālē ir eksponēti divi trīsdesmit trešā gada "Dubultērgļi" - šīs divas un vēl Farūka monēta ir vienīgie saglabājušies trīsdesmit trešā gada "Dubultērgļu" eksemplāri, lai gan, būdami muzeja eksponāti, tie katrā ziņā nevar piederēt privātpersonām, kā Farūka monēta. Varam aiziet to apskatīt, - Beksters dedzīgi piedāvāja.

-    Protams. - Dženifera pamāja. - šādi mēs varētu vismaz salīdzināt tās ar mūsu monētu.

Beksters izslīdēja no rakstāmgalda aizmugures, atvēra durvis un iestājās tajās.

-    Pēc jums.

-    Pateicos, Mails!

Gājiens līdz zālei bija īss - izrādījās, ka patiesībā tā ir gara, šaura galerija, kuras abās pusēs pie sienām bija piestiprinātas četrstūrainas vitrīnas ar gaismā zaigojošiem eksponātiem. Beksters devās pie kādas vitrīnas telpas vidū un apstājās. Tajā divas monētas bija izvietotas nomaļus no pārējām, noliktas viena otrai blakus uz zaļa filca īpaši pagatavotā ķīmiski inertā plastikāta konteinerā, viena ar aversu, otra - ar reversu.

-    Skaistules, vai ne? - Bekstera klusinātā balss aizvēlās cauri tukšajai telpai. Dženifera paliecās uz priekšu, līdz stikls aizmiglojās, un ar katru elpas pūtienu uz tā parādījās un tūdaļ pat izgaisa spokaini iepriekšējo apmeklētāju pirkstu nospiedumi. - Tās dizainu tēlniekam Ogastusam Sentgodenam tūkstoš deviņi simti septītajā gadā pasūtīja prezidents Teodors Rūzvelts. Viņa iniciāļus varat redzēt šeit, zem gadskait- ļa. Viņa nodoms bija pēc iespējas atdarināt antīkās pasaules monētu majestātiskumu un eleganci. Domāju, viņam tas izdevās. Un jūs?

Viņa juta, ka Beksters nolaiž acis un blenž viņā, pievirza galvu tuvāk un čukst turpat pie auss.

-    Kā redzat, reversā ir redzams liels ērglis lidojumā, un monētas priekšpusē attēlota Brīvība ar lāpu labajā rokā un olīvzaru kreisajā, simbolizējot mieru un apgaismību. Skaista, vai ne?

Dženifera juta Bekstera roku pieskārāmies viņas kaklam un instinktīvi atrāvās, nepatikā paraustījusi plecus. Viņa to uzreiz nožēloja. Aizvainotā sejas izteiksme liecināja, ka viņš ir sapratis - par sievietes patiesajām jūtām, iespējams, vairāk liecinājusi šī nepatikas izrādīšana, nevis koķetīgā vārdu pārmaiņa viņa kabinetā.

-    Kas jums patiesībā noskaidrojams, aģente Brauna?

-     Gribu zināt, vai mūsu monēta nav viltojums, mister Bekster. - Dženifera vairs nepūlējās tēlot draudzīgumu. Par vēlu.

-     Bez analīzēm to nav iespējams noteikt. Skaidrs, ka dizains un izskats ir tāds pats, taču mums būs jāveic analīzes, jānoņem paraugi, jāsalīdzina ar mūsu oriģināliem. Var paiet dienas vai pat nedēļas. - Balss noklusa.

-    Saprotu. - Dženifera pamāja. - Paldies, ka varējāt atlicināt man laiku, mister Bekster. Šī tikšanās man bija gaužām noderīga. Mūsu laboratorija sazināsies ar jums par analīzēm.

Viņa pagriezās, lai dotos prom, bet Beksters satvēra viņu aiz pleca, pirkstiem urbjoties žaketes melnajā audumā.

-     Dženifera! Pagaidiet… - Balss bija samocīta, lūdzoša. - Jūs nedrīkstat tā iet prom! Kur jūs dabūjāt monētu? Man tas jāzina.

Viņa pasmaidīja.

-    Diemžēl, mister Bekster, šī informācija ir slepena. Tāds sīkums kā nacionālās drošības jautājums. Domāju, jūs sapratīsiet.

FIB akadēmija, Kvantiko, Virdžīnijas pavalsts

19. jūlijs, pīkst. 12.30

-     Un mēs joprojām nezinām, vai tā ir īsta? Un tas Bek- sters mums nevarēja pateikt?

Korbets sēdēja uz viena no koka soliņiem, kas bija izvietoti gar ēnainajiem Potomakas upes krastiem FIB akadēmijas pagalmā, un nolika uz zemes sev pie kājām polistirola tasīti ar biezu melnu kafiju. Dženifera apsēdās viņam blakus ar plastmasā ietītu sendviču rokā. Pusdienas varēja pagaidīt.

-    Vispirms tā jānosūta uz laboratoriju analīzēm, un es to šopēcpusdien izdarīšu. Taču viņš pieminēja vēl kaut ko.

-Jā?

-    Nu, iespejams, tas nav nekas īpašs…

Dženifera pamanīja, ka Korbets sarauc pieri. Lai kādas īpašības viņam piemistu, pacietība katrā ziņā nebija viena no tām.

-     Redziet, Beksters pastāstīja, ka visas deviņas Slepenā dienesta četrdesmitajos gados atrastās monētas iznīcinātas. Taču es, braucot šurp, aprunājos ar paziņu no Finanšu ministrijas, kuram reiz izpalīdzēju, un viņš man pateica, ka neoficiāli zināms - četras no Slepenā dienesta atrastajām deviņām monētām pārkausētas, bet pārējās piecas aizgādātas atpakaļ uz Filadelfijas naudas kaltuvi, kur tās glabātas vairākus gadu desmitus, līdz pirms desmit gadiem pēc inventarizācijas pārvietotas uz Fortnoksu. Cik viņam zināms, tās tur atrodas vēl aizvien.

Korbets lēni pamāja ar galvu un atspiedās pret soliņa atzveltni. Cauri koka zariem, kas slīga virs soliņa, spiedās saules stari. Dženifera nopētīja viņa seju un ievēroja, ka nupat stāstītais priekšnieku it nemaz nav pārsteidzis. To aptvērusi, viņa iepleta acis.

-    Bet tad jau jūs to zinājāt, vai ne? - viņa gausi novilka.

-     Franču ārsts, kas veica Ranjēri līķa sekciju, izrādījās monētu pazinējs, - Korbets atzina, neatraujot skatienu no upes - ik pa laikam šļaksts un vizuļojošu vilnīšu aplis liecināja, ka turpat zem virsmas iepeldējusi zivs un tūlīt pat devusies atpakaļ uz gultni, ar asti sakustinādama ūdens rāmo virsmu. - Viņš uzreiz saprata, kas tā ir. Tāpēc mēs to tik drīz dabūjām. Es atradu dosjē. Tū kopumā apstiprināji visu, kas tajā rakstīts.

-     Ser, ko tas nozīmē? - Dženifera pūlējās apvaldīt dusmas balsī. Viņa bija domājusi, ka šeit varēs pāršķirt lappusi un sākt dzīvi no jauna, taču izrādījās, ka Korbets pret viņu izturas tikpat aizdomīgi kā visi citi. - Vai tas bija pārbaudījums? Ja tā, tad es izsaku savu…

Korbets viņu aprāva, ar acīm ieurbjoties sievietē.

-    Zini, daudzi uzskata tevi par aptraipītu, par brāķi sistēmā, apgalvo, ka tu esi traucēklis un tev toreiz, pirms trim gadiem, uzreiz pēc apšaudes vajadzējis iet prom no darba.

Dženifera bridi klusēja un atbildēja, acis nenolaizdama, pūlēdamās nepieļaut, lai izklausītos, ka viņa taisnojas.

-    Es tur neko nevaru darīt.

-    Tas tiesa. Tomēr tas tev nedod miera. - Viņš paraustīja plecus un atkal pievērsās upei. - Es uzskatu, ka ikvienam gadās kļūdas. Svarīgais ir tas, kā cilvēks pats uz misēkļiem reaģē. Daži sabrūk un vairs neceļas. Citi pārcieš un atgriežas divreiz stiprāki.

-    Kā jums šķiet, ser, pie kuriem piederu es?

Viņš kādu mirkli klusēja.

-    Pagāja divas dienas, līdz piedabūju Finanšu ministriju apstiprināt pārējo monētu likteni. Tu to noskaidroji ar vienu tālruņa zvanu. Teiksim tā - man nav radies priekšstats, ka tavā dabā būtu padoties. - Pirmo reizi šajā pēcpusdienā viņa sejai pārslīdēja smaida ēna. - Lieta tiek uzticēta tev.

-    Paldies, ser! - Dženifera slējās kājās, un balss tikko manāmi ietrīcējās. Tieši šādu izdevību viņa bija cerējusi sagaidīt. Lūgšus lūgusies. - Nekavējoties ķeršos tai klāt.

-    jauki. - Viņš atkal pavērsās pret sievieti. - Tev rit agri no rīta jālido uz Kentuki un jāpārbauda monētas. Es likšu, lai tev rezervē vietu lidmašīnā.

-     Labi, ser. - Dženifera piecēlās un jau grasījās iet, bet Korbets uzsauca nopakaļus.

-    Starp citu, kurš beigu beigās nopirka to Farūka monētu? Iespējams, mums būs jāaprunājas arī ar šīm personām.

Dženifera izņēma piezīmju grāmatiņu, pāršķirstīja dažas lapas, līdz atrada vajadzīgo.

-    Saskaņā ar mana Finanšu ministrijas paziņas teikto vairāksolīšanā piedalījās vairākas personas, taču monētu iegādājās kāds holandiešu privātkolekcionārs, nekustamā īpašuma attīstītājs. - Viņa uzmeklēja šā cilvēka vārdu un, to izrunādama, pacēla acis, lai redzētu, vai Korbetam tas šķiet pazīstams. - Dariuss van Simsons.

Marē kvartāls, Parīze, Ceturtais departaments

19. jūlijs, pīkst. 18.00

-    Vous savez pourcļuoi on appele ce cļuartier le Marais?[2] - dari- uss van simsons, sēdēdams pie liela sarkankoka rakstāmgalda, kas aizņēma lielāko daļu viņa kabineta labās puses, jautāja nevainojamā franču valodā. Apgāztā V veida uzacis, smilškrā- sas mati un stingrā, bultai līdzīgā kazbārdiņa stūrainajā sejā nemanāmi trīsēja nenogurstošajā gaisa kondicionētāja brīzī- tē, kas plūda no griestiem. Viņš malkoja viskiju no smagas kristāla glāzes.

-    Iespējams, tāpēc, ka tur kādreiz bija purvs.

Vīrietis, kas sēdēja viņam pretī, bija maza auguma, apaļīgs, ar pietūkušu, sārtu seju un brūnām ačtelēm. Uzvalks sen viņam bija kļuvis par mazu, un audums ap pleciem un izliekto muguru bija stipri sagumzīts. Iesprēgājusī melnā ādas josta neaizsedza atpogāto augšējo bikšu pogu.

-    Bravo, mesjē Reino! - Van Simsons atzinīgi uzplāja pa galdu. - Gluži pareizi. Templieši to vienpadsmitajā gadsimtā nosusināja. Kas tolaik būtu domājis, ka viduslaikos tas pārtaps par Francijas politiskās dzīves epicentru un aristokrātu ģimenes būvēs sev namus šaurajās ieliņās, lai tikai būtu tuvāk karalim?

Reino neveikli pamāja, it kā nebūdams drošs, vai viņam kaut kas jāsaka. Van Simsons nolika glāzi, piecēlās un pārgāja pāri istabai; Reino bija spiests pagriezties krēslā, lai pavērstos pret sarunu biedru. Viņam mugurā bija vējjaka, kājās tumši pelēkas flaneļa bikses, baltā krekla apkaklīte

pavērta. Zeķu viņam nebija, kailās kājas bija iebāztas brūnās zamšādas mokasinkurpēs.

Sienā bija četri lieli logi, starp tiem šagāla gleznas - katru gleznu apgaismoja viena vienīga sienā iestrādāta lampiņa, kuras gaismā krāsas mirdzēja, radot iespaidu, ka tēli projicēti gaisā.

-    Protams, gadu gaitā lielākajā daļā brīnišķīgo namu iekārtoti dzīvokļi, veikaliņi vai biroji. Vai arī tie ir noplēsti pavisam, - van Simsons turpināja, vērdamies pa logu pagalmā. - Rau, šī māja bija juceklīgs restorānu, amatniecības bodīšu un deju studiju sakopojums. Es tos visus citu aiz cita atpirku un māju liku restaurēt.

-    Mesjē van Simson, tas ir gaužām interesanti, taču man nav skaidrs, kāda tam saistība…

-    Vai jūs esat to redzējis? - Van Simsons piegāja pie balta arhitektūras modeļa, kas stāvēja stikla vitrīnā istabas vidū. Reino, smagi nopūzdamies, uztrausās kājās un arī piegāja pie vitrīnas.

-    Kas tas ir?

-    Nevar būt, ka nepazīstat!

Reino sarauca pieri un nopētīja ielu izkārtojumu. Iepirkšanās centrs, autostāvvieta, biroju ēkas un grezni dzīvokļu nami ap mākslīgo ezeru. Te pēkšņi viņš samiedza acis.

-    Nemūžam! Es jau jums teicu - es to nekad nepieļaušu!

Van Simsons pasmaidīja.

-   Laiki mainās, mesjē Reino. Purvs var kļūt par karaļa pils vietu; aristokrātu mājas sabrūk un pārtop izgāztuvē, šim zemes gabalam laiks attīstīties. Ja domājat, ka varēsiet stāties ceļā progresam, jūs mānāt pats sevi.

-    Nē, jūs pats sevi mānāt ar visiem saviem advokātiem un grāmatvežiem! - Reino atcirta un spēra soli tuvāk. - Es to nepārdošu. Ne tagad, nekad!

Van Simsons nopūtās. Viņš lēni palocīja galvu, iebāza roku žaketes iekšpusē, no kabatas izņēma prāvu čeku grāmatiņu un izklāja uz vitrīnas. Noskrūvējis sudraba pildspalvas uzgali, viņš smaidīdams raudzījās Reino.

-    Ar jums nav viegli vienoties, mesjē Reino. To nevaru neatzīt. Bet nu jau būs gana šīs… - viņš meklēja atbilstošu vārdu, - pozas. Man ir plānošanas atļaujas. Visi pārējie ir piekrituši maniem noteikumiem. Citur projekts jau sākts īstenot, zeme ir uzplēsta. Jūsu gabals ir palicis pēdējais. Cik jūs par to gribat?

-     Nav runa par naudu! - Reino pikti izspļāva. - Mana dzimta uz tās zemes ir dzīvojusi sešsimt gadu, tajā apbedīti mani senči, un es un mani bērni un bērnu bērni arī reiz tur gulēsim. Mums tā nav tikai zeme. Tās ir mūsu pirmdzimtības tiesības. Mūsu mantojums. Tās gars plūst mūsu asinis Tā nav nekāda rūtiņa finanšu dokumentos vai parinde ikgada pārskatā. Mēs to nemūžam nepārdosim. Drīzāk miršu nekā skatīšu šo… šo briesmekli paceļamies.

Van Simsona smaids nozuda, seja saviebās un kļuva it kā smaila, pāri vaigiem savilkās taisnas vertikālas dusmu grumbas. Krekls zem jakas pielipa mugurai. Viņš piegāja pie galda, ledus gabaliņiem tinkšķot, pielika glāzi pie mutes un iedzēra malku viskija.

Piepeši viņš apcirtās un ar vienu kustību, ielikdams tajā visu spēku, aizlidināja glāzi pa gaisu. Tā aizšāvās pāri istabai, aizsvilpa gar Reino galvu un ietriecās sienā. Smagā pamatne izšķīda kā sprāgstošs stikla lausku zieds. Vienu acumirkli, saules staru uztvertas, uzliesmoja simtiem sīciņu varavīkšņu, bet jau nākamajā brīdī tās sabira uz grīdas.

-     šī bija viena no divām glāzēm, kas bija paglābtas no "Titānika" pirmās klases atpūtas telpas. Tās bija vienīgās, kas palikušas. Jūsu stūrgalvība man nupat izmaksājusi simtiem tūkstošu dolāru, - van Simsons šņāca, tuvodamies bālajam Reino. - Jūs man neko nenozīmējat, Reino. - Viņš paknik- šķināja pirkstus. - Katrā ziņā mazāk nekā tā glāze. Ja izaicināsiet mani, drīz vien uzzināsiet, ko nozīmē stāties man pretī. Beidzamo reizi prasu - kāda ir jūsu cena?

Pretējā istabas galā viskijs tumšās tērcītēs slīdēja lejup pa sienu un krājās peļķītē starp lauskām. Uz gaiši brūnā paklāja tas izskatījās pēc asinīm.

Haigeitas kapsēta, Londona

20. jūlijs, pīkst. 15.30

Toms gāja gar kapakmeņiem pa nodilušo asfalta taciņu, kas vijās augšup pa pakalnu. Vietām asfalts bija nodrupis un cauri spīdēja agrākais bruģakmeņu klājums - grūtsirdīgo gājēju kājas paaudzēm ilgi bija nopulējušas akmeņus mirdzošus.

Bija laiks, kad viņš prata no galvas noskaitīt gandrīz visus vārdus uz kapakmeņiem ceļā no vārtiņiem līdz mātes kapam. Kapakmeņi spraucās no leknās zemes kā zobi, daži bija turpat blakus viens otram, citi slējās atstatus, laikazoba un apstākļu grauzti vējā, saulē un salā. šur tur no pielijušām ievārījumu burkām glūnēja plastmasas ziedi. Tālumā virs pilsētas betona migliņas slējās visur redzamais BT torņa scepteris.

Nolīkušo vītola zaru apsegta un krūmāju mudžekļa ieskauta, pie gandrīz neredzamās apdrupušās kapsētas sienas zālē bija omulīgi iekārtojusies melna monolīta marmora plāksne. Zeltā iekrāsotais gravējums vēl aizvien mirdzēja spoži, un Toms pārlaida pirkstus pāri burtiem, klusi burtodams viņas vārdu. Iegrimis atcerē. Viņai tagad būtu sešdesmit gadu

Rebeka Lora Kērka, dzimusi Divāla

Tolaik visi vienā mutē iegalvoja, ka tā nav viņa vaina - tā vienkārši gadījies. Tas bijis negadījums, šausmīga traģēdija. Pat izmeklētājs sākumā nebija iedziļinājies un visā

vainojis kļūmi automašīnā, tomēr beigās atzina, ka māte rīkojusies labākajā gadījumā pārdroši, ļaudama trīspadsmit gadus vecam zēnam vadīt auto īso gabalu pa parasti tik kluso celiņu. Un īsu bridi viņš ļaudīm bija gandrīz noticējis.

Bet skatiens tēva acīs viņas bērēs; dusmas, kas mirdzēja cauri asarām, kad viņš apskāva dēlu, pārliecināja Tomu, ka vismaz šim cilvēkam ir citi uzskati. Viņš, pēc visa spriežot, domāja - ja sieva ļāvusi dēlam sēsties pie stūres, tas ir tikai tāpēc, ka Toms bļaustījies un lūdzies līdz brīdim, kamēr viņa padevusies, un iznākumā puisēns tikpat labi ir vainojams mātes nāvē. Pieaudzis viņš nereti prātoja - vai tēvs, todien viņu tik cieši apskaudams, patiesībā nebija gribējis viņu nožņaugt?

Toms aizvēra acis un, pats nemanīdams, spēlējās ar ziloņkaula atslēgu gredzenu, ko tēvs viņam bija uzdāvinājis dažas nedēļas pirms nāves. Viņš dziļi ieelpoja, un svaigi uzraktas zemes un tikko pļauta zāliena smarža viņam sniedza mierinājumu. Tā atgādināja par ilgajām, laiskajām vasaras pēcpusdienām tolaik - agrāk. Vēl pirms tam, kad viņu pameta vientulībā. Un sirdsapziņas pārmetumos. Jo kopš tās dienas tēvs viņu vairs ne reizi neapskāva.

-    šitas marmors piķo smuku naudiņu. - Toma domās ielauzās pazīstama balss. - Es pazīstu kādu čali, kas būtu ar mieru to nopirkt. - Negaidīta balss. - Viņš noņem virsējo slāni un iegravē jaunu tekstu. Vientiesīši neko nenojauš. - Balss, kurai nebija tiesību šeit skanēt.

-     Ārčij? - Toms apsviedās. - Kā… Kāpēc… Sasodīts, ko tu šeit dari?

Gadiem ilgi Toms bija lauzījis galvu, kā Ārčijs izskatās, mēģinājis prātā uzzīmēt ārieni, kas atbilstu balsij, vaibstus, kas atbilstu balss tonim. Pēc katras sarunas šim domās radītajam tēlam pievienojās kāds sīkums - vēl viena krunciņa pie acīm, neliels kumpums degunā, žoklis mazlietiņ asāks. Brīžiem Toms bija gandrīz vai pārliecināts, ka abi ir tikušies.

Taču tagad, kad Ārčijs, īsts un dzīvs, pirmo reizi bija nostājies viņa priekšā, rūpīgi veidotais tēls sabruka kā kāršu namiņš, un viņš attapa, ka atmiņā no tā nav saglabājusies ne mazākā drusciņa.

Viņš ieraudzīja kalsnu, apmēram piecas pēdas un desmit collas garu un - pēc Toma domām - četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti ar ovālu seju, augstu pieri un ļoti īsiem matiem, kas tieši pieres vidū sakļāvās un veidoja nelielu plušķainu smaili. Tumši zilais, viegli svītrotais trīsrindu pogu uzvalks nepārprotami bija šūts kādā Sevilrovas darbnīcā un labi iederētos jebkurā Sitijas biržas zālē.

Zilā Gingham .krekla augšējā podziņa bija vaļā, un Toms iedomājās, ka Ārčijs droši vien aplicis sarkanus bikšturus, kas piestāv zeķēm. Vīrietim mugurā bija dārgs apģērbs ar pareizajām etiķetēm īstajās vietās - mazpamanāmām cilšu piederības zīmēm, kas ļāva Ārčijam bez liekiem jautājumiem virzīties cauri smalkajai ātras naudas kāšanas pasaulei, kurā viņš dzīvoja.

Par spīti tam, viņam piemita enerģisks raupjums. Sejā šur tur vīdēja pa krunciņai, zodu klāja tumšu rugāju kārta, ausis bija nedaudz atkārušās. Viņš uzvedās nepiespiesti un pārliecināti - kā cilvēks, kurš zina, kā izturēties pašam un pret citiem. Taču tumši brūnās acis vēstīja ko citu. Tajās mājoja bailes.

Toms aši aplaida skatienu apkārt, baidīdamies, vai Ārčijs nav ieradies viens.

-    Viss kārtībā, draugs. Rāmu garu! - Ārčijs pacēla rokas. - Esmu viens pats.

-     Tu man nenorādi, kā izturēties, - Toms ierunājās tē- raudcietā balsī. - Ko tas nozīmē? Esi aizmirsis noteikumus?

-     Protams, neesmu. Nolādēts, es pats tos ieviesu, vai ne? - Ārčijs iespurcās.

Ārčijs pats bija ierosinājis, ka viņiem nebūtu vēlams satikties. Nekad. Tā būšot drošāk, viņš apgalvoja, - tad viņi viens par otru zinātu vienīgi vārdu un tālruņa numuru. Uzmeklēdams viņu kapsētā, Ārčijs bija lauzis paša izvirzīto un vissvarīgāko noteikumu. Tas bija izmisuma diktēts solis, sauciens pēc palīdzības. Vai arī tomēr viltība?

Toms lēca uz priekšu un divreiz zibenīgi Ārčijam iesita - ar labo roku pa vēderu, ar kreiso pa vaigu. Pirmais belziens aizsita viņam elpu, otrs nogāza zemē.

-    Vai tik tu nenēsā mikrofonu? Vai tur tā lieta, maitas gabals? Vai tu esi vienojies ar Klārku mani iegāzt? - Toms notupās pie Ārčija un, lieki neceremonējoties, aptaustīja viņa krūtis un cirkšņus, lai pārliecinātos, vai tur nav piestiprināts raidītājs. Nebija.

-    Atkraties! - Ārčijs nogrūda Tomu nost, tad klepodams, atgūdams elpu, berzēja sejas vienu pusi. - Es neesmu nekāds nodevējs, velns parāvis! - Viņš aši piecēlās un, nogludinājis žaketi, uzmeta Tomam niknu skatienu.

*

-    Vakar uzradās Klārks, solīdams, ka iegrūdis mani aiz restēm. Un tagad, desmit gadus ne reizi neredzēts, tu iznāc no slēptuves. Ko lai es padomāju? Ka tā ir sagadīšanās?

-    Klārks? Tas lempis ar mataino pakaļu? Tikai nevajag! Tu tiešām iedomājies, ka es riskētu ar tevi un sevi viņa dēļ? Biju domājis, ka pazīsti mani labāk.

-    Es? Ārčijs, kuru es pazīstu, nepārkāpj noteikumus.

-     Klau, es tev sekoju 110 tava ūķa. Piedod! Laikam vajadzēja likt tev manīt, ka esmu tuvumā. - Ārčijs bija atguvis elpu, tomēr turpināja vārīgi taustīt vaiga kaulu.

-    Tu zini, kur es dzīvoju? - Toms kā neticēdams pakratīja galvu; to dzirdot, viņš kūsāja dusmās.

-   Jā, saproti pats - pēc mūsu pēdējās sarunas es sāku mazliet satraukties, vai ne? Tāpēc šur tur ievācu ziņas. Tomu Kērku Londonā nemaz tik daudz nav. Tevi uzgāju ar trešo mēģinājumu.

-    Dievs tēvs, tu pat manu vārdu zini. - Toms bažīgi raudzījās apkārt, īgni čukstēdams.

-    Nemaz negribas to teikt. Es sen to zinu, čomiņ. Jau kopš mūsu pirmā kopīgā darbiņa. Tev nepatīk riskēt, man arī ne. Līdz šim man nebija vajadzības to likt lietā.

-    Bet tu velti pūlējies - tas neko nemaina. Es jau sacīju, tev šim darbam jāatrod kāds cits.

Ārčijs savilka dīvainu seju.

-    Tas nebūs tik viegli.

-    Kā nu ne? - Toms samiedza acis. - Kad es uzņēmos šo darbu, mani par Kasiju nebrīdināja. Tas bija tavs pienākums. Pats ari tiec galā.

Ārčijs uzmeta Tomam vainīgu skatienu.

-    Arī es, parakstoties uz šo darbu, par Kasiju nezināju. Viņš pats bija pieprasījis tevi.

-    Ko?! - Tagad bija Toma kārta bažīties.

-    Pie manis, kā parasti, ieradās kāds no viņa cilvēkiem. - Ārčijs runādams neatrāva skatienu no zemes. - Kārtējais nolāpītais ārzemnieks. Brīžiem liekas, ka visi angļi aizbraukuši no šīs valsts. - Viņš pašūpoja galvu. - Tātad viņš apgalvoja, ka tu esi labākais un tikai tu spēsi paveikt to pienācīgi. Parastā gvelšana. Es pastāstīju, ka tev nomiris radagabals un tu esi uz vairākiem mēnešiem aizbraucis uz ārzemēm nokārtot lietas. Tāpēc jāmeklē cits. Bet viņš bija ar mieru gaidīt. Kad tu atgriezies, viss, tā teikt, nostājās savās vietās.

-    Tātad tu jau no sākta gala zināji, ka aiz šā darba stāv Kasijs? Tu man meloji.

-    Nu un? - Ārčijs negaidot izaicinoši attrauca. - Ko tad tu gribēji? Lai es noraidu piedāvājumu?

-    Mēs gadiem ilgi sadarbojāmies, kopā veicām neskaitāmus darbus - biju cerējis, ka esmu pelnījis zināt patiesību.

Iezvanījās mobilais tālrunis, izspļaudams kaitinošu, vibrējošu melodiju, kas spalgi, griezīgi kratījās lejup pa nošu rakstu kā bērns, kas slidinās pa kāpņu margām. Ārčijs pavēra žaketi, uz īsu brīdi pavīdēja smaragdzaļā odere, un no kreisās iekšējās kabatas izņēma tālruni, uzmeta skatienu numuram, kas bija parādījies ekrānā, un pārtrauca savienojumu. Tad viņš pacēla galvu.

-    Es ari biju cerējis, ka pildīsi savus solījumus. Tu piekriti paveikt abus darbus. Tu nevari atkāpties tikai tāpēc, ka tev tā iegribas. Vai tev tā ir kaut kāda stulba spēlīte? Man ir savs bizness, kas, starp citu, tevi ir dāsni atalgojis. Tu paveic darbu, es atrodu pircēju. Tāda ir kārtība, kas pastāvējusi veselus desmit gadus. Vai es ar nodomu nepateicu, ka pircējs ir Kasijs? Dabiski, ka ar nodomu! Pircējs ir un paliek pircējs. Viņa nauda ir tāda pati kā jebkura cita.

-   Tev rūp tikai piķis, vai ne? - Toms atcirta. - Vienīgi pēkšņi tu esi atjēdzies, ka viņa nauda tomēr nav tāda pati - tai līdzi nāk daži nosacījumi.

Abi apklusa, un Ārčijs pievirzījās tuvāk. Melnās nemītās ādas kurpes grima mīkstajā zālē.

-    Ko tas patiesībā nozīmē, Fēliks? Aiziesim iedzert kādu pinti alus un visu izrunāsim.

-    Fēliksa vairs nav. Nobeidzās.

-    Tas ir tikai parasts darbiņš. Ja tik ļoti gribi, vari pēc tam tīties prom.

-     Ārčij, cik gadus tu ar to nodarbojies? Divdesmit, divdesmit piecus?

Ārčijs paraustīja plecus.

-    Jā, aptuveni.

-    Vai tev ne reizi nav gadījies aizdomāties, kā tava dzīve izvērtusies? - Toms runāja klusā, steidzīgā balsī. - Un vai kādā brīdī pieņemts cits lēmums vai rīcība būtu aizvedusi tevi pa citu ceļu? Dažreiz man šķiet, ka mana dzīve ir kā domino kauliņu rinda, kurā es pirms piecpadsmit gadiem nogāzu pirmo kauliņu - tiesa, es pat neatceros, kurš tas bija un kā tas notika, - bet piepeši es esmu te.

Ārčijs īsi iesmējās.

-    Zaglis ar pusmūža krīzi? Stāsti to kādam citam!

Tālrunis iezvanījās vēlreiz, šoreiz tā signāls bija drudžainu pīkstienu virkne, kas ar katru brīdi pieņēmās skaļumā. Ārčijs iebāza roku otrā žaketes iekšienes kabatā un izņēma citu tālruni; piedurkne paslīdēja augšup, un uzzibsnīja resna zelta rokassprādze. Arī šoreiz viņš apskatīja numuru, tomēr atbildēja.

-    Hallo!… Nē, ne tagad… Apmēram pieci simti… Nē… Neies cauri, ja vien viņš neņem visu. Labi, atā!

Toms pagaidīja, kamēr viņš ieliek tālruni kabatā un paceļ galvu.

-    Zini ko? Man ir trīsdesmit pieci gadi, un kopš divdesmit gadu vecuma es neesmu dzīvojis vienā vietā ilgāk par četrām nedēļām.

Ārčijs nosprauslāja.

-    Kas ir? Man būtu jājūt tev līdzi, vai? Tā tevi apmācīja. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc tu esi viens no labākajiem. Tas piederas pie darba.

-    Šis darbs nav visa mana dzīve, Ārčij.

Ārčija acīs nozibēja nepacietība.

-    Piedod, vecīt, ij neceri, ka sākšu birdināt asariņu.

-    Visam labajam reiz pienāk gals. Pat šim. Pat mums.

Ārčijs nopūtās.

-     Es laikam neskaidri izsakos, jā? Ja nenogādāsim preci tieši pēc nedēļas, mēs abi esam pagalam. Punkts. - Kaut arī viņa balss izklausījās kā parasti, Ārčija acis spīguļoja. - Klīst baumas, ka Kasijam uznākušas naudas grūtības, jo kādā darījumā pakāsis milzu summas. Tāpēc viņš no mums neatlai- dīsies un negribēs dzirdēt nekādus attaisnojumus. Un, ja es tevi varēju atrast, viņš jau nu visādā ziņā to spēs. Ja gribam šo lietu nokārtot, mums tas jādara kopā. Man ļoti žēl, Tom, bet tā nav tikai mana problēma. Tā ir mūsu problēma.

Fortnoksa, Kentuki pavalsts

20. jūlijs, pīkst. 10.05

No rīta Dženifcru pie dzīvokļa gaidīja melns Ford Explo- rer un aizveda uz Reigana starptautisko lidostu, vienā no tās nomaļajiem angāriem gaidīja lidojumam sagatavota dzeltenbrūna Cessna Citation Ultra lidmašīna. Acīmredzot Korbets darba jautājumos neko nemēdza vilkt garumā.

Lidmašīna izskatījās pilnīgi jauna, un viņa bija vienīgā pasažiere - vēl tajā bija tikai pilots un stjuarte. Blāvajā salona apgaismojumā viņa ieslīdēja mīkstajā ādas sēdeklī un izstiepa kājas šaurajā ejā. Pēc divdesmit minūtēm lidmašīna kā bulta šāvās pa skaidrajām Vašingtonas debesīm.

Lidošana viņu allaž padarīja mazliet nervozu. Reiz lidojuma laikā bija gadījusies gaisa bedre, un lidmašīna strauji nokrita gandrīz piecus tūkstošus pēdu zemāk. It kā lidaparāts debesīs būtu uzdūries stikla sienai un noslīdējis pa to lejup. Pacelšanās un nolaišanās Dženiferu biedēja visvairāk, un to laikā viņa, pati neapzinādamās, ik pa brīdim te žņaudzīja krēslu paročus, te saņēma dūšu, nepārtraukti gaidīdama, ka trieksies pret priekšējā sēdekļa atzveltni - tas bija atkarīgs no lidojuma stadijas. Tomēr šoreiz, agrās pamošanās izmocīta, viņa drīz vien iekrita dziļā miegā un uztrūkās tikai tad, kad šasijas riteņi ar vieglu būkšķi izslīdēja no korpusa.

Dženifera samirkšķināja acis un paskatījās pa iluminatoru. Aiz ovālā lodziņa pavērās dažādu krāsu kvadrātiņi - lauki, kuru robežas iezīmēja tumšas koku rindas. Šķērseniski aizstiepās šaura asfalta josla, ceļa gali gan kreisajā, gan la-

bajā pusē izgaisa ņirbujojošā svelmes migliņā. Uz līdzenās zemes kā koka saliņas vietumis rēgojās vientuļas lauku mājas un šķūņi. Lidmašīnai slīdot zemāk, pretī steidzās zemais cinkotais žogs, kas apjoza gaisa kara spēku bāzi.

-    Laipni lūdzam Kentuki, aģente Brauna! - Dženifera nokāpa pa kāpnītēm, kas nolocījās no lidmašīnas mirdzošās fizelāžas, un paspieda roku vīrietim, kurš pie tām gaidīja. - Ceru, ka ceļojums bija patīkams. Es esmu leitnants Šeperds. Aizvedīšu jūs uz glabātavu.

-    Paldies! - viņa atteica un nevarēja apspiest smaidu. Tas tik bija apģērbs! Nevarēja saprast, kas acis piesaistīja vairāk - sārti rūtainās bikses, baltais polo krekls vai dzeltenais cepures nags. Vīrietis bija savilcis seju platā smaidā un dedzīgi kratīja viņas roku.

Kaut arī Dženiferai bija paradums par cilvēkiem neizdarīt pārsteidzīgus spriedumus - tas bija mantots no mātes, kura daudzināja, ka vienīgais uzticamais cilvēka īstās dabas rādītājs ir laiks, - Šeperds viņai iepatikās uzreiz. Viņam piemita dzīvespriecīga, patīkama pašapziņa un nesamākslota, neliekuļota izturēšanās, un viņa spilgtā, bezgaumīgā garderobe šo iespaidu drīzāk pastiprināja, nevis nomāca.

Šeperds pārlaida skatienu savam ietērpam un īsi, vainīgi uzsmaidīja viešņai, tumšajām acīm mirdzinoties gludajā, saules nobrūninātajā sejā.

-    Atvainošanu par to, kā izskatos, kundze. Kad mani nosūtīja jūs sagaidīt, es taisni grasījos doties izspēlēt kādu partiju, un man nebija laika pārģērbties.

Dženifera pamāja un saprotoši atteica:

-    Tas nekas, leitnant. Paldies, ka ieradāties man pretī! Vai tas ir tālu?

-    Nē, kundze, vismaz ne ar šo mazulīti. - Viņš norādīja uz golfa mašīniņu, kurai aizmugurē bija piestiprināts maiss ar golfa nūjām.

-    Šajā te? - Viņa jautājoši paraudzījās uz sagaidītāju, kad abi gāja pie tās.

-    šajā te. - Viņš ielēca šofera sēdekli, pasniedzās un piestiprināja pie jumta sarkanu bākuguni. - Mans draugs no inženieru vienības to nedaudz uzlaboja. Jums autiņi patīk?

-    Kādreiz kopā ar tēti ķīlējām un braukājām ar dažādiem Ford Mustang, ja vien tas skaitās, - Dženifera smaidīdama atbildēja.

-     Oho! Nu tad jums vajadzētu sēsties pie stūres, - Šeperds aizrautīgi ierosināja, pārsēzdamies blakus. - Pēc tam jūs man pastāstīsiet, kā, jūsuprāt, šis vāģis turas uz ceļa.

-    Lai notiek! - Viņa paraustīja plecus, apsēdās pie stūres un pagrieza aizdedzes atslēgu. - Turaties?

-Ojā!

Fortnoksa bija ne tikai ASV Zelta glabātava, bet arī Savienoto Valstu tanku galvaspilsēta, tās simt deviņu tūkstošu piecdesmit akru plašajā teritorijā bija izmitināti trīsdesmit divi tūkstoši abu dzimumu karavīru no ASV armijas Bruņumašīnu spēkiem un to štāba. Tāpēc drīz vien mašīniņa traucās garām baraku ēkām, ēdnīcām, apmācības laukumiem un karavīriem, kas skrēja ciešā ierindā, un dažādu vienību skandētie sasaukšanās rečitatīvi sajaucās, veidojot muskuļainu, sviedrainu simfoniju.

Iegrūdusi akseleratoru līdz galam grīdā, Dženifera līkločiem izvadīja mašīniņu gar kareivjiem un ēkām. Sarkanā bākuguns zibsnīja, pretimbraucošie transportlīdzekļi taurēja, un Šeperds skaļi izkliedza norādījumus, cieši pieķēries rokturiem, lai nenoslīdētu no spīdīgā baltā vinila sēdekļa, mašī- niņai līkumojot cauri satiksmei. Viņa manīja, ka vīrietis ir sajūsmā par braucienu.

Palēnām tuvojās Zelta glabātavas granīta celtne. No attāluma tā šķita samērā parasta; nudien, ne lielāka par vidēju biroju ēku, gluži kā tās pāris stāvu augstās banku ēkas, kādas var redzēt vietējos iepirkšanās rajonos. Taču, piebraucot tuvāk, Dženifera redzēja, ka platā un zemā māja drīzāk atgādina solīdu baltu uzkalnu.

Divstāvu ēka stāvēja plaša pagalma vidū, tās augšējais stāvs bija šaurāks par apakšējo, un lēzenais jumts bija pakā- pienveida, atgādinot zemākos zikurāta posmus. Abos stāvos kā šaujamlūkas vienādos atstatumos bija izvietoti tērauda rāmjos iestrādāti logi. Vārti bija vienīgā ieeja ēkā, teritoriju ap to apjoza piecpadsmit pēdu augsts tērauda žogs, un abpus tā atradās nocietinātas sargbūdas. Aiz žoga sākās celiņš ar rūpīgi koptu dzīvžogu rindu abās pusēs, kas ieskāva ēku. Pie katra ēkas stūra bija piebūvēts betona bunkurs. Gar ārējo malu, dzinējam dūcot, patrulēja zālespļāvējs.

-    To uzcēla tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā, un pirmos zelta sūtījumus piegādāja jau pēc gada, - Šeperds, sparīgi žestikulēdams, pārkliedza golfa mašīniņas elektriskā motora rūkoņu, un karavīri pašķīrās tās priekšā kā ķegļu figūras. Dženifera pamāja. Viņa nevarēja iedomāties, ka tā vispār jebkad uzcelta. Šķita, ka ēka te atradusies mūžam, pirms miljoniem gadu izcēlusies no cietās klints un desmitiem tūkstošu gadu laikā saules, lietus un sala veidota un slīpēta.

-    Vislielākie krājumi šeit bijuši tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā, kad te glabājās aptuveni sešsimt piecdesmit miljoni unču, - viņš turpināja. - Protams, šajos laikos galvenās zelta rezerves glabā Federālajā rezervju bankā Ņujorkā pazemē apmēram piecu stāvu dziļumā. Kādreiz aizbrauciet to apskatīt. Man stāstīja, ka salīdzinājumā ar tās apsardzi mums te ir tīrā Disnejlenda.

Tuvojoties vārtiem, viņa mazliet piebremzēja, apkārtējo rokas mājienu pavadīta, izbrauca cauri un atkal palielināja ātrumu. Sargi salutēja Šeperdam - rokas uzšāvās augšup, pirksti sastinga, pavērsti pret deniņiem, plaukstas izstiepās taisnas, īkšķi tām cieši piekļāvās -, pat izliekoties nemanām jancīgo apģērbu un Dženiferu, kas sēdēja pie golfa mašīniņas stūres.

Tuvumā ēka izskatījās vēl draudīgāka. Granīta sienu kalns šķita nomācam visu, kas atradās apkārt, tā bija tumša, blīva, nospiedoša enerģijas masa, kas žņaudza, slāpēja un aizsita elpu. Dženiferai pēkšņi dīvainā kārtā ausīs iesitās pašas elpas svelpoņa, un šķita, ka ir grūti kustēties, it kā viņa atrastos zem ūdens.

Novērošanas kameras, novietotas augstu pie granīta sienām kā stikla acis uz baltā tērauda statīva, vēroja katru ēkas sienas collu. Melnu stabu galā uztupinātie abi prožektori apgaismoja pagalma teritoriju uz visām pusēm. Pie galvenās ieejas vējā plīkšķināja milzīgs Amerikas Savienoto Valstu karogs. Palodā iestrādātais Finanšu ministrijas zelta ģerbonis zaigoja kā maza saule.

-    Te apstājamies! - Šeperds uzsauca. Dženifera momentāni nospieda bremzes pedāli, riepas iekodās asfaltā, un ma- šīniņa slīdēdama apstājās.

-    Oho! - Šeperds noelsās. - Jūs laikam gan uzstādījāt rekordu.

-    Autiņš patiešām ir ņiprs. - Viņa ātri izkāpa un pameta vīrietim atslēgas. - Ko jūs ar to izdarījāt? Nomainījāt sazobes mehānismu?

-     Amata noslēpums. - Šeperds pasmaidīja. - Ko varat teikt par tā vadāmību?

-    Nepietiekama stūres vadāmība. Kreisajā priekšējā pusē derētu stingrāka piekare.

-    Tiks darīts. - Viņš piemiedza ar aci. - Iesim. Rigbijs jau gaida un - lai Dievs žēlīgs! - viņam tas šausmīgi nepatīk.

Apcirties šeperds pa glabātavas masīvājām melnajām durvīm pazuda ēkas saltajā marmora tumsā.

Pīkst. 10.27

Kā Šeperds bija paredzējis, glabātavas komandējošais virsnieks kapteinis Rigbijs gaidīdams jau stāvēja plašajā iekšējā pagalmā pie durvīm. Viņi steigšus sarokojās un izmocīja smaidiņu, kad Šeperds abus iepazīstināja.

Vīrietis bija gara auguma, apmēram sešas pēdas un četras collas garš, viņa formas tērps bija nevainojamā kārtībā, mati īsi apgriezti, acīs dzirkstīja disciplīnas un efektivitātes gars. Ievērojusi dažus zaglīgus skatienus, Dženifera sprieda, ka viņš ar pūlēm samierinās ar Šeperda spilgto, uzkrīto- , šo golfa spēlētāja ietērpu, kas neiederējās viņa akurātajā pasaulē. Viņa nolēma runāt lakoniski un lietišķi, nojauzdama, ka citādi ar Rigbiju būs grūti nodibināt kopīgu valodu.

-    Liels paldies, ka piekritāt mani šodien pieņemt, kapteini.

-    Nav par ko, aģente Brauna, - viņš stīvi atteica. - Mums jādara savs darbs.

Bālās acis virs plānā deguna un augstajiem vaigu kauliem, mazdrusciņ samiegdamās, pauda viņa patiesās domas - viņš uzskatīja, ka tā ir tukša laika šķiešana, un viņam nebija vajadzīga ne Dženifera, ne arī citas federālās suņanaglas šajās ēkās, kur tās jauc ierasto dienas kārtību un notraipa spodro grīdu ar savu kurpju gumijas zolēm. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no Dženi- feras. Viņai nebija iebildumu.

-    Vai esat saņēmis instrukcijas no Vašingtonas?

Viņš pamāja.

-    Jā, šorīt atsūtīja. Kā norādīts, atstājām visu neskartu.

-    Lieliski. Pirms dodamies lejup, es vēlētos jums uzdot dažus jautājumus.

-    Kādus jautājumus? - Rigbija balsi nekavējoties ieskanējās aizdomas.

-    Visus, kurus man labpatiksies uzdot, kapteini, - Dženifera stingri attrauca.

-    Šī ir slepena iestāde, - Rigbijs cirta pretī. - Ja domājat, ka bez īpašas atļaujas izpaudīšu slepenu informāciju, varat vien kāpt atpakaļ lidmašīnā, aģente Brauna.

-    Ja jūs domājat, ka braukšu prom, neuzzinājusi visu, ko gribu, iesaku jums vēlreiz izlasīt pavēli, kapteini. - Dženiferas balss bija skarba, un acīs zibēja izaicinājums. Parastos apstākļos viņa labprātāk pārliecinātu saprātīgi, nevis paceļot balsi, taču, pēc visa spriežot, Rigbijs bija iedīdīts uz citām izpausmēm nereaģēt. - Tajās nepārprotami norādīts sniegt pilnīgu un neierobežotu atbalstu FIB izmeklēšanas laikā, arī tad, ja jāatklāj drošības procedūras, kas attiecas uz izmeklējamo lietu. Ja jums tas nepatīk, es ierosinu tūdaļ pat doties uz jūsu kabinetu un piezvanīt gan jūsu, gan manai priekšniecībai uz Vašingtonu. Domāju, mēs abi zinām, kāda būs atbilde.

Iestājās neveikls klusums, ko pārtrauca Šeperds, mīņājoties un ar savām golfa kurpēm švīkājot marmora grīdu. Rigbija seja bija tumši sārta, un likās, ka viņš kaut ko viļā starp īkšķi un rādītājpirkstu - abu pirkstu gali tā spiedās kopā, ka bija gluži balti. Dženifera sakniebtām lūpām izturēja viņa nikno skatienu, līdz visbeidzot kapteinis izmocīja grimasi, kas, pēc viņas saprašanas, attāli līdzinājās smaidam.

-    Ļoti labi, - viņš nedaudz aizžņaugtā balsī padevās.

-    Man nav nodoma okšķerēt, kapteini, - Dženifera, panākusi savu, ierunājās samierinošā tonī. - Es tikai vēlos noskaidrot dažus vispārējus faktus par jūsu iestādi savam ziņojumam. Piemēram, vai tā ir militārajā vai federālajā pakļautībā?

-    Ak tā? - Rigbijs izklausījās atvieglots, lai gan balsī joprojām nepārprotami jautās nepacietība. - Daļēji militārajā, daļēji federālajā pakļautībā. Būves atrodas armijas bāzē, tādējādi tā daļēji ir atbildīga par drošību un aizsardzību. Taču mēs esam pakļauti ASV Finanšu ministrijai, un personālu veido Naudas kaltuves policijas aģenti. Kopā šeit strādā divdesmit seši cilvēki.

Dženifera sarauca pieri.

-    Būves? Es te redzu tikai vienu.

-    Nē. - Rigbijs noteikti papurināja galvu. - Būves ir divas. Tā, ko jūs redzat šeit, ir tikai vienstāva ārējā čaula, celta no granīta un pildīta ar betonu. Taču pati glabātava ir pilnīgi atsevišķa ēka divos līmeņos, būvēta no tērauda plāksnēm, dubulta T profila sijām un cilindriem, kas ieslēgti dzelzsbetona karkasā.

-    Bet kā tajā iekļūst?

-    Pa divdesmit tonnu smagām tērauda durvīm.

Apmierinājusi ziņkāri, Dženifera pamāja.

-    Labi. Tad ķeramies klāt.

-    Jā, kundze.

Viņš pagriezās un sāka iet, Dženifera turējās līdzās, un Šeperds klunkurēja nopakaļus. Drīz vien bija skaidrs, ko viņš domājis, pieminēdams divas būves. No iekšējā pagalma viņi nonāca gaitenī, kas sadalījās, aizvijoties gan pa labi, gan pa kreisi, - tas apjoza glabātavu, starp to un ārējo sienu bija izvietoti biroji un noliktavu telpas. Gaitenis bija šaurs un saspiests, un Dženifera manīja, ka tam piemīt tas pats bezpersoniskums, kas novērojams citās federālajās ēkās, to vidū arī FIB galvenajā mītnē. Viņa bija priecīga iznākt no tā, kad viņi pagriezās pa labi un devās pa gaiteni apkārt, līdz nonāca ēkas pretējā pusē vēl vienā zālē.

Arējā granīta sienā iestrādātās lielās tērauda durvis, iekraušanas platformas un rampas liecināja, ka šeit sākas vai beidzas zelta stieņu un citu krājumu ceļš. Glabātavas sienās iepretim vārtiem bija iestrādātas mirdzošas smagas tērauda durvis.

-     Neviens cilvēks nezina glabātavas durvju šifru, - Rigbijs stāstīja. - Lai tās atvērtu, nepieciešamas trīs kombinācijas, un katra no tām zināma vienam manam darbiniekam.

Runādams viņš piegāja pie pults durvju labajā pusē. Aiz organiskā stikla loga, kas bija iestrādāts sānsienā, Dženifera redzēja divus citus vīrus pieejam pie līdzīgām pultīm. Pēc desmit sekundēm, atvelkoties bultām, atskanēja vairāki skaļi klikšķi. Bija dzirdama vienmērīga mehāniska zumoņa, un, tērauda virzuļiem zaigojot un šņācot kā tvaika lokomotīvei, masīvās durvis sāka vērties vaļā.

-    Neapšaubāmi iespaidīga iekārta.

Izdzirdot šos vārdus, Rigbija sejā pavīdēja kaut kas tik līdzīgs smaidam, kas, pēc Dženiferas domām, savu mūžu nebija to rotājis, un viņa juta, ka radušās nesaskaņas abu starpā vismaz pagaidām izzudušas.

-    Kundze, ar lepnumu varu teikt, ka šī iekārta ir drošāka nekā lielākā daļa mūsu ballistisko raķešu bāzes. Mēs atrodamies pilnībā apgādātas un nodrošinātas armijas bāzes vidū. Mums ir pašiem sava elektrostacija, ūdensvada sistēma un pārtikas rezerves ilgam laikam. Mums ir divdesmit četru stundu un trīssimt sešdesmit grādu novērošana. Neviens nevar iekļūt un izkļūt no bāzes nepamanīts.

Viņi iegāja glabātavā un soļoja pa šauru metāla platformu uz liftu, kas, klusi dīkdams, noveda viņus uz glabātavas pagrabstāvu. Rigbijs atvēra vārtiņus un palaida pārējos pa priekšu. Dženifera lēni aplaida skatienu apkārt.

Tā bija kā milzīga noliktava, tai gar sienām bija izbūvēti divi stāvi ar plašu zāli vidū, kurā viņi patlaban stāvēja. Katrs stāvs bija sadalīts nišās, un katru atdalīja biezas tērauda restes - visumā tās atgādināja milzīgus būrus. Katrā nodalījumā no grīdas līdz griestiem bija sakrauti tūkstošiem un tūkstošiem zelta stieņu. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņa aptvēra, ka, pati to neapzinoties, ir aizturējusi elpu - iespējams, nobijusies, ka elpas šņākoņa var uzmodināt snaudošo pūķi, kas katrā ziņā apsargā šos pasakainos dārgumus.

-    Iespaidīgi, vai ne? - Šeperds piemiedza ar aci. - Ikreiz, to ieraugot, man tas ir kā sitiens pa šejieni. - Viņš savilka dūri un padauzīja sev pa krūtīm. Dženifera, klusu ciezdama, pamāja. Kur vien acis rādīja, bija zelts, mirdzošs un dzīvs. Neaptverami milzīga, nomācoša masa, kas ritmiski pulsēja mirguļojošajā gaismā kā spēcīgi sirdspuksti.

-    šeit nepārtraukti pienāk un tiek nosūtīti sūtījumi, - viņas domas pārtrauca Rigbijs, norādīdams uz trim lieliem sudrabainiem konteineriem telpas vidū. Katrs bija apmēram četras pēdas garЈ, divas pēdas plats un trīs pēdas augsts, un priekšpusē mirdzēja ASV Finanšu ministrijas ģerbonis. - Ar tiem transportē stieņus. ŠI partija tiks nosūtīta šopēc- pusdien.

-    Skaidrs. - Viņa smaidīdama pamāja. Iestādei izteiktais kompliments šķita pārvērtis Rigbiju par starpaģentūru sadarbības paraugu.

-    Taču jūsu pieprasītie priekšmeti ir šeit. - Viņš aizveda sievieti uz nodalījumu zāles tālākajā kreisajā stūrī. Ejot tuvāk, viņa redzēja, ka šis nodalījums nebija tik pilns kā pārējie, un tajā atradās kastes, portfeļi un mapes.

-     Kā redzat, - Rigbijs turpināja, pacēlis paprāvu metāla plāksnīti, kas bija piestiprināta pie nodalījuma durvīm, - visi trīsdesmit četri nodalījumi ir aizzīmogoti. Ikreiz, kad zīmogu noņem, nodalījuma saturu inventarizē no jauna, un ASV Naudas kaltuve uzspiež jaunu zīmogu.

Viņš norāva zīmogu, izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza būri un iegāja tajā. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca ar plānu alumīnija diplomātu un, palocījis galvu, pasniedza to Dženi- ferai.

-    Ja pareizi sapratu, šeit ir tas, kā dēļ jūs ieradāties.

-    Es atvēršu to tepat.

-    Kā vēlaties.

Rigbijs piegāja pie konteinera un uzlika uz tā diplomātu ar slēdžu pusi pret Dženiferu. Viņa pasniedzās un atslēdza to. Klikšķi atbalsojās zālē kā šautenes šāvieni. Šeperds un Rigbijs nemanāmi pienāca un nostājās viņai abās pusēs.

Dženifera atvēra diplomātu un ieraudzīja tajā mazāku kastīti, apmēram astoņas collas garu un sešas collas platu. Tā bija klāta ar tumši zilu samtu, kas stūros bija izdilis un apdriskāts. Uz tās vāka bija blāvs ASV Finanšu ministrijas zelta zīmogs.

Dženifera piesardzīgi izcēla kastīti no diplomāta un nospieda zeltaino vāka slēdzīti. Pēkšņi aizžņaudzās viņas izkaltušais kakls. Vāks zibenīgi atlēca vaļā, un skatienam pavērās ar krēmkrāsas zīdu izklāta iekšiene, izliekta tā, lai varētu ievietot piecas lielas monētas, divas augšpusē, trīs apakšā.

Bet kastīte bija tukša.

Amsterdama, Holande

21. jūlijs, pīkst. 16.40

Sindija un Pīts Rosko baudīja dzīvi. Londona bija iespaidīga, Parīze - skaista, taču Amsterdama - vieni prieki. Kafejnīcas, meitenes skatlogos, kanāli. Te pilnīgi nekas neatgādināja Oklahomas pavalsts pilsētiņu Tulsu. Sasodīts, pat viesnīcas šveicars bija piedāvājis iegādāties marihuānu. Abi izlikās, ka ir satriekti, taču klusībā staroja - šāds starpgadījums ceļojumam piešķīra autentiskuma garšu.

Amsterdama Sindijai bija īpaša pilsēta, jo viņas vecvecāki divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos gados bija aizbraukuši no Holandes. Iepriekšējā dienā viņa bija pārcietusi emocionālu Annas Frankas mājas apciemojumu.

- Nabaga jaukā meitenīte! - viņa šņukstēja Pīta stipro roku apskāvienos, tušai izplūstot zirnekļveidīgās straumēs pār vaigiem, kamēr pārējie tūristi pulcējās apkārt.

Šodien viņi Holandē bija pēdējo dienu, divas nedēļas staigājuši pa muzejiem un apskatījuši ievērojamākās vietas, viņi bija vienojušies, ka mierīga ekskursija pa kanāliem gida pavadībā būtu lielisks ceļojuma noslēgums pirms garā lidojuma mājās. Pēc desmit minūtēm, ģērbušies Dalasas Cowboys jakās, sēdēdami laivā ar vaļēju jumtu un klausīdamies ekskursijas vadītājas stāstījumā, viņi saprata, ka darījuši pareizi.

Sindija, kā parasti, bija bruņojusies ar rokasgrāmatu Bībeles apmēros - atvadu dāvana no emociju pārņemtās mātes lidostā -, ko viņa uzskatīja par evaņģēliju Eiropas jautājumos. Meitenes ticība tajā sludinātajam bija tik liela, ka viņai

bija izveidojies kaitinošs paradums salīdzināt visu gidu teikto ar grāmatā rakstīto un čukstus darīt zināmu Pītam pašu svarīgāko, kas nesakrita vai, vēl ļaunāk, tika noklusēts.

Pīts tikmēr bija iemanījies māt ar galvu un izdot atbilstošas skaņas, ar vienu ausi klausīdamies sievā. Viņa galvenais uzdevums bija pēc iespējas vairāk no šā ceļojuma iemūžināt filmā. Kamēr Sindija bija iebāzusi degunu grāmatā, Pīts bija iebāzis aci platajā ķepā iegūlušās sīciņās digitālās videokameras skatumeklētājā.

Viņš pat bija izstrādājis pats savu galvu reibinošu kinematogrāfisko stilu - kadrs strauji slīdēja augšup un lejup gar ēkām, objektus pievilka tuvāk un tālāk, attēls bija raustīgs un drebelīgs. Pabraucot zem tilta, Pīts izplānoja īpaši ambiciozu ainu. Sācis ar ēkas jumtu, viņš, lēnām izplezdams kadru, laida kameru lejup, līdz ietvēra kanāla panorāmas skatu. Pēc tam kadrs lēnām slīdēja gar sēdekļiem viņam priekšā, līdz ekrānā bija redzama ekskursiju vadītāja, kas stāvēja pašā laivas priekšgalā. Viņš pasmaidīja. Sieviete bija piemīlīga.

Negaidīti rosība lodziņa stūri piesaistīja viņa uzmanību. Būdams bijušais policists, Pīts bija iemācījies pamanīt aizdomīgas situācijas un instinktīvi pavirzīja kameru pa labi tā, ka ekskursiju vadītājas seja aizņēma tikai pusi kadra.

Ainā neiederējās nevis satrauktais vīrietis ar saulē iede- gušo seju un gludi skūto galvu tālruņa būdiņā pie nākamā tilta, bet drīzāk gan divi vīrieši melnos uzvalkos, kas nupat bija izkāpuši no liela melna Range Rover un devās viņa virzienā. To gaitā jautās apspiesta enerģija, viņi izturējās pārliecināti un pašapzinīgi. Pītam viņi atgādināja suni, kas nostiepis pavadu līdz galam un sāk raustīt īpašnieka roku. Šie abi tūlīt sprāgs vaļā kā uzvilktas atsperes.

Viņš atstāja novārtā ekskursiju vadītājas seju un pievilka kamerā tuvāk tālruņa būdiņu. Tajā mirklī vīrietis pamanīja abus nācējus. Klausule izkrita viņam no rokām, un viņš strauji paskatījās uz abām pusēm, meklēdams izeju no situācijas. Taču Pīts redzēja, ka vīrietis viņus pamanījis pārāk vēlu. Viņš bija iesprostots starp tālruņa būdiņu un vīriešiem, un viņam nebija, kur sprukt.

Vīrieši tuvojās būdiņai, un viņu muguras kā melns smags aizkars sakļāvās, aizšķērsojot Pītam skatienu. Viņš tomēr nenolaida kameru, pat neuzdrošinādamies pamirkšķināt, lai neko nepalaistu garām. Piepeši to pleci pašķirās, un Pīts uz acumirkli pamanīja vīrieti, kas šausmās iepleta muti, un kliedzienu uzreiz noslāpēja plauksta, kas aizklāja muti. Pacēlās roka, un saulē pazibēja garš, robots asmens, pāris brīžu nekustīgi palika karājamies gaisā kā mirdzošs siluets kobalt- baltajās debesis,, tad šāvās lejup un iegrima vīrieša krūtīs. Viņš bez dzīvības novēlās zemē.

Laiva bija teju piebraukusi notikuma vietai. Pīts pievilka kadru tuvāk, vērodams, kā abi vīrieši pieliecas un izrakņā mirušajam kabatas. Bet tad, kad viņš cerēja beidzot nofilmēt abu slepkavu sejas, laiva paslīdēja zem zema ķieģeļu jumta un vīrieši pazuda skatienam. Kad laiva izbrauca otrā pusē un Pīts atkal notēmēja kameru, abi vīrieši un to auto bija pazudis.

-    Jods parāvis! Tu redzēji? - Pīts pačukstēja sievai ar uztraukuma un baiļu izkaltušu muti. Viņš turpināja filmēt līķi, kas sabrucis gulēja tālruņa būdiņas ēnas apskāvienā.

-    Vai ne, mīlulīt? Šausmīgi! - Sindija nosodoši šūpoja galvu. Viņas apaļie auskari jautri šūpojās gar oranžajiem vaigiem. - Šajā mājā dzīvojis Van Gogs, bet viņa to pat nepieminēja!

OTRĀ DALA

Tērp grēku zeltā - Un atdrups taisnības tik asais šķēps, Sedz skrandās - pundur's to ar salmu pārdurs.

Viljams Šekspīrs, "Karalis Līrs" (4. cēliens, 6. aina)

FIB galvenā mītne, Vašingtona

22. jūlijs, pīkst. 14.07

Ventilators uz galda darbojās ar pilnu jaudu un vibrēdams slīdēja pa konferenču galda slideno virsmu, līdz atdūrās pret galda plāno metāla apmali un draudēja mesties pāri malai.

-     Labi… iziesim cauri vēl vienu reizi, - Dženifera ierosināja, izsūca pēdējos siltās un novadējušās kokakolas pilienus un izmeta tukšo tasīti pārpildītajā atkritumu grozā, kas atradās uz grīdas starp abiem. īpašais aģents Pols Vidžiano gurdi pacēla tumšās uzacis.

-    Kāda jēga? Mēs jau simtiem reižu esam izskatījuši visus džekus. Pārbaudījām viņu dosjē gan CIP, gan Nacionālās noziedzības informācijas centra datubāzēs. Izskatījām to banku ierakstus. Pārbaudījām viņu sievas, vecākus, pat bērnus, Dieva dēļ! Nekā. Visi ir tīri.

Dženifera piecēlās un apgāja apkārt konferenču galdam. Spodrajā riekstkoka virsmā vietumis atspoguļojās halogēn- lampu spīdums.

-    Mēs neiesim prom, iekams nebūsim kaut ko atraduši, - viņa stingri noteica, skatienam šaudoties un atduroties pret papīru, mapju un kastu kaudzēm, kas bija izsvaidītas pa visu galdu, - divu izmeklēšanas dienu atliekām.

Vidžiano pieslējās kājās - viņam bija vingrs un muskuļains augums, tumšie mati pieglausti un saķemmēti atpakaļ un zods klāts ar šķietami pastāvīgiem īsiem bārdas rugājiem. Dusmīgi pakratījis galvu, viņš sabāza balto kreklu tumši zi-

lajās uzvalka biksēs - tās bija no spīdīga auduma, kam cauri vijās tikko manāms sārts diedziņš, - un ierunājās:

-    Zini ko? šī lieta smird. Nolādēta ķēpa, vairāk nekas. - Viņš trieca dūri pret galdu. Ventilators nozvārojās, sasvērās un beigu beigās tomēr pārkrita pāri malai, bezpalīdzīgi lidodams lejup ar vadu nopakaļus - kā lēcējs, kas piesiets pārāk garas gumijas galā.

Dženifera bija spiesta piekrist. Tā nudien bija nolādēta ķēpa. Viņa zināja, ka Korbets šo divu dienu laikā bija cīnījies, lai ierobežotu to cilvēku skaitu, kuri zinātu par šo lietu, taču šādas lietas ilgi nepaliks noslēpumā. Tā bija lieliska iespēja pieprasīt papildu finanses, izdevība cīniņā par lielāku federālā budžeta pīrāga tiesu atgrūst malā pārējos departamentus un aģentūras. Šādu materiālu dēļ Vašingtona dzīvoja, tādus atsūtīt lūdza Dievu.

-     Jā, tā ir ķēpa. Taču tā ir mūsu ķēpa, - viņa attrauca. - Tāpēc tev nāksies ar to samierināties.

Viņa pacēla ventilatoru un nolika uz galda, Vidžiano atkal pakratīja galvu un pavilka savu armijas izskata kaklasaites mezglu vēl vaļīgāk. Dženifera apzinājās, ka viņam klājas grūtāk. Viņš bija apmēram desmit gadus vecāks, un pirms diviem gadiem Dženifera bija vairākus mēnešus viņa vadībā strādājusi pie kādas lietas izmeklēšanas. Vidžiano pat bija neveikli piecirtis viņai kanti bārā, un viņa vīrieti bija atraidījusi, cik vien pieklājīgi spēja. Tagad priekšniece bija viņa, un tas nenoliedzami šķita aizvainojoši - tomēr viņa jūtas Dženiferai pašlaik nebija ne prātā. Viņa bija smagi strādājusi un nepieļaus, lai Pols Vidžiano sabojā šādu izdevību. Kaut ari viņa negribēja to atzīt, tomēr pēdējo dažu gadu laikā Dženifera bija izcietusi tik daudz, ka nebija peļami pārmaiņas pēc atrasties ierakumu pretējā pusē.

-    Paklau, es tur biju. Es visu apskatīju, - viņa turpināja stingrā un neatlaidīgā balsī. - Tas tev nav nekāds universālveikals, tur nevar ieiet un pagrābt no plaukta, ko iegribas.

Tas, kurš to izdarīja, labi pārzināja glabātavas plānojumu un drošības sistēmas. Ļoti labi pārzināja.

Vidžiano iesprauslājās.

-     Liela muiža! Viss ir pērkams, ja vien cena ir pareiza. Gandrīz ikviens, ja vien labi grib, var dabūt Fortnoksas plānu. Nauda var visu. - Sakniebis lūpas plānā smaidā, Vidžiano pacēla plaukstu, lai Dženifera to labi redz, un patrina īkšķa un rādītājpirksta galus kopā.

-     Tu domā, ka visa informācija glabājas vietējā plānošanas nodaļā? Plānojums, signalizācijas sistēmas, pieejas kodi? - Dženifera sarkastiski noprasīja. - Tajā iestādē slepens ir viss. Jēzus, tur laikam pat nopļauto mauriņa zāli sadedzina. Tā vieta ir hermētiski noslēgta. Es tev saku, to pastrādājis kāds vietējais. Tāpēc mēs visus pārbaudīsim vēlreiz. Tagad.

-      Labi jau labi. Lai notiek! - Vidžiano izmisis izlaida plaukstu caur tumšo matu biežņu un paņēma mapi, ko pirms brīža bija nosviedis uz galda. - Kur sāksim?

Acis nozibēja, tajās kūsāja aizvainojums.

-    No paša sākuma. Cik cilvēkiem pēdējo divpadsmit mēnešu laikā bijusi pieeja glabātavai, un cik tajā patiešām iegājuši? Ja vajadzēs, apskatīsim vēl tālāku pagātni, bet pagaidām pietiks ar vienu gadu.

Vidžiano, kaut ko purpinādams zem deguna, no jauna ķērās pie aprēķiniem, cilādams papīra lapas, kas atradās viņam priekšā uz galda.

-    Kā jau teicu - četrdesmit septiņiem.

-    Un man. Kopā četrdesmit astoņiem.

-    Tu mani uzskati par muļķi? Tu esi ieskaitīta tajos četrdesmit septiņos. - Viņš aizvainots izslēja zodu.

-    Ak tā? Kā tu ieguvi šo skaitli? - Dženifera šķirstīja savas hieroglifiem klātās piezīmes, rēķinādama galvā.

-    Divdesmit pieci sargi no Naudas kaltuves policijas, piecpadsmit militāristi, pieci Finanšu ministrijas ierēdņi un divi federālie aģenti, no kuriem viena biji tu. Tur nemaz tik daudzi netiek iekšā.

Vidžiano pavicināja gaisā papīra lapu, uz kuras bija veicis aprēķinus, it kā lai pierādītu savu vārdu patiesīgumu.

-     Dīvaini. Rigbijs man teica, ka sargu ir divdesmit seši. Tāpēc man kopā sanāca četrdesmit astoņi, - novilka Dženifera, un gludā brūnā piere uz brīdi saraucās.

-Kas?

-     Rigbijs. Komandējošais virsnieks. Jau aizmirsi? - viņa nepacietīgi atmeta, lai gan, atceroties šeperda rozā bikses un Rigbija pelnpelēko seju, viņai noraustījās mutes kaktiņi.

-    Nu, saskaņā ar Finanšu ministrijas datiem sargu ir divdesmit pieci. Man te ir visi viņu vārdi. - Viņš ar pirkstu galiem pacēla vairākas lapas aiz stūrīšiem. - Šorīt atsūtīja pa faksu.

-    Parādi! - viņa pieprasīja. Vidžiano paraustīja plecus un pasniedza lapas Dženiferai. Viņa rūpīgi izlasīja visus vārdus, pēdējā lapā pakavējās ilgāk un, saraukusi uzacis, pacēla to pret gaismu.

-     Kas ir? - Vidžiano gandrīz sāka taisnoties. Dženifera neatbildēja, viņa satvēra papīra lapu ar īkšķi un rādītājpirkstu un saberzēja. Ar vieglu švīkstu no tās atdalījās vēl viena lapa. Vidžiano nobālēja.

-    Kā jau teicu - sargu ir divdesmit seši, - Dženifera klusi bilda, ar drūmu seju pētīdama vienīgo vārdu jaunatklātās lapas pašā augšmalā.

-    Nesaprotu, - Vidžiano buldurēja.

-    Laikam tintes dēļ salipušas kopā.

Viņa zināja - ja abi būtu mainītās lomās, Vidžiano būtu kārtīgi sadevis padotajai par tādu pārskatīšanos. Viņai gan šāda izrīcība nebija pa prātam. Abiem bija skaidrs, ka viņš ir nolaidis greizi, un Dženifera uzskatīja, ka ar to temats ir izsmelts. Nebija pilnīgi nekādas jēgas bāzt to viņam degunā. Patlaban svarīgākais bija noskaidrot, vai šis nupat uzzinātais vārds pavēsta ko jaunu.

-    Tonijs Šorts, - viņa nolasīja. - Dzimšanas datums - tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektais gads. Miris.

-    Miris? Tad tas uz mums neattiecas, - Vidžiano atviegloti novilka.

-    Viņam bija pieeja glabātavai.

-    Bet viņš ir pagalam.

-    Vēl nesen nebija. - Viņa nolika lapu uz galda un pastūma to Vidžiano, lai viņš pats varētu par to pārliecināties. - Pirms četrām dienām.

-    Sagadīšanās. - Izklausījās, ka Vidžiano mēģina pārliecināt ne tikai sievieti, bet arī pats sevi.

-    Tas var būt. Taču viņš ir vienīgais, kuru neesam pārbaudījuši. Kas mūrns par viņu zināms? - Vidžiano pagrieza pret sevi klēpjdatoru, kas stāvēja kreisajā pusē, un ievadīja vārdu. Pēc dažām sekundēm atnāca fails.

-    Agrāk strādājis Ņujorkas policijā. Goda medaļa. Pirms pieciem gadiem pārcelts uz Naudas kaltuves policiju. Precējies, ir bērni. Parastais paraugzēns, gluži vai skauts. Te viss ir. - Viņš pacēla acis. - Bet kāpēc pie vārda "miris" ir zvaigznīte?

-    Pašnāvība, - Dženifera atbildēja. - Zvaigznīte nozīmē, ka viņš izdarījis pašnāvību.

Klārkenvela, Londona

22. jūlijs, pīkst. 19.42

1876. gadā, kad to uzbūvēja, tā bija cepuru fabrika - tā vismaz vēstīja uzraksts uz kādreiz lepnās fasādes. Otrā pasaules kara laikā tā pārorientējās uz Karalisko gaisa kara spēku uniformu pogu ražošanu. Kad ēku nopirka Toms, tā labu laiku bija stāvējusi pamesta, veikala un noliktavas stāvs bija tukši; trīs pārējos augšējos stāvos sešdesmitajos gados bija ierīkoti biroji.

Par savu guļamistabu Toms bija izvēlējies samērā karalisko rīkotājdirektora kabinetu. Neizskaidrojamā kārtā tam blakus bija ierīkota marmorā izgreznota labierīcību telpa - it kā savulaik šeit strādājošā priekšnieka mistiskās vadības spējas padoto acīs izkūpētu, ja personāls nojaustu, ka viņš, tāpat kā visi pārējie, iet uz tualeti.

Toma plāns bija ar laiku šeit, augšējā stāvā, ierīkot milzīgu atklātā plānojuma dzīvojamo istabu ar virtuvi un ēdamistabu. Trešajā stāvā izbūvētu guļamistabas un vannas istabas, turpretī otrajā… viņš vēl nebija īsti izlēmis, ko ierīkot tajā. Varbūt arī to atvēlēt preču izstādīšanai?

Tam nebija nozīmes. Tas tik un tā bija tālā nākotnē - kad veikals jau būs atvērts un darbosies. Pagaidām jāizlīdzas ar ieplaisājušu spoguli uz tualetes durvīm, kurā skatīdamies viņš sakārtoja kaklasaiti, tad paņēma sudraba aproču pogas no apdilušā dokumentu skapja, kas vienlaikus kalpoja par kumodi, un izveicīgi izvēra tās cauri Hilditch & Ke\j krekla piedurknēm.

-    Uz redzīti! - viņš uzsauca Dominikai, steigšus kāpdams lejup pa betona kāpnēm, soļiem atbalsojoties ap kāpņu kailo konstrukciju.

-    Labi! - Viņa parādījās durvīs otrajā stāvā, kur bija ierīkojusi sev mājvietu tējas plankumiem notraipītajā finanšu nodaļas telpā. - Lai tev klājas jautri!

Toms izgāja ķiršsārtajā saulrietā. Saule slīdēja aizvien zemāk pa oranžajām debesīm, cauri ielām kušinādami aizsteidzās silti gaisa čuksti. Viņam patika vērot pilsētu šajā stundā. Tas bija dīvains pārejas posms - kad viena gājēju šķira izgaisa un parādījās cita.

Toms ātri aizgāja uz Smitfīldu - vecāko gaļas tirgus skārni Eiropā, zemu izskaistinātas Viktorijas laika čuguna tirgus zāles un pēckara ķieģeļu un betona angāra sakausējumu. To no visām pusēm ieskāva augstas un zemas noliktavu ēkas, kurās saplūda sarkani ķieģeļi un balts akmens, gotiski logi, milzīgas tērauda durvis un robotas jumtu aprises. Pēc piecām minūtēm viņš atradās Hatongārdenā, Londonas dārgakmeņu tirgotāju centrā.

Tas bija gandrīz tukšs. Nebija dedzīgo pārdevēju, kas aicināja ienākt, piedāvāja visizdevīgākās cenas un auskarus, kuri piestāvētu šai kaklarotai. Nebija kurjeru uz velosipēdiem, apsardzes busiņu un satrauktu topošo laulāto pāru, kas salīdzina gredzenu cenas spilgtajos, krāšņajos skatlogos. Pār tiem bija pārvilktas žalūzijas, to saturs bija nolikts drošā vietā un neona apgaismojums izslēgts.

Tomēr iela izstaroja slēptu enerģiju - tā negulēja, tā tikai atpūtās. Šur tur vēl durvīs stāvēja daži hasīdi, kas palaikam ieslīdēja mājās un veikalos un apmainījās nemierīgiem skatieniem zem tumšajām filca platmalēm. Aizkulisēs darbs kūsāja - ļautiņi slīpēja akmentiņus, slēdza vienošanās, paspieda viens otram roku, skaitīja naudu.

Tomu šis rajons fascinēja - iespējams tāpēc, ka paša dzīvē nebija kārtības, tajā trūka atskaites punkta un likumu. Tāpat kā Smitfīldā, viņš no šo ielu nepārtrauktības, to dienas rituma, ierastās ikdienas kārtības skaujām smēlās teju garīgu mierinājumu. Savā ziņā viņš ilgojās pēc šeit valdošās ie- priekšparedzamības.

Toms pagriezās un uzrādīja caurlaidi sargiem, kas sēdēja aiz restota lodziņa pie Hatton Garden Safe Deposit Ltd. spilgti izgaismotā vestibila. Sargi caurlaidi rūpīgi nopētīja - tiem priekšā, iekrāsojot to sejas zilas, bija izvietoti ekrāni, kuros no visiem leņķiem bija redzams vestibils un seifu glabātava. Visbeidzot apmierināti, tie nospieda pogu, atskanēja dūciens, un viņš iekļuva pa pirmajām durvīm un, kad tās aizvērās, pa otrajām - metāla restēm.

Seifu glabātava, kas atradās ar tumšzilo linoleju izklāto kāpņu galā, bija kvadrātveida telpa, apmēram septiņpadsmit pēdu plata un gara. Pie sienām no grīdas līdz griestiem atradās deviņsimt piecdesmit vienādas volframa un tērauda durtiņas, kas gaismā sudrabaini mirguļoja. Uz katra seifa durtiņām bija melns numurs. Neierasti šādā laikā - seifu glabātava bija tukša. Toma mērķiem tas bija kā radīts.

Viņš izņēma no kabatas atslēgu un norādīja apsargam, kas bija sekojis viņam glabātavā, kuru seifu vēlas atslēgt. Abi ielika atslēgas katrs savā slēdzenē un pagrieza. Durtiņas noklikšķēja un atvērās. Toms no tā izvilka garu melnu metāla kastīti un novietoja uz metāla paplātes, kas izslīdēja ārā starp diviem kastu slāņiem apmēram vidukļa augstumā. Kastītē atradās tikai vēl viena atslēga. Viņš to izņēma un pagriezās pret citu seifu pretējā pusē, un abi ar sargu atkal iebāza atslēgas slēdzenēs. Šoreiz Toms nogaidīja, līdz sargs no telpas izies, un tikai tad atvēra melno kastīti.

Viņš jau zināja, kas tajā atrodas, tomēr tik un tā atvēra mazo ādas maisiņu un izbēra tā saturu cimdotajā plaukstā. Mazliet vairāk nekā ceturtdaļmiljonu vērti briljanti, viņa daļa par Ņujorkā nozagto olu. Briljantus ir daudz vieglāk vadāt līdzi nekā naudu, un - ja vien zina, kur vērsties, - tos pieņem vairākās vietās nekā American Express. Viņš ieripināja briljantus atpakaļ maisiņā.

Iebāzis roku jakas kabatā, viņš izņēma olu un ielika to otrajā kastītē. Viņš to bija ietinis slēpotāja maskā - tas bija neliels simbolisks žests, un Toms zināja, ka Ārčijam, kurš ieradīsies to paņemt, tas nepaslīdēs garām nepamanīts. Viņš ieslidināja kastīti sienā un aizslēdza durtiņas, tad ielika maisiņu un otrā seifa atslēgu pirmajā kastītē, arī to iestūma seifa sienā un aizslēdza.

Iedams garām sargiem, viņš tiem pamāja un izgāja uz ielas' tieši laikā - luksoforā iedegās zaļā gaisma.

Luisvilas apgabala morgs, Luisvila, Kentuki pavalsts

23. jūlijs, 11.37

Dženifera uzskatīja, ka nepastāv sagadīšanās un uz visu var palūkoties no dažādām pusēm. No vienas puses, atsevišķu notikumu virkne var izskatīties kā pilnīga nejaušība, it kā vienīgais, kas tos saista, ir fakts, ka tie patiešām notikuši. Sagadīšanās.

Turpretim, paraugoties no citas puses, šie notikumi var attīstīties, kļūt sarežģītāki, daudznozīmīgāki, līdz beigu beigās iekļaujas likumsakarīgā cēloņu un seku kopumā, par kādu sākotnēji nav pat sapņots, kur nu vēl tāds pieļauts.

Pagaidām fakti bija šādi - šorts bija strādājis Fortnoksā. Viņš bijis jauns, nav slimojis. Viņam bijusi laimīga laulība, trīs bērni, kurus viņš dievinājis. Bijis biežs viesis baznīcā. Darbā viņš bijis ieredzēts un cienīts. No vienas puses, tas, ka viņš izdarījis pašnāvību dažas dienas pirms tam, kad atklāta piecu monētu zādzība no Fortnoksas, bija tikai šausmīga sakritība. Tomēr, paskatoties uz to no citas - ciniskākas - puses, tā nebūt nebija sagadīšanās. Tas izraisīja spēcīgas aizdomas.

Korbets, kuru viņa iepriekšējās dienas vakarā beidzot sadzina rokā, kad tas ar drūmu rezignāciju sejā bija ceļā uz kārtējo biroja sapulci, bija vienisprātis ar Dženiferu. Viņš sveicināja padoto ar gurdu smaidu.

- Piecas minūtes, Brauna. Vairāk laika man nav. Tāpēc klāsti veicīgi. Runāsim pa ceļam.

Viņa bija ātri izstāstījusi visu par Šortu, tomēr noklusēja par Vidžiano pieļauto nevērību, kaut zināja, ka viņš Dženiferas

vietā nebūtu rīkojies tik cēlsirdīgi. Korbets padarīto bija novērtējis atzinīgi, pat apstājās un paplikšķināja pa plecu - viņa aiz lepnuma piepūtās.

-    Nekādas pirmsnāves zīmītes nav atstājis?

-     Nē. - Viņa noteikti papurināja galvu. - Visi aptaujātie vienā mutē apgalvo, ka nevar iedomāties šādu cilvēku tā aizejam. Viņam bija laimīga laulība, darbā veicās labi. Viņš neatbilst potenciāla pašnāvnieka raksturojumam.

-    Piekrītu. - īss klusuma brīdis. - Un tu teici, ka viņš bija Fortnoksas apsargs?

-    Jā. Kā man stāstīja - viens no zvaigznēm. Nezinu, ko tas īsti nozīmē.

-    Vēlreiz pasaki - kad tas notika?

-     Pirms četrām dienām. Tikai divas dienas pēc Ranjēri slepkavības Parīzē.

-    Hmm… - Korbets domīgi sarauca pieri.

-     Sekcija vēl nav veikta. Pirms kāda brīža sazinājos ar Luisvilas tiesu ekspertīzes cilvēkiem, un viņi piekrita atlikt to līdz rītdienai, lai es varētu būt klāt. Esmu rezervējusi lidmašīnas biļeti.

-    Lieliski. - Korbets pamāja un piegāja pie sapulču zāles durvīm, pa kurām viņam bija jāiet. - Tev taisnība, te kaut kas nesaskan. Kad uzzini ko jaunu, paziņo. Ak jā, Brauna? - viņš vēl piebilda, kad viņa grasījās iet prom. - Labi pastrādāts.

Viņa tik tikko noturējās, nenoskūpstījusi priekšnieku.

Morgs bija bezpersoniski balts, klucim līdzīgs veidojums pilsētas nomalē, īsa brauciena attālumā no Luisvilas starptautiskās lidostas, un no ceļa to slēpa ciedru siena. Dženifera ar labpatiku iegāja ēkas vēsajā vestibilā, priecīga, ka izrā- vusies no nepatīkami miklā gaisa skavām.

Ēkas interjerā jautās izmisuma piegarša - sienas bija nokrāsotas disharmonējošā rozā un zilu toņu mistrojumā, un gar vienu sienu rindojās oranži plastmasas krēsli. No vienīgā skaļruņa griestos plūda Beach Boys mūzika, un to slāpēja kļūdas pēc aizkrāsotais aizsargsietiņš.

Sērīgi ģērbusies sieviete ar bezkaislīgu sejas izteiksmi, sēdēdama taisnstūrveida būdā, kas bija iebūvēta galasienā, atbildēja uz sveicienu ar plecu paraustīšanu, sastādīja numuru un čukstus pavēstīja par viņas ierašanos. Pagāja dažas minūtes, un telpā iesteidzās neliela auguma vīriņš papliku galvvidu, pēc Dženiferas domām, apmēram piecdesmit gadus vecs. Pāri vēderam stiepās zelta kabatas pulksteņa ķēde, kas pazuda vestes kabatā.

-    Aģente Brauna? Es esmu doktors Raimonds Finčs, strādāju šeit par patologu. Mēs runājām pa tālruni.

-     Sveicināti! - Dženifera sirsnīgi paspieda viņam roku, otrā turēdama savu darba apliecību, kaut arī ievēroja, ka vīrietis tai uzmet pavisam paviršu skatienu. - Paldies, ka uzaicinājāt mani!

Viņa gan zināja, ka patologam nekas cits nebija atlicis, tomēr nekad nenāca par ļaunu izrādīt nedaudz pazemības.

-    Nekas, nekas. Mēs esam gatavi sākt, ja vien esat ar mieru.

-     Lieliski.

Izgājuši pa durvīm, viņi devās pa šauru gaiteni, lejup pa kāpnēm un tad cauri smagām divviru durvīm, aiz kurām atklājās neliela, baltām flīzēm izklāta priekštelpa. Šeit gaisa temperatūra bija zemāka un no dezinficējošu līdzekļu un formaldehīda maisījuma gaisā sāka viegli dedzināt kaklā. Ejot tālāk, nepatīkamā sajūta pastiprinājās.

-    Vai kaut reizi esat tādā piedalījusies? - Finčs pasniedza viņai garu baltu virssvārci, ko viņa uzstīvēja virs melnās žaketes un garajiem svārkiem, bet pats ieslīdēja gaiši zaļā ķirurga virssvārci. Tad viņš lika apaut plastmasas uzmavas uz brūnajām zemajām kurpēm ar biezo zoli.

-    Nē, ne reizi.

-   Visumā diezgan vienkārši. Baismīgi, tomēr vienkārši. Ja vēlaties, varat pasēdēt šeit, kamēr pabeigsim.

Viņš līdzcietīgi pasmaidīja, tomēr noteikti papurināja galvu. Viņa nebija mērojusi tādu gaisa gabalu, lai tagad sēdētu maliņā.

-    Esmu redzējusi daudz mirušo, doktor. Viens vairāk vai mazāk…

-    Labi. Sāksim.

Finčs ieveda viņu pa vēl vienām smagām divviru durvīm sekcijas zālē. Tā bija samērā plaša žilbinoši balta telpa, apmēram divdesmit kvadrātpēdu platumā. Nevainojami spodrās sienas un grīdu apspīdēja spožas lampas, kas atspoguļojās nerūsējošā tērauda darba virsmās un skapīšu stikla durvīs - tie bija izvietoti gar divām sienām. Zāles vidū stāvēja nerūsējoša tērauda galds vidukļa augstumā - ieslīpa virsma ar apmalēm un ūdenskrānu. Gaisa kondicionētāja zumoņā kā viduslaiku karātavas viegli šūpojās hromēti svari.

-    Kādēļ FIB tā ieinteresējies par šo lietu?

-    Parasta izmeklēšana. Nekā sevišķa, - Dženifera attrauca, cerēdama, ka melus atbildē noslēpusi prasmīgāk nekā Finčs ziņkāri jautājumā.

-    Ā! - Varēja redzēt, ka patologs nav noticējis. - Nu, jums varbūt tā ir ikdienišķa, taču mūspusē pašnāvības nemaz tik bieži negadās. Pat ja ir, parasti nelaimīgais sev pielicis pie galvas šaujamo. Tas arī viss prieciņš.

Viņš iesmējās, un Dženifera saprata, ka citos apstākļos Finčs viņai liktos rāms, jauks onkulītis. Laipnās pelēkās acis sirsnīgi vērās pār pusmēness formas brillēm, un zem kumpā deguna spurojās vecišķas sirmas ūsas. Taču viņai sala, acīs dzēla telpas spilgtais baltums, un viņa gribēja, lai patologs beidzot ķeras pie darba.

-    Kur tad līķis?

Finčs nešķita manām viņas balsī iezagušos vieglo nepacietības pieskaņu.

-    Mans asistents misteru Šortu tūdaļ pat atvedīs. Re, tur jau viņš ir.

Ieripoja ratiņi ar līķi, kam bija pārsegts balts palags, tam uzreiz sekoja garlaikota izskata jauneklis, kas dižojās ar izspūrušiem, koši izbalinātiem matiem un saskanīgu mēles kniedi un gredzenu degunā. Viņš, tāpat kā Finčs, bija ģērbies ķirurga virssvārci un aizsargtērpā.

-    Jādomā, ka esat lasījusi policijas ziņojumu? - Finčs apvaicājās, kamēr asistents piestūma ratiņus. Tie, skrāpējoties gar galdu, metāliski griezīgi iekaucās. Dženifera sarāvās no trokšņa un pamāja.

-    Protams. Viņa dēls redzēja no garāžas plūstam dūmus un atrada tēvu sēžam mašīnā. Policija turpat notikuma vietā sniedza pirmo palīdzību, taču bija par vēlu.

-    Jā. Viņu atrada uz pakaļējā sēdekļa.

-    Tiešām? Tas nekur nebija minēts.

Asistents, brutāli grūstīdams un stumdīdams līķi, nolaida to uz sekcijas galda. Dženifera saviebās. Šorts gulēja neveiklā pozā - kā nomesta lelle. Āda bija vaska krāsā, izbālējusi, sejā nenosakāma izteiksme, zem acīm tumši riņķi, miesa ļengana un ķepīga.

-    Piesprādzējušos. - Tas, kā Finčs to pateica, liecināja, ka, viņaprāt, šim faktam ir dziļāka nozīme - to Dženifera saprata uzreiz.

-    Piesprādzējušos? Jūs domājat, ka tas ir zīmīgi?

Finčs paraustīja plecus.

-    Visādā ziņā tas ir neparasti.

-    Ja gribat zināt manas domas - tāpat kā tas, ka viņu atrada uz pakaļējā sēdekļa. Galu galā - jūs savā auto arī droši vien sēdētu priekšā, pie stūres vai blakus šoferim?

Finčs piekrītoši pamāja un uzvilka rokās ķirurga cimdus, skaļi noplakšķinādams tos pret plaukstu locītavām.

-    Jādomā, ka daži pirms pašnāvības izdarīšanas rīkojas ērmīgi, - viņš pieļāva. - Kas zina, ko viņš domāja! Vai tas bija sauciens pēc palīdzības? Neapzināta norāde uz nelaimīgu bērnību? Iespējamo iemeslu ir, cik tik uziet.

Finčs pārvilka masku pāri sejai un nostājās kājgalī, lai apstiprinātu, ka numurs žetoniņā, kas bija piestiprināts pie kājas lielā pirksta, sakrīt ar numuru sekcijas atļaujā, ko viņam pasniedza asistents kopā ar detalizētām rentgenogrammām, kas bija uzņemtas pirms dažām stundām. Pārliecinājies, ka līķis ir īstais, viņš sāka sekciju.

Vispirms viņš pārbaudīja, vai uz ķermeņa nav kādi neparasti ievainojumi - durtas vai grieztas brūces, kā arī zilumi. Balss vienmuļi, monotoni dūca - viņš diktēja savus novērojumus mikrofoniņā, kas bija piestiprināts pie atloka. Citādi telpā bija kluss, vienīgi klikšķēja asistenta Nikon - jauneklis staigāja viņam pakaļ gar galdu, un patologs lāgiem atkāpās, lai ļautu viņam izdarīt labāku uzņēmumu.

Kaut arī telpā valdīja svilinoša nāves tuvuma gaisotne, visvairāk Dženiferu pārsteidza šausminošais procedūras bezpersoniskums. Laboratorijai līdzigā vide, vienmuļie formas tērpi, oficiālās veidlapas, fotogrāfijas un lietu numuri, kas cilvēku pārvērta anonīmā ierakstā dokumentācijā, vientuļā statistikā. Pēkšņi viņai Šorta kļuva gaužām žēl.

Sākotnējā apskatē apstiprināts, ka visticamākais nāves cēlonis ir saindēšanās ar tvana gāzi jeb, kā izteicās Finčs, "ar oglekļa monoksīdu". Šorta nagi un lūpas bija ķiršu sārtumā, un tā bija droša asfiksijas pazīme, jo norādīja uz skābekļa trūkumu organismā. Nekādu citu īpašu pazīmju nebija - tikai neliels tetovējums uz kreisā pleca.

Kad šī darba stadija bija galā, asistents zem Šorta muguras novietoja gumijas paliktni - krūtis izriezās, rokas un kakls noslīdēja zemāk, šādi bija vieglāk izdarīt iegriezumus rumpī.

Finčs izņēma skalpeli no instrumentu kastītes, kas atradās labajā pusē, un veica dziļu Y veida iegriezumu Šorta krūtīs - no pleciem līdz krūšu kaula pamatnei, tad taisnā līnijā līdz kaunuma kaulam, tikai apliecoties ap nabu. Viņš atlobī- ja ādu, muskuļus un mīkstos audus no krūšu sienas un tad atvilka to pāri Šorta sejai. Kļuva redzamas krūškurvja ribas un kakla priekšpuses muskuļi. Tad viņš ar knaiblēm pārgrieza katru ribu pie krūšu kaula, it kā pārkniebtu dzeloņstiepļu žogu. Tas ļāva viņam izņemt krūšu kaulu, lai gan bija jānokasa mīksto audu slānis, kas bija pielipis kaula plātnes apakšpusei.

Dženifera vēroja notiekošo kā apburta, tomēr šausminādamās, un prātā pavīdēja doma, ka vajadzēja pieņemt Finča piedāvājumu palikt ārā, nevis ļauties bailēm, ka tur viņa kaut ko palaidīs garām, taču viņa nespēja atraut acis. Viņš izmantoja Rokitanska standarta metodi - Dženifera atcerējās to no akadēmijā mācītā -, kas līdzinājās brieža dīrāšanai pēc medībām; sācis no kakla, viņš atdalīja orgānu pēc orgāna un visus kopā izcēla ārā no ķermeņa.

Finčs aiznesa asiņainu masu uz secēšanas galdu, nerūsējoša tērauda virsmu, kas bija piestiprināta sekcijas galda kājgalī, un asistents tikmēr pārvietoja gumijas kluci zem Šorta galvas, gatavodamies izņemt smadzenes. Finčs izklāja orgānu masu un, ne mirkli nepārstādams diktēt, ar šķērēm atdalīja krūšu orgānus no vēdera orgāniem un barības vada. Taču viņa vienmuļo burkšķēšanu pēkšņi pārtrauca asistents.

-     Doktor Finč!

Patologs pacēla galvu - jauneklis aicināja viņu pienākt.

-    Kas lēcies, Denij?

-    Vai jūs varētu apskatīt? - Finčs nolika šķēres un piegāja pie asistenta, kurš stāvēja galda galvgalī.

-    Kas tev tur ir?

-Skatieties pats! - Asistents norādīja uz Šorta galvu. Finčs pārlaida pirkstus gar Šorta skaustu, iztaustīdams to.

-    Dīvaini gan, - viņš novilka.

Sotheby's, Ņūbondstrīta, Londona

23. jūlijs, pīkst. 17.00

- Labajā pusē sola trīssimt trīsdesmit tūkstošus mārciņu. Trīssimt trīsdesmit tūkstoši mārciņu par šo unikālo priekšmetu - zobenu, ko sultāns Selims Trešais uzdāvināja admirālim lordam Nelsonam pēc Nīlas kaujas. Vai kāds sola vairāk par trīssimt trīsdesmit tūkstošiem mārciņu? Pagaidām visvairāk sola džentlmenis man pa labi - trīssimt trīsdesmit tūkstoši mārciņu. Trīssimt trīsdesmit tūkstoši mārciņu vienreiz. Trīssimt trīsdesmit tūkstoši mārciņu otrreiz. Pārdots džentlmenim labajā pusē par trīssimt trīsdesmit tūkstošiem

mārciņu.

/

Izsoles vadītāja ziloņkaula āmurs skaļi noklaudzēja pret ozolkoka paliktni, un pret zeltītajiem griestiem pacēlās cieņ- pilnu aplausu vētra.

Toms nemanīts izslīdēja no telpas, cerēdams izsprukt no neizbēgamās burzmas pēc izsoles beigām. Tā tuvojās noslēgumam, vestibils jau ņudzēja, un garām paspraucās pāris žurnālistu, skriedami ārā, lai piezvanītu uz redakciju un izklāstītu pēcpusdienas notikumus. Zobens bija pārdots par piecas reizes augstāku cenu, nekā sākotnēji cerēts, un šis fakts kopā ar tā krāšņo izcelsmi solījās būt noderīgs materiāls.

Bija jauki atgriezties te. Gadiem ilgi izsoles bijušas veiksmīgi medību lauki, dāvādami vieglus mērķus - īpaši privātos kolekcionārus, kuriem bija bezrūpīgāka attieksme pret drošību. Taču tagad, kad vairs nebija jāmeklē nākamais upuris, viņam izsole sagādāja daudz lielāku baudu - gluži kā

pastaiga, nesteidzīgi aplūkojot celtnes abpus ielai, nevis visu uzmanību pievēršot ietvei, lai redzētu, kur likt kāju.

-    Tomas? Tomas, tas esi tu? - Toms izdzirdēja kādu saucam savu - neierasto un gandrīz nepazīstamo - pilno vārdu. Tas atskanēja pāri cilvēkiem, kas plūda ārā no izsoles telpas ar bieziem katalogiem vienā rokā, bet otru izstiepuši, lai paķertu glāzi baltvīna no pakalpīgajiem viesmīļiem, kuri bija stratēģiski izvietoti turpat pie durvīm, gar cilvēku plūdiem.

Pagriezies Toms uzreiz pazina vīrieti baltajā linu uzvalkā, kas ar elkoņiem lauzās cauri pūlim, un atplauka platā smaidā.

-     Tēvoci Harij! Kā klājas? - Toms izstiepa roku, bet vīrietis pastūma to nost un metās viņam ap kaklu. Vīrietim, pēc Toma aprēķiniem, bija apmēram piecdesmit pieci gadi. Viņš bija gara auguma, ar varenām rokām un stūrainu, kā iztēstu seju un spēcīgiem vaibstiem. Galva viņam allaž bija augstu pacelta un stīva kā armijas cilvēkam. Kaut ari mati palēnām bija sākuši sirmot, tomēr tie nebija kļuvuši plānāki, celiņš vienā pusē bija taisns, un tumši zaļās acis zem biezajām uzacīm jautri spridzēja. Arī tagad, tāpat kā bērnībā, Tomam viņš atgādināja lielu lāci.

Tuvumā dažs labs varētu raksturot viņu kā nevīžīgu - lai cik labs bija apģērbs, varēja redzēt, ka ziedu laiki tam jau sen aiz muguras. Gadi nepārprotami bija darījuši savu - kaut vai tas, ka biežā mazgāšana iekrāsojusi linu uzvalku gaiši pelēku, uz žaketes kreisā atloka un labās bikšu staras bija manāmi nodevīgi vīna traipi. Zilā Turnbull & Asser krekla aproču piedurkne spurojās, no tās karājās baltas kokvilnas driskas, un apkaklītes gali bija apdiluši un strupi. Uz šā necilā fona kliedzošā, oranži dzeltenā MCC kluba kaklasaite izcēlās - dzeltenās svītras piestāvēja kvadrātveida zīmoggredzenam, kas apjoza kreisās rokas mazo pirkstiņu. Labajā rokā viņš nesa salocītu Panamas cepurīti.

-     Tomas, manu zēn, tā jau domāju, ka tas esi tu! - Balss bija asa kā dimantam, un skaidrajos, cietajos un noteiktajos patskaņu toņos atbalsojās gadsimtiem rūpīgi koptā un iegrožotā sociālā audzināšana.

-    Sveiks, tēvoci Harij!

-    Jupis rāvis, kur tu biji pazudis? Augstais Dievs, cik gadu pagājis!

-    Piedod! Biju diezgan aizņemts - bēres un viss pārējais.

-     Jā… jā, protams. - Vīrieša balss piepeši tapa nopietna. - Cik neiejūtīgi izturējos! Es ļoti nožēloju, ka nevarēju ierasties.

-    Tas nekas. Paldies par vēstuli! Tā man daudz nozīmēja.

-    Kā tev klājies kopš… - Viņš apklusa un novērsās.

-     Labi, - Toms atteica un kā mierinādams satvēra vīrieti aiz augšdelma. - Pagājuši pieci mēneši - un tu jau pats zini, ka mūsu starpā nevaldīja saskaņa. Protams, man tas bija diezgan liels trieciens, tas gan.

-    Saprotu. Mēs visi bijām satriekti.

Vīrieša seja saguma skumjās.

Toms pat nevarēja atsaukt atmiņā pirmo tikšanos ar tēvoci Hariju - šķita, ka viņš allaž bijis. Protams, Harijs patiesībā nebija viņa tēvocis, lai gan gadu gaitā abi bija satuvinājušies vairāk nekā daždien radagabali. Nē, Harijs Renviks bija tēva labākais draugs - ja vien kāds no tēva paziņām vispār bija saucams par draugu. Kad skolas brīvdienās viņš bija atsūtīts uz Ženēvu, tēvocis Harijs allaž piedāvājās aizvest viņu slēpot un noskatīties kādu filmu. Kad Tomu atskaitīja no Oksfordas un viņš pārcēlās uz Parīzi, tēvocis Harijs bija viņam atradis mitekli un aizdevis mazliet naudas.

Viņš joprojām bija vienīgais, kurš sauca viņu par Tomasu. Toms neatminējās, ka vīrietis jebkad būtu lietojis pamazināmās formas. Viņš nelietoja ne abreviatūras, ne iesaukas, ne akronīmus, ne arī kādus citus verbālos īsinājumus. Paradoksāli, bet viņš tomēr uzstāja, lai viņu sauc par Hariju, nevis par Henriju. Šo īpatnību Toms tā arī nebija izpratis.

-     Vai dzirdēji, ka es nolēmu pārcelt veikalu atpakaļ uz Londonu?

-    Patiesi? Tas ir lieliski. Nē, nudien! Viņš priecātos, uzzinājis, ka tu turpini viņa iesākto.

-     Nē, es to daru nevis viņa, bet gan sevis paša labad, - Toms attrauca, izaicinoši izslējis zodu. Renviks pamāja, un iestājās neveikls klusuma bridis.

-    Ko tu te dari? - apjautājās Toms, mainot sarunas tematu. - Nezināju, ka tevi interesē jūras flotes vēsture.

-    Īstenībā tā man ir gluži vienaldzīga. - Renviks sazvērnieciski pielieca galvu. - Taču man ir klients, kurš kolekcionē šādus krāmus, tāpēc nospriedu palūkoties pats. Jātur roka uz tirgus pulsa un tamlīdzīgi, kā pienākas.

-    Vai tu joprojām bieži nāc uz izsolēm?

-     Nē. - Renviks papurināja galvu. - Agrāk gan. Tolaik man te patika uzturēties. Te bija atļauts smēķēt. Tas piešķīra savdabīgu gaisotni, tādu asumu. To varēja redzēt, to varēja saost. Aizraujoši. Nevis kā tagad - ikri un kanapē maizītes.

Viņš nosodoši pavēcināja pret uzkodu krāvumiem, ko nēsāja apkārt uz sudraba paplātēm, kas mirguļoja kristāla lustras vēsajā gaismā kā mazi aisbergi. Starp abiem strauji izspraucās vīrietis, skaļi runādams pa tālruni, lai pārkliegtu valdošo kņadu.

-     Tu vēl aizvien mīti tepat, Londonā? Man likās, ka tu aizbrauci uz ārzemēm, - Toms vaicāja, kad sarunu biedri atkal satuvojās.

-   Nē, joprojām esmu Anglijā, vienigi dzīvoju citā mājā. Atnāc kādreiz uz vakariņām.

-    Paldies par uzaicinājumu, taču…

-    Tā, padomāsim. Rīt un ari parit es nevaru. Vai tev der pirmdiena, divdesmit sestais?

-     Redzi, lieta tāda…

-     Nē, es uzstāju. Astoņos vakarā, Itonstrita septiņdesmit četri. Te būs vizītkarte. Nenokavē!

-    Labi, - Toms padevās. - Paldies!

-    Es būšu iepriecināts. Bet tagad atvaino mani - es tikko ieraudzīju kādu, kurš man palicis parādā.

Piemiedzis ar aci, Renviks atritināja Panamas cepurīti, uzstīvēja to galvā un ienira pūlī. Toms tikmēr izlauzās cauri drūzmai uz ielas.

Harijs Renviks. Tomam vēl arvien bija grūti noticēt. Pagājis tik daudz gadu, bet viņš ne drusku nav mainījies, pat valkā to pašu muļķīgo uzvalku.

Uzvalks viņu mazliet kaitināja. Iespējams, tāpēc, ka Toms nebija viņu kādu laiku redzējis un varēja paraudzīties uz tēvoci ar citām acīm. Tas droši vien bija mazsvarīgi, taču Tomam pirmo reizi iešāvās prātā doma, ka, iespējams, šāds tēls nav gluži nejaušs - tam piemita pārdomāts mākslīgs noplukums, kā tikko pirktām mēbelēm, kas tīšām apbružātas, lai izskatītos vecas.

Toms viegli pabakstīja Renvika biezās vizītkartes malas - tā bija ziloņkaula krāsā ar bieziem vara grebuma burtiem -, kā nožēlodams pakratīja galvu, aizdzīdams nelāgās domas, un ieslidināja vizītkarti augšējā kabatā. Tēvocis Harijs bija tēvocis Harijs - tāds pats kā allaž.

Luisvilas apgabala morgs, Luisvila, Ketituki pavalsts

23. jūlijs, pīkst. 12.01

Finčs samiedza acis, braucīdams Šorta nedzīvo, bālo pakausi.

-    Ko jūs atradāt? - Dženifera noprasīja, tuvojoties galdam.

-    Te ir mīksts. - Finča balsī pirmo reizi kopš sekcijas sākuma bija parādījusies intereses dzirksts.

-    Vai jūs apgalvojat, ka tur ir lūzums?

-    Tā nudien šķiet. - Finčs pamāja. - Es šeit, tieši skaustā, sataustu kustīgus kaulu gabaliņus.

-    Un tas liecina, ka viņam uzbrukts, vai ne? - Dženifera satraukti izdvesa.

-    Iespējams. Vai arī kāds sanitārs viņu nometis. Tas ir jāpārbauda, un to var izdarīt tikai šādi.

No instrumentu paplātes Finčs paņēma nelietotu skalpeli un, spēcīgi uzspiezdams, dziļi iegrieza aiz auss un vilka skalpeli pāri galvvidum līdz otrai aizausij. Plānais asmens skrāpējās gar galvaskausu kā nazis gar neapdedzinātu mālu. Atskanēja šņirkstoņa, un Dženifera iekoda apakšlūpā.

Iegriezums bija sadalījis Šorta galvas ādu divās daļās. Spēcīgi parāvis, Finčs pacēla augšējo daļu un, it kā lobītu apelsīnu, atlocīja to Šortam virs sejas, atklādams galvaskausa augšdaļu un priekšpusi. Aizmugurējo daļu viņš nolocīja virs pakauša, un miesa atplīsa vienā gabalā.

Dženiferas apņēmība beidzot pagaisa kā nebijusi. Neteikusi ne vārda, viņa apcirtās uz papēža un naski izgāja no istabas. Finčs pasmaidīja, pat nepacēlis galvu. Paņēmis no in-

strumentu paplātes Stryker zāģīti, ar stindzinošu skrāpēšanu pārbaudīja tā gatavību darbam un pielika pie atvērtās Šorta galvaskausa puslodes.

Pēc desmit minūtēm Finčs iznāca no sekciju zāles. Viņa baltais virssvārcis bija klāts ar plānu asiņu un kaulu šķembu kārtiņu, un no maskas karājās skrimšļu piciņas. Viņš uzmanīgi noņēma masku un kopā ar asinīm notraipītajiem gumijas cimdiem iesvieda dzeltenajā ķirurģisko atkritumu maisā blakus durvīm.

-    Kā jūtaties?

-    Samērā labi. - Dženifera malkoja ūdeni no vienreizējās lietošanas plastmasas tasītes. - Vienkārši, tas skats man likās par traku. - Viņa ar galvas mājienu norādīja uz izkropļoto līķi, kas nekustīgi gulēja blakusistabā. Viņa sirdījās uz sevi par to, ka bija izstājusies no distances pusceļā, un uzskatīja, ka tieši šādas vājības vīrieši izmanto par pierādījumu apgalvojumiem, ka sieviešu kārtas aģentes dažiem veicamajiem darbiem nav piemērotas. Tomēr varēja būt vēl ļaunāk - viņa sevi šaustītu vēl vairāk, ja būtu izvēmusies. - Piedodiet!

-    Nu nē, par to nevajag sev pārmest, - atvēcinājās Finčs, apsēdies vienā no šķietami visur esošajiem oranžajiem krēsliem viņai līdzās. - Godīgi sakot, pat brīnījos, ka tik ilgi izturējāt. Tā pēdējā procedūra satriec daudzus, pat policistus, kuri vilkuši līķus pa gabaliem no auto vrakiem. Vaļsirdīgi runājot, es vairāk satrauktos, ja jūs būtu palikusi. Tiklīdz ieraudzīju, ka mana pirmā sieva pirmo reizi noskatās visu šo procedūru, es iesniedzu tiesā laulības šķiršanas pieprasījumu. Spriedu šādi - ja jau viņa spēj noraudzīties šādā operācijā, drīz vien viņa gādās, lai es pats nonāku uz šā galda. Tas ir tikai laika jautājums.

Dženifera iesmējās un pēkšņi jutās krietni labāk.

-    Kāds ir slēdziens?

-    Pirmie iespaidi? Nāves cēlonis ir akūta saindēšanās ar tvana gāzi. Lai būtu drošs, man vēl jāpabeidz citu orgānu izpēte, taču pagaidām pietiek ar lūpām un nagiem.

-    Tātad jūs sakāt, ka viņš nav gājis bojā galvas traumas dēļ? - Viņa pat nemēģināja slēpt vilšanos.

-    Nebūt ne. Ja viņu nebūtu piebeiguši indīgie izgarojumi, to paveiktu ievainojums. Viņam ir masīvs šķembains lūzums.

-    Tā izraisītājs?

-    Beisbola nūja, dzelzs stienis… kaut kas truls un smags, jo āda nav pārsprāgusi. - Finčs paraustīja plecus. - Katrā ziņā to pastrādājis kreilis.

-    Kā jūs to zināt?

-    Tā ir veca ekspertu amata viltība. Labročiem ir paradums sist pa upura galvas labo pusi, pretējā gadījumā belziens iznāk neveikls un tajā nevar ielikt visu spēku. Šorta galvaskauss ir sadragāts kreisajā pusē. Protams, tas ir minējums, tomēr tam ir savs pamatojums.

Viņa noglabāja skaidrojumu atmiņā, kaut arī apzinājās, ka meklējamo personu loku tas diez vai sašaurināja.

-    Vai jūs apgalvojat, ka pašnāvība bija inscenēta?

-     Gribat zināt manu, patologa, viedokli? Šādā stāvoklī viņš nemūžam nebūtu varējis pats iekāpt mašīnā. Viņu apdullināja, iesēdināja mašīnā, un pārējo paveica izplūdes gāzes. Saindēšanās bija tikai aizsegs. Pēc tāda sitiena viņu vairs nekas nevarēja glābt.

-    Vai esat pārliecināts, ka sitiens izdarīts pirms tam, kad viņš saelpojās izplūdes gāzes? Vai nevarētu būt tā, ka trauma gūta jau pēc nāves?

-    Nekādā ziņā! - Finčs noteikti papurināja galvu. - Smadzeņu asinsvadi izplūduši, izraisot masīvu subdurālo hema- tomu. Tas varēja notikt, tikai viņam dzīvam esot, kamēr asinis ritēja.

Dženifera pamāja. Tātad tā bija slepkavība. Korbets aiz prieka lēks gaisā. Teju izlauzās smaids, un viņa vainīgi pūlējās to apspiest.

-     Paldies, doktor!

-    Nav par ko. Bet tagad atvainojiet, man jāpabeidz darbs. - Viņš paspieda roku. Āda no cimdiem bija kļuvusi vēsa, līdzīga gumijai.

-    Doktor! - Dženifera uzsauca viņam nopakaļus, mēģinādama runāt, cik nu nevērīgi spēja. - Man šķiet, pagaidām nebūtu vēlams izpaust sekcijas rezultātus mirušā ģimenei. Pats zināt, kā tas ir. Vismaz līdz brīdim, kamēr droši zinām, kas noticis, es negribētu, lai tiek izdarīti pārsteidzīgi secinājumi.

Finčs paraustīja plecus.

-    Labi, nav grūti. - Viņš uzvilka rokās jaunus cimdus un iegāja sekcijas zālē, atstājot Dženiferu domīgi blenžam uz flīžu grīdu. Zādzība Fortnoksā nu pavērās jaunā gaismā, un šo jauno pavērsienu viņa bija apņēmusies izmeklēt.

Negaidīti Finčs pārtrauca viņas pārdomas, parādīdamies telpā ar cimdiem pusratā.

-    Starp citu, aģente Brauna, jūs minējāt, ka Šortam bijuši bērni, vai ne?

—Jā, trīs. Kādēļ prasāt?

-    Es pēkšņi iedomājos, kāpēc cilvēks varēja būt iegrūsts pakaļējā sēdeklī. Nospiežot kādu pogu, bērni, kas sēž pakaļējā sēdeklī, nevar no iekšpuses atvērt durvis.

Prospekta, Kentuki pavalsts

23. jūlijs, pīkst. 13.33

Luisvilas priekšpilsētai ar optimistisko nosaukumu Prospekta vietējie plānotāji bija īpaši papūlējušies atņemt jelkādu individuālu iezīmi. Brīvības ielā mājiņas ar dēļu apšuvumu, vienādas kā kastītes, atdalītas cita no citas ar cinkotu stiepļu žogu, rindojās gar platu ielu, kas drūmi aizvijās tālumā. No izdrupušās ietves neveikli spraucās vietējās varas noteiktajos vienādajos atstatumos sastādītie oši; šur un tur rinda bija paretināta, kad kāds koks nebija izturējis cīņu, vairs nejaudādams vilkt dzīvību plānajā augsnē. Atkritumu kastes bija pieķēdētas pie vārtiņu stabiem; betona piebraucamajos ceļos bēdīgi kurnēja automašīnas.

Tālumā debesīs kā gigantisks kukainis slējās milzīgs ūdenstornis uz četrām neiedomājami tievām kājām. Kādreiz tas bija sarkans, tomēr krāsa jau sen bija nolobījusies, un visos savienojumos un kniedēs grauzās rūsa. Torni apjoza trīs pēdas augstiem baltiem burtiem veidots uzraksts ECKLEBERG - kādreiz tas kaut ko reklamēja, taču tā nozīme sen bija aizmirsta. Gabaliņu tālāk daži bērni uz ielas izmēģināja trikus ar skri- tuļdēļiem.

Dženifera stāvēja pie mājas un gaidīja, vēdinādama seju ar savu FIB nozīmītes apliecību - saules stari, šķiet, spiedās lejup un atlēca no zemes. Šorta dosjē bija minēts, ka viņš iestājies Naudas kaltuves policijā pēc tam, kad piecus gadus nostrādājis Ņujorkas policijā. Bijis paraugdarbinieks, izpel-

nījies Goda medaļu, pārbaudot ziņu par ielaušanos aptiekā Augšvestsaidā.

Aizturēšanas bridi viņa pārinieku sašāva, un, lai viņu izglābtu, Šorts bija atbildējis ar uguni, nogalinādams vienu aizdomās turamo un ievainodams otru. Viņam bija izredzes kāpt pa karjeras kāpnēm, daži apgalvoja, ka varbūt kādreiz šorts kļūs par kapteini. Taču acīmredzot šis gadījums, kā arī nenormētais darba laiks, ar kādu jāsamierinās labākajiem Ņujorkas policistiem, bijis pēdējais piliens misis Šortas pacietības kausā un viņa pieprasījusi vīram izvēlēties - meklēt jaunu darbu vai jaunu sievu.

Viņas brālis strādāja Naudas kaltuves policijā un izkārtoja darba pārrunas. Agrākie sasniegumi bija ļāvuši viņam bez piepūles pārvarēt visus šķēršļus atlases procesa laikā. Lai gan bija atzīmēts - Šorts atļāvies dažiem kolēģiem pasūdzēties, ka ir spiests apmainīt pistoli pret steku. Viņam piedāvāja vairākas iespējamās darbavietas, un viņš bija izvēlējies Fortnoksu, jo tā atradās vistuvāk sievas vecāku dzīvesvietai. Vairāk informācijas dosjē nebija.

Lai saprastu, kādēļ Šorts noslepkavots, Dženiferai vispirms bija jāizprot pats Šorts - jāzina, kāds viņš bijis, kur dzīvojis. No ārpuses varēja redzēt, ka Šorti bija pratuši no pieticīgā karkasa izveidot ciešamu mitekli. Simetriskie logu rāmji bija nokrāsoti gaiši zili, tādā pašā krāsā bija vēstuļu kastīte piebraucamā ceļa galā. Koka daļas šur tur aiz vecuma bija izļodzījušās. Atklātā veranda bija nesen uzkopta, un gar mājas sānu varēja saskatīt rotaļlietām nokaisītu pagalmu.

Pagalms mājas priekšā bija kārtīgs, lai gan nekādu īpašo uzkopšanu neprasīja. Nekādas drazas nemētājās. Uz akmens apmales pie ietves bija mājas numurs - 1026 - dzeltenā krāsā. Kreisajā pusē, atstatus no mājas, atradās garāža ar slīpu jumtu un baltām koka sienām, tādām pašām kā mājai. Viegli pasmaidījusi, Dženifera atcerējās, ka bērnībā kopā ar māsu Rei- čelu rotaļājusies ļoti līdzīgas mājas pagalmā. Šim neglītumam piemita mīlestība.

Ietves malā piestāja balta patruļas mašīna ar zilu svītru pāri visam sānam, no tās izkāpa neliela auguma policists, ģērbies formas tērpā, ar cietiem rudiem matiem un pamāja viņai.

-     Aģente Brauna? - viņš nedroši jautāja, pieliecies virs jumta. Atbildes vietā Dženifera atvēra maku ar FIB žetonu un nepacietīgi pavicināja.

-    Jūs kavējaties.

-    Jā, kundze. Atvainošanu! - Savilcis raižpilnu seju, viņš gāja tuvāk, izstiepdams roku. - Es atrados pilsētas otrā malā, kad ar mani sazinājās un lika…

-     Lai nu paliek, policist… - Dženifera, spiezdama viņam roku, uzmeta skatienu plāksnītei viņam pie krūtīm. - Sīlijs? Jūs esat klāt, un tas ir galvenais.

-      Bills Sīlijs. Luisvilas Metropolitēna Policijas departaments, - viņš nopietni bilda, lielajām zilajām acīm ieplešoties un plānajām lūpām sakniebjoties ap nelīdzenajiem zobiem; atkārušās ausis prasīt prasījās pēc salīdzinājuma ar automašīnu, kurai atvērtas durvis abās pusēs. Dženifera pasmaidīja - vīrieša zaļoksnais dedzīgums piepeši lika viņai justies vecai. Viņa pazina šāda tipa cilvēkus. Centīgi, apzinīgi un laipni, taču diez vai jebkad pārvērtīs pasauli, šai pasaules daļai šādi cilvēki bija kā radīti. Viņa pavērsās pret māju aiz muguras.

-    Mums jāiet šeit?

-    Jā, kundze.

-    Cik ilgi Šorts te dzīvojis?

-     Beidzamos piecus gadus. Jauki bērneļi un sieva. Pats dikti draudzīgi izturējās pret mūsējiem. Viņš tak agrāk bija strādājis par policistu. Kādreiz bieži par tiem laikiem stāstīja. Laikam gan ilgojās pēc lielpilsētas.

-    Pastāstiet vēlreiz - kā tas notika! - Dženifera, cieši vērojusi garāžu, tikai ar pūlēm atrāva skatienu un pievērsās Sīlijam.

-    Vecākais bērns, arī vārdā Tonijs, atrada viņu garāžā. Tonijs ir gudrs zēns. Arī spēlē futbolu. Viņš piezvanīja uz ārkārtēju situāciju dienestu deviņi viens viens, un, kad mēs saņēmām ziņu, es uz karstām pēdām skrēju šurp.

-    Un misis Šorta?

-    Debija? Bija darbā. Tonijam bija maiņu darbs, un vasarā viņi mainījās, lai viens būtu kopā ar bērniem.

-    Vai neviena cita liecinieka nebija?

-    Nē.

-    Ko jūs darījāt, kad ieradāties?

-     Bērni brēca un kliedza. Atnāca kaiminiene un aizveda

t

mazos uz savu māju. Es atvēru garāžas durvis un tūdaļ izslēdzu dzinēju - nu, lai dūmi izvēdinās. Tonijs, tas ir, misters Šorts, bija piestiprinājis izpūtējam šļūteni vai ko tamlīdzīgu un otru galu pa logu ielaidis salonā.

-    Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš bija piesprādzējies?

-    Jā gan. Pakaļējā sēdeklī, kā jau es teicu. Izvilku viņu no mašīnas un mēģināju sniegt pirmo palīdzību, taču viņš bija miris. Es darīju, ko varēju.

Varēja manīt, ka Sīlijam atmiņas par šo notikumu joprojām ir sāpīgas - iespējams, viņš pieļāva, ka, atbraucot agrāk, būtu spējis viņu izglābt. Dženifera zināja - tādos gadījumos ir grūtāk, ja upuris bijis pazīstams. Tas ķērās pie sirds. It kā būtu pārkāpta nerakstīta vienošanās gādāt vienam par otru.

-    Nepārdzīvojiet, mister Sīlij! - sacīja Dženifera, pagriezdamās pret viņu. - Jūs rīkojāties pareizi. Ticiet man, kad jūs šurp atbraucāt, viņš jau bija miris, un viņu vairs nebija iespējams glābt.

Viņš kā pateikdamies pasmaidīja.

-    Nu… tad es pa rāciju sazinājos ar iecirkni, un atbrauca morga mašīna ar izmeklētāju savākt līķi. Es būtu pats pavēstījis Debijai par notikušo, taču man bija jāskrien uz citu izsaukumu - ugunsgrēku -, tāpēc pie viņas atbrauca kāds cits. Vēlāk stāstīja, ka viņa pavisam sabrukusi. - Viņš pašūpoja galvu, līdzcietīgi sakniebis lūpas. Dženifera uzmeta viņam vaicājošu skatienu.

-    Ugunsgrēku? Kādu ugunsgrēku?

-    Nu, ziniet, tie sasodītie knēveļi! - Viņš parādīja uz ielu, kur viens no bērniem, nokritis no skrituļdēļa, auklēja sastiepto plaukstas locītavu. - Tīrais posts ar šiem. Bērniem nav ko darīt - vazājas apkārt pa lielveikaliem vai strādā nedarbus. Te netālu laukā kāds bija pielaidis uguni atkritumu čupai.

-    Tajā pašā dienā? - Dženifera izšāva, piekalusi skatienu sarunu biedram.

-    Jā. - Viņš nervozi nokremšļojās. - Kaimiņiene raizējās, ka tā var izplatīties. Todien te bija pavisam sutīgs laiciņš, saprotiet. Kas ta' nu? Es darīju nepareizi?

Dženifera neatbildēja. Viņa jau steidzās gar māju, šķērsoja pagalmu, apgāja rozā velosipēdu, kas apgāzts gulēja uz taciņas, un izskrēja pa aizmugurējiem vārtiņiem. Viņa neticēja sakritībām.

Sīlijs bija mazliet pārspīlējis, nosaukdams to par lauku. Patiesībā tas bija tuksnesīgs, aizlaists laukums, Mēness virsmai līdzīgs nodzeltējušu nezāļu un izkaltušas brūnas zemes gabaliņš, piemētāts ar sarūsējušiem ledusskapjiem un izdegušiem automobiļiem, kas atdalīja mājas no atbaidošā maģistrāles uzbēruma.

Pa kreisi no vārtiņiem, pa kuriem viņa tikko bija izgājusi, cipreses ēnā melnēja bedre, apmēram desmit pēdas plata un piecas pēdas dziļa. Tās vidū kā grotesks bēru sārts slējās liela pelnu, apdeguša koka un salocīta metāla gabalu čupa. Tādas bedres laukumā bija vairākas. Piesteidzās Sīlijs.

-    Ko es tādu pateicu?

Dženifera vērās viņā, iespriedusi rokas sānos.

-     Vai jums, policista kungs, nešķiet savādi, ka tajā pašā dienā, kad Tonijs Šorts izdara pašnāvību, divdesmit jardu attālumā no viņa mājas aizsvilina atkritumu kaudzi?

Sīlijs ar muļķīgu sejas izteiksmi vērās viņā.

-    Te mūžīgi kāds kaut ko dedzina.

-    Vai jums nešķiet, ka pirms pašnāvības izdarīšanas viņš izdomājis kaut ko sadedzināt? - Dženifera stingri norādīja uz bedri.

Pāri Sīlija sejai pārslīdēja atskārsme.

-    Ā, nu man pielēca. Es tik domāju - tie laikam bijuši sīkie, tie vienā laidā te blēņojas. Bet vispār tā varētu būt.

Dženifera vērīgi aplūkoja ugunskura paliekas. Lai gan norājusi policistu, viņa bija spiesta atzīt, ka tikpat labi Sīlijam bija taisnība. No otras puses, ja šorts ir nogalināts, tikpat droši var pieņemt, ka šie cilvēki iekurinājuši uguni, lai sadedzinātu ieroci, ar kuru izdarīta slepkavība, vai kādu citu pierādījumu. Lai nu kā, tas bija jānoskaidro.

-    Padodiet man roku! - Viņa ielēca bedrē un iekāpa pelnos. Ap potītēm kā mušas ap augļiem vasaras dienā uzspur- dza pelēkbaltas plāksnītes. Sīlijs ietrausās bedrē palīdzēt, un abi kopā pagrūda nost vairākus koka bluķus. Te pēkšņi Sīlijs asi ieelsās.

-   Vellos, kas tad tas? - No pelniem bija pabāzusies liela, nomelnējusi, izrūsējusi un no karstuma ieliekusies metāla kaste.

-    Nav ne jausmas, - Dženifera atsaucās. - Nāciet palīdziet man to izvilkt!

Viņi izstīvēja kasti no bedres. Ap galvām vēdīja putekļu un pelnu mākoņi, un abi, acīm asarojot, sāka kāsēt.

Tā izskatījās pēc paprāva metāla konteinera. Tajā bija divi nodalījumi, augšējais - sekls padziļinājums, pie kura piekļuva, atverot vāku augšpusē. Apakšējais nodalījums bija krietni lielāks, un to atvēra ar durtiņām sānos. Abi bija tukši.

Un tad viņa ieraudzīja.

Vienā sānā, kur sudraba krāsa bija gandrīz nobirzusi, Dženifera, vērīgi ieskatījusies, pamanīja rēgainu izcēlumu, kuru svelmei nebija izdevies pilnībā izdzēst, - ASV Finanšu ministrijas ģerboni.

To ieraugot, atmiņā uzreiz atausa, kur viņa redzējusi līdzīgu konteineru. Fortnoksā.

Senžermēnanlē, uz ziemeļrietumiem no Parīzes

23. jūlijs, pīkst. 19.00

Smago automašīnu un zemes darbu tehnikas nepārtrauktās straumes dēļ izdangātais ceļš bija pārvērsts par dubļainu mīkstu masu, Gaiss trīcēja no dīzeļdzinēju rēkšanas, hidraulikas kaukšanas un nemitīgās neredzamā pneimatiskā urbja klaboņas. Tālumā pašlaik uzstādīja ceļamkrānu, bet tuvāk ceļam slēja pagaidu dzīvojamās būdiņas - šo operāciju uzraudzīja trīs vīrieši gaismu atstarojošās vestēs.

Ieraudzījis tuvojamies dzelteno Bentley, viens no vīriešiem atšķīrās no grupiņas un, pieturēdams aizsargcepuri, kas zvalstījās uz galvas, piesteidzās pie mašīnas. Viņš pagaidīja, kamēr šoferis apiet mašīnai apkārt un atver durvis, un tikai tad ielūkojās salonā.

-    Mister van Simson, gaidījām jūs tikai rīt.

-    Nākamreiz pieteikšu vizīti laikus, - atcirta van Simsons, izkāpdams no mašīnas. Viņam kājās bija gaiši brūnas bikses un melni gumijas zābaki, mugurā balts krekls un plecos uzmests gaišzils džemperis ar piedurknēm, kas bija sasietas ap kaklu. Šoferis pasniedza viņam koši dzeltenu celtnieka aizsargcepuri, taču viņš nelikās to manām. - Kur Legrāns?

-    Uzrauga darbu pie pamatiem trešajā sektorā. - Vīrietis norādīja sev aiz muguras. - Varu jūs turp aizvest.

-     Nevajag. Ej strādāt!

Van Simsons ar galvas mājienu aicināja šoferi sekot un sāka kāpt pakalnā, uzmanīgi laipodams ap nodevīgajām riepu risām, kas dažviet bija vairāk nekā pēdu dziļas.

Iezvanījās viņa tālrunis.

-     Čārlz! Ceru, ka tev ir labas ziņas! - van Simsons noskaldīja.

-    Diemžēl ne. Ranjēri ir pagalam. Jau vairāk nekā nedēļu. Nožmiegts. Policisti cenšas nepalaist ziņu atklātībā.

Van Simsons apstājās, un šoferis, kurš gāja sešu pēdu attālumā no muguras, ari apstājās un gaidīja.

-    Kur palikusi monēta? - van Simsons iešņācās.

-    Nezinu, - atskanēja nervoza atbilde.

-    Tu nezini? Mācītāja dzīvoklī ieskatījies?

Viņš atsāka iet, un šoferis devās pa pēdām.

-    Apgriezām to otrādi. Tur nekā nebija. Acīmredzot noglabājis citā vietā. Tur tagad čum un mudž no kruķiem.

-     Nolādēts, Čārlz! - van Simsons izspļava. - Ta ir tava vaina! Tu pārāk vilcinājies. Kāds tevi apsteidzis! - Viņš iespēra zemes kukurznim, un tas aizlidoja pa gaisu.

-    Darius, vai tu nedomā, ka tas ir mazliet par traku? Lieta ar monētām aizgājusi pārāk tālu.

-     Kad gribēšu tavu padomu, es tev to paprasīšu, - van Simsons atrēca. - Kad monētas būs man kabatā, tad būšu aizgājis pietiekami tālu.

Van Simsons nospieda podziņu un nikns iegrūda tālruni bikšu kabatā.

-    Nolādēts! - viņš klusi izgrūda.

Mazliet tālāk stāvēja divi vīri un turēja rasējumu - katrs savā galā -, viņiem aiz muguras milzīgs cementa maisītājs lēja cementu dziļā, zemē izraktā tranšejā.

-     Legrān! - van Simsons pārkliedza maisītāja rotējošās tvertnes radīto klaudzoņu. Viens no vīriem nometa savu plāna galu, un papīrs, it kā atsperes vadīts, satinās rullī.

-    Mesjē van Simson, biju gaidījis jūs ierodamies tikai…

-    Zinu, zinu, - van Simsons pārtrauca viņu ar rokas mājienu. - Vai grafiku jūs ievērojat?

-    Pat esam aizsteigušies priekšā, - Legrāns lepni atteica.

- Līdz mēneša beigām būsim pabeiguši plāna pirmo fāzi. Ziemassvētkos jau varēsim sliet tērauda karkasus.

-    Un tas otrs darbs?

-    Paveikts. - Legrāns norādīja uz tranšeju.

Van Simsons piegāja tai klāt. Betons sūcās brūnajā zemē, un no stiegrainās pelēkās masas izslējās tērauda armatūra. Viņš dažus brīžus pastāvēja pie grāvīša, tad noliecās un paņēma saujā zemi, brīdi nekustīgi vēroja to un tad uzmeta uz mitrā cementa, tumšajām piciņām izraibinot tā virsmu.

-    Galu galā - viņš taču tā alka tikt apglabāts savu senču zemē.

/

Finanšu ministrija, Vašingtona

25. jūlijs, pīkst. 8.52

Cilvēki gāja viņiem garām, soļiem atbalsojoties spilgti apgaismotajā gaitenī kā ilgi, lēni aplausi. Svarīga izskata cilvēki ar žetoniem, caurlaidēm un mapēm gāja uz slepenām sapulcēm, kur tikās ar slepeniem cilvēkiem un apsprieda slepenus jautājumus.

Dženifera zināja, ka būtu jānervozē. Galu galā kopš atgriešanās no Kentuki viņi visu iepriekšējo dienu un labu tiesu nakts bija gatavojušies šai sapulcei, un būtībā viņa grasījās atgriezties frontes līnijā. Taču dīvainā kārtā viņa gaidīt gaidīja šo apspriedi. Šiem cilvēkiem būs kas sakāms par šo lietu. Pirmo reizi kopš izmeklēšanas uzsākšanas viņi kaut ko uzzinās.

-    Tā, neaizmirsti, ko tev piekodināju, - Korbets pārtrauca klusumu, klusi un nedaudz satraukti bērdams vārdus. - Runā īsi un nenovirzies no temata! Nekādu varoņdarbu!

-    Neraizējies! - viņa smaidīdama mierināja. - Es visu saprotu.

Kamēr Dženifera bija Kentuki, Korbets bija aizsūtījis uz Fortnoksu savu vienību pārbaudīt katru papīra loksnīti un katru drošības sistēmas collu. Rigbijs, vēl neatguvies no gūtā trieciena, bija atslēdzis savu tālruni, aizslēdzis kabineta durvis un ļāvis tiem izrīkoties pēc sirds patikas. Izrādījās, ka šis laiks nebija zemē nomests, jo tur atklātajam bija cieša saistība ar Dženiferas pašas atradumiem.

-    Vai drīkst?

-    Ko tad?

Viņa pasniedzās un nogludināja viņa krekla apkaklīti, kas bija mazliet sakrunkojusies.

-    Paldies! - Priekšnieks pasmaidīja. - Mūs gaida skarba publika. No tevis prasu tikai to, lai tu izklāstītu noskaidroto tik labi, cik vien spēj. Šiem ļautiņiem vajadzīgi tikai rezultāti, nevis iegansti.

-    Velns parāvis! - Dženifera pārgrieza acis. - Labi, labi, stāsti, nekautrējies! Ar ko mums te būs darīšana? Ar augstākās līgas mērgļiem vai zemāko līgu birokrātiem?

-     Cik man zināms, būs gan vieni, gan otri. Direktors Grīns, Naudas kaltuves direktors Breidijs un acīmredzot arī tas divkosīgais mērglis Džons Paipers no Nacionālās drošības pārvaldes.

-     Nacionālās drošības pārvaldes? - Dženifera bija pārsteigta. Tik sīka lieta parasti šādus cilvēkus nebūtu ieinteresējusi. - Kāds šai lietai sakars ar Pārvaldi?

-    Jādomā, ka drīz uzzināsim, - Korbets drūmi noteica. - Vai esi pazīstama ar Paiperu?

Dženifera papurināja galvu.

-    Baigs kadrs. Divdesmit gadu Pārvaldē, bet jēgas no viņa nekādas. Tad viņa ģimene ziedoja piecus miljonus dolāru prezidenta vēlēšanu kampaņai, un pēkšņi viņš ir lielos draugos ar Pentagona augstākajiem slāņiem, kompensēdams zudušo laiku.

-    Vai tu domā, ka viņi pieprasīs dalību lietas izmeklēšanā?

Korbets kā mierinādams paskatījās uz padoto.

-    Nē. Viņi tikai grib dzirdēt, ko mēs zinām. Vai tu pagājušā naktī kaut uz brīdi aizvēri acis?

-    Ne ilgi.

Korbeta skatiens mazdrusciņ atmaiga.

-    Zini, ja kļūst par grūtu, jebkurā mirklī varu norīkot tev kādu palīgu.

Dženifera pameta aizvainotu skatienu.

-     Nekā nebija! Es viena pati itin labi tieku galā. Kad vajadzēs kādu, kas uzsēžas uz astes, došu tev ziņu.

Viņš smaidīja.

-    Es tikai apvaicājos.

Atvērās durvis tieši pretī, un, miegdams iekritušās acis bālajā sejā, parādījās vīrietis. Tumšie, ieziestie mati uz pieres mazliet saslējās. Viņš bija izmeties kreklā, un ogļmelnās bikses bija savilktas tik augstu ap jostasvietu, ka starp kurpēm un bikšu staru galiem vīdēja neilonā ietērptās potītes. Viņš veltīja Bobam skopu smaidu, Dženiferu pat neievērodams.

-     Korbet!

-    Paiper! - Korbets pamāja pretī.

-    Rādās, pienākusi tava kārta, draudziņ.

Pārmijuši ašus skatienus, abi ienira telpā.

Pīkst. 9.00

Istaba nebija liela, taču tā, atrazdamās piecdesmit pēdu zem zemes, bija viena no drošākajām telpām visā ēkā. Skaņas izolācija piešķīra tai dīvainu, pamirušu sajūtu, Dženife- rai rīklē iecirtis dezinfekcijas līdzekļa kodīgā dvaka un momentāni atsauca atmiņā doktora Finča morgu Luisvilā.

Ap taisnstūra stikla galda trim malām sēdēja četri cilvēki, visi ar skatu pret baltu projektora ekrānu, kas aizņēma lielāko daļu tālākās sienas. Viņiem bija atvēlēti divi vinila un tērauda krēsli, kas atradās blakus FIB direktoram Grīnam. Lampas meta nespodru gaismu, un tajā visu sejas izskatījās mazliet spokainas.

-    Telpā nupat ienāca īpašie aģenti Korbets un Brauna, - ierunājās Grīns. - Kā zināt, Bobs vada mūsu Lielu apmēru zādzību un pārvadāšanas noziegumu nodaļu, un viņš ar aģenti Braunu strādā pie šīs lietas jau no pirmās dienas.

Izdzirdējis nosaucam viņas vārdu, Paipers uzmeta Dže- niferai nevērīgu skatienu.

-    Tā, esam sanākuši. Tad nu sāksim.

To ierosināja plikpaurains vīrietis ar tievu kaklu un stingru, daudzcietušu un izmocītu seju, kāda raksturīga bokseriem, - viņš nepārprotami bija apspriedes vadītājs. Vīrietis piecēlās un noliecās virs galda, atspiezdamies ar dūrēm. Svītrainās krekla piedurknes bija uzrotītas virs elkoņiem, atklājot muskuļainos bicepsus un Rolex pulksteni, kura zelta sprādze ar pūlēm turējās vietā. Runādams viņš valstīja pa muti košļājamo gumiju un ik pa brīdim apklusa, lai to spēcīgi sakošļātu.

-    Tiem, kas mani nepazīst, - viņš turpināja savā laiskajā, stiepjošajā teksasieša akcentā un runādams vērsās tieši pie Dženiferas un Korbeta, - es esmu Finanšu ministrijas sekretārs Skots Jangs.

Dženifera, bez šaubām, bija viņu uzreiz pazinusi. Jangs, kuru prezidents tikai nesen bija iecēlis šajā amatā, agrāk strādāja vienā no agresīvākajām investīciju bankām Volstrī- tā, un viņa paradums runāt vienkāršu un skaidru valodu un neapstāties nekādu šķēršļu priekšā bija plaši izslavēts.

-    Prezidents pats personiski lūdza mani vadīt šo apspriedi, - viņš turpināja. - Pieklājīgi izsakoties, viņš dusmās lec no biksēm ārā.

Dženifera palūkojās uz klusējošajiem cilvēkiem ap galdu. Grīns sēdēja Jangam kreisajā pusē un izskatījās pēc cilvēka, kas ietūcīts pārāk mazā uzvalkā, desiņām līdzīgie pirksti vir- pināja pildspalvu; viņam bija apaļa, sārta seja un krāsoti brūni mati.

Paipers sēdēja Jangam pie labās rokas, un, kaut ari nepa- zinusi cilvēku, kas sēdēja viņam blakus otrā pusē, Dženifera secināja, ka tas noteikti ir Naudas kaltuves direktors Kriss Breidijs. Viņam bija plata ovāla seja ar iekritušiem vaigiem un ļenganu ādu un galvā parūka, kas īsti nederēja. Caururbjošās brūnās acis slēpās aiz bruņrupuču raga ietvaru brillēm ar bieziem stikliem. Arī viņš bija novilcis uzvalka žaketi, un virs gaiši zilā krekla pletās tumšzila poliestera kaklasaite.

Sēdēdams un nikotīna nodzeltējušajos pirkstos nervozi grozīdams polistirola tasītes paliekas, viņš nemitīgi klaudzināja ar dūrē savilktajiem pirkstu kauliņiem pa pieri, it kā mēģinādams kaut ko atcerēties. Tā kā viņš bija tieši atbildīgs par notiekošo Fortnoksā, pēc Dženiferas domām, viņam bija tikusi viskarstākā suta.

-    Dāmas un kungi, Fortnoksā ir apzagta, - Jangs turpināja, nerimdamies košļāt gumiju. - Fortnoksā, nevis vietējā pipar- bodīte. Viena no šīs valsts visvairāk apsargātajām iestādēm.

Un mēs to pat nenojautām! - Viņš ar dūrēm uzsita pa galdu. - Mistera Paipera kolēģi stāsta prezidentam, ka pat mūsu atombumbas var viegli nozagt, un tas esot tikai laika jautājums. Jāsaka, ka šoreiz man grūti viņiem nepiekrist.

Jangs izslējās taisni, un izrādījās, ka viņš ir padrukns, piecas pēdas un deviņas collas garš. - Sasodīts, pēc šitā es nebrīnīšos, ka prezidents viendien iesoļos Ovālajā kabinetā un ieraudzīs, ka viņa rakstāmgalds ir izkūpējis gaisā.

Grīns nolaida galvu un pašvīkstināja papīrus, it kā tiektos izvairīties no Janga apsūdzošā skatiena.

-    Tā. Es esmu pārliecinājis prezidentu, ka tā ir Finanšu ministrijas liet?. Ņemot vērā to, ka tieši Birojs sākotnēji uz- raka šo lietu, prezidents man ļāvis vienoties ar FIB par lietas turpmāko virzību. Viņš arī ir pavēlējis armijai un CIP nejaukties. Vismaz pagaidām. Taču, cik man nācies novērot līdz šim brīdim, visi vairāk cenšas pasargāt savu ādu, nevis noskaidrot, kas noticis, bet laiks tikmēr rit. Tagad man ir vajadzīgas atbildes, turklāt pavisam drīz. Džek, ko tavējie ir noskaidrojuši?

Grīns pamāja Korbetam, un tas savukārt pameta Dženiferai zibenīgu skatienu, it kā iedrošinādams. Viņa nostājās lielā baltā ekrāna priekšā un nokremšļojās.

-    Kungi! Kā jums jau zināms, pirms deviņām dienām Parīzē noslepkavotā itāļu mācītāja kuņģī tika atrasts trīsdesmit trešā gada "Dubultērglis".

Uz ekrāna viņai aiz muguras parādījās Renjēri fotogrāfijas, kuras Korbets viņai pirms dažām dienām bija rādījis, kā arī monētu abu pušu tuvplāni.

-    Ekspertīzē noskaidrots, ka monēta nav viltojums, un tā, visticamāk, ir viena no piecām monētām, kas nozagtas no Fortnoksas, kur tās slepeni glabātas pēdējos desmit gadus.

Paipers, kas bija vērojis viņas uzstāšanos ar smīnīgu seju, atmeta ar roku, paņēma rokā vienu no daudzajām mapēm, kas bija izklātas uz galda, un pakratīja.

-     Mēs to visu zinām, Brauna. Tas viss šeit ir. Pastāstiet mums kaut ko jaunu!

Dženifera pameta skatienu uz Korbetu, un tas piemiedza ar aci. Viņa priekšnieku pazina diezgan labi un saprata, ka abi ir vienādās domās. Džons Paipers, augstākās līgas mēr- glis.

-    Izmeklēšanā noteikts iespējamais zādzības laiks - svētdien, ceturtajā jūlijā, starp pulksten trim un četriem naktī, - viņa runādama ar acīm ieurbās Paiperā, it kā izaicinādama viņu uzbrukt.

-    Ko? Tikai pirms trim nedēļām? - Paipers atkal iejaucās. - Kā jūs varat būt tik pārliecināti?

Korbets nāca talkā.

-     Glabātavas informācijas tehnoloģijas sistēmas analīze vēstī, ka tieši trijos nulle nulle tajā naktī iestājusies pārslodze elektrības sistēmā un elektrības līmenis līdz pat četriem nulle nulle saglabājies nestabils, līdz atkal normalizējies.

Elektrības sistēmu pārbaudīt bija ieteicis Korbets, un pēc apspriešanās ar FIB IT nodaļas darbiniekiem neradās šaubas par atklājuma iespējamām sekām.

-    Tehniķi šo versiju vēl pārbauda, tāpēc tā pagaidām ir tikai teorija. Saskaņā ar viņu teikto pārslodze var liecināt par to, ka glabātavas lieldatorā pa tiešo ielādēts kāds datorvī- russ. Visticamāk, tas pēc paveiktā spējis izdzēst pats sevi, tomēr mēs esam atraduši aizdomīgas koda paliekas, kas liek domāt, ka vīrusa mērķis bijis uz laiku atslēgt drošības sistēmas glabātavā tā, lai sardzei ārpusē tas paliek nepamanīts.

-    Tātad manējie ir bez vainas? - Breidijs novilka ar acīmredzamu atvieglojumu. - Viņi nekā nevarēja zināt, kas notiek glabātavā, vai ne?

Sakniebis lūpas vīpsnā, Paipers pagriezās pret Korbetu.

-    Teorija? Pagājusi nedēļa, un tas ir viss, ko varat uzrādīt? Teoriju? Paklau, čomiņ, nevar būt, ka nezināt neko vairāk!

-    Džon, labāk noklausīsimies, kas viņiem sakāms, - Jangs piesardzīgi ieteica.

-    Labi jau labi, Skot. Mani tikai māc ziņkāre. Piemēram, kas notika ar kamerām? Kāpēc tās neko nenofilmēja? - Paipers noprasīja pierastajā agresīvajā toni.

-    Tāpēc, ka pašā glabātavā kameru nav, ser. Tās izvietotas tikai ap to, - Dženifera rāmi atteica. - Ja nemaldos, šīs ziņas ir tajā pašā mapē.

Paipers pietvīka koši sarkans. Korbeta mutes kaktiņos pazibēja smaids.

-     Galvenais glabātavas aizsardzības sistēmas mērķis ir nepieļaut, lai tajā iekļūst fiziski, - tiesa, tās iekšienē ir izvietoti dažādi sensori, kas reaģē uz spiedienu, kustību un siltumu, infrasarkano staru sensori, kā arī elektroniski saskarsmes punkti, - viņa turpināja, vēršoties gandrīz tikai pie Janga un Grīna, izlikdamās, ka Paiperu neredz. Dženifera apzinājās, ka tā ir bīstama spēle, taču viņa nekad nebija pratusi izvēlēties drošu, diplomātisku ceļu. Ja Paipers - kā Dženiferai šķita - tiešām ir apņēmies izsist no viņas paveiktā sev labumu, viņa negrasījās šo nodomu atvieglot.

-    Neviena no šīm sistēmām nav aiztikta, vismaz ne tieši, tomēr monētas ir paņemtas. Mūsu uzskats ir tāds - kāds spējis piekļūt glabātavai, ielaidis datorsistēmā vīrusu, kas īslaicīgi atslēdzis elektroniskās sistēmas, un pa to laiku piesavinājies monētas.

-    Bet kā šie cilvēki iekļuvuši glabātavā un pēc tam no tās izkļuvuši? - Jangs bija pavirzījies uz priekšu un sēdēja uz pašas krēsla maliņas. - Es dzirdēju, ka Finanšu ministrijas zēni izpētījuši katru sprīdi un nav atraduši ne plaisiņas betonā.

Breidijs piekrizdams pamāja.

-    Tā tas ir. Neviens nevarēja iekļūt glabātavā un no tās iznākt tā, lai cilvēks to nepamanītu vai aparatūra neuztvertu.

-   Nu… ja neviens nav varējis iekļūt, varbūt tur iegāja kaut kas, - Korbets uzmanīgi ieteicās.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt? Kāds no manējiem tur kaut ko ielaidis? Smieklīgi! - Breidijs iesprauslājās. - Mani vīri ir lieliski apmācīti, visi izgājuši drošības pārbaudes un tiek stingri uzraudzīti. Es nepieļauju iespēju, ka kaut viens no viņiem apzināti ielaistu glabātavā to, kam tur nav jābūt.

Dženifera atkal piegāja pie ekrāna, un uz tā uzplaiksnīja fotogrāfija. Tajā bija redzams pašpaļāvīgs, smaidīgs, apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis, ar pievilcīgām, lielām brūnām acīm spēcīgajā stūrainajā sejā. Pirmo reizi ieraudzījusi šo attēlu, viņa ar grūtībām noticēja, ka šo pašu vīrieti viņa redzējusi, piespraustu kā tauriņu, bezpalīdzīgi guļam uz Finča tērauda galda.

Pat tagad viņa aizgrieza galvu, nespēdama pārdzīvot viņa nosodošo skatienu.

-     Tas ir Tonijs Šorts, viens no Fortnoksas sargiem. Šorts dežurēja naktī uz ceturto jūliju, un viņam bija pieeja drošības sistēmām un glabātavai. Mēs uzskatām, ka viņu pirms nedēļas noslepkavoja. Ja viņš būtu dzīvs, tad, bez šaubām, varētu izskaidrot, kāpēc pirms trim nedēļām, dienu pēc iespējamās zādzības, viņa bankas kontā nez no kurienes uz- radušies divsimt piecdesmit tūkstoši dolāru.

Dženifera ar Šorta sociālās apdrošināšanas numuru bija veikusi bankas kontu rutīnas meklēšanu un atklājusi kontu Kalifornijā, kas bijis atvērts dienu pirms minētā noguldījuma, šorta sieva neapšaubāmi par to neko nezināja. Dženiferas acīs šāds konts bija noslēdzošais un galīgais trūkstošais posms pierādījumu virknē.

-     Blēņas! - Breidijs iesaucās, pielēkdams kājās. - Kādēļ man to neviens neteica? Jūs mani iegāžat!

Jangs satvēra viņu aiz rokas, un strupie, resnie pirksti nospieda viņu atpakaļ krēslā.

-    Apsēdies, Kris! Neviens netiek vainots. Mēs tikai gribam noskaidrot, kas noticis.

Viņš pamāja Dženiferai, lūgdams turpināt, lai gan Breidijs nerimās īgni purpināt.

-    Un šo mēs atradām aiz Šorta mājas.

Uz ekrāna parādījās fotogrāfija ar metāla konteineru, ko viņi bija uzgājuši ugunskura vietā, un Jangs piešķieba galvu, mēģinādams izšķirt, kas tur redzams. Fotogrāfija pazuda, un tās vietā parādījās cita, ar konteinera sānos iestrādāto Finanšu ministrijas ģerboni.

-    Domājams, ka šādi zaglis iekļuva glabātavā. Kā ar Trojas zirgu.

-    Kādu zirgu? - Paipers noprasīja. Dženifera palaida jautājumu gar ausīm.

-    Mēs izskatījām inventarizācijas ierakstus un noskaidrojām, ka ceturtajā datumā ap septiņpadsmit nulle nulle, tieši pirms slēgšanas, glabātavā ievietots neliels zelta sūtījums. Šorts bija dežurējošais virsnieks. Patiesībā viņš pats lūdzis pārcelt viņa dežūru uz to vakaru. Viņš pieņēmis sūtījumu un ievedis to glabātavā.

Viņa iemalkoja ūdeni no glāzes, kas atradās uz galda viņai priekšā, un turpināja.

-    Mēs uzskatām, ka tieši šajā… - viņa atkal norādīja uz fotogrāfiju, - konteinerā nogādāja zeltu. Kā redzat, tas nokrāsots tā, lai izskatītos ļoti līdzīgs konteineriem, kuros pārvadā zelta stieņus.

Blakus fotogrāfijai parādījās cita, kurā bija redzams tāds pats sudrabains konteiners.

-     Tomēr konteineram, ko mēs atradām pie Šorta mājas, bija kāda būtiska atšķirība. Tajā ir atsevišķs nodalījums, kurā var iekļūt no sāniem. Šeit. - Viņa norādīja uz konteinera sānu malu fotogrāfijā. - Tas ir pietiekami plats, lai tajā varētu ielīst cilvēks - kaut arī viņam nebūtu sevišķi ērti. Varam pieņemt, ka augšējā nodalījumā tika iekrauti daži zelta stieņi, lai gadījumā, ja vāku paceļ, rastos iespaids, ka konteiners ir pilns ar zeltu.

-    Tās visas ir galīgas blēņas! - iesaucās Breidijs. Žakete noslīdēja no krēsla atzveltnes uz grīdas. - Katru kravu rūpīgi pārbauda un salīdzina, vai tās saturs atbilst pavaddoku- mentācijai. Tā ir standarta procedūra!

-     Un tā tika ievērota burts burtā, - Dženifera noteikti attrauca. - Taču darbinieks, kurš šo pārbaudi veica, bija Šorts. Saskaņā ar tovakar dežurējošo sargu liecībām viņš uzstāja, ka pats personiski pārbaudīs sūtījumu. Tobrīd postenī viņš bija augstākā ranga virsnieks, un tās bija viņa tiesības. Apstiprinājis konteinera saturu, viņš lika aizvest to uz glabātavu. Tā kā bija ceturtais jūlijs, Neatkarības diena, viņš atļāva darbiniekiem, kas to veda, steigties mājās un piekodināja izkraut to no rīta. Acīmredzot šāda labvēlība Šortam bija raksturīga, tāpēc nevienam neradās nekādas aizdomas.

-    Mēs uzskatām, - Korbets uztvēra Dženiferas stāstījumu, - ka cilvēks, kurš slēpās konteinerā, nogaidīja līdz iepriekš nolemtam brīdim, kad vīruss iedarbojās, tad pievāca monētas, aizzīmogoja nodalījumu, kurā tās bija glabājušās, un atgriezās konteinerā. Nākamajā dienā - saskaņā ar inventarizācijas ierakstiem - deviņos nulle nulle atbrauca smagā mašīna, un šoferis uzrādīja dokumentus, atzīdams, ka noticis misēklis un konteiners jāved atpakaļ tur, no kurienes nācis. To atdeva, un neviens neko neparastu nenojauta.

-    Un Šorts? - iejautajās Grīns.

-    Šorts? Acīmredzot viņu bija riskanti atstāt dzīvajos. Visticamāk, nogalināts tādēļ, lai nepalaistu muti, un viņam izmaksātā nauda droši vien norakstīta zaudējumos. Apmēram astoņdesmit jūdžu attālumā atradām izdegušu smago mašīnu. Ekspertīzē neko sīkāk nenoskaidrojām, pat ne dzinēja sērijas numuru. Zagļi, ar kuriem mums šeit ir darīšana, nemīl riskēt.

-    Un zelts? - taujāja Jangs. - Tur glabājas miljardiem dolāru. Kāpēc netika paņemts kaut mazliet zelta?

-    Galvenokārt tāpēc - ja šīs monētas tiešām maksā četrdesmit miljonus, tikpat vērti zelta stieņi kopā svērtu apmēram trīsarpus tonnas, - Korbets atbildēja. - Lai kas šie cilvēki ir, viņi strādājuši profesionāli. Viņi zinājuši, ko un kur to meklēt, un nav ļāvušies novirzīties no nodomātā.

-     Paldies, aģente Brauna! - bilda Jangs. Korbets ar galvas mājienu aicināja Dženiferu apsēsties blakus. - Labi, tagad mums ir nojausma, kā tas pastrādāts. Tomēr paliek vēl jautājums, kas tas bijis. Kurš būtu varējis ko tādu pastrādāt?… Ir kādi priekšlikumi? Kurš izteiksies? - Viņš aplaida gaidošu skatienu ap galdu.

-   Mafija? - Grīns izšāva pirmais. - Varbūt kāda Tālo Austrumu organizācija? Triādes?

-    Vai Kasijs?

Korbetam ierunājoties, sarunā negaidīti bija iestājies klusums, un šis vārds skaļi atbalsojās istabā. Jangs neizpratnē vērās viņā.

-Kas?

-    Cilvēks jeb drīzāk ēna, - Korbets lēni skaidroja. - Tiek uzskatīts, ka viņš vada starptautisku sindikātu, kas iesaistījies gandrīz katrā mākslas un antīko priekšmetu noziedzīgās pasaules nozarē. Nekas vairāk mums nav zināms - tikai baumas. Ikreiz, kad piekļūstam tuvāk, kāds iet bojā.

-     Man bija licies, ka runas par kapteinim Nemo līdzīgu tēlu, diženu prātu, kas vada visu mākslas pasauli, ir noklusušas, - iejaucās Grīns.

-    Eksperti par to negrib runāt, apdrošināšanas kompānijas ne tik - būtu zem viņu goda atzīt, ka viens cilvēks spēj manipulēt ar visas pasaules mākslas priekšmetu tirgu un ietekmēt to. Taču ļaudis aizmirst, ka mākslas priekšmetu noziedzīgajā pasaulē ik gadu tiek apgrozīti trīs miljardi dolāru.

-    Trīs miljardi dolāru? - Jangu šis skaitlis manāmi satrieca.

-    Trešā ienesīgākā noziedzības nozare - pirmajās vietās ir narkotikas un ieroču tirdzniecība, - Korbets apstiprinādams pielieca galvu. - Vislielāko peļņu nes nevis nozagtā priekšmeta pārdošana jaunam pircējam, bet gan izpirkšanas naudas iekasēšana no mākslas darba īpašnieka. Apdrošinātāji to, protams, dēvē par atradēja honorāru, taču viņi labprātāk atdod zagļiem desmit procentus nekā izmaksā mākslas darba pilno vērtību. Tā gadās bieži. Spriežot pēc tā, kā un kur šīs shēmas tiek finansētas un veidotas, mēs uzskatām, ka aiz lielum lielā vairuma dārgo priekšmetu zādzībām stāv izsmalcināta un labi vadīta globāla struktūra.

-    Tātad - vai, jūsuprāt, Kasijs ir saistīts ar šo zādzību? - Jangs paliecās uz priekšu. Viņš nepārprotami bija pieradis dzirdēt tiešu "jā" vai "nē", "pirkt" vai "pārdot". Viņš gribēja dzirdēt atbildi. Tomēr Korbeta atbilde bija izvairīga.

-    Šādam darbam būtu vajadzīgs liels plānošanas darbs un prāvi līdzekļi. Pasaulē nav daudz cilvēku, kuru rīcībā būtu tam nepieciešamie resursi. Viņš katrā ziņā ir viens no retajiem. Pat ja tas ir Kasija pirksts, viņš pats to nekādā ziņā nav paveicis. Šādi cilvēki nolīgst citus, kas padara netīro darbu, un bieži vien tie pat nezina, kā labā strādā. Mums jāatrod cilvēks, kurš iekļuva glabātavā, un tas mūs aizvedīs pie pasūtītāja un, cerams, arī pie pārējām monētām.

Paipers paliecās un iečukstēja Jangam ausī dažus vārdus. Jangs pirmo reizi, kopš Dženifera bija ienākusi istabā, pārtrauca gremot. Viņš paskatījās uz Paiperu un čukstus atbildēja. Paipers pamāja, piecēlās un aizgāja uz otru istabas galu. Tikai tagad Dženifera ieraudzīja, ka sienā iebūvēts liels spogulis. Paipers pieklauvēja pie stikla un divreiz pārvilka ar plaukstas malu sev pār kaklu. Ieraugot šo žestu, Dženiferai tapa skaidrs, ka sapulce tiek ierakstīta un tagad kāda iemesla pēc Paipers pieprasa, lai filmēšanu pārtrauc. Kāpēc tā?

-    Es domāju, ka Braunai un Breidijam būtu jāiziet, - Paipers uzrunāja Jangu. Korbets apņēmīgi papurināja galvu.

-   Viss, ko mēs šeit runāsim, Braunai jādzird. Viņa vada lietas izmeklēšanu. Es visu dzirdēto, vienalga, viņai izstāstīšu.

Paipers jautājoši paskatījās uz Jangu, un tas lēnītēm pamāja. Dženifera veltīja Korbelam īsu, pateicīgu smaidu, un viņas ziņkāre pieauga.

-    Pagaidi ārā, Kris! - Jangs sacīja.

-    Kāpēc viņai ļauj palikt? - noīdēja Breidijs. - Jūs gribat mani iegāzt. Es zinu!

-    Pagaidi ārā, nolāpīts! - Jangs noskaldīja. - Mapi atstāj tepat!

Klusi burkšķēdams, Breidijs nometa mapi uz galda, paķēra žaketi un aizklamzāja līdz durvīm.

-   Tā, Džon, neliec mums vilties! - pabildināja Jangs. Paipers lēni nosēcās un tad ierunājās.

-    Sešpadsmitajā jūlijā kādā Augšīstsaidas daudzdzīvokļu namā notika ielaušanās. Noziedznieks ar trosi nolaidās no jumta uz septiņpadsmito stāvu, iekļuva dzīvoklī un nozaga deviņus miljonus dolārus vērtu Faberžē olu. Ņujorkas policijai paveicās blakus seifam atrast skropstu, tā paraugu nosūtīja uz FIB laboratoriju Kvantiko, kur rezultātus ievadīja datubāzē - gadījumā, ja skropsta nepieder kalpotājai. Atklājās, ka šādi dati mums datubāzē jau ir, un darbinieki saskaņā ar ekrānā dotajām pavēlēm nekavējoties brīdināja mani.

-    Vai tu biji šā cilvēka dosjē pievienojis kādu trauksmes signālu? - Korbets jautāja.

-   Jā. Jo, cik mums zināms, viņš pirms desmit gadiem miris.

-    Bet kādēļ tieši tu? Kāda ir tava saistība ar šo cilvēku?

-     Mana saistība? Es viņu pirms piecpadsmit gadiem savervēju CIP. Viņu sauc Toms Ķērks.

Pīkst. 9.21

Paipers pasniedzās un no plāna ādas portfeļa, kas bija atsliets pret viņa krēsla kāju, izvilka četras mapes, vienu nolika sev priekšā un pārējās izdalīja Jangam, Grīnam un Kor- betam.

-    ļums jāiztiek ar vienu. - Viņš pamāja Dženiferas virzienā.

Dženifera piebīdīja savu krēslu tuvāk Korbetam, priekšnieks paņēma mapi un noplēsa papīra sloksnīti, ar kuru tā aizzīmogota, - tā pārplīsa tieši starp vārdiem "stingri" un "slepeni". Korbets atvēra mapi, un izrādījās, ka tajā ir melnbaltu fotogrāfiju kaudzīte un bieza iesietu dokumentu paka.

-    Tās vakar fotografējuši CIP cilvēki Londonā, un tajās redzams Toms Ķērks jeb, kā mēs viņu pazīstam, Tomass Divāls. Vīrietis, baltais, trīsdesmit piecus gadus vecs, piecas pēdas un vienpadsmit collas garš, sevišķu pazīmju nav.

Dženifera apskatīja fotogrāfijas. Kaut arī tās bija mazliet neskaidras, varēja nojaust, ka Tomam ir sportiska miesas uzbūve, spēcīgs žoklis un caururbjošs, gudrs skatiens.

-    No vecākiem Čārlza un Rebekas viņš mantojis dubulto pilsonību - viņš ir gan Lielbritānijas, gan ASV pilsonis. Abi vecāki miruši, māte gāja bojā ceļu satiksmes negadījumā, kad Kērkam bija trīspadsmit gadu, bet tēvs pirms dažiem mēnešiem nositās negadījumā kalnos Šveicē.

Dženifera pacēla acis un pamanīja Korbetu ar dīvainu skatienu pētām Paiperu, it kā viņam būtu aizdomas, ka saruna aizritējusi viņam netīkamā gultnē.

-    Pēc mātes nāves Divālu nosūtīja dzīvot pie mātes ģimenes Bostonā, bet tēvs pārcēlās uz Ženēvu.

-     Bostonā? - Grīns pārtrauca. - Vai viņš nav radinieks Trentam Divālam?

Paipers pamāja.

-   Senatora Divāla māsasdēls. Tas bija vēl viens iemesls, kāpēc nolēmām viņu pieņemt darbā. Pēc vidusskolas viņš izpelnījās stipendiju studijām Oksfordā, taču pēc gada no universitātes izlidoja un pārcēlās uz Parīzi. Tur es ar viņu sastapos.

-    Jūs strādājāt Parīzē? - Korbets brīnījās.

-    Trīs gadus. Parastais aizsegs - diplomāts. - Paipers apstiprinoši pamāja. - Ar Divālu mani saveda kāds Sorbonnas universitātes darbinieks, mūsu cilvēks. Divāls bija pieteicies Mākslas vēstures kursam. Izejmateriāls mums kā radīts - jauns, neprecējies, ļoti gudrs, bez tuviem radiniekiem, meklē vietu dzīvē. Pagāja kāds laiks, līdz sašņorēju viņu. Vispirms aizsūtījām viņu pastudēt Fermā un pēc tam likām pabeigt specializēto apmācību programmai, kurai bijām viņu paredzējuši.

-    Un kas tā būtu? - taujāja Grīns.

-   Rūpnieciskā spiegošana. Operācija ar kodēto nosaukumu "Kentaurs".

-    Rūpnieciskā spiegošana? - Grīns neticīgi pārprasīja.

-    Datorfaili, rasējumi, prototipu fotoattēli, ķīmijas formulas - kas vien vajadzīgs. Eiropa gadiem ilgi atvēl aizvien vairāk līdzekļu tam, lai pēc iespējas mazāk būtu atkarīga no ASV un Japānas aizsardzības sistēmām, tehnoloģijas un biotehnoloģijas, un Vecās pasaules ieguldījumi sāk atmaksāties. Savukārt mums tas izraisa vairākus miljardus dolāru zaudējumu gadā, nemaz nerunājot par iespējamo apdraudējumu mūsu nacionālajai drošībai. Divāls un viņam līdzīgie bija mūsu avangards šajās sacensībās.

-    Dievs tēvs! - nomurmināja Grīns. - Man bija licies, ka Eiropa ir mūsu sabiedrotā.

-    Divāls bija mūsu labākais aģents. Viņš spēja tikt galā ar jebkuru drošības sistēmu, atvērt jebkuru seifu. Turklāt mācēja iejukt pūlī. Viņš zināja piecas valodas, bija lasījis atbilstošas grāmatas, pazina pareizos cilvēkus, mācēja iejusties jebkurā sabiedrībā, kur vien vēlējās, - tas nebija pa spēkam nevienam Štatos savervētam aģentam. Tā bija milzīga priekšrocība.

-    Un kas notika tālāk? - tincināja Grīns.

-    Pēc pieciem gadiem viņš sabojājās.

-    Sabojājās? Kā to saprast? - iejaucās Korbets.

-    Atteicās uzklausīt pavēles, sāka uzvesties dīvaini, atteicās no darbiem. Mēs mēģinājām viņu savākt, taču viņš izvairījās. Pateica, ka kopš šā brīža strādājot vienatnē. Pēc tam viņš nojūdzās pavisam, aizlaida uz viņsauli savu kontaktper- sonu un pazuda no mūsu redzesloka.

-    Bet jūs nupat teicāt, ka esat uzskatījuši viņu par mirušu? - Grīns nesaprata.

-    Pēc gada Interpols atsūtīja DNS paraugu, kas piederēja policijas nošautam vīrietim, kurš bija mēģinājis ielauzties Francijas Finanšu ministrijā. Ap to laiku operācija jau bija izčākstējusi, tāpēc mēs slēdzām viņa dosjē un pārtraucām meklējumus.

-    Tomēr viņa DNS profilam jūs bijāt pievienojis piezīmi, - Korbets aizrādīja. - Tātad nebijāt pārliecināts?

-    Teiksim tā - zināmas šaubas man bija. Divāls bija prasmīgs aģents, un nelikās ticami, ka bariņš policistu viņu varētu tik vienkārši sameklēt. Taču man bija tikai šaubas, nekas vairāk. Katram gadījumam es pievienoju viņa dosjē piezīmi un aizmirsu to līdz brīdim, kad man piezvanīja.

-    Kas tad īsti ar viņu notika? - iejautājās Jangs, paņēmis jaunu košļājamās gumijas plāksnīti un ar tuklu pirkstu ielocījis to starp zobiem.

-     Interpols uzskata, ka Divāls jeb Ķērks, kā viņš sevi dēvē šajos laikos, pēdējos desmit gadus dzīvo Londonā un nodarbojas ar mākslas darbu zādzībām. Tajā vidē viņu pazīst ar iesauku Fēlikss, un tiek uzskatīts, ka savā arodā viņš ir vislabākais.

-    Kas viņu tādu padara? - turpināja tincināt Jangs.

-    Kaut vai tas, ka viņu apmācījām mēs. Nešaubieties ne mirkli, tas puisis ir īsts profesionālis. Ticiet vai ne, lielāko daļu mākslas darbu zādzību veic oportūnisti, siki noziedznieki, kuriem nav īpašas sajēgas par to, kas jādara. Viņi tikai ierauga kaut ko karājamies pie sienas un pasit to sev padusē. - Korbets palocīja galvu. Rets gadījums, kad viņu domas sakrita. - Ķērks ir gudrs. Viņa darbības lokā ir dārgakmeņi, kurus var pārslīpēt, un mazāk slaveni mākslinieki, kuru darbi netiek plaši apspriesti un tādējādi ir vieglāk pārdodami. Tā gadu gaitā viņš vai viņa cilvēki ir izveidojuši pri- vātkolekcionāru tīklu, kas gatavi par atbilstošiem priekšmetiem maksāt lielas summas un neuzdod liekus jautājumus par to izcelsmi.

Iestājās klusums, kura laikā klātesošie mēģināja aptvert nupat dzirdēto. Un tad Jangs uzdeva jautājumu, kas visiem bija uz mēles.

-    Nospert gleznu muzejā ir viens. Ielauzties valsts iestādē - pavisam cits. Kāpēc jums liekas, ka viņš ir iesaistīts Fort- noksas apzagšanā?

Paipers paraustīja plecus.

-    Es viņu pazīstu. Viņam vienmēr patikuši sarežģīti un skaļi darbi. Šāds pasākums viņam būtu tīri raksturīgs.

-    Domāju, ka mums būs vajadzīgs mazliet vairāk nekā tikai nojauta, - Korbets sausi piezīmēja. - Vai jums ir kādi taustāmi pierādījumi?

Paipers noteikti pamāja.

-    Kanādas Imigrācijas dienests ziņo, ka misters Fēlikss Divāls divdesmit astotajā jūnijā - nedēļu pirms jūsu nosauktā datuma - no Zenēvas ieradies Monreālas lidostā. Jūs uzskatāt, ka vārds, laiks un fakts, ka viņa DNS paraugs atrasts Ņujorkā, ir liela sakritība? Viņš guva panākumus Fortnoksā un pa ceļam piestāja Ņujorkā mazliet iepirkties. Viņš ņirdz mums sejā.

-   Jēziņ, kā jūs to varējāt pieļaut? Mūs apzadzis mūsu pašu cilvēks!

Paipers atbildēja nekavējoties.

-     Par šo lietu nedrīkst zināt neviens, kurš pašlaik neatrodas šajā telpā. Tāpēc izmeklēšana jāveic īpaši piesardzīgi.

-    Ko tu slēp, Džon? - jautājoši pašķiebis galvu, taujāja Korbets. - Ko tu mums nestāsti?

-   Velns lai parauj! - Jangs, kas jau vairākas minūtes rauca pieri, it kā lūkodams kaut ko atcerēties, ieelsās un kļuva bāls kā līķis. - Tu minēji, ka savervēji to puisi pirms piecpadsmit gadiem, vai ne?

-    Jā, - Paipers apstiprināja.

-     Vai viņš tolaik… - Jangs vaicājoši uzrauca plānās, gaišās uzacis.

-    Tur jau tā lieta! - Paipers attrauca, pamādams ar galvu.

-    Kāds viņš? - ieprasījās Dženifera, šaudīdama skatienu no Janga uz Paiperu un atpakaļ.

-     Vai prezidents tolaik nebija CIP direktors? - Korbets neskanīgā balsī novilka.

-    Augstā debess! - Grīns piesarka vēl vairāk.

-     Varat iztēloties, kāda diplomātiska dubļu krusa kritīs pār prezidentu, ja pasaule to uzzinās. Viņš to nepārdzīvos. Šaubos, vai ari mēs paliktu savās vietās. - Paipers ieskatījās acīs visiem ap galdu sēdošajiem, pat Dženiferai. - Es nevaru pieļaut, lai kas tāds notiek.

Dženifera pirmo reizi redzēja Paipera acīs pazibam bailes. Viņa dzimta savulaik bija derējusi uz lielām summām, ka prezidentu ievēlēs, un Paipers patlaban ievāca augļus. Bet tagad bija pavīdējusi iespēja, ka viss rūpīgi krātais var vienā mirklī izjukt pa vīlēm. Viņa izbaudīja šo brīdi.

-    Ko tu ierosini? - taujāja Grīns. - Vai mums būtu tas viss jāaizmirst?

-     Nē, protams, ne, - Paipers bez šaubīšanās noliedza.

-     Mēs nevaram paslaucit zem paklāja krimināllietas izmeklēšanu - vismaz ne tad, ja negribam situāciju pasliktināt vēl vairāk. Es tikai gribēju teikt, ka mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Ja monētas aizvedīs pie Kērka, tad Ķērks var aizvest pie "Kentaura". Mums jāizspriež, kā panākt, lai tas nenotiktu.

-    Kāds tad īsti ir tavs ierosinājums? - Korbets neatlaidās.

-    Piedāvāsim Kērkam vienoties. Viņš atgādās mums visas četras monētas, kas viņam vēl palikušas, atklās, kas ir zādzības pasūtītājs, un apsolīsies turēt muti. Mēs turpretim nodzēsīsim viņa dosjē un aizmirsīsim visu, ko viņš sastrādājis. No tā brī/a tiks uzskatīts, ka tāds Tomass Divāls jeb Ķērks - vienalga, kā viņš grib sevi saukt, - nepastāv, un prezidenta saistība ar šo lietu pazudīs kā nebijusi.

-    Domā, viņš piekritīs? - Grīns neticīgi noprasīja.

-    Ķērks prot saskatīt priekšrocības. Tāds viņš vienmēr bijis. Viņš visus šos desmit gadus dzīvojis, ik dienu gaidīdams klauvējienu pie durvīm, baiļodamies, ka mēs beidzot esam nākuši viņam uz pēdām. Šī būs vienreizēja iespēja sākt dzīvi no jauna. Jā, uzskatu, ka viņš piekritis.

-    Nu, man katrā ziņā nav iebildumu. - Jangs, apstiprinādams un noplaukšķinādams gumiju starp zobiem, pamāja.

-     Šāds iznākums varētu apmierināt visas puses. Šai prezidenta administrācijai ir lieliskas izredzes uzkavēties amatā uz vēl vienu termiņu. Negribētu būt cilvēks, kurš aizliek tai kāju priekšā.

-    Tādā gadījumā nedrīkst zaudēt laiku, mister sekretār, - saspringtā balsī steidzīgi ieteicās Korbets. - Monēta mūsu rokās nonāca nejauši. Jo ilgāk mēs gaidīsim, jo grūtāk būs sameklēt pārējās. Mums jānosūta kāds uz Londonu pārvilināt Kērku mūsu pusē.

-    Esmu vienisprātis. - Jangs pamāja. - Tev ir kāds padomā?

Dalesa starptautiskā lidosta, Vašingtona

25. jūlijs, pīkst. 21.30

Kamēr lidmašīna slīdēja uz skrejceļa pusi, Dženifera atlaidās krēslā un aizvēra acis. Ceļojums būs garš, un viņa zināja, ka vajadzētu pagulēt, taču prāts nerimtīgi auļoja. Visu laiku atmiņā atgriezās aina - Korbets ierosina Jangam, ka tieši viņa jāsūta noslēgt vienošanos ar Kērku.

-    Mister sekretār, jāsūta aģente Brauna.

Bija iestājies klusums, ko pārtrauca Paipera dobjie smiekli. Dženiferai gandrīz gribējās viņam piebiedroties, taču Kor- beta sejas izteiksme pauda, ka joki viņam nav ne prātā.

-    Brauna? Es ļoti apšaubu.

-    Kādēļ gan? - Korbets atcirta.

-    Gribi, lai izklāstu pa punktiem?

-    Ja tev ir kas sakāms, domāju, mums visiem tas būtu jādzird.

Paipers norija siekalas, pašaudīja skatienu uz Dženiferu un nolaida acis uz galdu.

-     Mēs visi zinām, kas notika pirms trim gadiem. - Viņš iesāka un ar pirkstu pabakstīja vienu no trim mapēm, kas bija izklātas viņam priekšā. Dženifera ar pūlēm saburtoja savu vārdu uz vienas no tām. Paipers nenoliedzami bija gatavojies šai apspriedei. - Mums vajadzīgs cilvēks, uz kuru var paļauties. Cilvēks, kurš nesalūzīs no stresa. Mēs nevaram atļauties vēl vienu… negadījumu. Pārāk daudz likts uz spēles.

-    Mister sekretār, - Korbets nosprauslāja. - Mēs arī zinām, ka, izmeklējot apšaudi, kurā bija iesaistīta Brauna, noskaid-

rots - viņa nav vainīga. Kopš tā laika - un īpaši šīs izmeklēšanas laikā - viņa strādājusi nevainojami.

-    Risks ir pārāk liels, - Paipers uzstāja. - Viņai trūkst pieredzes.

Dženifera ar grūtībām novaldījās, neizmezdama kādu neapdomīgu vārdu, kaut arī viņai likās pretdabiski ļaut Kor- betam viņu aizstāvēt.

-    Piedevām, - Paipers nerimās, - šī ir Pārvaldes lieta, ar FIB tai nav nekāda sakara.

-     Mans uzskats ir šāds, mister sekretār, - Korbets ierunājās, atkal novēršoties no Paipera un uzrunājot Jangu, - no taktikas viedokļa labāk būtu, ja netiktu sacelts lieks troksnis. Mēs gribam Kērku pārvilināt savā pusē, nevis aizbiedēt. FIB iesaistīšana norādīs, ka mums galvenokārt rūp Fortnoksas apzagšana, nevis viņa pagātnes nedarbi. Pārvaldes personāla izmantošana var liecināt par plašāku veicamo darbu spektru un saikni ar "Kentauru". Es joprojām aizstāvu savu viedokli - Brauna visu izdarīs, kā klājas.

-    Džek? - Jangs pamāja Grīnam.

-    Ja Bobs ir apmierināts, man ar to pietiek, - Grīns, plecus paraustījis, attrauca.

Jangs negaidīti pievērsās Dženiferai, un viņa jautājums sievieti pārsteidza nesagatavotu.

-    Kā domājat jūs, aģente Brauna?

-    Es… es domāju, ka misteram Paiperam taisnība, - Dženifera nesteidzīgi atbildēja, izsvērdama katru vārdu. - Es pieļāvu kļūdu, cilvēks gāja bojā, un ar to man būs jāsamierinās visu atlikušo mūžu. Taču es esmu laba aģente, ser. Mans darbs nes augļus. - Viņa uzmeta Paiperam izaicinošu skatienu. - Ja aizsūtīsiet mani, es jums nelikšu vilties. Es esmu cīnītāja un nekad nepadodos.

-    Tam es ticu. - Jangs sēdēja, pagriezies pret viņu, pastiepa roku un pirmo reizi, kopš viņa ienāca telpā, pasmaidīja. - Lai mums būtu pamats ar jums lepoties, aģente Brauna! >

Vēl pēdējo reizi noraustījusies, lidmašīna atrāvās no zemes. Dženiferas domu gājiens pārtrūka, un viņa neomulīgi sagrozījās, abām rokām pieķeroties rokturiem, juzdama pazīstamos panikas uzplūdus. Dīvaini - par šādu izdevību viņa bija sapņojusi un cīnījusies jau vairākus gadus, un tagad, kad tā bija iekritusi viņai klēpī, viņa bija vienlaikus priecīga un domīga. Izdevība bija milzīga, un Dženifera nevarēja atļauties palaist to vējā.

Viņai klēpī gulēja Kērka dosjē, tā lielāko daļu sastādīja In- terpola un dažādu valstu policiju ziņojumi. Visumā iespaids bija neskaidrs. Baumas par viņa pastrādāto, aprakstīti cilvēki, ar kuriem viņš it kā bija sadarbojies vai kuru labā strādājis, taču nekā konkrēta. No vienas puses, viss kopā veidoja vieglu, smalku mājienu, puspatiesību un valodu tīklu, kas saplīsa, tiklīdz mēģināja to papētīt sīkāk.

Tomēr, paraugoties no citas puses un apskatot kopainu, viss tajā vēstītais savijās kopā, veidojot pārliecinošu un apsūdzošu augstas klases noziedznieka biogrāfiju. Radās priekšstats, ka tas ir īsts sava darba lietpratējs, kurš ar nomācošu dezinformācijas daudzumu slēpis savus ceļus un apēnojis pretinieku spriestspēju. Taču - kā atšķirt patiesību no meliem, kā notraust mīta putekļus no cilvēka, ja ikkatrs viņa solis tinas tenku un aizdomu miglājā?

Tomēr Korbets mēģināja sarīkot tikšanos ar cilvēku, kurš, pēc viņa domām, varētu kliedēt šo miglu. Ar viņu Korbets bija agrāk sadarbojies kādā lietā. Dženifera pūlējās atminēties viņa vārdu. Harijs. Kā viņam bija uzvārds? Harijs Ren- kvists? Nē. Harijs Renviks, pareizi. Pēc Korbeta teiktā, viņš ne tikai bija monētu speciālists, kas varētu palīdzēt lietā, bet arī - Paipers to apstiprināja - labi pazina Kērku, jo kādreiz bija strādājis kopā ar viņu tēvu. Ja Korbetam izdotos savest abus kopā, rastos iespēja tikties ar Kērku viņa teritorijā un, iespējams, pārsteigt viņu nesagatavotu. Viņš diez vai būtu kaut ko tādu gaidījis. To iztēlodamās, viņa pasmaidīja.

Kad lidmašīna izlīdzināja gaitu un atskanēja pīkstiens, ļaujot atsprādzēt drošības jostas, viņa aplaida skatienu apkārt un redzēja salonā parasto diplomātu, žurnālistu un lo- bistu klāstu, kas veidoja lielāko daļu ikdienas biznesa klases pasažieru reisos no Vašingtonas uz Londonu.

Viņa atkal aizvēra acis, un prāts vērpās ap kādu jautājumu, kurš viņai nedeva miera un kuru neviens - viņai par pārsteigumu - nebija iedomājies pateikt skaļi. Ja šī zādzība bijusi tik rūpīgi izplānota un paveikta, ja Ķērks patiesi strādāja tik nevainojami, kā varēja gadīties, ka viena monēta pēc divām nedēļām uzrodas kādā līķī otrā pasaules malā?

Acīmredzot kaut kas bija nogājis pavisam greizi.

Sentdžeimsa, Londona

26. jūlijs, pīkst. 11.28

Parastos apstākļos no Džermainstrītas, iespiestas starp Pelmelas kņadu un Pikadilli burzmu, vēdīja tikai tai raksturīgā sēpijas ietonētā sen zudusī Anglija - tā vēstīja par piknikiem lauku mājās, par nebeidzamajiem kriketa mačiem mauriņos pie ciematiem, kur piedalās baltā tērpti sportisti, par vējjakām, katliņiem un tvīda uzvalkiem, par sausu humora izjūtu un slapjām vasarām, par siltu alu, ko sūc vakaros pie krodziņa kamīna. Par zaļu un patīkamu zemi.

Tomēr šajā tveicīgajā un putekļainajā pēcpusdienā tā bija pārvērsta par svīstošu tūristu un pusdienlaika pircēju tirgu, tie klaigāja, kaulējās, lamājās un spļaudījās tikpat iespaidīgi kā jebkurš Tuvo Austrumu tirgus laukuma apmeklētājs. Veikalu skatlogi aicināja garāmejošos pūļus kā uzbāzīgi tirgoņi, slavinādami preci ar kliedzoši krāsainu un rakstainu kreklu mozaīku. Gaisā slējās rūpīgi izkārtotu kaklasaišu strūklakas, kas ieslīga rāmajos zīda mutautiņu baseinos.

Labajā pusē pie personiskās iepirkšanās aģentūras durvīm sakumpis sēdēja ubags, dziedāja un lādējās, pastiepis otrādi apgrieztu cepuri. Lielākā daļa garāmgājēju izlikās viņu neredzam. Pa kreisi liela melna Jaguar šoferis, kas pacietīgi gaidīja pie VVilton's, apmainījās piezīmēm ar atturīgu ceļu policistu. Soda talons jau bija pa pusei aizpildīts.

Pārmetis žaketi pār plecu, Toms gāja cauri šai domas rosinošajai greznajai, spilgtajai parādei. Viņš, gandrīz nedomādams, nogriezās Pikadilli gājēju ielā, marmorā grebtā oāzē

ar smalkiem logu rāmju griezumiem, kur skatlogi bija pār- bāzti kurpēm, vestēm un kaklasaitēm, līdz aptuveni ielas vidū nostājās pie sava iemīļotākā veikala, kas atradās labajā pusē.

Tomam patika pulksteņi. Tā jau sen bija viņa kaislība. Lielākoties - arī šodien - viņš nēsāja tūkstoš deviņi simti piecdesmit septītā gada Jaeger Le Coultre Memovox, ko viņam atstājusi māte. Tas gan nebija vērtīgākais pulkstenis viņa kolekcijā, taču Tomam tas bija visdārgākais. Tagad viņš saprata, ar ko bija sākusies šī aizrautība.

Viņš paliecās uz priekšu, vispirms ielūkojās pa kreiso, tad pa labo logu, un skaudīgais skatiens pārslīdēja glīti izkārtotajam skatloga saturam, kas bija izklāts uz zaļa velveta kā dārgakmeņiem. Cenas tiem pieliktas, protams, nebija. Viņš stāvēja, nelikdamies ne zinis par ļautiņiem, kas spraucās garām, līdz pēkšņi nāsīs iesitās sieviešu smaržu muskuss, un sapņu lidojums pārtrūka.

-    Skaisti, vai ne? - Viņas balss bija klusa, amerikāņu akcents tajā uzkrītošs, un ar acs kaktiņu Toms redzēja viņu pieliecam galvu pret Rolex Paul Neivman Dayton, ko viņš tobrīd aplūkoja. - Tomēr, ja esat iekārojis Rolex, darītu gudri, ja izvēlētos kādu no Prince modeļiem. Vienmērīgāka rādītāju gaita un krietni mazāk… uzkrītošs. - Viņa vēlreiz pielieca galvu, norādīdama uz trīsdesmitā gada Prince iegareno gludo nerūsējošā tērauda korpusu.

Toms atliecās taisni un pagriezās pret sievieti. Skaista. Slaids augums, smalka brūna seja un pilnīgas lūpas, mirdzošas kastaņbrūnas acis, īsi apgriezti tumši sprogaini mati. Sieviete pasmaidīja. Toms uz mirkli iedomājās, vai viņa nav pienākusi kārtējā klienta meklējumos. Taču kurpes bija pārāk jaunas, svārki - pārāk oficiāli. Nē. Viņa šķita pavisam citas profesijas pārstāve.

-    Vai kolekcionējat pulksteņus? - viņš piesardzīgi apvaicājās.

-   Nē. - Viņa pasmaidīja. - Reiz, strādādama pie kādas lietas, es par tiem diezgan daudz uzzināju.

-    Lietas? Tad jau esat advokāte.

-    Ne gluži. Strādāju valsts iestādē. ASV valsts iestādē.

Savā ziņā Toms šim brīdim bija gatavojies desmit gadus -

brīdim, kad viņu beidzot atradīs. Laiku pa laikam viņam pat gandrīz izdevās pārliecināt sevi, ka viņš pilnībā sajaucis pēdas. Tagad bija skaidrs, ka lolotas veltas cerības.

-    Tātad jāpieņem, ka šī tikšanās nav nejauša, mis.

-    Brauna. Dženifera Brauna. Nē, nav nejauša. - Viņa pastiepa roku sveicienam, taču Toms izlikās to neredzam. - Vai mēs nevarētu aiziet kaut kur aprunāties? Man jums jāuzdod daži jautājumi.

-    Par ko?

-    Ne šeit.

Atguvies no sākotnējā satricinājuma, Toms saspringti domāja; sprieda, ko iesākt. Varbūt dot kājām ziņu? Taču abi būdīgie stāvi - katrs savā gājēju ieliņas galā -, kas izlikās aplūkojam skatlogos izliktās preces, nogrieza ceļu un visumā sarežģīja šādu nodomu. No otras puses, ja viņš patiešām grib sākt jaunu dzīvi, varbūt ir vērts pamēģināt reizi par visām reizēm nokārtot šo jautājumu?

Cik ilgi bēguļosi? Visu mūžu?

-     Es zinu kādu vietiņu, - Toms visbeidzot nomurmināja. - Tepat netālu.

Pīkst. 21.42

Toms un Dženifera klusēdami gāja pa Pikadilli, ļaudamies ļaužu masu laidenajai straumei uz ietves. Garām omulīgi ripoja sarkanie autobusi, šur un tur, ekskursiju grupas vadītāju augstu pacelti, vasaras saulē neiederīgi, izslējās melni lietussargi kā improvizētas bākas jauneklīgajiem aizbilstamajiem rādot ceļu uz nākamo obligāti apskatāmo vietu.

Tomam miesas uzbūve bija vijīgāka un smalkāka nekā Dženiferas apskatītajās fotogrāfijās. Viņš spēra piesardzīgus soļus, kustības bija precīzas un apvaldītas kā kaķim, kas tipina pa šauru jumta dzegu, akurāti aprēķinot, cik enerģijas un spēka vajadzīgs, lai nokļūtu vēlamajā vietā. Vēl viņa bija spiesta atzīt, ka Toms ir glīts vīrietis - augstie vaigu kauli un spēcīgais, stūrainais žoklis piešķīra zināmu līdzību ar statuju tēlu sejām. Acis bija modras un neticami tumši zilas.

Pinoties hamburgeru ietinamajos papīriņos un spāņu sko- lasbērnos, viņi nonāca pie restorāna Criterion Pikadilli malā, nošķīrās no cilvēku straumes un ienira restorānā. Šeit satiksmes troksni nomāca dzīvīgas čalas piecās valodās, kas jautri atlēca no restorāna kliedzoši spilgtajām mozaīkām uz sienas un griestiem. Sanīcis itāļu tautības viesmīlis ierādīja viņiem galdiņu un pieņēma pasūtījumu - degvīnu ar toniku Tomam un minerālūdeni Dženiferai.

Iestājās klusums. To pārtrauca Toms.

-    Tā, aģente Brauna. Jūs taču esat aģente Brauna, vai ne?

Parādījās viesmīlis ar glāzēm.

-    Īstenībā īpašā aģente Brauna. No FIB.

Toms pielieca galvu, it kā viņam šķistu, ka nepareizi sadzirdējis.

-FIB?

-    Aha!

Viņš domīgu seju malkoja dzērienu. Ledus gabaliņi, bur- bulīšu maigās kūsāšanas apņemti, mitējās grozīties.

-    Vai jūs gadījumā neesat nonākusi svešā teritorijā, īpašā aģente Brauna?

-    Mūsdienās, lai noķertu lielās zivis, mēs izmetam tīklus diezgan plaši.

-    Ak tā gan?

-    Redziet, esmu ieradusies, lai jums palīdzētu, - viņa apņēmīgi bilda.

Toms atlaidās krēslā un pastūma glāzi prom.

-    Nezināju, ka man vajadzīga palīdzība.

-    Tā domā daudzi - līdz jau ir par vēlu. Jums draud lielas nepatikšanas, mister Kērk.

-    Tas man ir jaunums.

-    Daži veci jūsu draugi no Lenglijas vai mirst aiz vēlēšanās jūs atkal sastapt.

Toms paraustīja plecus.

-     L-englija? Piedodiet, tādu vārdu dzirdu pirmo reizi.

i- Domāju arī, ka Ņujorkas policija alktin alkst pajautāt, kā jūsu skropsta nonākusi uz grīdas dzīvoklī, kuru jūs pirms desmit dienām apciemojāt.

Dženifera pētīja sarunu biedra seju, gaidīdama, kā viņš reaģēs, meklēdama kaut visniecīgāko apjausmas vai vainas apziņas atblāzmu. Taču tā palika bezkaislīga.

-    Jūs velti šķiežat laiku.

-    Netēlojiet muļķi! - Dženifera tikko manāmi pacēla balsi. - Es zinu, kas jūs esat un ar ko nodarbojaties, Fēliks jeb Divāl… vienalga, kā jūs šobrīd sevi dēvējat.

Iestājās īss klusuma brīdis. Toms ar neizdibināmu sejas izteiksmi vērās viņā, ar labo roku grozīdams glāzi, kas atstāja uz galda mitru aplīti.

-    Kāds ir jūsu īstais ierašanās iemesls, aģente Brauna?

-    Es vēlos piedāvāt jums darījumu.

Toms sāji pasmaidīja.

-     Tad mums nebūs grūti vienoties. Lai ko jūs pārdotu, man tas nav vajadzīgs.

-    Vai patiesi? Ja jau mani sūtīja tādu tālu ceļu, tad ne jau joka pēc. Varbūt jums vajadzētu mani uzklausīt?

-    Kāda jēga? Atkal samelosiet? Jums nav nekā tāda, kas man būtu vajadzīgs. Lai jums patīkams mājupceļš!

-    Es piedāvāju jums aizmirst bijušo un sākt jaunu dzīvi, mister Kērk.

Toms jau piecēlās, lai ietu prom, taču, izdzirdējis Dženiferas aši nobērtos vārdus, apstājās kā zemē iemiets.

-   CIP aizmirsīs jūs. Mēs ari. Pēdējie piecpadsmit gadi tiek izsvītroti. Padomājiet par to!

Toms kādu bridi klusi skatījās un tad apsēdās.

-    Kur ir āķis? - Viņš saviebās.

-    Nekāda āķa nav. Mēs tikai gribam atgūt monētas.

-    Monētas?

-    Un noskaidrot, kurš jums samaksāja par to nozagšanu. Ja pateiksiet, mēs jūs vairs nekad netraucēsim.

Toms domīgi pamāja un atsāka bīdīt glāzi pa galdu, pamazām paplašinādams mitro aplīti uz galda.

-    Jūsu darījumā ir tikai viena aizķeršanās, - viņš beidzot ierunājās.

-    Kāda?

-    Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-     Nespēlējiet šīs spēlītes! - Dženiferas balsī parādījās ledaina pieskaņa. - Gribat, lai izklāstu pa punktiem? Lūdzu! Mēs zinām, ka jūs nozagāt monētas, zinām ari, kā jūs to paveicāt. Mēs gribam monētas un tā cilvēka vārdu, kas pasūtīja zādzību. Ja stāsieties mums ceļā, mēs, tagad jūs atraduši, jūsu dzīvi padarīsim ļoti grūtu. To es apsolu.

-    Nē, es izstāstīšu jums! - Cilvēki pie blakus galdiņa zem beisbola cepurīšu nagiem raidīja nosodošus skatienus, jo Toms pacēla balsi, līdz gandrīz kliedza. - Es nezinu, par ko jūs runājat. Taču jūs nezināt jaunākās ziņas - es tagad esmu izstājies no spēles. Pavisam. Tā tas ir, ticat vai ne. Ja domājat, ka jums par mani ir kaut kas kompromitējošs, jūs, protams, varat izspēlēt šo kārti. Taču es netaisos uzņemties atbildību par noziegumu, kuru neesmu pastrādājis. Ja jūs mani izčakarēsiet, tas jums nepalīdzēs atrast to, ko meklējat.

Dženifera uzmanīgi vēroja vīrieti. Parasti viņai nebija grūti saklausīt melus - to nodeva dažādi sīkumi, sejas noraustīšanās, roku žesti, bet lielākoties acis. Dženiferai par pārsteigumu, visas iespējamās pazīmes liecināja, ka Toms stāsta patiesību. Vai tas tiešām tā ir? Tomēr viņa turpināja sarunu tā, kā viņi ar Korbetu bija norunājuši.

■

-    Tātad jūs atsakāties no darījuma?

-    Kāda darījuma? Es nesaprotu, ko jūs man stāstāt. Nekādas vienošanās nevar būt. - Abi apklusa, un viņš pikti paglūnēja uz Dženiferu. - Saruna beigusies?

Dženifera pamāja. Viņa bija satracinājusi, samulsinājusi Tomu, un pašreizējā brīdī diez vai būtu saprātīgi cerēt uz ko vairāk. Tikai laiks rādīs, vai viņš apjēgs Dženiferas izklāstītās sekas un apjautīs, cik šis darījums ir izdevīgs.

-    Pagaidām jā. Bet drīz atkal tiksimies.

-    Ziniet ko, aģente Brauna? Nepūlieties!

Toms piecēlās, iztukšoja glāzi un soļoja uz virpuļdurvju pusi. Kad viņš bija piegājis tām tuvu, abi vīrieši, kas iepriekš klīda gājēju ieliņā, pietrūkās no krēsliem un nostājās viņam ceļā. Toms pameta skatienu uz vienu, uz otru un tad apcirtās, ar acīm sameklēdams Dženiferu. Viņi dažus mirkļus lūkojās viens otrā pār pārpildītā restorāna apmeklētāju galvām, un tad viņa pamāja ar roku, dodama zīmi, lai ļauj Tomam iet. Abi vīrieši pašķīrās kā dzelzs vārti.

Kad Toms izgāja uz ielas, Dženifera paņēma mobilo tālruni. Korbets pacēla klausuli pēc otrā zvana un, kā ierasts, atbildēja kodolīgi.

-    Kā veicās?

-    Tā, kā domāts. Visu noliedza. Viņš katrā ziņā izturas pārliecinoši.

Korbets nosprauslājās.

-   Ak tā? Manuprāt, laiks sakurināt uguni zem tā meļa pakaļas.

Dženifera sarauca pieri.

-    Proti?

-    Tev šovakar ir randiņš.

Sapratusi, ko priekšnieks ar to domā, viņa iepleta acis.

-    Tev izdevās sadabūt rokā kontaktpersonu?

-    Pat nebija jālūdz. Izdzirdējis, ka kāds no manējiem ir Londonā, Renviks ieteicās, ka pie viņa šovakar uz vakariņām kāds ieradīsies, un piedāvāja tev piebiedroties. Uzmini, kas ir tas viesis.

-    Ķērks? - Viņa nespēja noslēpt priecīgo satraukumu. Tas būtu vēl labāk, nekā cerēts.

-    Tieši tā. Izrādās, ka viņš pagājušajā nedēļā uzaicinājis Kērku vakariņās. Paskatīsimies, cik pārliecinoši izturēsies Ķērks, kad tu uzradisies viņa laukuma pusē.

-    Vai Renviks zina mana brauciena iemeslu?

-    Nē. Es pateicu, ka noris izmeklēšana un mums ievaja- dzējusies viņa palīdzība. Šovakar paņem līdzi monētu. Ja vien kāds spētu sašaurināt potenciālo Fortnoksas noziegumā aizdomās turamo sarakstu, tad tikai viņš. Vari stāstīt visu, kas vajadzīgs, tomēr papūlies neizplūst sīkumos.

-    Lai notiek!

-    Ā, un mēs sazinājāmies ar van Simsonu, tev rīt jāierodas pie viņa Parīzē. Pustrijos. Citā laikā viņš nevarēja. Paspēsi?

-   Protams. Likšu, lai vēstniecības darbinieki nokārto transporta jautājumu. Nekādu sarežģījumu nebūs.

-    Lieliski. Piezvani man rīt no rīta un pastāsti, kā gāja!

Viņa smaidīdama ielika tālruni somiņā. Šādi brīži atgādināja, kāpēc viņai šis darbs patīk, un visas pasaules džoni pai- peri tur neko nevarēja darīt.

Belgreivtja, Londona

Pīkst. 20.00

Harija Renvika māja atradās platā, elegantā ielā. Plati ķieģeļu nami ar augstiem logiem un griestiem ietiecās debesīs četru stāvu augstumā. Buferi pie bufera ielas malā stāvēja apvidu auto un brīvdienās iedarbināmie Ferrari un Porsche.

Toms bija uzposies labākajā uzvalkā no merīnvilnas un kašmira, tas bija viegls, tomēr uz viņa stūrainā stāva izskatījās lieliski. Beigu beigās, pazīdams Renviku, viņš bija nolēmis aplikt kaklasaiti, kaut arī neierastā apkakle berza kaklu. Uzvalki katrā ziņā nebija viņa stihija.

Viņš izkāpa no taksometra un uzmeta skatienu rokas pulkstenim, divdesmito gadu Tank, - Toms uzskatīja, ka tajos gados radīti izcilākie Cartier modeļi. Zelta pulkstenis bija masīvs, četrstūrains, romiešu cipari eleganti izvietoti atstatus uz iegarenās taisnstūra ciparnīcas. Tieši astoņi. Viņš bija ieradies laikā.

-    Nāc iekšā, nāc iekšā! - Renviks aicināja, atrāvis durvis, kuru mirdzošajā melnajā krāsā un spodrajā misiņā atspoguļojās Toma seja.

Renvikam mugurā bija tas pats baltais linu uzvalks, lai gan žaketi viņš bija novilcis, atklādams izdilušos krekla elkoņus. Toms paspieda Renvikam roku un, ieiedams priekšnamā, pasniedza viņam līdzpaņemto pudeli.

-    Manu dārgo zēn! - Iztinis pudeli, Renviks iesaucās, un viņa seja staroja. - Clos du Mesnil, un piedevām astoņdesmit piektais gads! Nudien nevajadzēja!

-     Zinu, - Toms smaidīdams atteica. Rīta notikumi bija mazliet izsituši viņu no līdzsvara, tomēr tagad viņš bija nomierinājies. FIB aģentes parādīšanās liecināja, ka šeit nav iesaistīta Pārvalde, un tas galu galā nebija slikti. Tas, ka viņš nebija savākts, liecināja, ka amerikāņi no viņa kaut ko vēlas, un tas nozīmēja, ka Tomam nav pilnībā sapītas rokas, lai gan viņam vēl aizvien nebija ne jausmas, ko viņi grib.

-    Labi, šis vīns jākorķē vaļā uzreiz, - Renviks ierosināja, vezdams Tomu uz viesistabu. - Esmu uzaicinājis vēl vienu vakariņotāju. Ceru, ka tev nebūs iebildumu. Tomas, tā ir Dženifera Brauna. Dženifera, iepazīsties, tas ir Tomass Ķērks.

Ieraudzījis Dženiferu pieceļamies no krēsla istabas pretējā pusē, Toms sastinga durvīs un pameta niknu skatienu uz Renviku. Ko tas nozīmēja? Vai Harijs sadarbojas ar fede- rāļiem?

-     Labvakar, mister Kērk! - Sieviete slīdēja viņam pretī, atstādama aiz sevis ChaneI Nr. 5 mākoni, izlikdamās, ka šā rīta tikšanās nav notikusi.

Toms skopi uzsmaidīja, un abi sarokojās.

-    Mis Brauna.

-    Nu, nu, tik oficiāli nav jāizturas. Mēs visi esam draugi, - Renviks aizrādīja. - Dženifera strādā Amerikas FIB pie mana drauga. Cik nopratu, viņš uzskata, ka varu palīdzēt kādas lietas izmeklēšanā, šausmīgi aizraujoši! - Renviks pasmaidīja. - Lai nu kā, viņa iebraukusi tikai uz dažām dienām, un es iedomājos, ka jūs varētu labi saprasties.

-    Paldies, ka iedomājies, tēvoci Harij, - Toms novilka, izmocīdams smaidu un juzdamies mazliet vainīgs. Iespējams, viņš pārāk pasteidzies nosodīt Renviku - visticamāk, vecais vīrs, pats to neapzinādamies, bija tikai bandinieks FIB izstrādātā un vadītā spēlē, nevis labprātīgs sabiedrotais.

-    Vai kāds vēlas iedzert? - Renviks iesaucās. - Ko tu gribēsi, dārgumiņ? Glāzi šampanieša? Teicami!

Renviks notina alumīnija foliju, noņēma drātīšu režģi un viegli pagrozīja korķi, līdz tas ar klusu šņācienu izslīdēja no kakliņa.

-    Glāzes. Sasodīts! Tomas, paturi pudeli, es aiziešu pēc glāzēm. Jā, un spainītis ar ledu arī jāpaķer. To nekad nedrīkst aizmirst.

Pasniedzis atkorķēto pudeli Tomam, Renviks aizšļūca uz virtuvi.

-    Pārāk zemiski pat tādam kantorim kā jūsējais, - Toms nošņāca, pagriezies pret Dženiferu.

-   Jūs domājat, ka tā ir kāda spēle? - Dženifera aizvainota atcirta. - Jūsu zļnāšanai - tāda turpmāk būs jūsu dzīve. Lai kur jūs ietu, lai kur grieztos, mēs jau būsim priekšā. Jūsu pasaule drīz kļūs krietni mazāka.

-    Ja jums ir kādas pretenzijas pret mani, tad Hariju lieciet mierā. Viņam ar šo lietu nav nekāda sakara. Es nepieļaušu, lai jūs ievelkat viņu manā dzīvē.

-    Viņš patiesībā nemaz nav jūsu tēvocis, vai ne? Visa jūsu dzīve sastāv no meliem.

-    Tas neattiecas uz lietu. - Toms paspēra soli uz priekšu, un abi stāvēja dažu pēdu atstatumā. - Es jūs brīdinu - nepi- niet viņu te iekšā!

-    Ja iesaistīsieties spēlē, līdz tam mēs nenonāksim. Vai skaidrs? - Dženifera izaicinoši skatījās Tomam acīs.

Renviks atgriezās, turēdams rokās glāzes un šampanieša Iedus spainīti.

-    Redzu, ka esat iepazinušies. - Viņš sīki iesmējās. - Kolosāli!

Dzirdot viņu ierunājamies, abi satrūkās, un, kamēr Renviks lēja glāzēs šampanieti, viņi neveikli stāvēja un gaidīja. Tad viņš aizveda viesus pie dīvāniem, apsēdināja uz dīvāna labajā pusē un pats piemetās uz otra dīvāna iepretim. Starp tiem novietotā zemā, ar zilu zīdu apvilktā kušete kalpoja par improvizētu kafijas galdiņu, un lielais marmora kamīns bija piebāzts ar nokaltušiem ziediem.

-    Jādomā, ka uzņēmums plaukst, - ieteicās Toms un norādīja visapkārt, pēc iespējas pūlēdamies panākt, lai balss skanētu rāmi un nepiespiesti.

Lai arī istaba bija iekārtota vienkārši, ar mūsdienīgiem smilškrāsas dīvāniem un jūraszāļu pītiem paklājiem, pie smilšakmens sienām, rūpīgi izkārtota, karājās gleznu un zīmējumu kolekcija. To vidū bija Vecās Derības pravietis, svētlaimīga Madonna, turēdama rokās eņģelim līdzīgo Jēzus bērniņu, pāvesta portrets, kurā attēlotais bija sastindzis kareivīgā pozā, un mītiska bakhanāliju orģiju aina. Protams, nemaz nerunājot par to, ka Toms dažos darbos uzreiz pazina Jana van Eika, Rembranta un, iespējams, pat Verrokjo rokrakstu. Šāds galvu reibinošu gleznu sakopojums darītu godu jebkura liela muzeja renesanses galerijai.

-    Kas? Šis? Te gandrīz viss patiesībā man ir jauns, - Renviks bezkaislīgi aplaida skatienu. - Māja man pirms dažiem mēnešiem tika mantojumā no radinieka - es to liku šur tur pārkrāsot un iegādājos dažas mēbeles. Viņš laikam nodarbojās ar jūrniecību. Pēc kara sarausis krietnu žūksni. Zini, es pat nevaru iedomāties, kā te varēja dzīvot. Pilns ar grabažām! Lielāko daļu es pārdevu, tomēr dažus priekšmetus bija vērts paturēt.

-    To es redzu, - Toms atzinīgi novilka.

-    Starp citu, rīt pie manis atnāks kāds zellis apskatīt to tur. - Viņš norādīja uz pāvesta portretu, kas karājās pie istabas tālākās kreisās sienas. - Tas vienmēr ticis piedēvēts Tici- āna skolai, taču man ir aizdomas, ka to varētu būt gleznojis Ticiāns pats.

-    Patiesi? - Toms piecēlās un, piegājis pie gleznas, uzmeta tai vērtējošu skatienu.

-     Kas ir tās? - Dženifera norādīja uz krāšņām maskām, kas karājās virs kamīna dzegas.

-    Ā, nē, tās ir manas, - Renviks uzreiz atdzīvojās. - Es tās kolekcionēju. Tās ir japāņu no maskas.

-    Atvainojiet, es diemžēl ne…

-     No ir japāņu teātra paveids, kas uzplauka Muromači sjogunatas laikā, - Renviks skaidroja. - Lugu sižeti allaž bija vienkārši, nopietni, ar dziļu simbolisku jēgu, kostīmi izsmalcināti. Maskas pauda stilizētus tēlus un emocijas, līdzīgi kā Senās Grieķijas teātros, un ļāva vienam aktierim spēlēt vairākas lomas. Es tās vācu kopš zēna gadiem. - Renvika acis spoži mirdzēja, balss skanēja enerģiski.

-    Cik vecas tās ir?

-     Rau, tur ir mana visvecākā maska. - Viņš piecēlās un norādīja uz baltu masku, izrotātu ar zelta ragiem un izvalbītām acīm, mute savilkta dēmoniskā smīnā ar baltiem, atņirgtiem zobiem. - Tā izgatavota tūkstoš seši simti ceturtajā gadā, kad no tika atzīts par oficiālo Japānas teātri valdošās samuraju un sjogunu šķiras aizsardzībā. Pārējās datētas ar septiņpadsmitā gadsimta beigām un astoņpadsmito gadsimtu.

Toms ļāva skatienam pārslīdēt pār citām maskām. Smaidošs mandarīns ar bedrītēm vaigos, smieklu krunciņām ap acīm, ar Osiņām un īsi apcirptu bārdiņu. Bažīgs japāņu jauneklis plāniem matiem, saraucis pieri un pārsteigumā samie- dzis acis.

-    Ceru, ka neiebildīsiet, dārgā, mēs ēdīsim virtuvē, - Renviks dūdodams uzrunāja Dženiferu. - Ēdamistaba izskatās tā, it kā tur būtu sprāgusi bumba.

Viņš ieveda viesus virtuvē, platā telpā ar akmens plākšņu grīdu un vidū novietotu laucinieciska izskata koka galdu, uzklātu trim personām. Labajā pusē bija stikla divviru durvis, no kurām pavērās skats uz dārzu, - durvis bija pavērtas, un pa tām ieplūda sausserža smarža, tas auga turpat pie mājas sienas. Gar kreisās puses un pretējo sienu stiepās ķirškoka virtuves skapīši ar granīta darba virsmu, kuriem pa vidu bija izvietota gāzes plīts - milzīga čuguna masa ar skalām un cauruļu pinumiem - un dziļa, taisnstūra keramikas izlietne, no kuras slējās augsta kaudze pannu un šķīvju.

Viņi apsēdās pie galda - Renviks galda galā, Toms un Dženifera viens otram pretī. Toms uzmeta Dženiferai skarbu skatienu. Viņš saprata, ka šāda iejaukšanās viņa dzīvē bija viltība, negodīgs paņēmiens, lai parādītu viņam, cik tālu ies un ir gatavi iet, lai iegūtu to, ko vēlas.

-    Ja zinātu agrāk, ka arī jūs atnāksiet, es būtu pagatavojis kaut ko īpašu, - Renviks sūkstījās.

-    Bet šis izskatās brīnišķīgi, - Dženifera iebilda.

Viņai mugurā bija balta blūzīte ar cieši pieguļošu melnu žaketi, garajās kājās paplatas melna zīda bikses, kuru staru gali plandījās ap potītēm. Toms ievēroja, ka runājot viņas de- gungaliņš raustās līdzi lūpu kustībām, gluži kā trusēnam.

Pat šādos apstākļos tas izvilināja no viņa smaidu. Un tas Tomu saniknoja vēl vairāk.

Pīkst. 22.09

Bija pagājušas dažas stundas, Dženiferas vaigi kvēloja vīna un kamīna uguns iespaidā, un viņi atgriezās viesistabā iedzert kafiju. Kad katrs bija paņēmis pa tasītei, Renviks iekārtojās uz dīvāna un labvēlīgi uzsmaidīja Dženiferai, kas bija apsēdusies viņam blakus, iepretim Tomam.

-    Tā, Dženifera, Roberts stāstīja, ka varēšu jums palīdzēt. Protams, konfidenciāli.

Dženifera pateicīgi pamāja un nolika tasīti. Viņa, būdama piesardzīga, šo brīdi gaidot, bija izdzērusi tikai vienu glāzi vīna, un, kaut arī gandrīz visu maltītes laiku viņa sarunājās tikai ar Renviku, tomēr nemitīgi juta sev pievērsto Kērka svelošo skatienu.

-    Aģents Korbets, tas ir, Roberts, minēja, ka jūs esat labākais numismātikas pārzinējs Eiropā. - Viņas balss kļuva lietišķa.

-    Re, kā? Nudien? Gaužām jauki to dzirdēt. Jā, droši vien jāatzīst, ka tas ir mans lauciņš. Es gadiem ilgi darbojos tajā, pirku un pārdevu. Starp citu, tā mēs ar viņu pirms vairākiem gadiem iepazināmies - viņš toreiz izmeklēja kādu lietu. Beidzamā laikā gan esmu pievērsies arī citām nozarēm, taču kāds mans klients ir fanātisks kolekcionārs, tāpēc cenšos būt lietas kursā.

Dženifera svārstījās. Šobrīd bija jālaipo uzmanīgi. Lai ari viņai bija vajadzīgs Renvika padoms, Korbets bija atgādinājis, ka viņš, civilists, nedrīkst uzzināt par zādzību visos sīkumos. Tomēr vienlaikus šī bija iespēja izdarīt spiedienu uz

Kērku, parādot, ka viņi ļoti labi zina, kas noticis, un pavērot viņa reakciju. Nāksies lavierēt. Viņa izņēma no somas kabatiņas ar rāvējslēdzēju aploksni ar zelta monētu un pasniedza to mājas saimniekam.

-   Augstā debess! - Renviks noelsās. Monēta izkrita viņam no rokām, nodžinkstēja uz gridas un pazuda skatienam. Viņš nometās uz ceļiem un, lūkodamies zem dīvāna, uzrunāja Dženiferu.

-     Es šausmīgi atvainojos… Lūdzu piedošanu… Nesaprotu, kas man uznāca, - viņš stomījās. Dženifera pasmaidīja un pamanija, ka Toms ziņkāri vēro notiekošo, lai arī tikpat kā nebija pakustējies.

-    Nekas, nekas, viss kārtībā.

-    Saprotiet, man tas ir milzīgs trieciens, - viņš paskaidroja, kolīdz bija atradis monētu un iekārtojies uz dīvāna.

-    Es šādu monētu nekad agrāk nebiju redzējis.

-    Daudzi to nav redzējuši, - Dženifera aizrādīja.

-    Ko tieši nav redzējuši? - Toms vaicāja, saraucis pieri un pastiepies, lai redzētu, ko Harijs tur rokā.

-     Trīsdesmit trešā gada "Dubultērgli", fenomenāli retu monētu, - Renviks paskaidroja un pasniedza to Tomam.

-     Divdesmit dolāru monēta, - Toms bilda, to aplūkojis.

-    No zelta. Tā ir vērtīga. - Viņš pameta to gaisā, notvēra un nolika uz zilās zīda kušetes.

Dženifera nosprauslojās, neticēdama savām ausīm.

-    Tikai apmēram astoņus miljonus dolāru! - Renviks satraukti iesaucās.

-    Johaidī!

Toms paliecās uz priekšu un atkal paņēma monētu pirkstos. Sejā bija parādījusies godbijīga izteiksme. Dženifera sarauca uzacis. Vai nu Toms bija ļoti labs aktieris, vai arī… Domas pārtrauca Renviks.

-   Manam klientam, kuru pirms brīža pieminēju, ari viena tāda ir. Viņš to nesen iegādājies izsolē. Es gan, protams, to ne reizi neesmu redzējis. Viņš to glabā ieslēgtu drošā vietā Parīzē. Man bija licies, ka viņš ir vienīgais šādas monētas īpašnieks.

-    Ja jūsu klients ir Dariuss van Simsons, tad viņš joprojām ir vienīgais tādas monētas īpašnieks. Oficiāli.

-    Bet neoficiāli? - Viņš jautājoši paraudzījās sievietē pāri tasītes malai.

-    Neoficiāli ASV Finanšu ministrijas īpašumā palikuši daži eksemplāri. Tomēr tie pašlaik… nav atrodami.

Šos vārdus izrunājot, viņa lūkojās Tomā, un ari šoreiz viņa reakcija sievieti mulsināja. Viņa sejai pārlaidās pēkšņa atskārsme, it kā prāts būtu salicis visus mozaīkas gabaliņus savās vietās, it kā viņš piepeši būtu visu sapratis.

-   Nav atrodami? - Renviks noņēma brilles un iecietīgi pasmaidīja. - Kur tie pēdējo reizi redzēti?

-    Šo monētu atrada Parīzē. Mēs pieņemam, ka arī pārējās atrodamas Eiropā.

-    Skaidrs. - Renviks domīgi paberzēja zodu. - Ziniet, van Simsons spļaus zilimelnu, kad par to padzirdēs.

-   Man likās, mēs vienojāmies, ka viņš to neuzzinās, - Dženifera asi atbildēja. - Vai sliktākajā gadījumā - uzzinās no manis. Man rit ar viņu sarunāta tikšanās.

-    Manu dārgo meitenīt, es klusēšu kā kaps. Tomēr mākslas pasaule ir ļoti maza - pajautājiet Tomasam! Van Simso- nam patīk būt lietas kursā, un viņš izdod daudz naudas, lai iegūtu šādas ziņas. Ja viņš to jau nezina, tad drīz zinās. Ticiet man - cilvēki, kuri tērē astoņus miljonus dolāru par acīmredzami unikālu monētu, nav stāvā sajūsmā, kad redz citus izvelkam tādu pašu no rokassomiņas kā konfekti.

-    Vai jūs viņu labi pazīstat? - Toms jautāja.

-    Ne gluži. Kā jau teicu, viņš ir klients, un es viņa uzdevumā meklēju monētas. Esmu arī viņam pārdevis dažas gleznas, lielākoties moderno mākslu. Bet tas ari viss.

-    Tātad - kāds ir mans ierašanās iemesls? - Dženifera ierunājās, nevēlēdamās pieļaut, lai saruna aizvirzās pa nepareizām sliedēm. - Mēs gribam noskaidrot potenciālos šādas monētas pircējus Eiropā. Kas izdotu naudu, lai iegūtu savā īpašumā šādu metāla gabaliņu? - Toms uzmanīgi vērās Ren- vikā, it kā tikpat ļoti alkdams dzirdēt atbildi.

Renviks ievilka vaigus.

-   Es nudien nemācēšu pateikt. Visdrošākais ceļš jums būtu izdibināt, kas pēdējo dažu gadu laikā ir uzvarējis lielu monētu izsolēs, un koncentrēties uz tiem. Visaktīvākie pircēji tirgū parasti ir iestādes. Piemēram, muzeji, tresti, lielas firmas. Van Simsons ir vienīgā man zināmā privātpersona, kas varētu atļauties šādu pirkumu.

-    Kā var pārdot šādu priekšmetu, ja jūs būtu… teiksim… to nozadzis? - Dženifera ieurbās Tomā ar skatienu, taču viņš izturēja to, ne acu nepamirkšķinādams.

-    Nozadzis? - Renviks aizdomājās. - Hmm… Nu, gandrīz droši ir tas, ka šādam priekšmetam jau pirms zādzības ir uzradies pircējs. Šādu preci nevar izlikt pārdošanā brīvajā tirgū.

Dženifera atcerējās domu, kas viņai bija ienākusi prātā lidmašīnā, traucoties šurp. Acīmredzot noziedznieku plāns kādā brīdī bija aizgājis galīgi šķērsām - citādi nevarēja izskaidrot to, kā monēta bija nonākusi FIB rokās.

-    Bet ja nu pircēja vēl nav? Ko iesākt tad?

Renviks pašūpoja galvu.

-    Tas gan ir maz ticams. Tomēr visdrošākais būtu atrast kādu uzpircēju - ziniet, cilvēku, kas nopirktu to no jums un pamēģinātu to pārdot pa saviem kanāliem.

Uzpircējs? Dženifera gausi pamāja. Loģiski. Ranjēri bija zagtu mantu uzpircējs. Iespējams, tieši pa šādiem ceļiem monēta nonāca pie viņa. Kaut kāda iemesla pēc monētai neatradās pircējs, un talkā tika saukts Ranjēri. Bet kurš to izdarījis?

-    Vai arī kaktu izsole, - Toms minēja.

-            jā, es pieņemu, ka ari tas ir iespējams, - Renviks piekrita, nerimdams trīt zodu. - Tas ir iespējams, tomēr gaužām riskanti. īpaši šajos laikos.

-    Kaktu izsole? - Dženifera neizpratnē raudzījās uz vīriešiem. - Kas tas ir?

-    Savā ziņā - melnā tirgus izsole, - Toms skaidroja, un Dženifera ievēroja viņa balsī ieskanamies mazliet metālisku toni, it kā viņš spiestu sevi izturēties piedienīgi. Tas bija labi. Viņa tieši gribēja, lai Toms justos neērti.

-    Kā tas jāsaprot?

Viņa vietā atbildēja Renviks.

-     Katram lielam māksliniekam ir catalogue raisonne, ekspertu sastādīts izdevums, kurā iekļauti visu minētā mākslinieka radīto darbu fotogrāfijas un apraksti, kā arī ziņas par to likumīgajiem īpašniekiem. Jebkurš sevi cienošs galerijas īpašnieks vai izsoles vadītājs, saņēmis lūgumu pārdot kādu priekšmetu, pirmām kārtām ieskatītos šajos izdevumos, lai noskaidrotu minētā priekšmeta izcelsmi. Pēc tam jāievāc ziņas Pazudušo mākslas priekšmetu reģistrā Londonā, tajā iekļauti visi oficiāli par nozagtiem uzskatītie mākslas priekšmeti. Pēc šādas pārbaudes zagta augstvērtīga priekšmeta pārdošana brīvā tirgū ir teju neiespējama.

Toms māja ar galvu un turpināja.

-    Viena iespēja ir sarīkot kaktu izsoli - iespēja gūt zināmu peļņu no izsoles bez liekas publicitātes. Sastāda ļoti izmeklētu un visu apstiprinātu pircēju sarakstu un šiem cilvēkiem pēdējā brīdī paziņo izsoles vietu un laiku. Agrāk tādas rīkoja bieži, taču mūsdienās aizvien retāk. Policisti pieņēmušies gudrībā.

Dženifera pamāja un pagriezās pret Renviku.

-     Mums būtu noderīgi atlasīt visiespējamākos pircējus gan parastajās, gan šajās kaktu izsolēs.

-    Jā, bez šaubām. Es labprāt palīdzētu. Kad jūs to gribat darīt?

Dženifera kaunīgi pasmaidīja.

-    Tagad? - viņš izbrīnījies noprasīja.

-    Es joprojām dzīvoju pēc Amerikas laika, - viņa kā atvainodamās piebildai - Tur tagad ir tikai… - viņa aši iemeta skatienu pulkstenī, - pusseši vakarā. Turklāt mums paliek aizvien mazāk laika.

-     Lai notiek! Protams, ja vien tā vēlaties. Es pats esmu pūce, tāpēc ar lielāko prieku palikšu nomodā un palīdzēšu jums, lai tas būtu padarīts.

-    Tādā gadījumā es došos prom, - Toms žāvādamies atteica. - Man rīt agri jāceļas. Gaidāms kārtējais sūtījums. Turklāt redzu, ka es jums vairs neesmu nepieciešams.

Renviks pa tālruni izsauca taksometru. Pēc piecām minūtēm tas bija klāt, un viņš pavadīja Tomu līdz ārdurvīm. Dženifera stāvēja turpat aiz muguras.

-     Uz redzēšanos, aģente Brauna! - Toms bilda. - Ceru, ka atradīsiet savas monētas.

-   Ak, nebēdājiet, atradīsim! - Viņa viegli pasmaidīja. - Un ari to, kurš tās pievāca.

Renviks pavadīja Tomu līdz taksometram.

-    Atā, Tom! Nepazūdi, esi tik labs!

-    Jā, apsolu. - Abi vīrieši apskāvās.

-     Starp citu, jauka meiča, vai ne? - Renviks pačukstēja.

-    Ugunīga un piedevām skaista. Nedomā piecirst?

-    Piecirst? Viņa patiešām nav mans tips. - Toms atsmēja.

-     Turklāt viņa taču gribēja satikt tevi. Tu esi monētu lietpratējs.

Toms atkal paspieda viņam roku un iekāpa taksometrā.

Pamājis atvadas, Renviks aizvēra ārdurvis un pagriezās pret Dženiferu.

-     Tā. Ķersimies klāt. Ejiet uz viesistabu un ielejiet sev kādu dzērienu, bet es tikmēr uzskriešu augšā un paķeršu savas mapes. Ilgāk par stundu mēs nekavēsimies.

-     Lieliski.

Renviks uzkāpa otrajā stāvā, iegāja grāmatplauktiem nokrautajā darbistabā un smagi noplakšķināja uz ādas krēsla pie liela rakstāmgalda. Domās iegrimis, viņš sēdēja vairākas minūtes, līdz pievilka tuvāk telefonu, paņēma klausuli un uzgrieza numuru.

-Jā?

-    Tas esmu es.

-    Ko gribēji?

Renviks atlaidās krēslā un atbalstīja kājas uz galda.

-    Nemūžam neuzminēsi, kas pašlaik sēž manā viesistabā.

/

i

Pīkst. 22.40

-    Vai atradāt portvīnu?

Viesistabas durvīs parādījās Renviks, un Dženifera pagriezās pret viņu, nelabprāt atrāvusi skatienu no eļļas gleznas, ko ar interesi pētīja.

-     Paldies, man pietiks ar ūdeni. - Viņa pacēla glāzi, ko bija piepildījusi.

-    Ļoti prātīgi. Iesim uz virtuvi, labi? Tur būs vairāk vietas, varēsim izplesties.

Viņš ar galvu norādīja uz mapi tumši zilos vākos, ko turēja, iegrūdis padusē.

Dženifera gāja viņam līdzi uz virtuvi un palīdzēja nokopt galdu - skaļi šķindinot dārgo porcelānu un ēdamrī- kus, abi sakrāva šķīvjus un glāzes augstās kaudzēs uz skapīšiem.

-    Lai nu paliek, dārgā, - Renviks dunošā balsī aizrādīja, redzēdams, ka Dženifera notīra dažu šķīvju saturu atkritumu kastē. - Mājkalpotāja no rīta visu nokops. Tā, tagad, lūdzu, sēdiet tur, un es pievilkšu krēslu klāt.

Viņš norādīja uz krēslu kreisajā pusē pie galda un pievilka citu klāt. Dženifera apsēdās.

-    Kas jums tur īsti ir? - viņa taujāja, kad Renviks sāka iztukšot tās saturu uz galda raupjās koka virsmas.

-    Izgriezumi no avīzēm, biļeteni, pārdošanas rādītāji. Viss, kas saistīts ar Eiropas monētu un medaļu tirgu. Es sadarbojos ar firmu, kas man piegādā informāciju šajā un arī citās nozarēs, kurās darbojos. Tas man palīdz turēt roku uz pul-

sa. Domāju, ka no šīs kaudzītes spēsim izvilkt sarakstu ar cilvēkiem un firmām, kuras jums vajadzētu papētīt tuvāk.

-    Ziniet, es nudien augstu novērtēju to, ka jūs piekritāt palīdzēt. īpaši tik vēlā stundā.

Renviks atplauka.

-    Mana dārgā, es priecājos palīdzēt. No tiesas.

Viņš apsēdās, bet uzreiz pietrūkās kājās.

-    Man ir karsti. Jums arī? - Negaidīdams atbildi, viņš piegāja pie stikla divviru durvīm un atrāva tās vaļā. Telpā ieslīdēja vēss vējiņš. Renviks atkal apsēdās.

-    Ceru, ka nedusmojaties, ka uzaicināju jūs tajā pašā vakarā, kad Tomasu? - viņš smaidot vaicāja.

-    Nebūt ne, - viņa atteica, pūlēdamās neizklausīties pārlieku iejūsmināta. Tā tikai vēl trūka, ja Renviks noģistu, ka tiek izmantots, lai piekļūtu Kērkam.

-     Tas tāpēc, ka Roberts teica - jūs būšot Londonā tikai dažas dienas, un es jau pagājušā nedēļā biju izteicis Tomasam uzaicinājumu kopā vakariņot. Roberts domāja, ka jums nebūs iebildumu. Un man ari ienāca prātā, ka Tomass varētu sniegt noderīgus padomus jūsu izmeklēšanai. Ceru, ka nebiju pārāk pašpaļāvīgs.

-     Protams, ne. Tomēr esmu ieintriģēta. Ar ko misters Ķērks, tas ir, Toms, nodarbojas - ja jau jūs spriedāt, ka viņš var mums palīdzēt?

-    Ā! - Renviks iesmējās. - Daudzi uzdevuši sev šo pašu jautājumu. No tā mazumiņa, ko viņš man par sevi stāstījis, noprotu, ka viņš tirgojas ar antīkiem priekšmetiem. Viņš ar tiem aizrāvies jau kopš bērnības. Jādomā, ka tas ir iedzimts. Lai nu kā, šo nozari viņš pārzina kā savus piecus pirkstus, tāpēc es nodomāju, ka viņa klātbūtne mums būtu noderīga.

-    Vai jūs tiešām Tomu pazīstat tik sen?

-    Vismaz kopš tā laika, kad viņam bija četrpadsmit gadu. Ar viņa tēvu Čārlzu es iepazinos laikā, kad viņš pārcēlās uz Ženēvu. Toms laiku pa laikam ieradās skolas brīvlaikā.

-    Viņš nedzīvoja mājās? - Dženifera zināja atbildi uz šo jautājumu, taču viņa nedrīkstēja likt Renvikam manīt, ka CIP par Kērku savākusi collu biezu dosjē.

-    Nē. Viņa māte Rebeka gāja bojā autoavārijā, kad zēnam bija trīspadsmit gadu. Vēlāk izrādījās, ka Toms bija sēdējis pie stūres.

-    Ak tā? - Dženifera saprotoši pamāja. Viņas tēvs bieži bija apsēdinājis meitu sev klēpī un ļāvis pastūrēt īso gabaliņu no mājas līdz pirmajam lielajam krustojumam, šajā gadījumā rotaļa bija beigusies traģiski.

-   Čārlzs nespēja to pārdzīvot - ja runājam vaļsirdīgi, viņš tā arī pa īstam neatguvās. Tomasu nosūtīja dzīvot pie mātes radiem. Manuprāt, Čārlzam dēla klātbūtne uzdzina sāpīgas atmiņas.

-    Tas katrā ziņā zēnam bijis traumatiski - viens no vecākiem gājis bojā, bet otrs viņu atgrūž.

-    Jā. - Renviks brīdi klusēja. - Ziniet, tagad viņš par bērnību vairs gandrīz nekad neieminas, taču reiz man atklāja kādu notikumu, kuru allaž atminos. Viendien pamatskolā - es gan nezinu, kā to sauc Amerikā, - Tomass ieraudzīja divus zēnus nozogam kādai skolotājai maciņu. Viņš nevienam neko neteica, jo tajā skolā mācījās tikai dažus mēnešus. Viņam jau tā bija grūti - jauns skolēns jaunā skolā jaunā valstī - un negribējās piesaistīt sev lieku uzmanību. Taču izrādījās, ka šie divi puiši bija uzzinājuši, ka Tomass viņus redzējis zogam, un nolēma nočiepto naudu ielikt viņa skapītī un palaist ziņu skolotājai. Viņa visas klases acu priekšā atvēra skapīti un ieraudzīja maciņu turpat, kur abi zēni to bija nolikuši.

Tomasam par sodu dažas nedēļas neļāva iet uz skolu - lai kā viņš centās visus pārliecināt, neviens viņa nevainīgumam neticēja. Vismazāk jau Čārlzs. Pat tad, kad abus skolniekus pieķēra čiepjam veikalā un policija atrada viena zēna istabā nobēdzinātas zagtās mantas. Sava tēva acīs Tomass allaž bijis vainīgs, un, man šķiet, viņš Čārlzam to nekad nav piedevis.

-    Neesmu pārsteigta. - Dženifera uzrauca uzacis. Cik paradoksāli - reiz nepatiesi apsūdzēts zādzībā, Ķērks vēlāk pats kļuvis par zagli.

-    Lai būtu kā būdams, kopš tā laika daudz ūdeņu aiztecējis. - Mirklis klusuma. - Ķersimies klāt! Katram pa pusei.

Viņš sadalīja papīru blāķi divās aptuveni vienādās daļās un nokrāva kaudzītēs.

-    Jūs izskatiet šo, es otru.

Abi četrdesmit piecas minūtes lasīja papīrus, un klusumu pārtrauca tikai rakstāmo čirkstoņa, izdarot piezīmes. Dženifera šad tad uzdeva kādu jautājumu, un Renviks reižu reizēm viņai kaut ko norādīja. Viņam bija taisnība. Tirgus bija mazs - ik pa laikam parādījās vieni un tie paši vārdi, gan juridisko personu nosaukumi, gan privātpersonu vārdi. Ikreiz, kad kāds vārds parādījās dokumentā, Dženifera piezīmēs tam iepretim pievilka svītriņu. Van Simsons jau bija savācis divpadsmit punktu, divreiz vairāk nekā tuvākais sekotājs. Iemetusi aci Renvika piezīmēs, viņa redzēja, ka ari tur van Simsons bija ticis uzvarētāja godā.

Viņa sastinga, nepabeigusi rakstīt vārdu.

-    Kas tas?

Renviks pat nepakustējās.

-    Kas tieši?

-    Tas troksnītis. Man šķiet, tas atskanēja no dārza.

-   Ak tā? - Renviks smaidīdams pacēla galvu. - Droši vien kaimiņu kaķis izretina vietējo peļu populāciju.

Dženifera pamāja, paskatījās pa logu un no jauna pievērsās savām piezīmēm. Pēc neilga brīža viņa atkal pašāva skatienu pa atvērto logu.

-    Kaķis tas nav.

-Ko?

-    Es teicu - kaķis tas nav. - Dženifera piecēlās un piegāja pie loga. - Pārāk liels. Un vairāk nekā viens.

-    Patiešām? - Renviks piecēlās, un viņa sejā parādījās bažīga izteiksme.

-     Aši izslēdziet gaismu! - Dženifera čukstēja. Renviks raižpilns savilka pieri grumbās, aizklumburoja līdz slēdzim un nospieda to. Dženifera pievirzījās tuvāk logam un ieskatījās dārzā.

Nākamajā mirkli viņa atlēca nost un piespiedās pie sienas.

-    Divi vīrieši, - viņa čukstēja. - Tuvojas mājai.

-    Jupis! Kas tiem te meklējams? - Renviks klusā, pēkšņi baiļpilnā balsī attrauca.

-    Nezinu, bet labāk nepaliksim, lai to noskaidrotu. Iesim ārā un izsauksim policiju.

-    Un visas manas gleznas?

-     Jūs taču esat apdrošināts, vai ne? - Renviks pamāja. - Lai tās paliek. Izskatās, ka tie ir profiņi.

Abi uz pirkstgaliem izzagās no virtuves un aizslīdēja līdz ārdurvīm. Dženifera tās atbultēja.

-    Un atcerieties… - viņa iesāka, vērdama durvis vaļā.

Teikumu viņa nepabeidza.

-    Uzmanieties! - iekliedzās Renviks.

Dženifera instinktīvi aizklāja rokas priekšā sejai, un gar elkoni noslīdēja kāda dūre, neko ļaunu nenodarījusi. Spriežot pēc tā, cik zibenīgi tika izdarīts sitiens, šie cilvēki bija gaidījuši durvis atveramies - un tagad bija skaidrs, ka abi vīrieši iesūtīti dārzā ar nodomu izvilināt mājas iemītniekus uz ielas.

Viņa paguva vienīgi piefiksēt, ka uzbrucējs ir īsa auguma plecīgs baltais vīrietis, un viņš sita vēlreiz. Taču šoreiz dūre atsitās pret nopulētajām durvīm, un vīrietis iekaucās. Viņa nelaida izdevību vējā, ar plaukstas malu iecirta viņam pa kaklu un spēcīgi iespēra pa cirkšņiem. Viņš ievaidējās, saļima uz ceļiem un paliecās uz priekšu, koši sarkanu seju rīstīdamies, gārgdams un kampdams pēc elpas.

-    Stāvi, kuce!

Dženifera aši pagrieza galvu un ieraudzīja abus dārzā manītos vīriešus, viņi bija iekļuvuši mājā un tagad stāvēja priekšnama gaitenī - tas, kurš bija pa kreisi, turēja pistoli Renvikam pie galvas. Arī šie bija baltie, lai gan apakšdelmi visiem bija klāti bieziem matiņiem un tetovējumu klājiem. Abiem mugurā bija spīdīgas, melnas ādas jakas, kājās džinsi un koši baltas sporta kurpes.

-    Vēlreiz šitā noraustīsies, un večukam vāks! Pielēca? - Renviks blenza sievietē, paliecis galvu uz sāniem, jo deniņos bija ieurbies pistoles stobra gals. Viņš nepārprotami bija pārbijies.

-    Skaidrs. - Viņa pacēla rokas. - Ņemiet, ko gribat!

Vīrietis, kurš stāvēja labajā pusē, panācās uz priekšu.

Viņam bija plānas un - sliktas asiņu cirkulācijas dēļ - violetas lūpas, labajā ausī trīs auskari un deguns nošķiebts kā bokserim.

-    Paņemsim, paņemsim, mīlulīt. Par to nešaubies.

-    Vācieties ārā no manas mājas, neģēļi! - Renviks sauca, acīm kvēlojot lepnā sašutumā. - Es zinu, kas jūs atsūtīja, un jūs viņam varat nodot, ka…

Vīrietis izvilka pistoli, kas bija aizbāzta aiz jostas, pagriezās, pavērsa to Renvikam pret krūtīm un izšāva.

-    Harij! - Dženifera iekliedzās. Renviks sabruka uz akmens grīdas, viņam no mutes izslīdēja mēle.

Vīrietis, kuru viņa bija notriekusi zemē, nerimdams sēkt, lēnām trausās kājās. Uz labās plaukstas pirkstiem viņam bija uzmaukta bieza misiņa kastete.

-    Nolāpītā kuce! - viņš noņurdēja un, kārtīgi atvēzējies, spēcīgi iebelza viņai pa pakausi.

Dženifera krizdama redzēja marmora grīdu aizvien straujāk tuvojamies, taču ieslīdēja bezsamaņā, pirms atsitās pret to.

Klārkenvela, Londona

27. jūlijs, pīkst. 5.30

Saule bija tikko uzlēkusi, kad piebrauca pirmais busiņš. Iela vēl bija tukša, tikai pelēku baložu pāris dzenājās pa ietvi. Šoferis nolēca zemē un, uzlicis melno ķiveri, pieklaudzināja pie bu- siņa sāniem. Pa gludajām sliedēm nedzirdami atslīdēja vaļā sāndurvis, un izkāpa septiņi vīrieši, cimdos tērptajās rokās turot mirdzošus Heckler & Koch MP5. Neviens neteica ne vārda.

Visi bija ģērbušies pilnīgi vienādi - militāra izskata bikses ar daudzām kabatām, sabāztas zābakos, kuru garās saites zigzagiem aplocījās kājas lieliem, līdz vairākas reizes aptītas ap zābaku stulmu augšdaļu un sasietas. Katram pie kreisās kājas ar līplenti bija piestiprināta pašlādējošā Glock 17 pistole un pie jostas karājās rokudzelži, rezerves munīcija un asaru gāzes baloniņi. Krūtis izspīlēja melnās ložu necaurlaidīgās vestes.

Piebrauca otrs busiņš, un uz ielas izbira vēl seši vīri, uzlikuši gan ķiveres, gan brilles. Garš vīrietis civilistu apģērbā ar apaļiem pleciem un tievām plaukstas locītavām nesteidzīgi izkāpa no otrā busiņa pasažiera puses un klusā apmierinājumā pārlaida skatienu ielai un bruņotajiem vīriem, kas ar mugurām bija piespiedušies pie busiņiem. Viņa lielais brīdis beidzot bija klāt.

- Daniels! - detektīvseržants Klārks klusi izgrūda caur zobiem. Viens no vīriem atrāvās no ierindas un piegāja klāt. Uz pleca bija skaidri saskatāmas Metropolitēna policijas elites S019 bruņotās reaģēšanas vienības zīmotnes.

-    Šis virs, iespējams, ir bruņots un noteikti bīstams. Kad iesiet iekšā, neceremonējieties. Ja ir tāda nepieciešamība, šaujiet. Un atcerieties - es pats personiski gribu viņu aizturēt, šo operāciju vadu es, nevis jūs.

Maiks Danielss saviebās.

-    Ļaujiet mums pašiem izlemt, uz kuru šaut, bet pats parūpējieties par papīriem un pieraugiet, lai netrāpāties pa kājām.

Danielss pagriezās un piegāja pie vīriem, kas sastājās apkārt ciešā aplītī. Klārks stāvēja, dusmās griezdams zobus, un bija priecīgs, ka neviens šo vārdu pārmaiņu nav dzirdējis.

Danielss klusā balsī izdāļāja pavēles, pameta skatienu Klārkam un parriāja. Divi vīri ieņēma vietas iepretim ēkai, uzgūlušies uz busiņu motora pārsega. Pārējie divpadsmit bez trokšņa ciešā ierindā aizsoļoja līdz veikala durvīm.

-     Tā, - ierunājās Danielss, kad visi bija sapulcējušies un pieliekušies tupēja zem lielajiem skatlogiem. - Izkārtojumu jūs zināt. Jūs pieci kopā ar mani uz dzīvojamām telpām augšējā stāvā. Jūs divi ap stūri uz aizmuguri. Viņš negaida mūsu ierašanos, tāpēc tas nebūs sarežģīti. Taču viņš var izstrādāt kādu joku, tāpēc esiet modri. Smit, tu pie durvīm. Aiziet, aiziet, aiziet!

Pīkst. 5.35

Tiklīdz ieskanējās signalizācija, Toms izsprāga no gultas. Viņš pats bija uzstādījis šo sistēmu - datora monitors uz tējas kastes pie gultas kājgaļa, kurā bija redzams ēkas plāns, un mirguļojošs sarkans sektors norādīja, kur iedarbojusies signalizācija. Kāds bija ielauzies veikalā pirmajā stāvā. To apstiprinot, kāpņu telpā atbalsojās šķebinošs blīkšķis - uz grīdas bija nogāzies kaut kas trausls.

Toms pagrāba kreklu un džinsus, kas mētājās uz grīdas, un aši saģērbās, vienlaikus iemaukdams kājas sporta kurpēs ar neatsietām auklām. Viņš dzirdēja soļus uz kāpnēm, gumijas zolēm čīkstot uz betona, durvīm klaudzot, saucieniem "Tīrs!" un "Piesedz!" atskanot aizvien tuvāk - iebrucēji cauri biroju labirintiem tuvojās viņam.

Visbeidzot durvis atsprāga vaļā, un istabā iekūleņoja seši tumši stāvi.

-    Bruņota policija! Stāt!

Toms pacēla rokas gaisā. Šādam pārspēkam pretoties nebija gudri.

-    Toms Ķērks? - jautāja Danielss. Toms drūmi pamāja.

-     Velns parāvis! Protams, tas ir Toms Ķērks! - izdvesa Klārks. Viņš stāvēja durvīs, smagi elsdams, no skriešanas pa kāpnēm pietvīkušu seju, sašķiebušos kaklasaiti. Bruņotie vīri pašķīrās, ļaudami viņam ieiet istabā, tomēr nenovērsa ieroču stobrus no Toma.

-     Tom Kērk! - Klārks nosēca, nerimdams elsot. - Es jūs arestēju par Henrija Džūljusa Renvika slepkavību. - Toms ap-

stulbis iepleta acis. - Jums nekas nav jāsaka, taču jūsu aizstāvībai var nākt par ļaunu, ja pratināšanā noklusēsiet to, kas jums var vēlāk noderēt tiesas zālē.

Klārks piegāja pie Toma un nostājās tikai dažu collu attālumā, piebāzis degunu tuvu klāt.

-    Tomēr viss, ko jūs teiksiet, var tikt izmantots pierādījumos pret jums. - Lūpas atvilkās, atklājot zobus nicīgā smaidā. - Es taču teicu, ka vienreiz tev kāja paslīdēs, pašapmierinātais utubunga!

Toms bija kā izsists no sliedēm un gandrīz neklausījās. Tēvocis Harijs ir miris? Viņš bija noslepkavojis Hariju? Absurds! Pilnīgs neprāts. Prāts atsacījās to saprast. Viņš tam neticēja. Negribēja ticēt.

-     Klārk, pat tu zini, ka tās ir muļķības. Lai kas es būtu, taču slepkava - nemūžam. Mēs ar Hariju Renviku esam gandrīz vai ģimenes locekļi.

-    Tādiem kā tu nav ģimenes.

-     Es vakarvakarā apciemoju Hariju un kopā ar viņu un viņa paziņu paēdu vakariņas. Kad aizgāju, viņš vēl bija dzīvs. Pajautājiet viņai pats!

-    Ak tā gan? - ņirdzīgi nosprauslāja Klārks, iedams aiz Toma. - Dīvaini, bet galds bija uzklāts tikai divām personām.

-    Divām? Tā noteikti ir kāda kļūda.

-    Nekādas kļūdas nav, Kērk, - vismaz ne mūsu pieļautas kļūdas. Uzmini, kura pirkstu nospiedumus mēs tur visās malās atradām? Tieši tā. Tavējos. Tavējos un Renvika. Neviena cita.

Toms juta skaustā iesitamies Klārka mitro elpu. Policists izņēma no kabatas rokudzelžus.

-     Es šo brīdi gaidīju ilgi. Tici man, bija vērts - kaut vai, lai redzētu tavu sejas izteiksmi, - Klārks šņāca.

Toms apzinājās, ka viņam būtu rāmi jādodas līdzi. Viņš bija viens pret daudziem bruņotiem vīriem. Bet galds, uzklāts tikai diviem? Visā mājā tikai viņa pirkstu nospiedumi? Vecum veca iegāšana, un kāds bija krietni nopūlējies, lai to sarīkotu. Klārks acīmredzot bija uzķēries. Gadu gaitā apmācībā izkoptais un pilnveidotais instinkts kliegdams pavēlēja laisties prom, ko kājas nes. Taču, ja viņš tiešām grasās kaut ko uzsākt, tas jādara tūlīt.

Klārks satvēra Tomu aiz plaukstas locītavas un izgriezdams cēla augšup aiz muguras. Toms neizrādīja pretestību, un Klārks, stingrā tvērienā sagrābis ļengano roku, nebija gaidījis tādu pasīvu reakciju un mazliet zaudēja līdzsvaru. Toms nekavējoties izrāva roku no Klārka tvēriena, vienā stiepie- nā aizlēca tam aiz muguras, sagrāba viņa roku un pienagloja pie muguras.

Bruņotos vīrus Toma zibenīgais paņēmiens pārsteidza nesagatavotus. Aptvēruši notikušo, viņi paspēra soli uz priekšu un pacēla ieročus. Toms rada patvērumu aiz Klārka un spēcīgi izgrieza viņam roku. Izmeklētājs sāpēs iekliedzās.

-    Nekustieties, nolāpīts! Viņš man lauž roku!

-    Es esmu paņēmis viņu uz grauda, ser, - viens vīrs uzsauca Danielsam, tēmēdams garām Klārka galvai.

-     Vai tu stulbs esi, velns lai parauj? - Klārks viņam uzbļāva. - Pusaizmigušais nīkuli, tu mani nošausi.

Danielss nolaida ieroci, ar žestu pavēlēja vīriem darīt to pašu un ieurbās Tomā ar skatienu.

-    Neesi muļķis, Kērk! Māja ir aplenkta. Padodies! Nevienam nav vajadzīgs, lai kāds tiktu savainots.

-    Neviens netiks savainots, ja jūs nenāksiet tuvāk, - Toms atbildēja.

Viņš atmuguriski aizslīdēja uz vannas istabu, ar kāju aizcirta durvis un aizbultēja tās. Tad viņš nogrūda Klārku uz ceļiem un piegrūda viņa galvu podam, izstiepa Klārka rokas, kas apvija kanalizācijas cauruli zem skalojamās kastes, un saslēdza tās rokudzelžos. Klārks pat nespēja pakustēties. Viņš bija nobālējis bailēs un dusmās.

-    Kērk, tu smerdeli! - viņš rēca. Balss bija slāpēta un dobja, atbalsodamās no poda. - Ar tevi ir cauri. Es pats tevi no- žmiegšu. Tu dzirdi?

Toms atvēra vannas istabas logu un palūkojās ārā. Aiz tā apmēram piecdesmit pēdu zemāk pavērās šaura, tukša šķērs- ieliņa, baložu mēslu notraipīts asfalta celiņš. Pa durvīm sāka dauzīt kā ar āmuru.

-    Ver vaļā, Kērk! Mēs skaitīsim līdz desmit un tad nāksim tev pakaļ. - Danielss sāka skaitīt. - Viens… divi…

Toms uzlēca uz palodzes.

-    Trīs… Četri… Pieci…

Viņš pasniedzās un nolaida ūdeni podā, tad izspraucās pa logu un laidās lejup pa notekcauruli.

Pēc dažām sekundēm vannas istabas durvis atsprāga vaļā, un, ieročus pacēluši, tajā iedrāzās trīs vīri ar Danielsu priekšgalā. Ieraudzījis, ka telpā neviena nav, Danielss pieskrēja pie loga un pavērās ārā, pamanīdams gan notekcauruli, gan tukšo šķērsieliņu.

-    Izlēca pa logu. Visi ārā! Mums būs jāaplenc viss rajons.

Vīri paklausīgi izsoļoja ārā, un Danielss, jau pagriezies uz

promiešanu, aiz sadragātajām durvīm izdzirdēja kādu kāsējam un sprauslājam. Atgrūdis durvis, viņš ieraudzīja Klārka pakausi, samirkušos matus un plecus. Viss augums spēcīgi drebēja.

-    Daniels? Tas esi tu? Velc mani ārā! - ieaurojās Klārks. Ūdens virpuļoja viņam turpat deguna galā. Danielss pieliecās un iečukstēja ausī:

-    Lielisks arests, Klārk.

Pīkst. 5.45

Atkāpšanās maršrutu Toms bija izplānojis jau tad, kad te ievācās. Lācis tikumu met, bet spalvu - ne. Turpat dažu soju attālumā viņš ienira šauru, nomaļu sānieliņu labirintā, no kurienes gandrīz jūdzes attālumā no mājas varēja iziet pie upes.

Krastmala vēl bija tukša, kad viņš tajā iznāca. Viena otra automašīna un taksometrs aiztraucās uz Sitiju un Cananj Wltarf debesskrāpja pusi - tirgotāji alka dzirdēt jaunākās Āzijas lietišķās ziņas vai aizsteigties priekšā konkurentiem Eiropas tirgū. Elsodami un mūzikas ritmā kratīdami galvu, garām aizsteidzās daži cilvēki, kas bija iznākuši paskraidīt, klausoties pie jostām piestiprinātos MP3 atskaņotājus.

Viņš rimās rikšot un pārgāja soļos, vienlaikus mēģinādams sakārtot domas un aptvert notikušo. Tēvocis Harijs ir miris. Tomu vaino viņa nāvē. Kāpēc?

-    Kērk! - atskanēja sievietes balss. - Kērk, šurp!

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Dženiferu mājam pa atvērtajām melnā taksometra durvīm. Toms apstājās un uzmeta viņai apsūdzošu skatienu. Vispirms Pikadilli, pēc tam pie Harija un tagad šeit. Lai nu ko, bet nepastāvīgumu šai sievietei pārmest nevarēja.

-     Kāp iekšā! - viņa steidzīgi pavēlēja. - Tūlīt norobežos visu rajonu. Tev jātiek prom no Londonas. Ļauj, es tev palīdzēšu.

Toms stāvēja, saprazdams, ka Dženiferai diez vai par visu vairāk rūp tas, kā viņam palīdzēt.

-     Paklau, - viņa turpināja, izkāpdama no taksometra un pārkliegdama reto satiksmi. - Tev mēģina piešūt slepkavību. Es zinu, ka tu nenogalināji Hariju. Es varu to pierādīt. Kāp iekšā, un es tev visu izstāstīšu.

Lai cik aizdomīgi Tomam šķita Dženiferas motīvi, palikt atklātā vietā bija riskanti. Izdzirdot tuvojamies sirēnas kaukoņu, viņš izšķīrās, pieskrēja pie taksometra un iekāpa. Dženifera iekāpa pēc viņa un aizcirta durvis.

-   Viss kārtībā? - viņa aizelsusies taujāja un nolaida sēdekli viņam pretī. Toms palūkojās viņai garām uz taksometra šoferi aiz organiskā stikla sienas.

-   Ja nemaldos, tu Maksu vakar jau redzēji. Neuztraucies, viņš ir mūsu cilvēks. Ar taksometru mums ir vieglāk palikt neredzamiem.

Makss paskatījās uz Tomu atpakaļskata spogulī un piemiedza ar aci. Toms viņā pazina vienu no Dženiferas vakardienas apsargiem. Vīrietis ar kantaino žokli, īsajiem gaišajiem matiem un resno, muskuļaino kaklu pilnīgi nemaz neatgādināja Londonas taksometra šoferi. Taču arī pats taksometrs nebija parasts. Logu stikli bija ložu necaurlaidīgi; spriežot pēc pamatīgā blīkšķa, durvīm aizcērtoties, korpusā bija iestrādātas bruņu plāksnes un, ļoti iespējams, arī korķa apšuvums, lai noslāpētu skaņu. Vispamanāmākais bija motors - dīzeļa motora nīkulīgās dīkšanas vietā zem pārsega aizsmacis rēca astoņu cilindru dzinējs, kas bija uzstādīts, lai varētu pavilkt papildu slogu.

-    Nē, nekas nav kārtībā, - Toms attrauca, ievērojis uz grīdas Dženiferas ceļasomu, no kuras spraucās apģērba gabali. - Kādēļ jūs esat šeit? Kas te notiek?

Pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Dženifera jutās neomulīgi. Pat skumji.

-    Izsaku līdzjūtību. Mums nevajadzēja Hariju iesaistīt.

-    Līdzjūtību izteiksiet vēlāk. Labāk pastāstiet, kas notika.

Viņa mirkli klusēja un tikai tad sāka runāt.

-   Apmēram četrdesmit piecas minūtes pēc jūsu aiziešanas mājā ielauzās trīs vīrieši un uzbruka mums. Viņu nošāva… taisni manu acu priekšā.

-    Nošāva?… Un jūs? Kā jūs izsprukāt? - Viņa balss bija aizdomu pārņemta.

-    Nezinu. Es mēģināju palīdzēt viņam. Centos izlauzties. Bet viņu bija pārāk daudz un visi bruņoti. Man iesita pa galvu, un, kad es atguvos, Hariju nekur neredzēju - taču visa priekšnama grīda bija vienās asinīs. Es saodu deguma smaku un sekoju asins pēdām uz pagrabu. Viņš bija sadedzināts. Viņu nošāva, līķi aizvilka uz pagrabu un sadedzināja.

-    Nolādēts! - Toms iekoda apakšlūpā. Acu priekšā pavīdēja Renvika apdegušais un izkropļotais līķis, taču viņš tūdaļ pat piespieda sevi aizgaiņāt šo šaušalīgo ainu. Harija vairs nebija. Harijs, kas vienmēr bijis klāt, vienmēr bijis viņam tuvāks nekā paša tēvs. Bēdas uzbruka kā pēkšņs vilnis, un viņš apstulba, kampdams pēc elpas, nesaprazdams - peldēt augšup vai lejup, lai tiktu krastā. Tomēr viņš nedrīkstēja izplūst asarās, vismaz ne viņas klātbūtnē. Neviena klātbūtnē.

-    Tad es piezvanīju Maksam, lai atskrien man pakaļ. Kad aizbraucām prom, viņš izsauca policiju.

Taksometrs pārbrauca pāri upei, patraucās garām Dien- vidkrasta betona masai un trauslajam Tūkstošgades panorāmas rata tērauda tīklojumam, kura kabīnes nekustīgi karājās, rīta saulē mirdzēdamas kā pērles.

-    Kā jūs zinājāt, kur mani meklēt?

-     Mūsējie vairākas dienas jums sekoja. Arī vakarvakarā jūs novēroja, baidīdamies, ka jūs varētu pazust vai doties pakaļ monētai. Par laimi, viens pamanija jūs izlecam pa logu.

-    Kur ir monēta? - viņš taujāja aizžņaugtā balsī.

-    Man tās vairs nav, - Dženifera dobji atteica un, pagriezusi galvu, paraudzījās pa logu. Tad piebilda: - Iebrucēji paņēma tikai to. Acīmredzot tās dēļ viņi bija ieradušies.

-    Proti, jūs uzskatāt, ka tā bija profesionāli veikta aplaupīšana.

-    Tā rādās.

-    Bet kā viņi vispār varēja zināt, ka monēta ir tajā mājā?

-   Divi iespējami izskaidrojumi. Pirmkārt, man sekoja kāds, kurš zināja, ka monēta man ir līdzi. Otrkārt, kāds šiem cilvēkiem padeva ziņu. Mēs zinām, ka jūs vakar neesat zvanījis ne no sava mobilā, ne no mājas tālruņa. Par jums šaubu nav.

-    Tātad jūs domājat, ka Harijs…

-    Mēs pašlaik pētām viņa tālruņa sarunas. - Mirklis klusuma, līdz Dženifera ierunājās no jauna ar neslēptu nožēlu balsī. - Klau, Kērk, es pat nezinu, kā jums lai to pasaku. Mēs vakarvakarā pārbaudījām dažus faktus. Harijam Renvikam nav bijis nekāda bagāta radinieka un nav arī atstāts mantojums.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt? - Toms gandrīz sāka taisnoties.

-     Padomājiet pats! Tādas gleznas, tāds milzīgs miteklis. Kaut kā viņam par to bija jāsamaksā. Varbūt viņš bija kļuvis alkatīgs?

Toms iekoda lūpā. Viņš atsacījās tam ticēt. Harijs? Mantkārīgs? Tas nelīmējās kopā.

-    Tas, kurš nogalināja Hariju un pievāca monētu, izdarīja visu, lai vainu uzveltu jums. Kad aizgāju uz virtuvi, pamanīju, ka mani trauki ir novākti, palikuši tikai jūsu un Harija. Jādomā, ka pietika tikai sameklēt traukus ar lūpu krāsu nospiedumiem.

-    Bet kāpēc?

-    To arī es gribētu zināt. - Dženiferas acis apņēmīgi iezibējās. - Šķiet, no jums sanāk visnotaļ ticams aizdomās turamais.

Toms pamāja, atcerēdamies šā rīta notikumus.

-     Jums vajadzēja redzēt Klārka seju, kad viņš ieradās mani aizturēt.

-    Klārka?

-     Ir tāds policists, kurš jau gadiem mēģina mani iebāzt aiz restēm. Droši vien sacerējies, ka šoreiz es no viņa nagiem neizsprukšu.

Iestājās klusums. Toms pūlējās aptvert nupat dzirdēto.

-    Pamēģināsim saprast, - viņš visbeidzot ierunājās. - Jūsu cilvēki var pierādīt, ka Harijs bija dzīvs, kad es aizgāju, un ari to, ka es visu nakti neizgāju no savas mājas un nevienam nezvanīju.

-    Aha! - Dženifera pamāja.

-    Tad ko jūs no manis gribat? Kur ir āķis?

-    Vai jūs nozagāt monētas, Kērk? - Viņas acis pētoši pārslīdēja Tomam.

Toms atbildēja uz viņas skatienu, ne acu nepamirkšķinādams, un noteiktā, pārliecinātā balsī paziņoja:

-    Nē. Par tām es pirmo reizi izdzirdēju tikai vakarvakarā un vēl šobrīd to nožēloju.

Viņa pamāja, un Toms juta, ka viņa mokās ar lēmumu, kuru pagalam negrib pieņemt. Taksometrs jau bija nonācis Voksholas rajonā, un garām paslīdēja pilij līdzīgā stikla un akmens M/6 ēka, Britu slepenā dienesta galvenā mītne.

-    Āķis ir tāds - ja es jums palīdzu, jums jāpalīdz man.

-    Kā tas jāsaprot? - Toms piesardzīgi jautāja.

Dženifera atlaidās sēdeklī un ierunādamās atkal pavērās

pa logu.

-Šo monētu kopa ar četrām citam pirms trim nedeļam nozaga no Fortnoksas.

-    Fortnoksas! - Toms viņu pārtrauca. - Jēzus! Kā tas iespējams?

-    Tas šobrīd nav svarīgi. Pagaidām svarīgi ir tas, ka viena no tām pēc divām nedēļām uzradās Parīzē - tā pati, kuru es vakar rādīju jums un kuras man tagad vairs nav. Tāpēc mēs spriežam, ka pārējās monētas ari ir Eiropā, iespējams, pārdotas kādam privātajam kolekcionāram. Jautājums ir tāds - ja nenozagāt jūs… kurš tad, jūsuprāt, to būtu varējis izdarīt?

Toms dusmīgs novērsās.

-    Es nesadarbojos ar policiju.

-    Un Harijs?

-    Nu un? Kāds viņam ar to sakars?

-    Jūs domājat, ka Fortnoksas apzagšana un viņa slepkavība nav saistītas? Es būtu gatava derēt - tas, kurš nozaga monētas, vienu sazin kādā veidā ir pazaudējis, tad uzzinājis, ka tā nokļuvusi pie Harija, un vakar nogalināja viņu, lai to atgūtu. Palīdzot man noskaidrot, kurš ir zādzības pasūtītājs, jūs palīdzēsiet notvert Harija slepkavas.

Toms cieta klusu; viņš pārdomāja Dženiferas piedāvājumu.

-    Man jādodas uz Parīzi, - viņa turpināja. - Šopēcpusdien man sarunāta tikšanās ar van Simsonu. Pēc tam es gribēšu šo to apskatīt. Galu galā monētu atrada Parīzē. Jūs šo pilsētu pazīstat un zināt turieniešu paražas. Vairāk par pāris dienām tas neprasīs.

-   Jūs ņirgājaties par mani, vai? - viņš gandrīz smiedamies izgrūda.

-    Kādēļ jūs atsakāties?

-    Tas ir neprāts! Iemeslu ir miljoniem! Vai tiešām jūs iedomājāties, ka es jums uzticos? Vienreiz jūs mani jau piečakarējāt, un es vairs uz jūsu āķa neuzķeršos.

-     Es nezinu, kas ar jums notika agrāk, un negribu to zināt. Bet šoreiz neviens piešņākts netiks. Es apsolu.

-    Mēs abi zinām, ka jūsu solījumi nav ne sūda vērti.

Dženifera lēni pamāja.

-    Jums taisnība. Es to nevaru izlemt. Tomēr, ja atbrauksiet man līdzi uz Parīzi, es parunāšu ar savu priekšnieku. Ja viņš nepiekritīs šādam darījumam, es ļaušu jums iet savu ceļu. Pateikšu, ka jūs no manis aizlaidāties vai ko tamlīdzīgu. To gan es varu apsolīt, - Dženifera turpināja, atlaizdamās sēdeklī un paskatīdamās pa logu. Automobilis devās Klepe- mas virzienā, un biroju ēku un upmalas krāšņo jaunbūvēto māju rajonu vietā aiz loga stiepās glītas Viktorijas laika rindu mājas. Viņa pieklauvēja pie stikla starpsienas, un taksometrs apstājās ielas malā.

-    Tā vai citādi - jums pašam jāizlemj, vai izmantot šo izdevību jau tagad. - Viņa atvēra taksometra durvis un norādīja uz tām ar roku. - Taču viens man jums jāsaka - ASV varas iestādes nekā nevarēs apstiprināt jūsu liecību. Tikai jums vienam zināms, ka arī es vakariņoju tajā namā, ka Harijs, jums prombraucot, vēl bija dzīvs un ka jūs visu nakti neizgājāt no savas mājas. Vaļsirdīgi runājot, jūsu izredzes nav diez cik spožas.

Toms, pats negribēdams, iesmējās.

-    Tātad zināšanai - vai jūs man joprojām palīdzat?

-    Mans nodoms nav iegūt draugus. Es tikai vēlos noslēgt pamieru. Jūs palīdzat man atrast monētas un cilvēku, kurš tās nozaga. Es palīdzu jums atrast Harija slepkavas, nokārtot rēķinus ar jūsu draugu Klārku un izdzēst dažus pagātnes traipus. Lēmums ir jūsu ziņā, taču, manuprāt, šāds piedāvājums ir godīgs.

Lai cik ļoti Tomam tas nepatika, viņai bija taisnība.

-    Lai notiek, es došos uz Parīzi, un jūs aprunājieties ar priekšnieku. Ja viņam jūsu priekšlikums nepatiks, es pazu- dīšu, pirms jūs pagūsiet izdvest vārdus: "Līgums par noziedznieku izdošanu." Un es piekrītu to darīt tikai Harija, ne jūsu un nepavisam ne FIB labā. - Viņš mazliet pacēla balsi, lai nerastos šaubu par teiktā nopietnību. - Kad mēs viņus atradīsim, nestājieties man ceļā. Man vienalga, kas viņi ir. Es gribu dabūt viņus rokā. Viņi par to samaksās.

Kenta, Anglija

Pīkst. 8.05

Pagāja divas stundas, līdz viņi aizbrauca līdz mazajai lidostai. Izbraucis no pilsētas, melnais taksometrs traucās pa sev neierastu vidi, šauriem celiņiem un stāviem lauku ceļiem, tā liektais jumts tik tikko paslējās virs biezajiem ceļmalas dzīvžogiem. Visbeidzot viņi nonāca pie lidmašīnas, kas gaidīja skrejceļa galā pie liela nogāzena lauka Kentas grāfistē. Lai tiktu pie šīs lidmašīnas, bija nepieciešama izpalīdzīgā Maksa iejaukšanās, jo - tā kā Tomu meklēja policija, par Dže- niferas nofraktēto čārterreisu nevarēja būt ne runas. Vecajam labajam tēvocim Semam nudien bija ļoti garas rokas, Dženifera lepni nodomāja.

-    Kāpiet iekšā! - viņa norādīja Tomam, kad auto piebrauca pie lidmašīnas. - Es aiziešu piezvanīt priekšniekam.

Toms pamāja un uztrausās pa trapu salonā. Dženifera izņēma tālruni. Vašingtonā bija mazliet pēc trim naktī, bet viņa sprieda, ka Korbets neiebilstu, ja tiktu uzmodināts šādas ziņas dēļ. Tikko viņš pacēla klausuli, viņai sažņaudzās pakrūtē.

-    Tā esmu es, ser.

-    Brauna? Cik pulkstenis?

-    Londonā apmēram astoņi no rīta. Piedodiet, ka uzmodināju.

-    Tas nekas. - Viņa dzirdēja priekšnieku nožāvājamies. - Kā vakar gāja? Viss kārtībā?

-    Nē, ser, nav kārtībā.

-    Kas atgadījies? - Miegainība no viņa balss pazuda kā ar roku noņemta.

-    Renviks ir miris.

-    Miris? - Viņa iztēlojās, kā Korbets šajā bridi pielec kājās, acīm nevaldāmi zibsnījot.

-    Noslepkavots. Nošauts. Es pati redzēju.

-    Lēnāk! Kas īsti notika?

Dženifera ievilka elpu un pūlējās atgūt pašsavaldīšanos. Pēc brīža viņa ierunājās rāmiem, skaidriem teikumiem.

-    Ķērks ieradās, kā paredzēts. Mēs paēdām vakariņas, un viņš aizgāja. Es paliku pie Renvika apspriest lietu. Bet tad mājā ielauzās trīs vīrieši, viņi mums uzbruka, nošāva Renviku un man iesita pa galvu tā, ka es atslēdzos. Kad atguvos, monētas man vairs nebija.

-    Ko tu teici? - Tagad viņa gara acīm redzēja priekšnieku atslīgstam atpakaļ gultā, sažņaudzot un atlaižot dūri pie sāniem. Iestājās īss klusuma brīdis. - Nolāpīts! Kad Jangs to padzirdēs, viņu ķers trieka.

-    Es to atgūšu, ser.

-    Tu uzskati, ka viņi ieradās pēc monētas? Vai arī tā bija sagadīšanās?

-     Tā nebija sagadīšanās. Renvikam pie sienām karājās gleznas miljoniem dolāru vērtībā. Tās nebija pat aizskartas. Viņi ieskrēja namā un tūdaļ pat aizskrēja. Renviku viņi ne tikai nošāva, viņu burtiski sodīja ar nāvi, jo vecais vīrs zināja, kas viņus sūtījis.

-    Bet kā viņi zināja, ka tev ir monēta?

-    Makss manā uzdevumā pārbaudīja Renvika tālruņa sarunu sarakstu. Cik noprotu, pēc Kērka aizbraukšanas Renviks šur tur piezvanījis.

-    Tātad iznākumā ir miris civilists un pazudusi astoņus miljonus dolāru vērta monēta?

-     Briti uzskata, ka Renviku noslaktējis Ķērks, un mēģināja viņu šorīt arestēt. Es liku viņu visu nakti novērot, un man nav ne mazāko šaubu, ka viņš ar šo noziegumu nav saistīts. Viņam grib uzvelt vainu. Manus pirkstu nospiedumus noslaucīja visā mājā, bet viņa nospiedumus atstāja.

-    Ko tu ar to gribi sacīt?

-    Ser, manuprāt, mēs ejam pa aplamām pēdām. Es pazīstu cilvēkus, un mana iekšējā nojauta vēstī, ka viņš par Fort- noksu neko nezina un arī par monētu pirmo reizi uzzināja tikai no manis.

-    Kādas ir tavas domas? Ļausim, lai iet, kur grib?

-    Es gribu aizvest viņu sev līdzi uz Parīzi pie van Simso- na. Viņš pārzina šīs pasaules likumus labāk par visiem un arī labi orientējas apkaimē. Vakar Ķērks atteicās no vienošanās, taču šodien izrādījās, ka tikai mēs varam nodrošināt viņam alibi, un nu viņam vairs nav izvēles. Viņš ir ar mieru palīdzēt, ja vien izpestīsim viņu no policijas nagiem. Pēc manām domām, būtu loģiski izmantot viņu, kamēr varam.

-   Man tas jāpavēsta Grīnam un Jangam. Šāds lēmums nav manā kompetencē.

-     Protams, bet atļaujiet viņu tagad ņemt līdzi. Ja atbilde būs noliedzoša, varēsim izspriest, ko ar viņu iesākt. Taču, jo ilgāk mēs kavēsimies, jo vairāk zaudēsim.

-    Brauna, jūs esat krietni pārsniegusi savas pilnvaras - jūs to pati apzināties, vai ne? Jūs nevarat būt simtprocentīgi pārliecināta, ka Ķērks nav saistīts ar šo lietu. Jūs milzīgi riskē- jat.

-    Jūs manā vieta arī riskētu… ser.

Korbets īsi iesmējās.

-    Zini ko? Droši vien riskētu gan.

Dovila, Ziemeļfrancijas piekraste

Pīkst. 11.40

Nelielā Cessna Skylane svaidījās pa Lamanša mainīgajām gaisa plūsmām kā plakans akmens, kas sviests pāri rāmai dīķa virsmai. Aizvērusi acis, lai apspiestu nelabo dūšu, Dženifera kopš iekāpšanas nebija bildusi gandrīz ne vārda. Taču tam nebija nozīmes, jo arī Tomam nenesās prāts uz tērzēšanu - viņš klusi vērās pa iluminatoru.

Pēc vairākām stundām lidmašīna nolaidās Dovilas lidostā, kur viņus jau gaidīja tumši zaļš Renault Megane, daži Tomam paredzēti apģērba gabali un jauna Amerikas pilsoņa pase uz Viljama Trevisa vārda, ko viņš paņēma, klusi burkšķēdams un negribīgi izrādīdams cieņu Maksa acīmredzami efektīgajam darbam.

-     Kāds bija jūsu priekšnieka slēdziens, aģente Brauna? - taujāja Toms, kad mašīna nogriezās uz A13 lielceļa un devās uz Parīzi.

-    Ziniet, ja mēs sadarbosimies, mēs varētu pāriet uz "tu".

Toms paraustīja plecus.

-    Lai notiek, Džena!

-    Sauc mani par Dženiferu, ja vari! - viņa strupi atteica. Uzrunāt ar "tu" bija viens, bet saīsinājums "Džena" liecināja par familiaritāti, kurai ne viens, ne otrs nebija gatavi. Toms atmeta ar roku, kaut ko noņurdēja un aizgriezās. Dženifera bēdīga pašūpoja galvu. Ceļojums būs garš, par to šaubu nebija.

-    Viņš solījās padomāt.

-    Jā, tas gan iedveš uzticību.

Abi sēdēja klusēdami, un riteņi ritmiski klaudzēja pār asfalta klājuma plaisām kā atskaņotāja adata, nonākusi plates vidū. Aiz logiem slīdēja līdzenu lauku ainas, milzīgi taisnstūra zeltaini un bronzas krāsas lauki, kurus vēl nebija izrobojuši kombaini. Pēc kāda laika Dženifera pievērsās ceļabiedram.

-    Tātad tu kādreiz strādāji CIP?

Runādama viņa iebrauca malējā joslā un pamanīja, ka Toms pieķeras pie durvju roktura. Viņa bija uzstājusi, ka vēlas vadīt auto, apzinādamās, ka, sajutusi pedāļus zem kājām un stūri rokās, būs vieglāk aizmirst lidojuma laikā izjustās šausmas.

Toms turpināja vērties pa logu.

-Jā.

-    Operācija "Kentaurs"?

-Jā.

-    Kas notika tālāk?

-    Līdz Parīzei jābrauc divas stundas! - Toms atcirta. - Ja tev nav iebildumu, es labprāt parunātu par kaut ko citu.

-     Lai notiek! - Dženifera pārslēdza zemākā pārnesumā, sagrieza stūri, un automobilis patraucās garām milzīgai kravas mašīnai, kuras plastikāta sāni klabēja vējā, un uzņēma ātrumu, pārslēgdama augstākā pārnesumā. Viņa juta, ka blakus sēdošais Toms saraujas, un pasmaidīja. Varēja manīt, ka viņš nav radis būt par pasažieri. Tiesa, arī viņa nebija radusi.

Aizritēja vēl desmit minūtes, un pienāca Toma kārta pārtraukt klusumu. Viņa jautājums nepārprotami pauda domu, kas viņam nebija devusi mieru.

-    Kā tu zini par "Kentauru"?

-    A, tagad tu par to gribi runāt?

Toms pameta spīvu skatienu.

-    Zagdams olu Ņujorkā, tu atstāji skropstu, - viņa skaidroja. - Mēs atradām ierakstu datubāzē, un sistēma nosūtīja brīdinājumu Nacionālās drošības pārvaldei. Tā savukārt paziņoja arī mums. Tā mēs nodibinājām saistību starp tevi un Fortnoksu.

-    Ko vēl viņi stāstīja?

-    To es tev nedrīkstu atklāt.

-    Vai par mani stāstīja? Par to, kas notika?

-    Tikai minēja, ka tu ar viņiem esi sarāvis saites.

-     Dievs tēvs! - Toms iesmējās. - Džons Paipers, kroplis tāds!

-    Kā tu?… - Dženifera pārsteigta iesāka.

-    Tikai viņš būtu varējis to pateikt. - Viņš atkal iesmējās. - Tātad Džons Paipers manīgi aizložņājis no CIP uz NDP Varu derēt, viņš ir nobijies kā diegs, ka "Kentaura" lieta izlīdīs dienasgaismā, un dabūs trūkties par visiem grēkiem.

-    Viņš, tāpat kā mēs, vēlas tikai atgūt monētas.

-   Ja gribi, es tev pastāstīšu šo to par Džonu Paiperu. Viņa vienīgās vēlmes ir tādas, kas nes labumu pašam Džonam Paiperam. Ko viņš stāstīja par mani?

-    Tu esot bijis labs aģents, bet tad aizgājis necejos. Labākais aģents. Tu esot noslepkavojis cilvēku.

-    Re, kā? - Toma balss kļuva skarba, acis samiedzās.

-    Tā bija? - Dženifera atļāvās uz acumirkli atraut skatienu no ceļa.

-    Jā, - viņš lēni pamāja. - Taču, ja es nebūtu to izdarījis, viņš būtu novācis mani.

-     Nekas tāds agrāk nav dzirdēts, - viņa noraidoši no- šņaukājās.

-    Viņi bija nolēmuši izbeigt operāciju "Kentaurs".

-    Kas bija viņi?

-    Paipers ar saviem CIP čomiem. Viņi palūdza man izdarīt vēl pēdējo darbu - ielauzties kādā Šveices biotehnoloģiju firmā, nozagt dažas mapes, pielaist birojam uguni un ielaist lodi galvenajam zinātniekam pierē, lai viņš nevarētu veikt pētījumus no jauna. Es negribēju strādāt "slapjos" darbus, tam nolūkam bija citi aģenti, tāpēc atteicos. Man piedraudēja izvirzīt apsūdzību. Nu, piemēram, atteikšanās paklausīt pavēlei un tamlīdzīgi. Kad paziņoju, ka aizeju no Pārvaldes, atsūtīja manu kontaktpersonu "aizlaist mani pensijā". Starp citu, tā to sauc šajās aprindās. Un tad es to izdarīju - citādi vairs nebūtu dzīvo vidū.

-    Kādēļ viņi tā darīja? - Viņa neticīgi paraustīja plecus, lai gan bija jāpiekrīt - cik viņai bija nācies iepazīt Džonu Paiperu, stāsts liecināja par labu Tomam; pat ņemot vērā to, cik ļoti viņa Kērkam neuzticējās.

-     Ap to laiku viņi bija aptvēruši - ja ziņas par "Kentauru" nāks klajā, visiem ripos galvas. Es spriežu, ka viņi pavēlēja mums visiem novākt kādu cilvēku - lai paskatītos, cik daudz var mūs vadīt. Iespējams, pat bija iecerējuši vēlāk par to mūs šantažēt, lai varētu aizbāzt mums muti. Nezinu, kas notika ar pārējiem. Kad Paipers saprata, ka nepakļaušos, viņš izdarīja triecienu. Tāda tur ir kārtība.

-    Tieši otrādi - tu gribi man iestāstīt, ka tāda ir kārtība, - Dženifera nosprauslāja.

-    Normāli likumi tur nepastāv. Tiklīdz tu mazliet uzmin uz varžacīm, tevi ķer spēcīga atmaksa.

-    Kas īsti notika Parīzē?

Toms pasmaidīja.

-    Es noslēdzu vienošanos ar frančiem.

-    Kādu vienošanos?

-    Es atgādāju viņiem toreiz pazaudēto, un par to viņi man palīdzēja izgaist.

Dženifera uzmeta Tomam īsu skatienu.

-    Tad tu kļuvi par zagli?

-    Ko gan tu gribēji? Vai tu iedomājies, ka es varētu strādāt oficiālu parastu darbu? Sēdēt birojā no deviņiem līdz pieciem? Stumdīt papīrus? - Stikla atspīdumā pāri Toma sejai pārslīdēja tikko manāma ēna; viņš pasmaidīja par šādu iespēju. - Es neizvēlējos šādu dzīvi. Pārvalde mani atstāja mētājamies ceļa malā. Es zaudēju visu, kas man piederēja. Man nekas cits neatlika.

-    Bet tev taču jaunā nodarbošanās patika, vai ne? - viņa apsūdzošā toni noprasīja.

-    Kas tur peļams? Zagšana man padevās, es šajā nodarbē biju apmācīts. Jā, man tā gāja pie sirds. Jādomā, patīk vēl līdz šim. Plānošana, izpilde, atkāpšanās. Pēc laika adrenalīns kļūst par narkotiku. Naudas trūkumu es neizjutu jau pirms vairākiem gadiem.

-     Bet kas tevi pamudināja pielikt punktu? - Dženifera skeptiski tincināja, apzinādamās, ka balss tonis pauž viņas uzskatus, - viņa neticēja, ka Toms patiešām pārtraucis to darīt.

Vīrietis pakratīja galvu.

-    Nebija tikai viens tāds pamudinājums. Lai gan - varētu būt tēva bēres. Dažkārt prātā viss nostājas savās vietās, un tu saproti, ka pienācis īstais laiks.

Pāri viņas saulesbriļļu stikliem zibenīgi šāvās baltas šautras; uz ceļa uzkrāsoto balto lenšu - norāžu par drošo atstatumu starp transportlīdzekļiem - atspīdumi.

Pīkst. 13.37

Viņi brauca klusēdami. Iebraucot drūmajā Parīzes priekšpilsētā, aizvien biežāk pelēkā tērauda un betona miglā zemi ar debesīm savienoja augstceltnes un zemas noliktavu ēkas, un vienīgais gaišais stariņš, kas uz brīdi negaidīti izklīdināja tumšo piepilsētas miglāju, bija nesen uzbūvētais Sendenī futbola stadions.

-    Ko tu zini par Dariusu van Simsonu?

-      Tikai to, ko Harijs vakar pastāstīja, - Toms atteica. - To, ka viņš iegādājies izsolīto "Dubultērgli". Tomēr viņa vārds šķiet pazīstams. Man liekas, esmu par viņu lasījis.

-    Atmiņa tevi neviļ. - Dženifera pamāja. - Viņš ik gadu ir Fortune sastādītā planētas piecsimt bagātāko cilvēku sarakstā. Žurnāls prognozē, ka šogad viņš beidzot ielauzīsies pirmajā piecdesmitniekā.

-    Kādēļ tu gribi ar viņu tikties?

-    Vēl pirms dažām nedēļām visiem bija zināms, ka pastāv tikai trīs šādas monētas - viena piederēja van Simso- nam, un divas glabājās Smitsona institūtā. Tagad, kad no Fortnoksas nozagtas piecas, par kuru esamību neviens nenojauta, jādomā, ka kopā ir astoņas. Van Simsonam par to nekas nebūtu jāzina. Es gribu pavērot viņa reakciju, kad pateikšu, ka viņa monēta nav tik unikāla, kā viņš domājis tās iegādes brīdī.

-    Tu domā, ka viņš ir saistīts ar šo lietu?

-    Visādā ziņā viņam ir pietiekami daudz līdzekļu, lai finansētu šādu pasākumu- Un viņam monētu tirgū ir liela ie-

tekme. Jā, es uzskatu, ka viņš varētu zināt par jaunākajiem notikumiem.

-    Kā viņš nopelnījis tik daudz naudas?

-     Nekustamie īpašumi. Piemēram, biroju ēkas, iepirkšanās centri, dzīvojamie rajoni un tamlīdzīgi. Viņam ir ķēriens iepirkt lēti un tad brīnumainā kārtā pārvietot maģistrāli vai izdabūt plānošanas atļauju piebūvēt vēl trīs stāvus.

-    Tad jau viņš ir gudrs.

-    Gudrs un, ja tic nostāstiem, brutāls. - Dženifera ielūkojās atpakaļskata spoguli, un mašīna slaidi un līgani pār- traucās pāri divām joslām, apdzenot kārtējo kravas auto. Toms pieķērās pie durvju roktura.

-    Kādiem nostāstiem?

-    Runā, ka pirmo lielo naudu viņš nopelnījis, iegādājoties veco ļaužu namu un piespiežot visus tā iemītniekus izvāk- ties, lai varētu to nojaukt. Kad tie atteicās, viņš pielaida tam uguni. Kopā gāja bojā trīspadsmit cilvēku. Protams, saistība ar van Simsonu netika pierādīta, un viņš varēja uz krāsmatām uzcelt dzīvokļu namu.

-    Tur jau tā nelaime - tādiem kā tu uzreiz gribas par visiem domāt sliktāko. Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik ātri rodas tādas baumas?

-    Protams, - viņa aizstāvējās. - Un dažreiz šādas valodas izplatās ne bez pamata. Lielākoties nav dūmu bez uguns.

Toms pakratīja galvu.

-     Ko gan tu par to zini? Esmu gatavs derēt, ka tev ne reizi nav izrakstīts soda talons par auto novietošanu nepareizā vietā.

Vienu brīdi Dženifera apsvēra, vai neatklāt ceļabiedram, cik ļoti viņš maldās, taču doma pazuda tikpat zibenīgi kā parādījās. Labāk, lai abu attiecības paliek tikai profesionālā līmenī.

-     Pastāsti sīkāk par zādzību no Fortnoksas, - Toms visbeidzot palūdza. - Kā tā, tavuprāt, norisinājās?

Dženifera ievilka dziļu elpu un izklāstīja Tomam līdz šim noskaidrotos faktus. Itāļu mācītāja Ranjēri slepkavība, monētas atrašanās, FIB versija par ielaušanos, Šorta saistība ar zādzību un vēlākā viņa slepkavība. Toms uzmanīgi klausījās un vislielāko interesi izrādīja par zādzības tehniskajām detaļām.

-    Tie bijuši profesionāļi, par to šaubu nav. - Toms lēni pamāja, kad viņa bija beigusi. - Pēc stāstītā spriežu, ka viņi nav aizmirsuši nevienu sīkumu.

-    Tātad tu patiešām domā, ka tas ir iespējams - ielauzties Fortnoksā tā, kā es nupat aprakstīju?

-    Ja viņiem bija savs cilvēks darbinieku vidū, tad jā, tas ir iespējams. - Toms paraustīja plecus. - Pietiek ar to, ka viens apsargs atslēdz drošības sistēmu vai nepārbauda to, kas viņam jāpārbauda, un ceļš ir vaļā.

-    Un datorvīruss? Vai kas tāds ir redzēts?

-     Aizvien biežāk. Pasaule no atslēgām pamazām pāriet pie datoriem. Šāds vīruss ir tikai gaužam smalks mūķīzeris. Tā pat bija vieglākā plāna sastāvdaļa. Visgrūtāk noteikti bija izspriest, kā iedabūt ēkā konteineru.

-    Jā. - Viņa domīgi palocīja galvu. - Tā varētu būt.

-     Neizklausās, ka tu būtu pārliecināta, - Toms smaidīdams aizrādīja. - Vai tad netici pati savai versijai?

-     Nē, tā nav. Vienīgi… Iespējams, tas nav nekas sevišķs. Man pēdējās pāris dienas nedod mieru kāda doma. Agrāk man tas nez kāpēc nebija ienācis prātā.

-    Kāda doma? - Toma balsī parādījās ziņkāre.

-    Vai tev nešķiet, ka mēs… diezgan viegli atklājām slepkavību un atradām konteineru? Pārāk ērti.

Toms paraustīja plecus.

-    Ja viss norāda vienā virzienā, tas obligāti nenozīmē, ka ir visērtākais virziens. Tikpat labi tas apliecina konsekvenci.

-    Var jau būt. - Viņa pēc brīža turpināja. - Bet tādā gadījumā es nevaru saprast, kāda jēga tā pūlēties, lai inscenētu pašnāvību, ja puisim tāpat sadragāta galva. Galu galā visiem pašnāvniekiem tiek veikta sekcija, un agrāk vai vēlāk tas būtu atklājies.

-    Ja vien nespriež, ka monētu pazušanu, visticamāk, atklās tikai pēc vairākiem gadiem un tad abus notikumus nesasaistīs.

-    Tiesa, taču tas nebija tikai pašnāvības tēlojums. Tie, kuri patiešām vēlas iznīcināt svarīgu pierādījumu, neiesviedīs to ugunskurā aiz nupat noslepkavotā cilvēka mājas pagalma.

-    Varbūt viņus kāds iztraucēja. Varbūt pieļauta kļūda.

-    Nē, šādi cilvēki nekļūdās. Darbs bija nevainojami izplānots no sākuma līdz beigām. Tu pats tā teici.

-     Bet tad… - Toms sasita plaukstas. - Paliek tikai viens izskaidrojums. Iemesls, kāpēc konteiners tur tika atstāts, ir tāds pats, kāpēc Šorts tik nemākulīgi un acīmredzami padarīts par pašnāvnieku.

-    Un tas būtu? - Dženifera uzdeva jautājumu, taču sirdī zināja, kāda būs Toma atbilde, un klusībā vēlējās, kaut viņai būtu cita atbilde.

-    Lai to uzietu tāds cilvēks kā tu.

Parīze, Astotais departaments

Pīkst. 14.04

Iebraukuši Parīzes centrā, viņi ieplūda pēcpusdienas satiksmē. Starp vieglajām automašīnām un autobusiem lavie- rēja skūteri un jaunieši ar skrituļslidām, un transportlīdzekļi lauza ceļu caur nemitīgajiem tūristu viļņiem, kas plūda pāri ielām, šķietami nemanot luksoforu gaismas. Toms rādīja ceļu, līdz viņi nogriezās uz ielu, kas veda gar Sēnu, un, spēcīga vēja pavadīti, brauca pa piekrastes ielu.

Dženifera tikai ar pūlēm spēja pievērst uzmanību ceļam - garām pārāk strauji steidzās pilsēta, un viņa mirdzošām acīm aplūkoja Eifeļa torni, kura skeletveidīgā konstrukcija tiecās augšup virs jumtiem. Toms uzņēmās gida lomu un apzinīgi rādīja visas ievērojamākās vietas - Konkordijas laukumu, Luvru, rātsnamu, Parīzes Dievmātes katedrāli, līdz viņi iebrauca Marē rajonā un Toms parādīja ceļabiedrei Vogēzu laukuma simetrisko eleganci.

-    Cik skaists laukums! - viņa izdvesa.

-    Tā tam jābūt. Tas ir vecākais laukums Parīzē. Kādreiz to sauca par Karalisko laukumu. To izbūvēja Anrī Ceturtais ar nolūku apmesties tā vienā pusē, kamēr viņa sieva dzīvotu otrā. Taču viņš tur tā arī neievācās. Daži uzskata, ka tā bijusi liela krāpšana un karalim nekad nav bijis nodoma tur dzīvot, viņš tikai izmantojis savu vārdu, lai uzsistu cenu nekustamajam īpašumam.

Dženifera īsi iesmējās.

-    Laikam jau visos laikmetos bijuši savi van simsoni.

Toms norādīja uz spraugu, kas nupat bija atbrīvojusies ietves malā kreisajā laukuma pusē pie kafejnīcas.

-    Apstāsimies tepat. Līdz turienei ir dažu minūšu gājiens.

-    Labi.

-    Un man droši vien jāpārģērbjas.

Dženifera piestāja ielas malā, un Toms naski pārvilka kreklu, uzvalku un kurpes, kas viņam bija atstāti mašīnā. Viņš nebija pārsteigts, ka apģērbs derēja kā uzliets. Kaklasaiti gan viņš neuzlika.

-    Neaizmirsti, ka tu šeit esi novērotāja lomā, - Dženifera izmeta pār plecu brīdinājumu, gaidīdama, kamēr viņš pārģērbsies. - Tāpēc tu drīksti tikai vērot. Runāšu es.

-    Jo ātrāk sāksim, jo ātrāk beigsim, - Toms atcirta.

Viņi devās pa Frankburžuā ielu garām cieši novietotu automašīnu rindai ielas malā - dažviet tās pat bija novietotas ieslīpi uz ietves -, tad nogriezās pa kreisi uz Tempļa ielu. Dženifera gāja gariem, līganiem soļiem, un svārku audums pie katra soļa izstiepās ap ceļgalu un tad atkal atlaidās.

Drīz parādījās van Simsona māja - stikla klints ar nopulētu ozolkoku un misiņu. Nebija brīnums, ka tās vārti bija cieši aizbultēti, un bija vairākas minūtes jāspaida zvana poga, līdz grants čirkstēšana, soļiem tuvojoties, liecināja, ka kāds tomēr ir mājās.

-    Aģente Brauna? - Vārtu kreisajā pusē iestrādātās durvis atvēra masīvs vīrietis ar bālu ādu un gaišiem, plāniem matiem. Dabiskas pigmentācijas neskartas mirdzošas acis, sārtas un iekaisušas, vaicājoši raudzījās Tomā. Viena roka bija neveikli izgriezta aiz muguras, it kā vīrietis būtu aizbāzis to aiz jostas, un Toms uzreiz saprata, ka viņš gandrīz noteikti tajā tur ieroci.

-    Jā. - Dženifera paspēra soli uz priekšu. - Un… mans kolēģis misters Ķērks. Mēs esam ieradušies pie van Simsona. Mums ir sarunāta tikšanās.

-    Jā, ar jums. - Vīrietis kā apsūdzēdams palūkojās Toma virzienā. - Ar viņu ne.

Pēkšņi viņš pielika pie labās auss rādītājpirkstu un aši pamāja ar galvu. No auss izzagās vadiņš ar caurspīdīgu izolāciju, apliecās gar pakausi un pazuda aiz apkakles.

-    Misters van Simsons pieņems jūs abus, - viņš norūca ar skaidri saklausāmu holandiešu akcentu. Pametis ātru skatienu uz ielas abām pusēm, viņš pavēra durvis tik plati, lai abi varētu ieiet pagalmā, un nekavējoties tās aizcirta.

-     Lūdzu, paceliet rokas! - vīrietis pavēlēja, pārmeklēja Tomu un, Dženiferai par acīmredzamu nepatiku, pārlaida rokas arī viņai. Šķietami apmierināts ar pārmeklēšanas rezultātiem, viņš ar galvas mājienu norādīja mājas virzienā.

Viņi klusēdami gāja pa grants celiņu. Toms ievēroja, ka divi vīrieši vēro viņus no otrā stāva loga, pa kuru bija pabāzies kaut kas līdzīgs jaudīgas šautenes stobra galam. Van Simsona dzeltenais Bentley stāvēja pagalma vidū, dziļās bremzēšanas pēdas liecināja, ka tas ietraucies pagalmā diezgan lielā ātrumā.

-    Abi ēkas spārni ir van Simsona nekustamā īpašuma firmas biroji, - Dženifera pačukstēja. - Viņš viens pats dzīvo galvenajā ēkā, un viņa birojs ir augšējā stāvā. - Toms pamāja. - Cik zināms, ēkas iekšienē ir pilnīgi autonoma konstrukcija; uzbūvēta saskaņā ar Izraēlas armijas specifikācijām, tā spēj izturēt pat tiešu raķetes uzbrukumu.

Toms uzrauca uzacis, tomēr neatbildēja. Viņš arī agrāk bija sastapies ar van Simsonam līdzīgiem cilvēkiem, un viņu jau sen nepārsteidza un neiespaidoja tas, par kādām neprātībām dīvaiņi mēdza izšķiest naudu.

Tuvojoties ārdurvīm, tās automātiski atvērās, un viņi iegāja tukšajā, vēsajā, atbalsīm pārpilnajā hallē. Velvētie griesti slējās apmēram trīsdesmit pēdu augstumā virs galvām, sienas un platās kvadrātveida kāpnes, kas karaliski aizslīdēja uz tumsā grimstošo otro stāvu, ieskāva drūmu gleznu un portretu rindas. īpaši Toma uzmanību piesaistīja viena glezna

-    māte lūdzās taupīt dēla dzīvību, kamēr visapkārt romiešu karavīri nešķirojot slaktēja sievietes un bērnus. Ielās plūda asiņu upes.

-     Lūdzu, ejiet augšup! - no ēnas kreisajā pusē parādījās cits vīrietis, arī melnā uzvalkā, un norādīja uz kaut ko līdzīgu durvīm tieši pretī. Viņi devās to virzienā, līdz durvis negaidīti vidū pašķīrās un aiz tām parādījās lifts. Podziņu nebija, tikai atslēgas caurums, taču kabīne sāka slīdēt augšup automātiski.

Viņi klusēdami pavērās viens otrā. Pie griestiem piestiprinātajā kamerā mirguļoja sarkana lampiņa, kas griestu lampu žilbinošajā gaismā tikpat kā nebija manāma. Viegli noraustījusies, lifta kabīne apstājās, un aiz durvīm parādījās plaša četrstūraina istaba, kur vienas sienas vietā bija logi. Pie rakstāmgalda sēdēja van Simsons baltā kreklā ar atpogātu apkaklīti un ziliem džinsiem, kailās kājas ieautas mīkstās brūnās zamšādas kurpēs. Kad ciemiņi ienāca telpā, viņš uzreiz piecēlās.

-    Sveicināti! Mani sauc Dariuss van Simsons.

Dženifera stingri paspieda viņam roku.

-     Mister van Simson, paldies, ka piekritāt tik drīz ar mums tikties.

-     Nav par ko, nav par ko, - plati smaidīdams, attrauca van Simsons. - Un jūs esat Toms Ķērks? - Viņš atkal strauji pastiepa roku. - Čārlza dēls.

-    Jā, - izbrīnījies apstiprināja Toms.

-    Man jūsu seja likās pazīstama. Es jūsu tēvu gaužām cienīju un biju viņa pastāvīgais klients. - Ar otru roku viņš norādīja uz četriem Šagāla darbiem, kas karājās starp logiem.

-    Šos visus viņš izvēlējās tieši man.

-    Nudien? - Toms pameta Dženiferai zinīgu skatienu. Ja viņa tēvs, puritānisku domu un darbu iemiesojums, bija sadarbojies ar van Simsonu, tad diez vai šis cilvēks bija tik melns, kā Dženifera bija mālējusi šurpbraucot. - Fantastisks komplekts.

-     Es ar to esmu gaužām apmierināts. - Viņš uzsmaidīja Tomam. - Izsaku jums līdzjūtību.

Viņa vārdi šķita nākam no sirds, un Toms par to bija pateicīgs.

-    Paldies!

-   Apsēdīsimies! - Viņš aizveda ciemiņus garām lielam baltam arhitektūras modelim telpas vidū uz diviem dīvāniem istabas otrā galā un pagriezās pret Dženiferu.

-    Vai vēlaties ko iedzert? Nē? Un jūs, mister Kērk?

-    Degvīnu ar,-toniku, lūdzu! - Toms atlaidās dīvānā.

-     Domāju, ka izvēlēšos to pašu, - van Simsons piekrita un aizsteidzās pie nelielā bāriņa. - Un sauciet mani par Da- riusu!

Viņš pasniedza Tomam glāzi un apsēdās uz dīvāna abiem iepretim.

-    Priekā!

Kad van Simsons pacēla glāzi, kreisā piedurkne paslīdēja augšup, un Toms pamanīja pulksteņa melno ciparnīcu un rozā zeltaino korpusu. Viņš uzreiz to pazina. Lange & Sohne modeļa Turbillon de la Merite, izlaists nelielā partijā. Vācu pulksteņmeistaru šedevrs, kas maksāja vairāk nekā simt piecdesmit tūkstošus dolāru un bija tikpat rets, cik dārgs.

-    Skaists pulkstenis. - Toms bijīgi norādīja ar glāzi uz to.

-    Pateicos! - van Simsons sirsnīgi bilda. - Lielākā daļa to pat neievēro, bet mani allaž priecē, ja kāds to pamana.

Viņš ar mīlestību aplūkoja to, pagrozīja tā, lai ciparnīca būtu tieši pa vidu, un tad pacēla acis pret Dženiferu.

-     Vēstnieks Kross man vakar tālruņa sarunā, pieprasīdams, lai es jūs pieņemu, minēja, ka vēlaties uzdot man dažus jautājumus. - Lūpām pārslīdēja smaids, it kā fakts, ka kāds atļāvies viņam kaut. ko pieprasīt, bija neiedomājams un uzjautrinošs. - Jūs esat ieradusies, un tagad es gribu zināt, kā varu palīdzēt.

-     Lieta ir… kutelīga, - Dženifera uzsāka, juzdama Toma vērīgo skatienu. Viņam gribējās zināt, kā viņa ar to tiks galā. - Apmēram pirms divām nedēļām Francijas policija šeit, Parīzē, atrada kādu monētu.

-    Es klausos.

-    Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada "Dubultērgli".

Van Simsons iespurcās.

-    Tā, bez šaubām, ir viltota. Cik man zināms, pastāv tikai trīs tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada "Dubultērgļi". Tā katrā ziņā nav mana monēta, un es ārkārtīgi šaubos, vai Mailss Beksters izlaistu kaut vienu no saviem nagiem.

-     Nē, misters Beksters ir tikpat modrs kā agrāk. - Dženifera pasmaidīja. - Taču mēs neuzskatām, ka tā ir viltota. Gluži otrādi - ekspertīzē noteikts, ka tā ir gandrīz pilnīgi precīza abu Smitsona institūta monētu kopija.

-   Vai varu to apskatīt? - vaicāja van Simsons, nolikdams glāzi uz galdiņa starp dīvāniem. Galds bija apaļš, no bieza stikla, kas uzlikts uz sacīkšu mašīnas riepas apdriskātām gumijas paliekām. Toms sprieda, ka tas ir apliecinājums tam, ka van Simsons sponsorē kādu Pirmās formulas sacīkšu komandu.

-    Diemžēl nevarat. Man tās nav.

Toms smaidīja. Vismaz šobrīd viņa nemeloja.

-    No kurienes, jūsuprāt, monēta uzradusies? - Van Simsons sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Patlaban mums tas nav zināms.

-    Tādā gadījumā, piedodiet, bet man nav skaidrs, kā varu jums palīdzēt, - van Simsons novilka, berzēdams kazbārdi- ņu. - Ja jūs nevarat man parādīt monētu, kā lai sniedzu tās novērtējumu? Vai tad ne tādēļ jūs ieradāties?

-    Daļēji tādēļ, jā. Bet man arī ienāca prātā, ka šī monēta varētu būt jūsu. Tas vismaz izskaidrotu tās izcelsmi un to, kāpēc tā bija tik līdzīga Smitsona institūta monētām.

Van Simsons iesmējās.

-    Man žēl jūs apbēdināt, taču šeit uzstādītā drošības sistēma ir hermētiska. Iespēja, ka atrastā monēta ir mana, ir pilnīgi izslēgta. - Toms manīja van Simsonu pametam zibenīgu skatienu uz viņu. Iespējams, viņš par Tomu zināja vairāk nekā jāva noprast.

-     Kad jūs monētu redzējāt pēdējo reizi? - Dženifera neatlaidās.

-    Pirms četriem mēnešiem vai pusgada.

-    Tik sen?

Van Simsons pasmaidīja.

-     Dažiem patīk bezgalīgi aplūkot, spēlēties un rotaļāties ar paša kolekcionētajiem priekšmetiem. Es personiski nejūtos spiests ik pa laikam apskatīt savu kolekciju. Man pietiek ar apziņu, ka man tie pieder - tie pieder man un nevienam citam.

-    Vai varu ko ierosināt? - jautāja Dženifera.

-    Jā, lūdzu.

-    Vai mēs drīkstam pārliecināties, ka jūsu monēta ir drošā vietā, jo tad - kā pats teicāt - tas būtu pierādījums, ka monēta, kas ir mūsu rīcībā, ir viltojums.

Van Simsons piecēlās un piegāja pie loga, kreiso roku aizlicis aiz muguras. Viņš acīmredzami apsvēra Dženiferas priekšlikumu. Aiz loga tālumā baznīcas pulkstenis iezvanīja pilnu stundu. Pēc katra dimdiena noklusa atbalss, un tikai tad atskanēja nākamais, līdz visbeidzot zvans apklusa pavisam.

-    Es varu pagaidīt ārpusē, - Toms piedāvājās Dženiferai, atcerējies namatēva zaglīgo skatienu, ko pirmīt bija pamanījis. Ja van Simsons zināja, ar ko Toms nodarbojies, viņš nelaidīs to savai kolekcijai ne tuvumā.

-    Nav vajadzības, - van Simsons attrauca, pagriezies pret viesiem ar platu smaidu sejā. - Nokāpsim lejā un pārbaudīsim manu monētu, un tad mēs abi zināsim, kas un kā. Vēlos, lai arī jūs nākat līdzi, mister Kērk. Domāju, mums visiem tas būtu gaužām interesanti.

Pīkst. 15.01

Van Simsons ievietoja atslēdziņu slēdzenē lifta kabines kreisajā pusē, atbīdījās četrstūraina nerūsējoša tērauda plāksnīte, un aiz tās atklājās tastatūra un stikla panelis. Viņš ievadīja īsu ciparu kodu, stikla panelis iegaismojās, un viņš piespieda tam plaukstu. Dažas sekundes zem tās šurpu turpu virzījās spilgta zila gaismiņa, skenerim nolasot pirkstu nospiedumus, un pēc neilga brīža durvis nošņācās un kabīne sāka slīdēt lejup.

-    Ziniet, tikai retais ir savām acīm skatījis to, ko jums grasos parādīt, - pagriezdamies pret viesiem, bilda van Simsons ar manāmu priecīgu satraukumu balsī.

Lifts līgani apstājās, durvis atslīdēja vaļā, un acīm pavērās plašs gaitenis, ko apgaismoja griestos iestrādātas lampiņas. Sienas un grīda bija no nogludināta betona, un nāsīs iesitās tērauda un svaigas javas svaigā smarža.

-    Šī glabātava ir nesen izbūvēta un domāta manas kolekcijas izvietošanai, - van Simsons lepni skaidroja. - Mēs atrodamies apmēram divdesmit piecas pēdas zem zemes. Bet nebaidieties - sienas ir no dzelzsbetona, un tajā iestrādātas divas collas biezas tērauda plāksnes. Mēs esam drošībā.

Toms instinktīvi nopētīja apkārtni - šāds paradums viņam bija asinīs. Gaitenis bija aptuveni divdesmit pēdu garš, vienā galā bija lifts, otrā - glabātavas durvis. Citu izeju nebija, vismaz pagaidām viņš tādas neredzēja. Gaiteņa vidū atradās sienā iebūvēti milzīgi tērauda vārti, un tūlīt aiz tiem varēja redzēt betonā mazus caurumiņus, tajos bija iestrādāta

lāzera staru aparatūra, kas acīmredzot reaģēja uz kustību. Videokamerās bija redzama katra gaiteņa colla.

Piegājis pie tērauda vārtiem, van Simsons izņēma no kabatas karti un izlaida to cauri sienā iestrādātajam nolasītājam. Sienā atvērās panelis, aiz kura atradās skaļrunis un mazs ekrāns. Van Simsons paliecās uz priekšu.

-    Runā Dariuss van Simsons. Sākt pārbaudes procedūru!

Atbildēja mehāniska balss:

-    Lū J a.u, apstipriniet šodienas paroli!

-     "Ozimandiass", - van Simsons stingrā balsī atbildēja, un ekrāniņā nozibēja garu svārstīgu līniju virknes - aparatūra analizēja balsi.

Pēc īsa klusuma brīža robotam līdzīgā balss ierunājās no jauna:

-    Parole un balss sakrīt. Lūdzu, atkāpieties no vārtiem!

Blakus skaļrunim iemirgojās zaļa lampiņa. Trijotne paspēra soli atpakaļ, un, bultām ar skaļu klaudzienu atbīdoties, vārti sāka slīdēt augšup un iegrima griestos.

-    Visnotaļ iespaidīga sistēma, Darius, - Toms atzina. Van Simsons pameta skatienu pār plecu uz Tomu un Dženiferu un jūsmīgi pateicās.

-    Es pats to izstrādāju.

Viņi izgāja pa vārtiem un piegāja pie durvīm, un van Simsons atkal izslidināja karti cauri sienā iestiprinātam lasītājam. Atkal atslīdēja vaļā panelis, un aiz tā parādījās ekrāniņš un ciparu skārienpanelis. Uz ekrāna iegaismojās uzraksts:

Lūdzu, ievadiet šifru!

Van Simsons paliecās uz priekšu un veikli nospieda garu ciparu virkni. Ekrāns izdzisa, un pēc brīža parādījās cits uzraksts:

Paroles skaitļu rinda apstiprinata. Ludzu, uzgaidiet!

Virs durvīm ieslēdzās sarkana lampiņa, un, klusi dūcot, atvilkās durvju bultas, ar klaudzienu, kas atbalsojās visā gaitenī, iegulstot katra savā ligzdā. Iemirgojās sarkanā lampiņa, un masīvās durvis ar biezajām eņģēm sāka vērties vaļā.

Kad tās bija līdz galam atvērušās, lampiņa iedegās zaļā krāsā.

-    Atvainojiet, grīda būs mitra, - van Simsons norādīja, ieiedams pa durvīm. - Kad glabātavas durvis ir ciet, tЈlpu pārpludina pāris collu augsta ūdens kārta, kurai pieslēgts augstspriegums. Vēl viens neliels drošības pasākums.

Glabātava bija taisnstūra telpa zemiem griestiem, apmēram piecdesmit pēdu gara un trīsdesmit pēdu plata. Visā istabā bija izvietotas nerūsējoša tērauda vitrīnas apmēram jostasvietas augstumā, un starp tām kā šauras taciņas labirintā līkumoja melnas gumijas ejas. Grīda bija slapja, kā van Simsons bija brīdinājis, un visapkārt istabai pie pašas sienas ap- liecās aptuveni puspēdu plata rene, kurā ūdens acīmredzot bija noplūdis.

-     Laipni lūdzam van Simsona kolekcijā! - viņš majestātiski sveica. - Šī ir lielākā zelta monētu un stieņu privātkolek- cija pasaulē. Es to esmu veidojis gandrīz visu savu dzīvi.

Viņš sajūsmināts veda ciemiņus gar pirmajām vitrīnām - gluži kā bērns, kas izrāda savas mīļākās rotaļlietas.

Katrā vitrīnā bija stikla augšdaļa un zem tās sešas vai septiņas šauras atvilktnes. Virs katras vitrīnas bija bieza stikla plāksne, kas karājās griestos iekārtās tērauda trosītēs. Katru apgaismoja neliela lampiņa. Šīs nelielās gaišās saliņas gan neliedza telpai grimt pustumsā.

-    Aplūkojiet šos! - van Simsons aicināja un pārliecās pār kādu stikla vitrīnu. - Sengrieķu monēta no piecdesmit ceturtā gada pirms Kristus. - Viņš pacēla mirdzošās acis. - Tās izkala, lai finansētu Bruta un republikāņu armiju cīņā pret

Oktaviānu un Marku Antoniju pēc Jūlija Cēzara noslepkavošanas. Tās atrada tajā pašā kaujas laukā, kur visbeidzot sakāva republikāņu karaspēku.

Viņš piesteidzās pie nākamās vitrīnas un atrāva vienu tās atvilktni.

-   Skatieties! - Viņš norādīja uz atvilktnes iekšieni, kas bija izklāta ar samtu. - Nacistu stieņi, kas izcelti no Lunarzē ezera.

Toms un Dženifera pieliecās un ieraudzīja labi pazīstamo zīmogu - ērgli, kas uztupies uz svastikas ozollapu vainagā.

-    Zelts nācis no Dašavas, - van Simsons turpināja, priecīgs pacēlis vienu no tumši dzeltenajiem stieņiem un auklēdams to rokās. - No izkausētiem zobiem un laulības gredzeniem.

Toms nolēma izlikties, ka neredz van Simsona drūmo ieguvumu. Tā vietā viņš pievērsās plāksnēm, kas karājās virs vitrīnām, un tagad redzēja, ka tur starp divām stikla plāksnēm bija iespiestas monētas - bija apskatāma viena to puse un vienlaikus tās bija pasargātas no gaisa kaitīgās ietekmes.

-    Nāciet! - pēkšņi nepacietīgi sauca van Simsons, aizcirtis atvilktnes. - Nāciet šurp!

Viņš aizveda uz telpas tālāko galu. Tur bija neliels paaugstinājums grīdā, uz kura bija novietots rakstāmgalds, dažādi datorpiederumi un televizori. Vitrīna, kas atradās vistuvāk paaugstinājumam, bija apgaismota mazliet spožāk nekā pārējās, un Toms sprieda, ka tajā atradās kolekcijas vērtīgākie priekšmeti. Ejot tuvāk, Toms virs vitrīnas ieraudzīja nu jau pazīstamās "Dubultērgļa" aprises.

-    Te nu tas ir, - van Simsons uzvaroši norādīja. - Kā jau solīts. Vienīgais privātā īpašumā esošais tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada "Dubultērglis", sveiks un vesels. Stikla plāksnes ir ložu necaurlaidīgas. Varat man ticēt, monētu no šejienes neviens neiznesīs.

-   Jāatzīst, ka nevaru jūsu vārdus apšaubīt, - Dženifera ieteicās, pētīdama monētu.

-    Tad kāds ir īstais jūsu ierašanās iemesls, aģente Brauna? - van Simsons ierunājās negaidīti vēsi un atturīgi. Viņa nenolaida skatienu.

-    Man šķiet, es jau paskaidroju.

-    To es neesmu aizmirsis, tomēr domāju, ka neesat man pateikusi visu. Ko jūs iesāksiet ar viltoto "Dubultērgli"?

-    Proti?

-    Proti, man bija vienošanās ar ASV Finanšu ministriju. - Van Simsons pacēla balsi, un tā atbalsojās no zemajiem griestiem. - Ministrija apsolīja, ka mana monēta būs vienīgā monēta tirgū un citu nebūs.

-   Cik man zināms, šī vienošanās joprojām ir spēkā, - Dženifera atbildēja rāmā un pārliecinātā balsī.

-    Tomēr tagad jūs esat uzgājuši monētu, kuru jūs un acīmredzot arī jūsu eksperti uzskatīja par īstu - pretējā gadījumā jūs nebūtu ieradusies pie manis. Tāda nebija mūsu vienošanās. Šāds viltojums principiāli apdraud mana ieguldījuma vērību un rada milzīgu nestabilitāti tirgū. Jums monēta jāiznīcina.

-    Varu jums apliecināt — līdzko mēs noskaidrosim, ar ko mums darīšana, mēs jums paziņosim, - Dženifera mierinošā balsī attrauca. - Un es raudzīšu, lai jūsu viedoklis taptu zināms.

Van Simsons paslēja galvu augstāk.

-    Ļoti laipni no jūsu puses. - Viņš pasmaidīja. - Ceru, ka neuzskatāt mani par nepieklājīgu. Šī ir mana kaislība, un uz kārts ir liktas lielas summas.

-    Es saprotu.

-     Tad nu tā - ja esat redzējuši visu, ko vēlējāties, lūgšu jūs doties uz liftu. Tas jūs pacels virszemē, un Rolfijs jūs izvedīs ārā.

-     Protams, - Dženifera sacīja, spiezdama viņam roku. - Vēlreiz pateicos, ka ziedojāt mums savu laiku.

-    Nav par ko. Ceru, ka vēl kādreiz tiksimies, mister Kērk.

Toms pamāja un arī paspieda namatēva roku. Abi izlīku-

moja cauri vitrīnām uz žilbinošo spilgto gaismas četrstūri - ieeju glabātavā. Brīdī, kad abi grasījās iziet pie durvīm, van Simsons uzsauca viņiem nopakaļus:

-    Ziniet, es gribētu, lai mani šeit apbedī. - Viņš izpleta rokas un norādīja uz telpu sev priekšā. - Šeit, lejā, blakus manai kolekcijai. Tad tā paliks mana mūžīgi.

Caur trosītēs iekārtajām stikla rūtīm Toms redzēja, ka van Simsons ir pakāpies uz paaugstinājuma. Viņu apgaismoja viena vienīga lampiņa tieši virs galvas, taču acis bija iegrimušas tumšos ēnu ezeros. /

■

Pīkst. 15.51

Rolfija neizteiksmīgais skatiens pazuda aiz smagajām koka durvīm, kas aizcirtās viņiem aiz muguras.

-    Nu, kādas ir tavas domas? - taujāja Dženifera, kad abi šķērsoja ielu un devās atpakaļ uz Vogēzu laukumu un automašīnu.

-    Par ko?

Toms iegrūda rokas bikšu kabatās.

-    Par to, ko nupat redzējām?

-    Šo lietu izmeklē tu, nevis es.

Viņa apstājās un saērcināta pagriezās pret viņu. Būt nedraudzīgam bija viens - godīgi sakot, neko citu nevarēja gaidīt. Tomēr ar nodomu likt kāju priekšu - tā gan nebija runāts.

-    Būtu jau labi, ja mēs viens otram palīdzētu, vai ne? Ja tu izrādītu kaut mazliet atbalstu, mums abiem būtu krietni vieglāk strādāt.

-    Es nedomāju kā policists, skaidrs?

-     Kā vēlies? - Viņa paraustīja plecus, ceļabiedra ietiepības nogurdināta, un atsāka iet. - Es domāšu kā policiste par mums abiem, labi? Mēs uzzinājām, ka viņa monēta ir drošā vietā. Lai to nozagtu, būtu vajadzīga neliela armija. Un…

-Un?

-     Un, manuprāt, mēs noskaidrojām, ka viņš jau zināja - ir vēl viena monēta. Viņš izlikās, ka ir pārsteigts, kad par to pastāstīju, taču viņam noraustījās plakstiņi.

Toms pamāja un pakāpās sāņus, lai palaistu garām jauno māmiņu ar lieliem ratiņiem.

-     Viņš katrā ziņā nešķita tik pārsteigts, kā varētu gaidīt šādā situācijā, - Dženifera pabeidza.

-    Jā, bet tas ne par ko neliecina. Kā jau Harijs teica, van Simsons pārzina tirgu. Tas nenozīmē, ka viņš ir iesaistīts monētu zādzībā. Pat ja būtu, mēs nezinām, kāda ir viņa loma un saistība ar mācītāju.

-    Ranjēri?

-    Jā. Kāda ir viņa vieta van Simsona pasaulē?

-    Es tev pastāstīju visu, ko zinu. Viņš nozaga naudu Vatikāna bankai, pirms gada parādījās te un sāka nodarboties ar zagtu mantu uzpirkšanu. Viņš bija sīks darbonis.

-    Tieši tā. Bet kā viņa rokās bija nonākusi astoņus miljonus dolāru vērta monēta? Tā neiederas viņa svara kategorijā. Tāpēc mums vispirms ir jāizdibina, kas viņam iedeva monētu, lai to pārdotu.

-    Mēs varam pārmeklēt viņa dzīvokli, - Dženifera pacilāti ierosināja.

-    Kur tas ir?

-     Pordekli… vai kaut kā tamlīdzīgi. - Viņa iebāza roku somiņā, meklēdama piezīmju grāmatiņu.

-     Pordekliņankūra. Loģiski - diez vai varētu iedomāties viņu dzīvojam Elizejas laukos. Vai tad policija nav to izrakņājusi no viena gala līdz otram?

-    Ir, bet - vai tu domā, ka to darīja cītīgi?

Ja vien viņa gadu gaitā bija guvusi kādu mācību, tad šī bija galvenā - pašas acīm redzētie pierādījumi ir daudz svarīgāki par citu, īpaši vietējo policistu, apliecinājumiem.

-    Viņi droši vien dega nepacietībā slēgt lietu. Vietējai policijai tas pat bija atvieglojums - kāds novācis kārtējo nelieti no ielas. Mēs tur varam ievērot kaut ko tādu, kas viņiem paslīdējis garām.

Abi piegāja pie mašīnas, un Toms ieslīdēja šofera sēdeklī un iedarbināja motoru.

-     Tava darīšana, - viņš noteica, kad Dženifera iekāpa. - Ja gribi izpētīt dzīvokli, es tevi tur aizvedīšu. Tomēr, ja gribi zināt manas domas, tā ir tukša laika šķiešana.

-    Tad jau labi, ka nepajautāju tavas domas, - Dženifera atcirta, izmisusi un viņa attieksmes aizskarta. Viņa izņēma no somiņas piezīmju grāmatiņu un sāka šķirstīt. - Ruiso iela septiņpadsmit. Tu zini, kur tas ir?

Toms pamāja.

-    Tieši blakus utenim. Bet es saku jau tagad - tu velti tērē laiku.

Viņš nospieda akseleratoru, un, riepām bungojot pa gludajiem, nopulētajiem bruģakmeņiem, mašīna aiztraucās pa ielu.

Pēc īsa mirkļa, paslēpies aiz balta busiņa, no ietves malas atrāvās tumši zils auto un sekoja viņiem. Šoferim blakus sēdošais vīrietis runāja pa tālruni.

Parīze, Astoņpadsmitais departaments, Pordekliņankūra

Pīkst. 16.17

Viņi apstājās un uzmanīgi pavērās visapkārt, pirms kāpa ārā. Koki, kas savulaik rindojušies gar glīto ielu, sen bija nokaltuši, sasmakušā gaisa un netīrās gaismas nosmacēti. Uz augstajām, pelnpelēkajām sienām, kas atgādināja cietumu, cilvēka augstumā bija sakrāsots grafiti, naida un izmisuma kliedzošās pazīmes. Tzkarināta pie logiem, vējiņā šļaugani šūpojās izžautā veļa.

Viņi piegāja pie septiņpadsmitā nama un nospieda zvana pogu. Pēc dažām sekundēm no skaļruņa izšāvās neizšķiramu franču vārdu lavīna.

Toms pateica tikai vienu vārdu.

-     Police.

Iestājās klusums; durvis nozumēja un atvērās. Toms uzsmaidīja Dženiferai, taču viņa, dusmīgi pakratījusi galvu, paspraucās viņam garām.

-    Izlikies par policistu?

-    Bet iekšā taču tikām, vai ne?

Viņi iegāja pa durvīm. Zem velvētajiem, gludajiem griestiem atbalsojās soļi, abiem ejot pa priekštelpu - šeit vecos laikos atstāja zirgus ar karietēm, bet tagad te atradās tikai divas lielas zaļas pārvietojamas atkritumu kastes, no kurām plūda šķebinoši saldena, pūstoša ēdiena dvinga. Kāpņu pakājē viņus gaidīja durvju sardze, sirma vecenīte ar dziļām vertikālām grumbām sejā. Telpā aiz viņas pa atvērtajām durvīm varēja redzēt televizoru, kurā rādīja kādu TV spēli.

-     Mēs vēlētos apskatīt tēva Ranjēri dzīvokli, - nevainojamā franču valodā bilda Toms.

-    Jūs no policijas? - Sieviņas balss bija vāra un trausla.

-    Pareizi.

-    Apliecība ir?

-Jā.

-    Parādīsiet? - Viņa bija sakrampējusi kopā rokas, tievās plaukstu locītavas bija artrīta izķēmotas, un pirksti bija stīvi, ieliekti un izkropļoti, atgādinot plēsīgu putnu nagus.

-    Netaisi man problēmas, vecene!

Durvju sardze pārlaida skatienu vispirms Tomam, tad Dženiferai, nemitīgi burkšķēdama un pieminēdama pieņemto kārtību un dažu nekauņu patvaļu.

-    Kurš stāvs?

-    Augšējais. B dzīvoklis.

-    Lifts ir?

-    Nav. - Durvju sardze pameta ar īkšķi pār plecu uz pagalma pusi. - Kāpnes.

Toms palocīja galvu un aizveda Dženiferu garām durvju sardzei uz pagalmu.

Viņi kāpa pa kāpnēm, līdz pēc piecām minūtēm soļi sāka atbalsoties no kupolveidīgā stikla jumta virs kāpnēm. Viņi nostājās uz kāpņu laukumiņa un redzēja gar gara, padrūma gaiteņa sienām izvietotas sešas netīri baltas durvis.

-    Šīs būs īstās, - teica Dženifera, kad abi nonāca gaiteņa galā. Pie durvīm, kas atradās kreisajā sienā, bija piesprausts oficiāla paskata papīrs un priekšā aizvilkta balti zila policijas lente. Toms pamāja.

-    Es atvēršu durvis.

-    Nevajag, - Dženifera viņu atturēja, izņēma no somiņas nelielu mūķīzeri un noliecās. - Gan es pati.

Viņa klusi paķimerējās gar slēdzeni, mierīgi nospieda rokturi un atstūma durvis vaļā. Lente pārplīsa.

Viņi iegāja nelielā istabā, kuras vienīgais apgaismojums plūda no netīrā loga bez aizkariem. Pie vienas sienas bija novietota šaura gulta un pie sienas tai blakus nostādīts tās matracis. Dūca neliels ledusskapis, durtiņas bija pavērtas, taču lampiņa nedarbojās. No kumodes un skapja bija izvilktas drēbes un mētājās gan uz gultas, gan uz grīdas.

Tālākajā kreisajā stūri baloja robaina izlietne, tai blakus uz lēta lamināta galda atradās gāzes plītiņa ar vienu pašu riņķi, savienota ar gaiši zilu gāzes balonu. Toms nospieda gaismas slēdzi, taču lampā nebija spuldzītes. Gar griestiem vijās zirnekļu tīkli.

-    Ir nu gan ūķis! - viņa iesaucās.

-    Bet ko citu tu gaidīji? - Toms iespurcās.

-    Nezinu… Kaut ko labāku, bez šaubām.

-    Neaizmirsti, ka pati gribēji šurp atbraukt.

-     Labi, esam iekļuvuši dzīvoklī, tāpēc izmantosim to un apskatīsim.

Toms paraustīja plecus un sāka iet pa istabu, klauvēdams pie sienām un pētīdams grīdu. Dženifera rīkojās līdzīgi, ieskatījās aiz skapja un atbīdīja gultu no sienas. Drīz vien viņi bija apgājuši katrs savu istabas pusi un satikās vidū.

-    Te nu bija, - Toms novilka, pārmetoši aplaizdams skatienu apkārt. - Nekā.

-    Tomēr bija vērts pamēģināt.

-    Vai tiešām?

-    Varbūt franču policisti nav tik pavirši, kā likās. Iespējams…

-    Pagaidi! - Toms viņu pārtrauca. - Te patiešām nav nekā.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Dzīvoklī ir daži apģērba gabali, gulta, plītiņa, pat dažas grāmatas. - Viņš iespēra pa kādu grāmatu, un tā paslīdēja zem spilgti sarkana krekla. - Tomēr es neticu, ka viņš būtu dzīvojis tādu dzīvi. Ne ēdiena, ne fotogrāfiju. Galu galā - pat aizkaru nav.

-    Nav aizkaru? - Dženifera strupi iesmējās. - Nu un?

-    Vai esi mēģinājusi gulēt istabā bez aizkariem? Diezgan grūti, ja vien nevēlies pamosties četros no rīta. Ikviens normāls cilvēks liek kaut ko priekšā logiem, kaut vai palagu vai dvieli.

Viņa paraustīja plecus un klusībā piekrita. Tas nudien bija neparasti. Toms bija piegājis pie loga un cauri nosmulētajam stiklam vērās uz plašo jumtu jūkli, televīzijas antenām, logiem un skursteņu metāla un māla cepurītēm. Viņš pašūpoja galvu un paskatījās lejup. Uz grīdas gulēja krēsls, acīmredzot apgāzts policijas kratīšanas laikā.

Toms nostādīja to uz kājām un iestūma parastajā vietā zem loga - vismaz spriežot pēc tumšās līnijas, kuru tā atzveltne bija ieberzusi sienā, - un jau grasījās doties prom, bet tad pamanīja, ka krēsla sēdekļa brūnais audums ir klāts putekļainiem pēdu nospiedumiem.

-    Dīvaini. - Viņš notupās blakus krēslam, lai to labāk apskatītu.

-    Kas tur ir? Ko tu atradi? - Dženifera pienāca tuvāk.

-    Interesanti, vai… - Viņš atvēra logu, uztrausās uz krēsla, izkāpa uz jumta platā notekā un devās uz labo pusi.

Dženifera izlēca pa logu un steidzās viņam pakaļ pa noteku, kas vijās gar jumta malu, un pārkāpa uz blakus esošās ēkas jumtu.

Šeit vējš svilpodams virpuļoja cauri skursteņu cepurītēm, un, uzmanīgi kāpelēdama pāri kabeļiem un elektrības vadiem, kas juceklīgi stiepās pāri jumtam kā pāri ceļam pārvilktas lamatu trosītes, viņa drīz vien nožēloja, ka uzvilkusi augstpapēžu kurpes.

Kad Dženifera pacēla kāju pāri pēdējam kabeļu mudžeklim, uzpūta sevišķi nejauka vēja brāzma, un viņa salīgojās un instinktīvi nolika kāju zemē, bet garais papēdis aizķērās aiz kāda vada. Gluži kā palēninātā kadrā vērodama sevi no malas, viņa, rokām tvarstot tukšu gaisu, liecās uz priekšu, līdz smagi atsitās pret jumtu un sāka slīdēt lejup pa slīpumu pretī pagalmam.

-    Tom! - Dženifera iekliedzās, paguvusi pieķerties lokanam vadam, kas apturēja lejupceļu. Tomēr vads bija ieplaisājis un apdriskāts, un ātri kļuva skaidrs, ka tas ir tikai pagaidu glābiņš. - Tom! - viņa sauca vēlreiz, ar kājām trīņājoties gar jumta virsmu, lai nenoslīdētu tālāk. Kreisā kurpe nomuka no kājas un griezdamās noslīdēja zemāk, apstādamās dažas collas no dzegas.

Pēkšņi parādījās Toms, nometās uz vēdera un izstiepa roku. Viņa pasniedzās pretī, pirksti izmisīgi taustījās pēc tās, paliekot dažu mbkošu collu atstatumā.

-    Pakāpies tur! - Toms strauji uzsauca. - Un pastiepies!

Viņa sataustīja nelielo iedobi un atspiedās pret to ar kāju,

taču tik un tā nevarēja viņu aizsniegt.

-    Nekusties!

Dženifera mēmi pamāja, tik pārbiedēta, ka nespēja pār lūpām dabūt nevienu vārdu. Vads sāka slīdēt ārā no piesvī- dušajām plaukstām. Toms pazuda. Sekundes ritēja mokoši lēni.

-    Kur tu paliki? - viņa kliedza. Plaukstās, kas žņaudzīja vadu, sāka iemesties krampji.

-    Tom?

Klusums.

Prātā palēnām atausa šausminoša doma. Viņa cieši aizvēra acis un mēģināja aizgaiņāt šo domu, taču velti - viņa bažījās, ka Toms tīšām uzvilinājis viņu uz jumta. Vai viņš bija atstājis Dženiferu te, izmantodams izdevību reizi par visām reizēm aizlaisties?

Kad krampis sāka mesties ari kājās un viņa baidījās, ka ilgi vairs nespēs noturēties, blakus parādījās melns resns kabelis ar nupat nogrieztu galu.

-    Ķeries klāt! - Uz jumta kores parādījās Toms. Viņa pateicīgi pasniedzās un sagrāba kabeli. Toms vilka sievieti augšup, līdz viņa varēja pārmest vienu celi pāri korei. Dženifera novēlās uz muguras un gulēja, krūtīm cilājoties.

-    Paldies! - viņa atviegloti noelsa.

-    Nav par ko.

-    Man likās, ka tu mani atstāsi.

-    Tev nudien nav ticības cilvēkiem, vai ne? - Toms nosēdās viņai līdzās, berzēdams roku, kuru laikam bija samocī- jis, vilkdams viņu augšā.

-    Kurpe! - viņa pēkšņi iesaucās, trausdamās kājās. - Man tā vajadzīga.

-    Nu nē, es pēc tās nekāpšu. - Toms piecēlās un nobraucīja bikses.

-    Es to neatstāšu. Kurpes maksāja piecsimt dolārus.

-    Piecus simtus? Ak kungs!

-    Kurpes man aizstāj vaļasprieku, - viņa kā taisnodamās attrauca.

-    Labi. Dod otru!

-Ko?

-    Tu gribi atdabūt kurpi vai ne?

-    Gribu.

Viņa noslidināja otru kurpi un ar aizdomu pilnu skatienu iedeva viņam. Neteicis ne vārda, Toms notēmēja un svieda. Mestā kurpe trāpīja otrai, un abas virpuļodamas aizslīdēja un nokrita pagalmā. Dženifera tik tikko spēja noticēt savām acīm. Vīrietis nupat bija spēlējis ķegļus ar piecsimt dolāru vērtu kurpju pāri.

-    Ak tu ķēms! - viņa iekliedzās.

-    Kad būsim pabeiguši, tu varēsi tās savākt, - Toms aizrādīja, un viņa bija pārliecināta, ka viņš novērsās, lai noslēptu smaidu.

Vēl aizvien pārskaitusies, viņa sekoja Tomam pa pēdām un tagad, būdama basām kājām, uzmanījās, lai neiekāptu putnu mēslos, kas izraibināja sudrabaino jumtu. Noteka beidzās pie cita loga, ko klāja tumši sarkani aizkari. Toms mēģināja atraut vaļā logu, taču, pēc visa spriežot, tas bija cieši aizbultēts no iekšpuses.

-    Ko mēs te vispār meklējam? - Dženifera vaicāja, tagad nožēlodama, ka ierosinājusi apskatīt Ranjēri dzīvesvietu.

-     Ķeramies pie pēdējā salmiņa, - atmeta Toms, pētīdams gludo jumta slīpumu ap logu, tad pievērzdamies loga rāmim. Viņš nesteidzīgi pārlaida pirkstus gar rāmi, no kura lobījās krāsa, līdz zem palodzes sataustīja kaut ko līdzīgu podziņai. Viņš to nospieda, un, kaut arī neatskanēja nekāds troksnītis, viņš vēlreiz pamēģināja atspiest vaļā logu, un tas viegli padevās, atgrūžot sarkano aizkaru malā. Dženifera platām acīm stāvēja viņam aiz muguras, aizmirsusi dusmas.

-    Labi. Es tev piedodu par kurpēm.

-    Viltus miteklis ir samērā iecienīta viltība tiem, kas grib izvairīties no nelūgtiem viesiem. Spriežot pēc tā, ko tu man stāstīji par Ranjēri, netrūktu ļautiņu, kas vēlētos ar viņu pārmīt dažus vārdus. Lai nu kā, - viņš pieliecās un ielida tumšajā istabā, - pirms tu man piedod, palūkosim, ko varam te atrast.

Pīkst. 16.36

Viņi bija nonākuši guļamistabā, un ātri kļuva skaidrs, ka šis ir pilnīgs tikko apskatītā dzīvokļa pretstats. Tā bija nevainojami iekārtota - tumši zilais gultas pārklājs bija saskaņots ar smalkajām ķīniešu tapetēm un krēmkrāsas paklājiņu uz pulētās koka grīdas. Uz galdiņa blakus gultai bija novietotas vairākas ierāmētas fotogrāfijas, un aiz spoguļdurvīm galasienā atklājās sienasskapis ar uzvalkiem, krekliem, kurpēm un kaklasaitēm, kas bija sakārtoti pa krāsām, un atsevišķi bija arī Ranjēri garīdznieka mantija un piederumi. Nebija šaubu, ka viņa nodarbošanās, lai kāda tā būtu, nesusi labu peļņu.

No guļamistabas viņi nonāca plašā virtuvē, kur labās puses sienā bija ārdurvis. Pretējā sienā bija arkveida aila, aiz kuras atradās darbistaba ar lielu rakstāmgaldu vienā pusē. Šeit tumsu izkliedēja sintētiski sārta kvēle, vēlīnās pēcpusdienas saules gaismai ieplūstot cauri aizvērtajiem aizkariem. Toms un Dženifera nostājās uz durvju sliekšņa un palūkojās istabā.

-    Tā, sākam, - bilda Dženifera. Viņa sataustīja gaismas slēdzi blakus durvīm un nospieda.

-    Paraudzīsim, ko varam atrast.

Toms piegāja pie rakstāmgalda, izšķirstīja papīrus uz tā un pēc tam ķērās pie atvilktnēm. Nekā īpaša tur nebija. Pavadzīmes, faksi, pasūtījumi. Pēc tā spriežot, Ranjēri kā aizsegs viņa īstajai nodarbei piederēja vīna importēšanas firma.

Savā ziņā viņš bija pārsteigts, ka vispār iesaistījies šajā lietā, ņemot vērā viņa iedzimto riebumu pret sadarbošanos ar jebkuru policijas iestādi, īpaši federāļiem. No otras puses, Dženifera nemaz nelīdzinājās biezpaurainajiem kruķiem, ar kuriem viņam bija nācies sastrādāties. Gluži pretēji. Tomēr Tomam patika pārvarēt grūtības. Piedevām nevarēja neatzīt, ka viņu šī lieta bija ieintriģējusi, un gribējās noskaidrot, kā monētas no Fortnoksas bija nonākušas Ranjēri rokās. Dženiferai gan viņš to negrasījās atzīt.

-    Re, kas mums noderētu! - iesaucās Dženifera, pacēlusi elektrības vadu, kas bija iesprausts kontaktligzdā un stiepās līdz galdam. -/Viņa klēpjdators. Varbūt kāds jau te bijis un to pievācis?

-    Vai arī tas ir noslēpts kaut kur dzīvoklī.

-    Es paskatīšos guļamistabā, - viņa piedāvājās.

Toms smagi iezvēlās krēslā un aplaida skatienu istabai, meklēdams kaut visniecīgāko sīkumu, kas varētu palīdzēt izmeklēšanā. Telpa bija iekārtota nepārprotami mūsdienīgi. Kafijas galdiņš un rakstāmgalds bija saskaņoti - tonēta stikla virsma uz viegli svītraina dzelzs rāmja. Melnās ādas dīvāns un krēsli bija stingri un paplati, to atzveltnes bija tik neērti stāvas, ka Toms sēdēja, savilcis ceļus teju pie krūtīm. Sienas bija baltas, un pie tām bija piekārtas melnbaltas Ņujorkas ievērojamāko vietu fotogrāfijas. Flatiron ēkas trīsstūra ķīlis, Chri/sler ēkas hromētās gludās sienas, Empire State debesskrāpja granīta durklis.

Vīrišķīgajā divkrāsu telpā Toma skatienu neatvairāmi piesaistīja sarkanais papīrgrozs, iekārtojies pie rakstāmgalda kājām. Viņš izklaidīgi paņēma to rokās - tā noplukusī un iedauzītā virsma liecināja, ka šis priekšmets saimniekam piederējis ilgi un bijis mīļš, tāpēc tam ļauts arī turpmāk uzticami kalpot, par spīti kliedzošajai neatbilstībai ar šajā telpā valdošajām krāsām.

No papīrgroza viņš izņēma avīzi. Nekā savāda. Vienīgi… varbūt datums?

-   Atgādini man - kad Ranjēri novāca? - viņš uzsauca Dženiferai.

-    Sešpadsmitajā. Kāpēc prasi? - cauri tukšajam dzīvoklim atbalsojās atbilde.

-    Man te patrāpījies kas interesants.

Dženifera ar gaidu pilnu izteiksmi ienāca istabā.

-    Es nupat atradu šo avīzi. Tā iznākusi divdesmitajā datumā. Četras dienas pēc Ranjēri slepkavības. Dzīvoklī kāds ir bijis.

-     Un droši vien iznīcinājis vai paķēris līdzi kaut ko noderīgu, - viņa vīlusies piemetināja.

-   Ja nu vienīgi… - Toms pavēcināja ar roku. - Apskati labi! Šis dzīvoklis nav tā piedrazots kā viltus miteklis.

-    Proti?

-    Cilvēki, kas šeit bija, pazina šo dzīvokli, un viņiem nebija vajadzīgs to izrakņāt. Viņi zināja, kā tajā iekļūt un kur viss atrodas. Tas, kurš šeit ienācis, ir bijis te agrāk - iespējams, kopā ar Ranjēri.

-     Varbūt viņš ar kādu sadarbojās? - Dženifera saviebās, apsēdusies neērtajā, cietajā krēslā iepretim Tomam.

-     Iespējams, ar kādu vācieti, - Toms sprieda, pacēlis laikrakstu, ko bija izvilcis no papīrgroza. - Mūsu noslēpumainais viesis lasa Frankfurter Allgemeine Zeitung. Patiesībā… - Toms apskatīja to rūpīgāk, - vai tev nešķiet, ka tā salocīta tā, lai izceltu kādu konkrētu rakstu?

Laikraksts bija kārtīgi salocīts četrās daļās, izveidojot lielu taisnstūri, kas atvērās kā grāmata. Priekšējās lapas vidū bija liels raksts, turpretī pārējās lapās raksti, reklāmas sludinājumi un fotogrāfijas bija sadalīti.

-     Kāds ir tā virsraksts? - Dženifera piecēlās, piegāja pie Toma un apsēdās viņam blakus uz klubkrēsla paroča.

-    Suche geht iveiter fūr Schiphol Flughafen-Diebe, - Toms balsī izlasīja. - 'Turpinās Shipholas lidostas zagļu meklēšana," - viņš pārtulkoja.

-    Shiphola? Amsterdamas lidosta?

-    Vai tad ir vēl kāda? - Toms attrauca.

-    Cik mīļi! - Dženifera savilka grimasi, tad izķeksēja no somiņas mobilo tālruni un sastādīja numuru.

-    Lūdzu Maksu Springeru! - īss klusuma brīdis. - Maks, te Džena. Paldies, labi. Vai tu esi pie sava galda? Lieliski. Vai tu varētu pārbaudīt kādu informāciju? Kas jums ir zināms par zādzību no Shipholas lidostas, kura notikusi pirms dažām nedēļām. Jā, protams, Amsterdamā. Vai tad ir vēl kāda? - Viņa piemiedza Tomam ar aci.

-    Kas tev padomā? - Toms jautāja. Viņa aizsedza tālruni ar plaukstu.

-    Mēs no Interpola ik dienas saņemam ziņojumu par noziegumiem, ko ievada datubāzē. Tur jābūt arī ziņām par Shipholā pastrādātajiem noziegumiem. - Viņa atrāva plaukstu no tālruņa. - Jā, es klausos. Kaut ko atradi? Kolosāli! Nolasi, kas tev tur ir. Tikai lēnām.

Viņa steidzīgi skribelēja uz papīra gabaliņa, ko bija paķērusi no rakstāmgalda.

-    Tā… Labi. Tas ir viss? Ko tu teici? Nē, tagad es ar viņu nevaru runāt. - Viņa pazibināja acis pret Tomu un nolaida skatienu. - Pasaki, ka vakarā piezvanīšu. Paldies, Maks!

Viņa pārtrauca sarunu.

-Un?

-   Shipholas lidostā vienpadsmitajā jūlijā notikusi bruņota ielaušanās muitas noliktavā. Trīs vīrieši piesavinājušies samērā vērtīgu vīnu un dārglietu kolekciju un aizbraukuši nolaupītā UPS busiņā. Nogalinājuši divus sargus. Pēc divām dienām, divdesmit pirmajā datumā, Amsterdamā telefona būdiņā nodurts vīrietis. Holandes policija upuri identificējusi, un tas ir Karls Štainers. - Dženifera pacēla acis no piezīmēm. - Austrumvācietis ar milzum raibu kriminālo pagātni, bruņotas laupīšanas, tirgošanās ar zagtu mantu. Viņa mājvietā atrada vairākas kastes labā vīna un pāri palikušās dārglietas.

-    Citiem vārdiem, lidostas pasākums ir viņa roku darbs, - secināja Toms un piecēlās.

-    Tie ir tikai ziediņi. Izrādās, četrpadsmitajā datumā viņš aizturēts Parīzē. Esot uzsācis kautiņu pie naktskluba. Uzmini, kurš iemaksājis drošības naudu?

-    Ranjēri? - viņš jautāja vairāk cerīgi nekā vaicājoši.

-    Trāpīts! - Dženifera uzvaroši pasmaidīja.

Toms, domīgi saraucis pieri, ar labo roku paberzēja deniņus.

-    Tad jau gan. Tu mēģināji izdibināt, kā Ranjēri ticis pie monētas, vai ne? Kas un kad nogāja šķērsām pēc rūpīgi izplānotās Fortnoksas apzagšanas? Tagad mēs to zinām.

-    Patiešām?

-    Amsterdama ir milzīgs tirdzniecības punkts. Caur to iet dažnedažādas vērtīgas preces gan likumīgā, gan kontrabandas ceļā. Pieņemsim, ka Štainers nolēmis mazdrusciņ iegrābties kādā sūtījumā. Viņš iebrūk lidostas noliktavā un nosper vīnu un dārgakmeņus, cik tik busiņā salien. Ja nu viņam paveicies, un, izkrāmējis mantas, viņš ieraudzījis vienā kastē noglabātas monētas?

-    Tātad tu domā, ka tas noticis nejauši? Mēnešiem ilga plānošana, simtiem tūkstoši dolāru kaķim zem astes tikai tāpēc, ka vienam zekam uzspīdējusi laime?

-     Kāpēc ne? Sūtīt kurjeru būtu pārāk riskanti, ņemot vērā pēdējā laikā ieviestos stingros drošības noteikumus lidostās. Sūtīt kastēs ir daudz drošāk, jo tās lielākoties neviens neatver. Es zinu, jo pats esmu tā darījis. Pilnīgi iespējams, ka Štainera nozagto vīnu un dārgakmeņus jau gaidīja uzpircēji. Bet monētas - tas nebija gaidīts. To pārdošanai viņam bija jāmeklē kāds zinīgs cilvēks.

-     Tā. - Dženifera saprata Toma domu gājienu. - Tātad štainers ieradās Parīzē apciemot veco draugu Ranjēri. Iespējams, iedeva vienu monētu, lai iekārdinātu. Taču Ranjēri nepaguva to pārdot - kāds viņam sadzina pēdas un aizlaida uz viņsauli. Padzirdējis par slepkavību, Štainers atskrēja šurp, iemeta avīzi papīrgrozā un aizlaidās uz Amsterdamu, iespējams, ar visām pārējām monētām.

-    Un pēc dažām dienām pats dabūja nazi krūtīs, tāpat kā Ranjēri.

-    Vai Harijs neminēja, ka tikai saujiņu cilvēku visā pasaulē šādas monētas interesētu un viņi varētu tādas atjauties?

-    Nu un?

-    Nevar izslēgt, ka gan Štainers, gan Ranjēri bija mēģinājuši pārdot monētas tiem pašiem, kuriem viņi tās nozaga.

Toms nepaguva atbildēt. Laikraksta stūrīši noplivinājās, lapas, klusi nočabēdamas, mazliet pacēlās un atkal norima. Dženifera zibenīgi pagriezās pret atvērtajām durvīm.

-    Vai tu aizvēri logu, kad iekāpi? - viņa čukstēja.

-    Man šķiet, ka aizvēru, - Toms tāpat čukstus apstiprināja.

Viņš aizslīdēja līdz sienai un nospieda slēdzi. Istaba iegrima tumsā, un viņš piegāja tuvāk durvīm, pieplakdams sienai. Dženifera nostājās viņam blakus.

Abi gaidīja un ieklausījās. Klusumā trokšņi un skaņas, kas plūda pāri jumtiem, dīvainā kārtā šķita skaļāki. Sirēnas kaukoņa tālumā, loga aizciršanās, bremžu kaukoņa, bērna raudas. Un tad to visu nomāca cits troksnītis - tikko dzirdama čīkstoņa. Pēc īsa brīža nočīkstēja vēlreiz. Šāds troksnītis varēja nākt tikai no paša dzīvokļa. Tur čīkstēja grīdas dēļi. Kāds nāca.

Soļi kā slāpētu bungu vienmērīgā dimdoņa neapturami tuvojās, un, kad nācējs atradās pavisam tuvu, tai pievienojās tikko dzirdama auduma švīkstoņa. Bet tad tikpat negaidīti tie apklusa, un Toms saprata, ka cilvēks, kurš bija tuvojies durvīm, tagad stāv otrpus ailas un gatavojas.

Istabā lēni ieslīdēja ieroča stobrs - melns, gluds un strups. Tad parādījās vīrieša roka, balta un gaļīga, uz katra pirksta bija zelta zīmoggredzens; uz maigās ādas, kas savieno īkšķi ar rādītājpirkstu, bija uztetovēts zirnekļa tīkls.

Toms bez vilcināšanās sagrāba vīrieti aiz rokas, aptvēra tā īkšķi, iespieda savu īkšķi pie plaukstas locītavas un ar vienu asu kustību izgrieza roku uz riņķi tā, ka tā veica pilnu loku. Toms uzreiz juta zem pirkstiem pārtrūkstam plaukstas locītavas cīpslas un saites, pistole kliedziena pavadībā izkrita vīrietim no rokām. Toms atlaida roku un paķēra no grīdas pistoli. Vīrietis, kura seju ne viens, ne otrs nebija saskatījis, atlēca atpakaļ gaitenī, sāpēs aurodams.

-     Nākamo, kas gribēs ienākt pa durvīm, es nošaušu! - Toms iesaucās.

Soļi attālinājās, bet divi vīrieši sarunājās slāpētās balsīs, šķiet, iegājuši guļamistabā.

-      Droši vien mēģina izvēlēties mazāko ļaunumu no diviem, - Toms čukstēja. - Uzbrukt mums tepat vai atgriezties tukšām rokām pie tā, kas viņus sūtījis.

Pēkšņi iezvanījās durvju zvans, un dzīvokli pieskandināja skaļš, ass, griezīgs elektronisku skaņu jūklis. Dziļajā klusumā pēc tam varēja dzirdēt skrienošu cilvēku soļus, kas attālinājās pāri jumtiem.

Pīkst. 17.06

Zvans notrinkšķēja atkal, šoreiz neatlaidīgāk. Toms izslīdēja no virtuves un, turēdamies pie sienas, aizgāja līdz ārdurvīm. Cauri tukšajam dzīvoklim aizvēlās zvana treļļi, tikai šoreiz tos. pavadīja būkšķi - kāds dauzīja pa durvīm ar dūri. Toms uzmanīgi pielika aci hromētajai actiņai, kas bija izurbta durvīm pašā vidū.

-     Velns! - viņš čukstus izgrūda caur zobiem. - Velns, velns, velns!

Viņš cieši aizvēra acis, atspieda galvu pret durvīm un lēni nogrozīja to. Tikai tā viņam tagad trūka!

-     Kas tur ir? - Dženifera nedzirdami vaicāja, stāvēdama dzīvojamās istabas durvīs ar ziņkāru skatienu. Toms neatbildējis izvilka no kabatas pistoli, atbultēja durvis un pavēra tās. Gaisma no kāpņu telpas kā bieza migla ietiecās telpā, un viņš samiedza acis.

-    Ā, Fēliks, tnon ami[3]\ Ceru, ka neiztraucējām tevi? - Tumšajā istabā blenza ducīgs vīrietis ar jautru seju un garām eļļainu matu cirtām, kas bija sasietas biezā astītē. Dženifera atcerējās, ka "Fēlikss" ir segvārds, ar kuru, pēc Paipera stāstītā, Ķērks darbojas jau desmit gadus.

-     Bonjour, Žan Pjēr! Nāc nu iekšā! - Toms strupi aicināja un paspieda roku. Vīrietis deva mājienu abiem policistiem, kas stāvēja viņam abās pusēs, pagaidīt kāpņu telpā. Dženifera ieslēdza gaismu, un Toms aizvēra durvis. - Dženifera,

tas ir Žans Pjērs Dimā no DTS, Francijas slepenā dienesta. Žan Pjēr, tā ir Dženifera Brauna, FIB īpašā aģente.

-    Enchante.[4] - Dimā paspieda Dženiferai roku un uzpūta pēc Lucky Strike dvakojošu elpu. - Tās laikam ir jūsu.

Viņš paskatījās uz sievietes kailajām pēdām un pacēla kreisajā rokā kurpes.

-    Pateicos! - Dženifera pameta ugunīgu skatienu uz Tomu, notrausa putekļus un netīrumus no abām pēdām un iemauca tās kurpēs.

-    Vai jums ir kāda personas apliecība, jaunkundz? - Dimā noprasīja, kad viņa atliecās taisni.

Dženifera iebāza roku žaketes kabatā, izņēma FIB apliecību un pasniedza francūzim. Viņš iesprauda mutē cigareti un skeptiski aplūkoja to, savilcis seju izbrīnītā grimasē.

-    Tātad Fēlikss patiešām strādā FIB? Maintenant j'ai vrai- ment tout vu.[5]

-    Es nestrādāju FIB, - Toms kā ar cirvi nocirta. - Mēs sadarbojamies, un tas ari viss.

-    Tieši tā, - Dženifera iejaucās. - Misters Ķērks šeit atrodas kā privātpersona.

-     Kā vienmēr, - Dimā atmeta ar roku. - Nāciet! Apsēdīsimies un apspriedīsim visu, kā pieklājas.

Viņš aizveda abus uz viesistabu un negribīgi atlaidās uz dīvāna - tā spilvens zem viņa svara tik tikko ieliecās. Toms ar Dženiferu apsēdās uz dīvāna iepretim. Dimā bija ģērbies jaunos džinsos un smagā melnas ādas jakā. Izskatījās, ka viņš ir spēcīgs, lai gan ne īpaši vingrs vai straujš. Brūnās acis abpus lielajam, strupajam degunam dzirkstīja, sejas āda bija ļengana no pārmērīga alkohola un nikotīna patēriņa.

-    Tā, mans draugs. - Viņš pagriezās pret Tomu. - Kāds vējš tevi atpūtis uz Parīzi?

-    Jūs esat draugi?

-     Nu, ne gluži draugi, - Dimā novilka. - Tomam nepatīk, ja kāds pienāk viņam par tuvu, vai ne? Taču mūsu starpā valda sapratne, un tas Tomam ir tikpat kā draudzība. - Dimā pasmaidīja.

-    Es gribu, lai tu viņai izstāsti, Žan Pjēr, - Toms uzsvērti sacīja. - Pastāsti, kā mēs iepazināmies.

-    Tu patiesi to gribi? - Dimā vaibstos iegūla neizpratne, taču Toms noteikti pamāja ar galvu. Paraustījis plecus, Dimā turpināja. - Pirms dažiem gadiem Fēlikss iekūlās ķezā. Viņš bija kļuvis - kā lai to labāk pasaka - jūsu valstij lieks. Viņš ieradās pie manis, un mēs palīdzējām viņam pazust ar noteikumu, ka viņš atgūs valstiski svarīgu mantiņu.

-    Tātad šajā jautājumā tu man nemeloji? - Dženifera klusi bilda un nogrozīja galvu.

Dimā ar nopietnu seju pievērsās Tomam.

-    Bet tagad tu atkal esi ķezā, jā?

-    Kas tad nu? Esi kaut ko padzirdējis?

-    Vai tu pazīsti tādu detektīvseržantu Klārku? Viņš visādā ziņā tevi labi pazīst.

-     Tas maitas gabals, - Toms drūmi izgrūda. - Vai viņš zina, ka esmu te?

-    Nē. Neuztraucies, es viņam to neteikšu.

-    Paldies, Žan Pjēr! - Toms pateicīgi smaidīja.

-    Jā, kad izdzirdēju, ka tevi meklē par slepkavību, es uzreiz sapratu, ka policija nošāvusi buku. Pašaizsardzība, to es vēl saprotu, taču slepkava tu neesi.

-    Kā tu mūs atradi? - Toms gribēja zināt.

-    Mēs jau vairākus mēnešus novērojam tavu draugu van Simsonu. Mēs turam viņu aizdomās par saistību ar naudas atmazgāšanu, kukuļošanu, šantāžu, varbūt pat slepkavību… viņš ir bīstams paziņa.

-    Un jūs mums sekojāt no viņa mājas?

-     Oui. Uzdevu to kādam savam cilvēkam. Taču mēs visi bijām pārsteigti, redzot, kur jūs esat atbraukuši. Gandrīz tikpat pārsteigti kā brīdi, kad no debesīm nokrita jaunkundzes kurpes un gandrīz trāpīja man pa galvu.

Toms pacēla roku.

-    Mana vaina. Piedošanu!

Dimā atgaiņājās.

-    Žandarmi jau desmit dienas novēro šo namu. Viņi izmeklē itāļu mācītāja slepkavību. Bet es pieņemu, ka jūs to jau zināt.

-    Viņi zina par šo dzīvokli? - Toms izbrīnījies pārjautāja, klusībā atzinīgi novērtēdams policijas spēju to atrast.

-    Viņi taču nav galīgi stulbeņi, - Dimā attrauca ar smaidu, kas pauda pavisam pretēju viedokli.

-     Labi, bet mēs neesam vienīgie, kas šeit bijuši. Šo dzīvokli nesen kāds apciemojis un aiznesis visu, kas būtu varējis noderēt.

Toms norādīja uz klēpjdatora vadu, kas nokarājās no rakstāmgalda. Dimā izvalbīja acis.

-    Plus ģci change. Viņi nebūtu pamanījuši arī jūs, ja vien mēs nepieteiktu, lai patur acīs jūsu iespējamo ierašanos. Un nu esam nonākuši pie šā jautājuma. - Viņš pagriezās pret Dženiferu. - Ko jūs te darāt?

-    Misters Ķērks palīdz FIB kādas lietas izmeklēšanā.

Dimā sakoda žokļus.

-    Un tas jums dod tiesības ielauzties privātpersonas dzīvoklī, vai ne? Izlikties par policijas pārstāvjiem? Izvandīt nozieguma vietu?

Dženifera cieta klusu.

-    Sakiet, lūdzama, aģente Brauna, - vai jūsu vēstniecība ir lūgusi mūsu Ministre de L'lnterieur palīdzību?

-    Lai to noskaidrotu, man jāsazinās ar Vašingtonu.

-    Aiztaupīšu jums pūles. Nē, nav. Tātad principā arī jūs šeit uzturaties kā privātpersona. Patiesībā jūs pat esat nelegālā imigrante, jo mani kolēģi no muitas neatrada ziņas par jūsu ierašanos valstī.

-    Varu jums apliecināt… - Dženifera iesāka, bet Dimā neļāva turpināt.

-    Šādu uzvedību franču valodā sauc vārdā, kuru jums nebūs grūti saprast. Espiomge.[6] Jūs varbūt uzskatāt, ka visa pasaule pieder jums un jūs varat tajā izrīkoties pēc sirds patikas, taču šeit, Francijā, mums nepatīk, ka ārvalstu aģenti darbojas neoficiāli. Tāds sīkums kā nacionālā drošība. - Dimā nozibinā- ja acis un, lai uzsvērtu savu vārdu nozīmīgumu, izgāza krūtis un iztaisnoja muguru, cik nu vien sēžot tas bija iespējams.

-     Mister Dimā, es atvainojos, ja esmu sagādājusi neērtības. - Dženifera runāja cieņpilni, tomēr stingri. - Mana ierašanās nebija iepriekš plānota, tāpēc es nevarēju nokārtot formalitātes pa parastajiem kanāliem. Tomēr esmu pārliecināta, ka Amerikas vēstnieks būs ar mieru galvot par mani un izgaisināt visas bažas par manas ierašanās iemesliem.

Dimā nosprauslāja.

-     Protams, būs ar mieru. Tomēr tikmēr es gribētu zināt, kāpēc tā interesējaties par Ranjēri? Un kāda ir viņa saistība ar van Simsonu?

Dženifera pasmaidīja un papurināja galvu.

-   Šī informācija ir slepena, un diemžēl man nav ļauts jums to izpaust.

-    Viņš ir ļoti bīstams vīrs.

-     Kad gribēšu, lai ar mani runā aizbildnieciski, es jums to pavēstīšu, - Dženifera salti attrauca. - Neraizējieties, man ir bijusi darīšana arī ar daudz nepatīkamākiem tipiem. Gan es tikšu galā.

-    Tad mums paliek divas izejas, aģente Brauna, - Dimā lēni bilda. - Jūs izstāstāt man visu, kas jums zināms, un es atbildēšu jums ar tādu pašu laipnību. Vai arī es ļaušu abiem žandarmiem, kas gaida pie durvīm, jūs arestēt.

-    Mēs abi zinām, ka vēstniecība jau pēc dažām stundām panāks manu atbrīvošanu, - Dženifera, plecus paraustījusi, atbildēja. - Ar to jūs neko nepanāksiet.

-     Var jau būt. Tomēr varat būt droša, es panākšu, ka šis starpgadījums tiek plaši atspoguļots plašsaziņas līdzekļos. Jūsu fotogrāfija nonāks visos laikrakstos. Jūsu priekšniecība Vašingtonā būs sakompromitēta. Es pieņemu, ka visu interesēs ir izvairīties no šādas situācijas - ja vien nevēlaties, lai izmeklēšana tiek pārtraukta pusratā.

Iestājās neveikls klusums, Dženifera un Dimā, acis neno- laizdami, glūnēja viens otrā, līdz ierunājās Toms.

-    Pie Ranjēri atrada vērtīgu monētu, kas izzagta no ASV varas iestādes.

Šāda iejaukšanās izpelnījās liesmojošu skatienu no Dženiferas.

-      Liecies mierā, Tom! - viņa aizsvilās. - Vai tev nav skaidrs, ka tu nedrīksti izpaust tādu informāciju?

-     Nedomāju, ka mums ir laika visādām spēlītēm. Zans Pjērs nav no tiem, kam patīk velti dzesēt muti, un neviens no mums trim nevar pieļaut, lai viņu izvazā pa presi. Tāpēc pastāsti viņam, kas tev zināms.

-    Ja vien jums no tā kļūst vieglāk, es jau zinu par monētu, - Dimā iestarpināja, paraustījis plecus. - Par "Dubultērgli".

Dženifera cieta klusu.

-    Neaizmirstiet, ka FIB monētu nodeva tieši Francijas policija.

Šoreiz Dženifera pameta skatienu uz Tomu, kurš iedrošinādams pamāja.

-    Dimā ir mūsu pusē. Viņš jau zina par monētu. Sasodīts, viņš varbūt pat varēs palīdzēt. Ko gan tu vari zaudēt?

-    Vai jūs uzskatāt, ka Ranjēri bija uzņēmies pārdot monētas to zagļa uzdevumā? - Dimā maigi pamudināja.

-    Jā. - Viņa pamāja, sākumā vilcinoties, taču drīz kļūdama apņēmīgāka. - Dariuss van Simsons mūs interesē tāpēc, ka viņš ir prāvas monētu kolekcijas īpašnieks, turklāt viņam pieder pat "Dubultērglis". Es gribēju noskaidrot, vai viņš zina kaut ko par zādzību vai monētas pašreizējo atrašanās vietu.

Dimā pasmaidīja.

-    Es minēšu - misters van Simsons nezināja neko ne par vienu, ne par otru. Viņš nekad neko nezina. Tā viņam gluži vai reliģiska apmātība.

-    Jā, man arī radās tāds priekšstats, - Dženifera piekrita.

-    Tiesa, viņš mūs noveda lejā uz kolekcijas glabātavu, - Toms atgādināja. - Izrādīja kolekciju un arī monētu parādīja.

-    Tad jūs esat tikuši tālāk nekā vairums cilvēku, - Dimā novilka, izbrīnā uzraucis uzacis. - Cik man zināms, viņš tur nevienu nav vedis.

Skaļi iekrakstējās Dimā rācija, un viņš aizkaitināts lika roku kabatā, lai nogrieztu to klusāk.

-     Patron? - no žaketes iekškabatas atskanēja vibrējoša, klusa balss. Dimā pārgrieza acis, izņēma rāciju un pielika pie mutes.

-    Oui.

-    Patron, on Ies a pinces en bas.[7]

-   J'arrive.[8]

Dimā ielika rāciju kabatā un uzsmaidīja Tomam.

-     Izskatās, ka mani vīri apakšā uzskrējuši virsū dažiem taviem draugiem.

-    Ak tiem? - Toms pasmaidīja. - Jūs zināt, kas viņi ir?

-    Viņi jums sekoja no van Simsona mājas. Viņš, bez šaubām, noliegs, ka ir viņus sūtījis vai pat jebkad redzējis.

-    Viens no viņiem aizejot atstāja šo mantiņu. Varbūt varat viņam to atdot.

Toms izņēma no kabatas pistoli un ielika to Dimā pastieptajā rokā. Francūzis palocīja galvu.

-     Bon. Šeit mums vairs nekas nav darams, - bilda Dima, pieceļoties kājās un dodoties uz durvīm. Viņš nebija pamanījis laikrakstu, kas atradās uz kafijas galdiņa, un Toms paguva to paķert un ieslidināt zem jakas, pirms francūzis pagriezās.

-    Kur jūs esat iecerējuši pārlaist nakti?

Toms pakratīja galvu.

-    Par to vēl nav domāts.

-    Varu jums rezervēt numuru kādā viesnīcā.

-    Tas nav nepieciešams, - Dženifera attrauca. - Gan mēs paši tiksim galā.

-     J'insiste[9] - dimā neatlaidās, sejā neparādījās smaids. - Ja vēlaties Francijas varas iestāžu atbalstu, - viņš pacēla Dženiferas FIB apliecību, - es iesaku nokārtot jūsu ierašanos pa oficiālajiem kanāliem. Pretējā gadījumā - lai rīt jūsu abu šai valstī vairs nebūtu!

Ar asu plaukstas locītavas kustību viņš pameta apliecību sievietei, un viņa to notvēra gaisā.

-     Ejiet uz St. Merri viesnīcu Ceturtajā ielā! - norādīja Dimā, kad visi bija iznākuši uz ielas. - Pasakiet, ka jūs sūtīju es. Jums iedos pāris numuru.

-     Mērci, Žan Pjēr, - Toms pateicās, stingri paspiezdams viņam roku, kamēr Dženifera kāpa mašīnā.

-    De rieti, mon ami. Man prieks tevi atkal redzēt. - Un klusākā balsi piebilda: - Kā tu sapinies ar šādiem cilvēkiem, Fēliks? FIB? C'est pas ton sŅle.[10]

-    Kā jau minēju iepriekš, šis būs īslaicīgs pasākums. Viņa atgūs savu monētu, es nogrābšu Harija Renvika slepkavu. Tas arī viss.

Dimā pamāja, pameta skatienu uz Tomu, tad uz Dženiferu, pēc tam atkal uz Tomu.

-    Esi uzmanīgs!

-     No kā? No van Simsona? Neraizējies - ja tie abi bija labākie viņa rīkļurāvēji, man briesmas nedraud.

-    Nē… no viņas. - Dimā piemiedza ar aci. - Šādas sievietes mēdz būt bīstamas un spēj pamudināt uz nelabiem darbiem. Neaizmirsti, kādas ciešanas viņas tev sagādāja toreiz.

Toms ar pūlēm izmocīja smaidu.

Viesnīca St. Merri, Parīze, Ceturtais departaments

Pīkst. 19.26

Toms atgāza galvu zem dušas strūklas masējošā pulsa un aizvēra acis, ļaujot ūdenim izsūkties cauri matiem. Tas pārpludināja ausis,un nomāca dzirdi, viņš klausījās pēkšņi tik skaļajā paša elpā un dīvaini attālajos ūdens šļakstos sev visapkārt, un trulās, pulsējošās sāpes galvā mazliet atkāpās. Tikai tajā mirklī Toms aptvēra, cik ļoti noguris viņš ir.

Toms atslidināja nelielu spraudziņu kabīnes durvīs, caur kuru vannas istabā iespurdza tvaika mākonītis, un spogulis aizsvīda. Miegdams acis, kurās tērcītēm sūcās ūdens, viņš pasniedzās un paķēra no izlietnes miniatūro ziepju gabaliņu un šampūna pudelīti, ko viesnīcā izsniedza bez maksas.

Viņš ieziepējās no galvas līdz kājām, noskalojās un izmazgāja matus. Tad atkal pasniedzās un paņēma viesnīcas sagādāto bārdas asmenīti. Sazin kādā veidā viņam izdevās skujoties nesagriezties. Pēc tam viņš nostājās, atspiedies ar rokām pret robainajām flīzēm un plēkšņaino javas sienu, ļaudams, lai ūdens straumēm gāžas uz skausta, šļācas pāri pleciem un mugurai. Viņš pagrieza karstā ūdens krānu.

Kā viņš šeit nokļuvis? Toms gandrīz jau bija piemirsis. Tēvocis Harijs. Pareizi! Viņam bija jāatrod Harija slepkavas. Lai atriebtos.

Un lai palīdzētu pats sev. Tas nebija noliedzams. Dženi- feras piedāvātā vienošanās sniedza viņam reālu iespēju. Dosjē būs tīrs, CIP liks viņu mierā, Klārkam arī izteiks brī-

dinājumu viņu neaiztikt. Tomēr vai viņiem varēja uzticēties? Un Dženiferai? Viņš joprojām nebija par to pārliecināts.

Toms nogrieza krānus un paķēra dvieli no pakaramā virs vannas, tad vēl vienu. Viņš noslaucījās - raupjais audums rīvēja ādu kā smilšpapīrs - un ar plaukstām pārbrauca pār matiem. Viņš uzvilka tīru apakšveļu, džinsus un tenisa kreklu, ko atrada allaž tik efektīvo FIB darbinieku piegādātajā maisiņā. Visbeidzot Toms aizsēja sporta kurpes, kuras bija uzāvis kājās torīt, kad viņa mājā ielauzās policija, izgāja no numura un pa šaurajām kāpnēm nokāpa uz Dženiferas numuru, kas atradās stāvu zemāk. Piegājis pie durvim, viņš pieklauvēja.

-    Iekšā!

-    Es nodomāju noskaidrot, vai restorānā blakus mājā nevar dabūt galdiņu mums abiem.

Dženifera pamāja.

-    Lai notiek! Man, vienalga, vēl jāpiezvana un jāsaņem atļauja turpmākiem plāniem. Domāju braukt uz Amsterdamu un ievākt ziņas par Štainera slepkavību.

-     Labi. Bet neaizmirsti mūsu vienošanos. Ja tavi priekšnieki neapstiprinās manis izvirzītos noteikumus, tu turpmāk darbosies viena.

-    Saprotams, - viņa piekrita.

-    Pēc desmit minūtēm atgriezīšos.

-     Labi.

Viņa devās uz vannas istabu, un Toms ievēroja viņas gludos, glītos skausta muskuļus, kas aizstiepās uz ideālo, brūno muguru. Un skumīgi pašūpoja galvu - tieši to bija domājis Žans Pjērs, apgalvodams, ka viņa ir bīstama.

Pēc dažiem mirkļiem Toms izgāja uz ielas. Saulei grimstot aiz apvāršņa, bālās ēkas mirdzēja tumši dzeltenā krāsā, un akmens sienas sāka izstarot uzkrāto karstumu. Ielās ču- mēja un mudžēja no ļaudīm, un no trokšņainajām kafejnīcām un restorāniem, kur zem košajiem saulessargiem dega laterniņas, izplūda klientu straumes. Neskaitāmo sarunu čalas, izvairīdamās no vienmērīgās skūteru dūkoņas, pārmāca netālās Rivoli ielas satiksmes trokšņus.

Šis bija bēdīgi slavens prostitūcijas rajons, un, pacēlis galvu, Toms pamanīja, ka viena minētās profesijas pārstāve jau atvērusi logu un izkarinājusi sarkanu dvielīti uz balkona margām. Tas bija parastais signāls - viņa bija sākusi strādāt.

-    Tom! Šurp!

Izdzirdējis kādu saucam viņu vārdā, Toms apcirtās pret galdiņu, kam nupat bija pagājis garām.

-    Viss kārtībā? - Tā pati balss, un cilvēks, kas viņu uzrunāja, pavēcināja ar roku.

Ārčiju burtiski nevarēja pazīt. Beisbola cepurīte, tenisa krekls un šorti - šāds ietērps ļāva viņam bez grūtībām palikt nepamanītam tūristu burzmā. Lai tēlu padarītu ticamāku, kaklā karājās fotokamera un pie kājām bija nomesta mugursoma. Uz acīm viņam bija saulesbrilles un bārdas rugāji biezāki nekā parasti. Tā šķita maskēšanās taču Tomam nebija ne jausmas, kāds ir tās mērķis. Lai nu kā, viņš bija tik pārsteigts, ka uzreiz neatbildēja.

-    Kā tu šeit gadījies, velns parāvis?

-    Tu jau iegāji iekšā? Aiz bāra letes ir art deco spogulis. Tādus pirms dažiem mēnešiem redzēju pārdodam par desmit taukšķiem.

Toms satvēra viņu aiz tenisa krekla un izcēla no krēsla.

-    Ko tu šeit meklē? Kas tev padomā?

-    Rāmu garu, trakuli! - Ārčijs sauca, saulesbrillēm gandrīz noslīdot no sejas.

-    Kā tu mani atradi? - Toms nošņāca.

-    Žans Pjērs šopēcpusdien piezvanīja, - Ārčijs izgārdza, dūrei ar tenisa kreklu spiežoties kaklā. - Viņš bija mums parādā un savu parādu nokārtoja. Goda vārds, čomiņ.

Toms nedaudz atslābināja tvērienu.

-    Ko viņš teica?

-    Tu esot Parīzē. Es noslaucīju putekļus no savas pases, ielēcu pirmajā Eurostar vilcienā un, iebraucis pilsētā, piezvanīju Zanam Pjēram. Viņš pastāstīja, ka nosūtījis tevi šurp.

-     Kad mēs tikāmies, viņš nepastāstīja, ka ir piezvanījis tev. - Toma balss bija aizdomu pilna.

-     Varbūt gribēja, lai tev tas ir pārsteigums. Nezinu. Lai nu kā, es esmu klāt.

Toms brīdi blenza viņā un tad palaida vaļā. Ārčijs sašļuka hromētajā krēslā un atgrūda saulesbrilles uz deguna, un Toms nosēdās viņam iepretim.

-    Ko tu gribi, Ārčij?

-    Mums jāparunājas. Pēdējā laikā paklīdušas visādas valodas, pie tam sūdīgas. Laikam sanākusi baigā putra.

-    Kas tad nu? Ko tu zini?

-    Runā, tu esot nozūmējis veco Renviku. Izskatās švaki.

-    Tu domā, ka to izdarīju es?

-    Neesi tāds āzis!

Toms atlaidās krēslā, nopūtās un izberzēja acis. Tad viņš paaicināja viesmīli, tas pienāca un pieņēma pasūtījumu.

-    Sasodītie ārzemnieki, - Ārčijs rūca. - Ij neceri te dabūt normālu alu. Tikai gāzētu draņķību. - Visbeidzot viņš pūzdams palika pie gaišā alus, kas viņam likās vismazākā zaimošana. Toms, kā viegli varēja nojaust, pasūtīja degvīnu ar toniku.

-    Mani iegāza, Ārčij. Es iepriekšējā vakarā pie Harija ēdu vakariņas. Un knapi paguvu acis aizvērt, kad Klārks mēģināja mani savākt par viņa nožmiegšanu. Esot pilna māja manu pirkstu nospiedumu.

-    Kādēļ kādam vajadzētu tevi iegāzt?

-    To es arī gribētu noskaidrot.

-     Vai tam nav kāds sakars ar skuķi? - iejautājās Ārčijs, pamezdams skatienu uz viesnīcas ieejas durvīm.

-    Kā tu zini par viņu? - Toms asi noprasīja.

-     Nelec ārā no biksēm! - Ārčijs nervozi pārlaida skatienu cilvēkiem, kas sēdēja pie tuvākajiem galdiņiem. - Žans

Pjērs man pastāstīja, ka esi kopā ar skuķi. Tas arī viss. Viņam liekoties, ka meiča tevi nedaudz sagrābusi spīlēs.

Viesmīlis atgriezās, novietoja uz mirdzošā galda glāzes un zem zilā Pernod pelnutrauka paslidināja rēķinu. Ārčijs iebāza roku mugursomā, izvilka divus tālruņus, pārbaudīja, vai nav saņēmis zvanus vai īsziņas, un nolika abus uz galda. To krāsainie ekrāni grimstošās saules gaismā laistījās varavīksnes krāsās.

-    Tā var teikt. Viņa strādā FIB.

Ārčijs paslējās pusstāvus.

-    FIB? Tu ņirgājies?

Toms pamāja, lai viņš apsēžas.

-     Būtu jau labi. Bet FIB dabūjuši manu skropstas paraugu no Ņujorkas darba. Es neesmu savākts tikai tāpēc, ka mani uzskata par vainīgo Fortnoksas apzagšanā, un ar mani grib noslēgt kaut kādu darījumu.

-    Fortnoksas? Kas šiem padomā?

-     Es esmu ieķēpājies līdz ausīm, Ārčij. Viņi mani sagrābuši aiz olām. Viņi var pierādīt, ka man nav nekādas saistības ar Harija nāvi, taču to nedarīs, ja vien es nepalīdzēšu viņiem atrast to, kas nozagts no Fortnoksas. Ja piekritīšu, viņi apsolījuši iztīrīt manu dosjē.

-    Un tu viņiem tici.

Toms pamāja. Ārčijs īsi iesmējās. Viņš paņēma tuvāko tālruni, ieskatījās tā ekrānā, atlika uz galda un ar pirkstu sāka griezt to uz riņķi. Viņa zelta rokassprādze ik pa brīdim noklaudzēja pret galda malu.

-    Vecīt, kruķi visur ir vienādi, lai kādos smukos iniciāļos viņi nosauc savu organizāciju. Viņiem tādi kā mēs esam ienaidnieki. Kamēr tas ir izdevīgi, viņi mūs slauc un, kad esam sausā, izmet podā. - Ārčijs atmeta ar roku. - Tev to vajadzētu zināt labāk par visiem.

-    Zinu. - Viņš brīdi vilcinājās. - Es zinu, ka tas ir muļķīgi. Tomēr man neliekas, ka viņa ir tāda.

-    Ai, liecies mierā! Tu viņu gandrīz nepazīsti.

-     Jā, toties es pazīstu cilvēkus. Un man liekas, viņa nemelo.

Toms pats bija izbrīnījies par pārliecību savā balsī.

-     Nolāpīts, viņa var tev apsolīt, ko sirds kāro, taču tev vairāk jāuztraucas, ko saka tie, kuri viņai pavēl. Tie cilvēki tev nav ne štrunta apsolījuši.

Toms pamāja.

-    Vēl ne, bet ko…

-    Jā, un kā viņa var pierādīt, ka tu nekā neesi saistīts ar Renvika slepkavību?

Ārčijs paņēma otru tālruni, iemeta tā ekrānā ašu skatienu, nolika to atpakaļ un turpināja virpināt pirmo tālruni pa galdu.

-     Tāpēc, ka viņa ēda vakariņas kopā ar mums. Cik sapratu, Harijs pirms dažiem gadiem bija izpalīdzējis FIB kādā lietā, un tagad viņam lūdza padomu saistībā ar Fortnoksas izmeklēšanu. Sieviete redzēja, kā es aizeju, un zina, ka tajā brīdī Harijs vēl bija dzīvs. Viņas aģenti mani visu nakti novēroja un var apzvērēt, ka es māju neatstāju un nevienam neesmu zvanījis.

-     Un nākamajā rītā viņa uzrodas kā tāda nolādēta māte Terēze un piedāvā darījumu?

-    Aptuveni tā.

-     Atjēdzies, Tom! Viņa ir federālais aģents, nevis krustmāte feja! Kas viņu, tavuprāt, visvairāk iepriecina - tu vai viņas darbs? Sasodīts, es nemaz nebrīnītos, ja uzzinātu, ka viņa likusi Hariju aizraidīt uz viņsauli, lai tikai piedabūtu tevi palīdzēt.

Tomam pēkšņi iešāvās prātā asinis stindzinoša doma. Dženifera bija zinājusi, kur viņu atrast. Lidmašīna Kentā, mašīna un apģērbs Dovilā, viss bija nostrādājis efektīvi un bez aizķeršanās. Nudien izdarīgi. Vai Ārčijam ir taisnība? Vai viņam kaut kas paslīdējis garām?

-     Kas notiks tad, ja liecinieki pēc pāris nedēļām izčibēs un nevarēs apliecināt tevis stāstīto? - Ārčijs neatlaidās, turpinādams tajā pašā neticības pilnajā balsī. - Kas notiks, ja uz- radlsies Klārks un viņa piepeši iekritis kā akā, aizmirstot solījumus palīdzēt? Kas notiks, ja nosūtīs citu CIP slepkavu ielaist tev lodi pakausī un pabeigt iesākto?

Viņš atkal ieskatījās abu tālruņu ekrānos.

-     Tev ir kāds cits priekšlikums? - Toms iztukšoja savu glāzi.

-    Jā. Piecelies no galda, ej prom un turpini bēguļot! Tad tu vismaz pamanīsi viņus tuvojamies, nevis dabūsi nazi mugurā no ļautiņiem, kuriem uzticies. Tu agrāk esi pieņēmis līdzīgus lēmumus.

-    Toreiz bija citādi. Man bija savstarpēji izdevīga vienošanās ar frančiem. CIP uzskatīja mani par mirušu un pārtrauca meklēt. Šādu viltību izdodas izspēlēt tikai vienu reizi.

-    Es varu tev palīdzēt, - Ārčijs lūdzās, ieķēries galda malā. - Paveic otro darbiņu, dabū otro olu! Amsterdamā viss ir nokārtots. Par saņemto naudu varēsi iekārtoties citur. Es pats nolēmu, ka būtu vērts mainīt dzīves apstākļus. Varbūt brauksim kopā? Uz Honkongu? Buenosairesu? Izvēlies tu!

-    Tad lūk, kas tev aiz ādas. Viss tā stulbā darba dēļ? Vai tu kādreiz domā par kaut ko citu kā vien naudu?

-    Es domāju par to, kā palikt dzīvam. Tev arī derētu par to domāt. Vēlākais, rīt tavs aprīkojums varētu būt gatavs. Ola ir privātkolekcijā - tajā pašā, ko mēs pirms dažiem gadiem izpētījām un nolēmām neaiztikt. Divi, augstākais, trīs sargi. Tīrā bērnu spēle.

Ārčijs noklikšķināja pirkstus, uzsvērdams pēdējos vārdus. Iezvanījās viens no tālruņiem, un viņš paķēra to no galda.

-    Jā… Nu, vari nodot no manis, ka viņš ir… - Toms izrāva tālruni Ārčijam no rokām un ielidināja viņa gandrīz neaizskartajā alus krūzē.

-    Tu mani nedzirdēji? Es taču tev teicu - nē, es to nedarīšu. Es atsakos. - Toms pacēla balsi, bakstīdams ar pirkstu Ārčijam krūtīs. Nikni paglūnējis, Ārčijs izcēla tālruni no alus krūzes un nosusināja ar papīra salveti. Ekrāns bija izdzisis.

-    Tu pats sevī klausies? Tu pilnībā uzticēsies tiem, kuri tevi pirms desmit gadiem nodeva. Tu atteiksies no šā darba un panāksi, ka tevi sāk trenkāt arī Kasijs. Tās ir ne tikai sliktas izredzes, tā ir visīstākā pašnāvība! Ja tu tagad aizej un vēlāk paveic darbiņu, tev vismaz paliek pretiniekos tikai po- liči, un mēs abi zinām, ka ar tiem tu tiksi galā.

-    Tu taču neapjēdz, vai ne? - Toms pieslējās kājās un paliecās pret Ārčiju, atbalstījies ar dūrēm pret galdu. - Ja es izdarīšu to, ko tu lūdz, es visu mūžu bēguļošu. Visu laiku blenzīšu pār plecu, baidīšos kādam uzticēties, raustīšos no ēnām. Tā dzīvot nav jēgas. Jā, tas ir risks, tomēr man tiek piedāvāta izdevība sākt dzīvi no jauna. Ja vien pastāv kaut niecīgākā iespēja izsprukt ar veselu ādu, es nedrīkstu laist to garām.

Ārčijs nogrozīja galvu un noņēma pilošā tālruņa aizmugures paneli. Plastmasas vāciņam atdaloties, uz galda izlija daži alus pilieni. Viņš raidīja Tomam pārmetošu skatienu.

-    Un Kasijs?

-    Kasijs? Nezinu. Kad ar viņu sastapšos, domāšu arī par to. Ja sastapšos.

-    Tātad tu nemaz negrasies par to padomāt?

-     Labi, es padomāšu - ja tu gribi to no manis dzirdēt. Bet tev jāpadomā, kur atrast aizstājēju olas darbiņam. Un nekavējies!

Ārčijs pakratīja galvu, un saules dziestošās dzirkstis atspoguļojās vispirms vienā saulesbriļļu lēcā, pēc tam otrā.

-    Tom, ja tu pieņemsi aplamu lēmumu, tas mums abiem dārgi maksās. Par to tu vari būt drošs.

Viņš paņēma otru tālruni, kas vēl darbojās, ieskatījās tā ekrānā, piecēlās, uzbīdīja brilles uz pieres un iejuka vakara drūzmā.

Viesnīca St. Merri, Parīze, Ceturtais departaments

Pīkst. 20.01

Dženiferas mati bija slapji, un uz pleciem vizēja simtiem rasas lāsīšu. Viņa uzslidināja biksītes, aplika melno mežģīņu krūšturi, tad apsēdās uz šauras gultas malas, ielika pēdas melnajos džinsos, tad atgūlās un, paslējusi augšup gurnus, uzstīvēja džinsus līdz jostasvietai.

Pēc dušas vēl bija karsti, tāpēc viņa piegāja pie loga, lai ielaistu svaigu gaisu, bet tikai pēdējā mirkli atcerējās paslēpties no ielas, aizstājoties aiz plānajiem aizkariem, kas plīvoja vieglajā vējiņā. Viņas sudrabainais atlokāmais tālrunis sāka mežonīgi vibrēt uz tualetes galdiņa. Viņa dažas sekundes nogaidīja, tad nospieda savienošanas pogu, labi zinādama, kurš zvana, tomēr gribēdama savākties un prātā sakārtot visu informāciju pa plauktiņiem. Viņa zināja, ka gaidāma smaga saruna.

-    Hallo!

-    Brauna? Te Bobs Korbets. - Aprautā, skaldošā intonācija uzreiz apstiprināja aizdomas. Dženifera turpmāk atbildēja īsi un bez liekas apkārt runāšanas - viņa zināja, ka Kor- betam tā patīk vislabāk.

-    Jā, ser.

-    Kā tev sokas? Saki, ka tev ir labas ziņas, - Dievs vien zina, cik ļoti man tas nepieciešams.

Viņš izklausījās noguris un satraukts, un Dženifera sprieda, ka Paipers un citi kopš Renvika slepkavības un monētas pazušanas viņam mācas virsū kā lietuvēni.

-    Šis tas ir pavirzījies uz priekšu.

-    Jauki. - Viņa balsi ieskanējās atvieglojums. - Stāsti, ko uzzināji!

-    Kā norunāts, mēs devāmies pie van Simsona. Viņa monēta ir savā vietā. Bet mēs - tas ir, es, - viņa sevi izlaboja, zinādama, ka Korbets lieliski prata iztulkot šādas pārteik- šanās, - noģidu, ka viņš zināja vairāk nekā izpauda. Viņš tēloja, ka ir pārsteigts, bet varbūt ne pārāk pārsteigts. Manuprāt, viņš par monētu zādzību jau zināja.

-    Vēl kas? - Priekšnieku šie jaunumi acīmredzot nebija iespaidojuši, taču viņa zināja, ka viņš reti atļaujas izrādīt pārsteigumu.

-    Mēs devāmies uz Ranjēri dzīvokli, bet tas izrādījās tikai aizsegs - Ķērks atrada viņa īsto dzīvokli un tajā vācu laikrakstu, kas iznācis dažas dienas pēc Ranjēri slepkavības, un tajā bija raksts par Shipholas lidostā veiktu bruņotu laupīšanu.

-    Ak tā? - Korbeta balsī parādījās interese.

-    Liku Maksam ievākt ziņas. Pēc visa spriežot, dažas nedēļas pēc šīs laupīšanas Shipholas lidostā Amsterdamā noslepkavots kāds vācietis, sadurts krūtīs tāpat kā Ranjēri.

-    Kāda ir saistība?

-    Pārmeklējot šā cilvēka dzīvokli, Holandes policija atrada dažas lidostā nolaupītās mantas.

-     Pagaidām neredzu sakarību. - Viņa saklausīja priekšnieka balsī saspringuma atblāzmu, kā allaž, kad viņam sāka aptrūkties pacietības.

-    Viņa vārds bija Karls štainers. Uzminiet - kas iemaksāja par viņu drošības naudu dažas dienas pirms nāves?

-    Ranjēri.

-    Tieši tā.

-    Ko īsti tu liec saprast?

-    Tā ir tikai versija. Iespējams, ka tas, kurš nozaga monētas no Fortnoksas, mēģināja tās ievest Eiropā, noslēpjot pasta sūtījumā. Pēc tam vācietim štaineram uzsmaidīja negaidīta laime, un vienā no nolaupītajām kastēm pēkšņi atradās monētas. Štainers pazina Ranjēri, tāpēc ieradās Parīzē un lūdza pārdot vienu no monētām. Kad Ranjēri novāca, Štainers atgriezās Holandē un avīzi aizmirsa dzīvoklī. Pēc dažām dienām arī viņu dabūja pie malas.

-    Un kāds ir tavs secinājums?

-    Ranjēri un Štaineru nogalinājusi viena un tā pati persona, - Dženifera stingri atbildēja. - Šai personai viņi, iespējams, piedāvāja iegādāties monētas. Un, ņemot vērā, cik šaurs ir šādu monētu gribētāju loks, pastāv iespēja, ka Ranjēri un Štainers mēģināja pārdot monētas tai pašai personai, kurai Štainers tās bija nolaupījis.

Pagāja kāds brīdis, līdz Korbets atkal ierunājās, un, lai arī viņa bija pārliecināta par savu stāstījumu, šis klusuma mirklis radīja zināmu neomulību.

-    Izklausās loģiski, - viņš, Dženiferai par atvieglojumu, atzina. - Lai nu kā, ar to pietiks, lai iegūtu laiku un Paipers un Grīns dažas dienas liktu mani mierā. Tomēr tev jātiek uz Amsterdamu. Drīz.

-    Es biju iecerējusi izbraukt rīt.

-    Labi. Bet līdz tam es pamēģināšu ievākt sīkākas ziņas par laupīšanu lidostā un slepkavību un nogādāt tās tev. Ak tā, atcerējos - mēs dabūjām Renvika sarunu izrakstu. Viņš tajā vakarā zvanījis divas reizes un abas reizes uz mobilo.

-Un?

-    Abi numuri piereģistrēti ar viltus vārdiem. Viens Lielbritānijā, otrs Holandē.

-    Holandē? Tad jau tā var būt saistība ar Štaineru?

-    To nevar zināt. Numuri vairs neatbild. Iespējams, viņš zvanījās apkārt, lai kādu ieinteresētu.

-    Skaidrs ir tas, ka viens no zvaniem ir trāpījis mērķī. Nelaime tikai tāda, ka mēs nezinām, kurš no zvaniem tas bijis un kam viņš zvanījis. - Iestājās īss klusuma brīdis. - Ko man iesākt ar Kērku?

Dženifera mēģināja uzdot jautājumu nevērīgi, negribēdama, lai priekšnieks nodomā, ka viņai tas īpaši rūp.

-    Kā tas jāsaprot?

-    Gribu zināt, vai sekretārs Jangs piekrita darījumam. Vai arī mums no Kērka jātiek vaļā?

-    Ak jā! Jā, domāju, ka varam piekrist darījumam. Galvenais, lai viņš pilda darījuma noteikumus un norok operāciju "Kentaurs" aizmirstībā.

-    Lieliski, - viņa atsaucās un nekavējoties nožēloja, ka atbildējusi tik ātri, tādējādi paužot savu ieinteresētību Toma liktenī.

-    Tikai nesadraudzējies, Brauna!

-    Saprotu.

Viņa skumīgi pašūpoja galvu. Dženifera bija pārliecināta, ka joprojām redz situāciju skaidri, tomēr daži fakti neiegū- lās plauktiņos, un viņa gribēja tos noskaidrot.

-    Tev jāuzmanās no Kērka, - Korbets turpināja.

-    Es zinu. Vienīgi…

-Jā?

-    Es nedomāju, ka Paipers mums par Kerku izstastīja visu.

-     Tu gribi teikt, ka viņš nenogalināja savu kontaktper- sonu?

-    Nē, to gan viņš atzīst, tomēr apgalvo, ka ir apvests ap stūri. īstenībā CIP pati mēģinājusi viņu novākt un viņš esot tikai aizsargājies.

-    Un tu viņam noticēji?

-    Protams, nē! - Dženifera atbēra. - Vismaz sākumā ne. Tomēr lieta tāda, ka Francijas Slepenais dienests apstiprināja viņa versiju.

-     Kas?! - Korbeta balsī ieskanējās neviltotas bažas. Dženifera pakratīja galvu, būdama dusmīga pati uz sevi. Tas nebija izskanējis tā, kā viņa bija iecerējusi.

-    Viņi ieradās Ranjēri dzīvoklī brīdī, kad tur atradāmies mēs. Viņi bija sekojuši mums no van Simsona nama, ko esot novērojuši jau mēnešiem ilgi. Viņi pazīst Kērku un apgalvoja, ka viņa stāsts ir tīrā patiesība no viena gala līdz otram.

-     Patiesība, Brauna, ir tāda, ka mēs nevaram zināt, kas toreiz notika. Bet pat tādā gadījumā es drīzāk uzticētos Paiperam, nevis cilvēkam, kurš visu mūžu to vien darījis kā krāpies. Galu galā es tev saku skaidri un gaiši - viņš ir blēdis.

-    Es nenoliedzu, ka viņš ir zaglis. Bet ja nu viņam ir taisnība? Ja nu Paipers viņu ir apmācījis un pēc tam no viņa atteicies? Vai tad mēs nebūtu kaut daļēji atbildīgi par to, kāds viņš kļuvis? Nekādu īpašo izvēli mēs viņam neatstājām.

-      Labi, Braūna, doma ir skaidra, - Korbets piekāpās. - Iespējams, ka Paipers mums dažus faktus noklusējis. Taču to mēs noskaidrosim, kad šī jezga būs galā. Tici man, ja es uzzināšu, ka Paipers ir samelsies, es ar lielāko prieku to iebāzīšu viņam degunā. Bet pagaidām to aizmirsti. Nelauzi galvu par Kērku! Tev svarīgākais ir atrast monētas un to, kurš tās nozaga.

-    To es zinu.

-    Tev jāsaglabā modrība un piesardzība. Nenovērsies no tev uzticētā uzdevuma. Ja tu to nespēj, es tūdaļ pat atsaukšu tevi no Parīzes un neko nepārmetīšu.

Priekšnieka tonis liecināja, ka viņš nejoko, un Dženifera atzina, ka viņam taisnība. Ja viņa tagad ievārīs vēl šādu putru, tas tikai kavēs viņai atrisināt šo lietu. Un vismazāk viņai gribējās, lai viņu atsauc no šīs lietas izmeklēšanas. Šobrīd labāk stāstīt Korbetam to, ko viņš grib dzirdēt, un paturēt savas domas pie sevis.

-    Nē, viss kārtībā. Varat uz mani paļauties, es darīšu visu, lai sasniegtu mērķi. Ķērks mani interesē tiktāl, cik viņš palīdz mums atrisināt šo lietu. Citādā ziņā viņš man ir vienaldzīgs.

-    Lieliski strādāts, Brauna! Tā turpini!

Saruna beidzās.

Pēc dažiem brīžiem pie durvīm klusi pieklauvēja. Viņa paķēra no krēsla atzveltnes plānu melnu džemperīti un uzrāva to mugurā.

-    Iekšā! - Viņa stāvēja pie loga ar tālruni rokā, kad ienāca Toms.

-    Viss kārtībā? - viņa pajautāja.

-    Protams. - Dženifera nebija pārliecināta, vai dzird tikko jaušamu naidīgu pieskaņu viņa balsī. Varbūt viņai tikai likās. - Es rezervēju galdiņu restorānā blakus mājā.

-    Lieliski. - Viņa nometa tālruni uz gultas. - Iesim!

Restorāns Le Pave, Parīze, Ceturtais departaments

Pīkst. 20.26

Restorāns bija vecmodīgs un rosīgs; no cigaretēm, kas grozījās līdzi roku žestiem, laiski pacēlās dūmi, un pārmēru lietotie galda piederumi klaudzēja pret blāvo baltā porcelāna glazējumu. Viņu galdiņš atradās dziļāk telpā - tas bija auksta marmora klucis uz kaltas dzelzs kājām, vienā pusē tam bija krēsls, otrā soliņš ar notraipītu un noplukušu sarkanu pārvalku. Toms izvēlējās soliņu, Dženifera apsēdās uz krēsla.

Parādījās viesmīlis, izdalīja ēdienkartes un aizdedzināja sveci, kas bija iesprausta vecā vīna pudelē ar daudzkārtainu izkusušu vasku ap kaklu. Deglis iegaismojās, liesma ķircinājās un dejoja, pieņēmās spēkā, līdz tās bālā kvēle izstiepās un atmirdzēja no spoguļgriestiem.

Dženifera pacēla acis no ēdienkartes un aplaida skatienu apkārt.

-    Smuka vietiņa.

-     Pilna ar vietējiem, tāpēc ir skaidrs, ka te ir garšīgi. - Toms norādīja uz galdiņiem visapkārt. Jauns pārītis ar tikko kaltiem laulības gredzeniem. Vientuļa veca sieviete, cietos, nepaklausīgos matus savilkusi copē uz pakauša, krunkaino seju pa pusei sedza balta apkaklīte; viņa paslepus izbaroja pārpalikumus šicū sugas sunītim, kas gulēja viņas rokassomiņas dziļumos. Pusmūža vīrietis, dižmanīgi aplicis roku ap pleciem savam jauneklīgajam mīļotajam, izbaudīja pie blakus galdiņa sēdošo divu vientuļo sieviešu skaudīgos skatienus.

-    Vai restorāns šeit atrodas sen?

Toms uzreiz pagriezās pret viņu.

-     Daudzus gadus. Vismaz kopš trīsdesmitajiem gadiem. To okupācijas laikā bija iecienījuši vācieši; lai nu ko, bet restorānus novērtēt viņi prot. Pārējā Eiropa karoja, bet šis iestādījums rauša naudu kaudzēm.

Atkal parādījās viesmīlis un pieņēma pasūtījumu. Iesākumā dārzeņu salāti, tad steiks Tomam un jērgaļa Dženiferai, un abiem pudele burgundieša. Vīnu atnesa gandrīz nekavējoties, Toms to nogaršoja un pamāja, atzinis par labu. Abiem salēja glāzēs, un pudeli novietoja uz galdiņa vidū. Atnesa salātus - lielas zaļas lapas, klātas ar biezu, sinepēm līdzīgu vinegretu. Viņi ēda, neveikli klusējot, Dženifera domās apcerēja sarunu ar Korbetu, līdz Toms pārtrauca klusumu. Viņa jautājums sasaucās ar viņas domām.

-    Vai mūsu vienošanās paliek spēkā?

Dženifera pamāja un norija kumosu.

-    Tu palīdzi mums, mēs palīdzam tev. Vienošanās noteikumi paliek iepriekšējie. Kad viss būs galā, tev jānorok "Kentaurs". Ja to nedarīsi, tevi sāks vajāt ar visiem līdzekļiem.

-    Un tu viņiem tici?

-    Kāpēc ne? Tu viņiem vairs neesi vajadzīgs. Viņi vēlas tikai atgūt monētas.

-    Ja nu monētas nevarēs atdabūt un viņi mainīs domas? Man nav nekādu garantiju, vai ne?

-    Paklau, es tev devu godavārdu. - Dženifera runādama ieskatījās viņam acīs un ieraudzīja tajās tādas pašas aizdomas kā abu pirmajā tikšanās reizē. Dienas laikā šīs aizdomas bija pagaisušas, taču tagad bija atgriezušās vēl spēcīgākas.

-     Godavārdu?

-    Ja tu mani pazītu^ tu zinātu, ka ar to pietiek.

Piesteidzās viesmīlis un, melno priekšautu plivinādams,

aši nokopa tukšos traukus. Dženifera pielēja sev vēl vienu glāzi vīna. Alkohols remdēja satrauktos nervus.

-    Bet kādēļ tu strādā tieši FIB? - pēc ilga klusuma brīža iejautājās Toms.

Dženifera pasmaidīja, priecīga par iespēju mainīt sarunas tematu.

-     Tas man ir asinīs. Mans tēvs, tēvocis Ronijs, vectēvs Džordžs - visi bija policisti. Jādomā, ka FIB no tā bija tikai soļa attālumā.

-    Un tev tāda nodarbošanās patīk?

-     Darbs kā darbs; ir savas jaukās un arīdzan nepatīkamās puses. Taču laikam jau man patīk apziņa, ka ar savu darbu spēju kaut ko mainīt.

-    Tas tev ir tik svarīgi? Spēja kaut ko mainīt.

-    Vai tad tā nav visiem? Ja nav - tad kāda jēga?

Toms pamāja, un viņai atkal radās sajūta, ka vīrieti viņas atbildes neinteresē un viņš tikai mēģina uzturēt sarunu. Viņa sprieda, ka Tomam droši vien ir tikpat grūti samierināties ar šādu neiedomājamu sadarbību kā viņai ar visu mūžu pārciestajiem aizspriedumiem.

-    Ko tu dari ārpus darba laika?

-    Pārsvarā guļu.

-    Ak tā? - Toms savilka muti vīpsnā. - Tad jau tev drauga nav?

-    Nav! - viņa atcirta kā aizstāvēdamās.

-    Bet kādreiz ir bijis?

-Jā.

-    Kur tad palika?

-    Pagalam.

Tikko to pateikusi, viņa nožēloja. Šo faktu viņa bija no- rakusi dziļi sevī, tik tālu, ka ne tikai citi, bet arī pati tur nebija ieskatījusies. -Kā?

-    Es negribu par to runāt.

Viņa iztukšoja glāzi un atkal to piepildīja. Galvā iesitās viegls reibonis, un sveces dūmi kairināja acis.

Viņi turpināja ēst klusēdami. Restorānā atbrīvojās daži galdiņi, tāpēc kļuva klusāks. Nokopa traukus, Toms pasūtīja espresso, bet Dženifera nolēma izdzert atlikušo vīnu. Kad atnesa kafiju, Toms to pāris reižu samaisīja, un krēmveidīgā kārtiņa iekusa melnajā šķidrumā.

-    No kurienes tu esi, Dženifera?

Viņa jutās atvieglota, dzirdot, ka Toms vēlas runāt par ko citu.

-    Vai zini, kur ir Teritauna? Vestčesteras apgabals? - Toms papurināja galvu. - Ņujorkas pavalsts ziemeļos. Jauka vietiņa. Ēnainas ielas, mākslinieciski amatnieku veikaliņi, spīdīgs ugunsdzēsēju auto, aktīvi darbojas bērnu beisbola komandas. Droši.

-    Un ģimene?

-   Mamma ir friziere. Visu mūžu nostrādājusi vienā un tajā pašā salonā, šogad aizgāja pensijā. Viņas vienīgā vēlēšanās ir redzēt mani precētu un tikt pie mazbērniem.

Toms smaidīja.

-    Tētis ir pilnīgs viņas pretstats. Ļoti kluss, taču vienlaikus varen asprātīgs. Viņš laikam gaidīja dēlus, taču uzradā- mies mēs ar māsu, tāpēc viņš mums samācīja visādas puiku stiķus.

-    Tad tāpēc tu tik ātri brauc?

-    Citādi braukt neprotu. - Viņa pasmaidīja. - Pirms pieciem gadiem viņš aizgāja no policijas. Mana māsa Reičela tikko pabeidza Džona Hopkinsa universitāti un gatavojas kļūt par ārsti.

-    Tu ar viņiem labi satiec?

-    Gadās visādi, kā jau katram. Bet visumā labi. Tiesa, es viņus redzu pārāk reti.

īss klusuma bridis.

-    Viņi noteikti ir… ļoti lepojas ar tevi, - bilda Toms.

Vai nu pie vainas bija negaidītās skumjas Toma balsī, kas liecināja par viņa paša pārciesto zaudējumu, vai arī sveces dūmi, vai Dženiferas neizteiktās vainas apziņas asās sāpes, - viņai pēkšņi uzbruka neizsakāmas skumjas.

Abi sēdēja klusēdami, kamēr viesmīļi virpuļoja ap galdiņu un ar siekalainiem pirkstiem nodzēsa sveču liesmiņas, kas skaļi nočūkstēja.

Ziemeļu stacija, Parīze, Desmitais departaments

Pīkst. 21.13

Ārčijs gāja pa Denēnas ielu uz stacijas galveno ieeju, ik pa laikam ieskatīdamies otra tālruņa ekrānā. Laternu gaismā viņš redzēja zem ēkas neokorintiešu fasādes rosāmies alžīriešu taksometru vadītājus un kabatzagļus gaidām nākamo upuri. Ubagoja čigānietes, izstiepušas tetovējumiem klātās tumšās rokas ar neskaitāmiem zelta gredzeniem, ie- ņurcījušas bērnus spilgti krāšņo svārku krokās.

Viņš juta mašīnas tuvošanos, pirms to ieraudzīja. Tās lukturu gaisma iekrāsoja ielas virsmu dzeltenā krāsā, riepas švīkstēja pa asfaltu, un auto piestāja ietves malā tā, ka aizmugurējais logs, tonētajam stiklam mirguļojot, atradās tieši viņam blakus. Ārčijs, aizdomu pilns, sarauca uzacis. Logā pavērās collu plata sprauga, un no mašīnas izslīdēja kondicio- nētā gaisa sausā smarža.

-    Sataisījies kaut kur?

-    Vai mēs būtu pazīstami? - Ārčijs piesardzīgi noprasīja.

-    Jā, un tajā pašā laikā - nē.

-    Man nav laika mīklām.

-    Pareizi. Tev laika gandrīz vairs nav.

-    Kasijs? - Ārčijs ieelsās. Sirds teju izlēca pa muti.

-    Par tevi bija lieliskas atsauksmes. Man jāatzīst, ka līdz šim tu neesi attaisnojis savu labo slavu. Pirmo olu tu dabūji ar nokavēšanos. Atlikušas divas dienas, bet no otrās olas nav ne vēsts.

Ārčijs norija siekalas, nožēlodams, ka nolēmis iet kājām.

-    Es zinu, bet darbs izrādījās sarežģīts. Grūtāks, nekā bija domāts. - Runādams viņš mēģināja ielūrēt pa spraudziņu logā. - Ja vien man piešķirtu vēl mazliet laika…

-     Diemžēl to es nevaru atvēlēt. Es tev esmu samaksājis pieklājīgu avansu un gaidu pienācīgu rīcību. Ja tu nepiegādāsi pasūtīto… pats zini, kādas tam būs sekas.

-    Tā nav mana vaina, - Ārčijs izstomīja. - Vainīgs Fēlikss. Es vēl mēģinu viņu pierunāt.

-    Nav mana darīšana.

-     Bet man viss ir izplānots. - Ārčijs centās izklausīties pašapzinīgi.

-Kur?

-    Tu pats zini, ka es nevienam to nevaru teikt.

-     Kur? - balss uzstāja, un vienīgais vārds izskanēja kā draudu iemiesojums.

-    Amsterdamā, - Ārčijs nomurmināja un nolaida acis.

-     Labi. - Balss atguva rāmumu. - Es ar tevi sazināšos. Nepievil mani!

Logs iedūcās un aizvērās, un automašīna atrāvās no ietves malas un izbrauca uz ielas. Pēc dažām sekundēm tā iejuka satiksmē.

3. DALA

>

Viss zelts zemes virsu un tās dzīvēs nav tikuma vērts. Platons, "Likumi", piektā grāmata

Viesnīca Seven Bridges, Holande, Amsterdama

28. jūlijs, pīkst. 14.37

Dženifera smagi apsēdās gultā, noslidināja kurpes un bez trokšņa nometa uz novalkātā brūnā paklāja* Iepriekšējā nakti viņa bija slikti gulējusi, lai ari, braucot no Parīzes, viņi mainījās pie stūres. Pēdējo dienu notikumi viņu bija nogurdinājuši, izsūkuši visus spēkus. Viņa saprata, ka pa daļai vainojama bija laika joslu maiņa, pa daļai saspringtais izmeklēšanas darbs un tai sekojošā Fortnoksas apzagšanas restaurācija, raižpilnās dienas un zaudētais miegs, ko viņai tā ari nebija izdevies atgūt.

Protams, ari šīs dažas dienas bijušas grūtas. Noslepkavots nevainīgs cilvēks, viņai uzticētā monēta nozagta un tad vēl steidzīgi noorganizētais slepenais lidojums uz Franciju galvenā aizdomās turamā modrajā uzraudzībā. Un jautājumu vēl bija tik daudz. Kurš bija pasūtījis ielaušanos Fort- noksā? Vai Toms bija ar to saistīts? Kā viena no monētām nonāca noslepkavota mācītāja un zagtu mantu uzpircēja kuņģī? Kas stāvēja aiz Renvika slepkavības? Kā ar šiem notikumiem bija saistīts van Simsons - ja vispār bija saistīts? Kā šeit iederējās Štainers un viņa slepkavība, un kur monētas bija tagad?

Lai kā pūlēdamās šīs domas aizgaiņāt, viņa gribot negribot bija spiesta atzīt - daļēji nogurumu bija izraisījusi emocionālā nasta, kuras cēlonis bija nesakritība starp Paipera un Korbeta radīto priekšstatu par Toma Kērka un pašas novēroto. Šī pati nasta bija pamudinājusi viņu - kā dunošās gal-

vassāpes no rīta nekavējās atgādināt - iepriekšējā vakarā pārāk daudz iedzert.

Tomā viņa bija saskatījusi attapīgu, gudru un nelokāmi uzticīgu cilvēku, kuram - ja vien varēja ticēt - bijuši savi neapstrīdami iemesli būt par tādu, kāds viņš bija kļuvis. Dženifera bija sapratusi, ka tajā rītā automašīnā viņa bija nonākusi krustcelēs. Uzticēties viņam vai neuzticēties? Ticēt tam, ko redzēja, vai arī tam, ko viņai bija stāstījuši?

Beigu beigās - viņai nebija īpašas izvēles. Bez Toma viņa nemūžam nebūtu uzgājusi Ranjēri slepeno mitekli un avīzi tajā un nebūtu sameklējusi saistību ar Štaineru. Piedevām viņš neapšaubāmi uz jumta Dženiferai bija izglābis dzīvību. Un, taujādama par Fortnoksas apzagšanu, viņa bija ielūkojusies vīrietim acīs un vismaz tajā mirklī redzējusi skaidru nevainīga cilvēka skatienu. Nē, viņa bija cieši izlēmusi. Toms Ķērks bija pelnījis vēl vienu iespēju laboties. Jautājums vienīgi bija tāds, vai Korbets būs vienisprātis ar viņu.

-    Ko tu dari? - Viņa pavēra vienu acis, tad otru, jo dzirdēja Tomu pūlamies apklāt palagu ap lielo spoguli pie labās puses sienas.

-    Dažreiz šajās istabās uzņem pornofilmas, - Toms skaidroja nepagriezdamies, mēģinādams piestiprināt palagu ap ie- sprāgušā spoguļa labo augšējo stūri. - Esmu diezgan drošs, ka spogulī var skatīties arī no otras puses un aiz tā paslēpt videokameru. Nospriedu, ka tu diez vai gribētu riskēt.

Dženifera uzšāvās sēdus, miegs bija kā ar roku atņemts.

-    Tu esi mani ievedis priekamājā? - Viņa izslīdēja no gultas un izstiepa rokas priekšā, baidīdamās aizskart kādu virsmu, ko varētu būt aptraipījuši numura iepriekšējie iemītnieki.

-    Tā nav priekamāja. Tiesa, te dažreiz apmetas ari vietējie. Bet es pazīstu īpašnieku. Viesnīca ir tīra un droša, un mūs te neviens nemeklēs. Diemžēl brīvs bija tikai viens numurs. Tas nekas, es gulēšu uz grīdas.

-     Labi, labi. - Dženifera bija neapmierināta, tomēr negribēja turpināt strīdu. Viņa apsēdās gultā un pasniedzās pēc biezas aploksnes, kuru Korbets, kā solījis, bija atsūtījis uz viesnīcu. Viņa to atvēra un apkopoja pirmās lapas saturu balsī, ar kreiso roku aizbīdīdama matu šķipsnas aiz ausīm.

-     Karls Štainers. Austrumvācietis. Četrdesmit sešus gadus vecs. Bijušais robežsargs. Iespējams, Stāsi informators. Sēdējis par bruņotu ielaušanos, zagtu mantu pārdošanu, viss kā parasti. Turēts aizdomās par saistību ar vairākām slepkavībām Vācijā, taču neapgāžami pierādījumi netika atrasti. Pirms trim gadiem pārcēlies uz Holandi, acīmredzot, lai būtu vieglāk nodoties savai heroīna atkarībai.

Toms iesmējās.

-    Jā, tad viņš nonācis pareizajā vietā. Un slepkavība? Vai par to tur kaut kas ir rakstīts?

Dženifera pāršķirstīja dažas lapas un tikai tad atbildēja

-    Necik daudz. - Viņa pacēla acis pāri brūnajai mapei uz Tomu un paraustīja plecus. - Tomēr ievainojums ir tāds pats kā Ranjēri. Viņš tajā brīdī zvanījis pa telefonu. Policija noskaidrojusi, ka zvanīts uz telefona automātu Londonā. Kabatas portfelis un atslēgas nav paņemti, tāpēc pat Holandes policija apjēdza, ka tā nav parasta aplaupīšana. Viņuprāt, slepkavība saistīta ar narkotikām. Tur tādas notiekot bieži.

Toms domīgi knaibīja degunu.

-    Mēs vismaz zinām, ka tā nav. Šeit darīšana ar profesionāliem, labi apmācītiem slepkavām. Viņi nogalināja Ranjēri un tad paņēma pie dziesmas arī štaineru, droši vien cerēdami, ka neviens nepamanīs saistību. Vienīgais jautājums - vai viņi atrada to, ko meklēja?

Dženifera lēni pamāja.

-    Tu domā, monētas?

-Jā.

Viņa ieskatījas vel viena aprakstīta lapa.

-    Neticami!

-    Kas ir?

Dženifera izbrīnījusies pacēla acis pret viņu.

-    Te teikts, ka tas ir uzņemts video.

-    Video? Ko tu ar to domā? Nofilmēts?

Tagad Toms izskatījās pārsteigts. Dženifera pamāja.

-    Cik noprotams, šo slepkavību nofilmējis tūristu pāris. Tepat tam ierakstam jābūt.

Dženifera parakņājās pa aploksni un uzvaroši izcēla videokaseti, kurai uz sāniem ar sarkanu tinti bija steigšus uz- kricelēts "štainers - videoieraksts".

Toms izgrāba to viņai no rokām un ieslēdza televizoru, kura modernais melnais apveids neiederējās šajā interjerā pie apsmulušajām, atlupušajām tapetēm un lamināta mēbelēm, kas pirms daudziem gadiem nokrāsotas dažādos zaļos toņos. Televizorā iebūvētais videomagnetofons ar klusu, mehānisku vaidu alkaini norija kaseti.

Viesnīca Van Rijn, Holande, Amsterdama

Pīkst. 14.49

Viesnīcas numurs bija nolaists un netīrs. Notraipīti zaļi aizkari ar dažiem palikušajiem diedziņiem turējās pie stangas un karājās pie apsmuluša aiznaglota loga. Grīdas un sienas bija noklātas ar vienādu brūnu rievainu materiālu, kas, bez šaubām, tolaik, septiņdesmitajos gados, bijis modē, bet tagad tas bija izbālējis un izraibināts ar daudzo iemītnieku atstāto izdalījumu pēdām.

Gulta ar nobrāzto balto galvgali bija vidū iegrimusi kā pamests tramplīns, piķa melnie, rētainie skapīši gultas galvgalī bija pieskrūvēti pie sienas. Bībelei kreisajā atvilktnē bija izrautas vairākas lapas, starp Marka un Lūkas evaņģēlijiem iespiestie melnie krikumi un reibinošā palikušo lapu smarža liecināja, ka kādā izmisuma pilnā naktī izrautās lapas lietotas par cigarešu papīru.

Griesti gadu gaitā bija pamatīgi nodzeltējuši, un to ūdeņaino, slimīgo izskatu nekā neuzlaboja blāvais, netīrais starojums, ko meta četrdesmit vatu spuldzīte ieplēstā papīra abažūrā griestu vidū.

Taču savam mērķim tā kalpoja. Šeit cilvēki nāca un gāja, neuzklausījuši liekus jautājumus. Istabas varēja noīrēt uz stundām, dienām, pat nedēļām - ja vien maksāja avansā, šeit viegli būt anonīmam, iekūst ēnās, neuzmācīgi iezagties un izzagties, nevienam neredzot. Tāpēc viņš šeit iederējās.

Taču vīrietis, uzturējies jau septiņas dienas, šobrīd bija sakravājis mantas un gatavs doties prom. Viņš bija nopīpējies

zaļš, izdrāzis četras ielenes, kuras visas bija viņam atgādinājušas viņa māsu, un katru ritu pamodies ar tukšu Jack Daniels pudeli pie sāniem, auklēdams paģiras. Viņš bija gandrīz pierādījis sev, ka laba var būt par daudz. Izkropļotā Bībele viņu vēl aizvien satrauca. Tā nebija labi. Tā bija necieņa.

Kabatā ievibrējās tālrunis. Viņš izņēma to un piespieda pie auss, tā siltā plastmasa piekļāvās pinkainajai gaišajai bārdai.

-    Te Fosters. - Viņa balsī jautās acālijas, čukstošas priedes ar Luiziānas sūnu drapērijām, garas, tveicīgas naktis un aligatoru apdzīvoti purvi.

-    Vai tu vēl esi Amsterdamā? - Balss bija aprauta un runāja bez aplinkiem. Kā allaž.

-    Protams/esmu.

-     Labi. Paliec turpat! Tev būs jāpadara vēl viens mazs darbs. Parastā samaksa. Piezvanīšu pēc stundas.

Saruna beidzās.

Vīrietis nopūtās un nosvieda tālruni uz gultas. Tas pazuda saņurcītās gultasveļas krokās. Viņš atklabināja kofera slēdžus, atrāva vāku, tad izcēla kārtīgi salocītos kreklus un bikses uz gultas.

Tad viņš pārliecās pār koferi, paslidināja rokas virs zīdainā auduma, ar ko bija izklāta plastikāta iekšiene, un pavilka uz savu pusi. Līplente, negribīgi tirkšķēdama, ļāva atlocīt oderi atpakaļ, zem tās atklājot putuplasta iespiedumu nodalījumu.

Viņam pretī vērās Remington M24 snaipera šautenes detaļas, melnas un mirdzošas kā teflons.

Viesnīca Seven Bridges, Holande, Amsterdama

Pīkst. 14.49

Ekrāns atdzīvojās, iegaismojās, un neprasmīga operatora filmētais attēls drebēja un lēkāja.

Cauri caurspīdīgajiem mākoņiem spīdēja svētlaimīga saule. Fonā atbalsojās ekskursiju vadītājas mierinošā, nekaitīgā dudināšana un ūdens šļaksti pret laivas korpusu. Acu priekšā gurdeni aizslīdēja pilsētas ainas un trokšņi, tilti, kanāli un augstie, šaurie nami.

Pēkšņi noskaņojums mainījās. Saule pazuda, paslēpās aiz augstas ēkas. Laiva nonāca pustumsā, krāsas kļuva aukstas, debesis vērtās dusmīgas un draudīgas. Un pēkšņi - sākumā tikai kreisajā pusē, bet drīz pa visu ekrānu šausminoši tuvu - Toms ar Dženiferu ieraudzīja štaineru. Un noskatījās viņa slepkavību.

Tas notika strauji. Vīrietis tālruņa būdiņā, divi vīrieši nedzirdami tuvojas, klausule izkrīt no rokām, slaidā lokā noslīd lejup un, plastmasai pašķīstot, ietriecas būdiņas metāla pamatnē. Tad ļaunu vēstošais tērauda zibsnis un sakņupis, nekustīgs stāvs uz ietves. Ekskursijas vadītāja, neko nenojauzdama, fonā turpināja dziedošā balsī skandēt savu sakāmo. Pēc dažām sekundēm ieraksts beidzās. Ekrāns izdzisa. Bija izdzēsta dzīvība.

Viņi apmainījās vainīgiem skatieniem, Toms neveikli sagrozījās, sēdēdams uz gultas malas, Dženifera satraukti norīstījās. Toms bija blenzis ekrānā sastindzis, viņš nebija varējis atraut skatienu no tā un vēroja, kā nazis krīt lejup, kā

Štainera sirds rimst pukstēt, kā dzīvība izplūst uz ielas. Toms manīja, ka Dženifera jūtas līdzīgi. Šī "lūrētāju" apmātība karājās virs viņiem kā kāds šausmīgs noslēpums, kopējs fetišs, kas reizē viņus atbaidīja un pievilka.

-     Vai noskatīsimies vēlreiz? - Toms pavisam nelabprāt ierosināja, kaut aptvēra, ka šādos gadījumos tas ir neizbēgami. Dženifera klusi pamāja ar galvu.

Viņš attina ierakstu no sākuma, nospieda atskaņošanas pogu un apsēdās uz gultas malas, pūlēdamies bezkaislīgāk palūkoties uz notikumiem ekrānā. Štaineru varēja viegli pazīt pēc dosjē ievietotajām policijas fotogrāfijām un fotorobotiem. Tomēr slepkavas identificēt nebija iespējams. Ekrānā ne brīdi nebija redzamas viņu sejas, un brīdī, kad laiva bija pietuvojusies notikuma vietai, viņi jau bija prom. Tikpat neiespējami bija noteikt, vai abi vīrieši bija pievākuši kādu Štaineram piederošu mantu - izšķirošajā brīdī, kad abi bija noliekušies pār noslepkavoto, laiva bija paslīdējusi zem tilta.

Skaidrs bija tas, ka Štainers bija pamanījis draudošās briesmas, tiklīdz abi parādījās. Un ne bez pamata. Viņu noslepkavoja aukstasinīgi, gaišā dienas laikā, pie tūristiem pārpildītas laivas. Brīnums, ka neviens nebija to redzējis. Patiesību sakot, pat radās iespaids, ka viņi gribējuši tikt ieraudzīti. No otras puses - iespējams, viņi negribēja riskēt ar to, ka upuris varēja izmukt, tāpēc novāca Štaineru, kad radās pirmā izdevība, nedomājot par sekām. Šie cilvēki bija izmisuši un gatavi uz visu. Bīstami cilvēki.

Toms noskatījās trešo reizi, pievirzīdamies tik tuvu, it kā grasītos iekāpt ekrānā un pats pieiet tiem klāt. Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda doma. Viņš piecēlās un atkal attina kaseti no sākuma, tad apstādināja to, pirms Štainers pacēla galvu un ieraudzīja abus vīriešus. Toms pašķieba galvu uz vienu pusi, tad uz otru, it kā mēģinādams palūkoties aiz attēla.

-     Ko tu dari, Kari? - viņš lēni vaicāja, uzdodams jautājumu drīzāk sev nekā Dženiferai.

-    Kā to saprast?

-    Paskaties pati! - Viņš piegāja pie televizora un norādīja uz Štainera muguru. - Brīdis, pirms viņš pamana abus tuvojamies. Viņš stāv ar seju pret tālruņa būdiņu, ar muguru pret mums. Viņš ir mazliet paliecies uz priekšu, kreisā roka atbalstās pret būdiņas tālāko sienu, klausule iespiesta starp galvu un kreiso plecu. Ko viņš dara?

-    Jā, redzu! - Dženifera piecēlās un nostājās blakus Tomam. - Izskatās, ka viņš lasa. Vai arī ar labo roku atbalstās pret tālruņa augšējo daļu. Interesanti, vai pie viņa atrada pildspalvu?

Dženifera atkal pāršķirstīja nozieguma vietas aprakstu un ar skatienu pārskrēja lapām, meklējot attiecīgo vietu.

-    Jā, ir! - Viņa pamāja. - Atrada nevis pie viņa, bet uz zemes viņam blakus. Policisti laikam domājuši, ka tā izkritusi viņam no kabatas, kad abi uzbrucēji viņu pārmeklēja.

-    Tu domā, ka viņš tajā brīdī kaut ko pieraksta, vai ne?

Viņa pamāja.

-    Jā. Bet uz kā?

Dženifera pamāja Tomam, liekot viņam vēlreiz atskaņot ierakstu, bet šoreiz viņi to caurskatīja kadru pēc kadra.

-    Redzi? - viņa turpināja. - Pirms slepkavu pienākšanas viņš neko neieliek kabatā vai kabatas portfelī. Tie piegāja, iedūra, pārmeklēja viņu un pazuda.

-    Proti, ja Štainers kaut ko pierakstīja un policija pie viņa neko neatrada, tad tam turpat vēl jābūt, - Toms secināja.

-    Kur tālruņa būdiņa atrodas?

-    Tu smejies? Tas notika gandrīz pirms nedēļas!

-    Tici man, Amsterdamas policisti ar efektīvu darbu neizceļas. Viņi ir noskrējušies, no kājām krizdami. Iesim un paskatīsimies!

-    Tu nopietni? - Toms pamāja. - Labi jau labi. - Dženifera, plecus paraustījusi, padevās. - Tā atrodas Prins… Nesaprotu. Kā to izrunā?

-    Prinzegracht - Prinča kanāls, - bilda Toms, ieskatījies mapē.

-    Pie viesnīcas Pulitzer. Tikai piecpadsmit minūšu gājiens.

Pīkst. 15.21

Viņi gāja pa Rembranta laukumu garām rosīgām brīvdabas kafejnīcām un ielu karikatūristiem, kas piedāvājās kri- celēt par desmit dolāriem. Gaiss vibrēja no izbālējušām The Beatles dziesmām un Dienvidamerikas stabuļu meldijām, ko spēlēja ceļojošie ielu muzikanti. Tad viņi pārgāja pāri Singel kanālam un uz stūra ieraudzīja Dzelzs Malkascirtējam līdzīgu statuju, kas sakustējās kā robots ikreiz, kad traukā pie tā kājām iesvieda sīknaudu. Visbeidzot viņi pa Rātsnama ielu nonāca pie Prinča kanāla.

Dženifera skaļi lasīja ielu plāksnītes, kas bija piestiprinātas augstu virs galvām, mežģīdama mēli un mocīdamās ap nepazīstamo vārdu izrunu un rakstību. Kanāls visapkārt vizuļoja saules gaismā kā rasas lāsītēm piebārstīts zirnekļa tīkls.

Amsterdamas pusmēnessveida pilsētas centrs izveidojās septiņpadsmitajā gadsimtā, un tās kanālu sistēma sākotnēji bija paredzēta, lai ienaidniekam būtu grūtāk uzbrukt pilsētai. Pieaugot tās tirdzniecības ostas nozīmei, paplašinājās arī ieliņu un kanālu tīkls, tie izpletās no šā pusmēness kā aizvien lielāki apļi, kas apstājās laukumos, kur kādreiz bijuši pilsētas vārti, ko katru nakti slēdza. Vārtu sen vairs nebija, un daudzi kanāli līdz ar autotransporta ieviešanos un vēlmi padarīt pilsētu ērtāku satiksmei bija aizbērti. Tomēr pilsēta bija un palika unikāla - to nereti dēvēja par Ziemeļu Venēciju. Pāri simt kilometru garajiem kanāliem - trauslam ūdens skeletam, kas satur pilsētu kopā, - stiepās četrsimt akmens tiltu.

Bija pagājuši gandrīz pieci gadi, kopš Toms pēdējo reizi viesojās Amsterdamā - protams, lai nolūkotu kārtējo upuri. Tolaik viņš bija nesteidzīgi izpētījis pilsētu, kā to darīja allaž, kad plānoja darbu nepazīstamā pilsētā. Viņš bija iegaumējis Amsterdamas ielas un ievērojamākās vietas, īsākos ceļus, bārus un restorānus, pilsētas īpatnības un dīvainības. Tās noslēpumus. Pēc viņa domām, vissvarīgākais bija samazināt risku līdz minimumam, paveikt darbu un nemanītam pazust. Tagad viņš šīs zināšanas aizgūtnēm cēla ārā no prāta arhīvu dzīlēm.

Vietai, kur bija pastrādāta slepkavība, paiet garām nevarēja. Ielas malā ap tālruņa būdiņu kā pagaidu svētnīca bija pavirši uzslieta liela, balta plastikāta telts, aptverot apmēram piecu pēdu rādiusu ap būdiņu un atvairot ziņkārīgas acis. Tomam prātā pazibēja paradokss - Štainera nāve bija nofilmēta, slepkavības vieta stingri apsargāta. Patiesībā vajadzēja būt otrādi.

Telti apjoza tērauda barjeru loks, pie to resnajiem metāla stieņiem karājās baltas plāksnes ar lieliem ziliem burtiem, brīdinot: POLITIE. Zili baltas norobežojošās lentes, apvilktas ap nozieguma vietu, plandīja vējā kā gaisa pūķa lentītes.

Toms un Dženifera piegāja pie barjeras, paskatījās uz abām pusēm, bet nešķita, ka kāds to apsargā, vismaz ne policija. Toms uzsauca, bet no telts iekšienes neviens neatbildēja. Tuvojās divas meitenes ar caurdurtu apakšlūpu un degunu un agresīviem tetovējumiem, kas no vidukļa aizlocījās uz muguru.

Kad viņas pienāca klāt, Toms nevērīgi pacēla roku un uzmeta skatienu plaukstas locītavai, it kā gaidītu kādu nosebojušos paziņu, bet tikai tad atklāja, ka atstājis pulksteni viesnīcā. Meitenes to neievēroja, un, kad viņu balsis izzuda, viņš pamāja Dženiferai, abi vienā rāvienā pārlēca pāri metāla barjerai, pacēla durvju aizklāju un ieslīdēja teltī.

Vēlās pēcpusdienas saules stari, ar mokām izspiedušies cauri baltajam plastikātam, radīja slimīgu mirdzumu. Gaiss bija sastāvējies un mikls kā pamestā siltumnīcā. Uz grīdas bija izbārstītas zāģskaidas, lai uzsūktu štainera asinis, tās bija saķepušas melnos pikučos. Pāri visam lidinājās spēcīgā, atbaidošā nāves smaka.

Kā visu Amsterdamas tālruņa būdiņu, arī šīs aizmugurējā siena bija izrotāta spilgtām un nepārprotamām striptīzšo- vu, seksa tālruņa līniju un prostitūtu reklāmām. "Nerātna skolniece prasās pēc pēriena!" paziņoja kāda reklāma. "Ādās tērpta, mīlniekam patīk laizīt," cita solīja. Tas bija seksa zviedru galds, meitenes bija cita par citu pievilcīgākas un formīgākas. Ikviena iegriba apmierināta, ikviena fantāzija īstenota, ja vien piezvana.

Iegājis tālruņa būdiņā, kur vadā karājās sadauzītā klausule, Toms uzmanīgi nopētīja katru reklāmu.

-    Tiešām esi tik nogarlaikojies? - Dženifera pajokoja. Dobjā atbalss aizdunēja telts slāpētāja rāmumā. Karstais gaiss vēlās pāri kā no reaktīvā dzinēja, Toms bija nosvīdis un jutās nepatīkami.

-    Ne gluži, - viņš atbildēja, galvu nepacēlis. - Es tikai iedomājos - ja viņš kaut ko rakstīja, tad, iespējams, bija paķēris pirmo papīra lapiņu, kas gadījās pa rokai. Bet šeit nekā nav. - Viņš izpētīja visas lapiņas pēc kārtas. - Nē, skaties! šeit vienas trūkst. - Viņš norādīja uz vietu, kur starp biezajām kartīšu kārtām bija redzama tālruņa būdiņas siena - vientuļa melna plastmasas saliņa kailas miesas jūrā. - Vai tu droši zini, ka zemē neatrada kādu kartīti vai ko tamlīdzīgu?

-    Tad tas būtu minēts ziņojumā.

-    Jā… Tad nekā, - viņš atzina sakāvi. - Ja Štainers tiešām rakstījis uz kādas kartītes, vējš to būs aizpūtis. Varbūt viņš nemaz nerakstīja. Laikam nāksies meklēt citur.

Toms vīlies novērsās. Bet tad kaut kas piesaistīja viņa skatienu. Mazs, balts plankumiņš, drīzāk pat punktiņš. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tas ir kartītes stūrītis - tā bija aizkritusi aiz telefona.

Toms noņēma saulesbrilles un ar vienu tās kājiņu, kas bija apvilkta ar gumiju, paķeksēja stūrīti, līdz varēja satvert to ar īkšķi un rādītājpirkstu. Tad viņš izvilka to ārā, baidīdamies, ka tā izslīdēs no miklajiem pirkstiem.

Uz tās bija gaišmataina meitene, ģērbusies tikai kovboju zābakos un cepurē, viņas krūtis daļēji aizsedza aicinājums: "Izjāj mani, kovboj!" Toms pielika kartīti pie tālruņa būdiņas sienas tukšās vietas. Tā tur iederējās precīzi.

-    Man šķiet, mums tikko baigi paveicās. - Viņš pasmaidīja.

-    Kas tur rakstīts? - Dženifera piegāja tuvāk.

Acis miegdama, viņa aplūkoja steidzīgi uzšņāpto ciparu virteni kartītes augšējā kreisajā stūrī. Toms to nolasīja.

-    Nulle nulle deviņi nulle divi viens divi.

-    Ko tie, tavuprāt, nozīmē?

-    Droši nezinu. - Toms paplivināja krekla priekšu, lai zem tā tiktu svaigs gaiss. Plastikāta teltī gaiss tveicēja kā pirtī.

-    Adrese? Pasta indekss? - viņa dedzīgi ierosināja. - Vai bankas depozītkastītes numurs?

-    Iespējams, - Toms nesteidzās minēt. - Bet… zini, Eiropā nulle nulle ir starptautiskais tālruņu kods - līdzīgi kā Štatos ir nulle viens viens. Tas varētu būt tālruņa numurs.

-    Un ko nozīmē deviņi nulle un divi viens divi?

-     Divi viens divi ir Ņujorkas kods, vai ne? Taču Amerikas valsts kods ir vieninieks, nevis deviņi nulle, tāpēc tas neder.

-     Vai te nav valstu kodu saraksts? - Dženifera norādīja uz laminētu plāksnīti telefona automāta kreisajā pusē un pārlaida pirkstu sarakstam, ik pa brīdim iemurminādamās: - Te ir tikai lielākās valstis, varbūt nemaz nebūs. Ķīna - astoņi seši… Indija - deviņi viens… Meksika - pieci divi… Re, atradu! Turcija - deviņi nulle. Turcija.

-     Protams! - Toms noklikšķināja pirkstus un, saērcināts uz sevi, saviebās.

-    Kas ir?

-    Biju piemirsis. Divi viens divi ir Stambulas kods.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Štaineru novāca bridi, kad viņš pierakstīja kādu tālruņa numuru?

Toms piekrizdams pamāja.

-    Tā var būt.

-    Iespējams, viņš meklēja pircēju. Varbūt viņš jau bija atradis kādu, kuru tas interesēja.

Toms paraustīja plecus.

-    Stambulā? - viņš skeptiski novilka. - Var jau būt, tomēr tas nav īpaši ticams.

-    Bet vai mēs nevaram noskaidrot potenciālos pircējus no tās pilsētas? Jā saraksts nebūs garš - vēl jo labāk.

-    Tas gan.

Uz telts sienas pēkšņi krita ēna, uz baltā plastikāta lēnām pieauga tumšs siluets, tā īpašniekam tuvojoties.

-     Wie is Daar? - ēna noskaldīja.

-     Nolādēts! - Toms ieslidināja kartīti kabatā un zibenīgi aplaida skatienu teltij, meklēdams citu izeju. Nevienu neredzēja. Telts sienas bija stingras, to apakšmalas cieši piekļā- vušās asfaltam.

Pa durvju atveri ieslīdēja drukna cimdota roka un satvēra ieejas aizvirtni. Toms apzinājās, ka nekas labs nav gaidāms. Izmantodami Dženiferas kontaktus, viņi bija apgājuši muitu, pāri robežai tikuši pa šauru celiņu, kurā patruļas parādījās reti. Oficiāli - tāpat kā Francijā - viņi bija ieradušies nelegāli.

Bez tam Toms bija panācis, ka viesnīcā viņiem nebija jāaizpilda reģistrācijas kartītes, kas bija obligāti jādara visiem viesiem, - tajās uzrādīto informāciju ik vakaru ievadīja policijas datubāzē. Tātad ari šajā ziņā viņi nebija rīkojušies likumīgi. Ne viens, ne otrs nevarēja atļauties nonākt likumsar- gu rokās - vismaz ne pagaidām. Cauri prātam izskrēja vairākas iespējas, kā rīkoties, un tikai viena bija īstenojama.

Viņš satvēra Dženiferu, pievilka klāt un sāka skūpstīt.

Viesnīca Van Rijn, Holande, Amsterdama

Pīkst. 15.39

Kails Fosters nevarēja sevi iedomāties bez ieroča. Piektajā dzimšanas dienā viņš saņēma skrošu gaisa šauteni, bet astoņpadsmitajā - četrdesmit piektā kalibra Magnum un rezerves aptveri ar gravējumu, ko viņam pasniedza mīlošā māte. Kopš tās dienas viņa ne reizi nebija dēlu iepļaukājusi - viņa paziņoja, ka viņš jau ir liels un viņas darbs ir pabeigts.

Divdesmit gadu vecumā viņš bija izmēģinājis gandrīz visus veikalos nopērkamos revolverus, automātus, mednieku bises, snaiperu ieročus un triecienšautenes, un vēl dažus veikalos nenopērkamus - vismaz ne likumīgi - ieročus.

Svarīgi bija ne tikai tas, ka viņš bija trāpīgs šāvējs - un, gandrīz divdesmit gadus nodienējis ASV armijas reindžeru elitārajā snaiperu vienībā, viņš tāds arī bija. Svarīgi nebija tikai tas, ka viņam patika nogalināt - un viņam tas patika. Vissvarīgākās bija medības.

Viņš vēl aizvien juta to pašu - kā sažņaudzas krūtis, kā kutina pakrūtē. Šādus pārdzīvojumu uzplūdus Kails pirmo reizi bija izjutis, kad ar tēvu devās briežu medībās ap ezeriem netālu no viņu Misisipi fermas. Todien viņš pirmo reizi izbaudīja pakaļdzīšanās eiforiju, kad viņam kā rituālā nozieda seju ar pirmā medījuma asinīm, kas vēl bija siltas un burbuļodamas tecēja no brieža kakla.

Viņam patika sevi uzskatīt par slepkavu iemiesojumu. Viņš bija pilnīgi koncentrējies, pilnīgi nodevies darbam un pilnīgi nāvējošs. Izgājis medībās, viņš bija spēcīgāks, vin-

grāks, gudrāks nekā parasti cilvēki. Kad ķermenis un visas maņas saskaņoti darbojās kopā vienā veselā un izvirzīja tikai vienu mērķi - medījuma nogalināšanu viņš redzēja tālāk, dzirdēja skaidrāk un saoda labāk.

Protams, viņš bija savu māku pilnveidojis - par to nebija šaubu. No šautenes viņš bija pārgājis pie pistoles, un tās vietā drīz parādījās duncis. Tas pašlaik bija viņa iecienītākais ierocis. Lai ar to strādātu, bija vajadzīga īsta prasme, izcila plānošana. Bija jātiek pavisam tuvu, lai redzētu upuru pārsteiguma un šoka pilno izteiksmi, vaicājošo skatienu, kad spodrais asmens ieurbās tiem krūtīs.

Viņš izņēma no atvilktnes Bībeli un ielika citu, kuru nupat bija nopirtis grāmatu veikaliņā tepat aiz stūra. Tā gan nebija viņa iecienītākā versija, tomēr tajā netrūka lapu. Tas taču bija labs darbs, vai ne?

Arī šodien viņš labi pastrādās. Šajā reizē gan nesanāks likt lietā nazi, viņš atradīsies pārāk tālu. Nē, tas nebūs tāds darbs. Šovakar viņš medīs ar šauteni.

Gluži tāpat kā toreiz - kopā ar tēvu mežā.

Prinča kanāls, Holande, Amsterdama

Pīkst. 15.40

Dženifera ieplestām acīm pārsteigumā ieelsās. Rokas, kas bija piespiestas pie krūtīm, mēģināja atgrūst vīrieti. Tomēr plakstiņi samiedzās, lūpas pavērās. Bija pagājuši trīs gadi, kopš kāds viņu bija tā skūpstījis.

Teltī ienāca barga paskata policists. Gaiši zilā krekla padusēs bija tumši plankumi, pa deniņiem tecēja sviedru lāses, un plānais melnais cepures nags zaigoja karstumā kā asfalts tuksnesī.

-    Stoppen! - viņš pavēlēja. - Izbeidziet! - viņš iesaucās vēlreiz, kad pārītis nelikās viņu dzirdam. Dženifera pacēla galvu un samiedza acis vēlās pēcpusdienas saulē.

-    Te nav atjauts ienākt! - viņš lēnā, lauzītā angļu valodā sacīja. Dženifera nodūra galvu, un viņu pāršalca kvēlojoši kauna uzplūdi. - Tūristiem nav atļauts!

-    Piedodiet! - Toms atvainojās. - Mēs te iemaldījāmies.

Augšlūpai trīsuļojot, policists, aizdomu pilns, nopētīja

abus cilvēkus un palūkojās aiz tiem, mēģinādams saskatīt, vai tie ir kaut ko aizskāruši vai izkustinājuši.

-    Jūs tagad iet, jā.

Holandietis pacēla aizvirtni, un abi izgāja viņam cauri padusei no telts, pārkāpa pāri metāla barjerām un izgāja uz ielas. Dženifera juta policista svelošo skatienu urbjamies mugurā, līdz abi nogriezās gar stūri.

Viņi devās atpakaļ uz viesnīcu kapa klusumā. Visbeidzot Toms noklepojās un izgrūda atvainošanos.

-     Lai nu paliek. - Dženifera mēģināja izlikties, ka nekas īpašs nav noticis, un no sirds pūlējās apvaldīt straujo elpu un apspiest nemierīgo kuņģi, kas nevarēja un nevarēja rimties. Savā ziņā viņa nebija īpaši pārsteigta. Pagājuši trīs gadi, un nav brīnums, ka skūpsts, kaut vai tāds, modinātu viņā dīvainas izjūtas. Tomēr viņu vairāk izbrīnīja tas, ko viņa nejuta. Tas, ko viņai vajadzēja just. Vainas apziņu.

-     Nē, patiešām. Man ļoti žēl. Es tikai… Saproti pati! Es neko citu nevarēju izdomāt. Man šķita, mēs tad neliksimies tik aizdomīgi.

-     Nevaru iedomāties, kā mēs varētu izskatīties mazāk aizdomīgi, - viņa atcirta, cerēdama, ka šādas mākslīgi uzkurinātas dusmas neļaus sadzirdēt trīsas viņas balsī.

Toms uzrauca uzacis.

-    Nu tu izturējies visai pārliecinoši.

-    Jā, it kā man bija izvēle! - viņa atmeta.

Abi brīdi gāja klusēdami. Garām grabēdams aiztraucās melns, vecmodīgs divritenis, ar klūdziņu grozu priekšā un lukturīti, kuram strāvu piegādāja neliels ģenerators, kas piekļāvās pakaļējai riepai un klusi, dobji sīca. Viņi pagāja malā, un velosipēdists pateicībā patrinkšķināja zvaniņu.

-    Jēziņ, tas bija tikai skūpsts. Gan pārdzīvosi.

Dženifera izaicinoši, stingi vērās tālumā, sirds krūtīs

dauzījās kā negudra.

-    Paklau! - viņa apstājās, iespriedusi rokas sānos. - Es tev pirmīt pastāstīju, ka man kādreiz bija draugs, kurš aizgāja bojā. Tev jāzina patiesība. Es viņu nogalināju.

-    Oho! - Toma seja liecināja, ka viņš beidzot palicis bez valodas.

-    Tāpēc man vairs nepastāv tādi nenozīmīgi skūpsti. Šo tematu palūgšu vairs neaiztikt, skaidrs?

-Jā.

Dženifera pati nezinaja, kadeļ to izstastīja - varbūt, lai viņu brīdinātu, varbūt, lai izskaidrotu savu aso reakciju. Tomēr viens bija skaidrs. Dženifera pēc tam jutās labāk.

Centrālā stacija, Amsterdama, Holande

Pīkst. 17.32

Plastmasas klausule pie Toma miklās auss hipnotiski trinkšķināja. Pāri ielai vīrietis tirgojās ar saldumiem, svērdams tos papīra maisiņos un izsniegdams bērniem, kas drūzmējās un cēla traci ap ratiņiem.

Trrr-trrr, trrr-trrr!

Viņš aizvēra acis un gaidīja, atspiedis galvu pret tālruņa būdiņas stikla sienu.

Trrr-trrr, trrr-trrr!

Viņam aiz muguras ļaužu straume, kas plūda no Centrālās stacijas durvīm, uz neilgu brīdi sabiezēja, nupat pienākušam vilcienam izlaižot pasažierus, bet drīz atkal palika retāka.

Trrr-trrr, trrr-trrr!

Toms strauji atvēra acis. Otrā galā, kā parasti, valdīja klusums. Ārčijs vienmēr gaidīja, kad zvanītājs ierunāsies pirmais. Tā viņš atsijāja nevēlamos zvanītājus. Primitīvi, toties efektīvi.

-    Ārčij, te Fēl… te Toms.

-     Tom, paldies Dievam! Es mēģinu tevi sazvanīt kopš vakarvakara. Kur tu esi apmeties, sasodīts?

Sadzirdējis viņa balsī ieskanamies paniku, Toms palaida jautājumu gar ausīm.

-    Kas noticis?

-    Viņš mani vakar atrada.

-    Kurš?

-    Kasijs.

Toms atbildēja nevilcinoties.

-    Muļķības. Kā tu zini? Viņu neviens nav redzējis.

Taču viņa balsi jautās arī cerība. Viņš gribēja, lai Ārčijs maldās. Viņam vajadzēja, lai Ārčijs maldltos.

-     Es neteicu, ka viņu redzēju. Taču tas tik un tā bija Kasijs. Viņš man paziņoja, ka mums palikusi viena diena laika. Ja tu nepiegādāsi mantu, viņš atradīšot vispirms mani, pēc tam tevi.

-    Velns! - Toms nošņāca, piespiedis klausuli cieši pie mutes. Skatiens izklaidīgi aizslīdēja pie sievietes, kura žestikulēja blakus esošajā būdiņā, cauri vibrējošajam stiklam atskanēja viņas spalgā balss. Viņa šķita satraukusies.

-    Tu vēl esi kopā ar to FIB meiču?

-Jā.

-    Kas tev aiz ādas?

-    Es taču tev teicu. Viņi domā, ka es ielauzos Fortnoksā. Es mēģinu apjēgt, kas noticis patiesībā.

-    Kas tur ir paņemts?

-     Kaut kādas monētas. Dārgas. - Toms smagi nopūtās. - Man radās doma, ka tās paredzēts pārdot kādam Stambulā, taču pircēju es nezinu.

-    Stambulā? Tad viss ir skaidrs.

-    Kas ir skaidrs?

-    Tur Kasijs rītvakar rīko kaktu izsoli. Taisni tai bija paredzētas mūsu olas.

-     Tātad viņš grib tur izpārdot gan monētas, gan olas, - Toms noelsās.

-    Tādēļ jau viņš noteicis tādu termiņu. Es tev jau sacīju - runā, ka viņam aizgājis pa pieskari kāds darījums, kurā paputējis pamatīgs piķis. Tagad viņš vāc kopā visu, ko vien spēj, pat piemet dažas savas mantas un apzina savus parādniekus, cerēdams, ka vēl viss nav zaudēts. Ja izsolē nāksies piedāvāt pārāk maz pr^ču, viņš būs spiests to nolāpīto pa- sakumu atcelt. Viņa labajai slavai tas, jādomā, butu pamatīgs trieciens.

-Kur?

-    Pasākums ir ārkārtīgi slepens, ierašanās tikai ar ielūgumiem. Es zinu vienīgi to, ka tas notiks rītvakar Stambulā.

Toms aizvēra acis. Sieviete, kas stāvēja blakus būdiņā, ieraudājās, no acīm izsprāga mazas asaras un krita uz cinkotās grīdas.

-    Nu tad tu esi ar mieru paveikt šo darbu? - Ārčijs noprasīja uzstājīgākā tonī.

-    Es vēl domāju.

-    Tātad vairs nesaki kategorisku "nē"? - balsī ieskanējās cerību stariņš.

-     Šobrīd nesaku. Bet pārliecināts, vienalga, neesmu. - Toms dziļi ieelpoja un atspiedās ar muguru pret stikla durvīm. Sieviete bija aizgājusi, un viņas vietā blakus būdiņā stāvēja akls vīrietis, kas, nolicis balto spieķi malā, grābstījās gar taustiņiem, kuros bija iestrādāti Braila raksta simboli. Toms neilgu brīdi neteica ne vārda. Kad viņš beidzot ierunājās, balss skanēja domīgi, pat vaicājoši.

-    Zini, kad es vakar pēc mūsu tikšanās atgriezos viesnīcā, nejauši noklausījos Dženiferas sarunu ar priekšnieku.

-    Un ko viņa teica?

-    Sadzirdēju tikai pašas beigas. Viņa paziņoja, ka šefs var uz viņu paļauties, viņa darīšot visu, lai sasniegtu mērķi. Un pēc šīs lietas atrisināšanas es viņai būšot pilnīgi vienaldzīgs.

-     Nu redzi! - Ārčijs triumfējoši iesaucās. - Vai es neteicu? Šiem cilvēkiem nedrīkst uzticēties.

-    Es atceros. Tomēr tas šķiet neloģiski.

-    Viss ir pilnīgi loģiski. Tāda viņa ir.

-    Es nevaru atmest visam ar roku un aizskriet pēc olas.

-    Kāpēc ne?

-    Iemeslu ir papilnam. Kaut vai tas, ka atstāju savu pulksteni viesnīcā.

-    Tas ir tikai pulkstenis. Nopirkšu tev citu.

-    To man uzdāvināja māte.

-    Tad aizej tam pakaļ. Tik daudz laika atradīsies.

-    Un mani instrumenti?

Toms meklēja ieganstus kā slīkstošais, kas pūlas noturēt galvu virs ūdens virsmas.

-    Viss ir parastajā vietā. Vakarvakarā nosūtīju.

-    Kā tu zināji, ka man tas būs vajadzīgs? - Toms teju čukstus noprasīja. Mute pēkšņi izkalta.

-     Es tevi pazīstu, Tom. Es zinu, ka tu esi kārtīgs vecis. Es zināju, ka tu mani nepametīsi nelaimē.

Toms piespieda klausuli pie auss. Vai tad viņam bija izvēle? Pats viņš droši vien prastu gādāt par sevi, bet vai viņš varēja pamest Ārčiju Kasija asinssuņiem? Un cik ilgs laiks paietu, līdz uzostu arī viņa pēdas?

-    Piedod, čomiņ! - Ārčijs turpināja. - Es ar lielāko prieku ticētu, ka viņas piedāvājums bija patiess un tev bijusi reāla iespēja izlīst no ūdens sausam. Bet tu pats dzirdēji, ko viņa teica. Mēs nesadarbojamies ar viņiem. Mēs no laika gala strādājam atsevišķi. Mums jādara tas, kas nāk par labu mums pašiem.

-    Labi. - Toma balss bija ledaina. - Tu esi guvis virsroku. Es sagādāšu Kasijam olu. Pēc tam mēs tinam makšķeres.

FIB galvenā mītne, Vašingtona

28. jūlijs, pīkst. 13.42

Bobs Korbets, baltajai krekla apkaklītei iegraužoties gludajā iedegušajā kakla ādā, pieliecās pie skaļruņa, kas bija iebūvēts stacionārajā tālrunī, un lūdza Dženiferu atkārtot nupat sacīto.

-     Es teicu, ka viņš ir izgājis. - Dženiferas balss ievēdīja istabā kā dārgas smaržas. - Es pateicu viņam, ka man ir daži darbi, un palūdzu uz dažām stundām atrast kādu nodarbošanos citur. Mēs esam apmetušies vienā numurā. Viņš bija saprotošs.

-     Labi, Brauna, paldies! Redzēsim, ko mēs šeit varēsim noskaidrot par gaidāmajiem notikumiem Stambulā. Piezvani vēlāk!

Korbets nospieda podziņu, un saruna beidzās.

-    Vienā numurā? - pietvīkušais Džons Paipers izsmējīgi nosprauslājās. - Ar kuru galu šī domā? Pirms trim dienām Ķērks bija galvenais aizdomās turamais, bet tagad viņa ar to dzīvo vienā numurā? Kas tev tie par padotajiem, Bob?

-    To sauc par aizsegu, Džon, - Korbets nošņāca. Viņš pats ari nebija pārliecināts, vai Dženifera domā ar galvu, taču viņš ij negrasījās pieļaut, lai Paipers no šādas informācijas gūst kādu labumu. - Tu taču kādreiz pats darbojies šajā lauciņā. Ne vienmēr iespējams izvēlēties, kur un ar ko kopā apmesties.

Viņš pagriezās savā grozāmajā krēslā pret pārējiem, kas sēdēja viņam iepretim. Agrās pēcpusdienas saule cauri žalū-

ziju metāla plāksnītēm meta ieslīpu gaismu, un uz pretējās sienas un apaļā galda gludās koka virsmas veidoja melnas svītras.

-    Tā. Kādas ir jūsu domas?

Pirmais ierunājās FIB direktors Grīns, kura pelēkais uzvalks krokojās ap pleciem.

-    Man radies iespaids, ka Ķērks tik tiešām mēģina palīdzēt. Viņš izsecināja saistību ar notikumu Amsterdamā un tagad vēl piegādāja ziņas par Stambulu. Lieliski pastrādāts. Varbūt piedāvāsim viņam iepriekšējo darbu?

Pārējie, kas sēdēja ap galdu, iesmējās. Visi, izņemot Džonu Paiperu.

-    Jā, kā tad? - viņš sarkastiski aizrādīja. - Atradies lieliskais! Kopš Ķērks parādījies uz skatuves, mēs esam pazaudējuši astoņus miljonus vērtu monētu, dabūjuši uz kakla līķi Londonā un ar pūlēm izvairījušies no vērienīga diplomātiskā skandāla ar Franciju. Paskatieties patiesībai acīs! Viņš ir pilnīgi nevaldāms.

Korbets pabungoja ar pirkstiem pa galdu.

-    Bet tu pats ierosināji noslēgt ar viņu darījumu, - viņš klusā balsī atgādināja. Paiperam iezibējās acis, bet Korbets turpināja, pirms viņš paguva iejaukties.

-     Nomierinies, Džon! Neviens vēl nezina, kas īsti Londonā notika un kas pie tā vainīgs. Savukārt franči mūždien visu pārvērš diplomātiskā skandālā. Tas viņiem tāds pašapliecināšanās veids. Es joprojām uzskatu, ka Ķērks mūs visus pārsteidzis. Cilvēks, kurš jūtas vainīgs, tā nerīkojas.

Korbeta nagi pa pulēto koka virsmu klaudzēja aizvien skaļāk.

-    Kā mēs varam zināt, kas tur īstenībā notiek? - Paipers neatlaidās. - Es taču jums teicu, ka Braunai šāda lieta nav pa spēkam. Es to puisi pazīstu. Viņš tā prot aizmālēt acis, ka prieks! Tad viņš tai iestāstījis, ka viņam ar to nav nekāda sakara. Neaizmirsīsim, ka viņš vēl arvien var sakompromitēt prezidentu. Mums viņš nekavējoties jāieliek aiz atslēgas.

Korbets pārtrauca galda mūziku.

-     šoreiz mēs ar Džonu esam vienisprātis, - viņš ieteicās. - Ķērks ir noziedznieks. Viņam nevar uzticēties. Viņam bija gan iespējas, gan motīvs apzagt Fortnoksu. Ja viņš Braunai palīdz, tad tikai tāpēc, ka viņam kaut kas ir vajadzīgs. Samanījis labu izdevību, viņš ņems kājas pār pleciem. Un droši vien palaidīs atklātībā operācijas "Kentaurs" vēsturi. Tāpat vien, joka pēc.

Paipers viņam pamāja. Par tādu negaidītu solidaritātes izpausmi Korbets sarauca uzacis.

-     Iespējams, tev taisnība, - novilka FIB direktors. - Taču šādā situācijā mums nav citas izvēles. Vai tu apgalvo, ka mums viņa jāatsauc no uzdevuma? Es joprojām domāju, ka, sadarbojoties ar Kērku, izredzes atrast monētas un to zagli ir lielākas.

-    Nevaru nepiekrist. - Korbets palocīja galvu. - Un es vēl aizvien uzskatu, ka Brauna visu paveiks godam. Viņa pati zina, ka nevar atjauties ciest neveiksmi. Es tikai spriežu, ka Kērku derētu paturēt acīs.

-     Es gribu, lai šoreiz mēs nevienu darbu neatstājam nepadarītu.

Finanšu ministrijas sekretārs Jangs paliecās uz priekšu un ierunājās pirmo reizi apspriedes laikā. Plikais galvvidus mirdzēja kā spogulis, strupie pirksti cieši turēja resnu Mont Blanc tintes pildspalvu.

-     Palūkosim, ko vēl viņi abi kopā uzraks. Nevar zināt - ja nu viņiem paveicas? Ja Ķērks kļūs par traucēkli, mēs viņu no lietas aizvāksim. Viss ir vienkārši. Vaļsirdīgi runājot, man vienalga, kas ar viņu notiek pēc lietas izmeklēšanas beigām. Spriežot pēc tevis stāstītā, Džon, viņš ir bīstams cilvēks ar daudziem bīstamiem noslēpumiem. Ja viņš ir iesaistīts Fortnoksas apzagšanā, paņemsim viņu pie dziesmas. Ja ne - gan

tu atradīsi kādu citu lietu, ko viņam piešūt. Ja viņš sēdēs aiz restēm, ziņas par "Kentauru" diez vai nāks atklātībā. Korbets pamāja.

- Tikmēr mums jāpārliecinās, ka Braunai ir papildspēki. Džon, aizsūti kādu mūsu konsulāta cilvēku uz viesnīcu, lai pieskata abus. Un, Bob? - Jangs ieurbās ar skatienu Korbetā. - Kravā mantiņas un gatavo vienību! Ja tava meiča viena vairs netiks galā, tev ar pirmo reisu jāskrien pie viņas. Mēs neatstājam mūsējos likteņa varā. Nekad to neesam darījuši

un nedarīsim.

/

i

Viesnīca Seven Bridges, Amsterdama, Holande

Pīkst. 21.33

Jau bija tumšs, kad Dženifera izdzirdēja soļus aiz durvīm, kam sekoja klauvējieni. Toms bija prom jau vairāk nekā trīs stundas. Viņa bija izmantojusi brīvo laiku, lai atpūstos, iegāja vannā, noskuva kājas un paduses, izplūkāja uzacis un no galvas līdz papēžiem ieziedās ar mitrinošu krēmu, līdz āda sāka mirdzēt.

-    Iekšā! - viņa uzsauca.

-    Kā tev gāja? - Toms apjautājās, ienācis istabā.

-    Pateicos, labi. Un tev?

-    Ā, es tikai pastaigājos. - Toms ielēja glāzi auksta ūdens no krūkas, kas stāvēja uz tualetes galdiņa. - Ārā svelme.

-    Tad ta jaunums! Vai Eiropā par gaisa kondicionētājiem neko nav dzirdējuši?

-    Ir gan dzirdējuši, tomēr tādām pasakām netic.

-    Vai ir kas jauns?

-     Es piezvanīju draugam. Gribēju noskaidrot, vai viņš kaut ko zina par saistību ar Stambulu.

-Un?

Toms pazuda vannas istabā, un no tās atbalsojās viņa slāpētā balss.

-    Viņš neko nezinot.

Vīrietis iznāca no vannas istabas, sprādzēdams ciet pulksteņa ķēdīti, un devās uz durvīm.

/ / '

-    Tu kaut kur ej? - Dženifera neslēpa izbrīnu. - Tu taču nupat pārnāci.

-    Jā. Man vēl padarāms viens darbiņš.

-    Kāds? - Viņa paspēra soli uz priekšu un vaicādama aizskāra viņa roku.

-    Es nebūšu ilgi. - Viņš jau grasījās iet ārā, bet Dženifera aizskrēja priekšā un atspiedās pret durvīm.

-    Bez manis tu nekur neiesi. Esi aizmirsis, kas pēdējā laikā noticis? Tu man pat neesi pateicis, kas tev padomā!

-    Tās ir personiskas darīšanas. Tām nav nekāda sakara nedz ar tevi, nedz ar monētu.

-    Man vienalga. Tu nekur neiesi!

-    Pēc dažām stundām atgriezīšos. Es iešu. - Šoreiz Toms izturēja viņas stingo, pētošo skatienu.

Dženifera negribīgi atkāpās no durvīm. Ko gan lai viņa dara? Piesien viņu pie krēsla?

-    Tikai ielāgo, - viņa ierunājās, kad vīrietis satvēra durvju rokturi. - Mēs esam noslēguši vienošanos. Ja tu kaut ko salaidīsi dēlī, kritīsim mēs abi.

Viņš īsi pasmaidīja.

-    Nebēdā! Man šī vienošanās nozīmē tikpat daudz, cik tev.

Pīkst. 21.37

Līdzko durvis aizvērās un Toma soļu atbalss izdzisa, Dženifera pār zīda topiņu uzvilka melnu svīteri, aizspēra prom augstpapēžu kurpes un uzvilka sporta apavus, paķēra numura atslēgu, noskrēja pa kāpnēm un izsteidzās uz ielas.

Viņa paskatījās uz vienu pusi, tad uz otru, taču iela bija tumša, klusa un tukša. Par vēlu. Tālumā kā boja mirguļoja velosipēda laterniņa, kas palēnām attālinājās.

Un tad Dženifera ieraudzīja tumšo stāvu, kas, tālumā ap stūri nogriežoties automašīnai, uz mirkli parādījās uz sarkanās ķieģeļu sienas fona. Toms.

Dženifera turējās iepakaļus, gāja gar ietves malu un laiku pa laikam pamanīja viņa pakausi un plecus, kad vīrietis pagāja zem laternas vai garām zilam televizora ekrāna atspīdumam no kādas mājas loga. Viņa sekoja tam pāri tiltam, garām robainajai Svaru mājas ķieģeļu celtnei Jaunā tirgus laukumā un dejojošajām brīvdabas restorānu gaismiņām visapkārt laukumam, līdz gabaliņu tālāk uzzibsnīja ne ar ko nesajaucamais vitrīnu spīdums. Viņš devās uz to pusi. De Wallen. Sarkano lukturu rajons.

« Pēc pārsimt jardiem Toms pieliecās, it kā taisīdamies aizsiet kurpju auklas, bet tad negaidīti iemetās šķērsielā. Dženifera laidās skriešus. Viņa zināja - ja izlaidīs vīrieti no acīm šajā ieliņu labirintā, viņa to vairs neatradīs. Sirds dauzījās, prātā ņudzēja neskaitāmi jautājumi. Kurp viņš dodas? Kāpēc tieši tagad? Un kāpēc viņš negribēja par to stāstīt?

Tuvojoties šķērsielai, viņa pārgāja soļos, piespiedās ar muguru pie sienas un pabāza galvu gar stūri.

Piecas pēdas tālāk ieliņa pārgāja nelielā laukumā, tam pretējā pusē sākās īsa šķērsiela, tā atdūrās pret platāku ielu, paralēlu tai, kurā stāvēja Dženifera.

Laukuma kreisajā pusē uzreiz varēja ieraudzīt trīs pilnīgi vienādus skatlogus, kuru gaismas lējās pāri bruģakmeņiem, iekrāsojot tos tumši sārtus. Otrā pusē tumsā vīdēja betona siena, kā baznīcas tornis ietiekdamās naksnīgajās debesīs, - uz tās bija izbalējušas un pusatlupušas Pasaules AIDS dienai veltīta sienas gleznojuma paliekas, vienīgais gaišais stars tās pelēkajā drūmumā.

Toms stāvēja pie vidējā skatloga un pa durvīm sarunājās ar tās pašreizējo iemītnieci, glītu meiteni ar augstiem vaigu kauliem, lapsenes vidukli un nesen veiktu krūšu operāciju, īsie gaišie mati rotaļīgi šūpojās ap seju, lūpas bija koši sārtas, gaiši zilais krūšturis, biksītes, zeķes un zeķturis cieši piekļāvās pienbaltajai ādai.

Toms, pavedinoši atspiedies pret durvju stenderi, pieliecās tuvāk meitenei, kas bija panākusi uz priekšu, un iečukstēja viņai ausī. Meitene iesmējās, atmetusi galvu tā, ka mati pieskārās pleciem, un smiekli pāršalca šķērsielu kā stikla zvaniņš. Toms viņai pasniedza vairākas stingri salocītas banknotes - iespējams, pārsimt eiro -, lai viņa varētu uzreiz paslēpt čaukstošās, tīrās naudaszīmes savā trauslajā plaukstā. Šajās ielās par vienu reizi tas bija vairāk nekā dāsni.

Ķiķinādama meitene pakāpās malā, Toms maigi paspraucās viņai garām un iegāja ēkā. Viņa pagriezās, lai dotos vīrietim līdzi, aizvēra durvis un aizvilka biezos sarkanos aizkarus. Gar skatlogu aicinoši dejoja plāna gaismas strēlīte.

Pīkst. 22.56

Dženifera mazliet grīļīgi izgāja uz ielas.

-    Maita tāds! - viņa nedzirdami čukstēja, aizvēra acis, atspieda galvu pret sienu un juta, kā kuņģis sažņaudzas. Viņa apzinājās, ka patiesībā viņai nebija tiesības apvainoties vai pat būt pārsteigtai. Toms galu galā bija zaglis. Kādēļ gan lai viņš uzvestos citādi nekā pārējie blēži, ar kuriem viņai bijusi darīšana?

Tomēr viņa jutās aizvainota. Apvainojusies uz Tomu, jo tas mazumiņš, ko viņa par vīrieti zināja, bija ļāvis cerēt, ka viņš nav tāds kā citi. Apvainojusies uz sevi, jo, lai arī kā negribēja to atzīt, ieraudzīdama viņu ieejam pa tām durvīm, Dženifera instinktīvi juta greizsirdību, nevis dusmas. Viņa gan to uzreiz atgaiņāja, tomēr šī sajūta ieperinājās kā nepatīkamas sāpes kuņģī, no kurām nevarēja tikt vaļā.

-    Hašišu? Ekstazī? Kokaīnu? - Dženifera izbrīnījusies pacēla acis un ieraudzīja rastafarieti ar drediem matos. Tumsā varēja saskatīt tikai tā platās, izvalbītās acis un saost smaržīgo paštīto cigareti, kas karājās viņam mutes kaktiņā.

-    Nē, paldies!

-    Laba m-ā-ānta! - viņš izstiepa pēdējo vārdu un rotaļīgi paviļāja mutē. Tad, it kā vēlēdamies pierādīt savu vārdu patiesīgumu, ievilka garu marihuānas dūmu. Acis pārgriezis, viņš brīdi sastinga un tad ar apreibuša cilvēka smaidu lēni izpūta dūmus caur nāsīm.

-    Nē, paldies! - viņa stingri atčukstēja.

Paraustījis plecus, vīrietis purpinādams aizšļūca pa ielu, kroskurpju atstarojošajiem papēžiem mirguļojot laternu gaismā ikreiz, kad viņš atrāva pēdu no zemes.

Pakratījusi galvu, Dženifera atkal paglūnēja gar stūri un noelsās. Vidējā skatloga, pie kura bija stāvējis Toms, aizkari bija atvilkti. Gaišmate, kuras zilo apakšveļu sarkanās gaismas iekrāsoja violetu, ar cigareti rokās sēdēja uz tērauda un ādas ķeblīša skatloga telpā, pēc visa spriežot, gaidīdama nākamo klientu. Kas tur, velns parāvis, bija noticis?

Dženifera iegriezās ieliņā un lēni izgāja laukumā. Kad viņa nonāca iepretim vidējam skatlogam, meitene slinki pasmaidīja, ap viņas koķeto galvu vērpās dūmi. Dibenistabā gultas kājgali, rūpīgi Salocīti, gulēja balti palagi. Istaba bija tukša.

Dženifera pārskrēja pāri laukumam, aizsteidzās pa pretējo ieliņu un izgāja uz platākās ielas. Toms nekur nebija redzams. Bija skaidrs, ka viņš nav pagājis viņai garām. Kā gan viņa bija varējusi vīrieti palaist secen?

Dženifera atgriezās laukumā, pagāja garām gaišmatainajai meitenei, kura bija iegrimusi pārrunās ar kārtējo iespējamo klientu, izgāja pa pirmo šķērsielu uz galvenās ielas. Ko darīt tālāk, viņa sev jautāja. Tomēr pati saprata, ka izeja ir tikai viena - atgriezties viesnīcā un pieprasīt Tomam paskaidrojumus, kad viņš atgriezīsies. Ja atgriezīsies.

-Hoe veel?

-    Ko? - noprasīja Dženifera, iztrūkusies no plecīga vīrieša, kurš kā no zemes izlīdis iznira no tumsas viņai priekšā.

-   Cik? - viņš pārprasīja lauzītā angļu valodā un, piebāzis tuvāk seju, iepūta viņai sejā siltu, alus piesātinātu elpu.

-    Ko jūs gribat? - Dženifera soli atkāpās.

-     Mutē un starp kājām. Cik? - Viņš pavēra muti platā smaidā.

-     Nē, - viņa, zobus sakodusi, atgrūda. - Labāk ejiet izmēģināt laimi tur. - Dženifera pameta ar galvu šķērsieliņas virzienā.

-    Zini to teicienu - kas tu par vīru, ja neesi dabūjis no- grūsties? - Viņš ar platu muti iesmējās, sagrāba sievieti ap vidukli un pacēla dažas collas virs zemes. Dženifera zināja, ka, ar labās plaukstas pamatni iebelžot vīrietim pa kaklu, viņš nogāzīsies kā nopļauts. Taču viņa neiesita. Paskatījusies viņam pār labo plecu, Dženifera sastinga. Piecpadsmit pēdu attālumā no mājas iznāca kāds stāvs un apstājās uz kāpnītēm. Uz ielas no priekšnama izplūda lampas gaisma.

Tas bija Toms.

Prāts mutuļoja. Ielasmeitas saimniecībai acīmredzot bija sētas durvis, pa kurām varēja nonākt šajā mājā, tādējādi ļaujot apmeklētājiem ieiet un iziet nepamanītiem. Bet kādēļ to bija izmantojis Toms? Ko viņš tur darīja?

-    Trīssimt eiro, - Dženifera nosauca cenu. Svešais virie- tis steigšus nolaida viņu zemē, it kā būtu sakosts. Platie pleci aizsedza Dženiferu Toma skatienam brīdī, kad viņš paskatījās uz abām pusēm un sāka iet.

-    Cik? - vīrietis vārgi pārjautāja.

-    Trīs simti. Bet tur prasa tikai piecdesmit. - Pašlaik svarīgākais bija paslēpties, līdz varēs noskatīties, uz kuru pusi Toms aiziet. Vīrietis viņai priekšā nedroši šūpojās uz papēžiem, acis šaudījās no Dženiferas uz šķērsieliņu un atpakaļ. Kā nokaunējies, pamājis ar galvu, viņš paklamzāja viņai garām un devās uz ieliņu pie sievietes zilajā apakšveļā.

Toms atradās jau piecdesmit jardu attālumā. Šķita, ka viņš dodas atpakaļ uz viesnīcu. Viņš bija pārģērbies melnās drēbēs, un pār plecu karājās liela mugursoma - pirmīt viņam tādas nebija.

Tikai mirkli, kad Toms nogriezās pa kreisi, Dženifera pamanīja kādu stāvu zogamies ēnās viņam pakaļ. Tomam kāds sekoja.

Pīkst. 22.16

Parastos apstākļos viņš šādu darbu plānotu vairākus mēnešus - iepazītu telpu izkārtojumu, signalizācijas sistēmas, to novietojumu, vadību un uzturēšanu, kā arī noskaidrotu visu par sargiem - vārdus, dienas kārtību, īpatnības un vājos punktus.

Šovakar viņš šādu greznību nevarēja atļauties. Citos apstākļos tas būtu nepieļaujams risks, taču šoreiz izejas nebija. Pirms pieciem gadiem viņš bija izplānojis darbu Amsterdamā tajā pašā vietā, kur gatavojās iebrukt šajā vakarā. Toreiz viņa mērķis bija neliela Albrehta Dīrera skice. Viņš bija sīki un smalki izstrādājis darba plānu, neaizmirsdams nevienu sīkumu, nevienu iespējamību. Bet tad Ārčijs atsauca pasūtījumu. Pēc viņa teiktā, pircējs, kuģodams pa Amazoni, bija dabūjis galu no pirātu rokām.

Toms tā arī nebija sapratis, kā Ārčijs to visu dabū gatavu - piemēram, no kurienes viņš izrauj telpu plānus, tehniskos rasējumus un signalizāciju sistēmu specifikācijas. Taču viņš to visu vienmēr sagādāja. Patiesībā Toms pat neatcerējās, kad Ārčijam darba jautājumos būtu kādreiz misējies. Tikai tāpēc Toms bija ar mieru uzņemties tādu risku - Ārčijs apgalvoja, ka šo piecu gadu laikā, kopš Toms izpētīja namu, signalizācijas sistēmas nav mainītas. Sargi gan esot mainījušies, tomēr dienas kārtība palikusi tāda pati. Un Toms Ārčijam uzticējās.

Turklāt tovakar redzētais, kad viņš īsi pirms slēgšanas ieskrēja ēkā, apstiprināja Ārčija sacīto. Viss izskatījās tieši tā-

pat, vienīgi biļešu kasu zona bija izremontēta un otrā stāvā bija ierīkotas vēl vienas ugunsdrošas durvis.

Tā drīzāk bija privāta kolekcija, nevis muzejs, iekārtojusies četrās pašaurās astoņpadsmitā gadsimta ēkās, kas bija uz ātru roku saceltas aiz krāšņās, skatu kartītes cienīgās fasādes, kļūstot par galerijas spārniem. Šo eklektisko, tomēr neaptverami vērtīgo impresionisma un Eiropas vecmeistaru gleznu, moderno skulptūru, antīko mēbeļu un mākslas priekšmetu kolekciju piecdesmit gadu laikā bija savācis Mak- similiāns Šenks, Holandes lielākā mazumtirdzniecības uzņēmuma īpašnieku ģimenes vienīgais mantinieks.

Un viens no kolekcijas lepnumiem neapšaubāmi bija Faberžē ola, ko Toms grasījās nozagt.

Pīkst. 22.27

Vīrietis katrā ziņā sekoja Tomam.

Sākumā Dženifera pieļāva, ka viņai licies un vīrietis tikai iet tajā pašā virzienā. Taču, pamanījusi, kā viņš, noliecis galvu, šaudījās no. vienas automašīnas pie citas, slēpās aiz kokiem, nogriezās tur, kur nogriezās Toms, apstājās tad, kad apstājās Toms, viņa šādu iespēju ātri noraidīja.

Tāpēc Dženifera turējās pa gabalu, apmēram piecdesmit jardu atstatumā, un sekoja abiem vīriešiem, uzmanīdamās, kur liek kāju, valdīja satraukto elpu, pārskrēja no vienas ēnas uz otru, kā neliela jahta, kas traucas pretvējā. Kvantiko instruktori bija viņu labi apmācījuši.

Viņi turpināja iet gar automašīnu rindu, kas stiepās abpus kanālam kā daudzkrāsaina metāla siena. Visur vīdēja divriteņi, neskaitāmi velosipēdi, kas bija pieķēdēti pie kokiem, margām, laternu un ielu nosaukuma plāksnīšu stabiem. Pat viens pie otra. Ik pa laikam ielas malā parādījās bārs vai erotisko šovu un kabīņu pagrabiņš, pie kura stāvošais masī- vais apsargs aicināja viņus ienākt - vispirms Tomu, tad vīrieti un visbeidzot Dženiferu, it kā viņi būtu kāda ērmota pagarināta kongo gājiena dalībnieki.

Ejot dziļāk pilsētā, aiz muguras pamazām palika monotonā mūzikas ansambļu basa dunoņa no neskaitāmo drēgno bāru dzīlēm un ceļojošo studentu, kas izlīgoja no kafejnīcām, skaļie smiekli. Drīz Dženiferas pastāvīgais ceļabiedrs bija vienīgi kanāls, kas viņai līdzās vēla lēnus viļņus, tā virsma nakts tumsā šķita kā sarecējusi.

Vispirms Toms, tad vīrietis nogriezās pa labi. Dženifera nesteidzīgi aizgāja līdz ielas galam, baidīdamās, ka Toms varētu pagriezties atpakaļ, un negribēdama uzskriet virsū viņa sekotājam, kurš, iespējams, apstājies turpat pie stūra. Viņa lēni piegāja pie mājas stūra un piesardzīgi paraudzījās gar to.

Bet ne viena, ne otra vīrieša uz ielas nebija.

Pīkst. 22.59

Zemākajā vietā - tur, kur frontoni saskārās ar sarkano ķieģeļu fasādi, - ēkas šajā ielā bija četrus stāvus augstas. Lieli, melni dzelzs krāni, kas bija novietoti uz katra frontona, bija vienīgi ēku agrākās izmantošanas liecinieki, šajos tirgotāju namos no baržām kanālā izkrāva graudus un ievietoja noliktavas telpās augšstāvā.

Domu iekļūt pa šenka muzeja pirmā stāva durvīm Toms atmeta uzreiz. Logi bija pārāk labi redzami, turklāt ieeja atradās pārāk tuvu sardzes telpai, kur naktīs pulcējās visi trīs apsargi, ar vienu aci blenžot novērošanas kameru monitoros, ar otru - televizorā. Laiku starp apgaitu, kuru divi sargi ik pēc četrdesmit piecām minūtēm veica starp ēkām, aizpildīja bezgaumīgu TV spēļu un tulkotu amerikāņu situāciju komēdiju virtene.

Toms zināja, ka ēkā var iekļūt tikai caur jumtu, taču uz tā uzrāpties būs tikpat grūti kā iekļūt pa galvenajām durvīm. Viņš, protams, varēja izmantot žuburu ar virvi, ko izšauj ar īpašu gaisa šauteni, taču tas bija riskanti. Tikai filmās tas uzreiz aizķērās, un viņš nekādā ziņā nevarēja pieļaut, ka titāna āķis nogāžas uz ietves no četrus stāvus augstas ēkas jumta.

Palika tikai viena iespēja. Vecmodīga. Un grūta. Jākāpj pašam. Toms sakārtoja smago mugursomu uz pleciem. Viņš vēlreiz pārliecinājās, ka uz ielas neviena nav, un sāka kāpt ēkas tālākajā labajā pusē, drošā attālumā no videokameras, kas bija pavērsta pret muzeja ārdurvīm.

Vairumam cilvēku ēkas gludā fasāde šķistu nepārvarams šķērslis, taču Toms zināja, ka ēka ir veca un plaisas un iz- drupušie robi tās apmetumā rada gana daudz stingru atbalsta vietu gan rokām, gan kājām.

Kāpiens sākās gludi, bez liekas kavēšanās, pirksti sataustīja robu pēc roba, pēdas stūma viņu augšup, iespiedušās plaisās starp ķieģeļiem. Šur tur no sienas pabāzās dekoratīvi balti ķieģeļi, un šādas šauras dzegas sniedza viņam īsu atpūtu.

Uztrausies apmēram piecpadsmit pēdu augstumā, viņš pavirzījās dažas pēdas uz stūra pusi, līdz nonāca pie resnas metāla notekcaurules, kas tajā vietā atdalījās no ķieģeļu sienas un aizstiepās uz jumtu.

Uz ielas parādījās policijas mašīna un nesteidzīgi ripināja gar muzeja ēku. Toms piespiedās pie sienas - ķieģelis skrāpēja vaigu, kreisā pēda bija iesprūdusi starp notekcauruli un sienu. Mašīna īsu bridi piebremzēja iepretim muzejam, tad pagriezās pa labi, pārbrauca pāri tiltam un aizbrauca pa citu ielu. Atrāvies no sienas, Toms satvēra notekcauruli un sāka rāpties uz jumtu.

Pēc divām minūtēm viņš pārmeta labo roku un uzreiz pēc tam labo kāju pāri jumta aizsargbarjerai. Ticis uz jumta, viņš dažas minūtes nekustīgi gulēja, kampdams pēc elpas. Mute bija sausa, siekalām bija rūgta garša, un no muskuļiem atplū- da pienskābe. Debesīs mirguļoja zvaigznes kā spoži dārgakmeņi uz melna samta spilvena. Toms uz acumirkli atļāvās aizdomāties par to, ko uzņēmies. Viņš bija tam pretojies, kā spējis, taču beigu beigās bija spiests atzīt, ka Ārčijam droši vien bijusi taisnība. Lai ari kā gribētos ticēt Dženiferas solījumiem par jaunu dzīvi, viņš nevarēja uzticēties nevienam, tikai sev.

Rokas pulkstenis iepīkstējās, un viņš nokratīja drūmās domas. Pagaidām viss ritēja saskaņā ar grafiku.

Pietrausies kājās, viņš izvilka no somas garu, melnu virvi, izveicīgi piestiprināja pie jumta aizsargbarjeras un nolaida gar ēkas sienu. Tievā neilona virve ieslēpās blakus esošā koka ēnā. No ielas tā bija gandrīz neredzama, un tā ļaus viņam zibenīgi nolaisties lejā. Katram gadījumam…

Aiz frontoniem rotātās fasādes jumts bija līdzens, sākotnēji uzbūvētā trīsstūrveida jumta vietā divdesmitā gadsimta sešdesmitajos gados bija izveidots mūsdienīgāks, robustāks jumts, kas vairāk piederējās muzeja galerijām. Pārbūves laikā jumtā bija iestrādāti vairāki lieli logi, lai ielaistu telpās vairāk dienas gaismas. Toms klusi piegāja pie loga, kas atradās pašā ēkas vidū, un notupās tam blakus.

Gandrīz kā pēc pavēles durvīs parādījās abi sargi un pārlaida lielajai telpai kabatas lukturīšu starus. Jau ejot ārā, viens no tiem negaidīti paspīdināja lukturīti pret jumta logiem. Spilgtais gaismas kūlis uzšāvās augšup un kā prožektora stars iztriecās cauri stiklam. Toms atlēca no atveres un uzstādīja pulksteņa taimeri. Viņam bija četrdesmit piecas minūtes laika, līdz sargi atkal atgriežas.

Viņš izņēma no mugursomas priekšējās kabatiņas nelielu slīpēšanas aparātu ar griezējripu. To darbināja akumulators, un Toms tam bija pierīkojis elektriskā motoriņa klusinātāju. Klusas dūkoņas pavadībā viņš iezīmēja stikla gludajā virsmā liela kvadrāta aprises.

Atlicis aparātiņu somā, Toms izņēma divus Attver piesūcekņus - alumīnija rokturus ar diviem lieliem, apaļiem gumijas piesūcekņiem galā. Katrs spēja noturēja sešdesmit sešas mārciņas svara. Piespiedis tos pie stikla, viņš katra piesūcekņa vidū nolaida melno plastikāta sviru, radot tajā vakuumu.

Šis brīdis bija izšķirošs. Niecīgākā kļūme, un logs sašķī- dīs tūkstoš lauskās. Viņš parāva, un stikla rūts ar skaļu krak- šķi atdalījās no tā ietvara.

Ceļš bija vaļā.

Pīkst. 23.31

Stāvēdams uz nama jumta iepretim muzeja ēkai, uz kuras nupat redzēja uzrāpjamies Kērku, Kails Fosters izņēma no somas M24 detaļas un sāka tās savienot. Joka pēc viņš nolēma to darīt ar aizvērtām acīm, tieši tā, kā apmācības laikā Fortbeningā, Džordžijas pavalstī.

Vispirms stobru ievieto laidē. Tad ievieto un piegriež skrūves, kas iebīda vietā mēlītes sargu. Pēc tam piestiprina tēmēkli, ar puscollas atslēgu pievelkot priekšējos un pakaļējos uzgriežņu gredzenus. Visbeidzot pievieno aizslēga mehānismu, iestiprina aptveri, noņem drošības slēgu, un gatavs!

Fosters deva priekšroku neautomātiskajai Remington M24, nevis PSG-1 vai M27 pusautomātiskajam mehānismam, kas izmētāja patronu čaulītes pa visām malām. Turklāt tas bija viegls, tā HS Precision laide bija gatavota no kevlara, grafīta un stiklplasta sakausējuma, ko kopā satur epoksīdsveķi. Ne- pielādēta, bez tēmēkļa, tā svēra tikai piecarpus kilogramu, tēmēšanas tālums bija apmēram astoņsimt metru. Šā vakara darbiņam pilnīgi pietiekami.

Viņš bija apmainījis Leupold M3A 10x42 dienas optisko tēmēkli, ko izmantoja parasti, pret Litton Aquila x6 nakts redzamības tēmēkli. Katram gadījumam viņš bija piesprādzējis arī Harris divkāju balstu un zemstobra lāzera uguns koriģētāju. Dubults neplīst, kā savulaik mēdza atkārtot viņa seržants.

Vienīgās pretenzijas pret šādu komplektāciju - ja neskaita visiem zināmās MII 8 patronu nepilnības, kas tracināja

visus viņa vienības karavīrus, - bija ilgā ielādēšana, kas varēja radīt sarežģījumus, ja patronas nebija aizbīdītas līdz aptveres aizmugurējai daļai. Taču, satverot labi pazīstamo korpusu, atspiežot laidi pret plecu, piespiežot aci tēmēklim, šādi sīki trūkumi tapa mazsvarīgi. Viņam tik un tā pietiks ar vienu šāvienu.

Bet te pēkšņi uzbangoja atmiņas.

El Angel Negro.

Melnais eņģelis, kā viņu Kolumbijā bija iesaukuši vietējie. Tiesa, viņi Fosteru tā arī nebija redzējuši, pat nezināja, vai tas ir cilvēks. Daži apgalvoja, ka tas ir rēgs, kas aiznes viņu bērnus, brāļus, māsas un vecākus mežā, no kurienes tie nekad neatgriežas, to izkropļotos ķermeņus pēc dažiem mēnešiem atrada seklos kapos vai pakārtus augstu tumšajās koku lapotnēs.

-   Kāpēc? - to nevainīgās acis bija taujājušas, kad viņš pārliecās tiem pāri.

-    Tāpēc, ka es to varu, - viņš bija atčukstējis. - Tāpēc, ka man tā lika.

Tāpat kā viņam bija likts šovakar. Parastais tālruņa zvans, strupā, aizsmakusi balss nobēra instrukcijas.

-    Seko Kērkam! Paliec viņam tuvumā! Ieņem pozīciju iepretim! Un neaizšauj garām!

Pīkst. 23.32

Toms nolika stikla plāksni dažu pēdu attālumā, atlobīja no tā piesūcekņus un ielika atpakaļ somā. Tad viņš piecēlās kājās un piegāja pie tirkšķošās gaisa kondicionētāja kastes, kas atradās pie paša jumta loga. Tai blakus bija peļķīte, ko radīja telpā savāktais mitrums, kas bija kondensējies un nopilējis uz jumta.

Toms nometās ceļos un izņēma no somas nelielu, ar tālvadības pulti vadāmu Ramsey ATV vinču un piestiprināja to pie masīvās kondicionētāja kastes, apmetot tai apkārt trosī- ti un abus tās galus pievienojot vinčai. Kaut arī vinču bija paredzēts darbināt ar automašīnas motoru, Toms to bija pielāgojis savām vajadzībām tā, ka to varēja pieslēgt nelielam akumulatoram. Īpaši jaudīgs tas nebija, taču šā vakara pasākumam ar to pietiks un pāri paliks. Viņš ieslēdza vinču un izvilka no tās cilindra rituļa vairākas pēdas šaurās dzelzs troses, kas iezaigojās kā dzeloņstieple.

Stāvēdams pie jumta loga, viņš uzlika plecos mugursomu, lai tā atrastos uz krūtīm un somas galvenais nodalījums būtu ērti sasniedzams, tad Toms piesprauda troses galu alpīnistu drošības "sēdeklītim", kas bija uzvilkts virs melnā kombinezona, tā metāla sprādzes, klipši un āķi bija aptīti ar melnu līmlenti, lai neizceltos lieki trokšņi un no tiem neatstarotos gaisma. Visbeidzot viņš uzmauca uz galvas melnu slēpotāja masku, kas piekļāvās sejai un pielāgojās tās aprisēm. Pazīstama sajūta. Viņš bija gatavs.

Toms pieliecās un ieslīdēja logā izgrieztajā caurumā, līdz kājas palika karājamies pie zāles griestiem, un pieķērās pie vinčas. Viņš pabāza zem trosītes cietas gumijas gabaliņu, lai tā nerīvētos gar rāmi, un, nospiedis podziņu uz tālvadības pults, nedzirdami slīdēja lejup.

Galerijas grīda atradās apmēram divdesmit pēdu zemāk, un telpa bija aptuveni trīsdesmit kvadrātpēdu gara. Vienīgās durvis veda uz plašu gaiteni, no kura varēja nokļūt citās telpās un galvenajās kāpnēs, pa kurām nokāpa uz apakšējiem stāviem. Galerijā bija trīs videokameras. Statiskā kamera bija pavērsta pret durvīm un divas grozāmās kameras novietotas viena otrai pretī telpas stūros, katra aptvēra apmēram pusi no zāles.

Baltās galerijas sienas rēgaini spīdēja mēnessgaismā, un pustumsā palaikam iezibsnījās sarkanas lampiņas, apliecinādamas, ka visas trīs kameras darbojas normāli.

Galerijā bija drosmīgi izvietoti visdažādāko mākslinieku dažādos gadsimtos tapuši darbi - viens otram blakus bija gan Rotko un Rembrants, gan Modiljāni un Monē. Pie kreisās sienas viņš ar pūlēm saskatīja Dīrera zīmējumu, ko pirms vairākiem gadiem bija gatavojies nozagt.

Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt tikko saskatāmu zaļu mirdzumu. No Ārčija izsniegtā plāna viņš atcerējās, ka to rada infrasarkano staru tīklojuma vadības panelis - signalizācija nostrādās, tiklīdz kaut kas pieskarsies grīdai. Taču tas nebija būtiski - viņam nebija nodoma tai pieskarties. Arī statiskā kamera pie durvīm Tomu neinteresēja, jo viņš negrasī- jās rādīties to tuvumā.

Turpretim ar abām pārējām videokamerām, kuru stikla acis ritmiski grozījās turp un atpakaļ, pārslīdot telpai ik pēc desmit sekundēm, bija jātiek galā. Abas kameras bija ar nodomu uzstādītas ieslīpi uz leju tā, ka tajās bija redzama apkārtējo sienu apakšējā daļa un grīda, un to acis, saprotams, bija pievērstas gleznām, skulptūrām un vitrīnām, kuras tās apsargāja. Tas nozīmēja, ka kameras uztver attēlu labi ja desmit pēdu augstumā. Tādējādi, karājoties zem jumta loga telpas vidū, Toms videokameru redzeslokā neiekļuva, un, ja vien paliks turpat augšā un nelaidīs kājas zemāk, viņš tām nebūs redzams.

Toms iebāza roku mugursomā un izņēma nelielu harpūnas pistoli. Tādas JBL Mini Carbine parasti glabājas glābšanas plostos, un to priekšrocība bija mazais izmērs, no stobra galam līdz spalam bija tikai divdesmit septiņas collas. Zem ūdens tās efektīvais šaušanas attālums bija deviņas pēdas, toties uz sauszemes, Tomam mazliet pielabojot, tas palielinājās līdz pat divdesmit pēdām. Viņš lēsa, ka līdz sienai virs kreisās videokameras ir aptuveni piecpadsmit pēdu - pilnīgi pietiekami. Viņš rūpīgi notēmēja dažas pēdas virs kameras, labi apzinādamies - ja šāviens būs neveiksmīgs, harpūna nokritīs uz grīdas un iedarbinās signalizāciju.

Viņš sajuta uz mēles pazīstamo ogles garšu, sausu un metālisku. Tāda bija novērojama lielākajā daļā mākslas galeriju - tajās bija uzstādīti ogles filtri, kas novērsa izgarojumus, smakas un arī ogļskābo gāzi, ko izelpoja galerijas apmeklētāji un kas varētu nodarīt lielus postījumus gleznām, ja uzkrātos lielā daudzumā.

Toms norija siekalas un nospieda mēlīti. Harpūna zibēdama aizšāvās, raudama sev līdzi neilona auklu, un ietriecās sienā, iegremdēdama niķelēto dzelzs uzgali piecu collu dziļumā. Viņš nekavējoties pārlādēja pistoli, pagriezās un aizšāva vēl vienu harpūnu virs otrās videokameras pretējā stūrī.

Kad abas harpūnas bija vietā, Toms ievietoja harpūnu neilona auklu galus metāla savilcējā un, griezdams mazu rokturi tā sānos, savilka auklas kopā, līdz tās bija nospriegotas. Viņš ieskatījās pulkstenī. Palikušas trīsdesmit piecas minūtes.

Toms piestiprināja klipsi pie neilona auklas, kas bija izstiepta pa diagonāli pāri zālei, un atsprādzēja tērauda trosi.

Uzlicis pēdas uz auklas un sakrustojis tās, viņš guļus stāvoklī virzījās pāri galerijai - metāla klipsis šņirkstēja kā rāvējslēdzējs -, līdz atradās tieši virs videokameras pie labās sienas.

Viņš piestiprināja melnu kastīti pie vadiņa, kas nosūtīja videosignālu uz vadības telpu pirmajā stāvā. Aktivizēta tā noglabāja nelielajā atmiņas mikroshēmā divas minūtes videoieraksta, tad ieslēdzās atskaņošanas režīms, kas pārmāca kameras uztverto signālu, un nepārtraukti pārraidīja ierakstīto materiālu, līdz pēc stundas baterijas bija tukšas. Līdz tam laikam viņš būs gabalā.

Toms ieslēdza ierīci, nogaidīja divas minūtes, līdz sākās atskaņošana, tad aizvirzījās uz zāles pretējo pusi pie otras kameras, kur paveica tādu pašu darbu. Pēc divām minūtēm galerija apsardzei bija kļuvusi neredzama. Atlikušas divdesmit piecas minūtes.

Toms pārvietojās pa auklu, līdz nonāca telpas vidū. Paskatījies pār plecu uz grīdu, viņš ieraudzīja pretī veramies kvadrātveida vitrīnu. Pa tās stikla augšdaļu pustumsā aicinoši zaigoja filigrāni izrotātā zelta virspuse, kas ieskāva Faberžē olas zaļo virsmu. Toms pasmaidīja. Lai cik nepatīkami to atzīt, bet viņam šis darbs sagādāja baudu. Tas savu pievilcību nebija zaudējis.

Viņš no jauna piesprādzējās pie dzelzs trosītes, kas karājās no jumta, piespieda tālvadības pults podziņu un ar galvu pa priekšu nolaidās zemāk, līdz atradās tieši virs vitrīnas. Viņš uzpūta elpu vitrīnas stikla virsmai, un tā uz īsu mirkli aizsvīda. Stikla kaste atradās uz elegantas, viegli svītrotas tērauda kolonnas, kas lejasdaļā izplūda kvadrātveidīgā, zikurātam līdzīgā pamatnē, kura sastāvēja no divas collas platiem pakāpieniem un dzegām.

Toms atkal nospieda podziņu, nolaidās zem stikla vitrīnas līmeņa, pētīdams metāla kolonnas malas, līdz atradās tikai dažu pēdu augstumā, atliecis kājas, lai tās nejauši nepieskartos spodrajai koka grīdai. Kolonnas pamatnē, vietā, kur tā paplašinājās, Toms beidzot uzgāja metāla paneli, ko bija meklējis, - tas bija iestrādāts kolonnas virsmā un stūros pieskrūvēts. Viņš ielūkojās pulkstenī. Piecpadsmit minūtes.

Izņēmis no kabatas tievu elektrisko skrūvgriezīti, viņš uzmanīgi noskrūvēja paneli. Katra skrūvīte pielipa instrumenta magnetizētajam galam, un viņš tās novietoja drošā vietā, uz kolonnas pamatnes augstākā pakāpiena. Atskrūvējis pēdējo skrūvīti, Toms piespieda paneli ar kreiso roku, lai tas nenokristu uz grīdas.

Taču pēkšņā kustība acīmredzot bija nedaudz satricinājusi labo roku, jo skrūvīte atdalījās no skrūvgrieža gala, ar metālisku tinkšķi atsitās pret kolonnas pamatni un mokoši lēni vēlās lejup pa šaurajiem pakāpieniem.

Pīkst. 23.50

Toms skatījās, šausmās nespēdams ne acu atraut no sīciņās skrūvītes, kas vēlās un lēkāja pāri pakāpieniem un balansēja pie pēdējās dzegas, draudēdama novirpuļot uz grīdas un iedarbināt trauksmes signālu.

Taču tā nenokrita.

Tā tikai pazvārojās, pabāza spīdīgo galviņu pāri malai, palūkodamās lejup, līdz lēnām aprima. Toms cauri maskai atviegloti nopūtās.

Viņš pastiepa skrūvgrieža magnetizēto galu, pacēla skrūvīti un nolika drošā vietā. Ieskatījies nelielajā caurumā, kas atklājās aiz nupat noceltā paneļa, viņš ne bez pūlēm saskatīja divus vadiņus. Kā jau Ārčijs bija paredzējis, izskatījās, ka tie pievienoti samērā vienkāršai signalizācijas sistēmai, kas iedarbosies, tiklīdz olu mēģinās izcelt no vitrīnas.

Viņš iespieda starp vadiņiem metāla spaili, kas izgrauzās cauri to izolācijai. Lieta darīta.

Toms nospieda podziņu uz pults, un vinča pacēla viņu augstāk, pie stikla vitrīnas. Iebāzis roku kombinezona kabatā, viņš izvilka dimanta knaiblītes, ar kurām stiklā tieši sev iepretim iegrieza lielu apli. Atlicis knaiblītes kabatā, viņš viegli uzsita apļa vidū ar plaukstas pamatni. Tas izkrita un ievēlās vitrīnā, atsizdamies pret olas virspusi.

Toms iebāza roku vitrīnā un ar cimdoto roku apskāva olas zīdaino virsmu. Viņš mirkli pasvārstījās, tad izcēla to no vitrīnas. Tajā brīdī stikla kastē atbalsojās viegls klikšķis, tomēr signalizācija klusēja. Tā bija iedarbināta, tomēr ķēde nebija

pārtraukta, un strāva plūda cauri metāla spailei, kas bija iesprausta starp vadiem.

Aizritējušas četrdesmit minūtes. Palikušas piecas. Pilnīgi pietiks, lai tiktu ārā.

Toms ieslidināja olu jakas kabatā, tad piespieda pults podziņu un uzbrauca augšup līdz jumtam. Pabāzis galvu un plecus pa jumta logu, viņš apstādināja vinču, atspiedās ar rokām un izkāpa uz jumta.

Un tajā brīdī viņš ievēroja sev uz krūtīm iemirdzamies sarkanu punktiņu. Toms pamira. Viņš uzreiz saprata, kas tas ir. jaudīgas šautenes lāzera tēmētājs.

Sarkanais punktiņš slīdēja augšup līdz sejai, zibenīgi iespīdēja kreisajā acī, liekot to samiegt. Pēc tam punktiņš padancoja ap lūpām, slīdēja gar roku, pāri cimdam, līdz visbeidzot iekārtojās uz vinčas motora. Cilvēks, kas turēja šauteni, atradās uz ēkas jumta pretējā kanāla pusē. Un spēlējās ar viņu.

šāviens bija tikai viens. Motors izšķīda karsta metāla un dzirksteļu izvirdumā, trose paspruka vaļā, un Toms atmuguriski izkrita cauri jumta logam.

Viņš instinktīvi pastiepa roku un sazin kādā veidā ar kreiso padusi aizķēra nospriegoto neilona auklu, kas bija novilkta pāri zālei. Tas spēji apturēja kritienu, lai ari plecs teju izlēca no locītavas. Bailēs un sāpēs elsdams, viņš turējās pie auklas, satvēris elkoni ar otru roku. Ko tas nozīmēja, velns parāvis? Kurš uz viņu šāva? Kurš varēja zināt viņa atrašanās vietu?

Aukla nolaidās dažas collas zemāk. Pēkšņā trieciena un svara dēļ kreisās puses žebērklis sāka slīdēt ārā. Toma acu priekšā tā robotais uzgalis lēni izvilkās no koka un apmetuma sienas, un aukla nepielūdzami laidās lejup. Viņš aizturēja elpu. Piecas sekundes. Desmit sekundes.

Pēkšņi harpūna atrāvās no sienas, un Toms nokrita uz signalizācijai pieslēgtās grīdas.

Tajā pašā brīdī telpa uzsprāga. Gaismas iedegās, to žilbinošā gaismā Toms, kas gulēja uz grīdas, uz mirkli kļuva gandrīz akls. Ieslēdzās signalizācija, un telpu pāršalca spalgu sirēnu un zvanu triecienvilnis.

Viņš pietrausās kājās, bezpalīdzīgi taustoties uz durvju pusi, taču lielās tērauda durvis uzreiz aizcirtās. Jumta logs bija divdesmit pēdu augstumā, un Toms saprata, ka cita ceļa no galerijas ārā nav.

Viņš bija iesprostots.

/

t

Pīkst. 0.04

Sarkanais punktiņš, kas atspīdēja no pretējā jumta, uzreiz pavēstīja Dženiferai, kur pazudis vīrietis, kas bija sekojis Tomam. Tomēr pagāja vēl dažas sekundes, kamēr viņa, notu- pusies uz muzeja jumta, uz kura bija uzkāpusi pa virvi, ko Toms atstāja karājamies gar muzeja sienu, atskārta, kas ir šis sarkanais punktiņš.

Taču pat tādā gadījumā šāviena troksnis, kas atskanēja pēc dažiem mirkļiem, Dženiferai lika pārakmeņoties. Tikai signalizācijas griezīgā kaukoņa no galerijas piespieda viņu piecelties. Viņa aizrāpās līdz jumta logam un nostājās tur, rokas sānos iespriedusi, lūkodamās uz Tomu cauri logā izgrieztajam caurumam.

-    Jautri, jā? - Viņas balss bija kā iesprēgājis akmens.

-    Tu? - Toma balsī ieskanējās pārsteigums, taču tas momentāni pagaisa. - Fiksi dabū mani ārā!

-    Nedomāju vis.

-    Tas nav tā, kā izskatās.

Viņa apskatīja iedarbināto signalizāciju, vitrīnā izgriezto caurumu un cilvēku maskā uz grīdas. Viss bija pilnīgi skaidrs. Tieši no tā viņu bija brīdinājis Korbets. Kā gan viņa varēja būt tik dumja un iedomāties, ka visi pārējie maldās?

-    Ak nav? - Viņa dzedri iesmējās. - Kā tad ir īstenībā?

Toms norāva no sejas masku. Mati bija mikli un izspūruši.

Viņa redzēja Toma acis, lielas un tumšas, un tajās vīdēja tikko manāma baiļu atblāzma.

-    Pēc pusotras minūtes šurp atskries sargi. - Viņš aši parādīja uz tērauda durvīm. - Es visu paskaidrošu vēlāk.

-        Nē, tu paskaidrosi tagad. - Viņas balss bija stingra un nelokāma. Dženifera pati nesaprata, kāpēc stāv un klausās, kāpēc viņa, ieraudzījusi pie muzeja ēkas karājamies virvi, nebija devusies taisnā ceļā uz policiju. Taču viņa pa daļai gribēja dzirdēt Toma skaidrojumu.

-    Nav laika! - Toms lūdzās.

-    Man laika ir papilnam.

Toms pakratīja galvu, novērsās un tad atkal paskatījās uz

vinu.

/

-        Faberžē ola, kuru nozagu Ņujorkā, bija domāta Kasijam. Vai tu zini, kas ir Kasijs?

Vārds bija dzirdēts, taču viņa uzreiz neattapa. Bet tad atausa gaisma. Kasijs bija kapteinim Nemo līdzīgais tēls, kuru Korbets bija pieminējis sapulcē pie sekretāra Janga. Kriminālais ģēnijs, kurš, pēc viņa uzskata, stāvēja aiz vērtīgu mākslas darbu zādzību viļņa. Viņa pamāja.

-        Labi, tad tu zini, kurš ir mans pretinieks. Man bija pasūtīts nozagt divas olas, taču no otrās zādzības es atteicos. Redzi, es nemeloju, apgalvodams, ka gribu pamest šo nodarbošanos. Taču Kasijs par to negribēja ne dzirdēt. Viņš piedraudēja novākt gan mani, gan manu sadarbības partneri, ja līdz rītdienai nepiegādāšu olu.

Dženifera klusēja. Kā lai viņam tic? Dzelzs žalūzijas pacēlās collas augstumā no grīdas, sargi, kuru satrauktā sasaukšanās atbalsojās aiz žalūzijām, cēla to augšup.

-    Kāpēc tu man to nepastāstīji?

-        Vai tam kāda nozīme? Vai tad tu būtu ļāvusi man paveikt šo darbu?

-    Nē.

-        Tad kas man atlika? Sēdēt, rokas klēpī salikušam, un gaidīt, kad mani un manu paziņu nožmiegs?

-       Mums bija vienošanās. Tev vajadzēja man uzticēties. Es būtu varējusi tevi aizsargāt.

Skumji pasmaidījis, Toms papurināja galvu.

-    Dženifera, es nesen dzirdēju tevi sarunājamies pa tālruni ar tavu priekšnieku. Tu teici, ka uz tevi var paļauties, tu darīšot visu, lai sasniegtu mērķi, un tev esot vienalga, kas ar mani notiks pēc tam. Man jāgādā pašam par sevi un pašam sevi jāaizsargā. Es nevaru paļauties ne uz tevi, ne uz kādu citu. Nekad.

Dženifera piesarka, dabūjusi sejā pašas teiktos vārdus. Piepeši tapa skaidrs, kāpēc Toms Parīzē pie vakariņu galda bija tik vēss.

-     Ar to es biju domājusi, ka mani neinteresē nekas cits kā vien tas, vai tu varēsi palīdzēt mums atrisināt šo lietu. Es nemeloju. Mani neinteresē, kurš ko pagātnē ir pastrādājis. Ciktāl šī lieta attiecas uz mani, mums bija vienošanās, un es esmu nodomājusi to ievērot, kamēr vien to darīsi arī tu.

Dzelzs žalūzijas nu bija pacēlušās trīs collu augstumā, un atverē varēja redzēt sargu apavu metāla purngalus.

-    Tā tu tagad domā. Bet, kad pienāks laiks, tad varbūt tādas skaidrības nebūs. Tev būs jāuzmanās, lai netiktu izpostīta tava karjera. Es nevarēju pieļaut, ka mani nodod vēl vienu reizi.

-    Un kāds bija tavs plāns? Nozagt olu un pazust? Kur?

-    Ola domāta kaktu izsolei, ko Kasijs rītvakar rīko Stambulā. - Toms raidīja aizvien satrauktākus skatienus uz dzelzs durvīm, kas lēnām cēlās augstāk. - Man bija padomā doties turp un reizi par visām reizēm nokārtot rēķinus. Par Hariju.

-   Stambula? - Viņa nespeja neizrādīt interesi, par spīti apstākļiem. Stambulā varētu būt meklējama saistība ar monētām. Nav izslēdzams, ka tās varētu atgūt un notvert cilvēkus, kurš tās nozaga. - Kāpēc tu agrāk to neizstāstīji?

-    Tāpēc Štainers bija sācis rakstīt numuru uz kartes, kad viņu nodūra. Kasijs, bez šaubām, bija paredzējis pārdot monētas kaktu izsolē. Iespējams, viņš tās bija licis nozagt, lai pārdotu izsolē. Monētas un Faberžē olas droši vien ir izsoles nagla.

-    Kas notiks, ja Kasijs nedabūs otro Faberžē olu?

-   Viņš nedrīkst pieļaut, ka ieradušies cilvēki uzzina - solītās vērtīgās mantas netiks izsolītas. Visticamāk, viņš to atcels.

Dženifera drudžaini domāja. Ja kaktu izsoli atceļ, viņai zudīs labākā iespēja piekļūt monētām. Pēc tam izredzes jebkad sadzīt tās rokā bija mazas. Viņas interesēs bija izsole.

-    Ķer!

Dženifera nosvieda lejā savu virvi, smagu trosi, kas krītot svilpdama atritinājās gaisā. Dzelzs žalūzijas atradās pēdas augstumā, un varēja redzēt, ka kāds pūlas zem tās iespraukties galerijā.

Toms satvēra virvi un rāpās augšup. Dzelzs žalūzijas pacēlās vēl trīs collas. Viņa pēdas pazibēja jumta loga stikla caurumā tajā pašā brīdī, kad pirmais apsargs ieslīdēja telpā un pielēca kājās, izstiepis rokā ieroci.

Toms nostājās uz ceļiem, paliecās uz priekšu un lieliem malkiem kampa gaisu. Tad viņš pacēla galvu un ierunājās balsī, kas atgādināja smilšu strīķēšanos gar stiklu.

-    Nākamreiz nevelc garumā un svied virvi uzreiz! Tērzēšanu atstāsim uz vēlāku laiku.

-    Nākamās reizes nebūs. Arī šai reizei nevajadzēja būt. - Viņa uzrāva vīrieti kājās. - Taisāmies prom.

Viņi aizbēga pa tuvējo ēku jumtiem, nolaidās uz ielas un devās atpakaļ uz viesnīcu. Policijas sirēnu kaukoņa un biezā zilo zibsnījošo uguņu drūzma drīz palika aiz muguras kā klusa atbalss rāmajā nakts gaisā.

Visu ceļu viņiem sekoja kāds neticības pilns acu pāris. Abiem pazūdot viesnīcas durvīs, sekotājs izvilka no žaketes kabatas tālruni un ierunājās, tiklīdz otrā galā pacēla klausuli.

-    Te Džounss, ser… Pilnīgs cirks, nolāpīts!… Ķērks nupat ielauzās muzejā, un kāds trakais mēģināja viņu novākt uz jumta ar šauteni… Nē, netrāpīja. Brauna? Diemžēl, ser, izskatījās, ka viņa palīdz tam aizbēgt.

Viesnīca Seven Bridges, Amsterdama, Holande

Pīkst. 0.36

-    Parādi man! Ļauj, es apskatīšos. - Dženiferas balss skanēja sasprindzināti, pat satraukti. Abiem asinīs joprojām pludoja adrenalīns, sirds nevaldāmi dauzījās, prāts auļoja kā neprātīgs. Viņi iegāja pa numura durvīm.

-    Tu patiešām to gribi? - Toms, nebūdams pārliecināts, viņu nopētīja. - Tu jau tāpat esi dziļi ieķēpājusies. Varbūt būtu labāk, ja tu apmierinātos ar to?

-     Es tev palīdzēju aizbēgt no nozieguma vietas. Vai es varu ieķēpāties vēl dziļāk?

Toms pamāja un veltīja viņai neveiklu skatienu.

-    Jā, starp citu, liels paldies par izpalīdzēšanu.

-    Es laikam esmu zaudējusi prātu, - viņa nočukstēja, vairāk gan sev. - Ja kāds to uzzinās, ar mani ir cauri. Tu taču to sajēdz, vai ne? - Lielās acis zaigoja.

-    Jā. - Viņš mirkli klusēja. - Bet kāpēc tu to darīji?

-    Ja nav Faberžē olas, nav kaktu izsoles. Ja nav izsoles, nav monētu.

-    Tātad tikai darba dēļ? - Toms izklausījās teju vīlies.

-    Tikai darba dēļ. - Viņa cerēja - vīrietis nav manījis, ka viņa atbildot vilcinājusies. Bija vēl viens iemesls, kas bija licis Dženiferai nosviest virvi, - tiesa, viņa pat sev negribēja to atzīt, kur nu vēl stāstīt Tomam. Viņa pa daļai gribēja, lai Toms zina - viņai var uzticēties. Viņi abi bija iesaistīti šajā lietā. Dženifera bija pieredzējusi līdzcilvēku neuzticēšanos, zināja, kā tas ir, kad apkārtējie mūždien apšauba kāda rīcī-

bu un tās iemeslus. Viņa bija apņēmusies sniegt Tomam vēl vienu iespēju, kuru tikai daži - līdz dzīve saveda viņu kopā ar Korbetu - bijuši gatavi dot viņai pašai.

Toms pasmaidīja, un dzirkstošās acis pauda - viņš zina, ka sieviete nav bijusi līdz galam atklāta, bet viņš neiztaujāja sīkāk.

-    Labi, lai kāds būtu iemesls, tu rīkojies pareizi. Mēs pabeigsim šo lietu kopā. Izstiep rokas!

Viņš iebāza roku jakas kabatā un piesardzīgi ielika viņai saujā nelielo olu.

-    Ak Dievs! Cik skaista! - viņa noelsās, glāstīdama Faberžē olas gludo zaļo virsmu, zeltītās puķes, kas vijās augšup no sakņu mudžekļa to pamatnē. - Kā to sauc?

-     "Atraitnītes ola". Viena no manām mīļākajām.

-    Kāpēc?

-    Es parādīšu.

Viņš atvēra olu, un atklājās izņemama zelta sirds ar vienpadsmit sīciņām durvīm, uzmontēta uz smalki izstrādātā trij- kāja.

-    Aiz katrām durvīm ir dažādu imperatora ģimenes locekļu miniatūras. - Toms atvēra dažas durvis. Pretī vērās nopietnas, bālas sejas. - Man allaž šķitis, ka viņi izskatās skumji, it kā zinādami, kāds liktenis viņus gaida.

-    Tu runā par revolūciju Krievijā?

-    Es runāju par to, kā boļševiki viņus noslaktēja, konfiscēja visu viņu kolekciju un pārdeva, lai savāktu līdzekļus Staļina armijai. Man šāds priekšmets par Krievijas vēsturi vēstī vairāk nekā tūkstoš vēstures grāmatu. Te ir viss - gan triumfs, gan šausmas.

-    Cik olu pavisam ir?

-    Faberžē izgatavoja tikai piecdesmit. Astoņas ir pazudušas. Kremļa Ieroču palātā glabājas desmit, un kāds krievu miljardieris nesen nopirka deviņas olas no Forbsu ģimenes. Pārējās glabājas dažādos muzejos un privātkolekcijās.

-     Vai tev ne reizi šo gadu laikā nav uzmācies kārdinājums paturēt kādu nozagto priekšmetu?

-    Nekad. - Toms pasmaidīja. - Tas ir viens no pirmajiem likumiem - kad darbs ir galā, tu to aizmirsti un ķeries pie nākamā. Savam lomam pieķerties nedrīkst.

Viņš pastiepa roku, un Dženifera negribīgi atdeva viņam olu un sirdsveida plāksnīti. Toms iesaiņoja olu un nolika malā.

-    Jāpiesakās Ārčijam.

-Kam?

-     Ē-ēm… kolēģim.

Viņa apsēdās Tomam blakus, kamēr tas sastādīja numuru.

-    Tas esmu es, - vīrietis ierunājās, kad viņus savienoja.

-    Kā sokas, čomiņ? Nekas slikts nav gadījies? - Ārčija bažīgā balss bija dzirdama arī blakussēdētājai.

-    Nē, viss kārtībā. Dabūju.

-    Dabūji? Velns ar ārā! Paldies Dievam! Lieliski nostrādāts, čomiņ, lieliski nostrādāts.

-   Paldies! - Toms attrauca, pasmaidījis par drauga neslēpto atvieglojumu.

-    Vai bija kādi sarežģījumi? - Ārčijs bija nomierinājies un runāja lietišķi. Toms iesmējās.

-    Tā varētu teikt. Ārčij, vai tu kādam teici, ka es šovakar tur paciemošos?

-    Protams, nē. Kas tev nāk prātā?

-    Labi jau labi.

-    Bet kas notika?

-    Tajā brīdī, kad nācu ārā…

-    Ai, johaidī! - Ārčijs viņu pārtrauca. - Es tomēr to kādam pieminēju. Es gan neteicu, kur konkrēti tu līdīsi. Tikai pilsētu.

-Kam?

-    Tovakar. Kasijam.

-    Kasijam?

Dženifera satrūkās.

-    Dieva dēļ, Ārčij, kura pusē tu esi - manā vai viņa?

-    Zinu, zinu, piedod! Viņš mani pārsteidza negaidīti. Bet kas īsti notika?

-    Kāds sašāva manu vinču, lai panāktu, ka mani noķer.

-    Kādēļ gan lai Kasijs pieprasītu nospert kādu mantu un pēc tam liktu tevi zagšanas laikā nozūmēt? Galīgi garām. Tas ir kāda cita roku darbs.

-    Iespējams.

-    Kā tu tiki ārā?

-    Dženifera palīdzēja.

-    Federāle? Tu mani āzē, jā?

-    Nē.

-    Kas šai aiz ādas? Viņa noteikti kaut ko grib.

-    Tas var būt. - Toms pārlaida skatienu Dženiferai, kas uzmanīgi klausījās sarunu. - Es vairs ne par ko nevaru būt drošs. To apspriedīsim vēlāk. Olu kopā ar somu rīt atstāšu pie Flēras. Varēsi tur savākt.

-    Lai notiek! Ak jā… Tom?

-Jā?

-    Paldies!

-    Nav par ko.

Saruna beidzās. Toms pagriezās pret Dženiferu.

-    Vai dzirdēji visu?

Viņa nopietni palocīja galvu.

-    Ārčijs, kas, es pieņemu, ir tavs uzpircējs, pastāstījis Kasijam par šo darbiņu.

Toms pamāja.

-   Tagad tu domā, ka Kasijs gribējis panākt, lai tevi iesprosto muzejā. Un tu nezini, kāpēc.

-    Tu zini?

-    Atbilde ir Stambulā. Nekur citur. Rīt no rīta būsim tur, - viņa mierīgi sacīja. - Makss sagādās biļetes.

-    Vai tad tev nav jāpiezvana priekšniekam un jāizstāsta, ko grasies darīt?

-    Es piezvanīšu. Taču tagad mums labi jāizguļas.

Viņa apklusa un ieskatījās Tomam acīs.

-    Starp citu, kas bija tā meitene?

-    Kura meitene?

-    Tā, ar kuru es tevi redzēju. Gaišmate ar ļoti trūcīgo apģērbu.

-    Tā ir Flēra, kurai man rīt no rīta jānogādā ola. Man viņa ir tikai paziņa. Uzticama būtne. Kas tad nu? Tevi māc greizsirdība? - Toms smīnēdams noprasīja.

-    Ko vēl ne! - Viņa atmeta ar roku. - Kā izlemsim, kurš gulēs uz grīdas? Metīsim monētu?

-    Nav vērts, - Toms laipni atteica. - Vari ņemt gultu.

Stambula, Turcija

29. jūlijs, pīkst. 17.43

liesam Lokāli tējas dārzs atrodas pie paša Divan Yolu, senā ceļa uz Imperatora padomi, kas stiepjas no romiešu hipodroma, kur reiz satracināta pūļa auru pavadībā braukšanā sacentās kaujas rati un kāvās gladiatori, līdz Lielgabalu vārtiem vecpilsētas sienā.

Aiz dārza biezajām sienām izdzisa tramvaju klaboņa, nemitīgā auto signāltauru pīpināšana un ielu tirgotāju nešpetnā klaigāšana, un te valdīja vēss, nesatricināms rāmums un klusa kauliņu graboņa uz smalki inkrustētajiem bekgemo- na spēles galdiņiem. Daži uzņēmīgi vietējie iedzīvotāji bija izkārtojuši uz soliņiem košus spilvenus un austrumnieciskus pārklājus un piekarinājuši pie sienām paklājus. Tās bija smalkas lamatas, paredzētas, lai ievilinātu dažus no daudzajiem tējnīcas apmeklētājiem kādā kabīnē, kas bija uzstādītas nelielās cellēs - tās agrāk, kad dārzā bija ierīkota tuvējās mošejas medrese jeb musulmaņu skola, kalpoja par klases telpām.

Kā allaž, gaisā biezēja ūdenspīpju dūmi, šķebinoši saldens ābolu garšas tabakas maisījums, uzlikts uz kvēlojošām oglēm, kuras nepārtraukti piedāvāja vecis ar sarepējušu ādu, ar sēru rezignāciju sejā šļūkādams gar galdiņiem. Tabakas dūmus velkot cauri skaidrajam ūdenim, maigā plīstošo burbuļu guldzēšana atgādināja liela kaķa murrāšanu.

- Kādēļ viņi tā dara? - Dženifera taujāja, kad abi apsēdās dārza tālākajā stūrī un atgaiņājās no paklāju pārdēvē-

jiem, kas, ne mirkli nevilcinoties, apstāja abus ārzemniekus, saredzot tajos potenciālos "īstu" turku tepiķu pircējus.

-    Tas attīrot dūmus un atvēsinot tos, - Toms skaidroja.

-    Tu šeit esi bijis arī agrāk?

-     Esmu šeit pavadījis zināmu laiku, - atteica Toms, pūlēdamies piesaistīt viesmīļa uzmanību.

-    Tu gan esi daudz ceļojis, - Dženifera secināja.

-     Vairāk nekā nāktu par labu veselībai, - Toms piekrita. - Ko tu gribēsi? Ābolu tēju vai kafiju? Tavai zināšanai - ābolu tēja ir tik salda, ka, šķiet, tūlīt izkritīs zobi. Turpretī kafija ir tik rūgta, ka zobi gribot negribot saspiežas kopā.

-    Apžēliņ, tad nu gan izvēle! - Viņa izvalbīja acis. - Laikam jau kafiju.

Toms pasūtīja tēju un kafiju, un abas atnesa jau pēc dažiem brīžiem - kūpošo tēju nelielā glāzē, viskozo kafiju, kas meta burbuļus kā izkausēts svins, izturīgā porcelāna traukā.

-     Kāpēc mēs šurp atnācām? - taujāja Dženifera, malkodama kafiju un vērdamās apkārt, ar patiku juzdama kofeīnu ieplūstam organismā un atmodinām smadzenes. Dārzā valdīja rosība, lai gan tas ne tuvu nebija pilns, un viņa manīja turkus, kas bija nelielās grupiņās sapulcējušies ap zemajiem galdiņiem, šaudām uz ārzemniekiem aizdomu pilnus skatienus.

-    Tāpēc, ka mums vajadzīga informācija, un to mēs iegūsim šeit, - Toms skaidroja, izstiepis kājas uz soliņa.

Dženifera agri no rīta bija piezvanījusi Korbetam un pieprasījusi, lai savieno ar mājas tālruni, kaut arī Amerikā bija trīs naktī. Viņa pastāstīja, ko Toms bija uzzinājis par pagrīdes izsoli Stambulā, un izklāstīja savus nodomus abiem doties turp cerībā, ka monētas uzpeldēs. Priekšnieks bija atzinīgi novērtējis viņas plānus un ieteicis būt uzmanīgai.

Viņi izlidoja no Amsterdamas vienpadsmitos priekšpusdienā. Ceļojums bija dīvains, abi apzinājās, ka pēc muzejā notikušā viņu attiecības vairs nebūs tādas kā agrāk. Taču kādas - tas nebija skaidrs ne vienam, ne otram.

Pēkšņi pie dārza ieejas sākās kņada. Iesoļoja divi vīrieši saulesbrillēs ar spoguļstikliem, ģērbušies spīdīgos pelēkos uzvalkos ar sudrabainiem punktiņiem, un ātri pārlaida skatienus tā apmeklētājiem. Apmierināti ar redzēto, viņi paskatījās pār plecu un pamāja.

Dārzā ieslīdēja vīriņš, stipri līdzīgs mazai mučelei, un Dženifera uzreiz saprata, ka tas ir boss. Viņa seja burtiski sastāvēja no resna, apaļa deguna un paspūrušas melnas bārdas tādā pašā krāsā kā viņa viļņainie, piķa melnie mati - Dženifera sprieda, ka gan mati, gan bārda bija krāsoti. Acis slēpās aiz biezām bruņrupuču raga Ray Bans brillēm, to ražotāja logotips bija uzdrukāts uz kreisās lēcas stūra, lai apkārtējiem nerastos šaubas par to izcelsmi. Mugurā viņam bija smaga melnas ādas jaka, melnā zīda krekla trīs augšējās podziņas nebija aizpogātas, plaukstu locītavas un pavērtā apkakle zaigoja zelta ķēžu biezajos mezglos.

Viņam sekoja vēl divi vīrieši, kuri ieņēma stratēģiskas pozīcijas ap viņu, to kreisajās padusēs bija labi redzams nodevīgs uztūkums. Viesmīlis nervozi rosījās ap bosu, aizveda pie vislielākā galda, kas atradās vistumšākajā ēnā, un bez ceremonijām aiztramdīja prom pie tā sēdošos neapmierinātos apmeklētājus, ar labi tēmētu spērienu notriecot zemē vienu no visskaļākajiem protestētājiem.

-    Kas tas ir? - Dženifera nosēcās.

-   Amins Madhavijs. Melis un zaglis, - Toms klusi paskaidroja.

-    Tātad tavs draugs?

-    Kā tu uzminēji? - Toms piemiedza ar aci. - Celies! Mūsu uznāciens.

Pīkst. 27.52

Miesassargi, aizņemti ar dzērienu pasūtīšanu, pamanīja Tomu tikai tad, kad viņš atradās dažu pēdu attālumā.

-    Madhavij-bej! - Šādu goddevīgu galotni Turcijā lieto, uzrunājot cienījamus cilvēkus. - Vai esi atgriezies uz vēl vienu mācību stundu?

Pāri vīrieša sejai pārslīdēja sapīkums. Viņš pat nepacēla acis, tikai maisīja vispirms vienu, tad otru un pēc tam trešo cukura karotīti kafijā.

-   Kērk-bej, - viņš visbeidzot novilka, lietodams tādu pašu pieklājīgo uzrunu. Augstajā, spalgajā balsī jautās spēcīgs akcents. Viņš pacēla galvu, un saviebtā izteiksme pārauga smaidā. - Esi sveicināts!

Miesassargi, kuri, piepeši izdzirdējuši Toma balsi, bija ap- cirtušies pret viņu un sabāzuši rokas žaketes iekškabatās, tagad nomierinājās. Madhavijs nicīgi aizgaiņāja tos ar roku.

-    Par vēlu, nemākulīgie dumiķi, - viņš īgni norūca. - Ja viņš būtu sadomājis mani novākt, es te vairs nesēdētu.

Bet tad vīrietis atkal atplauka smaidā.

-    Pats nesaprotu, kāda no šiem jēga. - Viņš paraustīja plecus un norādīja Tomam uz polsterēto soliņu iepretim. - Nāc piebiedrojies!

Saņēmis kafijas tasīti platajās brūnajās plaukstās, kurās uz katra pirksta kā dārgas bruņas spīguļoja zelta gredzens, vīrietis uzmanīgi nopētīja Tomu.

-    Kāds vējš tevi atpūtis uz Stambulu? - Viņš noņēma saulesbrilles, un tumši brūnās acis draiski iespulgojās. - Kurai nabaga dvēselei būs tā nelaime uzņemt tevi savās mājās?

Toms pakratīja galvu.

-    Vai tad neesi dzirdējis? Es vairs ar to nenodarbojos.

-    Ha! Tu laikam mani uzskati par nelgu.

-    Es runāju nopietni.

-    Tad kādēļ esi ieradies te?

-    Es kaut ko meklēju. Patiesībā meklēju kādu vietu.

-     Aha! - Madhavija sejā pavīdēja atskārsme. - Tev vajadzīga mana palīdzība.

-    Šī ir tava pilsēta, Amin. Kam vēl lai prasu?

Madhavijs piekrītoši pamāja un uzrauca uzacis.

-    Tas ir tiesa.

-    Vai tev ir kas zināms par izsoli, kas notiks šovakar? Tajā pārdos mākslaš priekšmetus. - Toms paliecās uz priekšu. - Dārgus.

Madhavijs nolika tasīti uz galda.

-     Tā… - Viņš novietoja rokas uz apjomīgā vēdera. - Tad redz, kas tevi šurp atsaucis. Protams, esmu par to dzirdējis, tomēr izsoles vieta tiek glabāta slepenībā, dziļā slepenībā. Neviens nezina, kur tā notiks. Pat es ne. - Viņš savilka plaukstu dūrē un piespieda pie krūtīm, lai apliecinātu savas sirdssāpes šajā jautājumā. - Es ar lielāko prieku tev palīdzētu, vecais draugs, bet… - Viņš paraustīja plecus. Toms pazina Madhaviju pietiekami labi un zināja, kas viņam prātā.

-    Labi, vecais draugs. Ko tu gribi? Nosauc cenu!

-    Cenu? Vai tu domā, ka Aminu Madhaviju var nopirkt? - Viņš, pacēlis balsi, ar aizvainotu seju pavērās visapkārt. Apmierināti konstatējis, ka to dzirdējuši gana daudz cilvēku, viņš paliecās uz priekšu un nočukstēja: - Revanšu!

Madhavija balsī ieskanējās uztraukti, mudinoši toņi, un pats viņš bija pavirzījies sēdeklī uz priekšu.

-     Pagājušā reizē es nevarēju te rādīties mēnešiem ilgi. Ļaudis zobojās par mani. Par mani! - Madhavijs pārlaida ašu, it kā neticīgu skatienu tējas dārzam. - Šoreiz tev tāda laime nesmaidīs.

Madhavijs pavēcināja ar roku, un kā uz burvja mājienu uzradās liels bekgemona galdiņš, ko novietoja uz zemā galdiņa starp abiem vīriešiem. Toms pasmaidīja.

-     Labi, labi. Tā kā es steidzos - uzvar tas, kurš pirmais sasniedz piecus punktus. Ja es uzvarēšu, tu man pateiksi, kur notiks izsole. Ja uzvarēsi tu… kas būs, ja tu uzvarēsi?

Madhavijs norādīja uz Toma roku.

-    Ja uzvarēšu es, dabūšu tavu pulksteni.

Toms svārstījās. Pulkstenis. Mātes mantojums. Tomēr - vai viņam bija izvēle? Izsole gaidāma šajā pašā vakarā pēc dažām stundām.

-    Lai notiek! - Toms piekāpās.

Kamēr vīrieši sarunājās, Dženifera pienāca tuvāk galdam, un miesassargi, acīmredzot aizvainoti par Madhavija pirmītējo nopēlumu, šoreiz reaģēja nekavējoties, izvilkdami ieročus un saklaigādamies.

-   Viņa ir kopā ar mani, - norādīja Toms, pat nepacēlis galvu, kamēr ar ierastām kustībām izkārtoja kauliņus uz galdiņa. Madhavijs norūca dažus vārdus, un miesassargi ļāva Dženiferai pieiet pie galda.

-    Paldies, ka neaizmirsi mani, - viņa pārmetoši uzrunāja Tomu.

Redzēdams šo neapmierinātības izpausmi, Madhavijs ie- sprauslājās.

-    Ķibeles ar sieviešiem? - viņš noprasīja, izlikdamies norūpējies. - Ceru, ka tas nenovērsīs tavu uzmanību no spēles.

-     Nemaz neceri! Ar to tev būs daudz par maz, lai mani sakautu. Sāksim!

Pīkst. 18.00

Spēlei sākoties, iestājās rēgains klusums. Miesassargi, manot Madhavija saspringumu, pievirzījās tuvāk galdam, ar vienu aci vērojot dārzu, ar otru sekojot līdzi spēlei.

Sāncenši spēlēja arābu manierē, ar īkšķi spēcīgi pasizda- mi metamos kauliņus uz galdiņa un zibenīgi pārvietodami tos, pirms vairums pagūtu apskatīt, kur tie aizripojuši, kur nu vēl izprātot piemērotāko gājienu.

Bekgemons jeb Shesh Besh, kā to dēvē arābi, ir viena no vecākajām galda spēlēm pasaulē. Nepieredzējušajam spēlētājam tā liktos tīrā laimes spēle, kurā gājienus diktē nepielūdzamie metamie kauliņi un stratēģija ir pakļauta veiksmei. Taai tādiem spēlētājiem kā Toms veiksme bija tikai labprātīgs sabiedrotais. Viņa priekšrocības stratēģiskajā ziņā bija spēja savienot matemātisko prātu un ticamību izsvēršanas māku ar prasmi blefot.

Mūsdienās bekgemonu spēlē ar diviem metamajiem kauliņiem, ļaujot divkāršot likmi jeb punktu skaitu. Stāvokli, kad spēlētājs nav spējis noņemt no galdiņa kaut vienu kauliņu, bet pretinieks ir spēli beidzis, sauc par "gemonu", un spēles likmes tiek dubultotas. Ja spēlētājs uz barjeras (galdiņu vidū) ir atstājis kauliņu laikā, kad pretinieks spēli pabeidz, to sauc par "bekgemonu", un likmes tiek trīskāršotas. Saprašana, kad jāpieņem vai jānoraida likmes, vai tās jādubulto - gluži kā pokerā - ir tikpat būtiska kā kauliņu stāvoklis. Ja ne vēl svarīgāka.

Madhavijs iesāka labi, uzmetot sešnieku un vieninieku, izveidojot svarīgu "lenti" turpat pie viņa galdiņa puses. Nā-

kamajā reizē viņš uzmeta divus sešniekus, kas ļāva viņam veikt četrus gājienus pāri sešiem lauciņiem, nevis tikai divus, tāpēc viņš varēja izvirzīt divus savus kauliņus no Toma galdiņa puses, izveidojot vēl vienu "lenti".

Pēc šāda lieliska sākuma Toms nebija pārsteigts, ka Madhavijs nākamajā gājienā piedāvāja dubultot likmes. Parastos apstākļos viņš droši vien atteiktos, saprazdams, ka labāk zaudēt vienu punktu nekā riskēt ar diviem. Taču šī nebija parasta spēle.

Tādējādi, Madhavijam par vāji slēptu prieku, Toms piekrita dubultot likmes un pēc dažiem gājieniem spēli zaudēja. Parasti par katru uzvaru pienācās viens punkts, taču, tā kā Toms bija ar mieru dubultot likmi, Madhavija kontā tika ieskaitīti divi punkti.

-    Es uzvarēju! - līksmi ķērca Madhavijs, vicinādams dūres gaisā. - Divi punkti! Tu esi zaudējis ķērienu.

-    Tev paveicās, - Toms attrauca, aši sakārtodams kauliņus. - Neaizmirsti, ka spēlējam līdz pieciem punktiem.

Madhavijs atkal pievērsās galdiņam, un nesenā sajūsma strauji izkūpēja. Zibenīgā kauliņu pārbīdīšana izraisīja priecīgi satrauktu murmināšanu skatītājos, kas aizvien lielākiem pūļiem spiedās ap galdu. Vērīgi sekodams līdzi spēles gaitai, Toms drīz vien izvēlējās bloķēšanas stratēģiju, izvietodams kauliņus uz blakus stāvošajām mēlēm, veidodams "tiltu" un gaidīdams izdevību uzbrukt Madhavijam brīdī, kad tas sāks ņemt kauliņus nost no galdiņa. Šāda taktika bija riskanta un varēja nest postošas sekas.

Kā jau Toms bija paredzējis, nepagāja ilgs laiks, kad Madhavijs, aizgūtnēm bārstīdams turku lamuvārdus un lādēdams savu neveiksmi, bija spiests atstāt vienu kauliņu nepiesegtu. Manīdams izdevīgu bridi, Toms piedāvāja dubultot likmi, taču Madhavijs, acīmredzami sapriecājies par savām izredzēm, nekavējoties pieprasīja likmi dubultot vēlreiz. Dažu mirkļu laikā uz šo partiju bija likts nevis viens, bet četri punkti.

Toms, izmezdams kauliņus, nenolaida skatienu no Madhavija acīm un pat nepapūlējās paskatīties, cik uzmetis. Pietika dzirdēt aizrautībā degošo pūli noelšamies un Dženiferu klusi iesvilpjamies, lai saprastu - viņš bija trāpījis mērķī.

Toms bija nobloķējis visas pēdējās ceturtdaļas mēles, un Madhavijs bija izslēgts no spēles - viņa kauliņš palika stāvam uz barjeras. Viņam atlika tikai stingi nolūkoties, kā Toms citu aiz cita noņem no galdiņa gandrīz pusi savu kauliņu, līdz tika pie spēlēšanas un sāka ņemt kauliņus nost pats. Drīz viņš dusmīgs padevās.

Četri pret divi Toma labā.

/

Pīkst. 18.17

Madhavijs ņurdēdams pasūtīja vēl vienu kafiju un uzrēca vienam miesassargam par sarunāšanos. Toms zināja, ka Madhavijs nevar atļauties nevienu kļūdu, ja vien negrib zaudēt. Saskaņā ar noteikumiem likmes dubultot vairs nedrīkstēja, jo Tomam līdz uzvarai mačā trūka tikai viens punkts. Mad- havijam nekas cits neatlika kā vien pārspēt Tomu trīs reizes pēc kārtas. Nav brīnums, ka viņš bija sabozies.

Skatītāji, kas murminādami ciešā lokā drūzmējās ap spēlētājiem, alkatīgi uzsūca saspringumu. Toms domīgi pētīja Madhavija seju, ievēroja tā izvalbītās acis, nervozo bārdas plūkšanu, taukaini valgo pieri, paradumu pastāvīgi aplaizīt lūpas. Madhavijs pacēla galvu un, saprotoši smaidīdams, ieskatījās Tomam acīs. Toms redzēja, ka Madhavijs šeit, savu cilvēku priekšā, nedrīkstēja pieļaut izgāšanos. Bija jāspēlē ārkārtīgi uzmanīgi.

Nākamā partija sākās ar vienlīdz labiem abu spēlētāju gājieniem, un ne viens, ne otrs sākotnēji neguva virsroku. Tomēr pēc četriem gājieniem vairāki neveiksmīgi kauliņu metieni piespieda Tomu mainīt taktiku un mesties ofensīvā Madhavija kauliņiem. Nāve vai slava.

Madhavijs lieliski atvairīja Toma uzbrukumus un ar dažām "lentēm" noslēdza lielāko daļu mēļu savā pusē. Toms negaidīti attapās gaužām nepatīkamā situācijā, viņa kauliņi bija izkaisīti pa galdiņu kā lētu kreļļu posmiņi. Piedevām divi kauliņi atradās uz barjeras.

Pēc trim gājieniem Toms bija nonācis tādā pašā situācijā, kādu Madhavijs bija piedzīvojis iepriekšējā partijā, - viņš bija izslēgts no spēles, tiesa, viņš bija noņēmis no galdiņa trīs kauliņus, Madhavijam pirmīt bija tikai viens. Turks aši noņēma no galdiņa kauliņus, un Tomam ar laiku izdevās uzlikt vispirms vienu, tad vēl vienu kauliņu. Madhavijam atlika noņemt tikai četrus kauliņus, un viņa sejā atplauka smaids. Viņš meta kauliņus. Divi sešnieki.

Madhavijs lēni un uzsvērti noņēma no galdiņa pēdējos četrus kauliņus un smaidīdams pievērsās Tomam, kura kauliņš bija palicis uz barjeras. Bekgemons. Madhavijs bija guvis trīs punktus un uzvarējis visā spēlē.

Nelielais pūlītis izplūda aplausos, un Madhavijs, plati smaidīdams, enerģiski kratīja Toma roku. Viņa miesassargi plīkšķināja bosam pa muguru, tējas dārza īpašnieks priecīgs rosījās apkārt, un pats vaininieks karaliski māja ar roku runīgajam pūlim, kas pateicīgs māja pretī. Sakauts pats Toms Ķērks. Par to runās ilgi.

-    Teicami spēlēts, - ieteicās Toms.

-     Lai tev laime uzsmaida nākamajā reizē, Kērk-bej! - Madhavijs pat nepūlējās slēpt iepriecinājumu. Toms atsprādzēja pulksteņa siksniņu, vēl pēdējo reizi kā nožēlodams to apskatīja un pasniedza Madhavijam. Tas paņēma to ar abām rokām un pacēla virs galvas kā trofeju. Nelielais pūlītis atkal sita plaukstas un gavilēja.

-    Labi, tagad mums jāiet, - Toms pačukstēja Dženiferai.

-   Jāiet? Tas ir viss? Mēs pat ne… - Ieraudzījusi Toma pikto skatienu, viņa aprāvās.

-    Bet mēs taču neko nenoskaidrojām, - viņa iešņāca Tomam ausī, kad viņš piecēlās. - Kā tad paliek ar kaktu izsoles vietu?

Toms neko neatbildēja un, stingri turēdams Dženiferu aiz elkoņa, virzīja uz izejas pusi. Tomēr brīdī, kad abi grasījās iziet, Madhavijs uzsauca:

-    Kērk-bej, pagaidi!

Viņš piegāja pie abiem ārzemniekiem, atstādams savus pielūdzējus priecīgā satraukumā čalojam dārza vidū.

-     Nāc, šķirsimies kā draugi! - Viņš izpleta rokas un apskāva Tomu, uzlicis galvu tam uz kreisā pleca un apķēris viņu ap vidu. Tad viņš atkal paspieda Tomam roku. - Uz drīzu redzēšanos! - Madhavijs uzsauca nopakaļus, kad abi izgāja vēlās pēcpusdienas tveicē.

-    Ko tad tas nozīmēja? - Dženifera noprasīja, kad abi iejuka ielas trokšņainajā burzmā. Vecākie vīrieši bija ģērbušies uzvalkos un lepojās ar rūpīgi koptām ūsām, gludi skūtiem jaunekļiem mugurā bija slavenu dizaineru darināti krekli un džinsi. Sievietes bija ģērbušās eleganti, pēc šā gada Itālijas modes, ar pagājušā gada Holivudas frizūrām. Visur rēgojās mobilie tālruņi, piesprādzēti pie jostām un pakārti uz krūtīm kā dārgas kaklarotas.

-    Vai esi dzirdējusi par Teodosija cisternu? - Toms viņai jautāja ar uzjautrinātu smaidu. Viņš apgāja marmora kluci, kāda sena tempļa vai kolonnas paliekas, kas bija atstātas sadrūpam ceļa malā.

-    Kādu cisternu? - Viņa savilka seju apjukuma pilnā izteiksmē. - Paga, paga! Tad tur būs izsole? Viņš tev pateica?

Toms pamāja.

-    Viņš iečukstēja man ausī, kad atvadījās.

-    Kaut arī tu zaudēji?

Toms atkal palocīja galvu.

-    Kāpēc?

-    Laikam jau viņam piemita uzvarētāja dāsnums.

-    Tu gribi teikt, ka zaudēji tīšām?

-    Iepriekšējā spēlē es vinnēju divdesmit partijas pēc kārtas un aizbraucu ar viņa mersedesu. Dzirdēju, ka pēc tam viņš divus gadus nav spēlējis. Nospriedu, ka izredzes no viņa izdabūt izsoles notikuma vietu būs lielākas, ja ticami zaudēšu, nevis atkal gūšu virsroku. Sevišķi viņa cilvēku acu priekšā. Divreiz šādi zaudēt ar kaunu būtu visai smagi.

-    Bet tavs pulkstenis? Ja nemaldos, to tev bija atstājusi māte.

-    Tas bija tā vērts. Turklāt, - Toms iebāza roku žaketes kabatā, - nedomāju, ka man tā pietrūks.

Viņš smīnēdams izvilka no tās pulksteni.

Dženifera pasvieda rokas gaisā.

-    Kā? - Tas bija viss, ko viņa izmocīja.

-   Amins Madhavijs savas plaukstošās karjeras sākumā bija kabatzaglis, - Toms skaidroja, aizsprādzēdams pulksteņa siksniņu. - Jādomā, ka šajā nodarbē iemācās ne vien to, kā izņemt no kabatām, bet arī to, kā tajās kaut ko ielikt. Ja vien es Aminu pazīstu, viņš gan bija ekstāzē par uzvaru, tomēr gods neļāva par šādu ne pārāk godīgu uzvaru pulksteni paturēt. Zini, domā, ko gribi, bet ne visi zagļi ir laupītāji.

Galata tornis, Turcija, Stambula

Pīkst. 20.20

Rietošā saule Zelta raga - platās ostas starp Eiropu un Āziju, austrumiem un rietumiem, kristietību un musulmanis- mu - tumšos ūdeņus iekrāsoja rozīgus. Dūmakainajā gaisā pacēlās skaidri sadzirdama vientuļa, melodiska skandēšana.

-    Allahu Akbar, Allahu Akbar… Ash-hadu alla ilaha illa-llah… Ash-hadu anna Muhammadar-Rasulullah.

Vārdi krita no tuvējā minareta un jautri aizslīdēja pāri jumtiem, kad tos uztvēra viena, otra un tad jau vairākas balsis. Muedzinu spokainie aicinājumi ticīgos uzsākt lūgšanu izplatījās un pacēlās pāri pilsētai kā mežu ugunsgrēks, ko uzkurina karsts vasaras vējš.

-    Cik ilgi mēs te gaidīsim? - Dženifera taujāja.

-    Ilgi ne. Līdz iestāsies tumsa.

Viņi sēdēja tumši zilā BMW, ko bija noīrējuši lidostā. Pamazām sāka satumst, un daži pēdējie dievlūdzēji aizsteidzās uz tuvāko mošeju.

-    Tad kas ir tā Teodosija cisterna? - Dženifera iekārtojās sēdeklī un noregulēja nedaudz karstāku gaisa kondicionētāja plūsmu.

-   Kad pilsēta bija Senās Romas teritorijā, šeit uzbūvēja milzīgus akveduktus, kas piegādāja iedzīvotājiem svaigu ūdeni, - Toms skaidroja. - Cisternas bija pazemes tvertnes, kurās glabāja atgādāto ūdeni. Vairākas tvertnes ir saglabājušās līdz mūsdienām, lai gan, protams, tagad vairs netiek izmantotas.

Dženifera domīgi pamāja. Abi labu laiku cieta klusu un vēroja, kā saule aizslīd aiz apvāršņa un ūdens iegrimst tumsā, veļot melnus, eļļainus vilnīšus. Uz automašīnas motora pārsega nolaidās balts putniņš un lēkāja pa gludo zilo metālisko virsmu kā pa seklu peļķi.

-    Tom, es gribu tev kaut ko pateikt, - viņa, iepletusi acis, ierunājās nedrošā balsī. - Es domāju, tu varētu to saprast. Labāk, lai tu to dzirdi no manis, nevis kāda cita. Es tikai nezinu, kā sākt.

Toms pagriezās pret sievieti, pavilka vienu kāju zem sevis un nopietni lūkojās viņā.

-   Zini, bizantieši noslēdza ieeju Zelta raga šaurumā ar resnu ķēdi, lai neviens nevarētu iekarot pilsētu pa jūru. Arābi piebrauca ar kuģiem, ar tievu cilindru un dēļu palīdzību pārvilka tos pāri sauszemei otrā pusē, kur ielaida tos ūdenī un turpināja ceļu.

Viņa joprojām nebilda ne vārda.

-    Vārdu sakot, dažkārt lielus šķēršļus var daudz vieglāk pārvarēt, ja tajos netriecas ar galvu pa priekšu, - Toms maigi piemetināja.

Viņa pasmaidīja, pamāja un dziļi ieelpoja.

-    Atceries, es tev stāstīju, ka man kādreiz bija draugs. Un viņš gāja bojā. Es viņu nogalināju. Es nemānījos.

Toms klusēja.

-   Viņu sauca Gregs. Mēs iepazināmies akadēmijā. Viņš ieradās stāstīt par kādu lietu, pie kuras strādāja. Nekad neaizmirsīšu to, kā viņš ienāca auditorijā. Viņš bija tik pašapzinīgs, mērķtiecīgs un stiprs.

Dženifera runāja ātri. Kaut arī balss bija satraukta, acis bija gluži stingas. Tās vērās uz priekšu, izklaidīgi sekodamas baltajam putniņam, kas spriņģoja pa motora pārsegu. Toms neiejaucās.

-    Pēc dažām nedēļām viņš atgriezās un mani sameklēja. Uzlūdza uz randiņu. - Sakot šos vārdus, viņa pameta uz

Tomu ašu skatienu. - Mēs sākām satikties. Tas bija jauks laiks. Kopā ar viņu es jutos labi.

Atmiņā cita pēc citas pazibēja ainas, kuras viņa negribēja redzēt acu priekšā. Gregs smaidīdams sēž pie galdiņa restorānā. Gregs smiedamies aizslidina viņai aiz apkakles ledus gabaliņu. Gregs guļ savu asiņu peļķē.

-    Tad mūs norīkoja strādāt kopā. Laime ir akla, tā šķiet. Neviens nezināja, ka mēs satiekamies, - pretējā gadījumā mums nemūžam neļautu sadarboties. Taču mēs no tā guvām zināmu apmierinājumu.

Balss bija kļuvusi bezkaislīga, stingra. Baltais putns izpleta spārnus un aizspurdza tumsā.

-    Kādudien mūs izsauca veikt reidu noliktavā - kaut kāda muļķīga operācija kopā ar Narkotiku apkarošanas dienestu Merilendā. Mēs bijām izklīduši pa ēku. Pēkšņi atsprāga durvis, un parādījās vīrietis ar ieroci. Es pat nepaguvu padomāt. Tas bija instinktīvi. Viņš bija miris, pirms sabruka uz grīdas… Es viņu nogalināju… Es viņu nošāvu.

Viņa paskatījās uz Tomu, neveikli paraustīja plecus un atkal aizgrieza galvu.

-    Es pat paraudāt par to vairs nevaru. Man sen izsīkušas asaras. Tagad es vairs lielākoties nejūtu neko.

-    Un kas notika tālāk?

-     Protams, sarīkoja izmeklēšanu. īpaša vienība simtiem reižu izprašņāja par katru tās dienas sekundi, un mūsu sakars pēc neilga laika nāca gaismā. Ērmīgi, manuprāt, par šo faktu viņi saspringa vairāk nekā par to, ka biju viņu nošāvusi. Tāpēc izmeklētāji sāka tirpināt mani, vai mēs neesot sastrīdējušies vai pašķīrušies, varbūt tā bijusi atriebība vai mīlnieku ķīviņš. īsi sakot, gribēja noskaidrot, vai neesmu viņu nošāvusi ar nodomu.

Viņa neskanīgi pasmējās.

-    Taču beigu beigās tika secināts, ka tā nav bijusi mana vaina. Gregs bija aizklīdis pārāk tālu, aizmirsdams uzturēt radiosakarus, un atradies tur, kur viņam nebija jāatrodas, un jebkurš cits aģents manā vietā būtu rīkojies līdzīgi. Taču es manīju, ka viņi man līdz galam tomēr nenoticēja. Vismaz ne visi. Acīs varēja redzēt aizdomas, ka esmu vainīga, lai arī nav skaidrs, ko esmu noziegusies. Nosūtot mani uz Atlantu, man sacīja, ka manis pašas interesēs esot nerēgo- ties acīs, kamēr šī lieta noklust. Patiesībā tas bija viņu pašu interesēs - viņiem bija vieglāk mani kaut kur aiztrenkt, nevis pieņemt notikušo.

Iestājās ilgs klusums, un pirmo reizi, kopš viņi bija šeit apstājušies, ārpusē nekas nekustējās, nesarunājās, neklaigāja un neklaudzēja. Pilsēta klusēja - it kā gaidās.

-    Pat nezinu, ko sacīt, - Toms beigu beigās ierunājās.

-    Tev nekas nav jāsaka.

-    Vienīgi… es zinu, kā tas ir - zaudēt tuvu cilvēku.

Dženifera atcerējās, ka viņš patiešām to zina.

-    Es saprotu, kāda ir sajūta būt atstumtam, kā ir tikt uzskatītam par briesmīgu negadījumu, kas jānobāž pēc iespējas tālāk no acīm. Es saprotu, ka vieglāk nepaliek nekad - lai arī kā citi vainotu tevi, pats tu sevi vaino vēl vairāk.

Viņa tikko manāmi pamāja ar galvu, un atkal iestājās ilgs klusums, līdz Toms iejautājās:

-    Viņš bija labs cilvēks?

-    Lielisks cilvēks. Un labs aģents.

-    Šādā secībā? - Toms smaidīdams pārvaicāja.

-    Jā. - Viņa iesmējās.

-    Tā bija kļūda, Džena. - Toma balss skanēja maigi, un šoreiz viņas vārda saīsinājums sievietei sniedza mazliet dīvainu mierinājumu. - Nekas vairāk. Kļūda un negadījums. Tu neko aplamu neesi darījusi.

-   Es nogalināju vīrieti, kuru mīlēju. Savu labāko draugu. Tagad sanāk, ka man jāattaisno nevis pašas, bet ari viņa cerības.

Pretī plūstošā vakara dievlūdzēju straume pašķīrās ap mašīnu kā strauts ap akmeni.

-    Un šī lieta…

-   Mana pirmā lielā lieta vairāku gadu laikā. Es smagi strādāju, lai izpelnītos šo iespēju. Tāpēc negribu to palaist vējā.

-    Bet tu taču apzinies, ka, atrisinot šo noziegumu, tu ne- atgūsi Gregu un sāpes nerimsies.

Viņa pamāja.

-    Jā, apzinos. Es vienīgi ceru, ka vismaz pārstāšu ienīst pati sevi.

Ģemberlitag laukums, Stambula, Turcija

Pīkst. 21.37

Nakts atnāca ar biezu, putekļainu apmetni. Gaiss bija sauss, un pa šaurajām ieliņām plūda smacējoša pūstošu noteku un sastāvējušos izplūdes gāzu smirdoņa, kas kā bieza migla sastājās durvju ailās un kūņojās ielu laternu dzeltenīgajā gaismā. Dažviet uz noteku restēm bija novietoti samitrināti laikraksti, lai neļautu izplūst siltajām puvekļu dvakām.

Nogūlušies uz jumta, kur Toms bija uzvedis Dženifera, viņi pie ieejas cisternas - metāla durvīm - saskaitīja vismaz piecus spēcīgi bruņotus sargus un vēroja neglīto betona būceni, kas atradās apmēram simt jardu attālumā. Piebrauca mašīnas un atkal attālinājās. Atbraukušo sejas kabatas lukturīšu gaismā salīdzināja ar datorizdruku attēliem. Cilvēki runāja klusās, steidzīgās balsis.

-   Kā mēs tiksim viņiem garām? - iečukstējās Dženifera, aplūkodama notikuma vietu ar binokli, ko viņai bija iedevis Toms.

-   Garām netiksim. - Toms pasmaidīja. - Palīdīsim zem viņiem.

Viņš aizlīda uz jumta otru pusi, izvairīdamies no veļas auklām, kas klāja satelītšķīvju nosēto jumtu kā reti noausts audums.

-    Caur turieni.

Viņš norādīja uz laukumu ielas otrā pusē. Starp garšvielu bodīti un paklāju veikaliņu, spilgtas neona izkārtnes apgaismota, bija iekārtojusies šaura šķērsieliņa. Garšvielas mirdzēja sarkanā, dzeltenā un oranžā krāsā, izbērtas koniskās kalnu

grēdās kā smiltis smilšu pulksteņa apakšējā daļā. Paklāji savukārt bija tumši sarkanā un brūnā krāsā, ko šur tur atdzīvināja netīri balta vai dzeltena svītriņa. Veikals bija piegāzts pilns, paklāji sakrauti tādā grēdā, ka likās - skatloga stikls ir ieliecies un pēdējiem spēkiem turas, lai nesašķīstu un neizbirtu uz ielas.

-    Ja jau tu tā apgalvo…

-    Varam sākt?

Toms bažījās, vai Dženifera ir simtprocentīgi gatava uzdevumam, vai pirmītējā mokošā sirds izkratīšanas katarse nav atstājusi neizbēgamās emocionālās un fiziskās sekas. Taču viņš apzinājās, ka piedāvājums viņai palikt tepat būtu bezjēdzīgs. Viņa nemūžam nepiekristu.

-    Jā, - Dženifera pamāja, sejā parādījās apņēmīgs, viegls smaids, it kā viņa, pamanījusi Toma bažas, gribētu viņu nomierināt.

Viņi norāpās no jumta un pa kāpnēm nokāpa uz ielas. Līdz šaurajai ieliņai, ko apgaismoja nemitīgi mirguļojošie neona uzraksti, bija divu minūšu gājiens.

Toms, soļodams pa priekšu, pagāja zem izkārtnes un nonāca ieliņā. Apmēram pusceļā labajā pusē sienā bija izcirsts robaini apaļš lodziņš, un aiz tā sēdēja bārdains turks ar vecuma iegrimušu seju. Toms pasniedza viņam dažas nosmulētas naudaszīmes. Pa ieliņu pretī izšalca valgans, silts vējiņš ar piparmētru piegaršu.

-    Kas te ir? - iejautājās Dženifera, kad viņi turpināja ceļu pa ielu, kur apdrupušo betona sienu un ielas seguma vietā pēkšņi parādījās bagātīgs, blīvs baltā marmora klājums.

-     Haminam. Turku pirts. Viena no vecākajām pilsētā, to pirms četrsimt gadiem uzcēlis arhitekts Sinans. Vīriešiem uz to pusi, sievietēm - tur. - Viņš ar galvas mājienu norādīja uz gaiteni pa labi, kas beidzās pie tādām pašām koka durvīm, pie kurām viņi bija apstājušies.

-    Te mums jāšķiras? - Dženifera izbrīnījusies noprasīja.

-    Nē, mēs dodamies turp. Uz pagrabu. - Toms norādīja uz šaurām koka durvīm, kas bija iebūvētas dziļi tālajā kreisās puses sienā. Aiz tām parādījās spirālveida kāpnes, augstie, stāvie akmens pakāpieni vērpās tumšā, miklā nebūtībā.

Kāpņu pakājē viņi attapās telpā ar akmens grīdu, kur vienīgā gaisma bija mirguļojoša, gaiša svītra zem durvīm tālākajā sienā.

-    Šeit karsē ūdeni pirtīm augšstāvā, - Toms skaidroja.

Tuvojoties durvīm, ar gāzi darbināmo ūdens sildītāju dēmoniskā rēkoņa kļuva aizvien skaļāka, karstums ar katru soli pieauga, līdz, pašiem to gandrīz neapzinoties, viņu drēbes bija izmirkušas un no ādas porām viscaur burbuļodami izsitās sviedri^

-     Kādreiz šīm pirtīm piegādāja ūdeni no galvenā akvedukta.

Toma balss gandrīz nogrima dārdošajā pērkonā. Viņi iegāja galvenajā ūdens sildītāju telpā un jutās kā nonākuši elles priekštelpā. Tā bija viena vienīga metāla un uguns masa, kur no diviem milzīgiem katliem izlocījās šņācošu cauruļu perēklis - zem katliem sakurinātā uguns cauri biezajiem stikla paneļiem spīdēja kā divas ļaunas acis.

-     Agrāk ūdeni šeit nogādāja caur Teodosija cisternu. - Toms bija spiests kliegt, lai Dženifera viņu sadzirdētu. - Šajos laikos pirts ir pieslēgta mūsdienīgai ūdensapgādes sistēmai, taču vecie ūdens tuneļi vēl ir saglabājušies. Redzi? - Viņš norādīja uz lielu kvadrātveida atveri sienā apmēram sešu pēdu augstumā, pavirši aizsistu ar dēļiem. - Tā, palīdzi man!

Viņš paķēra no grīdas metāla cauruli un iedzina to šaurajā plaisā starp diviem dēļiem. Noliekuši to uz sāniem, viņi noplēsa vienu, pēc tam vēl divus dēļus, sausais, trauslais koks saplīsa šķēpelēs, sarūsējušās naglas ātri lūza. Drīz vien caurums bija pietiekami plats, lai pa to ielīstu tunelī.

Toms izņēma no bikšu kabatas melnu Maglite lukturīti, ieslēdza to un saņēma stingri zobos, tad pieķērās atveres malai un ieslīdēja tunelī. Dženifera viņam sekoja.

Apmēram trīs minūtes lēni rāpojuši, nobrāžot ceļgalus un elkoņus gar raupjo akmens virsmu, viņi nonāca vietā, kur tunelis paplašinājās, ļaujot gandrīz izslieties stāvus. Kabatas lukturīša stars slīdēja pār sausajām sienām, un tālumā parādījās un pavisam drīz pazuda gaiši punktiņi. Žurkas, Toms novaikstīdamies nosprieda.

Pēc simt piecdesmit jardiem, kad drēbes jau bija netīras, tumšā tuneļa galā parādījās gaisma, un līdz abiem gājējiem atlidoja klusas murmināšanas atbalsis. Toms izslēdza kabatas lukturīti un uz pirkstgaliem tipināja čukstu virzienā.

Izeju no tuneļa slēdza lielas sarūsējošas metāla restes. Abi piesardzīgi tām tuvojās un, pienākuši klāt, notupās. Palūkojoties cauri restēm, viņi ieraudzīja, ka tuneļa atvere atrodas apmēram desmit pēdu augstumā no cisternas grīdas un četras pēdas zem griestiem.

Viscaur cisternai vienādos atstatumos slējās gaišas, resnas, ūdens nogludinātas akmens kolonnas, kas balstīja tās jumtu. Tolaik, kad cisternu vēl izmantoja, tā bija pārpludināta un kolonnas pilnībā pazudušas zem ūdens. Bet tagad, kad grīdu klāja tikai dažas collas dziļa ūdens kārta, tās pazuda tālumā, atspoguļojoties tās virsmā kā milzīga vaļa izbalējušās ribas.

Zem tuneļa atveres kreisajā pusē bija uzstādīts koka paaugstinājums, un tam blakus atradās ķieģeļu kāpnes, pa kurām, pēc Toma domām, varēja nonākt betona būcenī, kuru abi redzēja iepriekš. Iepretim zemai katedrai, kas atradās uz koka paaugstinājuma, kārtīgās rindās bija izvietoti krēsli.

Paaugstinājuma stūros bija piestiprinātas loka lampas, un to gaismā bija redzams visdažādāko apveidu un krāsu kaleidoskops - pa paaugstinājumu kā kustīga mozaīka pastaigājās cilvēki. Toms saskaitīja, ka to "bija apmēram trīsdesmit, un viņu balsis atlidoja līdz abiem nelūgtajiem vērotājiem - franču, krievu, itāļu, angļu valoda sajaucās skaņu murskulī, kas pavadīja nervozos rokasspiedienus un vieglos smaidus.

Pēkšņi apgaismojums mazliet satumsa un sanākušie viesi gaidpilnā klusumā ieņēma sēdvietas.

Pīkst. 22.00

Pie nelielās katedras pienāca vīrietis ar dāsni saziestiem melniem matiem, kas mirdzēja kā nospodrināta ķivere.

-    Dāmas un kungi, paldies, ka ieradāties, un, kā parasti, atvainojamies par to, ka nevarējām savlaicīgi paziņot par pasākuma norisi, kā arī par mūsu augšstāva kolēģu veikto aizrautīgo pārmeklēšanu.

Dzeltenbaltā, pūtītēm klātā seja saverkšķījās skopā smaidā, plānā deguna nāsis iepletās, bālās lūpas bija cieši sakniebtas. Publika nervozi ieķiķinājās.

-    Šovakar mēs piedāvājam trīsdesmit priekšmetus, tāpēc ceru, ka pasākums neievilksies ilgāk par pusnakti, - vīrietis turpināja, vārdiem rēgaini atbalsojoties no akmens sienām un paceļoties līdz tuneļa atverei, kur notupušies klausījās Toms un Dženifera. Viņa izrunā Toms saklausīja afrikandu valodai raksturīgos platos, atvērtos patskaņus un skarbos līdzskaņus, ko bija nocietinājuši trīssimt piecdesmit gadi cīņas ar vietējiem dienvidafrikāņiem, angļiem un dabu.

-    Visas cenas jānosauc ASV dolāros, un nauda jāiemaksā uzreiz skaidrā vai ar apstiprinātu elektronisku pārskaitījumu. Solījumi ir galīgi un nepārsūdzami, tāpēc apdomājiet labi, pirms ieklepojaties.

Publika atkal atzinīgi iesmējās. Šoreiz vīrietis nepasmaidīja.

-    Ja vairāk jautājumu nav, sāksim.

Sapulcējušies pircēji cieta klusu. Vīrietis, kurš acīmredzami bija šāvakara izsoles vadītājs, viegli pamājis ar galvu, deva zīmi, un paaugstinājuma sānos atvērās nelielas durvis.

Pa tām iznāca divi muskuļaini stāvi, nesdami gleznu zelta ietvarā, ko novietoja uz molberta katedrai kreisajā pusē. Viens no tiem ar teatrālu žestu atsvieda zaļo audumu, kas slēpa gleznu. Toms asi ieelsās.

-    Kas tā ir? - Dženifera pavaicāja.

-     Vermēra glezna, - Toms atčukstēja. - Nozagta no Izabellas Stjuartes Gārdneres mākslas muzeja Bostonā. Biju dzirdējis, ka tā ir iznīcināta. Jāsecina, ka Kasijs izpārdod savu labāko preci.

-    "Koncerts", gleznojis Jans Vermērs no tūkstoš seši simti sešdesmit piektā līdz sešdesmit sestajam gadam. Solīšanas sākuma cena - trīs miljoni dolāru. Vai kāds sola trīs miljonus? Pateicos, ser! Vai kāds sola trīs miljonus divsimt tūkstošus?

Solīšana noritēja raiti un bez sarežģījumiem. Nebija ne mobilo tālruņu, ne datoru ekrānu, nekādu aizkavēšanos vai apdomas brīžu, nekādu tiešo sakaru ar Ņujorku un Tokiju. Pircēji nepārprotami bija ieradušies ar sīkām darba devēju instrukcijām par to, ko pirkt un par kādām summām. Par Vermēra darbu samaksāja mazliet vairāk nekā sešus miljonus dolāru. Rembranta glezna, kas, pēc Toma teiktā, bija "Vētra Galilejas jūrā" un nozagta reizē ar Vermēra darbu, tika iegādāta par astoņiem miljoniem. Džakometi skulptūra, kas pirms neilga laika bija nozagta no Hamburgas muzeja, turpat sargu acu priekšā aizstājot ar koka līdzinieci, aizgāja par trīssimt tūkstošiem.

-    Un tagad varētu būt mūsējais, - Toms nosēca.

Viens no izsoles vadītāja palīgiem bija uzkāpis uz paaugstinājuma, turēdams rokās plānu metāla kastīti, apmēram desmit collas garu un trīs collas platu.

-    Un tagad, dāmas un kungi, ārkārtīgi rets eksemplārs.

Izsoles vadītājs pārlaida skatienu gaidpilnajai publikai, kamēr palīgs atvēra sudrabaino kastīti un pavērsa pret gaismu, lai sanākušie varētu apskatīt tās saturu.

- No četrsimt piecdesmit tūkstošiem "Dubultērgļu", kurus ASV Finanšu ministrija izkala tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā un trīsdesmit septītajā gadā ar prezidenta lēmumu iznicināja, tikai astoņas monētas palika neskartas. No tām piecas tiks piedāvātas šajā izsolē. Solīšanas sākuma cena būs divdesmit miljoni dolāru. Vai kāds sola divdesmit miljonus?

Uzreiz gaisā pašāvās četras rokas. Tajā brīdī cisternā no- granda apdullinošs blīkšķis, un iebruka daļa griestu.

Pīkst. 22.33

Durvis kāpņu galā atsprāga vaļā, pie tām novietotā lādiņa spēks izrāva tās no eņģēm un notrieca lejup uz paaugstinājuma, gandrīz uzsviežot uz pirmās skatītāju rindas.

Dūmu aizsegā zālē iebruka pieci vīrieši maskās un ar automātiem, kam bija pierīkoti klusinātāji, pāri publikas galvām izšaudīja vairākas zalves. Lodes ietriecās ķieģeļu sienās un apbēra apjukušos cilvēkus ar karstu akmens šķembu lietu, izlietotās čaulītes lidoja visapkārt un šņākdamas krita ūdenī. No cauruma jumtā nokrita divas virves, un pa tām, ar smagajiem zābakiem skaļi nošļakstinot uz ūdens klātās grīdas, nolaidās vēl četri vīri. Dažu sekunžu laikā uz paaugstinājuma sanākušie bija aplenkti un izsoles vadītājs ar abiem palīgiem atbruņoti. Neviens neizrādīja nekādu pretošanos.

Dženifera pietrūkās kājās, bet Toms norāva viņu zemē.

- Necelies!

Toms pielika pie acīm binokli un vēroja dramatiskos notikumus. Vīrieši bija labi apmācīti, droši vien bijušie armijnieki, viņu kustības nepārsteidzīgas un saskaņotas. Visi bija nopietni bruņoti, pie jostas karājās granātas, rokās viņi turēja Heckler & Koch MP5SD6 ar klusinātāju, ieroci, kas bija iecienīts pasaules elitāro militāro un paramilitāro spēku vidū.

Vienības komandieris, ar tik platiem pleciem kā neliels auto, stāvēja kāpņu pakājē un izkliedza pavēles. Toms redzēja viņu ietriecam ieroča laidi mugurā cilvēkam, kurš nebija pietiekami ātri nometies ceļos.

No putekļu un dūmu vērpetēm kāpņu augšgalā iznira vēl viens stāvs, ari maskā un melnā apģērbā. Ne vārda neteikdams, viņš nokāpa lejā, piegāja pie izsoles vadītāja palīga, kas tupēja uz ceļiem, kreisajā rokā žņaudzīdams kastīti ar monētām. Vīrietis izņēma viņam no rokām kastīti, pārbaudīja tās saturu un iebāza jakas iekškabatā.

Tad viņš pagriezās pret komandieri, palocīja galvu un devās augšup pa kāpnēm. Izsoles vadītājs sāka histēriski ķērkt:

- Beigas jums visiem klāt! Jūs sajēdzat, ar ko jums darīšana? No Kasija neviens neatļausies zagt!

Vīrietis apstājās kāpņu augšgalā un pār plecu palūkojās uz sakņupušo' izsoles vadītāju, kura ieziestie mati bija izspūruši un putekļaini, seja naidā izķēmota, tas izspļāva iebrucēja virzienā, staipīgais pikucis atsitās pret ķieģeļu kāpņu malu un noslīdēja līdz grīdai. Vīrietis pagriezās, nokāpa lejā un piegāja pie izsoles vadītāja.

Nebildis ne vārda, viņš izvilka no maksts spīdīgu sudrabotu Sig P228, pielika izsoles vadītājam pie mutes, ar spēku pavēra lūpas, klaudzināja gar cieši aizspiestajiem zobiem un plosīja smaganas, pūloties muti pavērt, līdz no izsoles vadītāja mutes kaktiņa uz grīdas nopilēja asins lāses. Tomēr izsoles vadītājs, izaicinoši vērdamies pretī, nepiekāpīgi turēja muti ciet, līdz ar šķebinošu krakšķi šķīrās no diviem priekšzobiem. Viņš sāpēs iekliedzās, žokļi papletās, un vīrietis ieslidināja stobru viņam mutē, līdz pistoles mēlīti sargājošā aploce atdūrās pret lūpām.

Izsoles vadītājs sāka rīstīties, viss ķermenis raustījās konvulsijās, aukstajam metālam iespiežoties dziļi rīklē. Atskanēja viens vienīgs klusināts šāviens, kura troksni noslāpēja izsoles vadītāja galvaskauss. Pakausis izšķīda, žoklis no sprādziena spēka vienā pusē atkarājās, un viņš saļima vīrietim pie kājām. Viena acs bija iztecējusi pāri nedzīvajam vaigam.

Toms ar drūmu izteiksmi vēroja binoklī šaušalīgo ainu. Brīdī, kad vīrietis bija nospiedis mēlīti, melnās, gludās žaketes piedurkne bija pavilkusies augšup, un Toms uzreiz bija pazinis pulksteni uz viņa plaukstas locītavas.

Pulkstenim bija melna ciparnīca un rozīgi zeltains ietvars - tādu pasaulē bija tikai piecpadsmit. Lange & Sohne. Tāds pats, kādu bija nēsājis van Simsons.

Pīkst. 10.41

Neliekoties ne zinis par slepkavību, kas nupat bija norisinājusies viņu acu priekšā, bruņotie vīri sāka virzīties uz kāpņu pusi, joprojām vērsdami ieroču stobrus pret gūstekņiem, kas nepagēla galvu. Ūdenī pie platformas iepletās bieza, sārta lāma - izsoles vadītāja asinis.

-     Viņi aizmuks! - Dženifera iesaucās, pieceldamās kājās. - Mums viņi jāaiztur!

-     Pagaidi! Gan piekļūsim viņiem vēlāk. Es zinu, kas tas bija.

Toms satvēra Dženiferu aiz pleca, taču sieviete viņu nejauši pagrūda, Toms zaudēja līdzsvaru un paklupa, ietriekdamies restēs. Gadiem ilgi rūsējušais metāls neizturēja Toma svaru, un viņš ar galvu pa priekšu iegāzās cisternā.

Izdzirdējuši troksni, visi trīs vīrieši, kas vēl stāvēja pie kāpnēm, apcirtās un atklāja uguni, šaudīdami Toma virzienā. Lodes švīkstēja viņam virs galvas un ietriecās sienā viņam aiz muguras.

-    Pārtraukt uguni! - Vīrietis bija iznācis uz kāpnēm, turēdams rokās sudrabaino pistoli, ko joprojām klāja izsoles vadītāja zobu drumslas, asinis un ādas plēksnītes.

-    Sagūstīt viņu dzīvu! - viņš noskaldīja. - Ņemsim viņu līdzi.

Visi trīs bruņotie vīrieši pārlēca pāri platformas zemajām margām, šļakstinādamies pa ūdeni aiztraucās pie Toma un uzrāva viņu kājās. Viņš šķita apstulbis, kājas ļodzījās, nespēdamas viņu noturēt - it kā viņš būtu stipri sasitis galvu.

Dženifera saspringti domāja. Viņa bija pazinusi vīrieša balsi. Tas bija van Simsons.

- Jā, un iztīriet to alu! - van Simsons uzsauca. - Iespējams, viņš bija kopā ar to okšķerīgo FIB kuci.

Dženifera jau bija ceļā. Viņa bija nolēmusi tikt ārā un sekot iebrucējiem. Viņiem bija Toms. Viņiem bija monētas. Viņa nevarēja atļauties izlaist šos cilvēkus no acīm.

Viņa izdzirdēja aiz muguras klusu metālisku tinkšķi un ne ar ko nesajaucamo klaudzienu, metālam atsitoties pret akmeni, tad vēlreiz tādu pašu, atbalss atlēca no sienām un vēlās pa tuneli kā prāvas marmora bumbiņas. Granātas.

Viņa traucās uz priekšu, cik vien ātri spēja, līdz atradās piecdesmit, tad sešdesmit, tad astoņdesmit jardu attālumā no tuneļa izejas cisternā. Skriedama viņa klusi skaitīja sekundes. Piecas, četras, trīs, divas. Dženifera nometās uz grīdas, aizvēra acis un aizspieda ausis. Viena.

Nekas nebūtu varējis viņu sagatavot apdullinošajai skaņas un karstuma eksplozijai, kas vēlās viņai pāri, necilvēcīgajam grāvienam, kas iespieda viņu zemē un izsita gaisu no plaušām. Kamēr Dženifera kampa pēc elpas, tuneli satricināja vēl viens sprādziens, kura spēks pacēla viņu vairākas collas gaisā un nosvieda zemē kā ogļu maisu.

Acīm asarojot no dūmiem un putekļiem, viņa ar pūlēm pietrausās kājās un izpurināja no matiem piebirušos zemes krikumus. Viņa aizsmakusi ieklepojās, mute bija izkaltusi no bailēm, un no brūces zodā sūcās asinis. Bija jātiek ārā. Uz karstām pēdām.

Pēc neilga brīža Dženifera nolēca no tuneļa pirts ūdens sildītāju telpā. Turks kailām krūtīm un tumšu, matiem noaugušu, sārti mirdzošu ķermeni, taukainas sviedru un kvēpu kārtas klāts, iztrūcies atsprāga atpakaļ un nolaida negaidītajai viešņai nopakaļus turku vārdu birumu.

Viņa izskrēja no telpas, augšup pa kāpnēm, pa gaiteni un atgriezās laukumā, kur senās Ģemberlitag - Konstantīna sta- tūjas - draudīgajā ēnā viņi bija novietojuši automašīnu. Kolonnas metāla riņķi spīdēja kā važas.

Dženifera ielēca vadītāja sēdekli un iedarbināja dzinēju brīdī, kad mazliet tālāk pa ielu aiztraucās divi zili busiņi. Viņa zināja, ka tie jāaptur. Bija kaut kas jāuzsāk, lai tie nepazūd.

Dženifera strauji iegrieza mašīnu Divan Yolu alejā, riepas negribīgi iekaucās uz gludajiem bruģakmeņiem. Aleja sen bija slēgta autotransportam, un tai cauri kursēja vienīgi tramvaji, kuru ceļu no ietvēm, kas allaž bija pārpilnas cilvēkiem, atdalīja zems pacēlums.

Amortizatoriem novaidoties, viņa pārtrieca mašīnu pāri šai malai un iegriezās uz metāla sliedēm. Abi busiņi mazliet tālāk vilkās gliemeža gaitā aiz tramvaja, bet tad ar rēcienu apdzina to un metās prom. Viņa ātri panāca tramvaju un, nolēmusi busiņus panākt, strauji sagrieza stūri sāņus, kreisais priekšējais spārns, gravitācijas spēka un aerodinamiskā spiediena nomākts, pieplaka zemei.

Visu priekšējo stiklu pēkšņi pārpludināja pretimbraucošā tramvaja gaismas.

-    Velns!

Viņa zibenīgi nospieda bremzes, auto sazvalstījās un līkumodams atgriezās uz labās puses sliedēm. Tramvajs pa- traucās garām kā gaismu un zvaniņu skaņu miglā, un cauri atvērtajam logam ieplūda silts gaiss.

-     Nolādēts!

Tiklīdz pretimbraucošais tramvajs bija drošā attālumā, viņa, dzinējam skaļi protestējot un motora apgriezienu bultiņai aizšaujoties uz labo pusi, ielika otrajā ātrumā un apdzina tramvaju.

Šī aizkavēšanās bija dārgi maksājusi. Busiņi jau atradās tālumā labajā pusē pie hipodroma, un viņa iespieda akseleratoru grīdā, izbrauca no tramvaja ceļa un metās pakaļ. Riepu gumijas iekodās ieplaisājušajā asfaltā.

Ceturtais ātrums, tad piektais. Mašīna traucās ar ātrumu gandrīz septiņdesmit jūdzes stundā, garām pazibēja Svētās Sofijas katedrāle, pēc tam Zilā jeb Ahmeda I mošeja, prožektori to maslvās sienas iekrāsoja baltas, un minareti snaikstījās debesīs kā kaulaini pirksti. Priekšējo lukturu stari nozibēja, viņa spaidīja signāltauri, gājēji paspruka kur kurais, un automašīna lavierēja ap šķietami bezmiega mocītajiem pastkaršu pārdevējiem, kas bija pārpludinājuši pilsētu.

- Nost no ceļa! - Dženifera centās pārbļaut dzinēja ķēr- coņu un nejauši ieraudzīja sevi, mežonīgi sajauktos matus un putekļiem klāto seju atpakaļskata spogulītī. No acu kaktiņiem stiepās garas, netīras asaru pēdas, lai gan viņa neatcerējās, ka būtu raudājusi. Salonu pārpildīja svilstoša sajūga asā dvaka un kairināja rīkli.

Hipodroma galā ceļš strauji metās lejup pa nogāzi. Dženifera kreiso pagriezienu ievēroja vēlu, tomēr paļāvās uz instinktu. Viņa ielika otrajā ātrumā un parāva augšup rokas bremzes sviru, vienlaikus griežot stūri. Automašīna kaukdama slīdēja, un amortizatori spēcīgi sasvērās.

Tūlīt pat uzlikusi pēdu uz akseleratora, viņa vairākas reizes piespieda pedāli, vispirms pagriezdama stūri slīdēšanas virzienā, bet tad, manīdama, ka gruzdošās riepas pamazām atgūst saķēri ar asfaltu, pagrieza pretējā virzienā un nospieda pedāli stingrāk. Mašīna paklausīja, pagriezās gar stūri un metās lejup pa pakalnu kā atrakciju vilcieniņš, izlocīdamies pagriezienā.

Viņa redzēja busiņus krietni zemāk, traucoties krasta virzienā, taču kreisajā pusē no sānieliņas, sirēnai kaucot un zilajām ugunīm zibeņojot, izšāvās policijas mašīna. Viņa parāva stūri pa labi, lai neieskrietu tai priekšējā spārnā, un tad atkal pa kreisi, mašīna svaidījās šurpu turpu pa bruģakme- ņu klājumu kā daiļslidotājs, kas veic "astoņnieku". Braucot viņa pamanīja turpat tuvumā slejamies hipodroma pakāpien- veida sēdvietas un juta asinskārā pūļa uzmundrinājumus.

Dženifera pagriezās, lai sekotu busiņiem pa šauru šķērsielu, taču negaidīti priekšā izbrauca cita policijas mašīna, kas ieslēdza tālās gaismas. Apžilbuši viņa aizlika roku priekšā acīm, priekšējais labais ritenis atsitās pret ietves apmali, un viņa zaudēja vadību pār spēkratu. Mašīna salēcās un ietriecās dzīvojamā nama sienā, metāls dzirksteļu spieta pavadībā trinās gar robaino akmeni.

Elsodama Dženifera satvēra stūri tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Policijas automobiļa pasažiera puses durvis atsprāga vaļā, un viena palikušā priekšējā luktura gaismā bija redzams, ka pa tām izkāpj pazīstams stāvs. Dženifera izrāpās no auto.

- Tur bija van Simsons, ser! Viņš savāca monētas un sagūstīja Tomu.

Parīze, Francija

30. jūlijs, pīkst. 23.02

Ap Toma apģērbu kā lēts pēcskūšanās losjons vējoja hloroforma smarža, dedzinošā saldā garša bija ieēdusies sausajās, sasprēgājušajās lūpās. Viņš atcerējās, kā izkrita no tuneļa, kā viņu izvilka no cisternas un bez liekām ceremonijām iesvieda busiņa dzijumos. Taču viss pārējais - tumša bilde.

Vismaz viņš bija dzīvs. Ņemot vērā, cik aukstasinīgi van Simsons bija izrēķinājies ar izsoles vadītāju, tas nebija maz. Lai gan tagad, protams, radās jautājums, ko van Simsons bija nodomājis ar viņu iesākt.

Toms piesardzīgi pagriezās uz vēdera un, acīm mēģinot pielāgoties gaismai, raudzīja piecelties, tomēr gandrīz uzreiz sabruka un skaļi izvēmās uz akmens grīdas. Elsdams viņš apvēlās uz muguras un cīnījās ar nelabuma uzplūdiem, no visa spēka pūlēdamies elpot rāmi, nomierināt trakojošo sirdi un dunošo galvu.

Van Simsons? Vai viņš bija Kasijs? Tomam tas šķita neloģiski. Tas nav iespējams - kāda jēga zagt no paša sarīkotas izsoles? Tomēr šis cilvēks varēja būt Fortnoksas apzagšanas pasūtītājs, kuram vēlāk nepalaimējās, jo Štainers Shipholas lidostā bija pievācis sazagto. Iespējams, van Simsons noslaktēja Hariju un iebruka kaktu izsolē, lai atgūtu to, kas, pēc kolekcionāra domām, bija viņa īpašums.

Vienādi vai otrādi, van Simsons bija dziļi saistīts ar šiem notikumiem, un Toms bija viņam iekritis klēpī. Burtiskā no-

zīmē. Kur palika Dženifera? Vai viņai izdevās aizbēgt? Kā viņa zinās, kur Toms atrodas, ja viņš pats to nezina?

Nelabā dūša palēnām aprima, un Toms atļāvās aplaist skatienu apkārt. Telpa bija divpadsmit pēdu gara, un to apgaismoja viena spuldzīte zem prasta stikla kupola. Logu nebija, un vienīgā izeja bija tērauda durvis. Tomam pie kājām atradās paplāte ar neaiztiktu pelēku rīsu un dzeltenīgas vistas gabaliņa porciju.

Ja viscaur kamerai nebūtu teatrāli izkārtoti daži priekšmeti, varētu padomāt, ka tas ir kāds sens vīna pagrabs vai tamlīdzīga pazemes noliktavas telpa. Tālākajā stūrī viņš uzreiz pazina Dzelzs jaunavu - spīdzināšanas ierīci, kuras nosaukums bija dots par godu bargajai sievietes sejai, kas rotāja tās augšējo daļu. Sievietes nesukātie mati plīvoja vējā - kā gorgonai Medūzai, daži teiktu.

Dzelzs jaunava atgādināja stāvus paceltu, apmēram sešas pēdas augstu sarkofāgu, tai bija divas durvis, kas vidū atvērās, un to iekšienē bija iestrādāti vairāki dzelzs pīķi. Nelaimīgo ievietoja sarkofāgam līdzīgajā kastē, un aizvēra durvis, lai pīķi iedurtos upurī. Sadistisks uzlabojums ļāva asos metāla durkļus izvietot tā, lai neskartu svarīgākos orgānus, tādējādi paildzinot ciešanas.

Gar sienām bija izvietoti līdzīgi groteski priekšmeti. Daži Tomam pazīstamie bija "ķecera dakšas," paprāvas īkšķu skrūves un vairākas aprūsējušas "kaķa pēdas" jeb "spāņu kutinātāji". No griestiem karājās resnas "Jūdas šūpuļa" ķēdes un lēni šūpojās neredzamā vējiņā.

Domas pārtrauca soļi, kas tuvojās durvīm, un viņš strauji pagriezās pret durvīm, kas lēnām pavērās.

Istabā ienāca Dariuss van Simsons, un viņam sekoja divi vīrieši, viens tievs un stiegrains, otrs īsa auguma un plecīgs. Visiem trim mugurā bija militāristu kaujas lauka apģērbs. Acīmredzot kopš operācijas nebija pagājis daudz laika.

-    Tom, Tom, Tom! - Van Simsons pašūpoja galvu, paklak- šķināja mēli kā tēvs, kam bērns sagādājis vilšanos, un vērās te vēmekļu peļķē, te Tomā, kas gulēja sarāvies uz grīdas.

-     Man ļoti žēl, nudien, ka tam bija jānotiek šādi. Es negribēju, ka tā notiek.

-    Aiztaupi savu līdzcietību, Darius! - Toms vārgi atcirta.

-    Starp citu, itin jauka istabiņa.

Van Simsons stīvi pasmaidīja.

-    No drošiem avotiem man zināms, ka šis moku kambaris palicis vēl no piecpadsmitā gadsimta cietuma, kas šeit atradās pirms tam, kad te uzbūvēja manu namu.

Tagad Toms saprata, ka viņi ir Parīzē. Pat ar van Simsona privāto lidmašīnu ceļojums no Stambulas prasītu piecas stundas. Tā kā līdz lidlaukam un Parīzē līdz mājai bija jāaizbrauc ar mašīnu, kopš sagūstīšanas pagājušas vismaz sešas vai septiņas stundas.

-    To uzgāja remonta laikā, un es nospriedu, ka būtu vērts to restaurēt. Protams, tikai vēsturisku iemeslu pēc. Visi šeit izvietotie eksponāti ir autentiski.

-    Kas tev aiz ādas, Darius? Ja FIB vēl nav sācis tev dzīties pakaļ, tad drīz to darīs. Piedevām tev ienaidniekos tagad ir Kasijs.

Izdzirdot Kasija vārdu, van Simsons uz brīdi sastinga, taču drīz vien atslāba, un sejā atkal parādījās skopais smaidiņš.

-     Redzu, ka tevī mājo tava tēva kareivīgais gars, - viņš piezīmēja.

-    Liec mierā manu tēvu! - Toms noskaldīja.

-    Un vēl tev, tāpat kā viņam, nepiemīt spēja nebāzt degunu svešās darīšanās! - To sakot, van Simsonam no mutes izlidoja siekalu pilieniņš, kas nokrita uz putekļainās akmens grīdas, uz mirkli radot melnu punktiņu.

-    Tās kļuva par manām darīšanām brīdī, kad tu nogalināji Hariju, - Toms atkliedza, juzdams, ka spēks pamazām atgriežas.

-    Hariju? Hariju Renviku? Tad tur tas suns aprakts? To tev vajadzēja teikt uzreiz, jo tad mēs būtu varējuši izvairīties no šīs nepatīkamās padarīšanas. Man ar to nebija nekāda sakara. Man vajadzēja tikai monētas - neko citu kā vien monētas. Es pieļāvu, ka tas glumeklis Ranjēri izslīd man no rokām. Kad man nāca ausīs, ka visas piecas monētas pārdos izsolē, es izdarīju gājienu. Tev nevajadzēja bāzt savu snuķi. Tā bija privāta ballīte, un tev ielūgumu nedeva.

-    Un tev? - Toms īsi iesmējās.

-   Domā, man bail no Žana Pjēra Dimā čaklajiem palīgiem, kas ložņā ap manu māju? Viņi neko neatradīs. Un FIB? Tikai tāpēc tu vēl esi dzīvs, Tom. Kad viņi uzzinās, ka aģente Brauna ir pagalam un monētas pazudušas uz neatgriešanos, tad pēkšņi gaužām sagribēs ar tevi aprunāties. Tad es tevi iesaiņošu un uzdāvināšu viņiem. Lai padarītu lietu pikantāku, es varētu sacerēt pasaciņu par to, kā tu ielauzies manā mājā. - Ieraudzījis Toma sejas izteiksmi, van Simsons sašķobīja muti. - Ak vai, piedod! Tu laikam nezināji, jā? Es izskaloju to jūsu truša alu. Diemžēl viņas vairs nav. Reizē ar viņu nebūtībā aizgājis arī tavs iespējamais alibi.

Izdvesis skaļu, niknuma pilnu kliedzienu, Toms metās virsū van Simsonam. Taču viņš nenokļuva līdz mērķim, kas atradās tikai dažu pēdu attālumā, - abi sargi uzklupa Tomam, pievārēja viņu, piespieda rokas pie sāniem un apsēdināja ar muguru pret sienu.

-    Piedod, Tom, man drīz ir gaidāms ciemiņš, - van Simsons ierunājās, noņemdams no sienas āķa lielu metāla priekšmetu.

Toms to uzreiz pazina. "Ķildnieču iemaukti", paprāvs būris, kuru uzmauc upurim galvā un iegrūž mutē metāla stieni, laupot tam runas spēju.

-    Šādos vīri mēdza ieslēgt savas kašķīgās sievas, - stāstīja van Simsons, vērodams, kā abi sargi uzspīlē būri Tomam galvā. - Palūkosim, vai tas atvēsinās tavu runātkāri. Un arī dusmas.

Viņš pagrieza atslēgu, un slēdzenes mēlīte ar klikšķi ieslīdēja vietā.

Toms mēģināja kliegt uz van Simsonu un abiem sargiem, kas gāja ārā no istabas, taču biezā metāla mēle dūrās rīklē, un viņš sāka rīstīties.

Viens Tomam bija skaidrs. Bija jātiek ārā - turklāt ātri, pirms van Simsons pārdomā un atgriežas paspēlēties ar citām savām sadistiskajām rotaļlietām.

Pārlaidis pirkstus gar kaklu, viņš drīz sataustīja slēdzeni, kas atradās būra labajā pusē. Iemirdzējās cerību stariņš. Van Simsons, no galvas līdz kājām autentiskuma piekritējs, nebija nomainījis oriģinālo, samērā prasto slēdzeni. Paķēris metāla dakšiņu no paplātes ar apkaltušo ēdienu, kas atradās blakus uz grīdas, viņš atlocīja vienu tās zaru, izveidojot āķīti.

Iebāzis salocīto dakšiņas zaru slēdzenes spraugā, Toms to uzmanīgi pagrozīja, iztaustīdams tās atsperes un sviras, līdz piepeši mehānisms atsprāga vaļā. Viņš ar atvieglojumu nomauca būri no galvas, pamasēja žokli, izlocīja mēli, lai atsāktu riņķot asinis, spļaudīdams krāsas un rūsas drumslas uz grīdas.

Pietrausies kājās, viņš aizgāja līdz durvīm. Šajā vietā cerība aprāvās. Šeit van Simsons nebija skopojies, durvīm bija pierīkota sarežģīta elektroniska slēdzene, kuras atmūķēša- nai būtu vajadzīgi speciālistu instrumenti. Tomam tādu, protams, nebija. Otrā istabas pusē, daļēji slēpdamās pustumsā, uz viņu ar zvērisku aci glūnēja Dzelzs jaunava.

Pīkst. 23.34

Klaudzināšana no kameras atbalsojās gaiteni. Sākumā plecīgais mazā auguma sargs, viens no vīriešiem, kas bija atnācis kopā ar van Simsonu, laida to gar ausīm, iebāzis degunu dziļāk laikrakstā.

Taču nemitīgā metāliskā klabināšanās gāja caur kauliem un pieņēmās spēkā, un viņš sāka mest arvien sirdīgākus skatienus uz kameras pusi.

Visbeidzot klaudzienu sērija, kas atsākās pēc īsa klusuma brīža, sargu tā iztrūcināja, ka viņš iegāza sev klēpī kafiju. Verdošais šķidrums iesūcās melnajās militāristu biksēs. Vīrietis izlamājās, nolaida kājas no šaurā galda, nometa avīzi uz krēsla un smagiem soļiem devās uz kameras pusi.

Dauzīšanās piepeši mitējās, un sargs pasmaidīja, izņemdams no paduses maksts savu jauno IMIU Barak kaujas revolveri. Viņš bija pietiekami pieredzējis un prata noteikt, kad ar viņu koķetē. Tas nekas. Ja jau daži sakārojuši paspēlēties, viņš parādīs, ka nav nekāds sausiņš un māk izklaidēties.

Viņš ievietoja atslēgu durvīs un, tiklīdz mēlīte iegrima slēdzenē, ar papēdi atspēra kameras durvis. Smagās tērauda durvis atsprāga vaļā un ar graujošu rībienu ietriecās sienā. Ar to pietiktu, lai apdullinātu tos, kas aiz tām slēptos. Viņš uz tādu vecu viltību neiekritīs.

f

Spuldzīte bija izskrūvēta, un viņš ieslēdza nelielo lukturīti, kas bija pierīkots zem Barak stobra. Vēl stāvēdams dur-

356

vīs, viņš lukturīša starā ieraudzīja būri, kuru pirms neilga laika bija palīdzējis nostiprināt ieslodzītajam uz galvas. Tas bija novietots istabas vidū. Viņš pārlaida lukturīti kamerai. Pēc skaļās, neizturamās bungošanās tajā valdīja spokains klusums. Un tā bija tukša.

Vai varbūt tomēr nebija?

Pat spožajā lukturīša starā tikai ar pūlēm varēja redzēt, ka Dzelzs jaunavas durvis tālākajā stūrī ir pavērtas. Mazliet, ne daudz, bet pietiekami, lai kastē varētu paslēpties, rūpīgi nostājoties tā, lai izvairītos no asajiem pīķiem. Pasmaidīdams pats par savu vērīgumu, viņš turēja pirkstu uz mēlītes un zagās pie lielās metāla kastes.

-    Nāc ārā! - viņš uzkliedza, kad atradās dažu pēdu attālumā. Taču Dzelzs jaunava cieta klusu.

-    Nāc ārā! Es zinu, ka tu tur esi.

Klusums.

Viņš nolādējās un paliecās uz priekšu, ar kreiso roku satvēra vienas durvis, otras aizķēra ar pistoles stobru un ar asu kustību atrāva tās vaļā.

Moku ierīce bija tukša.

Notupies stūri un atspiedies ar kājām pret sienu, Toms pagrūda sarkofāgu, cik vien spēcīgi spēja. Dzelzs jaunava vispirms izslējās taisni, tad sasvērās uz pretējo pusi un nogāzās uz grīdas. Durvīm piestiprinātie pīķi iedūrās sargā, kurš nepaguva pamukt malā, un pārlauza viņam mugurkaulu kā zariņu.

Pīkst. 0.02

Toms paķēra pistoli un, ieraudzījis sarga asiņaino, agonijas izķēmoto seju, norīstījās. Ne pirmo reizi viņš nogalinājis cilvēku, taču vieglāk no tā nekļuva.

Viņš izslīdēja no istabas un devās pa gaiteni ar velvētiem griestiem, garām tumšām telpām, pārkrautām ar van Sim- sona dzīves atbirām. Vīna pudeļu kastes, kārtīgi sakrautas arhīvu kastes ar papīriem un mapēm, sporta aprīkojums izvietots pēc pasūtījuma ražotos dzelzs plauktos.

Revolvera spals, kas bija apvilkts ar gumiju, ko Toms turēja sasvīdušajā plaukstā, atgādināja jēlu gaļu, tikpat valgs un slidens. Viņš apstājās pie šaurām akmens kāpnēm, lai atvilktu elpu, un notrausa plaukstas gar biksēm. Viņam nebija nekāda plāna, un tas bija bīstami - to viņš saprata. Vienlaikus Toms apzinājās, ka viņš ir nikns un uzbudināts, tāpēc varēja zaudēt modrību. Tomēr, to visu apsvēris, viņš saprata, ka Harija un Dženiferas, un arī sevis paša dēļ viņam van Simsons jānotver. Šajā mirklī tā bija vienīgā vēlme, un tā vadīja visas viņa kustības, visus lēmumus.

Toms klusītēm pavēra durvis kāpņu augšgalā un ieraudzīja gaiteni ar kaļķakmens grīdu. Viņš izdzirdēja tuvojamies soļus - metāla papēdīši ritmiski klaudzēja pa akmens grīdu - un bija spiests aizvērt durvis, atstājot tikai plānu gaismas plai- siņu, kas ielauzās tumsā un meta šauru baltu līniju viņa sejai pa vidu.

Soļu troksnis kļuva aizvien skaļāks, pavirzījās garām un tad attālinājās. Pa spraugu Toms redzēja garām paejam Rol-

fu, albīnu, kurš bija pārmeklējis viņu un Dženiferu todien pie vārtiem, kad viņi ieradās pie van Simsona. Dženifera. Viņas vairs nav. Toms iekoda lūpā un aizgaiņāja šīs domas. Par to tagad nedrīkstēja domāt.

Viņš lēnām pavēra durvis un zagās nopakaļus Rolfam, kas bija apstājies pie durvīm gaiteņa galā un rakņājās pa kabatām. Viņš ietrieca tam pa skaustu ar revolvera spalu, un vīrietis ar klusu vaidu nogāzās uz grīdas. Tomēr bija vajadzīgs vēl viens sitiens - ar pistoli pa deniņiem, iekams vīrietis bezsamaņā apvēlās uz sāniem.

Viņš aizvilka nekustīgo ķermeni līdz kāpnēm un nogrūda pa dažiem pakāpieniem. Tad Toms, aizvēris durvis, devās prom pa gaiteni, līdz nonāca pazīstamajā plašajā pirmā stāva vestibila hallē. Viņš zināja, ka tieši pretī ir lifts - vienīgais droši zināmais ceļš gan uz van Simsona kabinetu, gan uz glabātavu.

Toms mēģināja atvirzīt lifta durvis, taču izdevās atraut tikai dažas collas platu spraugu, līdz tās ar skaļu metālisku krakšķi aizcirtās. Paskatījies apkārt, Toms kāpņu paēnā ieraudzīja novietotu plānu bronzas statueti. Viņš to apņēmīgi paķēra, iedzina starp lifta durvīm un stūma aizvien dziļāk, pamazām pleta tās aizvien plašāk, līdz, paplestas apmēram pēdas atstatumā, tās padevās un bez skaņas ieslīdēja sienā.

Toms nolika statueti uz grīdas, paspēra soli uz priekšu un ielūkojās lifta šahtā gan augšup, gan lejup. Zemāk blāvi atspīdēja kabīnes jumts. Viņam radās plāns - kad van Simsons iekāps liftā, viņš pārsteigs to, ielēkdams kabīnē cauri jumta lūkai.

Pagrābstījies tumsā, Toms satvēra tērauda trosi, kas stiepās no lifta motora līdz šahtas augšdaļai. Aptvēris eļļaino trosi ar rokām un kājām, viņš nošļūca lejā un klusi nostājās uz kabīnes jumta.

Viņš pietupās un ieklausījās. Zemāk atskanēja dīvains troksnis - ritmiska mehāniska klaudzēšana, it kā ierīcē būtu ieprogrammēts kāds monotons cikls. Toms piesardzīgi pavēra lūkas vāku un pamanīja, ka kabīnes siena ir vienās asinīs.

Pacēlis lūkas vāku līdz galam vaļā, Toms redzēja kalsno sargu, kas bija pavadījis van Simsonu viņa kamerā, sašļukušu stūrī ar šāviena brūci galvā. Lifta durvis vērās ciet un vaļā, atdurdamās pret viņa izstieptajām kājām.

Toms nolaidās kabīnē, pārkāpa pāri līķim un ieskatījās spoži apgaismotajā betona gaitenī, kas veda uz glabātavu. Tas bija tukšs. Tomēr tērauda vārti bija pacelti un tālumā varēja redzēt, ka glabātavas durvis ir līdz kājai vaļā. Toms lavījās pa gaiteni gar sienu, abām rokām žņaudzīdams pistoli. Videokameras akli vērās pretī, to lēcas bija sašķaidītas.

Glabātava bija tāda, kādu viņš atcerējās - melna grīda, izklāta ar gumijas paklājiņiem, kas kā labirints izlocījās starp apmēram divdesmit vitrīnām, un gar sienām aizstiepās sekla rene. Aiz vitrīnām varēja redzēt van Simsonu pārliekušos pāri rakstāmgaldam, kas atradās uz nelielā paaugstinājuma pie istabas galasienas. Toms nometās uz ceļiem un virzījās gar vitrīnām, izvēloties ceļu tā, ka ik brīdi starp viņu un paaugstinājumu bija vismaz viena vitrīna.

Beigu beigās palika tikai viena vitrīna. Tagad vai nekad. Ievilcis dziļu elpu un pārliecinājies, ka drošības slēgs ir atvilkts, Toms izšāvās no vitrīnas aizsega un pavērsa pistoli pret van Simsona galvu.

-    Nekusties, Darius!

Van Simsons gandrīz nereaģēja. Viņš lēni pacēla galvu un ieskatījās Tomam acīs.

-    Ceru, ka nenonāvēji Rolfu. - Viņš izklausījās izklaidīgs, pat skumjš. - Viņš ir lāga zēns. Ļoti spējīgs.

-    Kur ir monētas? - Toms noprasīja, uzkāpis uz paaugstinājuma, ne uz mirkli neizlaižot van Simsonu no acīm.

-    Monētas? Še, ņem! - Van Simsons uzmeta uz galda pa to pašu plāno metāla kastīti, ko bija nolaupījis Stambulā.

- Vai tu iedomājies, ka esi uzvarējis? Tu neesi uzvarējis. Mēs visi esam zaudējuši.

-    Nē, zaudēji tu. - Toms pasniedzās pēc kastītes. - Kā tu teici iepriekš, tu man neatstāj izvēli.

Satverdams kastīti, viņš otrā rokā pacēla pistoli. Prātā pazibēja Dženiferas seja. Viņas dēļ tas bija jāizdara.

Taču, pirms viņš paguva nospiest mēlīti, atskanēja pazīstama balss.

-    Ne tik strauji, Tomas.

Pīkst. 0.26

Balss iegriezās Toma miesā kā truls asmens. Viņš strauji pagriezās otrādi. No ēnām iznāca kāds stāvs. Vispirms parādījās Glock 19 cimdotā plaukstā, tad visa roka.

-    Harij? - Toms izgārdza, kad gaisma krita uz vīrieša seju.

-     Noliec nu pistoli, esi tik labs, puisīt! - Renviks ierunājās.

Bija grūti noticēt, ka no šā paša mazliet nevīžīgā, noplukušā cilvēka Toms bija atvadījies pirms dažām dienām. Tagad viņš izskatījās nevainojami, ģērbies tumši zilā uzvalkā, jaunā baltā kreklā, aplicis koši zilu Hermes kaklasaiti. Mati bija īsi apgriezti, seja gluda un sārta, acīs dega dīvains spraigums, kādu Toms viņā agrāk nebija redzējis. Tikai zelta kvadrātveida zīmoggredzens atgādināja Tomam cilvēku, kuru viņš pazina daudzus gadus.

Toms nolaida revolveri un kā transā blenza uz to, it kā nespēdams aptvert, kā tas gadījies viņam rokā. Viņš pagriezās, grasīdamies to nolikt uz galda, bet Renvika pavēle atsauca viņu īstenībā.

-    Nemuļķojies, Tomas! Uz grīdas. Pasper to man! - Renvika balsī nejuta ne sirsnības, ne laipnības, tā urbās Tomā, vienlaikus sveša un pazīstama.

Toms noliecās, nolika pistoli uz grīdas un paspēra uz Renvika pusi. Renviks mainīja sava ieroča satvērienu tā, lai tas nenovērstos no Toma, kamēr pats noliecās un paņēma Toma pistoli un iebāza kabatā.

-    Harij, es nesaprotu. Kā? Kāpēc?

Renviks iesmējās.

-    Tas tevī no amerikāņiem - tā karstā vēlme vienmēr noskaidrot, kāpēc. Uzzināt iemeslu. Visā vainot bērnības traumu vai nemīlošu brāli vai māsu. Nekas nav tik vienkārši. Tev nav lemts izprast tādus kā es, tāpēc nemaz nepūlies un pieņem mani, kāds esmu.

-   Bet es domāju, ka tu esi pagalam! - Toms neskanīgi, klusi bilda. Viņam reiba galva.

-     Kāpēc? Tāpēc, ka kāds nekompetents policists manā mājā atrada līķi? Tāpēc, ka aģente Brauna teicās redzējusi, kā mani nošauj? Viņa redzēja tikai to, kā uz mani izšauj divas tukšas patronas un es nokritu. Kad viņa atguvās, es biju novietojis vietā kādu līķi.

-    Kādu līķi?

-     Neviena. Viņš man vairs nebija noderīgs. Miris viņš man izdarīja lielāku pakalpojumu nekā dzīvs. Pēc tam atlika vienīgi tāds sīkums kā samainīt stomatoloģiskos ierakstus. Kā vēl lai identificē sadegušu cilvēku? Viņi, protams, iekrita manos slazdos - tā jau varēja gaidīt. Policija ir brīnišķīgi prognozējama iestāde. Tomēr brīnos, ka arī tu iekriti, ņemot vērā, ka pirms dažiem gadiem izstrādāji līdzīgu joku, izbēgdams no saviem CIP kaklakungiem.

-    Tu par to zināji?

-    Nu, es par tevi nezinu gaužām maz, Tomas.

-    Es šeit esmu tikai tevis dēļ. Atriebt tevi.

-    Cik brīnišķīgi uzticams tu esi! Esmu teju aizkustināts.

-    Kas tu vispār esi? - noprasīja Toms. Renvika bezkaislīgais balss tonis viņu reizē šausmināja un neatvairāmi pievilka.

-    Vai tad nevari uzminēt?

Iestājās ilgs klusums.

-    Kasijs, - Toms izdvesa. - Tu esi Kasijs.

Renviks pasmaidīja.

-    Daži mani tā dēvē.

-    Tik ilgs laiks pagājis, un tikai tagad mēs to uzzinām. - Toms spēra soli Renvika virzienā, bet tas pacēla ieroci un samiedza acis.

-    Esi uzmanīgs, Tomas! - viņš maigi brīdināja. - Esi ļoti uzmanīgs!

-    Tas viss bija tavu roku darbs, vai ne? - Toma prāts pūlējās pārkārtot pēdējo dienu notikumus. - Tu pasūtīji monētu zādzību. Pēc tam tu izkārtoji man darbu Ņujorkā tā, lai es tajā laikā atrastos Amerikā.

Renviks paraustīja plecus.

-    Es biju iecerējis dot anonīmu ziņu policijai, taču tu biji tik laipns, ka nometi skropstu notikuma vietā, kuru uzgāja Ņujorkas policija. Neraksturīga nevērība. Lai nu kā, beigu beigās viss nokārtojās necerēti veiksmīgi. Lai gan vienubrīd es biju nobažījies, jo tu pārāk kavējies ar pirmās olas zādzību.

-    Un pēc tam? Tu pazaudēji monētas. Štainers tās nozaga un vienu iedeva Ranjēri pārdot.

Renvika seja apmācās.

-    Sīka neērtība. Vainīgie par savu iejaukšanos samaksāja sodu. Viņi pieļāva kļūdu, mēģinādami pārdot to atpakaļ kādam no manējiem.

-    Tad tu atguvi četras monētas no Štainera, uzskrēji man virsū Sotheby's izsoļu namā un uzaicināji mani vakariņās kopā ar aģenti Braunu, kas tev pati pasniedza vienīgo trūkstošo monētu.

Renviks īsi iesmējās.

-    Visnotaļ uzjautrinoši, ka monēta pati ieradās manā mājā - lai nu kur! Es jau kādu laiku biju apsvēris aizlaist nebūtībā Harija Renvika tēlu. Viņš bija kļuvis samērā nomācošs. Tik labu izdevību negribējās laist vējā.

Renvika balsī nejautās neviena emocija.

-    Tomēr tavas spējas man šķita iespaidīgas, Tomas, to es nevaru noliegt. Pat es, kurš gadiem ilgi biju sekojis tavai karjerai, apbrīnoju tavu prasmi izkulties no ķezām. Vispirms tu izvairies no apsūdzībām slepkavībā, kuras es tev uzvēlu Londonā. Pēc tam tev sazin kādā veidā izdodas pārliecināt aģenti Braunu, ka neesi saistīts ar zādzību no Fortnoksas. Visbeidzot tu aizbēdz no Amsterdamas muzeja, kaut arī biju cieši piekodinājis snaiperim nevis trāpīt tev, bet gan darīt visu, lai tevi notver.

-    Tev vajadzēja mani nogalināt, kad tev bija tāda izdevība.

-    Bez šaubām, es tādu iespēju apsvēru. Tomēr pats zini - dzīvs aizdomās turamais policijai ir krietni vien kārdinošāks nekā miris, jo atņem vajadzību meklēt slepkavas. Loks noslēdzies. Gan briti, gan amerikāņi visi kā viens uzskatītu, ka vainīgais ir rokā. Un jebkurā gadījumā es neesmu pilnīgs briesmonis. Tik daudz es tev biju palicis parādā.

-   Un viņš? - Toms ar galvas mājienu norādīja uz van Simsonu, kurš visas sarunas laikā sēdēja klusuciešot, viņa seja bija sakritusies un pelēka.

-    Dariuss? - Renvika balss pieņēmās skaļumā, viņš paskatījās uz van Simsonu. - Viņam vajadzēja palikt pie politiķu kukuļošanas un biznesa konkurentu slaktēšanas. Starp citu, es nezinu, ko viņš tev sastāstījis, bet aģente Brauna ir sveika un vesela. Par to man liels prieks. Šķita šarmanta jauna dāma.

Toma sirds salēcās, viņš uz bridi aizvēra acis. Viņa bija dzīva. Vismaz kāds labums.

-    Bet tev, Tomas, atšķirībā no Dariusa ir izvēle. Vēl nav par vēlu. Vēl nav.

-    Kā tas jāsaprot?

Renviks paspēra soli viņa virzienā un izstiepa roku.

-    Pievienojies man! Tu būsi pārsteigts, aptverot, ko mēs abi varam paveikt. Abi kopā. Kā ģimene. Mēs būtu neapturami.

Toms pirmo reizi kopš atkalredzēšanās ar Renviku sadzirdēja viņa balsī tikko jaušamu lūguma atblāzmu un acīs saskatīja neizteiktu vajadzību.

Toms iesmējās.

-    Tu nudien esi prātu zaudējis. Novākdams Hariju Renviku, tu atņēmi man vienīgo īsto ģimenes locekli, kas man vēl bija palicis. Un tagad tu stobra galā piedāvā to atgūt? Es vairs neapjēdzu, kas tu patiesībā esi.

-    Tūlīt tu to sapratīsi.

Renviks iebāza roku kabatā, izņēma pistoli, ko viņam bija pastūmis Toms, pavērsa van Simsonam pret krūtīm un izšāva.

^

/

<

Pīkst. 0.32

Lode pacēla van Simsonu gaisā, viņš atkrita atpakaļ un šļaugani nozvēlās uz grīdas. Manījis izdevību, Toms nolēca no paaugstinājuma pa kreisi un izskrēja glabātavas vidū. Renviks reaģēja nevilcinoties un, sekodams Tomam pa pēdām, acumirklī izšāva trīs reizes. Taču lodes, neko ļaunu nenodarīdamas, ietriecās norūdītajās stikla plāksnēs, kas karājās virs vitrīnām. Stikls gan ieplaisāja, tomēr izturēja. Tieši uz to bija paļāvies Toms.

-    Bezjēdzīgs žests, Tomas, - Renviks salti uzsauca, kamēr šāvienu atbalss kā ķīniešu biljarda bumbiņa vēl svaidījās pa telpu. - Nāc šurp, un es taupīšu tev dzīvību. Protams, tevi droši vien ieliks cietumā par nabaga vecā Dariusa nozūmē- šanu, kad uz ieroča, ar kuru izdarīta slepkavība, atradīs tavus pirkstu nospiedumus. Tomēr tu paliksi dzīvs.

Neviens neatbildēja.

-    Lai nu tā būtu, - Renviks nomurmināja. Viņš nokāpa no paaugstinājuma un, turēdams pistoli izstieptajās rokās, apskrēja gar vitrīnas stūri, kur vēl pirms dažām sekundēm bija pazudis Toms.

Tur neviena nebija.

-    Pārstāj ar mani rotaļāties! - Renviks šņāca.

Klusums.

Dusmas drīz pārauga drūmā apņēmībā. īsiem, sīkiem solīšiem viņš virzījās pa istabu un sistemātiski pārbaudīja katru vitrīnu, gar katru stūri vispirms pabāzdams ieroci. Kurpju zoles švīkstēja gar grīdu kā sporta kurpes basketbola lau-

kumā. Pēkšņi uz lūpām pazibēja smaids. Tikko redzams, aiz vitrīnas turpat priekšā pabāzies vīdēja kurpes purngals.

Viņš pieliecās un metās uz priekšu, vienu pakaļ otram izdarīdams divus šāvienus, pirms Toms pagūtu ierunāties vai kaut ko uzsākt. Taču lodes, nevienu neskārušas, ieurbās grīdā. Tur neviena nebija. Tikai divas kurpes, kārtīgi nolikta viena otrai blakus. Renviks notupās un pataustīja tās. Iekšiene vēl bija silta.

Toms, kas bija slēpies aiz blakus vitrīnas, izšāvās ārā un krita Renvikam virsū, ar plecu gāzdamies pret viņa sāniem. No trieciena Renviks atsitās ar sānu pret vitrīnu, pistole izkrita viņam no rokām, aizslīdēja pa grīdu un iekrita renē pie tālākās sienas. Renviks sabruka uz ceļiem, satvēris krūtis, un Toms četrrāpus aizsteidzās pēc pistoles.

- Neģēlis! - Renviks uzsauca viņam pakaļ.

Viņu pārtrauca spoža sarkana gaisma, kas iemirgojās virs glabātavas durvīm. Toms acumirklī pasviedās pret paaugstinājumu. Van Simsons bija uztrausies atpakaļ pie galda un taustījās gar tastatūru. Viņš pacēla galvu, ieskatījās Tomam acīs un pasmaidīja. Toms saprata. Viņš gatavojās visus ieslēgt glabātavā.

Renviks uzsviedās kājās un metās skriešus uz glabātavas durvīm, kas lēnām vērās ciet. Toms atskārta, ka, rāpdamies pēc Renvika ieroča, ir aizkļuvis pārāk tālu un nepagūs izspraukties pa durvīm. Tad, piepeši atcerējies kādu kolekcijas priekšmetu, ko van Simsons bija rādījis iepriekšējā reizē, viņš pieliecās un atrāva trešo atvilktni tuvējā vitrīnā. Pustumsā blāvi iegailējās nacistu zelts. Toms izņēma zelta stieni, ar vienu vienmērīgu kustību pagriezās uz papēža un no visa spēka laida to Renvika virzienā. Stienis nozibēja gaisā kā smaga dunča asmens, lēni pacēlās augšupejošajā trajektorijā un, gravitācijas spēka pievilkts, aizvien straujāk krita lejup.

Tas būkšķēdams atsitās Renvikam pret muguru starp lāpstiņām. No trieciena vīrietis paklupa un zvārodamies lēca uz priekšu, mērķēdams uz aizvien šaurāko durvju spraugu. Viņš izstiepa roku uz priekšu, lai nesasistos krizdams, un pēdējā mirkli izslīdēja cauri šaurajai durvju spraugai, tomēr piedurkne ieķērās stenderē. Smagās tērauda durvis aizsitās ciet, pirms viņš paguva to atbrīvot. Renvikam nocirta roku virs plaukstas locītavas.

Viņa kliedzienus noslāpēja dkai bultas, kas ieslīdēja savās ligzdās, un glabātavas durvis hermētiski aizslēdzās.

Glabātava bija kļuvusi par kapenēm.

Pīkst. 0.36

Atskanēja jauns, iepriekš nedzirdēts troksnis.

Tekoša ūdens skaņa.

Paskatījies lejup, Toms ieraudzīja, ka pēdas iegrimušas ūdenī, kas burbuļodams šļācās no renēm gar sienām un izplūda pāri gridai. Prātā atbalsojās van Simsona stāstītais. Kā viņš to bija nosaucis? Par vēl vienu nelielu piesardzības mēru?

Viņš uzlēca uz tuvākās vitrīnas tieši tajā mirklī, kad cauri ūdenim, kas piepildīja telpu trīs collu augstumā, izšāvās spēcīgs elektrības lādiņš. Renvika plauksta pie durvīm spazma- tiski raustījās, līdz iegrima tumsā.

Toms saprata, ka vislielākās cerības izbēgt ir nokļūt uz paaugstinājuma un pameklēt tur iespēju atvērt glabātavas durvis. Tiesa, nelaime tāda, ka viņu no paaugstinājuma šķīra vismaz piecpadsmit pēdu.

Viņš lēsa, ka līdz tuvākajai vitrīnai ir apmēram sešas pēdas. Ja vien varētu nokļūt uz tās, pavērtos ceļš uz paaugstinājumu, pārlecot no vienas vitrīnas uz citu.

Viņš aizvirzījās līdz vitrīnas malai un piecēlās kājās. Nebūs viegli. Zemie griesti un pakarinātās stikla plāksnes neļāva, kā nākas, ieguldīt visu spēku lēcienā, piedevām viņš bija basām kājām - kurpes šļakstēja ūdenī turpat uz grīdas.

Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja, ar katru elpu pašūpodams rokas uz priekšu, un mēģināja noteikt vispiemērotāko laiku lēcienam. Viens, divi, trīs.

Toms pasviedās pāri bezdibenim un smagi nokrita uz vitrīnas. Viņš sāpēs ievaidējās, krūtīm atsitoties pret stikla

virsmu un augšstilbiem un ciskām atdauzoties gar dzelzs atvilktnēm sānos. Viņš gandrīz uzreiz sāka slīdēt nost, plaukstas brauca pāri gludajai virsmai, meklēdamas sīkāko sprau- dziņu, kur aizķerties. Nagi švīkstēja, un ceļi slīka aizvien zemāk.

Viņš apstājās tad, kad pēdas karājās tikai dažu collu attālumā virs ūdens, lēni uztrausās augstāk, līdz varēja pārmest kreiso celi pāri malai, un pavilkās uz priekšu, līdz jutās drošībā. Viņš piecēlās kājās un atviegloti nopūtās.

Tālākais ceļš nebija sarežģīts. Pieci samērā īsi lēcieni, un viņš jau stāvēja uz paaugstinājuma pie van Simsona, kas bija sagumis krēslā.

-    Darius! Celies! - Toms sakratīja viņu aiz pleca. - Neguli! Saņemies! Mosties!

Van Simsona plakstiņi sakustējās.

-    Darius, uzklausi mani! - Toms turpināja. - Renviks aizbēga. Viņš tika ārā. Atver durvis! Es došos viņam pakaļ. Es tev atsūtīšu ārstus.

Van Simsons nogrozīja galvu.

-    Nē, - viņš murdēja. - Par vēlu.

Acis atkal slīdēja ciet, bet Toms rupji sapurināja viņu aiz pleca.

-    Nav par vēlu!

Toms atrāva van Simsona kreklu un nopētīja brūci. No caurumiņa krūšu augšējā labajā pusē burbuļodamas sūcās koši sarkanas asinis. Viņš piespieda ausi pie van Simsona krūtīm, un vaigs iekrāsojās sarkans.

-   Tev caurdurtas plaušas, - Toms paskaidroja, meklēdams uz rakstāmgalda kādu noderīgu priekšmetu. - Ikreiz, kad tu ieelpo, tu ievelc gaisu krūšu dobumā caur lodes caurumu. Tāpēc tev kļūst arvien grūtāk elpot - gaisa spiediens pieaug un spiež plaušu kopā.

Toms atrada, ko bija meklējis. Plastikāta dokumentu mapi un llmlenti.

-    Ja drīz tiksim pie ārsta, tu izdzīvosi. - Viņš noplēsa no mapes apmēram trīs collas lielu kvadrātu un piespieda pie lodes izrautā cauruma. - Bet tev jāatver durvis, Darius. Tev jāizlaiž mūs ārā.

Toms ar līmlenti pielipināja plastikāta kvadrātiņu no trim pusēm. Ceturto viņš atstāja brīvu, izveidojot savdabīgu vārstu - izelpojot pa to izplūda gaiss, taču ieelpojot plastikāta kvadrātiņš piekļāvās ādai un noslēdza caurumiņu. Pēc dažām minūtēm van Simsona elpa kļuva rāmāka un acis pavērās.

Toms ierunājās maigā balsi:

-     Darius, t^v nav te jāmirst. Tev nav tagad jāmirst. Atver durvis! Es apsolu izsaukt ārstus. Pēc tam došos pakaļ Renvikam. Es atriebšos viņam par abiem. Vēl nekas nav beidzies.

Van Simsons laiciņu vērās Tomā un pamāja. Viņš pasniedzās virs tastatūras, kas atradās viņam priekšā, un, ik pa laikam atpūzdamies un atgūdams spēkus, gausi nospieda garu taustiņu kombināciju. To paveicis, viņš zaudēja samaņu un atkrita krēslā.

Glabātavas durvis sāka vērties vaļā.

Pīkst. 0.51

Telpā ieplūda bruņotu franču policistu straume - draudīgu, melnu ķiveru plastmasas aizsargstikli zibsnīja kā milzīgas acis, rācijas krakšķēja.

-    Les mains sur la tete.* - Pavēles bija skaļas un steidzīgas.

Toms aizlika rokas aiz galvas un uzsauca ienākušajiem:

-    11 me faut un medecin.**

Policisti izklīda pa glabātavu un, pacēluši ieročus, piesardzīgi virzījās uz paaugstinājuma pusi.

-    A terre.*** - Atskanēja vēl viena strupa pavēle. Toms lēni noslīga uz viena ceļa, tad uz otra, tomēr turēja rokas aiz galvas. Paaugstinājumam tuvojās divi policisti, viens turēja uz grauda Tomu, otrs piegāja apskatīt van Simsonu. Vīrietis gulēja bez samaņas, elpa bija sekla un samocīta.

-    Une ambulance, vite!****- sauca policists.

-     Tom! - iekliedzās Dženifera, ieskriedama telpā un la- vierēdama gar policistiem un vitrīnām. - Kā tev ir? Pie durvīm bija asinis un… Ā, tu neesi ievainots?

-    Tu to saki tā, it kā būtu vīlusies, - Toms pajokoja.

Policisti apkāpās, uzmeta ieročus plecos un klusi sarunājās pusbalsī.

-    Nē, es tikai…

-    Mani sazāļoja, nolaupīja un gandrīz nosita ar elektrību. Kas m an jāda ra, lai tu izturētos mazliet līdzcietīgāk?

* Rokas aiz galvas! (Tulk. no fr. vai.)

** Izsauciet ārstu! (Tulk. no fr. vai.)

*** Gulties zemē! (Tulk. tto fr. vai.)

**** Sauciet ātro palīdzību, mudīgi/ (Tulk. no fr. vai.)

-     Jādabū lode krūtīs, - viņa smaidīdama attrauca, pāri Toma plecam pamanījusi van Simsonu. - Cik smagi viņam ir?

Bija ieradušies divi sanitāri, kas pārbaudīja van Simsona stāvokli, tad pievienoja intravenozo barošanu un uzcēla cietušo uz nestuvēm.

-    Gan izdzīvos. Vai Renviku izdevās redzēt?

-Ko?

-    Tas bija Harija darbs, Džena. Aiz tā visa stāvēja Harijs. Viņš pasūtīja Fortnoksas zādzību. Viņš lika nogalināt Ranjēri un štaineru, kad tiem klēpī iekrita monētas. Kad tu ieradies ar pēdējo monētu, viņš tev par godu inscenēja savu slepkavību un mēģināja vainu uzgrūst man.

Dženifera pašūpoja galvu, apjukumā saraukusi pieri.

-    Harijs? Man tam grūti noticēt.

-    Man arī. - Toma balss bija skumja, pat sāpjpilna. - Tomēr tas bija viņš. Harijs pats visu atzina.

-    Man ļoti žēl, Tom. - Viņa saspieda viņa roku. - Es zinu, cik daudz viņš tev nozīmēja.

Glabātavas durvīs parādījās pazīstamais Žana Pjēra Dimā stāvs. Viņš pamāja Tomam ar roku, tad ielaidās garās pārrunās ar diviem policistiem un izkliedza pavēles. Toms jautājoši sarauca uzacis.

-     Es Cisternā pazinu van Simsona balsi, bet šoreiz nolēmu, ka mums noderēs papildspēki. To organizēja Žans Pjērs. - Viņa pārlaida ar roku nelielajai armijai, kas ņudzēja telpā. - Mēs brukām iekšā, tiklīdz bijām pārliecinājušies, ka van Simsons ir ēkā.

-    Lieliski nostrādāts. - Cauri jezgai izlauzās varena balss, telpā lieliem soļiem ienāca gara auguma vīrs un piegāja pie paaugstinājuma, izstiepis roku. Zem nevainojamā divrindu pogu uzvalka mirdzēja koši balts krekls. - Mans vārds ir Bobs Korbets. Es esmu šīs lietas izmeklēšanas vadītājs. Jūs esat teicami pastrādājuši. Teicami, - viņš turpināja, enerģiski kratīdams Toma roku. - Neliegšos, man, zinot jūsu pagātni, bija šādas tādas bažas, tomēr aģente Brauna skaidri parādīja, ka bez jums mēs necik tālu nebūtu tikuši. Amerikas valsts jums izsaka dziļu pateicību.

-    Ser, vainīgais ir Renviks! - Dženifera aši ierunājās. - Aiz tā visa stāvēja viņš!

Korbets apjucis sagrumboja pieri.

-    Harijs Renviks? - viņš gandrīz smiedamies pārvaicāja, it kā šāda neticama iespēja bija vienkārši bezjēdzīga.

Toms apņēmīgi pamāja.

-    Viņš no sākta gala rīdījis mūs vienu pret otru.

Korbets samiedza acis, un neticību viņa sejā nomainīja nelokāma apņēmība.

-     Pastāstiet visu, ko zināt, un es ķeršos klāt. Viņš nevar būt tālu rtcis.

Korbets pagriezās pret diviem saviem vīriem un klusā balsī nobēra pavēles, bet tad pagriezās atpakaļ ar stingru izlēmību sejā.

-    Ja nemaldos, tās ir jūsu. - Toms paņēma no galda plāno metāla kastīti un pasniedza Korbetam.

-     Paldies! - Korbets piespieda slēdzīti un pacēla pret Tomu pateicības pilnas acis. - No sirds ceru, ka šoreiz tās pie mums uzkavēsies ilgāk.

Viesnīca St. Merri, Parīze, Ceturtais departaments

30. jūlijs, pīkst. 18.42

Viesnīcas numura logi bija vaļā, un pa tiem ieplūda tāda pati reibinoša smieklu, Vespa motoriņu un galdarīku šķindoņa kā pirms divām dienām. Šoreiz gan viņš numurā bija viens - Dženifera bija apmetusies turpat, kur Korbets, - George V vai citā pazīstamā viesnīcā, kādās FIB uzskatīja par vajadzīgu izmitināt savus aģentus.

Viņš nevarēja pārmest sievietei, ka tā viņu šobrīd pametusi. Nav šaubu, ka viņai jāsniedz oficiāla atskaite par izmeklēšanu, un Korbets gribēs zināt katru sīkumu, kas atgadījies pēdējās dienās. Labi vismaz, ka Toms uzticējās Dženiferai un zināja, ka aģente izklāstīs viņa notikumu versiju un aizstāvēs viņu. Viņš bija turējis savu solījumu un ievērojis vienošanos, ja nemin Amsterdamu, - un Toms zināja, ka viņa to nepieminēs.

Pie durvīm pieklauvēja. Viņš pa ieslīpo koka grīdu - ēkas vidū sijas gadsimta laikā bija nosēdušās - pārgāja pāri istabai un atvēra tās. Gaitenī stāvēja Dženifera. Viņš brīdi blenza viņā neizteiksmīgu seju, līdz sieviete iejautājās:

-    Vai drīkstu ieiet?

-    Jā. Protams, drīksti. Piedod! - Viņš pavēra durvis, un viņa ienāca. Gulta bija vienīgā izturīgā mēbele, un viņa apsēdās uz tās gala. - Es patiešām negaidīju tevi. Kā gāja?

Viņš palika stāvam pie durvīm.

-    Brīnos, ka tev ļāva iet.

-   Patiesībā neļāva. Bet es baidījos, ka sajukšu prātā - mani bombardēja ar vieniem un tiem pašiem jautājumiem. Tāpēc nospriedu aizlaisties un sameklēt kādu pazīstamu seju.

-    Man prieks. Kā klājas Korbetam?

-    Kas šim var kaitēt? Nikns kā pūķis par to, ka pats sarunāja man vakariņas Renvika mājā, bet citādi nekas. Tiesa, viņš jau esot nācis Renvikam uz pēdām un neļaušot tam vairs izsprukt. Pat ierunājās, ka jāsūta Federālā operatīvo spēku vienība viņu notvert. Ā… un viņš grib rīt no rīta tikties ar tevi, apspriest jūsu vienošanos un tās izpildi. Viņš prātoja, ka tu diez vai gribēšot iet uz ASV vēstniecību, tāpēc lika priekšā kaut kādu Les Invalides. Tu zināšot.

Toms pamāja, tomēr no durvīm neatgāja.

-    Vai tu arī nāksi?

-    Protams.

-    Tur ir interesanti. To ir vērts redzēt. Nopērc kādu tūristu ceļvedi!

Viņa pamāja, un iestājās neveikls klusums.

-    Zini, tev nevajadzēja nākt tādu gabalu, lai to pateiktu, - Toms aizrādīja. - Tu taču varēji piezvanīt.

-    Zinu. Bet es gribēju atnākt.

Toms uzjautrināts pasmīnēja.

-    Aģente Brauna, vai jūs nudien pēc mani sailgojāties?

Viņa nolaida acis.

-    Varbūt. Mazliet.

Viņš aizslēdza durvis. Izdzirdējusi žvadzam atslēgas, viņa ieskatījās viņam acīs un pasmaidīja. Toms juta, ka pulss paātrinās.

Les Invalides, Parīze, Francija

31. jūlijs, pīkst. 13.22

Nākamās dienas pusdienlaikā pilsētu bija pārņēmusi spiedīga svelme. Dženifera bija priecīga, ka var atstāt izplūdes gāzu dūmaku un cauri velvētajai arkai ieiet vēsajā plašajā Invalīdu ēku kompleksa akmens pagalmā. Viņa bija ieradusies mazliet par agru, tikšanās ar Bobu un Tomu būs pēc neilga laika - taču viņai riebās kavēt.

Iedomājoties Tomu, viņu pārņēma jaukas, siltas atmiņas par garo, laisko nakti, ko viņi bija pavadījuši kopā. Dženifera pati bija pārsteigta, cik ļoti pēc viņa alka, cik ļoti kāroja šo katarsi. Taču viņa nezaudēja saikni ar realitāti - Dženifera zināja, ka ilgi tas nevilksies. Šis nav vīrietis, kuru kāda varētu savaņģot uz ilgu laiku, kaut arī viņai bija nojauta, ka pašam vīrietim tāda maldinoša vēlēšanās bija.

Dženifera pacēla acis pret laikazoba notraipīto ēku, kas apjoza pagalmu, un atšķīra vajadzīgo lappusi tūristu ceļvedī, ko šorīt bija iegādājusies viesnīcas suvenīru veikaliņā.

"Hotel des Invalides ir lielākais vēstures pieminekļu komplekss Parīzē," viņa lasīja. "To tūkstoš sešsimt septiņdesmitajā gadā izveidoja Luijs Četrpadsmitais, Saules karalis, ierīkojot tajā armijas hospitāli un barakas. Mūsdienās kompleksā atrodas Francijas armijas muzejs un imperatora Napoleona Bonaparta mirstīgās atliekas, kas tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā atvestas šurp no Svētās Helēnas salas un pārapbedītas zem brīnišķīgi krāšņā zeltītā Invalīdu baznīcas kupola - vienas no Parīzes ievērojamākajām vietām. Sarkofāgam

netika taupīti līdzekļi, un Napoleona mirstīgās atliekas glabājas sešos atsevišķos zārkos - dzelzs, sarkankoka, divos svina, vēl arī melnkoka un sarkana porfīra - un visi novietoti uz zaļa granīta pjedestāla."

Viņa pacēla galvu un pasmaidīja. Puse bruģakmeņiem klātā pagalma laistījās saules gaismā, otra tinās ēnās, un saule cēlās pāri slīpajam jumtam. Pelēkajā dakstiņu jumtā bija iestrādāti nelieli frontoni ar logiem, apdarināti tā, ka atgādināja viduslaiku bruņinieka ķiveri. Stāvu zemāk ieapaļie logi atdarināja platās krusteju arkas, kas stiepās visapkārt pirmajā stāvā. Viņa iegāja krustejā un, iebāzusi degunu ceļvedī, staigāja gar rūsējošajiem, nobrāztajiem trofeju lielgabaliem, kas bija piestiprināti pie sienas vai uzlikti uz koka klučiem.

"Kad tūkstoš sešsimt septiņdesmit sestajā gadā uzcēla Invalidu baznīcu, valsts protokols aizliedza karavīriem ieiet dievnamā uz misi pa tām pašām durvīm, pa kurām gāja karalis un viņa svīta. Tika atrasts savdabīgs risinājums - izveidoja divus jomus ar altāri telpas vidū. Karavīri ienāca baznīcā no pagalma ziemeļu pusē, un karalis ieradās no dienvidu puses zem kupola."

Aiz kolonnas nebrīdinot parādījās Toms, satvēra viņu aiz rokas un ievilka ēnā pagalma tālajā kreisajā stūrī.

-    Velns parāvis, ko tas nozīmē? - Toms iešņāca viņai ausī, kad abi devās tālāk.

-     Liecies mierā! Man sāp! - Dženifera izrāvās no viņa skarbā tvēriena. Viņš atgrūda sievieti, un tā ar grūtībām noturējās kājās, aizklumburodama dažus soļus pa slideno akmens plākšņu grīdu.

-     Pats vainīgs, ka noticēju. - Toms pagājās viņai pretī. - Ārčijam bija taisnība. Jūs visi esat vienādi.

-    Sasodīts, par ko tu tagad runā? - Viņa stāvēja atspiedusies ar muguru pret Pirmā pasaules kara tanku, vienu no pastāvīgajiem eksponātiem.

-    Neizliecies, ka nezini…

-    Kas man jazina?

-    Ko viņš te meklē? - Toms ar īkšķi pameta pār plecu.

-    Kas?

-    Klārks. No Lielbritānijas policijas. Veseli četri policisti to vien gaida, kad varēs mani savākt. Tu mani pārdevi.

-    Ko?! - Dženiferai iepletās acis. Viņa paspēra soli pretī vīrietim un ierunājās klusā un nopietnā balsī: - Tom, uzklausi mani! Es neko par to nezinu. Tev man jātic. Tā ir kāda kļūda.

Toms pablenza uz viņu ar baltu aci, un sieviete spēra vēl vienu soli.

-     Paklau, - viņa turpināja. - Paliec tepat! Es aiziešu sameklēt Bobu ūn mēģināšu noskaidrot, kas te īsti notiek. Tas noteikti ir kāds pārpratums. Tu mums esi krietni izpalīdzējis, un tev nav par ko raizēties. Tici man!

Viņa pienāca pavisam tuvu un satvēra viņu aiz rokas. Toms negribīgi pamāja.

-    Tev ir desmit minūtes laika, ļa līdz tam nebūsi atpakaļ, tu vairs nekad mani neredzēsi un neko par mani nedzirdēsi. To es tev apsolu.

-    Desmit minūtes. Lai notiek!

Uz apbedījumu norādīja zīmes piecās valodās, un viņa, sekodama norādēm, devās pa tumšu gaiteni un iznāca grants pagalmiņā baznīcas vienā pusē. Pāri takai bija noliktas metāla barjeras, un zīmes piecās valodās pavēstīja, ka apbedījuma apskates vieta pagaidām ir slēgta, un atvainojās par sagādātajām neērtībām. Redzēdama, ka tuvumā neviena nav, viņa pārkāpa pāri barjerai un gāja apkārt baznīcai. Uz tās galveno ieeju veda zemi medus krāsas pakāpieni.

Dženifera apstājās kāp'ņu augšgalā un pārlaida skatienu dārziem visapkārt. Neredzēja neviena cilvēka, dažviet bija ieslēgti laistītāji, ūdens varavīksnes, izliekušās divdesmit pēdu garumā pāri zālienam un krūmiem, mirguļoja pusdienas saulē.

Viņa ieraudzīja vīriešus, par kuriem bija stāstījis Toms, otrpus žogam, kas apjoza dārzus. Viņi bija četri. Divi sēdēja mašīnā, viens uz soliņa, izlikdamies, ka lasa avīzi, un ceturtais staigāja šurpu turpu. Visi nepārprotami vēroja baznīcas durvis. Viens izskatījās sevišķi uzbudināts, uzvalka žakete ļengani karājās no kārnajiem, sagumušajiem pleciem. Viņa pagriezās pret durvīm un iegāja baznīcā. Kad vestibila stikla durvis aizvērās, pilsēta pazuda aiz muguras.

Dženifera juta, kā viņu apņem slāpētais klusums, nekustīgais gaiss, nespodrā, blāvā gaisma, godbijīgā sajūsmā sastingusi marmora grīda un akmens sienas. Augstu virs galvas vīdēja kupols, tā iekšpusē eksaltēti saplūdinājās sarkani, oranži un zili toņi. Kā vēstīja ceļvedis, uzgleznotās figūras simbolizēja apustuļus.

Baznīcā bija četras sānu kapelas, un tajās ieplūstošo rāmo gaismu iekrāsoja logu vitrāžas. Viena vitrāža bija zaļā krāsā, otra - zilā, trešā - dzeltenā un pēdējā - oranžā; šīs krāsu saliņas mirdzēja katras nišas stūri kā uguntiņas. Katras kapelas vidū bija apbedījums un gar sienām novietoti vai atslieti mazāki pieminekļi vai apbedījumu plāksnes. Iedama garām, viņa čukstus lasīja vārdus uz pieminekļiem.

- Fošs, Vobēns, Bertrāns, Liotē, Diroks…

Nepazīstami vārdi, tomēr tie izklausījās vienlaikus iespaidīgi un varonīgi. Katrā ziņā iespaidīgāk un varonīgāk nekā Brauna. Vai, patiesību sakot, ari Korbets. Viņa sarauca uzacis. Kur viņš palicis? Korbetam nebija raksturīgi kavēties.

Telpas tālākajā galā slējās milzīgs melna marmora altāris ar zelta lapiņu rotājumiem, un aiz tā vizēja stikla siena - tā atdalīja apbedījuma vietu no agrākās dubultās baznīcas karavīru puses. Tieši zem kupola atradās zema, apaļa marmora balustrāde. Piegājusi tuvāk, viņa redzēja, ka grīda ir izcelta un tās vietā no zemāka stāva grīdas paceļas milzīgs zārks, uz zaļa pjedestāla novietots krāšņs, vijīgs sarkans akmens klucis.

Dženifera atspiedās pret balustrādi un palūkojās lejup. Grīdā ap zārku bija iestrādāti Napoleona lielāko uzvaru nosaukumi, un visriņķī aplocījās baltu marmora kolonnu rinda. Kad acis bija pieradušas pie gaismas, viņa negaidot pamanīja kolonnu mestajās ēnās kādu apveidu.

Kurpes zole. Cilvēka kāja.

Dženifera momentāni atrāvās no balustrādes, aizskrēja pie altāra dziļāk baznīcā un nobrāzās lejup pa kāpnēm, kas veda uz zemāko stāvu. Šaurajā gaitenī, kas veda no kāpnēm uz kolonādi, uz grīdas ar asinīs samirkušu kreklu sagumis gulēja Makss, CIP kontaktpersona Londonā. Viņa paplēta Maksa plakstiņus, saprata, ka viņš ir miris, un, sirdij nevaldāmi dauzoties, pārkāpa viņam pāri.

Tajā brīdī viņa otrā pusē pie kolonādes ieraudzīja Korbetu. Viņš nekustīgs un kluss gulēja zemē, ar asinīm noplūdušu galvu.

Pīkst. 13.36

Izdvesusi klusu kliedzienu, Dženifera metās pie Korbe- ta, apvēla viņu otrādi un piespieda pirkstus pie miega artērijas, meklēdama pulsu.

Viņš bija dzīvs. Paldies Dievam! Galvas labajā pusē bija dziļa brūce, taču viņš vēl bija dzīvs.

-    Ser? Ser, vai jūs mani dzirdat? Tā esmu es, Brauna.

Izdzirdējis Dženiferas balsi, Korbets lēni atvēra acis. Viņš

ievaidējās, viņa pieliecās tuvāk un pielika ausi pie viņa mutes.

-    Monētas. Viņš paņēma monētas.

Korbets bija pa daļai ieslīdējis telpā aiz kolonnu rindas. Šeit slējās augsta marmora statuja - Napoleons visā savā imperatora godībā. Statujas priekšā uz grīdas baltā marmora kapakmenī bija iegravēts vārds "Napoleons II" un uz tā novietota neliela puķu vāzīte. Dženifera samitrināja tās ūdenī kabatlakatiņu un pasniedza to Korbetam. Viņš bija uztrau- sies sēdus, atspiedies pret durvju stenderi, pateicīgi paņēma mitro drāniņu un uzlika brūcei, lai apturētu asiņošanu.

-    Kas šeit īsti notika? - Dženifera maigi taujāja, notupu- sies uz grīdas turpat blakus. Viņš apjucis pakratīja galvu. Balss bija vārga, seja pelnpelēka. Dženiferai pēkšņi uzmācās atskārsme, cik priekšnieks šobrīd izskatās vecs.

-    Es pat nezinu. Viss norisinājās tik strauji. Es gaidīdams nolēmu uzmest aci šim apbedījumam. Viņš iesita man no muguras. Krītot es tomēr paguvu ievērot uzbrucēja seju. Tas bija Renviks.

-    Renviks? Vai esat pārliecināts?

Viņš pamāja.

-    Es viņu pazinu. Šaubu nav. - Viņš ieklepojās, pūloties attīrīt plaušas, viss augums nodrebēja. Dženifera pagaidīja, līdz lēkme mitējas.

-    Un monētas?

-    Tās bija man kabatā. - Viņš pasita pa žaketi. - Vairs nav.

Balss sarūgtinājumā aizlūza.

-    Es biju domājis, ka Maksa klātbūtnē man nekas slikts nevar gadīties. Nebiju paredzējis, ka kāds…

-    Par to tagad nebēdājieties! Es pasaukšu ārstu, lai jūs apskata. - Dženifera piecēlās. - Labi?

Korbets vārgi pamāja ar galvu.

Dženifera izņēma no somiņas mobilo tālruni, atvēra to, bet tad sastinga.

-    Starp citu, kāda iemesla pēc šeit ir Klārks?

-     Kas? - Korbeta seju nevarēja redzēt, tai priekšā bija mutautiņš, taču, pēc balss spriežot, viņš bija saviebis seju neizpratnes pilnā grimasē.

-    Klārks. Britu policists. Es redzēju viņu pie baznīcas. Vai viņu pasaucāt jūs?

Korbets nolaida drāniņu un samiedza acis. Piepeši balss ieskanējās stingrāk.

-    Tur tu, Dženifera, nejaucies! Tas nav tavā kompetencē. Pavēles nāk no pašas augšas.

-    Kur es nedrīkstu jaukties? Ko tas nozīmē?

-    Tā būs labāk.

Viņai iepletās acis.

-   Jūs viņu nodosiet? Viņš mums palīdzēja, un jūs viņu no- dosiet policijai? Viņš neko sliktu nav darījis. Viņš nav vainīgs. - Acis pazibēja sašutums.

Korbets viņai skāņi uzsmaidīja.

-    Nav vainīgs? Kurā noziegumā? Pat ja viņš nav nogalinājis Renviku, nav nozadzis monētas, tomēr viņš ir pastrādājis daudz citu noziegumu. Brauna, viņš ir krāpnieks, neievērojams zaglis un pelnījis tupēt aiz restēm.

-    Muļķības! - viņa nikni iesaucās.

-    Tu domā, mēs varam atļauties, ka viens tāds, kurš tik daudz zina, skraida brīvībā? Viņš mēli aiz zobiem neturēs. Tas ir tikai laika jautājums. Un kas sāksies? Dubļu vētra diplomātu pasaulē, kas atsviedis mūsu ārvalstu politiku atpakaļ par divdesmit gadiem.

-   Mēs noslēdzām vienošanos. Viņš palīdzēja mums un apsolīja ciest klusu, un mēs par to rehabilitējam viņa pagātni. Viņš man uzticējās. Es devu viņam savu godavārdu.

-   Un tu viņam ticēji? Ha! - Korbets iesprauslā jās. - Es taču tev piekodināju nesapīties ar viņu tik dziļi. Viņš ir bīstams. Uz spēles ir likts daudz vairāk nekā tavs godavārds. Britu policijai svarīgs ir viens - Renviks ir noslepkavots, un vainīgs ir Ķērks. Tādējādi mēs varam turpināt Renvika meklējumus, Ķērks ir aizvākts no ceļa, un par viņa klusuciešanu mēs varam nešaubīties.

-     Pie pakaļas! - Dženiferas balss drebēja aiz dusmām. - Kādēļ tu viņu nodod? Lai prezidentam kāds neuzdod dažus neērtus jautājumus? Lai CIP nav jāatbild par savām kļūdām? Lai tavā CV parādās vēl viens slavas pilns arests?

-    Atjēdzies taču, Dženifera! - Korbets atcirta, pirmo reizi uzrunādams viņu vārdā. - Tā ir reāla pasaule un dažreiz mēdz būt nepatīkama. - Balss skanēja rupji, nejūtīgi. - Mūsu mērķis ir apmierinošs iznākums, vēlams mums visiem. Tu esi dilemmas priekšā. Laiks izvēlēties.

-    Tu pats man stāstīji, cik ļoti ienīsti šādu attieksmi. Ja tu iedomājies, ka stāvēšu maliņā un noskatīšos, tu maldies. Ārkārtīgi maldies.

-    Stāvi! - Korbets noskaldīja. īss klusuma brīdis. - Tev ļoti rūpīgi jāapdomā nākamais solis.

Balsī jautās draudīga pieskaņa.

-    Es tev to stāstu tāpēc, ka man nav vienaldzīga tava nākotne. - Viņš mirkli klusēja. - Redzi, mēs tur, Amerikā, bažījāmies, ka tu ar Kērku sāc satuvināties un tāpēc tev varētu draudēt briesmas. Tāpēc Paipers nosūtīja vienu savu Amsterdamas cilvēku jūs abus pieskatīt - teiksim tā, sargāt jūs no mugurpuses.

Dženifera norija siekalas, baidīdamās atraut no priekšnieka acis.

-    Manā rīcībā ir zvērinātā liecība, ka viņš tajā naktī pirms trim dienām sekojis diviem cilvēkiem no muzeja uz viesnīcu, kurā jūs bijāt apmetušies. Izrādījās, ka tonakt muzejs ir apzagts.

Viņš atkal .mirkli klusēja.

-    Būtu pagalam stulbi, ja viņš tevi identificētu kā vienu no tiem, kurus viņš tovakar redzēja. Es pat īsti nezinu, kas tad notiks. - Viņa balsī ieskanējās bezrūpīga nots. - Skaidrs ir tas, ka tev būtu jāsēž. FIB necieš, ja tā aģenti nonāk ierakumu otrā pusē. Tas nenāk par labu vispārējam noskaņojumam.

-    Maitas gabals! - viņa izspļāva, taču saprata, ka ir sprukās. Priekšnieks viņu uzrādīs par vainīgo, un viņa kritīs nežēlastībā. Pieci līdz septiņi gadi aiz restēm. Atpakaļceļa vairs nebūtu. - Maitas gabals! - viņa atkārtoja, manīdama nedrošību savā balsī.

-     Lai arī tagad ir sāpīgi, tomēr ar laiku tu pati apjēgsi, ka tā ir labāk, - Korbets kā mierinādams atteica. - Tas nav nekas jauks, tomēr tāda tā sistēma ir. Reizēm esam spiesti pārcirst kādu Gordija mezglu. Nevienam nav jāzina par Amsterdamā notikušo. Tas tagad paliek starp mums abiem. Es zinu, ka tu to darīji, pareizu jūtu vadīta. Ja izspēlēsi kārtis, kā pienākas, drīz vien FIB kāpsi aizvien augstāk. Es par to esmu pārliecināts.

Dženifera neatbildēja. Viņa blenza grīdā. Gribējās viņam sist.

-    Sakopies, labi? - viņš bilda, norādīdams uz viņas asinīm klātajiem pirkstiem. - Tad parunāsim vēl.

Dženifera iegāja šaurajā telpā, pacēla no grīdas vāzi un iztukšoja to kreisajā saujā, tad nolika vāzi atpakaļ un saberzēja plaukstas. Ūdens šļakstēdams pilēja uz grīdas, iekrāsodams balto marmoru sārtu. Viņa pacēla pret statuju dusmu un izmisuma asarām pierietējušās acis.

Vai tiešām, viņa prātoja, raudzīdamās statujas aklajās, lepnajās acīs, vai tiešām tāda būs dzīve? Vai Boba Korbeta panākumu atslēga ir prasme izmantot cilvēkus un aizmest, kad tie vairs nav derīgi? Vai arī viņai, kāpjot pa karjeras kāpnēm, būs jārīkojas līdzīgi?

Un kā dēļ tas viss? Viņiem nebija nekā. Monētas bija nolaupītas. Kasijs pazudis. Toms nodots. Bet ko lai iesāk? Lai viņa sacītu ko sacīdama, Tomu tik un tā ietupinās par zādzību Amsterdamā. Jēgas nekādas.

Viņa notrausa plaukstas gar melnajiem, mīkstajiem svārkiem, kas uzreiz uzsūca mitrumu, un gatavojās pagriezties un stāties pretī Korbeta pašapmierinātajam smīnam. Viņa pārlaida skatienu pirkstiem, lai pārliecinātos, ka zem nagiem nav aizķērušies asins krikumi, un tajā brīdī atmiņā pazibēja Renvika nocirstā plauksta - asiņainais stumbenis, kas bija nevērīgi iemests caurspīdīgā plastmasas maisiņā un aiznests uz laboratoriju vai ekspertīžu telpu. Labās rokas plauksta.

Prāts piepeši sāka joņot. Labās rokas plauksta.

Ko Finčs viņai bija stāstījis Luisvilā pēc Šorta sekcijas? Par vecu tiesu medicīnas ekspertīzes viltību - labroči parasti sit upurim pa galvas labo pusi, citādi trieciens neizdodas īpaši spēcīgs. Korbetam ievainojums bija galvas labajā pusē. Kā Renviks varēja radīt tādu brūci, ja viņam nebija labās plaukstas?

-    Bob, es aizskriešu izsaukt ārstu. - Viņa cerēja, ka balsī un acīs nav manāms satraukums. - Parunāsim vēlāk.

Atbildes nebija.

Dženifera pagriezās un ieraudzīja Korbetu sev tieši priekšā. Izstieptajā rokā viņš turēja pistoli un ar to trieca viņai pa žokli. Sieviete nokrita uz grīdas, un no mutes sāka pilēt asinis.

-    Kusties! - Korbets pavēlēja. - Tur, iekšā!

Viņš iespēra Dženiferai pa ribām. Viņa, pa pusei rāpodama, pa pusei šļūkdama, ielīda šaurajā istabiņā, sargādama seju no Korbeta nevainojami nospodrinātajām melnajām kurpēm.

-     Piedod, Dženifera! Man no sirds žēl. Man pat sapņos nerādījās, ka nonāks tik tālu.

Viņš iebāza roku kabatā un izņēma resnu klusinātāju, ko runādams akurāti uzskrūvēja savas standarta izlaiduma Beretta stobra galā.

-    Ķērks ir vainīgs pie tā, ka man nāksies tevi nogalināt. - Viņa balsī ieskanējās teju histēriska pieskaņa. Viņš atvilka Beretta stobru, un ierocis metāliski noklikšķēja, lodei ieslīdot patrontelpā.

-    Ko tu dari, Bob? - Dženifera iekrācās. Viņa noklepojās, norija mazliet asiņu un attapa, ka atspiedusi muguru pret statujas pamatnes vēso marmoru.

-    Varētu padomāt, ka tas nav acīm redzams.

Pīkst. 13.51

Līdzko Dženifera bija aizgājusi, Toms ieslīdēja pa Invalīdu baznīcas karavīru durvīm. Kaut ari solījis kādu bridi gaidīt, viņš gribēja pats pārliecināties, kas patiesībā notiek. Vai Dženifera bija viņu nodevusi? Vai tomēr tā bija sakritība?

Uz kaļķakmens grīdas aizstiepās tumša koka solu rindas. Augstu virs galvas, kur masīvās sienas saskārās ar ieapaļo trauslo jumtu, viscaur jomam bija izvietoti karapulku un sagūstītu ienaidnieku karogi, kas lēni plīvoja krāšņām, kaujās nokvēpušām un asiņu notraipītām krāsām. Tālākajā galā slējās altāris.

Toms piegāja pie altāra un apgāja tam otrā pusē. Tur stikla sienā viņš bija uzgājis nelielas durvis, kas savienoja abas baznīcas puses. Uzlicis plaukstu uz roktura, viņš gatavojās atvērt durvis, bet tad sastinga - pretējā pusē viņš bija izdzirdējis paceltas balsis. Tad tās noklusa. Viņš instinktīvi juta briesmas. Lielas briesmas.

Viņš nospieda rokturi, un durvis nedzirdami atvērās. Viņš nostājās uz kāpņu laukumiņa, no kura varēja nokāpt uz kolonnu eju ap sarkofāgu. Pieliecies viņš ieraudzīja Maksu guļam bez dzīvības pazīmēm.

Toms pagriezās pa labi un klusi uzkāpa pa kāpnēm uz pirmo stāvu, tad paliecās pāri zemajai marmora balustrādei. Tagad atkal varēja dzirdēt balsis. Tās skanēja zemāk.

- Pastāsti, kā tu uzminēji. - Toms pazina Korbeta balsi. - Mani māc ziņkāre.

-   Tava brūce. - Dženiferas balss izklausījās dīvaini. - Renvikam nebija labās rokas, tāpēc viņš nevarēja radīt tādu ievainojumu.

-   Ļoti gudri. Kā allaž. Laikam vajadzēs sarīkot tā, ka man iesitis Ķērks - pirms atņēma man pistoli un nošāva tevi.

Iedams gar balustrādi, Toms Korbeta balsi dzirdēja aizvien skaidrāk un saprata, ka tuvojas viņiem. Dženiferas balss skanēja klusāk, un Toms sprieda, ka viņa atrodas mazajā istabiņā, kas, kā viņš zināja, bija izvietota šaipus sarkofāgam.

-    Kāpēc tu to dari? Tieši tagad? Naudas dēļ?

Korbets iesmējās, un Toms lēsa, ka atrodas tieši virs viņa. Toms bez vilcināšanās pārslīdēja pāri balustrādei un notupās uz šaurās,dzegas aiz tās.

Pīkst. 13.56

-    Man tevis gandrīz pietrūks, Brauna, - sacīja Korbets, paceldams pistoli. Viņš vilcinājās tikai īsu mirkli, žmaidzī- dams spalu, paspaidīdams mēlīti un pārbaudīdams tās at- sperīgumu. Viņš sadūšojās šāvienam.

Atgrūdies no balustrādes, Toms nolēca no dzegas un ar pēdām iespēra Korbetam tieši pa muguru. Korbets ietriecās sienā, salauzdams degunu pret marmoru, un pistole izlidoja viņam no rokām, aizvirpuļoja istabiņā, atsitās pret statujas pamatni un nokrita uz grīdas. Toms smagi nogāzās uz muguras, ar rokām mīkstinādams atsitiena spēku, lai nesalauztu asteskaulu.

Korbets ierēcās, apsviedās un ar sažņaugtām dūrēm grasījās mesties virsū Tomam, bet starp viņiem nostājās Dženifera ar pistoli.

-    Es šaušu, ja vajadzēs, ser. - Viņa pašķieba galvu un pacēla pistoli krūšu augstumā. - Mēs abi zinām, ka man tā nebūs pirmā reize.

Korbets samiedza acis. Cauri pirkstiem, kas bija aptvēruši degunu, sūcās asinis, un balss skanēja klusāk, jo mutei priekšā bija aizlikta plauksta.

-    Vari brūķēt muti, Brauna, bet mēs abi zinām, ka tu ble- fo. Tu nedrīksti mani novākt. Neaizmirsti, kā notika ar Gre- gu. Šoreiz tevi patiešām iesēdinās.

-    Varbūt iesēdinās, varbūt ne. Taču reizēm, ja grib panākt apmierinošu iznākumu, nākas pārcirst kādu Gordija mezglu. Vai tiesa?

Kaut kas viņas balsi lika Korbetam saminstināties.

-    Tu to nedarīsi, - viņš beigu beigās nokrāca.

-    Toties to izdarīšu es, - ierunājās Toms, pieiedams pie Dženiferas un izņemdams pistoli viņai no rokas. - Tāpēc iesaku tev turēt muti.

Korbets iesmējās, un asinis no nāsīm izplūda burbulīšos, kas pārplīsa un tūlīt atkal izveidojās no jauna.

-    Kas te smieklīgs?

-    Jūs abi - nu gan pārītis. Tas mums ne prātā nenāca.

-    Mums? - pārjautāja Dženifera, sperdama soli uz priekšu? - Kas ir tie mēs?

Korbets neatbildēja - smiekli pārgāja spēcīgā klepū, asinis bija saskrējušas rīklē.

-    Kasijs, - pēkšņi saprata Toms. - Tu strādāji kopā ar Kasiju, vai ne?

Korbets smagi atspiedās ar roku pret sienu, līdz klepus pārgāja.

Toms paskatījās uz Dženiferu.

-    Tāpēc viņš zināja, ka tu vēl esi dzīva. Tāpēc viņš zināja, ka Ņujorkas policija ir uzgājusi datubāzē manis atstātā DNS parauga līdzinieku. - Viņš palūkojās uz Korbetu. - Tāpēc, ka tu viņam pateici.

Korbets klusēja.

-    Es tomēr nesaprotu, - Dženifera prātoja, pagriezusies pret Tomu. - Kā viņš varēja būt saistīts ar Renviku? Es ar viņu visu laiku sadarbojos.

-     Viņš tev ļāva redzēt tikai to, ko gribēja ļaut, - Toms atteica. - Kad Štaineram palaimējās Shipholas lidostā pagrābt monētas, Renviks lika viņam un Ranjēri sadzīt pēdas un abus novākt. Vienīgā nelaime bija tāda, ka Ranjēri piekto monētu bija norijis un tā nonāca pie jums, Vašingtonā. Tāpēc tika noorganizēta mūsu abu tikšanās uz vakariņām Renvika mājā. Tas deva iespēju atgūt monētu, reizi par visām reizēm tikt vaļā no Harija Renvika tēla un par šo noziegumu uzvelt vainu man. Vienīgi viņi nebija rēķinājušies, ka tu ar saviem cilvēkiem mani visu nakti novērosi.

-    Jūs vēl aizvien neapjaušat, kas šis ir par cilvēku, vai ne? Jūs neaptverat viņa ģenialitāti. Viņa spējas. - Korbets nospļāvās, un balss pieņēmās spēkā. - Jūs abi esat tikpat stulbi kā pārējie. Paipers, Grīns, Jangs - visi tik lētticīgi iekrita.

-    Iekrita? Kā to saprast? Kādā ziņā "iekrita"? - Toms noprasīja.

-    Ak kungs! - Dženifera ieelsās. - Nu protams! Patiesībā taču nekas nenotika, vai ne?

Savilcis ķēmlgu, naidpilnu grimasi, Korbets sāka lēni sist plaukstas.

-    Es nesaprotu, - Toms atzina.

-    Tev bija taisnība, Tom. - Dženifera pagriezās un bēra vārdus, kas ar pūlēm tika līdzi domām. - Tu teici, ka viss izskatās pārāk viegli, it kā noziedznieki gribētu, lai mēs ātri ieraugām konteineru un noskaidrojam, ka pašnāvība patiesībā bijusi slepkavība. Tā, lūk! Patiesībā nekas nenotika. Tieši Korbets ieteica izskatīt personāla kartotēku. Viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk es izdibināšu, ka Šorts ir noslepkavots, un vērsīšu izmeklēšanu tajā virzienā. Viņš zināja, ka es atradīšu konteineru laukā aiz Šorta mājas un naudu bankas kontā. Tas viss bija viena liela krāpšana.

-    Šorts bija ellīgi nogarlaikojies. - Korbets nobraucīja piedurkni gar degunu. - Tā kāroja atkal būt policists, lai no jauna izjustu adrenalīnu trakojam. Kad es pavicināju savu apliecību un pateicu, ka nepieciešama viņa palīdzība kādā slepenā valdības projektā, no viņa vairs nevarēja atkauties. Tas stulbenis pat atteicās no samaksas. Viņš lepojoties ar to, ka varot atkal palīdzēt savai valstij. Padomā tik!

-    Tātad nekāda zelta sūtījuma nebija? - Toms gribēja precizēt.

-     Nu nē, konteineru atsūtīja gan. Šorts pats to pārbaudīja, lai neviens nevarētu to kārtīgi aplūkot. Tad viņš pie- raudzīja, lai to noved lejā, lai visi papīri būtu kārtībā, un sa- ķimerēja ģeneratoru, lai es vēlāk varētu izvirzīt versiju par datorvīrusu. Taču konteinerā neviena nebija. Tā bija Renvika ideja - sarīkot viltus zādzību. Tas tāpēc - ja kādam rastos aizdomas, būtu pietiekami daudz materiāla izmeklēšanai. - Viņš ieurbās ar skatienu Tomā un pasmaidīja. - Un kāds aizdomās turamais.

-    Taču, ja konteinerā neviena nebija, kā jūs tikāt glabātavā? Kā jūs dabūjāt ārā monētas? - Dženifera tincināja, mulsi raukdama pieri.

Toms, pēkšņi sapratis, pamāja.

-    Tas tāpēc, ka patiesībā tas nebija viltus noziegums. Tas bija agrāk pastrādāta nozieguma aizsegs. Monētas jums jau bija. Jums tikai bija vajadzīgs grēkāzis. Es.

Dženifera apstulbusi šaudīja skatienu no Toma pie Korbeta un atpakaļ.

-      Desmit gadus, - Korbets gausi pārtrauca klusumu. - Desmit gadus tās gulēja depozītkastītē un gaidīja. Miljoniem dolāru tepat pirkstu galā, bet neaizskarami. Tad Renviks man piedāvāja risinājumu.

-    Bet kā jūs pie tām piekļuvāt? - Dženifera nerimās. - Kā jūs to izdarījāt?

-     Vai tad tev nemācīja pārbaudīt agrāk noskaidroto? - Korbets pazibināja acis viņas virzienā. - FIB pamatskolas likums, Dženifera. Laiku pa laikam atgriezies pie agrāk noskaidrotajiem faktiem. Tevi vairāk interesēja pārbaudīt acīmredzamos pavedienus, kurus es izliku tev ceļā, nekā veikt mājasdarbu. - Viņš īsi iesmējās. - Vaļsirdīgi sakot, tāpēc jau es tevi izvēlējos. Zināju, ka tu izmisīgi kārosi iespaidot priekšniecību ar savu labo darbu un izpelnīties iespēju atgūt labo slavu, tāpēc uzķersies versijai, ko biju rūpīgi tev sagatavojis un tevi uz to uzvedinājis. Ja tu būtu arhīvā meklējusi centīgāk, tu pamanītu, ka todien, kad monētas pārveda no Filadelfijas uz Fortnoksu, es biju apsardzes virsnieks.

Dženiferai piepeši pārskrēja karsts pār muguru. Viņam bija taisnība. Viņa bija sekojusi acīmredzamām norādēm pat tad, kad instinktīvi juta to aplamību. Alkas izcelties bija aizēnojušas veselo saprātu.

-     Tā nu es tur sēdēju. Pirms divām nedēļām Marta bija pametusi mani un aizgājusi pie kāda džeka, ar ko iepazinās jogas kursos. Es sēdēju busiņā ar miljoniem dolāru vērtām piecām monētām, pieķēdētām pie plaukstas locītavas. Es atvēru kastīti un paņēmu monētas. Kad mēs aizbraucām uz Fortnoksu, neviens nepārbaudīja, vai monētas kastītē vēl ir. Apsardze parakstījās par saņemšanu un tukšu aiznesa uz glabātavu. Vecajam labajam Bobam Korbetam uzticējās. Kā jau allaž. Tīrā bērnu spēle.

Viņš uzvaroši pasmaidīja.

-    Ko bija nolems iesākt pēc tam? Aizgādāt monētas uz Eiropu un pārdot izsolē? Kāds būtu tavs ķēriens? - Toms prašņāja.

-    Puse peļņas.

-     Es vairs negribu klausīties, - Dženifera, savilkusi riebuma pilnu izteiksmi, uzsauca. - Atdodiet monētas!

Korbets iebāza roku kabatā un izņēma gludo metāla kastīti.

-     Labāk izsauc papildspēkus, - Toms ieteica Dženiferai, paņēmis kastīti un atdevis viņai. Sieviete atvēra, pārliecinājās, ka monētas tur ir, un aizcirta to ciet.

-    Tu ej prom pirmais.

-    Nu nē! Tikai tad, kad būsim tikuši ar viņu galā.

-     Es nopietni saku! Tālāk es pati. - Viņa pasniedzās pēc pistoles. - Tu nedrīksti pieļaut, ka tevi noķer, kamēr šajā lietā rodas kāda skaidrība.

-    Tu tiešām tā gribi?

Pirms viņa paguva atbildēt, laukumiņā atskanēja nepazīstama balss.

-    Velns un elle, kas šeit notiek?

Gaiteņa pustumsā stāvēja vīrietis un blenza uz Maksa līķi. Toms pagriezās pret Dženiferu.

-    Tas ir Klārks.

Pīkst. 14.10

Kad Toms pagriezās, Korbets spēra un ar pēdu trāpīja viņam pa roku. Pistole aizlidoja pa gaisu un, skaļi klaudzēdama, nokrita uz grīdas viņam aiz muguras. Ne mirkli nevilcinādamies, Korbets apsviedās un šāvās uz kāpnēm.

-     Ā, Korbets! - ieteicās Klārks, ieraudzījis, kas viņam skrien pretī. - Man likās, ka es tur, lejā, dzirdēju troksni.

Viņš norādīja uz mirušo Maksu.

-    To pastrādāja Ķērks?

Korbets neapstādamies iegrūda anglim ar elkoni, Klārks ar būkšķi atsita galvu pret marmora sienu un noslīga uz grīdas.

-    Aši saliec rokas! - Toms pavēlēja.

Dženifera salika saujas kopā, Toms uzkāpa uz tām, atspērās, pieķērās pie balustrādes dzegas, uztrausās uz tās un salīka aiz balustrādes, līdz dzirdēja Korbeta apavu papēžu klaudzoņu skanam kāpņu augšgalā. Brīdī, kad Korbets skrēja garām, Toms pārlēca pāri balustrādei un metās virsū, apķerdams rokas tam ap vidu un noslidinot zemāk līdz potītēm. Korbets nozvēlās kā saritināta paklāja rullis.

Tomēr viņš jau nākamajā mirklī bija kājās un spēcīgi iesita Tomam pa vaigu. Sejā iedzēla, Toms apvēlās un uztrausās kājās. Adrenalīns viņā kūsāja, no mutes kaktiņa sūcās asinis. Viņš nostājās starp Korbetu un izeju. Korbets stāvēja, pacēlis dūrēs savilktās rokas, un acis šaubpilni zibeņoja starp Tomu un durvīm, viņš nepārprotami mēģināja noteikt, cik labas izredzes ir tikt pretiniekam garām.

- Lūdzu, nekautrējies! - Toms aicināja.

Ierēcies Korbets krita Tomam virsū, apveltīdams pretinieku ar labi notēmētu sitienu un spērienu sēriju, ko Toms prasmīgi atvairīja ar rokām. Drīz vien viņš devās uzbrukumā, tik stipri iesizdams Korbetam pa kreiso vaigu, ka tas nogāzās kā nopļauts. Uztrausies četrrāpus, Korbets pacēla galvu pret Tomu. Acis liesmoja.

Viņš piecēlās un dažus soļus atkāpās. Toms pārāk vēlu attapa, kas viņam padomā. Amerikānis atsprādzēja sarkano virvi no pārnēsājamās barjeras, kas bija piestumta pie sienas viņam aiz muguras, paņēma rokās vienu tās misiņa stabiņu, un, uzvaroši iekrācies, devās Toma virzienā, abām rokām vēcinādams stabiņu sev priekšā, tā biezā kvadrātveida pamatne draudīgi švīkstēja gaisā.

Toms atkāpās, un Korbets metās skriešus, apļodams stabiņu virs galvas kā bruņinieks zobenu. No pirmajiem diviem vēzieniem Toms izvairījās, vispirms pa labi, bet pēc tam pa kreisi, taču trešais viņu pārsteidza nesagatavotu. Stabiņš nolaidās negaidīti zemu un trāpīja zem kreisā ceļa, un viņš sabruka uz muguras. Korbets nekavējoties pacēla stabiņu virs galvas un trieca lejup. Toms pavēlās uz vienu pusi, pēc tam uz otru, smagā misiņa pamatne divreiz iebelza pa marmora grīdu, izšķaidot uz visām pusēm prāvas gludā akmens šķembas. Toms iespēra Korbetam pa vēderu, vīrietim uz mirkli aizrāvās elpa, un viņš aiztenterēja atmuguriski.

Toms pieslējās kājās un pieskrēja pie citas barjeras, noņēma sarkano virvi, pacēla stabiņu un pasvārstīja to rokās, mēģinādams pierast pie tā svara. Abi vīrieši piesardzīgi meta lokus viens otram pretī, gaidīdami izdevīgu brīdi.

Korbets uzbruka pirmais, mežonīgi atvēzēdamies un tēmēdams Tomam pa galvu. Toms atvairīja uzbrukumu, un misiņa stabiņi sasitās kopā ar metālisku klaudzienu, kas atbalsojās krāšņajā kupolā kā zvana skaņas. Viņš nevilcinoties sita pretī un trāpīja Korbetam pa roku. Tas sāpēs iekliedzās, soli atkāpās un atkal metās uzbrukumā, šaudīdams stabiņu te uz priekšu, te atpakaļ. Toms izmisīgi aizstāvējās, viņu dzina uz marmora balustrādes, misiņa stabiņiem dauzoties citam pret citu, līdz rokas no nebeidzamajiem satricinājumiem sāka kļūt nejūtīgas.

Atspiedies pret balustrādi, Toms pēkšņi uz tās uzlēca, un Korbets metās uz priekšu, tēmēdams ar stabiņu pa kājām. Toms palēcās, un stabiņš, neko ļaunu nenodarīdams, šņākdams aizskrēja zem pēdām un šāvās atpakaļ, un Toms bija spiests atkal palēkties. Taču otrajā reizē Korbets vēzēja pārāk sparīgi, mazliet zaudēja līdzsvaru, un Toms spēra, trāpīdams tieši pa asinīm noplūdušo salauzto degunu. Korbets sāpēs spalgi iekaucās un plaukstām aizsedza seju. Stabiņš izkrita no rokām. Toms nolēca uz grīdas, aizspēra to tālu prom un savu aizmeta tam pakaļ.

Korbets pacēla galvu un pavērsās pret savu pretinieku. Acis asaroja, mati bija izspūruši, no deguna pilēja asinis, uzvalks bija ieplēsts un netīrs. Visbeidzot, izmisīgi ieaurojies, Korbets zibens ātrumā pievārēja dažas pēdas, kas abus šķīra. Toms pasviedās sāņus un aizlika viņam priekšā kāju. Korbets, inerces sviests, nevarēja apstāties, naids viņa sejā pārvērtās pārsteigumā, un viņš smagi nozvēlās uz grīdas.

Jau nākamajā mirklī Toms bija uzlēcis viņam uz muguras un ar roku aptvēra kaklu, žņaugdams aizvien stiprāk, līdz Korbets sāka kāsēt un plaukšķināt Tomam pa apakšdelmu kā cīkstonis, kas vēlas padoties.

Toms nesteidzīgi vilka Korbeta galvu uz savu pusi, juta, ka pretošanās kļūst aizvien izmisīgāka, manīja, ka kakla saites sāk stiepties un trūkt un skriemeļi berzējas cits gar citu, laužot mugurkaulu.

Prātā pazibēja pirms daudziem gadiem CIP apmācībā apgūtais - lai salauztu cilvēkam kaklu, pietiek ar sešām mārciņām spiediena.

Pīkst. 14.23

-   Nevajag, Tom! - Viņš juta Dženiferu maigi pieskārāmies plecam. - Viņš nav tā vērts.

Viņš turēja Korbetu nekustīgi. Prāts dega kā ugunīs, dunoņa galvā noslāpēja visas skaņas, līdz tās no jauna pārmāca Dženiferas balss, maiga un rāma.

-    Laid viņu vajā! Citādi sanāks, ka viņam bijusi taisnība.

Toms gausi atsvabināja tvērienu un pēkšņi atrāva roku un

pielēca kājās. Korbets palika uz grīdas lokāmies, klepojam un elsojam. Dženifera viņam uzsmaidīja.

-    Lieliski.

-   Tā! Nekustēties! - Aiz altāra iznāca Klārks un devās viņiem klāt, turēdams rokā Korbeta pistoli. - Neviens nekur neies, iekams nebūšu noskaidrojis, kas īsti šeit notika!

Viņš berzēja pakausi un izskatījās mazliet apdullis.

-    Viss ir gaužām vienkārši, - ierunājās Dženifera, paie- damās viņam pretī, bet bija spiesta apstāties, kad Klārks pavicināja pistoli pret viņu. - Bobs Korbets tiek turēts aizdomās par saistību ar noziedzīgu sazvērestību. Es viņu nupat arestēju.

Klārks uzrauca uzacis.

-    Ko? Velna milti, paši savu aģentu aizturējāt? Kas jums, jeņķiem, ir aiz ādas?

-    Tas ir sarežģīti. - Dženifera uzmeta viņam ašu smaidu.

-    Tas ir galīgā tūtā, tā, lūk. Jūsējie mūžīgi izstrādā tādus cundurus. Labi, ar to tieciet paši galā. Es šeit ierados viņa dēj.

Viņš pagriezās pret Tomu un turpināja mazliet nedrošā, tomēr aizvien stingrākā balsī.

-     Es taču teicu, ka beigu beigās tomēr tikšu tev klāt. - Brits pasmīnēja.

-    Žēl, ka nāksies likt jums vilties. Toms ar mums sadarbojas, - Dženifera maigi bilda, sperdama vēl vienu soli viņam tuvāk.

/

-     Ķērks? Sadarbojas ar FIB? Nemelsiet niekus! Viņš ir slepkava.

-    Jūs domājat Harija Renvika nogalināšanu?

Klārks pamāja.

-    Skaidrs, ka to. Ko gan citu, mmm?

Dženifera spēra vēl soli un atradās tikai dažu pēdu attālumā no Klārka.

-    Harijs Renviks ir dzīvs, un es varu to pierādīt.

Klārks neticības pilnām acīm raudzījās viņos abos. Sejā ieplūda sārtums, un zem bālās kakla ādas nešpetni drebēja muskulis.

-    Blēņas! Jūs tikai viņu aizsargājat. Domājat, es esmu vakarējais? - Balsī ieskanējās izmisums.

-    Nē, nesargāju. FIB to apliecinās.

-     Ā, sapratu! - Bažas Klārka sejā pārvērtās uzvarošā un vienlaikus nicīgā izteiksmē. - Jūs abi sadarbojaties, vai ne? Jūs esat uz vienu roku. Jūs sarīkojāt kaut kādu blēdību. Tā, nu jūs man esat rokā.

Viņš izņēma no kabatas spīdīgus rokudzelžus.

-    Tom Kērk, - policists iesāka, - es jūs arestēju par…

Toms pameta skatienu uz Dženiferu.

-    Vai drīkstu?… - viņš ievaicājās.

-    Ļauj man!

-    … Henrija Džūljesa Renvika slepkavību, - Klārks turpināja. - Viss jūsu sacītais…

Dženifera atvēzējās un ar labo roku iesita Klārkam tieši pa zodu. Vīrietis aizsmacis nokrācās un sašļuka uz grīdas kā marionete, kurai pārgrieztas aukliņas.

Šarla de Golla lidosta, Francija

1. augusts, pīkst. 18.30

Aizlidošanas uzgaidāmajā telpā ieskanējās informatora metāliskā balss - vispirms franciski, pēc tam angliski.

-    Air France reiss numur deviņi nulle septiņi četri uz Vašingtonu. Pēdējais aicinājums iekāpt. Lūdzu visiem, kas vēl nav iekāpuši, nekavējoties doties uz piekto izeju.

-    Tas, šķiet, ir manējais. - Dženifera nopūtās.

-    Tā šķiet gan, - Toms piebalsoja.

-    Paklau, es gribētu tev pateikties, - Dženifera neveikli ieteicās. - Nu… par visu.

-   Nē, man jāsaka paldies tev par to, ka uzticējies man. Tas man daudz nozīmēja un vēl aizvien nozīmē.

Dženifera pietvīka un nodūra galvu.

-    Ja kādreiz gadies Amerikā…

Toms pasmaidīja.

-    Neraizējies, gan kādu reizi gadīšos. Ja vien tev atradīsies laiks - tu taču tagad esi tik svarīga persona.

-    Ak, tu jau dzirdēji? - Viņa atkal piesarka.

-    Tu to esi pelnījusi. Esmu pārliecināts, ka Korbets tam piekristu. Starp citu, kā viņam iet?

-    Žans Pjērs visu nokārtoja ar vietējo varu. Korbetu vedīs uz Vašingtonu, un pašlaik viņu apsargā. Tad redzēsim. Kā jau viņš man teica, FIB ne acu galā neieredz sasmērējušos aģentus. Es domāju, paies ilgs, ilgs laiks, līdz viņu izlaidīs.

-    Tas ir labi. Pats vainīgs.

-    Un tu? Ko tu domā iesākt?

-     Ā, nezinu. Drīz atvēršu veikaliņu. Tur būs darba, cik uziet. Zini, nemaz neesmu kārtīgi apdomājis. Man tam neatlika laika.

-   Un tu tiešām atsakies no apsardzības? Gadījumā, ja Renviks izdarīs gājienu.

-    Nu nē, man nekas nenotiks. Man ir nojauta, ka mēs ar viņu drīz atkal tiksimies. Tomēr es būšu gatavs.

-    Jā, arī mēs viņam dzīsim pēdas. - Dženifera paņēma somu. - Ja notversim, es tev pavēstīšu.

Iestājās īss klusuma bridis.

-    Man nu jāiet.

-    Tā ir, - Toms piekrita. Viņš noskūpstīja Dženiferu uz pieres, tad uz lūpām, un abi cieši apskāvās.

-    Sargi sevi! - viņa iečukstēja vīrietim ausī, kad abi šķīrās. - Jā, un starp citu, - viņa piebilda, pagriezdamās uz izejas pusi, - tavs draugs Paipers ir atkāpies no amata. Finanšu ministrs nebija pārākā sajūsmā par to, ka saņēmis melīgas ziņas par notikušo. Mūsu vienošanās paliek spēkā, kamēr vien tu turi mēli aiz zobiem par "Kentauru". Kad tu atgriezīsies mājās, tavs draugs Klārks tevi sagaidīs kā karali.

-    Lieliski. - Tiesa, Toms nez kāpēc par to nebija pārliecināts.

-     Ministrs pat ierosināja tev piešķirt kādu apbalvojumu, bet es atcerējos, ka tev ne īpaši patīk strādāt valsts labā, tāpēc tu droši vien neko negribēsi.

Toms smaidīja.

-    Jā, pietiks ar atmiņām.

-    Atā, Tom! - viņa uzsauca, acīm pazibot.

-    Vai tu negribēji teikt - au revoir? - viņš klusā balsī bilda, kad sieviete izgāja pa durvīm.

Pīkst. 18.39

-     Nu tad tam beidzot ir darīts gals, jā? - Toma domās ielauzās Ārčija balss. - Paldies Dievam!

Toms pasmaidīja un kā neticēdams pakratīja galvu.

-    Tu tāpat vien gāji garām, vai ne?

Viņš neatrāva skatienu no durvīm, aiz kurām bija pazudusi Dženifera. Ārčijs pagājās uz priekšu un atspiedās pret zemajām dzelzs margām, uz kurām bija noliecies Toms. Viņš bija ģērbies uzvalkā, ar kaklasaiti ap kaklu, vienā rokā turēja portfeli, otrā padusē bija iebāzis Financial Times, bez grūtībām ie- jūkot darījumu cilvēku straumē, kas plūda cauri lidostai.

-    Kādam taču jāpasargā tevi no mugurpuses. - Vārdi noslāpa sendvičā, no kura viņš, turēdams to labajā rokā, tajā brīdī nokoda kumosu. Tā dzeltenais ietinamais papīrs bija pieskaņots viņa Ferragamo kaklasaitei.

-    Pēdējoreiz, kad tu teicies mani pieskatīt, tu man uzgrūdi Kasija pasūtījumu un panāci, ka mani gandrīz nošauj, - Toms sarkastiski attrauca.

Ārčijs gluži vai pamira.

-    Čomiņ, tas bija sāpīgi. Baigi sāpīgi.

-    Ko tu īsti te dari?

-     Pieraugu, lai tu nepastrādā neko tādu, ko vēlāk nožēlotu, piemēram, lai tu neiekāp lidmašīnā.

-     It kā tas būtu kaut kas nosodāms, - Toms domīgi novilka.

-     Ē-ē… ir gan! - Ārčijs iešjurpāja dzērienu. - Pirmkārt, viņa ir no federāļiem - parasti zagļiem neiesaka ar tādiem

pīties. Otrkārt, viņa dzīvo Amerikā. Patālu no mājām. Treškārt, viņa ir pārāk seksīga tādiem ķēmiem kā tu.

-    Tev droši vien taisnība, - Toms atsmēja.

Viņš izslējās taisni, pagriezās, atspiedās pret margām blakus Ārčijam un sabāza rokas žaketes kabatās. Kreisās kabatas dibenā viņš sataustīja kaut ko tur neiederīgu un izņēma ārā.

Tas bija tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada Rolex Prince spīguļojošā nerūsējošā tērauda ietvarā. Tas pats pulkstenis, ko Dženifera bija parādījusi viņam veikala skatlogā torīt, kad abi pirmo reizi tikās. Acīmredzot viņa bija to ieslidinājusi Toma kabatā, kad abi uz atvadām apskāvās. Roku veiklība, ko viņa droši vien bija aizguvuši no Amina Madhavija Stambulā.

-    Smuka mantiņa, - noteica Ārčijs, pieliecies tuvāk, lai labāk apskatītu. - Ja gribi tikt no tās vaļā, es zinu kādu, kurš būs ar mieru to iegādāties.

-    Nē, paldies! - Toms atteica un ar acīm sekoja lidmašīnai, kas lēni izripināja uz skrejceļa, un iedomājās, kā viņas pirkstu kauliņi nobāl, žņaudzīdami krēsla paročus pacelšanās gaidās. - Domāju, ka es to paturēšu sev.

Sarunā iestājās klusums. Lidosta visapkārt virmoja - klaigāja bērni, čīkstēja bagāžas ratiņi, zvanīja tālruņi.

Ārčijs ieklepojās un sakārtoja kaklasaiti.

-    Patiesībā, Tom, es šeit esmu vēl viena iemesla pēc.

-    Tā, sākas. - Toms pārgrieza acis. - Ko tu atkal esi sastrādājis?

-    Neko. Man tikai radās kāda doma. Padomā - mēs abi, Ķērks un Konolijs. Darījumu partneri.

Toms nopūtās un devās lidostas izejas virzienā.

-    Kur tu mūc? - Ārčijs skrēja viņam pakaļ. - Tavas spējas un mani sakari mūs padarītu neapturamus! Padomā par to!

-    Ārčij, es taču teicu - es vairs nestrādāju.

-    Tur jau tā lieta! Tas būtu normāls darbs. Viss likumīgi,

nekāds melnais tirgus. Mēs pārdotu, pirktu, palīdzētu cilvēkiem atgūt mantas. Saraustu smuku piķi. Mēs varētu pārmaiņas pēc būt godīgi.

-    Ārčij! - Toms sacīja, aplikdams viņam ap pleciem roku. - Kā gan mēs varam būt godīgi, ja biznesā esi iesaistīts tu?

Ārčijs apstājās kā zemē iemiets, savilcis aizvainotu seju.

-    Čomiņ, tas bija sāpīgi. Baigi sāpīgi. Toms iesmējās.

-    Varbūt kāda pinte alus palīdzēs pārvarēt sāpes?

-    Labi, bet tikai ne šito ārzemju šļuru.

/

EPILOGS

Vienīgais, no kā mums jābaidās, ir pašas bailes.

Prezidents Frenklins Rūzvelts Inaugurācijas uzruna, 1933. gada 4. marts

Francija, pie Lionas

Pēc divām nedēļām, pīkst. 22.07

- Lūdzu, izņemiet no kabatām visus priekšmetus, kas satur metālu! Atslēgas, monētas, mobilo tālruni, brilles. Salieciet visu šajā traukā un izejiet cauri detektoram! Paldies!

Trokšņainā rinda vijās šurp un turp gluži kā pie izklaides parka ieejas. Lielākā daļa rindā stāvošo, kas, spriežot pēc koši sarkanās ādas krāsas, atgriezās no atvaļinājuma, paklausīja apsargu tikai pie paša detektora un rentgenaparāta, steigšus iztukšodami kabatas no visiem priekšmetiem, kurus varētu uzrādīt detektors.

Tieši šis apstāklis - nevis slaidā vīrieša nevainojamais melnais uzvalks ar balto lentīti ap apkakli fluorescējošo tenisa kreklu un sandaļu jūrā - lika ievērot viņu. Tas, ka viņš labu gabalu pirms detektora bija rūpīgi atlasījis visus metāla priekšmetus un turēja tos saujā.

Tiesa, apsargi to neievēroja. Šai lidostai tikai nesen bija iepūsta dzīvība - uzņēmīga zemo izmaksu lidsabiedrība bija izvilkusi to no aizmirstības un nosaukusi palielas pilsētas vārdā, kas atradās trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem no tās. Tieši tāpēc viņš bija to izvēlējies. Šeit drošības pasākumi nebija tik augstā līmenī kā lielajās lidostās un personāls nebija tik labi apmācīts. Viņš arī agrāk tā bija rīkojies, kad bija jāaizbēg no kādas valsts.

Viņš uzsmaidīja sargam un rūpīgi novietoja nelielu čupi- ņu monētu un atslēgu saišķi vienā no pelēkajiem plastmasas traukiem, kas bija nolikti pie rentgenaparāta. Pietiekami daudz, lai izskatītos ikdienišķi. Viņš izgāja cauri detektoram. Kā jau viņš bija paredzējis, tas skaļi iepīkstējās.

-    Vai jums ir vēl kāds metāla priekšmets, tēvs? - franciski taujāja apsargs, vezdams vīrieti atpakaļ otrpus detektora. Viņš paplīkšķināja pa kabatām un papurināja galvu.

-    Nē, - viņš liedzās.

-    Labi. Lūdzu, izejiet cauri vēlreiz!

Viņš paklausīja, taču detektors arī šoreiz iepīkstējās.

-     Lūdzu, nostājieties tur, tēvs! Kājas mazliet platāk. Paldies!

Apsargs pārlaida pārnēsājamo skeneri gar melno uzvalku, un, nonācis pie cimdotās labās rokas, tas skaļi ieķērcās.

-    Vai drīkstu apskatīt? - aizdomu pilnais sargs norādīja.

-    Ak, protams! - Vīrietis pakratīja galvu. - Cik muļķīgi! Tik daudz laika pagājis, bet es, vienalga, aizmirstu.

Viņš visu bija rūpīgi pārdomājis. Galvenais bija panākt, ka tā izskatās vairākus gadus veca. Nedrīkstēja izskatīties, ka trauma izraisīta nesen - iespējams, tieši šādu cilvēku meklē policija.

-    Ko aizmirsāt?

-    Roku, - viņš bilda, novilkdams cimdu, zem kura atklājās rozā plaukstas protēze. Dažas meitenes rindā, to ieraugot, ieķiķinājās.

-    Piedodiet, ser! - sargs piesarcis noteica, meiteņu spurg- šanas nokaunējies.

-    Nē, nē, tā ir mana vaina, - viņš atvēcinājās. - Tā man bieži gadās. Pats vien esmu vainīgs, ka piemirsu.

-     Paldies, tēvs! Piedodiet, tēvs! Uz kurieni dodaties?

-    Uz Ženēvu.

-    Labi, ka lidmašina dosies ceļā laikā. Pēdējā laikā drošības pārbaužu dēļ tik daudz reisu aizkavējies.

-    Es nekur nesteidzos, - bilda vīrietis, izzvejodams monētas un atslēgas. - Ticiet, man ir daudz jāpārdomā.

-    Novēlu patīkamu ceļojumu!

-    Mana svētība jums, mans dēls, - teica Kasijs. Apsargs vēroja vienroci ieejam izlidošanas uzgaidāmajā

telpā.

Pieraduma pēc viņš, pagriezies pret aizejošo vīrieti, pārmeta krustu.

Džeimss Tvinings

FORTNOKSAS ZELTS

Redaktore Vita Baumgartena Korektore Ligita Smilga Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27289285.

Dž. Tvinigs

Tv 420 Fortnoksas zelts / No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 411 lpp.

ISBN 978-9984-35-268-8

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīc

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] labvakar, tevs! (tulk. no fr. vai.)

[2] vai zināt, kāpēc šo kvartālu sauc par Marē? (Tulk. no fr. vai.)

[3] mans draugs. (Tulk. no fr. vai)

[4] Ļoti priecājos. (Tulk. no fr. vai)

[5] tagad es esmu redzējis visu! (Tulk. no fr. vai)

[6] Spiegošana. (Tulk. no fr. vai.)

[7] priekšniek, mēs viņus iebāzām businā. (Tulk. no fr. vai.)

" nāku! (tulk. no fr. vai.)

[9] es uzstāju. (Thlk. no fr. vai.)

[10] tas nav tavā stilā. (Tulk. no fr. vai)

Content

Tvinings Džeimss Fortnoksas zelts

Administratīva pavēle Nr. 6102

PROLOGS

PIRMĀ DALA

16. jūlijs, pīkst. 23.30

18. jūlijs, pīkst. 7.00

18. jūlijs, pīkst. 16.30

18. jūlijs, pīkst. 14.23

18. jūlijs, pīkst. 23.10

19. jūlijs, pīkst. 8.35

19. jūlijs, pīkst. 14.05

19. jūlijs, pīkst. 9.06

19. jūlijs, pīkst. 18.00

20. jūlijs, pīkst. 15.30

20. jūlijs, pīkst. 10.05

Pīkst. 10.27

21. jūlijs, pīkst. 16.40

OTRĀ DALA

22. jūlijs, pīkst. 14.07

22. jūlijs, pīkst. 19.42

23. jūlijs, 11.37

23. jūlijs, pīkst. 17.00