Tvinings Džeimss

Zelta zīmogs

Džeimss Tvinings

ZELTA ZĪMOGS

.

Prologs

No cildenā līdz smieklīgajam ir tikai viens solis.

Napoleons I

Spānijā, Seviļa, Makarena

14. aprīlis (Zaļā Ceturtdiena), pulksten 14:37

Vispirms bija čuksti, gandriz nedzirdamas apslapētu gaidu trīsas, kas viegli savirmoja pacietīgo pūli.

-   Pronto. Pronto estaria aaļui. - Drīz. Drīz viņa bus klāt.

Tomēr čuksti izgaisa gandrīz tikpat zibenīgi, ka bija uzradušies. Svaidīgs vējš tos izrāva čukstētajiem no mutes, uznesa augstu siltaja nakti un neverigi izbārstīja pa gaisa strāvām kā lapas, kas rudeni virpuļo parka.

Toties kļuva dzirdama tala vientuļas trompetes dziesma; likumainaja, bruģētājā ielā no visam pusēm atbalsojas tas žēlas, gandrīz sievišķīgas raudas. Šoreiz neviens vairs necentās apvaldīt satraukumu, visu sejas sārtojās no neparasta iekšeja mirdzuma.

-   Ahora viene. Viene Im Macurenu. - Viņa tuvojas. Lu Macarena tuvojas.

Pūlis, gandrīz desmit cilvēku biezuma abās ielas malas, metas uz priekšu, atduroties pret sadalošajam metala barjeram, visi alka redzet. Starp ļaužu krastiem ka melna upe vizmoja tumši bruģakmeņi, ņirbošaja gaisma ik pa brīdim iemirgojās to viļņi.

Patveries anonimitātes drošajā siltuma, vīrietis ļava, lai gaidu pārņemtā masa nes viņu uz priekšu. Viņš bija pūli, taču nepiederēja pie ta, acis raizīgi slīdēja pāri apkartejo sejām, nevis nepacietīgi mekleja procesiju. Varbūt tomēr izdevies atrauties? Ne, šeit viņu nebūs iespējams atrast!

Sieviete, kas staveja viņam priekša, roka turēja lukturi, un viņš ieraudzīja savu spoguļattēlu ta spodraja apkaluma. Vēja aprauta ada, tumšas acis gail ka ogles, zods, stūrains ka klints bluķis, rubinsarkanais lupu šķēlums, sirmo matu mežonīgās krepes. Ne ar ko nesajaucamā izmisuma maska. Cara acīm viņš pēkšņi ieraudzīja vecu lauvu: tas stavēja uz augsta zemesraga, parlaizdams pedejo ilgu pilno skatienu savai teritorijai, kas stiepās līdz apvar- snim, un savam baram, kas lejāk laiski gozējās rietošās saules siltajās skavās, - un klusi devās uz brikšņiem nomirt.

Atskanēja gaviles, un viņš pagrieza galvu to virziena, bija klat pirmie Nazarenes. Izskatīdamies ļauni un draudīgi savos vienādajos purpura apmetņos un augstajas, smailajas cepurēs, viņi klusēdami soļoja garam, sejas neredzamas aiz maskam, iešķeltas vien šauras spraugas acīm, vienā roka slejas melna svece. Aizmugure gaja orķestris, palīdzot neizsisties no ritma.

-   Ēsta acijui! Esta accļui! - Viņa ir klat! Viņa ir klat! Mazs zens ar gariem, zeltainiem matiem bija izspraucies cauri drūzmai un viņam blakus lēkaja, cenzdamies saskatīt ko vairak. Cilvēks pasmaidīja par zēna dedzību, spraigo un nesarežģīto jusrnibu, uz mirkli aizmirsdams savas bailes.

-   Todavia no. Ves? - Vel nav. Redzi? Viņš paņēma zēnu un pacēla virs galvas, lai mazais redzētu, ka vel nav aizgajuši garam visi, kas soļoja pirms smagajam sudraba nestuvem, kuras atradas Virgen de la Esperanza Macarena statuja.

-    Gracias, Senor. - Zēns uzspieda viņam uz vaiga vieglu bučiņu un pec brīža jau starp stāvētāju kajam nozuda priekša, viļņa aizrauts.

Palīgoja garam pirmās ziediem rotātās nestuves - uz tam Poncijs Pilāts notiesaja uz navi Kristu. Ar seru vejputu pie viņa atlidoja viegla vīraka un apelsīnziedu dvesma, un viņš dziļi ievilka elpu, ļaudams, lai aromati harmoniski sajaucas rīklē līdzīgi konjaka izgarojumiem. Kapec viss beidzies šadi? Tas bija tik ļoti sen. Jau aizmirsts.

Viņš atkal palūkojas uz procesiju un ieraudzīja, ka Nazarenes vieta, vismaz šobrīd, ir nākuši Penitentes kolonna pa divi - gājienā maršrutu tie veica basam kajam, plecos turēdami smagus koka krustus. Skatīdamies uz nobraztajam, asiņainajam pēdam, vīrietis pasmaidīja: gribējās stāties tiem blakus, taču sirds dziļumos zinadams, ka jau ir par vēlu.

Piepeša sprauga grēku noželotaju skumigajas rindas ļāva viņam netrauceti ieraudzīt ielas pretējo pusi. Tur bariņš Monaguillo, priesteru tērpos ģērbušos bērnu, dalīja saldumus pirmaja rindā stavošajiem.

Viņš sastinga. Kads vīrietis, piespiedis pie auss tālruni, skatījas tieši uz viņu.

- Viņi ir šeit! - viņš izdvesa. - Atraduši!

Viņš pagriezās un nedomadams devas preteji virzienam, kura gaja procesija, - lai butu grutak sekot. Izlauzies cauri burzmai, viņš iznaca šaura ielā un ka lode šavas uz priekšu, paskriedams garām dzērājām, kas nolaida ūdeni kada durvju ailā, un jauniešiem, kuri spaidijas turpat netālu, zēns roku neveikli iebāzis meitenei aiz krekliņa. Pusi ielas garuma noskrējis, viņš metas pa labi sanieliņa, kur no zemajiem, nolaidenajiem balkoniem gurdeni karajas koši karogi un apvītušas puķes.

Pie lieliem koka vārtiem viņš strauji apstajās. Pie tiem bija pienaglota plāksne, kas vēstīja, ka šo ēku patlaban atjauno Construcion Pedro Alvum. Tas nozīmēja, ka iekša neviena nav.

lai atmūķetu priekškaramo atslēgu, vīrietim pietika ar dažam sekundem. Iegājis pa vārtiem, viņš tos rūpīgi aizvēra, nonakdams neliela pagalmiņa, kura metajas krasam notraipīti darbarīki un terakotas flīžu lauskas. Pa kreisi suns bija pieķezijis lielu smilšu kaudzi.

Pagalma vidu bija aka. Viņš piegaja tai klāt. Aka netika lietota, melnais režģis virs mutes padarīja pie svirkstenes piekārto spaini par tīri dekoratīvu elementu. Šī vieta nebija sliktākā par jebkuru citu.

Tumsa iegailejas sērkociņš, un viņš pielika to pie mazas piezīmju gramatiņas. Liesma uzreiz, pieķeras sausajam papīram, tas uzsuca uguni ka ūdeni un uguns alkatīgi laizīja lapu pec lapas, līdz pari palika tikai apsvilusi muguriņa. Viņš uzmeta skatienu vārtiem. Vēl ir laiks. Laiks atstat vesti par to, ko viņš atklājis, vel nav par vēlu.

Nazis iecirtas plauksta, asinis izplūda pa dziļo brūci un saka sūkties starp pirkstiem, lipīgas un siltas. Pabeigt viņš nepaguva - vārti atsprāga.

-    īsta aili. Te dije ejue lo iba a eneontrar. Vanga, vērīga, anles de cļue se vaya. - Viņš ir šeit. Es taču teicu, ka atradīšu. Atri, atri, citādi viņš aizbēgs!

Vīrietis pacēla galvu un pazina puisēnu, ko pirmīt bija pacēlis virs galvas - tas triumfējoši radīja uz viņu, acis nežēlīgi zalgoja, gaišie mati tumsa mirgoja ka uguns liesma.

Pa vārtiem iebrāzās pieci vīri, divi no viņiem acumirkli viņu pievarēja, aizlauzdami labo roku viņam aiz muguras un nospiezdami uz ceļiem.

-   Vai tu tiešam domāji, ka no mums var noslēpties, Rafael? - aizmugure atskanēja balss.

Rafaels neatbildeja: nav vērts.

-    Pieceliet!

Tvēriens kļuva mazliet vaļīgaks, un Rafaels tika uzrauts kājās. Pēkšņi iedegas auksta, žilbinoša gaisma. Rafaels pacēla brīvo roku, sargadams acis. Videokamera. Šie kroplie putas filmēja. Tie nofilmēs visu.

Viņa priekšā parādijas kads stāvs, asas, melnas aprises iezimejas uz aklinoši baltas gaismas fona; piepeši pasaule pazuda visas krasas. Pretimstavetajam rokā bija āmurs, un otrā - divas sešcollu naglas, ko tas bija pacēlis no zemes. Tetovējumu klājiens paslēpas abas piedurknes un veidoja apaļu krādziņu tur, kur tumšie raksti no jauna paradijas pie atpogata krekla apkakles.

Rafaels juta, ka tiek piepacelts, kā viņa rokas tiek piespiestas abpus vaļējam durvīm. Video operators nostājas tā, lai kadra ietilptu abi.

-   Gatavs?

Kaut kur uz ielas skanēja gaviles, sieviešu raudas un vaimanas. Rafaels apjauta, ka beidzot paradijusies lu Mucurenu, pie koka grieztas sejas izsmalcinata ekstāzē piesalušas stikla asaras, sērojot par vienīga dela navi.

Viņa bija klāt. Atnākusi pec viņa.

Pirmā daļa

Nepamet vecu draugu, jo jauniegūtais nav tam pielīdzināms: jauns vīns - jauns draugs, būs veci - dzersi līksmodams.

Sīraha gudrības grāmata (9:10)

Skotija, Drumlanrigas pils

18. aprīlis, pulksten 11:58

Automašīnai piebraucot, cauri zemajām debesim izlauzās gaismas stars. Tas maigi pieskārās pils sienam, smilšakmens iemirdzejas, un glāsmainais sārtums negaidīta žilba iespulgojas uz apkartējo mežu un pakalnu mūžsena zaļuma fona.

Toms Kerks izkapa un nodrebinadamies aizpogāja tumšzilo meteli, pēc tam uzsleja samta apkakli, lai ta aptvertu kaklu. Sešas pēdas garš, slaids un plecīgs, viņš bija atlētisks, taču ne acīmredzami muskuļains; uzmanīgie žesti un precīzās kustības ļāva nojaust, ka viņam piemīt apdomīgs, apvaldīts spēks, ko bija savadi aizraujoši verot.

Tomēr visvairak pārsteidza šā cilvēka acis - bieza ledus krāsa, intensīvi balzilas: tas vienlīdz vedinaja domāt par rimtu gudrību un aukstasinīgu apņēmību. Acis raudzijas no glītas, stūrainas sejas, kura vaigu kaulu asais griezums sasaucas ar zoda stingrajam aprisēm, biezās, izliektas uzacis bija tikpat bruņas kā īsie mati. Viss kopa veidoja nosvērtu un pašpārliecinātu ārieni.

Vienīga aplama nots bija negaidītās ciņu pēdas, kas izraibinaja pirkstu kauliņus - sīkas, baltas svītriņas, kas saplūda un krustojas ka dzīvnieku takas savanna.

Viņam priekša ledainaja vējā plivinājās zili balta policijas lente, kas bija nostiepta gar dubultkapņu loku pie pils galvenas ieejas. Toms pacēla galvu, un viņu pēkšņi gandrīz satrieca tas, cik uzsvērti ekstravaganta bija šī pils salīdzinājumā ar tuvēja ciema skarbo, peleko funkcionalitāti, bez šaubam, tieši tads reiz bija pils celtnieku nodoms: ar ēkas palīdzību vajadzēja nepārprotami no radīt vietējiem iedzīvotajiem, ka viņi ir niecību niecība. Tomēr šobrīd ta izskatijas mazliet neiederīga; Tomam likās, ka pils, acis blisinādama, peta jauno gadu simteni, nesaprazdama, kada tagad bus tas loma un varbūt pat mazliet kaunēdamas par savu uzkrītošo ekstravaganci.

Taluma zemu virs meža lidoja policijas helikopters, tā rotoru dūkoņa bija tikko sadzirdama: Tomam visapkart merķtiecigi šaudījās kadi divdesmit policisti, un katram roka bija racija. Toms atkal nodrebinajas, tomēr šoreiz vainīgs nebija aukstums. Redzot tik daudz pogaino vienuviet, viņš allaž jutas neomulīgi.

-    Vai jus ko meklejat, ser? - Viens no policistiem lentes viņa pusē parkliedza troksni. Biezie mākoņu aizkari uzreiz aizvilkas, un pils no jauna atgriežas sava pelekaja snaudiena.

-   Viss kartība, konstebl. Viņš atnacis pie manis.

Kreiso kāpņu augšgala bija paradijies Marks Dorlings - slaids vīrietis tumšzila divrindu uzvalka ar svītrainu kaklasaiti armijas apģērba krasas. Viņš nepacietīgi pamāja, mudinadams nekavēties, un Toms noprata, ka šīs tikko jaušami kundziskas manieres vesta par dzīvi, kurā viesošanās līdzīga lieluma un krāšņuma namos it nemaz nav retums.

Policists palocīja galvu, un Toms, izlīdis zem lentes, pa lēzenajiem un izdilušajiem pakapieniem devās pie Dorlinga, kas viņu gaidīja, atliecis plecus, izslējis zodu un dūres savilktas rokas iespiedis sānos ka mednieks, pozējot pie sava upura. Ar tādiem dorlingiem pilna Oksforda, Toms prātoja. Viņus nodod acis, nicīgā vienaldzība, ko caurauž nožēla, ar kadu viņi uzluko pasauli, itin kā slavēdami mazliet nomaļus. Reiz ta Tomu aizvainoja, viņš ņēma ļaunā šo šķietami instinktīvo nepatiku pret jebkuru, kam liegta šo kundziņu privileģeta pagatne vai zeltītā nākotne. Tomēr nepagaja ilgs laiks, un viņš saprata, ka aiz nedzīvajam acīm slēpjas salts niknums pret pasauli, kur likmes tik nepārprotami ir viņiem par labu, ka viņu dzīvēm atņemts pilnīgi viss noslēpums un dekainiba. Tādēļ ne jau nicinājumu patiesība pauda šis acis - tas bija dziļš riebums pret sevi.

-    Ks nedomāju, ka ieradīsieties tik atri, - Dorlings sveica viņu ar skopu smaidu. Tikko saklausāma apsūdzība, kas skanēja šajos vārdos, ļava Tomam noprast, ka Dorlingam nepatīk pārsteigumi. Ka gan citādi. Tiem, kuriem visu vajag turēt dzelzs durē, tadas lietas patīk reti. Pārsteigumi iznicina kārtības un vadami- bas iluziju, ko viņi ar tik lielam pulem radījuši.

-    Jus it ka sacījāt, ka atrodaties Milana? - viņš turpinaja, at- glauzdams no pieres plānu gaišu matu šķipsnu; uz kreisās rokas maza pirkstiņa nozibēja zelta zīmoggredzens.

-   Ja, es tur biju, - Toms paraustīja plecus. - No paša rīta lidoju šurp. Man likās, lieta ir svarīga.

-    Ir ari, - Dorlings apstiprināja, uzreiz piemiegdams balzaļās acis un sakozdams zobus. - Runa ir par Leonardo. - Pauze. - Priecājos, ka esat ieradies, Tom.

Dorlings nevajadzīgi stingri saspieda viņa roku, it ka atvainodamies par savu pirmītējo strupumu; viņa ada bija maiga un stingra. Toms neko neteica, vēlēdamies vispirms aptvert nule izdzirdēto. "Madonna ar varpstiņu." Viena no piecpadsmit - tik vien to ir - gleznam, par kuram tiek uzskatīts, ka tas liela merā gleznojis da Vinči ar savu roku. Vērtība, piesardzīgi Iešot, - simt miljoni dolāru. Visticamak - vairak. Šajas lietās nekas daudz svarīga ks nemedz but.

-Kad?

-   Šorit.

-   Cietušie ir?

-   Nolikuši pie vietas gidi. Zilumi, bet citādi vesela. Galvenokārt šoks, nekas cits.

-   Apsardze?

-    Nosacīta, - Dorlings pikti paraustīja plecus. - Ja paveicas, policija šeit var ierasties trīsdesmit minušu laika. Šie zeļļi visu mv darīja trijās.

-    Liekas, viņi zināja, ko dara.

-    Profesionāļi, - Dorlings bija vienisprātis.

-   Bet apdrošinašana vismaz bija līmenī, ko? - Toms pasmīnēja. - Vai varbūt lloyds grasas atteikties par šo maksat?

-    Un ka jums šķiet, kapec esat šeit? - Dorlings atbildēja, tikko manami pasmaidīdams; rievas viņam ap acīm un iedegušajos vaigos uzreiz kļuva dziļākas, acis satumsa.

-   Vecais stāsts: ka malumednieks kļuva par mežsargu?

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Hm, kada, diez, ir jusu interese?

Dorlings nesteidzās, pardomaja atbildi, un dzīsliņa viņam deniņos saka pulsēt gandrīz nemānāmi straujak.

-    Bizness. Kā vienmēr.

Tomam meles gala dega dažs labs vārds, tomēr viņš dziļi ievilka elpu un ļava laikam ritēt. Viņam bija savi iemesli. Dorlinga kantoris - zvērināti zaudējumu novērtētāji - pirmā instance, kura vērsās lloyds aģenti, kad viņiem bija jāizmeklē treknas apdrošinaša- nas summas pieprasījums. Un tajos desmit gados, kad Toms bija darbojies ka mākslas priekšmetu zaglis - kā daudzi apgalvoja, labakais sava nozare, - Dorlinga kantoris bija strādājis kopa ar policiju neskaitāmos gadījumos, kad radas aizdomas, ka vaininieks ir tieši Toms Kerks.

Tomēr nu viss bija citādi, jo apmēram pirms gada tautas izgaja ziņa, ka Toms un viņa senais ciņu biedrs Arčijs Konolijs ir pārgājuši likuma otra pusē un tagad konsultē muzeju apsardzi un palīdz atgūt nozagtus mākslās darbus. Tie paši taisnības aizstavji, kas gadiem bija pulejušies dabūt viņus abus aiz restem, stājas rinda, lai lugtu viņu palīdzību. Vispār jau diezgan skaudra likteņa ironija.

Dorlingam Toms neko nevareja pārmest. Patiesība kundziņa nekaunīgais oportunisms likās diezgan mīlīgs. Vispār jau mākslās pasaule ņudzēt ņudzēja viņam līdzīgie - ar adu ka nīlzirgiem un gaužam vaju atmiņu, kolīdz kjust skaidrs, ka var nokampt peļņu. Tikai atmiņas neizgaist tik atri.

-    Kas ir iekša? - Toms vaicaja, ar galvas mājienu noradīdams uz pils durvīm.

-   Ka tur nav? - Dorlings skumīgi attrauca. - īpašnieks, kriminālisti, vietejie sūdabraļi. - žargons likās uzspēlēts un nesaderejas ar Dorlinga aprautajiem teikumiem un asajiem patskaņiem. Interesanti, Toms domaja, varbūt ari kundziņu joprojām mulsina abu pagatne un varbūt šis tad ir mēģinājums parvaret pretišķības vai citādi aizpildīt plaisu, kas viņus šķira? Ja ta, gājiens bija stipri lācīgs, lai gan Toms spēja novērtēt to, ka Dorlings vismaz cenšas kaut ko darīt. - A, vel tikko uzradas tas nepatīkamais per- delens no Skotlendjarda mākslās noziegumu nodaļas.

-   Nepatīkamais perdelēns? Proti, Klarks? - Toms sērīgi pasmejas. Šoreiz Dorlinga raksturojums bija visnotaļ precīzs, tiesa, Tomam bija aizdomas, ka šādi viņš paradis dēvēt katru, kurš nav gājis ar viņu viena skola vai nefigurē viņa pastāvigaja Čelsijas viesību aprite.

-    Esiet prātīgs, - Dorlings viņu bndinaja. - Neiespiediet viņam asti bluķi. Atcerieties - mes sadarbojamies, nevis konkurējam.

-   Ja viņš, tad es arī, - Toms paraustīja plecus, taču nespeja - vai varbūt negribēja - apslēpt īgnumu. Viņam ar Klarku bija, ka izteiktos Arčijs, "priekšlaiki". Reizēm, lai ka tu gribētu pavilkt svītru un sava dzīvē virzīties talak, citi tev neļauj to darīt. Pēkšņi Tomam kļuva karsti un viņš atpogaja meteli, zem kura atklajas ogļ- peleks Huntsman vienrindas uzvalks un zils līiUitch & Kcy krekls ar atpogatu apkaklīti.

-   Jums jazina vel kaut kas, - Dorlings apstajas uz sliekšņa - viena kaja ārpuse, otra jau uz marmora grīdas, kvadrātveida zods izsliets, ka sitienu gaidot. - Man zvanīja no musu Pekinas filia-

Ies. Tikai nupat uzzinājuši: Milo ir uz brīvam kājām. Ķinieši viņu atbrīvojuši jau pirms pusgada. Neviens nezina, kapec. Ne čiku, ne grabu.

-    Milo? - Toms sastinga, neticedams savam ausim. Par spīti visam negribēdams ticēt. - Milo izlaists ara? Kas tam kopīgs ar…. jus domājat, ka tas ir viņš?

Dorlings neveikli paraustīja plecus, skarba pašpārliecībā piepeši bija viņu pametusi.

-   Tāpēc es jums zvanīju, Tom. Viņš jums kaut ko atstājis.

2

Ņujorka

18. aprīlis, pulksten 7:00

Nogriezušies uz Brodveju, viņi uzreiz nonaca kņada un steigā; priekša kā pērlītēs garu kreļļu virtene ņirbēja automašīnu gaismas, uz ietvem nepacietīgi šūpojās lietussargi. Lietus, biezs no astoņu miljonu cilvēku sviedriem, netīram tercitem teceja pa vējstiklu, izbojājot īpašu uzdevumu aģentes Dženiferas Braunas atspulgu iepretim pasažiera sedeklim, kurā viņa dzēra kafiju no plastmasas glazēs.

Gandrīz visi uzskatīja, ka viņa ir skaista sieviete un, kopš viņai bija apritējuši trīsdesmit gadi, iespējams, kļuvusi vel daiļaka: likās, viņa bija it ka piepildījusi slaiko, eleganti formigo piecu pēdu deviņu collu augumu, kura deļ agrāk izskatījās mazliet lempīga. Viņai bija gaiši bruņa āda un melni, cirtaini mati; teva afro- amerikanisko tumsnejību bija mīkstinājis matēs Virdžinijas bālums. Lielās, medaini bruņas acis viņa bija mantojusi no vecmāmuļās Mejas, nešpetnas sievietes, kas lielījās, ka divas reizes esot sastapusies ar pašu velnu: vispirms uz kuģa, parbrauciena no Haiti, otru reizi - sava kāzu nakti. Diemžēl Dženifera bērnība nebija iedomājusies noskaidrot, ko par šiem stāstiem saka viņas vectēvs, bet pec tam jau bija par veļu.

Un tomēr, lai ko apgalvotu pārejie, Dženifera nekad nebija uzskatījusi sevi par skaistuli, daudz dabiskaka un izjustākā daiļuma etalons, pec viņas domam, bija viņas jaunaka masa. Turklāt Dženifera nekad nebija īpaši interesējis tas, ko par viņas izskatu domā citi. Galu gala āriene ir tikai pazemīga kalpone raksturam, un viņai gribējās, lai par viņu spriež pec ta.

Dženifera apvaldīja žavas: logu tīrītāju hipnotizējoša žibina- šanas pa vējstiklu atgadinaja, ka viņai aplam sen nav izdevies aiziet gulēt laikus. Bez šarlta agras celšanas viņa tīri labi butu varējusi iztikt. No otras puses, viņai neviens nejautāja. Kur nu, paradi komandēja FIB direktors Grīns personiski.

-    Ta mes līdz vakaram nekur nenonaksim, - viņa nemierīgi sacīja, kad auto bija pašļucis uz priekšu vel paris pedu un saka iedarboties kofeīns. - Pie Rietumu Četrpadsmitas grieziet pari uz Astoto. - Viņa paskatījās augšup un pieķera šoferi spogulīti ap lūkojam viņas krušu stingras aprises.

-    Ka tad. - Tas neveikli palocīja galvu un atkal pievērsās satiksmei.

Dženifera atzvila sēdeklī, un īgnumu pret šoferi izlīdzina ja uzjautrinājums pašai par sevi. Tikai deviņi mēneši šaja pilsētā, un viņa jau pilna spara iztaisās par īstu ņujorkieti - bija uzradusies ne tikai iracionala nepacietība, bet ari svēta pārliecībā par savam spējam jebkura pilsētas vietā nonākt atrak, neka to jaudatu jebkurš cits. Varbūt tas nebija sevišķi pievilcīgas īpašības, toties tas viņai pēkšņi java justies piederīgai - un šis izjūtas viņa nebija izbaudījusi jau ļoti sen. Parak sen.

Pec divdesmit piecām minūtēm viņi izbrauca Rietumu Astoņdesmit devitaja iela un apstajas pie pārsteidzoši elegantas Klermontas Jāšanas akadēmijas ēkas; ja varēja ticēt plāksnei pie sienas, taja atradas senākie nepārtraukti strādājošie staļļi Savienotājās Valstīs.

Dženifera parlaida skatienu ielai - ja, Grīna neiztrūkstoša apsardze jau bija priekša; daži laimīgie sedeja viena no trim džipiem bez atšķirības zīmēm, parejie slepas no lietus pretējas puses namdurvju ailas, taču ūdens vienalga pilēja viņiem uz pleciem un nospodrināto kurpju purngaliem, boss bija klat laicīgi. Pirmais likums. Lai kas viņam padoma, tūļāties viņš nemīlēja.

Viņa izkapa no mašīnas. Virs parasta pilsētnieces maskēšanās tērpa - tumša bikškostīma ar baltu zīda blūzīti - viņa šorīt bija uzvilkusi garu meteli. Nav jau diez kads sapņu tērps, viņa pati zinaja, taču bija sūri grūti mācījusies, ka ļautiņi izmantos jebko, lai ieliktu tevi kada no savu parkaļķoto prata taksonomiju plauktiņiem. Un, goda vārds, ņemot vera to, cik grūti FIB bija tikt uz priekšu sievietei, turklāt vēl afroamerikānietei, Dženifera drīzāk velējās, lai viņu iegramato kā frigidu, nevis ka viegli iegūstamu tukšgalvi; visiem zināms, ka aģentēm sievietēm vietu varēja atrast tikai šajas divas kategorijas. Turklāt sava ziņa tas bija ērti ari viņai pašai - par vienu lēmumu mazak jāpieņem no rīta.

Jāšanas skolā varēja nonākt pa uzbrauktuvi, ko klaja biezs dubļu un zāģu skaidu paklajs. Iegājusi viņa pēkšņi pievērsa uzmanību smakai - Manhetenas nežēlīgajos metāla, betona un stikla džungļos neiederīgajai zirgu, ādas un meslu smakai. Reiz bija laiks, viņa pratoja, kad šad i oda visā pilsētā, kad pakavu klau- dzoņa un osta ienākošo kuģu miglas svilpes vēstīja par to, ka no cerībām un godkāres top jauna pilsēta. Man patīk ši smarža, viņa nolēma. Kaut kāda ziņā ta liekas īsta. Pastāvīga. Svarīga.

Viens vienīgs zirgs mehāniski rikšoja pa platu apli starp sienam un koši zilajam kolonnām, kas balstīja nobalsinatos griestus. Seglos nedroši zvārojas meitenīte; no acīmredzami jaunās melnās samta ķiveres apakšas bija izspraukušās zeltainas bizes. Vidu staveja instruktors; griezdamies uz bruņo, nodilušo jātnieku zābaku papežiem, viņš sekoja zirgam un palaikam izkliedza norādījumus.

- Atvainojiet! - Dženifera iesaucas, kad zirgs skrēja garām un instruktors pagriežas uz viņas pusi. - Es mekleju falstafu.

-    Falstafu? - Ziņkārīgi pētīdams viņu, virs naca tuvāk; muskuļotos ikrus apspīlēja pienbaltas jātnieku bikses no likras auduma. - Jums vajadzīgs Falstafs?

Dženifera apņēmīgi palocīja galvu, ceredama, ka virs nav saklausījis tikko jaušamo nedrošību viņas balsi. Grīna sakamo tālruņa klausule bija pasteidzinājusi un nomakusi garambraucoša auto sirēna. Septiņos trīsdesmit. Klennontas jušanas akadēmiju. Prasiet Falstafu. Nekavējiet.

-    Cik reižu jasaka? Papēžus uz leju! - Instruktors pēkšņi uzbrēca, raudzīdamies viņai par plecu. Dženifera atskatījās un redzēja, ka meitēns tumši pietvīkst un aiztraucas, papēžus stingri iespiedis seglu kāpšļos; uz muguras nevaidami lekaja bizes. Instruktora pētošais skatiens viņai sekoja, seja savilkta nosodošā grimase.

-   Ja, Falstafu. Jus zināt, kur es viņu varu atrast?

Vīrietis skeptiski noskatijas uz Dženiferu un nesteigdamies pamaja uz labo pusi.

-   Viņi jus gaida augša. Otrais stāvs. Dziļuma un pa labi. Tieši ta. Malacis. Rokas uz priekšu. Neaizmirsti par stāju! Staja ir pats galvenais.

Nobubinajusi pateicību, Dženifera devas uz turieni, kur viņai bija noradīts. Plata lokveida uzbrauktuve veda uz staļļiem, akmens segums bija izdeldēts, neskaitamu pakavu un apzinīgu Augšējās Vestsaidas berneļu izdauzīts.

Tur, kur uzbrauktuve beidzas, stavēja vel divi Grīna viri, kuriem aiz kreklu apkaklītēm nozuda caurspīdīgu austiņu vadi. Tie pamaja, lai viņa iet pa vidējo eju, kas izveda staļļu talakaja gala; pa labi un pa kreisi bija šauraki gaiteņi ar steliņģiem. Steliņģi bija izkrāsoti balti un demonstreja sabrukumu un nolaistibu daža- das pakapes - līstīšu trūka vai tas bija salauztas, čuguna margas klaja bieza rūsas karta un daudzi krasas slāņi. Segli, pavadas un dažnedažādas zirglietas līdz ar sadilušam virvēm juku jukām sa- kartas pie aplupušajam sienam vai šķībajiem vārtiņiem. No griestu sijas nokarājas stereo ierīce, tas atskaņotā muziķa noteikti daudz vairak patika meksikāņu palīgstrādniekiem, kuri meza meslus, nevis zirgiem, kas skumīgi skatijas pari steliņģu vārtiņiem.

Kartējais Grīna rokaspuisis gaidīja Dženiferu galvenas ejas gala. Ne varda neteikdams, viņš lika Dženiferai doties pa labi. Dzirdēdama balsis, viņa gāja uz pedejo steliņģi, kam pie durvīm bija piesieta vara plāksnīte. Taja ar neasu naglu bija ieblietēts vārds: Falstafs.

Dženifera uz bridi apjuka un sarauca pieri. Viņa bija iedomājusies, ka Falstafs ir persona, kuras vecākiem bijusi vai nu pārliecīgā mīla pret Šekspīru, vai apšaubama humora izjuta. Izradās - zirgs.

Paraustīdama plecus, viņa iegaja steliņģī. Džeks Grīns staveja ar muguru pret viņu, iegrimis saruna ar diviem eleganti ģerbtiem vīriešiem, no kuriem viens bija krietni vecāks par otru. Ieraudzījis viņu, jaunakais strauji pacēla galvu. Sapratis mājienu, Grīns apcirtās pret Dženiferu.

- Sveicinātā, Brauna, - viņš nevengi nosmaidija. - labi.

Grīns bija viens no neskaitamajiem absolūti vienadajiem va- šingtoniešiem, kuri, liekas, cits pec cita noripoja no slepena konveijera kada bagata balto priekšpilsētā Bostonas apkaime. Asi iegludinātās uzvalka bikšu vīles, ka ar gludekli nolīdzinātā ce- lite brūnajos matos, mīksti vaigi, nevainojami zobi un varavīksnenes ka blāvi tintes traipi spodri baltos palagos; viņa skatiens nemitīgi aizlēca tev par plecu - ja nu tev aiz muguras istaba ir ienācis interesantāks sarunu biedrs?

Kopš Dženifera viņu pēdējo reizi bija redzējusi, direktors Grīns bija nokrities svara, ta vairojot ticamību Biroja baumam, ka viņš nesen atkal apprecejies, un līgaviņa, daudz jaunāka un bagatā- ka, liek viņam trīs reizes nedēļā kapt uz trenažiera. l ai ka ari bu- tu, viņam vel nāksies krietni papūlēties - audums ap bikšu augšējo pogu savilkts krunkas, pūloties noturēt vedera svaru. Un jaunā otra puse itin nemaz nebija pacentusies mainīt viņa gaumi kaklasaišu ziņa: šorīt direktoru Grīnu rotaja košs dažadu oranžo toņu sajaukums.

-    Labrīt, ser. - Viņa paspieda bosam roku.

-    Paldies, ka ieradāties. Es zinu, ka ir agrs.

-   Tas nekas, - viņa augstsirdīgi atsaucas. - Es tik un ta parasti šaja laika skrienu.

Dženiferai veltītais direktora Grīna skatiens palika pusceļa starp lidzjutlbu un apbrīnu, tad viņš» ar rokas mājienu aicināja aģenti nakt tuvāk.

-    Es vēlos jus iepazīstināt ar lordu Entoniju Hadsonu un Ben- džaminu Kolu. Kungi, ši ir īpašu uzdevumu aģente Dženifera Brauna.

-   Sauciet mani par Benu!

Kols uzsmaidīja platu, baltzobainu smaidu; brūnas acis dedzīgi mekleja viņas skatienu, taču, kad Dženifera nenovērsdamas lūkojas pretī, strauji aizšāvas prom. Interesanti, viņai ienaca prātā, vai pārējie zina, ka viņš ir gejs? Droši vien. Nevainojami ģerbies melna uzvalka un balta krekla ar atpogatu apkaklīti, zem atslēgas kaula izciļņa mazliet redzama plata zelta ķede. Droši vien pāri četrdesmit, taču izskatijas viņš gadus desmit jaunaks; iegarenas, smailas sejas veselīgais mirdzums nodevīgi ziņoja par dienišķajiem kviešu dīgstiem, skrubjiem, svaru cilašanu, sojas pienu, pilatesa vingrošanu un dārgu mitrinošo krēmu.

-   Tikai viņu gan nekada gadījuma nesauciet par Toniju, - viņš turpina ja.

Cik Kols izskatījas mundrs un veselīgs, tik Hadsons - nodzirdēs un apvazats; viņa svītraina uzvalka aizvēsturiskais piegriezums un apdilušas aproces lika domāt, ka tas ir savdabīgs dzimtas mantojums vai purs. Viņa acis gandrīz nozuda zem uzacu kušķainas par- kares, vaigi bija grumbaini un noļukuši ka balons, no ka izlaists gaiss, lupas saplaisajušas un to kaktiņi nolaisti nemainīgi drūma grimase. Dženifera nolēma, ka viņš, visticamak, ir gadus piecdesmit piecus vecs: ne gluži pensijas vecumā, taču pavisam noteikti jau skaita dienas līdz tam. pekšņi viņai likās, ka Hadsons viņu vero un mēro, it kā skatītos šautenes tēmēkli kaut kur nomaļā Skotijas purva, lēstu attalumu un vēja ātrumu, lai tad droši nospiestu sprūdu.

-   Esmu redzejusi jusu fotogrāfijas laikrakstos, - viņa bilda, izstiepdama roku sveicienam.

Butu grūti strādāt FIB Mākslas noziegumu nodaļa un nezināt, kas ir Sotheby's un Chrittie's ģenerāldirektori. Hadsons bija brits ar zilam asinīm un attals Anglijas karalienes radinieks, atsūtīts, lai Sotheby'$ bagatos Ziemeļamerikas klientus labinatu ar kanape un vecmodīga šķiriskuma vēsmu. Savukārt Kols bija Bruklinas darbonis; par spīti tam, ka, sakot strādāt Christie's pasta departamentā, viņš tik tikko prata parakstīt savu vardu, viņš bija talu ticis, pateicoties lunkanajai mēlei un nepiesatina- mai kārei pec krietna darījuma. Abi kopa glīti simbolizēja izsoļu pasaules sociālā spektra pretpolus un klientus, kuriem viņi kalpoja.

-   Tatad jus zināt ari, kapec es ludzu, lai mušu tikšanas notiktu šeit, - Grīns, itin ka atvainodamies, ar rokas mājienu noradīja visapkart. Hadsons neveikli pamiņajās memā piekrišana, pievērsis pārmetošu skatienu planajai putekļu, salmu un zirgu barības kartiņai, kas jau bija pārklājusi viņa spožas, ar rokam darinatas kurpes.

-    Varu uzminēt, - Dženifera apstiprinoši palocīja galvu.

Pirms paris ganiem gan Chrifitie's, gan Sotheby'a bija radušas

nopietnas problēmas ar pretmonopolu likumiem - izskanēja apsūdzības, ka slepenībā notiek vienošanas par komisijas ņaudam, regulārās sarunas limuzīnu aizmugures sedekļos un lidostu izlidošanas salonos. Tika piespriesti lieli korporatīvie naudas sodi un pat cietumsodi, tomēr Hadsona priekštecim seram Normanam Votkinsam pagaidam bija izdevies nenonākt aiz restēm, neatgrie- žoties ASV teritorija. Ta nu staļļi bija diezgan diskrēta vietiņa, kur Hadsons un Kols varēja sanakt kopa: pec tiesas sabiedrība bija izveidojies tads mikroklimats, ka neviens no abiem neriskēja, ka viņu pamana viena telpa ar otru, kur nu vēl bez liekiem lieciniekiem, ka šobrīd.

-    Entonij, - Grīns vērsās pie Hadsona. - Varbūt jus paskaidrosiet, kas isti par lietu.

-    Labprāt. - Nozibot smaragdzaļai oderei, Hadsons atpogaja savas divrindu žaketes iekšpogu. Viņš stivi noliecās un paņēma zelta ierametu gleznu, kas, Dženiferas nepamanīta, bija stāvējusi pie sienas.

-   Vase de Fleurs, litus, Pols Gogens, 1885. gads, - viņš pompozi pasludinaja, paceldams gleznu augstak, lai Dženifera var to apskatīt. Ta bija pavisam neliela: smalki gleznota vāze ar košam puķēm uz tumša, gandrīz vētraina fona. - Iespejams, šis nebija no māksliniekā slavenakajiem darbiem, jo viņš vēl nebija izkopis to primitīvo, ekspresīvo manieri, kas raksturo viņa glezniecību pec pārcelšanās uz Taiti. Tomēr jau redzams manami konceptuālāks attēlojuma veids, tapat atspoguļojas nepārprotamas Pisaro un Se- zanna ietekmes.

-    Neuztraucieties, es ari nesaprotu, par ko viņš runa, - Kols nosmēja.

Hadsons saravās, taču neko neteica, un Dženiferai radas aizdomas, ka viņam Kols ar savam neverīgajam manierem ir tīri pa pratam; iespejams, anglis viņu pat apskauž.

-   Jus to izsolāt? - viņa minēja.

-   Nākamnedēļ. Ta pieder kādam irāņu tirgotajam Reubenam Razi. Viņš mums ir labs klients. Pagaidam no tirgus ir bijušas ļoti labas atsauksmes.

-   Vai ta ir īsta?

-   Kāpēc jus ta jautajai? - Hadsons strupi noprasīja un ka sar- gadams pavilka gleznu talak no Dženiferas; vīrieša acis piemiedzas, it ka viņš atkal ņemtu Dženiferu uz grauda.

-    Tāpēc, lord Hadson, ka diez vai jus butu mani uzaicinajis šeit ierasties tikai tāpēc, lai parādītu gleznu.

-    Redzat nu, - Grīns pasmaidīja. - Es taču teicu, ka viņai ir ķēriens.

-    Neņemiet Entoniju galvā, - Kols uzplikšķinaja 1 Iadsonam pa muguru. - Jūs vienkārši trāpījāt varīga vietā, tas ari viss.

-   Paradiet aģentei Braunai katalogu, - ierosinaja Grīns. - Uzreiz viss bus skaidrs.

Kols, noklikšķinot sprādzes, atvēra savu monogrammam greznoto Louis Vuitton portfeli, izvilka vaļīgi iesietu, krasainu iespieddarbu, ko pasniedza Dženiferai.

-   Tas ir kataloga paraugnovilkums musu 19. un 20. gadsimta mākslās izsolei, kas pec paris menešiem notiks Parīzē. Kada Ja- panas firma, musu pastavigais klients, lūdza, lai izstādām pārdošanai vairakas gleznas. Viena no tam ir īpaši interesanta. - Viņš pamāja uz sējumu. - Numur 185.

Dženifera šķira lapas, līdz nonāca līdz Kola nosauktajam ciparam. īss mākslās darba apraksts, aptuvena summa - trīssimt tūkstoši dolāru, taču viņas uzmanību uzreiz piesaistīja fotogrāfijā. Dženifera pārsteigta pacēla acis.

-   Ta pati glezna! - viņa iesaucās.

-   Ka naglai uz galvas, - norūca Hadsons. - Kads mēģina mus aptīrīt. Un šoreiz, nolāpīts, mums vajag pieķert šos nekrietneļus ar ķepu medu.

-   šoreiz?

-   Lords Hadsons un misters Kols uzskata, ka šis nav atsevišķs gadījums, - Grīns svinīgi paskaidroja.

-   Un tapec, aģente Brauna, - turpinaja Kols, kas piepeši bija kļuvis pilnīgi nopietns, - mes uzaicinajam jus ierasties šeit.

3

Skotija, Drumlanrigas pils

18. aprīlis, pulksten 12:07

Tomam ši vieta atgadinaja ne tik daudz pili, cik mauzoleju: viss tinas vieglas ēnas un kapličas klusuma, aukstajos, tukšajos gaiteņos plīvo soļu dipoņas un sarunu čukstu drumslas.

Ari iekārtojums necik nespeja šo iespaidu izmainīt, jo, kaut ari lielajas un skanigajas istabas bez skaita dižojas krāšņi gobeleni, eļļas gleznas zelta ietvaros, kumodes ar marmora virsmām, rokoko galdiņi un visdažadakie objets d' art, ielūkojoties uzmanigak, varēja redzet, ka daudzi no tiem ir apvazati, putekļaini un novārtā atstati.

-   Man tas atgadina kaut kādas eģiptiešu kapenes, - Toms čukstēja. -Nu, viss piebāzts pilns ar dārgumiem un kalpiem, pec tam aizzieģelets, lai neviens no ārpuses netiek klat.

-   Šis ir dzimtas nams, - Dorlings atgadinaja. - Hercogi Baklu te dzīvojuši gadu simteņiem.

-    Interesanti, vai viņi kādreiz te tiešam dzīvoja, vai ari tikai kopa namu ka tadu kapu?

-    Lūdzu, varat pajautat viņiem pašiem! Tur stāv hercogs un viņa dels, Dalkietas grafs, - Dorlings čukstus paskaidroja, un viņi pagaja garam sirmgalvim, kuru aiz elkoņa pieturēja jaunaks vīrietis. Abi lēni palocīja galvu sveicinot, viņu sejas jautās kaut kas sērīgs, gandrīz pārmetošs, un Tomam pēkšņi sāka likties, ka viņš iejaucas slēgta ģimenes sanāksme. - Nabagi rada tādas sejas, it kā te kads būtu nomiris.

-   Droši vien tada ari ir sajuta, - Toms līdzjūtīgi paraustīja plecus. - It ka pēkšņi no dzīves šķiries divsimt piecdesmit gadus vecs ģimenes loceklis.

-    Nē, ir vēl daudz ļaunāk, - Dorlings izlaboja, draiski saraucis uzacis. - It ka viņš butu nomiris un savus simt miljonus atstājis tuvakajai kaķu patversmei.

Zale bija norobežota; sardzē staveja plecīgs konstebls. Viņam aiz muguras pa laikam uzzibsnīja balta gaisma un atskanēja policijas fotogrāfā kameras mehāniskā dūkoņa. Viņi pie- gaja tuvāk, un Toms juta, ka krūtis sažņaudzas nemierpilnas gaidas. Starp viņu un Milo allaž bija pastavejusi pavisam vienkārša vienošanas - viņi nemaisījās viens otram pa kājām. Ja reiz Milo vienošanos lauzis, tātad kaut kas ir noticis - un sava loma taja ir gan Tomam, gan šai pilij. Vienkāršākais variants butu neuzķerties, pagriezt muguru, doties prom un neinteresēties par to, kas atrodas aiz šim durvīm. Tomēr vienkāršākie varianti bieži nav tie pareizakie. Turklāt Toms velējās zināt, kas stāv viņam pretī.

Ieraudzījis Dorlingu, konstebls pacēla norobežošanas lenti un viņi abi izlīda tai pa apakšu. Pa labi bariņš kriminālistu baltos kombinezonos darbojas pie sienas vietā, kur acīmredzot bija karājusies glezna.

-   Neka nav, - Toms paskatijas apkārt un jutās gandriz, atvieglots. Pazīdams Milo, viņš bija baidījies no ļaunaka.

Dorlings paraustīja plecus un ar rokas mājienu aicinaja tuvoties diviem vīriem, kuri staveja kāpņu pakajē. Viens no viņiem ru- naja, nazali, kaitinoši īdēdams; runātāja likos plecus slēpa bez- veidigs pelēks lietusmetelis. Toma mutes kaktiņi noraustijas - šo balsi viņš pazina.

-   Tas nebija iepriekš izplānots, - pelekais paziņoja. - Viņi iega- ja, pamanīja, ka nav apsardzes, un paņēma gleznu. Diez vai viņi apjēgtu, kas ir da Vinči, pat tad, ja Leonardo pielēktu viņiem klat un ņemtos cirpt šiem matus.

-    Un jus pats? - par spīti Dorlinga bndinajumam, Toms nenocietās nepajautājis.

Vīrietis apcirtas, lai redzetu, kas runājis.

-    Kerks! - Toma vārds tika izspļauts caur sakostiem zobiem, dzeltenīgas acis izvelbas virs tumšajām enam, kas bija iegulušas viņa garenajos, iekritušajos vaigos. Ada šķita kā no marmora, auksta un balta, turklāt to izraiboja kaut kas līdzīgs smalkam timeklim - sīkas vēnas, kas sārti pulsēja zem caurspīdīgas virsmas.

-    Seržants Klārks! - Toms izsaucās, ka pašpuika nozibina- dams acis. - Kāds jauks pārsteigums!

Toms īsti vairs neatcerejas, kapec Klarks par savas dzīves uzdevumu bija izvelejies viņa nogādašanu aiz. restem. Ši vajašana lāgiem robežojas ar apsēstību, Klarka niknums auga no reizes uz reizi, kad Tomam izdevās izsprukt no viņa nagiem. Viņš atteicās ticēt, ka Toms ir labojies, un bija pārliecināts, ka Kerka jauniegūtais krietna pilsoņa statuss gluži vienkārši ir smalkas afēras sa- stavdaļa. Nu, Tomam nekas nebija iebilstams. Vispār jau Klarks viņu sava ziņa uzjautrinaja, bet brašais policists tapec niknojas vel briesmīgāk.

-    Detektivseržants Klārks, un jums tas labi zināms, - Klārks izlaboja, dusmas varidamies, un viņa adamabola asais izcilnis nekontrolējami noraustijas. - Velns parāvis, ko jus te darat?

-    Es viņu izsaucu, - labpratigi atbildēja Dorlings.

-   Te notiek nozieguma izmeklešana, - Klarks viņam uzklupa. - Nevis kaut kads sasodīts kokteiļu vakars!

-   Toms šeit ir tāpēc, ka, manuprāt, viņš var palīdzēt, - Dorlings strupi atbildēja.

-   Kas to lai zina, varbūt viņš pats ari to nospēra, - Klarks izgrūda. -Jus neesat par to padomajis?

Vīrietis, kas stāvēja Klarkam blakus, pagriezās un ar interesi paskatijas uz Tomu.

-   Mēs laikam neesam tikušies? - viņš teica ar mīkstu Edinbur- gas akcentu. Viņam bija gadi piecdesmit, slaids, iedegušiem, vēja appūstiem vaigiem, sunzaļam acīm un brunganu matu ērkuli, kas no galvvidus pamazam kļuva plānāks.

-   Brūss Ričijs, - Dorlings iepazistinaja. - Muižas pārvaldnieks. Brus, šis ir Toms Kerks.

Toms paspieda Ričija sniegto roku, pieversdams uzmanibu nikotīna plankumiem viņa pirkstu galos un tukšajam bises patronam, kas, roku izstiepjot, nograbēja viņa impregnetas jakas kabatās.

-    Es ta sapratu, ka jums ir zinama tieša… pieredze šādos noziegumos? - pārvaldnieks pavisam mazu brītiņu pavilcina jās, izvēlēdamies īsto vardu.

-   Un kā vel, lai viņam… - Klārks draudīgi noburkšķēja.

-    Vai drīkstu vaicat, kada?

-    Viņš ir zaglis, - Klarks izspēra, iekams Toms bija paspējis atbildēt. - Ar to ari pietiek. Izgājis apmacibu pie jeņķiem. Rūpnieciska spiegošana. Pēc tam nolēmis pats stāties vagā. - Tad Klarks ar pašapzinīgu smaidiņu seja vērsās pie Toma. - Ka jums patīk mans izklāsts?

-    CIP? - Ričijs minēja, un no intonacijas varēja noprast, ka Klarkam nav izdevies viņu sabiedet - gluži otrādi, viņa interese bija tikai pieaugusi.

-   Tieši ta, - Toms palocīja galvu un noprata, ka Ričija taisna mugura un vērtējošais skatiens visticamak liecina par militāru pa- gatni. Ļoti iespējams, īpašu uzdevumu vienības. - Un jus?

-   Militāra izlūkošana, - tas paraustīja plecus. - Tajos senajos laikos, kad mēs vēl nedarījām tikai to, ko liek amerikaņi.

Visi trīs sāka smieties, un Klārks blenza pretī bez smaida ēnas seja.

-   Tatad jus nepiekrītat, ka tas nebija iepriekš izplānots? - Ri- čijs viņu tincina ja.

-   Tie, kas to nostradaja, skaidri zinaja, kalab ieradušies, - Toms apstiprina ja.

-Jūs nevarat to zināt, - Klarks iebilda.

-   Bez iepriekšēja nodoma ķertos pie tā Rembranta vai 1 lolbei- na, kas atrodas tuvāk ārdurvīm, nevis dotos taisna ceļa pēc da Vinči, - Toms atcirta, manīdams, ka Klarks saraujas ik reizi, kad viņš negaidīti pakustas.

-   Vai jus domājāt, ka viņi mēģinās to pārdot? - Ričijs neatlaidās.

-   Tikai ne brīvā tirgū, - Toms pašūpoja galvu. - Pārak karsts kumoss. Neviens neķersies tam klat. Bet ta ari nemaz nav domāts. Labakaja gadījuma viņi paris menešus bus zemāki par zaļi, bet pec tam mēģinās notirgot atpakaļ jums. Ta jusu apdrošinātājiem nebutu jaizmaksa pilna vērtība un jus dabutu atpakaļ savu gleznu. Runa, ka tieši ta, lai atgutu divus savus Ternerus, galu gala bijusi spiesta rīkoties Londonas Nacionala galerija; viņi paši gan to dēvēja par atlīdzību atradējam.

-    Un sliktakaja gadījuma? - Ričijs druvīgi sarauca pieri.

-   Ja divpadsmit mēnešu laika viņi nedos par sevi nekādu ziņu, tad ir liela iespeja, ka glezna paņemta ka ķila kadam darījumam ar narkotikam vai ieročiem. Paies septiņi gadi, kamēr ta izies cauri visai sistēmai un nonāks pie kada, kurš atkal bus gatavs kontaktiem. Laiks noskaitīts ka pec pulksteņa. Bet es nedomāju, ka šoreiz ir tas gadījums.

-   Jus to visu grabjat no zila gaisa, - Klārks izgrūda, nicīgi novicinādams roku. - Jūs pilnīgi neko nezināt par šo lietu un to, kas aiz tas stav.

Toms paraustīja plecus.

-    Viņi bija četri, pareizi?

-   Iespejams, - Klarks nedroši palocīja galvu.

-   Droši vien divi iegaja iekša, bet divi palika ara: viens staveja uz vakts, otrs palika mašīna. Tā, visticamak, nozagta vakarnakt.

Kads mazs un atrs braucamais. Jadoma, balts vai sarkans, lai neizceltos.

-    Balts folksvagens, - Ričijs apstiprinaja, taču acīmredzama pārsteigumā vieta jau pec mirkļa bija nācis aizkaitinājums, ko viņš vērsa pret Klarku. - It ka bija runāts, ka vel nekas netiek izpausts?

-   Nekas ari netika izpausts, - Klarks buldurēja.

-   Es zinu tāpēc, ka tas ir viņa parastais modus o per and i, - Toms viņu nomierinaja.

-    Kas ir "viņš"?

-    I.udoviks Rojals. Mākslas darbu biznesa viņu pazīst ar vardu Milo. Francūzis, lai gan pats apgalvo, ka esot korsikānis. Mak- slai pieversies pec pieciem gadiem Ārzemju leģiona un vel desmit, kad karoja Rietumāfrikā par tiem, kas nu spēja viņam samaksat. Nepazīst saudzības un ir viens no labakajiem.

-    Kapec viņu sauc par Milo?

-   Reiz, kad viņš tikko bija sācis, kads sadomaja viņam nemaksai. Viens senlietu tirgotājs no Sirijas. Milo nocirta viņam abas rokas, vienu pie elkoņa, otru zem pleca. Kad fotogrāfijās nonaca vieteja prese, to iedēvēja par slepkavību "Milosas Venera". Apzīmējums pielipa.

-   Un jus uzskatat, ka šeit darbojies viņš? - Ričija balsī skanēja skepse.

-    Vel paragri spriest, - iejaucas Klarks.

-   Vai jus vel neesat atraduši spēļu žetonu? - Toms vaicaja. - Perlamutra aplīti, apmēram tik lielu, vidu iedarinats melnkoka M.

-   Ko vel jus esat izpļāpājis? - Klarks zvērojošām acīm blenza uz Dorlingu.

-    Neko, - Dorlings uzstājīgi apgalvoja.

-    Mani neinteresē, kurš ko ir izpļāpājis, - Ričijs stingri paziņoja. - Es gribu zināt, ko tas nozīme.

-   Milo patīk atstat autografus, - Toms paskaidroja. - Lai mēs, parejie, zinātu, ka viņam nekas nav par grutu.

-    Spēļu žetons ir viņa zīme, - Dorlings apstiprināja. - Mākslas "ēnu biznesā" tadas ir parasta lieta, - viņš bridi paklusēja, citigi izvairīdamies no Toma skatiena. - Raugi, Toma zīme bija melns kaķis, nu, ka tas no animacijas filmām. Tadeļ ari viņu iedēvēja par Fēliksu.

Ričijs leni palocīja galvu, it kā šis ziņas kaut ka apstiprinātu lēmumu, kas bija briedis viņa prāta.

-    Ko jus zināt par gleznu? - viņš jautaja.

-    Es zinu, ka tā nav liela - aptuveni deviņpadsmit collu gara un piecpadsmit plata, tātad to nebūs grūti paslepen pārvest pari robežai, - Toms iesaka. - Zinu, ka ta gleznota starp 1500. un 1510. gadu, un da Vinči darbnīca tapušas vienpadsmit kopijas. Pie jums atradas vienīgais oriģināls.

-    Ko jūs varat sacīt par šo? - Ričijs nelikās mierā.

-   Vai nav vienalga? - Klarks nepacietīgi nošņācās.

-   Glezna attēlota Dievmāte, kas atvelk bērnu Jēzu no varpsti- ņas - koka darbarīka, ar kura palīdzību tika tīta dzija, - Toms atbildēja, nepievērsdams viņam uzmanību. - Tiek uzskatīts, ka glezna simboliski atainots krusts un pausta atziņa, ka pat matēs mīlestība nespēs viņu glābt no ciešanam un nāves.

-    Dažās no kopijām ir pat maziņš krustiņš, lai krustā sišanas zemteksts butu vēl skaidraks, - Ričijs apstiprinoši palocīja galvu un apklusa, it kā nespēdams dabūt nakamos vārdus par lupām.

-    Vai ir vel kas? - Toms viņu paskubinaja.

-    Skatieties pats, - Ričijs paraustīja plecus un norādīja uz labo pusi.

Kriminālisti bija pagājuši mazliet talak, un tagad Toms redzēja paneļiem klāto sienu, kur starp diviem citiem mākslās darbiem bija atradusies da Vinči glezna. Taču nozagtas gleznas vieta ne- pletas tukša siena - tur it ka bija kaut kas piestiprināts. Kaut kas mazs un melns.

-   To spēļu žetonu, ko jūs aprakstījāt, atrada viņam mute, - Ričijs paskaidroja, par to izpelnīdamies pārmetošu Klārka skatienu.

-   Kam? - Toms izdvesa.

Viņš paspēra paris soļus uz to pusi, sirds satraukuma iedune- jas un apveids kļuva konkrētāks.

Toms saskatīja galvu, kājas un garu, melnu asti. Pēc mirkļa ari sārtu mēlīti, kas bija izkarusies gar mutes kaktiņu. Viņš redzeja sakaltušu asiņu pēdas, kur sienā bija dzītas naglas, un tumša, lipīga šķidruma peļķi apakša uz vitrīnas virsmas; gaišais sārtums spīdēja cauri stiklam.

Kaķis. Pie sienas bija pienaglots kaķis.

Toms asi paskatijas uz Dorlingu, un tas zīmīgi palocīja galvu.

- Es jau teicu, ka viņš jums kaut ko atstajis, Fēliks.

4

Ņujorka, Klermontas Jašanas akadēmija

18. aprīlis, pulksten 7:55

Uzmanīdamies, lai abus neredzetu kopā, Kols nogaidīja piecas minūtes un tikai tad, iedams Hadsona pēdās, devās lejup pa nobrauktuvi un ara no staļļiem, atstadams Dženiferu un Grīnu stāvam un neveikli klusējam.

-    Ir kadi jautajumi? - Grīns jaulaja, kad noklusa soļi un bija dzirdama vien apslapēta pakavu dipoņa pirmaja stāva.

-   Bet ka ar lietu, ar kuru es patlaban nodarbojos? Mēs novērojam to noliktavu Ņudžersija. Nakama maiņa būtu mana.

-    Par to visu ir padomāts, - Grīns stingri atbildēja. - Es izskaidroju Dokinsam situāciju. Viņš saprot, šī lieta ir svangaka.

Kaut ari Dženifera jutās neērti, atstajot darbu pusrata, viņa ne- speja noliegt, ka sava ziņa tas bija patīkami. Pec nule pārdzīvotā smaga mēneša, vel divas nedeļas bezmiega nakšu ar draņķīgu kafiju nemaz tik ļoti nevilinaja.

-   Vel kas? - Grīns noprasīja.

-   Vel viena lieta, - Dženifera pamaja, vel īsti nesaprazdama, ka lai to noformulē. - Ja drīkstu jautat, ser, ka ar to visu esat saistīts jus?

Grīns palocīja galvu - viņš acīmredzami bija gaidījis šo jauta- jumu. Galu gala lielākoties ar aizdomīgu gleznu bija par maz, lai FIB direktors personiski iesaistītos kada lietā, turklāt vel brada- dams pa zirgu mesliem.

-    Iesim, - viņš aicinaja. - Man deviņos jabut lidosta.

Viņam sekodama, Dženifera izgaja no steliņģa un nokļuva gal- venaja ejā. Tur mētājās šļūtene, kuras gals raustījās, līstot ūdenim, un gar straumi pamazām veidojas salmu un netīrumu grediņa. Viņa uzmanīgi parkāpa tai pari, nevēlēdamas vēl vairak sabojat kurpes.

-    Mes ar Hadsonu kopa Jelā studējam jurisprudenci, - Grīns paskaidroja, kad abi piesardzīgi kāpa lejup uz pirmo stāvu; viņa apsargi rikšoja pa priekšu, pētīdami, vai iešana bus gana droša. - Vai, drīzāk, tā: es studēju jurisprudenci, bet viņš spēlēja polo. Kopš ta laika mes laiku pa laikam sazvanāmies.

-   Saprotu. - Viņa īpaši pacentās, lai seja nesavilktos nicīgā grimase. Vareni. Ja nekas neiznāks, vainīga būs viņa. Ja rezultāts būs, tad Grīns varēs snaikstīt seksti vecā universitātes draudziņa priekša. Grozies, ka gribi, bumba viņas vārtos. Patiesība labakais, uz ko viņa var ceret, ir pēc iespējas ātrāk tikt ar šo lietu gala. Vīns jums piezvanīja?

-   Uzreiz, kolīdz uzzinaja par to otru Gogēnu, - Grīns atbildēja, uz mirkli apstadamies velvētaja durvju ailā. - Viņš, protams, ir pārliecināts, ka īsta ir tā, kas pieder viņa klientam. No otras puses, Kola klientam ir autentiskuma sertifikāts.

-    Vai viņi nevar vienkārši atcelt izsoli un nokārtot to lietu savā starpa?

-    Ka man atbildēt: īsi vai gari?

-    Viss viens.

-Ja viņi mestu lozi, ļaudis saktu uzdot jautājumus. Uz šiem jautajumiem viņi nevar atbildēt, kamēr nav noskaidrojuši, kura ir viltota.

-   Ja viņi gribētu, tad prastu pagriezt to tā, ka pašiem izdevi- gak.

-    Iespejams. Bet viņiem darba pilnas rokas, cīnoties ar visu šo nacistu jezgu, papildu problēmas nebūt nav veļamas. Un pec tās pretmonopolu lietas ne viens, ne otrs nevar atļauties riskēt ar vel vienu lielu skandalu. Starp citu, ši bija gara atbilde.

Dženifera pamaja. Abiem izsoļu namiem bija jaciņas ar holo- kausta upuru apsudzībam par šaubīgas izcelsmes mākslās darbu izsolīšanu. Ja atklatos, ka abi pārdod vienu un to pašu gleznu, sabiedrības uzticība vēl vairak sašķobītos.

-   Tātad, ja es pareizi saprotu, jus velaties, lai viss notiek bez lieka trokšņa.

-   Ja, kamēr nav zināms, ar ko mums ir darīšana, - Grīns piekrita. - Pajautajiet te vienam, te otram. Gan jau kaut ko var uzzināt, arī nesaceļot lielus viļņus. Gan Kols, gan Hadsons ir vienisprātis, ka tas nav atsevišķs gadījums. Ja te, Ņujorkā, darbojas mākslās darbu viltojumu kartelis, mums visiem butu vēlams to zināt. Nevajadzetu nevienu aizbiedet, kamēr neesam uztaustījuši stingru pamatu.

-   Vel viens jautajums, ser, - Dženifera bilda, kad Grīns jau gra- sījas iziet uz ielas; viens no rokaspuišiem gaidīja ar lietussargu, lai pavadītu bosu līdz auto atvērtajam durvīm. - Kāpēc es?

Šis jautajums jau visu rītu tirdīja Dženiferu. Beigu beigas pa- gajis gandrīz, gads, kopš viņa pedejo reizi runājusi ar Grīnu, un ta bija pavisam īsa saruna. Aģente zinaja, ka vajadzētu justies glaimotai par to, ka priekšnieks izvēlejies tieši viņu, taču Biroja bija nostrādājusi pietiekami ilgi, lai nojaustu dziļākus ūdeņus.

-   Tadeļ, ka jus esat laba aģente.

-    Birojs ir pilns ar labiem aģentiem.

Grīns pagriežas pret viņu, ieskatījās Dženiferai acīs un nenovērsa skatienu. Viņai pēkšņi radas iespaids, ka priekšnieks ta rīkojas ar nodomu, kā mēģinādams pārliecināt padoto par saviem godīgajiem nolūkiem.

-   Preses departamentam pirms paris dienam zvanīja kaut kads sudu racējs žurnālists, - Grīns iesāka. - Li Luiss. Strada viena no tam dzeltenajam lapelem. "Amerikas Balss". Jums tāda ir zināma?

-    Ne, - Dženifera paraustīja plecus, nesaprazdama, kalab ši atkape.

-   Saprotami, - Grīns pavīpsnaja. - Dažkart man rodas aizdomas, ka šos meslus patiesībā vispār neviens nelasa. Nu, bet viņam acīmredzot ir labi avoti, jo prašņaja viņš par "Divgalvaina ērgļa" lietu.

Dženiferai pārsteigumā iepletās acis. Tieši "Divgalvaina ērgļa" lieta viņai iepriekšējo reizi bija iznākusi darīšana ar direktoru Grīnu. Būtība toreiz tika piesegta veca CIP rūpnieciskas spiegošanas operācijā un zādzībā Fortnoksa, no kuras pavedieni stiepās līdz pašam Baltajam namam. Cik Dženiferai bija zināms, ta joprojām bija slepena. Stingri slepena. Nav brīnums, ka Grīns ta laipo.

-    Ko viņš zinaja?

-   Necik daudz. Tostarp kadas personas vardu.

-    Manu? - Dženifera minēja.

Grīns piekrītoši pamaja.

-    Kā viegli saprast, mes nekādus komentārus nesniedzam, taču, ņemot vēra, cik ārkārtīgi kutelīga bija toreizeja izmeklešana, un jusu karjeras vēsturi…

Viņam nemaz nevajadzeja pabeigt teikumu - Dženifera tapat zinaja, par ko ir runa. Pirms paris gadiem Narkotiku apkarošanas biroja reidā viņa netīšam bija nošāvusi kolēģi, savu kādreizējo instruktoru no Kvantiko. Izmeklešana atklajas, ka viņiem ir bijušas tuvākās attiecības. Tas viss bija ārkārtīgi nepatīkami. Protams, nekādās apsūdzības viņai netika izvirzītas, tomēr žurnālistiem un Biroja tenku vacelem tas nebija šķērslis. Un pavisam noteikti nebija šķērslis patriekt viņu no Atlantas biroja, līdz - ka viņi izteicas - viss norimsies, kaut gan patiesība viņu vienkārši vēlējās dabūt prom no acīm.

-Jus taču nedomājāt, ka šis Luiss grib uzcept rakstu?

-   Mēs aizkulises daram visu, ko varam. Taču tas neiet atri. Tādēļ, kad I Iadsons piezvanīja, es iedomājos tieši par jums. Ņemot vera visus apstākļus, tas likās labs risinājums.

-    Nesapratu, - Dženifera sarauca pieri. - Kādus apstakļus?

-   Ir vajadzīgs labs aģents, kas spes veikt izmeklēšanu slepenības režīma. Jums dažus menešus vajadzēs darboties neredzami. Ideāli! - vederam cilājoties, viņš iesaucas, nepārprotami apmierināts, ka tik attapīgi izdomājis.

Dženifera sašļuka. Grīns nebija izvēlējies viņu spēju deļ, ka viņa jau gandrīz bija sacerejusies, - kur nu, direktors tīkoja vien dabūt viņu prom uz "mācību trasi", kur Dženiferai nebūs iespēju saslradat necik daudz muļķību un viņu varēs ērti pieskatīt. Pēkšņi divas nedeļas ilga nīkšana pie noliktavas likās daudz mazak nomācošā.

-    Vai mani noliek plauktā?

-    Nē, protams! - viņš izspēra - Dženiferai butu paticis, ja tas neizskanētu tik ļoti sparīgi. - Ks nebutu jūs pieslēdzis šai lietai, ja neuzskatītu, ka ta ir svarīga un ka jus visu izdarīsiet teicami. Tomēr, kamēr mēs izdibināsim, kas Lūisam zināms un no kurienes viņš iegūst ziņas, es nevēlos riskēt. Jus zināt, cik nelāgā situācijā bus Birojs un Baltais nams, ja ši informācijā naks ausis sabiedrībai. Mes visi nonāksim ugunslīnija. Jums pašai ta būs labak.

Hm, Dženifera to nezin kapec stipri apšaubīja. Klīda baumas, ka Grīns, bruņojies ar jaunas sievas naudu, apsver iespēju balotēties. Kapt balta zirga un doties uz Senātu, daži izteicas pat ta. Vienīgais labums, par ko direktors Grīns domaja, bija viņa pašlabums.

5

Londona, Epsliju nams

18. aprīlis, pulksten 17:13

Vestibils bija tumšs un kluss. Vairaki marmora krūšutēli, reiz pienaini balti, taču gadu gaita ieguvuši dzeltenīgu nokrāsu, sargaja tas kvadratveida perimetru un nekustīgam acīm veras tukšuma. Pie sienam rindojas drūmas gleznas. Gaidīdams Arčijs, ar ilgam grozīdams kabata cigarešu paciņu un smagas Dunhill sudraba šķiltavas, paguva apskatīt visas; ercinošaja klusuma viņa papēži klabēja jo sevišķi skaļi.

-   Mister Konolij? - pēkšņi atskanēja sievietes balss.

Arčijs strauji pagriežas un ieraudzīja, ka pie viņa droša solī nak maza auguma sieviete; viņas lupas pakrēsli vizēja.

-Ja?

-    Hanna Keja. - Viņa izstiepa roku un stingri paspieda viņējo. - Es šeit esmu kuratore.

-    Patīkami, kad, dzirdējis balsi, ieraugi ari seju, - Arčijs palocīja galvu.

Hanna Keja bija daudz jaunaka un daiļaka, neka viņš butu domājis pec telefona sarunas, kas notika pirms dažam dienām; sievietes bala, ovala seja un lielas acis, melnas ka tinte, atgadinaja Ver- mera gleznas. Melnie mati bija saņemti kopa zirgaste, ko saturēja gumija - ta, visticamak, bija paķerta no rakstamgalda un vedinaja domāt, ka viņai vairak rup atra un praktiska matu savākšana, lai nekrīt acis, nevis daiļums. Šo visai skarbo iespaidu pastiprinaja vienkāršā zila kleita, rotaslietu un krašļu trukums, ka ari negliti ap- lupusi perlamutra laka nagu galos - Arčijs nolēma, ka tam par iemeslu visdrīzāk ir neskaitami veli vakari datora priekša, kad pirkstu gali nebeidz klakšķinat taustiņus. Taču vislielāko uzmanību Arčijs veltīja viņas kurpēm - jaunam, nepārprotami dargam un apbrīnojami koši smaragdzaļam. Iespejams, viņš pratoja, šie apavi liecina, ka aiz darba skarbas un nepieejamas personas maskas patiesība slēpjas visai impulsīvs un dāsns raksturs.

Ja gan, Arčijs zināja, ka ari viņš pats nav bez pretrunām. Viņa izruna, teiksim, bija ka tilts pari plašam sabiedrības spektram: reizumis ta lika domāt par veselīgu vidusšķiras izglītību, taču biežāk lika manīt surus macekļa gadus starp tirgotājiem, kuri darbojas Bermondsi un Portobello senlietu tirgu spicaja gala. Un, kaut ari viņš valkaja elegantu laba skrodera šutu uzvalku un košu 1 Ieritiet kaklasaiti, kas nedurtos acis jebkura Pali Mali kluba, taču zelta "suņa numurs", strupais, plecīgais augums un ezīti apcirptie gaišie mali mudinaja uz domam, ka viņš var but ari profesionāls bokseris.

Arčijs zinaja, ka valsti, kur tik milzīga nozīme tika piešķirta sociālās šķiras arejiem marķieriem, krietnie pilsoņi bieži nomokās, pulēdamies saprast, ko nozīme šis šķietami pretrunīgas pazīmes. Daži pat prašņaja, vai tas tiešām ir ar noluku. Arčijs ne- medza skaidroties. lai jau min vien.

-   Ne visi, kas strada muzejos, līdzinās senlietām, - Hanna Keja sausi piezīmēja, it ka lasīdama viņa domas. - Dažiem no mums pat medz but sabiedriska dzīve.

-   Ne daudziem, - Arčijs pasmīnēja. - Cik nu es gadu gaita esmu redzējis.

-    Varbūt šo gadu ir bijis tik daudz, ka šis tas ir mainījies?

-    Man ir četrdesmit pieci. Tatad divdesmit gadi šajā mākslās spēlīte un muzejnieku skaitīšanā, - viņš smaidīja. - Gadu ir bijis tik daudz, ka mainījies ir viss.

-    Par mākslās spēlīti jus saucat muzeju drošības lietas ?

Arčijs uzreiz, neatbildēja. Dažreiz vajadzēja atgadinat sev pašam, ka viņiem ar Tomu tagad ir godīgs bizness. Muzeju drošības lietas - ne, šadi viņš noteikti nebūtu raksturojis ēnas puse pavadītos gadus, lai gan tur viņš, jādomā, guva ne ar ko nesalīdzināmu mācību tam, ar ko nodarbojas patlaban.

-   Ja, ta vai citādi, - viņš pamaja. - Bet pie jums es nekad neesmu bijis.

-   Ta jūs teicat ari pa telefonu. - Viņas balsi ieskanejas zinama netīksme.

-    Labi atsēdinājāt. Varbūt jus varētu man visu izrādīt? - viņš riskēja. Ši 1 lanna Keja gan nebija gluži viņa gaume, bet kalab gan neiz mēģināt laimi?

-    Varbūt vispirms darīsim, kas darams, - viņa atbildēja.

-   Ko ir vērts redzēt? - Viņa neteica, ne. No Arčija viedokļa raugoties, tas nozīmēja apmēram to pašu ko zaļa gaisma.

-   Visu. Tomēr lielākā daļa nak skatīties gleznas otra stava pieņemšanas telpas.

-   Lielāka daļa, ieskaitot jūsu zagļus?

-   Zagli, nevis zagļus, - viņa noradīja. - Un nē, viņu tas nein- tereseja. Patiesībā tas ari ir pats divainakais.

Viņa ieveda Arčiju liela taisnstūrveida telpa nama kreisa ja puse; pa logiem varēja redzēt muru ieskautu dārziņu.

-   Šaja zale atrodas daļa no balvam, ko Velingtons saņēma pec Vaterlo, - viņa lepni paziņoja. - "Vaterlo vairogs". Deviņi Veling- tona feldmaršala zižļi. Portugālē izgatavota pusdienu servīze.

Viņa noradīja uz sarkankoka vitrīnām, kas rindojas gar sienam. Tas bija piekrautas ar porcelānu, zeltu un sudrabu un rotātās - kur pietika vietas - ar vara plāksnītēm, uz kuram krāšņiem vārdiem tika sumināts Velingtona talants un pausta mūžīga pateicība priekšmeta dāvinātājām.

Tomēr Arčija uzmanību uzreiz piesaistīja zāles vidu novietots div- limeņu skapis ar stikla sāniem. Tas dominēja telpa ka neliels kuģis. Apakšējais plaukts bija pilns ar dekoratīviem šķīvjiem, bet augšēja tads ka eģiptiešu tempļa kompleksa modelis divdesmit pedu gamma, ar visiem vārtiem, sēdošam faraonu figūrām, obeliskiem trim atsevišķam tempļu ekam un sešpadsmit svēto buku pāriem.

-    Kas tad tas? - Ta negadijas bieži: viņš bija pārsteigts.

-   Sevras pusdienu servīze "Ēģipte", - jaunkundze paskaidroja, un Arčijs ievēroja, ka, līdzko saruna pievēršas eksponātiem, viņa sak runāt atrak. - Izgatavota divos eksemplāros par piemiņu Napoleona veiksmīgajam iebrukumam Ēģipte 1798. gada. Uz katra šķīvja attēlota cita senvieta, bet galda rotājums darinats no neglazeta porcelānā, par paraugu ņemot Euksoras, Kārnākās, Denderas un Edfu tempļus. Šis eksemplārs tika izgatavots imperatorei Žoze- finei pec laulības šķiršanas, taču viņa to nepaņema. Galu gala troni atguvušais Erancijas karalis to uzdāvināja Velingtonam.

-    Un tieši ta bija vajadzīga Jusu ļaundarim. Servīze. Vai vismaz kāda daļa no tas.

-   Ja, - viņa apstiprinaja, un balsī ieskanejas pārsteigums. - Kā jus zinājāt…

-   Stikls ir jauns, - Arčijs paskaidroja, radīdams uz plaisiņam lakojuma vieta, kur bija ņemts ara vecais stikls un iedarinats jauns. - Un kads mēģinājis atmūķēt slēdzeni, - viņš ar pirkstu novilka par maziem skrapejumiem viena no skapja piekaramajam misiņa slēdzenēm.

-   Mēģinaja gan, bet neveiksmīgi. Tādēļ viņš sadauzīja stiklu.

-    Kad tas bija?

-   Trīspadsmitaja marta, nu jau pagajušas vairakas nedeļas. Atsteidzās viens no sargiem, un viņš neko nepaspeja paņemt. Sargi dzinās laupītājam pakaļ, taču arā viņu gaidīja mašīna.

-   Neko nesaprotu, - Arčijs savilka uzacis, sarunadamies drīzāk ar sevi, nevis muzeja dāmu. - Viņš varēja pievākt labakaja gadījuma dažus priekšmetus. Un cik par to dabutu? Ja paveiktos, paris taukšķu.

-   Tieši ta. Jebkurš no zobeniem vai zižļiem ir daudz vērtīgāks.

-   Un daudz vieglāk notirgojams, - Arčijs piebilda. - Galīgi neizskatās pec profesionāļa.

-   Godīgi sakot, man vienalga, kas viņš bija, - Hanna Keja paraustīja plecus. - Es gribu zināt tikai vienu: kas mums jadara, lai nekas tads vairs neatkārtotos.

-   Slikta ziņa ir tada, ka uz to jus nevarat cerēt, - Arčijs nopūtas. - To nevar garantēt. Tomēr jus varat izdarīt šo to, lai izredzes butu lielākās. Nomainīt atslēgas, visas vitrīnas ierīkot ložu drošo stiklu, mainīt patruļu kartību - tadas lietas. Ja velaties ko vairak, tas maksas dargak. Ja jus tas interesē, es padomatu, iztirzātu iespējas. Varbūt mes varētu to apspriest pie vakariņu galda?

-   Ka jus domājāt, vai viņš mēģinās vēlreiz? - Muzeja jaunkundze tincinaja, un balss tonis nepārprotami vēstīja, ka Arčija mājienu viņa nolēmusi ignorēt.

-    Normālā gadījuma es teiktu - ne, - Arčijs paraustīja plecus. - Tomēr šis zellis, liekas, dara, kas viņam ienāk prata, butu vērts viņu pameklet, drošs paliek nedrošs.

-    Diemžel mes nezinām, ka viņš izskatās, - Hanna Keja no- puzdamas atbildēja. - Sargs redzēja viņu tikai no aizmugures.

-    Bet novērošanas kameras?

-    Visos uzņēmumos viņš ir nodūris galvu. Policisti teica - acīmredzot viņš zinājis, kur atrodas kameras.

Arčijs sarauca uzacis. Ja šis tips bija papulejies izpētīt kameras, tad varbūt viņš nebija vis amatieris, ka Arčijs bija nospriedis. Ta, izskatas, ka viņš kaut ko nesaprot.

-   Šis ir labakais uzņēmums no visiem.

Jaunkundze sniedza viņam fotogrāfiju: taja redzamais vīrietis bija ta nodūris galvu, ka varēja redzēt tikai mazu daļu no viņa sejas apakšas. Arčijs dažas sekundes skatijas uz to, tad pacēla acis un jautāja, cenzdamies, lai balss skanētu mierīgi un seja paliktu neizteiksmīga.

-    Nebūs iebildumu, ja es pievākšu?

-   Kāpēc? - viņa jaulaja ar manāmu ziņkāri. - Vai tad jus viņu pazīstat?

-   Ne, - Ārčijs meloja. - Bet ko var zināt. Pasaule ir maza. Gan jau kads cits pazis.

6

Londona, Klerkenvela

18. aprīlis, pulksten 20:59

Kad ieradas Arčijs, Toms patlaban beidza runāt pa telefonu; reizē pa atvērtajam durvīm ielaužas garambraucoša furgona dzesēšanas iekārtās rūkoņa, taču noklusa uzreiz, kolīdz Arčijs durvis aizvēra. Novilcis meteli, viņš nometa to uz viena no karaļa Džordža laikmeta kresliem, kas rindiņa stāvēja pie abiem tirgotavas lielajiem arkveida logiem.

Šo namu Toms bija nopircis aptuveni pirms gada, pec sava tēva nāves pārvedis viņa senlietu veikaliņa krājumus no Ženēvas. Pirmā ja stāva bez blāvi apgaismotās tirdzniecības zāles, kura abi atradās šobrīd, bija ari noliktava ēkas sētas puse un kabinets, Toma un Arčija kopīga bāzes nometne mākslās darbu atgūšanas pūliņos. Toms tepat ari dzīvoja - augšēja stava.

Viņš nospieda sarunas pārtraukšanas pogu un nosvieda tālruni uz karšu galda zaļas vadmalas virsmas; ar labās rokas slaidajiem pirkstiem Toms veikli virpinaja no perlamutra darinatu kazino žetoniņu. Viņam aiz muguras vectēvu pulkstenis gausi nodimdinaja stundu, pamudinadams pārējos telpa izvietotos pulksteņus atsaukties ar klusu šķindoņu un maigu džinkstoņu.

-    Ka sviežas? - Arčijs apvaicajas, ērti atsēzdamies viena no abiem Česterfilda atzveltņiem. Viņa žaketei paveroties, Toms pamanīja nozibam ķiršsarkanu oderi un pasmaidīja. Izsmalcinātībā vel aizvien nebija Arčija stiprākā puse un pat uzvalka - bet šaja ieterpā Tomam viņu gadijas redzēt gaužam reti - viņa spēcīgais raksturs atrada iespēju izpausties. Nesen viņš vismaz bija pateicis ardievas vienam no abiem saviem tālruņiem, ar kuriem agrak runadams žongleja ka tirgotājs, taču pec tā, ka reizumis nevilšus noraustijas viņa pirksti - ka vecam strejķim, kam atņemts viņa četrdesmit piektā kalibra bliežamais, - Toms noprata, ka partnerim vēl arvien pietrūkst vecas, rosīgās dzīves.

-    Labi. Un tev?

-    Nav slikti, nav slikti, - Arčijs pavīpsnaja.

Toms pamaja; pārsteidzoši - jo labāk tu kadu pazīsti, jo mazāk bieži vajag teikt.

-    Dominika tepat? - Arčijs cerīgi paskatījās uz talakajam telpām.

-   Neesmu manījis, - Toms paraustīja plecus. - Kas ir, gribi uz- aicinat viņu uz krogu?

-    Ko nu muldies, - Arčijs smiedamies izvainjas no atbildes.

-   Ej nu, Arčij. Visi zina, ka tev viņa patīk. Ko tu gaidi?

-    Paklau, nomaini plati, labi? - Arčijs nosprauslojas.

-    Kamēr tu skaitīsi varnas, kads cits paspēs pirmais.

-   Ja es kaut ko gribētu, tad sen butu izdarījis. - Arčijs tiepās.

-   A, bet labi vien ir, - Toms pasmīnēja, piemiegtam acīm skatīdamies, ka Arčijs sarkst. - Tik un ta viņa tevi atšutu. labak neriskēt un nepazemoties.

-   Ļoti smieklīgi, - Arčijs sāji nosmaidija. Toms nolēma mainīt temu, kamēr biedrs nav galīgi zaudējis humora izjutu.

-   Starp citu, tas bija Dorlings, - Toms ar galvas mājienu noradīja uz tālruni.

-   Elle rata, ko viņam vajadzēja? - Arčijs sabozās. Raugi, Toms saprata - ja viņš grib virzīties tālāk, jaspej piedot agrakajiem vajātājiem, turpretim Arčijs uz tadu labsirdību nebija spējīgs. Viņam cirstas brūces bija dziļas, un pret Dorlinga makjavellisko pragmatismu viņš izturējās ar lielām aizdomam, manīdams taja iedīgļus nakamajai radikalajai kursa maiņai, līdzko radīsies attiecīga situācijā.

-    Viņš tikko saņēmis kriminālistu analīzes rezultātus.

-Un?

-   Un liela mera rezultāts ir nulle. Nekādu nospiedumu. Mašīna, ar kuru viņi aizlaidas, aizdedzinata. Čušš. - Taisnību sakot, viņš vairak brīnītos, ja policisti kaut ko butu atraduši. Cik nu viņam bija gadījies redzet, ši kompānija darbojās nemainīgi draņķi

-    Ir kadas domas, kas to nostrādājis?

Toms uzsvieda uz galda kazino žetonu un ar gandarījumu no- skatijas, ka mainas Arčija sejas izteiksme, kad viņš pienāca tuvāk, lai labak redzētu.

-   Milo? - biedrs iesaucās. - Ko tu lej! Viņam vel jānosēž vismaz gadi desmit.

-    Kā apgalvo Dorlings, viņš pirms sešiem menešiem izlaists. Taja pili atrasts šitāds te, - viņš pamaja uz žetonu. - Šo viņš pats uzdavinaja man pec viena darbiņa, ko mes kopa nodarijam Ma- kao. Toreiz, kad mēs vel sarunājamies.

-   Nu, zini, tad atliek vienīgi gaidīt. Viņš rīkosies, tapat ka vien- mer, un mēģinās notirgot to atpakaļ īpašniekam.

-    Man izskatas, ka, sēdēdams drošā vietā, viņš ir iemācījies šadas tadas jaunas piruetes. Šoreiz, viņš atstajis vesti.

-   Kadu vēsti? - Arčijs bija tieši tikpat pārsteigts, cik Toms, kad viņam par to stastija Dorlings.

-   Melnu kaķi. Beigtu. Pienaglojis pie sienas ka tauriņu. Žetons bija mute. - Toms papurināja galvu, ka gaiņadams prom baigo skatu, taču ik reizi, kad viņš pa mirkšķina ja acis, aina uzradas no jauna, it ka nesaprotama veida butu iededzinātā zem plakstiem.

Arčijs leni apsēdās Tomam pretī otrā pusē karšu galdam. Viņš paņēma žetonu un dažus mirkļus uz to lūkojas, tad ieskatijas Tomam acis.

-    Un tu doma, ka tas attiecas uz tevi, es pareizi saprotu?

-   Jā, manuprat, tas bija domāts Fēliksam. - Toms pats bija pārsteigts par niknumu, kas negribot ieskanējās viņa balsi. Vecais vārds viņam šobrīd bija nepatīkams, tas atsauca atmiņa agrako dzīvi un agrako Tomu Kerku - to, kuru viņš centas aizmirst, at- stat pagatne. Milo vilka viņu atpakaļ.

-    Mazliet brutāli, tev ta nešķiet? Pat no Milo puses.

-    Viņš ir kumēdiņu radītājs. Tīksminās, sagadādams pārsteigumus.

-    Ka tev liekas, ko viņš grib?

-    Paziņot man, ka ir atgriezies? - Toms pikti uzskaitīja iespējas. - Paradīt, ka nav zaudējis krampi? Joprojām ir pirmais un la- bakais? Izvēlies!

-   Tu nedoma, ka tie ir draudi?

-   Ne. - Toms pārliecināti papurinaja galvu. - Mums ir vienošanas. Patiesība dnzak jau parads. Milo vadās pec ta vecmodīga goda kodeksa, tas viņam aizķēries no Leģiona laikiem. Saskaņā ar šo kodeksu viņš man ir parada dzīvību, jo es reiz. palīdzēju glābt viņējo. Iekams viņš nebūs atmaksajis, mani neaiztiks.

-   Bet tagad tu esi nostājies otra pusē, - Arčijs atgadinaja. - Lai kad i paradi reiz bija, tie vairs neskaitās.

-   Tu gribēji teikt - mēs esam nostājušies otra puse, - Toms palīdzēja biedram atcerēties.

Kaut ko burkšķēdams zem deguna, Arčijs sadabūja cigaretes.

-   Tiešam vajadzēja? - Toms radīja skābu vaigu, kad partneris aizdedzinaja smēķi.

-   Visu pecpusdienu nīkdams nīku, - Arčijs dziļi ieelpoja du- mus un apmierinati nopūtās.

-   Kapec? Kur tad tu biji?

-    epsliju nama, aizmirsi?

-   A, pareizi.

-   Tev vajadzētu redzet čiepiņu, kas tur saimnieko, - Arčijs no valbija acis. - Mudīga ka miesnieka suns.

-   Tad jau tu priecājies, ka aizbrauci? - Toms saka smieties.

-   Es biju priecīgs, līdz man paradīja šo te, - Arčijs nopūtās un pasniedza pirmīt izprasīto videokameras uzņēmumu. - Tagad laikam vairs nepriecājos.

Toms kadu bridi pētīja attēlu, pūlēdamies piedomāt vīrieša seju klat pie tā maza gabaliņa, kas bija redzams. Tad spēji ieurbās Arčija ar neticīgu skatienu.

-   Tas ir Rafaels?

-    Man ari ta izskatijas. Ta ir vienīga bilde, kur seja cik necik redzama. No pārejām kameram viņš izvairijas.

-   Tas nevar but viņš! - Toms neticīgi kratīja galvu. - Ja viņam ienāktu prāta iegriezties Anglijā, viņš butu man paziņojis.

-   Tu taja laikā biji prom.

-    Ko viņam vajadzēja?

-   Kaut ko no vienas pusdienu servīzes. Viņu iztramdīja, iekams viņš bija paspējis tikt klat. Gleznas viņš vilto labāk neka zog.

-    No pusdienu servīzes? - Toms rauca pieri. - No servīzes "Ēģipte"?

-   Tu tadu zini?

-    Ir divas. Otru es vienreiz redzēju Kuskovas pili netālu no Maskavas.

-Ak ta, - Arčijs sāka smieties. - Tad varbūt viņam nakamreiz vajadzētu pameģinat tur. Šeit viņam kaut ka negaja no rokas.

Toms klusēdams skatijas uz graudaino attēlu un drudžaini lauzīja galvu par iemesliem, kuru dēļ Rafaelam butu ienācis prata uzņemties šadu darbiņu. Diemžel tas viss likās pilnīgi nejedzi- gi. Ja Rafaelam bija izdevies izvairīties no pārejam kameram, kāpēc viņš pieļava, ka viņu notver šī, kaut ari seju varēja sazīmēt tikai ar lielam grūtībām. Viņš noteikti zinaja, kur ta atrodas, - tāpat ka par visam citam.

Ja nu vienīgi viņš to darīja ar noluku. Tīšuprāt vēlējās, lai viņu ierauga. Vienīgais jautajums - kas ierauga?

7

Tokija, Ginzas rajons

19. aprīlis, pulksten 6:02

Šī bija svētnīca. Patvērums. Vieta, kur paglabties no pasaules uzbrukuma visam viņa maņam. Ārpusē palika smacējošas gāzes no automašīnu straumēm, kas pie ielu krustojumiem sadalijas glītas lentēs. Apdullinošie ļaužu plūdi, smagie soļi, kas visu dienu bez rimas dimdēja pa ietvem te šurpu, te turpu, atkarībā no ta, cik rāda pulkstenis. Uzbāzīgo neona uguņu apžilbinoša ņirboņa, izkārtnēm cīnoties par uzmanību augstu virs tiem, kuri steidzas garām, noduruši galvas ka lūgšana.

Šeit nebija logu, te nokļūt varēja pa vienam vienīgam skaņu necaurlaidīgam durvīm, kuras vērās tikai no iekšpuses. Gaiss bija filtrēts un atdzesēts, sienas tapsētas ar to pašu melno Poltrona Fruu adu, ko izmantoja Ferrari, iedziļinātās lampas tik ļoti matētas, ka nespideja necik spožāk par mēnesnīcu un, nospiežot slēdzi, gaisma izzuda pavisam.

Iepretim tukšam ekrānam, kas aizņēma gandrīz visu sienu, stavē- ja krēsls, laja sedeja vīrietis, kails. Kreisaja roka viņš turēja glāzi ar ūdeni. Viņam uz galvas, krūtīm, rokam, kājām un stakle - nekur nebija ne matiņa, tadeļ viņš līdzinājās nedaudz groteskam, pāraugušam zīdainim. Turklāt viņš sedeja tada poza, ka nebija redzams dzimumloceklis un viņš izskatījās dīvaini androgins, šo iespaidu ne- kliedeja ari uzblidušais vēders, taucigas krūtis un smalkie kauli.

Viņš nospieda pogu uz mazas talvadibas pults, ko turēja klēpi. Kkrana taisnstūris iegaismojas; spoži baltajā blazma krasai- nie tetovējumi, kas atgadinaja brokātu un klaja visu viņa ķermeņa augšdaļu, kustējās ka dzīvi. Visapkart iedūcās un iešņācās neredzami skaļruņi.

Pec mirkļa uz ekrana parādījās attēls. Vīrietis. Parbiedets. Viņa rokas bija piespiestas pie durvju aplodas. Tad paradijas vel viens cilvēks, viena roka viņam bija āmurs, otra - divas naglas. Pirmā acis iepletās piepeša atskarta. Nagla izdūras cauri viņa plaukstas locītavai, vidusnervam izstiepjoties pari tas trulajai smailei ka stīgām par vijoles tiltiņu, reflekss lika īkšķim iecirsties plauksta līdz asinīm. Vīrietis sāka kliegt, par zodu tecēja siekalas, tad viņš zaudēja samaņu. Skatitajs no jauna sataustīja pulti un pagrieza skaļak.

Mocītāji sagaidīja, kamēr vīrietis atgūs samaņu un iedzina otru naglu. Upuris atkal iekliedzās, no sapem viņa augums bridi bija stīvs, delnas sažņaugtas ka balti putna nagi; tad vīrieti palaida vaļa, viņš saļima un visu viņa svaru vajadzēja noturēt rokam. Kamera ne uz mirkli neatrāvās no viņa sejas, radīja, kā mēmas asaras plūst viņam pār vaigiem, no deguna pēkšņi sak tecet asinis un novelk košu švīku par muti un zodu.

Mokpilna elpa skanēja visa istabā ka vienmērīgs metronoms, kas ar bezjūtīgu regularitāti atzīmēja katru aizejošo sekundi, līdz lēni, neizbēgami pauzes starp elsieniem stiepās garuma. Dažas minūtes šķita, ka gausāks kļūst paša laika ritējums; vīrietis izmisīgi tvarstīja gaisu, viņa lūpas bija planas un zilas, katrs elpas vilciens seklāks par iepriekšējo, līdz nebija necik vairak par čukstu.

Tad viņš vairs nekustejās.

Iedzēris malku ūdens un nolicis dzimumlocekli pāri vederam, lai varētu tam pieskarties, krēsla sēdošais sagatavojas skatīties filmu no sākuma.

8

Londona, Klerkenvela 19. aprīlis, pulksten 01:16

Toms nopūzdamies atsvieda mala segu un nolaida kajas uz grīdas. Viņš pec dabas nebija guļava, un pieredze bija viņam iemācījusi, ka nav jēgas spēkoties ar pratu, pūlēties to pakļaut, kad tas nolēmis, ka gulēšanai nav īstais bridis.

Uzvilcis turpat uz krēsla atzveltnes nomestos džinsus un kreklu, Toms izgaja cauri lielajai dzīvojamai istabai; pa daļēji stikloto jumtu varēja redzēt dusošas pilsētas oranžo blāzmu. Atvilcis ārdurvju aizšaujamo bultu, viņš kapa leja uz kabinetu. Kedu gumijas zoles skaļi čīkstēja uz betona pakapieniem.

Iedegas galda lampa, un par apdilušo adas virsmu izlija spodra balinatas halogengaismas straume. Toms pastumdīja peli, dators negribīgi atdzīvojas un ekrana atblazma izraibinaja viņa seju ziliem plankumiem.

Viņš parskatija elektronisko pastu - lielākoties tur bija vēstulēs, piedāvājumi uzlabot viņa intīmo dzīvi vai bankas kontu. Kursors bridi pakavējas pie trim nealvertam vēstulēm no Dženiferas

Braunas, tad parlčca uz pastkastītes apakšu. Divas bija pienākušas pern, viena - ša gada janvan. Pēc tam vairs neka.

Nē, tas viņu nepārsteidza. Dženiferai bija ari interesantākas lietas daramas bez laika šķiešanas, rakstot Tomam vēstules, uz kuram viņš pat nepapulējās atbildei. No otras puses, nebija ari ta, ka viņš neveletos tās lasīt. Vienkārši ta bija vieglāk. Viņa dzīvi varēja dzīvot tikai vienatnē, un nebija vērts izlikties, ka ir iespējams ari citādi. Un, kaut Toms to nemūžam neatzītu, viņš no sava askētisma guva slimīgu gandarījumu: ta viņš pieradīja, ka, dzīvojot ierindas pilsoņa dzīvi, viņa pašdisciplīna nav atmiekšķejusies. Tomēr, lai butu, kā būdams, viņam bija pietrūcis spēka šis vēstulēs izdzēst. Tas butu mazliet par daudz galīgi. Iespējams, sirds dziļumos viņam gribējās ticēt, ka tomēr var but citādi.

Kaut kas nožvadzeja, un Toms pacēla galvu. Noliktavas aizlaidņu vārti bija iedarbinati un patlaban ar troksni ceļas augšup. Viņš piegaja pie loga, pa kurn varēja redzēt noliktavu, un paspēja pamanīt jaudīgu motociklu; ta priekšeja luktura žilbinošais stars citu pec citas izgaismoja koka un papes kastes, tad apdzisa un ari motors apklusa. Aizlaidnes gandrīz uzreiz nolaidas.

Dominika nolēca no braucamrīka un noņēma ķiveri. Par pleciem izira gaišie mati. Paskatījusies augšup, viņa pasmaidīja un pamāja Tomam, tad pagriezās un pec brīža pa vītņu kapnem iera- das pie viņa.

-    Esi laimīgi atgriezies, apsveicu, - viņa noskūpstīja Tomu uz abiem vaigiem, zem sudrabota enojuma dzirkstīja zilas acis.

-    Paldies. Tu gan parrodies veļu.

-    Ari tu mani pieskati? - Viņa nosmaidija, atvilkdama adas jakas rāvējslēdzēju - apakša bija melna kokteiļkleitiņa bez lenci- tem. - Man šovakar jau ir divi neatbildeti zvani no Arčija.

-    Vienkārši nemierīgs prāts, - Toms paraustīja plecus. - Negribētos, lai ar tevi kaut kas atgadas.

Lai gan nebija viņa daba bažīties par kadu citu, ne sevi pašu, par Dominiku Toms juta ērmotu atbildību. Tāpēc, ka izrādās - ka viņa pirms dažiem mēnešiem Tomam atklaja - tieši viņa tevs bija palīdzējis meitenei izrauties no Ženevas nežēlīgajām ielām un lejupejoša cikla, ko veidoja vieglas narkotikas, neregulārās zādzības un nesaudzīgas mazgadīgo likumpārkāpēju labošanas iestādes. Tāpēc, ka pec Toma tēva nāves Dominika bija ta, kas ķērās pie viņa biznesa grožiem: vispirms parcela to uz Londonu un pec tam piekrita palikt Anglija un to vadīt. Tādēļ rūpes par I"Jominiķu sava ziņa bija iespēja sargat smalko atmiņu pavedienu, kas cauri laikam saistīja Tomu ar tevu. Viņa pati nekādus aizstavjus nevelejas un lieliski varēja bez tādiem iztikt.

-    Es pati vani par sevi pastavet, - viņa attrauca, saprotoši ieplezdama acis. - Ko tu tik veļu dari?

-   Nevaru aizmigt.

-    Varbūt gribi kaut ko pastāstīt? - Viņa bažīgi uzlika Tomam roku uz, pleca. Vai tagad viņai nemierīgs prāts par mani? - Toms nesaprata. - Tev vajadzēja but prom tikai paris dienas. Pagājušas trīs nedēļas.

-    Es uztaustīju pēdas, kas veda pie Čellīni salstrauka, - viņš taisnojas. - Vajadzēja urbties talak.

-   Tu izskaties nomocījies.

-    Laikam darba daudz.

-   Tev vajadzētu piebremzet, - Dominika bndinaja.

-    Man patīk ierakties darba.

-Zini, ierakdamies darba, tu nevienu no viņiem nevari atgūt. Ne tēvu, ne 1 lariju…

-    Es negribu par viņu runāt. - Izdzirdot Harija Renvika vardu, Toms neviļus sakoda zobus. I iarijs Renviks - tuvāks par īsto tevu. Harijs Renviks - Kasijs, slepkava un zirneklis noziedzīga tikla vidū. Toms nespēja aizmirst pērnvasar piedzīvoto nodevību, tikai šokam bija pievienojusies vainas apziņa par lomu, kas viņam pašam tikai pirms paris mēnešiem bija Renvika navē.

-    Nekad neesi gribējis… - Dominika pēkšņi izstiepa roku un viņam aiz muguras paķēra novērošanas kameru uzņēmumu, ko Toms pirmīt bija atstajis uz galda. - Kur tu to ķeri?

-   Arčijs dabūja. No tas ielaušanas Epsliju nama.

-    Es pazīstu šo cilvēku. - Viņa nešaubīdamas radīja uz izplu- dušo attēlu.

-    Rafaelu? - Toms neticīgi sarauca pieri. - Diez. vai.

-    Viņš bija te, - Dominika neatkapas no sava. - Torit, kad tu aizbrauci uz Itāliju. Viņš tev kaut ko atstaja.

-    Ko atstaja?

Dominika pamaja uz grāmatplauktu zem palodzes. Uz ta stāvēja garš, šaurs priekšmets, ietīts tada ka balta linu servjete.

Toms piegaja pie plaukta, paņēma sainīti un atgriežas pie rakstāmgalda. Nolicis uz gala, viņš attina servjeti un ta nokrita, at- klajot skatieniem porcelānā obelisku - nedaudz garaku par divām pedam, aprakstītu ar hieroglifiem.

-   Kas tad tas? - Dominika jauta ja, raukdama uzacis.

-            Priekšmets no Epsliju nama pusdienu servīzes "Ēģipte", loms drūmi atbildēja.

-    Bet viņi teica, ka nekas nav paņemts! - meitene atgadinaja.

-   Ja, tāpēc ka viņš gribēja, lai viņi ta doma.

-    Tu velies teikt, ka viņš nolika vietā atdarinājumu? - Dominika minēja.

-    Es saku, ka mums jau nu gan vajadzēja sajēgt, ka viņš nebūs devies prom tukšam rokam.

-    Kas viņš tads ir?

-    Blēdis un draugs, - Toms smaidīdams atteica.

-   šada secība?

-    Viņš pats nekādu pretrunu nesaskatīja. Vairak viņš neko ne- atstaja?

-    Vēstuli. - Dominika pasniedza viņam aploksni. Ta bija no bieza, kvalitatīva papīra ziloņkaula nokrāsā un uz tās kaligrāfis- kiem burtiem bija rakstīts viens vienīgs vārds. Fēliksam.

Toms paķēra no atvilktnes nazi un atgrieza vaļa aploksni.

-   Tukša! - Dominika skatijas jautajoši. - Ko tas nozīme?

-    Ir tikai viena iespēja, ka to noskaidrot, - Toms atsaucas, meklēdams atvilktne adrešu gramatiņu.

-   Tu zini, cik pulkstenis? - meitene aizradija.

-    Kaut kas nav lāga, - Toms pamaja uz nozagto obelisku un tukšo aploksni. - Ja nu viņam ir kaut kadas nepatikšanas? Ja nu viņam vajag manu palīdzību?

Sameklējis Rafaela numuru, viņš sāka spaidīt taustiņus. Pec dažām sekundēm otra galā atsaucas:

-   Digame.

-    Rafael? - viņš svārstīgi jautāja, nepazīdams atbildetaja balsi un pratodams, vai nav piezvanījis nepareizi.

Klusums.

-    Kas tur? - Vīrieša balsi skanēja aizdomas.

-   Olivers Kuks, - Toms uz atru roku izgudroja vardu un zvanīšanas iemeslu. - Es strādāju Londonas Times. Mēs vēlētos pa- jautat mistera Kvintavalles viedokli rakstam, ko gatavojam rītdienas numuram. Ar ko es runāju?

-    Huans Alonso no Seviļas policijas, - ar pamatīgu akcentu atbildēja runātājs.

-    Policija? Vai misteram Kvintavallem radušas kadas nepatikšanas.

Atkal iestājās klusums, tad policists negribīgi, gandrīz vainīgi atbildēja:

-   Senjors Kvintavalle ir miris.

-    Miris? - Tomam aizcirtas elpa. - Ka? Kad?

-    Pagajušaja nedeļa. Noslepkavots. Ja velaties, savienošu jus ar priekšnieku, - Alonso bija gatavs pakalpot.

-   Tas ir ļoti laipni, bet man jāsteidz pabeigt rakstu un trūkst viena kompetenta viedokļa, - Toms bija nepiekāpīgs un centas runāt mierīgi. - Paldies par palīdzību. Buems noches.

Viņš nospieda sarunas pārtraukšanas pogu. Ilgi neko neteica. Dominika līdzjūtīgi uzlika roku viņam uz pleca.

-   Jutu līdzi.

-    Es nokavēju, - Toms leni atbildēja, nokratīdams viņas roku. - Rafaels atbrauca šurp, jo viņam bija vajadzīga mana palīdzība. Viņam vajadzēja manu palīdzību, bet manis nebija.

-   Ta nebija tava vaina, - Dominika saudzīgi sacīja.

-   Tas nenozīmē, ka es varu mierīgi dzīvot nost, it ka nekas ne- butu noticis, - Toms atcirta.

-   Ko tu vari darīt? - viņa jautaja, paraustīdama plecus. - Viņš ir miris, Tom. Tu vairs neka nevari viņam palīdzēt.

-   Es varu noskaidrot, kas to izdarīja, - Toms dzedri atbildēja, paceldams galvu un ieskatīdamies viņai acis. - Es varu noskaidrot, kas to izdarīja, un likt par to samaksāt.

9

Ņujorka, Soho

19. aprilis, pulksten 8:50

Keubena Razi galerija aizņēma veselu pirmo stāvu viena no Soho raksturīgajam čuguna noliktavam; par nesen krāsoto balto fasadi ka rūsaina reta stiepās ugunsdzēsēju kāpņu līkloči.

Dženifera sēdēja mašīna pie modēju aģentūras durvīm ielas preteja puse. Kaut ari Razi sekretāre bija brīdinājusi, ka priekšnieks bus ne agrāk par deviņiem, viņa bija ieradusies pusastoņos un skatījusies, ka iela leni pamostas un atdzīvojas. Tā viņa rīkojas ar gudru ziņu. Dženifera vēlējas pirms tikšanās ar Razi pa- meģinat uztaustīt, kads viņš ir un kada pasaule dzīvo.

Razi lieta, kuras lapas viņai patlaban izklātās gulēja klēpi, bija rakstīts, ka viņš ieradies ASV no Iranas pec šaha gāšanas. Bez graša kabata, neprazdams ne varda angliski, viņš bija uzsācis sīku biznesu, ievedot no Videjiem Austrumiem senlietas; ar laiku kantontis izaudzis par to nelielo, tomēr ienesīgo mākslas biznesu, kas viņam bija patlaban. Razi specializējās uz caurmēra tirgu, darbodamies ar "otra ešelona" māksliniekiem, pieķerdams klat pa kadam mazakam dižo impresionistu un postimpresionis- tu gleznotajam - darbus, kas maksaja simtiem tlīkstošu, bet ne miljonus. Tiesa, Dženiferai tik un tā šķita, ka tās ir neaptveramas summas; to pieradīja ari fakts, ka Razi bija iegādājies plašu savrupmaju Longailenda - no turienes viņš ik dienu brauca uz Soho.

Vienīgais, kas viņa CV varēja likties šaubīgs, bija tas, ka Razi bija pārdevis vairakas gleznas, kas it ka piederejušas Fanhulu un de la T'orres ģimenēm. Pēc to bēgšanas no Fidela Kastro režīma, dzimtu mākslas darbu kolekcijas bija konfiscējusi komunistiskas Kubas valdība, taču neizskaidrojamā karta vairakas vērtīgas gleznas pec dažiem gadiem bija paradījušās ASV un Firopas izsolēs. Saskaņa ar kādu ziņu avotu, tieši Razi bijis vidutājs starp valdību un to mākslās tirgoni no Itālijas, kas bija organizējis mākslās darbu izvešanu no Kubas. Protams, nekādi pierādījumi tam netika atrasti, un Razi vārds toreiz tika minēts ka viens no vairākiem. Ar šo epizodi pavisam noteikti nepietika, lai nomelnotu Razi labo vardu vai sagrautu uzticēšanos, ko pret irāni tik nepārprotami izjuta lords Hadsons.

Garam aiztraucās džips; tā riepas skaļi dardēja uz bruģētas ielas, tumši tonētajos stiklos nozibsnija saules zaķīši. Dženifera pameta acis uz numurzimi un ieskatījās sarakstā, kas gulēja viņai klēpi, parliecinadamās, ka ši ir ta pati mašīna, kas šodien jau divas reizes nobraukusi viņai garam; kā tas īpašnieks bija minēts Razi.

Tomēr šoreiz tā nevis aizšāvas talak, bet apstajas pie galerijas. Atvērās vadītaja durvis, pretī izskrēja meitene. No mašīnas iz kapa vīrietis, kas ātri iesteidzās iekšā - Dženifera paspēja pamanīt vien viņa pakausi. Tikām meitene iekapa džipa, piereguleja sēdekli un rami aizripinaja prom, droši vien uz stāvvietu. Dženifera paris minūtes pagaidīja un ari devas uz galeriju, pasitusi padusē Razi lietu.

Galerija bija plaša, atvērta plānojuma iekārtotā telpa, kas viscaur bija izkrāsotā nežēlīgā, sterili balta tonī. Tomēr apskatei bija izliktas ne vairak ka piecpadsmit gleznas - kliedzošas krasu saliņas sienu aklaja bezgalībā; katru apgaismoja matēta metala prožektors, kas rēgojas pie griestiem ka implantets.

-    labrit! Es, ludzu, vēlētos sastapt misteru Razi, - Dženifera norādīja sekretārei, kolīdz tā atrāvas no talruņa, un pastiepa savu identifikācijas karti.

-    Viņš šobrīd atrodas sanāksme, - sekretāre ar sahanna smaidiņu nočivinaja. - Varbūt vēlaties atstat kadu ziņu?

-   Jus laikam esat aģente Brauna.

Dženifera pacēla galvu, mekledama, no kurienes balss ar spēcīgu akcentu runājusi. Aiz pusstāva līmeņa margam plati smaidīja vīrietis ka manēžas inspektors, sveikdams viņu savā cirka.

-    Mister Razi?

Lai labak viņu saskatītu, Dženifera pakapās atpakaļ. Razi bija melnigsneja seja un planas ka zīmulis usiņas, krāsotas nedabīgi melna, lai pieskaņotos viņa rūpīgi veidotajai frizūrai. Lai gan no dokumentiem izrieteja, ka viņam ir mazliet pari piecdesmit, irānis izskatījas vecāks, savukart briljanta kareklis kreisaja ausi lika domāt, ka dažs labs ta arī nav līdz galam atteicies no savas jaunības teļa. Klīniski sterilaja vide mākslās tirgoņa purpursar- kanais samta uzvalks šķita gandrīz nereāls, likās, viņš tīši nolikts uz galerijas sienu fona.

Razi neatbildēdams pagaja nost no margam un pa spirālveida kapnem devas lejup; kāpnes katra smagajā soli ar dobju dunoņu novibreja. Viņš izstiepa roku un, kad Dženifera to paspieda, teatrali paklanijas. Roka bija liela un iedegusi, delna likās raupja. Aiz baltā, cietinātā krekla aproces rēgojas tumši matiņi un tuvuma Dženifera redzēja, ka viņa seju izraibina vējbaku retas.

-    Hadsons mani bndinaja, ka jūs ieradisieties. - Viņš pārspīlētā izbīli piespieda plaukstu pie mutes; viņa angļu valoda bija ērmoti manierīga. - Vai viņš danja ļoti aplam?

-   Aplam, nē. Bet ari ne ideāli.

-   Piedodiet viņam! - Razi dūdoja, kā lūgšana salicis rokas, un lielie zelta gredzeni, kas rotāja katru viņa pirkstu, spīgoja ka misiņa kauliņi. - Viņš domaja, ka man jazina. Tā tomēr ir mana glezna.

-    Nav jau svarīgi, - viņa paraustīja plecus, nevelēdamas, lai Razi ieņem aizstāvēšanās pozīciju. Vismaz šobrīd. - Mums visiem ir viens mērķis.

-    Un kads tas butu?

-    Pec iespejas atrak noskaidrot, kas īsti notiek.

-    Gluži manas domas, - viņš pasmaidīja un mutes dziļuma blāvi nozibēja zelta zobs. - Ceru, ka šorīt jums negāja zuduma parak daudz laika?

-    Proti?

-   Es astoņos nobraucu garam un redzēju jus uz ielas. Pec piecpadsmit minūtēm atkal. Ko jus cerejāt ieraudzīt?

Dženifera nesteidzas ar atbildi. Tas, ka viņa tikusi pamanīta, ir sīkums, jau interesantāks ir jautajums, kāpēc Razi uzskatīja par vajadzīgu divas reizes pabraukt garam savai galerijai un iekša devas tikai trešaja reizē?

-    Varbūt mes varam apsesties? - viņa ierosinaja.

-    Visnotaļ, - Razi ar galvas mājienu aicinaja viņu uz nošķirtu vietiņu galerijas dziļuma, kur iešķērsu, četrdesmit piecu grādu leņķī - it ka tīši provocējot, bija novietots balts adas divans. Dženiferai instinktīvi gribējās to nolikt taisni. Abi apsēdas, Razi nolika rokas uz ceļiem un pagriežas pret viņu.

-  Ja jums nav iebildumu, es velētos sakt ar dažiem jautajumiem.

-Aģente Brauna, jūs esat ļoti skaista,- Razi pasmaidīja; runājot

viņa nāsis mazliet papletas. - Bet droši vien daudzi jums to saka.

Dženifera ne acu nepamirkšķinaja. Droši vien Razi darbības joma spēja izprast cilvēkus bija pamats tam, lai viņi galu gala par vienu un to pašu gleznu samaksatu vai nu piecdesmit, vai simt tukstošus. Tādēļ šī piezīme bija jauzskata nevis par flirta paveidu, bet par piešaudi: Razi lēsa, ka viņu apstradat. Turklāt, spriežot pēc pagaidam redzētā, Razi bija aktieris. Viņam nepārprotami patika atrasties uzmanības centra un neļaut publikai garlaikoties. Lai vai ka, vispratigak bija nelikties ne zinis.

-    Kad jus nopirkāt to Gogēnu?

Razi nekurnedams iesedas ērtāk un saka leni un metodiski krakšķinat pirkstus.

-   Pirms gadiem desmit. Toreiz visi teica, ka esmu parmaksajis, taču Gogens ir Gogēns, vienalga, no kura perioda.

-    Un jums neradās šaubas par īstumu?

-    Nekad, - Razi nogrieza ka ar nazi; viņa kustības kļuva aša- kas. - Tas izcelsme neradīja ne mazakas aizdomas. Visi dokumenti bija nevainojami. Varu iedot jums visas kopijas.

-   Tātad otras gleznas esamība jus parsteidza?

-    Pilnīgi. - Razi sparīgi palocīja galvu.

-    Pardevejs ir liela japaņu korporācija.

-    Kāda?

-   Mums vel nav zināms.

-   Šajos laikos tie vienmer ir japāņi. - Viņš paraustīja plecus. - Ekonomika ir stipri mainījusies. Krievija. Luk, tas ir tirgus.

-   Vai agrak jums nekad nav gadījies saskarties ar viltojumiem?

-   Cik atceros, nav. - Viņš atkal paraustīja plecus.

-   Taču jus pērkat un pardodat daudz gleznu, vai ne?

-   Jajauta, cik, pec jusu domam, ir daudz.

-    Lords Hadsons teica, ka jus viņam esot labs klients. - Dženifera atvēra mapi un ieskatījās kada drukātā lapa. - Ja es pareizi saskaitīju, triju pēdējo gadu laika Sotheby's vien jūs piecpadsmit esat nopircis un divdesmit pārdevis.

-    Vai šaja mape ir ziņas par mani? - Razi tonis kļuva skarbāks.

-    Daļēji. - Dženifera aizvēra mapi. Kaut ari tas īsti neietilpa parastajā darba procedūra, viņa bija paņēmusi šos dokumentus līdzi tieši tāpēc, lai pavērotu Razi reakciju, kad viņš tos ieraudzīs. Pagaidam viņš likās drīzāk aizskarts, nevis noraizējies.

-Aģente Brauna, vai es tieku turēts aizdomās? - Viņš paravas nostāk un nikni nozibinaja acis.

-   Ne vairak ka es pati, mister Razi, - Dženifera samiernieciski atbildēja. - Bet, ja mēs veļamies kaut ko sasniegt, ir nepieciešams pec iespejas pilnīgāks priekšstats par jums un jūsu biznesu. Galu gala vainīgs var izrādīties ari klients vai piegādātājs. Kads, kas jus apskauž vai veļas sabojat jusu reputāciju.

-    Man nav ienaidnieku, - Razi stingri pakratīja galvu. - Tie visi palika Irana. Šeit, Amerika, man apkart ir draugi. Daudz, daudz draugu.

-    Bet Herbijs Hemons?

Viņa acis atkal pavīdēja neiecietība.

-   Herbijs un es… mes esam ļoti tuvi.

-   Tik tuvi, ka jus salaužat viņam roku? - Dženifera tincinaja, atceredamas tiesu mediķu liecību, ko pirmīt gaidīdama bija izlasījusi. - Tik tuvi, ka viņš jus iesūdzēja tiesā par miesas bojājumu nodarīšanu?

-    Līdz tiesai nenonaca, - nepiespiestajam smaidam pretī runa ja nīgra balss.

-    Ta bija nesaprašanas. Es negribeju viņam nodarīt pari. - Pauze. - Vai jus esat precējusies, aģente Brauna?

-Ne.

-   Nē, - viņš atkārtoja, un Dženiferu saērcinaja balss intonācijā, kas vēstīja - tā jau domāju. Vai tiešam viņa ir tik viegli atšifrējama? - Redziet, mes ar I ierbiju esam ka laulats pāris, un laulatie medz strideties. Emocijas uzbango, un gadas visu ko pateikt un izdarīt. Bet tas neko nenozīmē. Svarīgi ir tas, ka beigas mes vien- mer saskūpstāmies un salīgstam mieru.

Iestājas klusums, kas turpinājās ilgi - Dženifera gaidīja, vai viņš turpinās. Vismaz 1 lemona varda pieminešana bija viņu mazliet izsitusi no līdzsvara. Noteikti ir vērts turpināt, ari tad, ja pats Razi vairs neko nepastāstīs.

-   Mister Razi, vai nav ta, ka jūs kaut ko noklusējat? - viņa pēdīgi vaicaja. - Ko tadu, kas palīdzētu atklat, kas ceašas jums kaitēt?

-   Es jau atbildēju - nē, - viņš vienkārši pakratīja galvu. - Kāpēc jus tā jautajat?

Dženifera palika atbildi parada. Taisnību sakot, tagad viņai jautajumu bija vairak, neka ienākot pa durvīm. Teiksim, kapec Razi divas reizes nobrauc garām savai galerijai un tad skriešiem iemetas pa durvīm? Vai ari - tuvāk pie lietas kapec viņam pie labās kajas potītes piespradzets revolveris, ko viņa bija pamanījusi, kad mākslas tirgonis naca lejup pa kapnem?

Pavirši raugoties, tas viss itin nemaz nepiestāvēja cilvēkam, kuram nav ienaidnieku. No otras puses, divu vienādu Gogēnu pastāvēšana liecinaja, ka šajā pasaule šķitums medz pievilt.

10

Seviļa, Alameda

19. aprīlis, pulksten 17:15

Policijas paziņojums par ieejas aizliegšanu pārplīsa pušu, un koka vārti čīkstēdami atvērās. Aiz tiem bija mazs pagalmiņš, kurā Toms piesardzīgi iegāja. Divstāvu ēkas sienas slejas visapkārt, ielogojot debesu gabaliņu, peleku un druvigu.

Visur metajas flīžu lauskas un sadauzīti terakotas ķieģeļi. Suņa atstataja čupiņa smilšu kaudzes gala kads bija iekāpis, vel varēja redzēt apdrupušu rievainas zoles nospiedumu. Vējš bija sa- putis gružus talākaja stūri, un Tomam šķita, ka viņš tur pamana zaigojam ari izlietotu prezervatīvu. Viņš saniknots papurināja galvu. Rafaels bija pelnījis labaku nāvi. Daudz labaku.

- Šurp, ludzu.

Marko Giljess sāniski paspraucas viņam garam un aizgaja līdz pagalma vidum. Toms aizkavējās, aizvērdams vārtus, tad sekoja, paplivinadams krekliņa malu, lai kļūtu kaut cik vēsāks. Pat pēc Spanijas standartiem pavasaris bija karsts.

Giljesa drānas izskatījās ka palienētas no čābiga piecdesmito gadu mūzikla - zilas flaneļa bikses kopa ar pasteļzaļu jaku un kremkrasas kurpēm, kas prasijas pec apavu smēra. Viņam bija iegarena, bala seja, dubjubrunas ačteles un garš deguns, kas gala bija nosmailināts gandrīz neiespejami asa leņķi un līdzīgi saules pulkstenim meta enu pari pusei sejas. Rūsganie mati un kazbar- diņa bija krāsoti melni, iegūstot tumša sarkankoka toni, kura nokrāsa mainijas atkarība no gaismas.

-Lūk!

Giljess ar teatrali plašu žestu norādīja uz durvju aiļu; viņa roku nagi bija apgrauzti, ienadži iekaisuši un asiņaini. Toms pacēla galvu un ieraudzīja divus caurumus abas aplodas puses; no tiem līdz pašai zemei sniedzas tumšas sakaltušu asiņu ter- cites. Ap asiņu plankumiem bija ar krītu apvilktas baltas kontūras un viss zīmējums kopa atgādinaja līdz galam nesavilktu cilpu.

-    Nāves cēlonis - a*fixia, - Giljess stipra spāņu akcenta iekrāsota balsi turpināja, ieskatījies mapē, ko bija izvilcis no bruņas adas somiņas. - Visam ķermeņa svaram karajoties divas naglas, viņš nespeja izelpot. Nāve iestājās paris minūšu laika. - Runa- dams viņš pielika roku pie kazbardiņas un nogludināja to, itin ka glāstīdams kaķi.

-    Tieši tadeļ romieši pienagloja ari kajas, - Toms bezkaislīgi paskaidroja. - Lai krusta piesistais varētu parauties augšup un ieelpot. Tā mokas tika padarītas ilgākas.

-   Tatad šis nebija briesmīgākais variants? - Giljesa balsi pazibēja interese. - Viņam paveicās.

-   Viņu piesita krusta, Marko, - Toms asi atbildēja. - Pienaglo ja pie durvju aplodas starp sūdiem un izlietotam gumijām. Vai varētu nepaveikties vēl vairak?

Viņš saniknots aizgriezās un saka klusēdams lūkoties uz durvju aiļu. Toms apjauta, ka viņu moka pretišķīgas jūtas: viņš it ka gandrīz bija gatavs beidzot noticēt, ka šeit Rafaela dzīvība viņu atstaja, izsīka ar katru mokpilno elpas vilcienu, taču sirds dziļumos vel tik tikko bija gailējusi cerības liesmiņa, ka draugam tomēr izdevies palikt dzīvam. Tas viss noteikti bija kaut kada draus- miga kļūda. Ieraugot šo pagalmu, mazais cerības stariņš beidzot bija izdzisis. Toms visu dienu bija gaidījis, kad Giljess viņu šurp atvedis, tomēr šobrīd dnzak vēlējas, kaut butu paklausījis Domi- nikai un palicis Londonā.

Diezgan ilgi valdīja klusums - Giljess laikam gaidīja, kad loms kaut ko sacīs, un leni kustinaja žokli, klabinadams zobus.

-    Varbūt vēlaties redzēt fotogrāfijās? - viņš galu gala apvaica- jas, cengi pastiepdams Tomam mapi.

-Nē, - Toms ar riebumu aizgriezās; viņš dzīvi iztēlojas, ka mazais Giljess pirms daudziem gadiem norauj vēzim spīles un no- skatas, ka tas ķepurojas spaiņa dibena. - Pietiks, ja pateiksiet, kas tur rakstīts.

Giljess vilies paraustīja plecus un paršķira lappusi.

-    Rafaels Kvintavalle. Vīrietis, baltais. Piecdesmit seši gadi. Atrasts miris Doinitigo de Rettureccion. Lieldienu svētdiena. Homi- cidio. Noslepkavots. Pataloganatoms secinājis, ka viņš šeit kara- jies divas līdz trīs dienas. Identifikāciju veica viņa pameita.

-    Eva? - Toms pārsteigts jautaja. - Viņa ir šeit?

-   Jūs viņu pazīstat?

-   Kādreiz pazinu, - Toms nopūzdamies palocīja galvu.

-    Viņa nu gan nav nekada paimeitiņa, - Giljess nosvilpās. - Te rakstīts, ka F1B viņu apcietinājis par briljantu kontrabandu.

-   Tas bija sen. Kas tur vel ir par Rafaelu?

-   Viņš redzēts Makarenas procesijas laikā ]ueves Satīto. Lielaja Ceturtdienā. Vismaz divi liecinieki apgalvo, ka viņš tieši pirms procesijas bijis uz confesion baznīca, Batilica de la Macarena.

-    Bijis uz grēksūdzi? - Toms neticeja. - Jus droši zināt?

-Te ta rakstīts. - Giljess atkal pastiepa viņam mapi.

-    Kas tur rakstīts par viņa dzīvokli? Vai policija tur kaut ko atrada?

-    Kad policisti ieradas, tas jau bija parmeklets. Viņi nokavēja.

-    Es nokavēju, - Toms pusbalsī nomurminaja.

-    Jus viņu labi pazinat? - Giljess, apvedinadamies ar vienu no fotogrāfijām, ar interesi apvaicajās.

-   Mes ar Rafaelu esam paris reižu kopa strādājuši, - Toms ap- stiprinaja. - Stipri sen. Nezinu, kāpēc, bet mes labi sapratamies. Ta ari sadraudzējamies.

Runājot Toma balss bija kļuvusi maiga ka, un viņš apklusa, atcerēdamies tos laikus, kad bija aizgājis no CIP - jeb, drīzāk, darba devēji bija izlēmuši, ka viņš ir bīstams traucēklis, ko vajag novākt pie malas. Rafaels bija atsaucies, kad Tomam vajadzēja bēguļot, bija palīdzējis nonākt biznesa, iepazīstinājis ar īstajiem cilvēkiem - to vidu bija ari Arčijs. Viņš atcerejas abu draudzību un kopa piedzīvoto. Tas viss bija beidzies.

-    Rafaels bija vecā kaluma virs, lielisks personāžs. Viņš iema- cija man ļoti daudz, par to, ka vajag spelet. Iemācīja man daudz par mani pašu. Es uz viņu paļavos. Viņš paļavās uz mani. Musu biznesā tā negadās sevišķi bieži.

-   Te rakstīts, ka viņš bija labs viltotājs.

-   Viens no labakajiem, - Toms apstiprināja. - Divi viņa darbi ir Getija muzeja un trīs - Prado. Un man zināmi tikai tie, par kuriem viņš pats man pastastija.

-    Bet viņš bija aizgajis no šī biznesa, pensionējies? - Giljess īsti nebija pārliecināts.

-   Ta viņš man teica, - Toms paraustīja plecus. - Bet pensionārus parasti nesit krusta.

Giljess palocīja galvu, it ka jau butu gaidījis šadu atbildi. Toms ieskatījās viņam acis.

-    Kas ir?

-   Aaļui.

Giljess piegaja pie akas un noradīja uz akmens pakapieniem. Zemē un uz akmeņiem bija apvilktas baltas kontūras.

-   Mes domājām, ka viņš pirms nāves te kaut ko sadedzinaja. Piezīmju gramatiņu vai kaut ko tamlīdzīgu. Pec tam viņš iegrieza sev pirksta, - spāņa acis uzbudinājumā zibēja, bardas nazim līdzīgais degungals trīcēja, it ka viņš ošņātu gaisu. - l.abas rokas rādītājpirksts bija asiņains.

-    Viņš kaut ko uzrakstīja, pareizi? - Toms izdvesa. - Paradiet!

11

Ņujorka, Augšēja īstsaida, Leksingtona avēnija

19. aprīlis, pulksten 11:25

-    Redziet, īpašu uzdevumu aģente Brauna… man ir ļoti daudz darba.

Hm, šos vārdus Dženiferai šorīt, pec aiziešanas no Razi galerijas, jau bija gadījies dzirdēt desmit reizes.

Katra veikala apciemojums bija norisinājies pec vienas shēmas: nogaidošs smaids, kas apvīta taja paša bridi, kad kļuva skaidrs, ka viņa nav potenciālā pircēja. Pēc tam, kad Dženifera īsi paskaidroja, kalab ieradusies, leni, apdomīgi tika klanīta galva, tēlojot ieinteresētību, taču acis visu laiku raudzījās projām. Sekoja vilcināšanas, tad piepeši uzmanību novērsa kada glezna, ko vajadzēja nolikt taisni, vai kumode, kam nepieciešama spodrināšana - jebkas, lai iegūtu laiku. Visbeidzot - atvainošanās un teksts, identisks tikko dzirdētajam.

-   Tas nebūs ilgi, mister Vilson.

Gurdi nopūzdamies, veikalnieks noņēma brilles, salocīja kājiņās un glīti novietoja acenes uz rakstamgalda. Viņam bija šaura seja un juceklīgi, nedaudz viļņveidīgi žesti, un Dženiferai ienaca prāta, ka savu neapšaubami prāvo kompaktdisku kolekciju viņš noteikti kataloģize ne tikai pec ieraksta gada, bet ari pēc diriģentiem.

-Labi.

-   Vai jus pazīstat Reubenu Razi?

-    Vai jus esat atnakusi viņa deļ?

-    Tatad jus viņu pazīstat?

-   Es par viņu zinu. Viņš ir pircējs. Šaja biznesa tādus pazīst, - viņš pamaja uz gleznam, kas glīti rindojas gar viņa veikala sienam, it ka likdams noprast, ka ari viņš mākslas pasaule ir labi pazīstams. - Bet nekad neesmu viņu sastapis. Manhetenas mākslās dzīve viņš neiesaistas.

-    Viņš ir jusu konkurents.

-    Konkurents ir tik vulgārs vārds, - Vilsons pažēlojās un sarauca degunu ta, ka augšlupa atsedza strupos zobus. - Patiesība mes esam partneri, tik tiešam, partneri kopīga kulturas pasaku- ma. Mes neesam tadi ka Volstritas haizivis. Mēs neatņemam cits citam kumosu, kolīdz kads piepeld parak tuvu. Musu bizness ir mazliet civilizētāks.

Dženifera iekoda mele - butu bijis iemesls patirdīt Vilsonu gandrīz par katru no tikko izteiktajiem apgalvojumiem, taču saprata, ka tā viņas uzdevums tikai kļutu vel grūtāks. Turklāt aģente netika gudra, vai viņu kaitina tas, ka tirgonis melo, vai varbūt vīrieša uzputiga, pašapmierinata izturēšanas.

-   Tomēr tas ir bizness. Galu gala jus visi laja esat naudas deļ?

-   Mes taja esam mākslās deļ, - Vilsons saercinats izlaboja, savilcis uzacis. - Nauda ir tikai veiksmiga sagadīšanas.

Ja, sagadīšanas, kuru Vilsons, ka radās, papilnam izmanto, nodomaja Dženifera. Protams, cik nu varēja spriest pec viņa nevainojama uzvalka (roku darbs) un zaigojošā Cartier rokas pulksteņa.

-    Vai jus sacītu, ka misters Razi ir cienījams Manhetenas mākslās sabiedrības loceklis? - Dženifera neatlaidas.

-    Neapšaubāmi, - Vilsons pamaja - tikai mazdrusciņ parak žigli, Dženifera nodomaja.

-Jums nav gadījies dzirdēt, ka viņš ar kadu butu uz nažiem?

-    Neko tadu es neesmu dzirdējis, - tirgonis stingri pakratīja galvu. - Patiesība man nācis ausīs, ka viņš spej but… visnotaļ apburošs, - Vilsons atieza zobus - acīmredzot ari meģinaja izskatīties apburošs.

-    Vai esat dzirdējis par kautiņu ar viņa piedalīšanos, pirms paris nedeļam?

-    Es neklausos tenkas, - Vilsons nicīgi paraustīja plecus.

-   Tas paradijas arī dažas avīzes. Vīrietim salauzta roka. Viņš ir Manhetenas advokats vārda Herbijs Hemons. Vai jums nav ka- da nojausma, par ko viņi sakāvas?

-   Ari avīzes es nelasu, - Vilsons nevērīgi paraustīja plecus. - Tur ir vienīgi drausmas, šausmas un gvclšana par slavenibam. Es jums ieteiktu doties pie mistera I Iemona un pajautāt viņam pašam.

-    Man šodien ar viņu norunātā tikšanās, - Dženifera ar skopu smaidiņu apliecinaja - viņa bija pamanījusi papīrgroza rēgojamies šīsdienas New York Times. - Tikai dīvaini, ka neviens no mākslās tirgotajiem, ar kuriem jau esmu runājusi, nav dzirdējis par šo kautiņu un nespej pat iedomāties, kada iemesla deļ tas izcēlies.

-    Acīmredzot ta bija privātā lieta, - Vilsons uzstuma acenes atpakaļ uz deguna un nepacietīgi palūreja uz viņu. - Man personīgi tas, ka cilvēki neveļas pļapat par ša gadījuma iemesliem, liekas drīzāk slavējami, nevis dīvaini.

Ta mes ne pie ka nenonaksim. Dženifera nolēma mainīt taktiku.

-    Mister Vilson, vai jums nekad nav gadījies kļūt par krapša- nas upuri?

-    Krapšanas? - Jautajums bija pārsteidzis Vilsonu nesagatavotu, un Dženifera ieveroja, ka viņš pat pārstājis mirkšķināt savas blāvi pelēkās acis.

-    Krapšana mākslās joma. Vai neviens nekad nav mēģinājis pārdot jums viltotu mākslās darbu? Varbūt jus kļūdas pec kādreiz esat tadu nopircis, tobrīd nesaprazdams, ka tas ir viltojums?

-    Kas tad tie par jautājumiem? - Vilsons vīzdegunīgi noprasīja, pieceļas un izslējās visa sava piecu pedu un sešu collu garajā augumā - taču vienalga bija vairakas collas isaks neka Dženifera.

-   Atvainojiet, nesapratu?

-    Jadoma, jus mākslas pasaulē strādājāt neilgi?

-    Mazak par gadu, - viņa ledaini apstiprinaja. Tirgoņa augstprātīgā izrunašanas saka Dženiferu tracinat, kaut viņa mierinaja sevi ar domu, ka ta Vilsons droši vien runa ar visiem un nevajag to ņemt pie sirds. Tomēr visu laiku urdīja jautajums, vai pret vīrieti viņš izturētos ar tadu pašu pārākumu. Maz ticams.

-   Tas ir redzams, - runādams Vilsons apstajās netālu no durvīm, un Dženifera saprata, ka tas ir visai nesmalkjutigs mēģinājums pielikt sarunai punktu. - Ja jums butu mazliet vairak pieredzes, jus zinātu, ka no rupju vardu lietošanas jacenšas izvairīties.

-    Kadu rupju vardu?

-    Viltojums, krāpšana, blēdība. Ja jus tos piesauksiet nepareiza vieta un laika, nonāksiet ļoti slidena situācijā.

-   Es nebūt negribeju…

-    Uz spēles ir cilvēku labais vārds. Reputācijā, kas reizem veidota daudzus gadus. Izskan kada apsūdzība, un čušš… - Viņš uzsita knipi, un viņa tonis ar katru vardu kļuva griezīgāks, bezmaz jau nikns. - Viss pagalam! Bet ja nu ta ir kļūda? Kamēr jus apjēdzat savu alošanos, ilgas un stabilas attiecības ir iznicinātas, savstarpēja uzticēšanās sagrauta. Viltošana ir mākslās pasaules pedofilija. Ja reiz ir radušās aizdomas, jus uzskata par vainīgu ari pec tam, kad ir pieradīta jusu nevainība. Tā ir ena, kas vienmer paliek pār jums, saindējot visu, kam jus pieskaraties. Tādēļ, lai šaja pilsēta bļaustītos par viltojumiem, jums jabut vai nu ļoti drosmīgai, vai ļoti nekļūdīgai.

-    I.ai nu butu, - Dženifera savilka uzacis. - Ņemot verā, kadas summas te apgrozas, es teiktu, ka viltotas gleznas paradas diezgan regulāri…

-    Es jau jums teicu, - Vilsons piesarcis viņu partrauca, turēdams roku virs durvju tverekļa. - Neviens no mums to nedara naudas deļ. Viss notiek…

-    Mākslās vārdā, es zinu. - Dženifera, bez smaida ēnas seja, pabeidza teikumu viņa vieta. Ari tas jau bija līdz riebumam pazīstams piedziedājums.

12

Seviļa, Alameda

19. aprīlis, pulksten 17:25

Sekodams Giljesam, Toms apgaja apkart akai. Otra puse, steigā uztriepti uz laika ardetajiem akmeņiem, bija trīs burti, izkārtoti trijstūri. Katra ziņa šie ķeburi izskatijas pēc burtiem: augša F, pa kreisi - K, pa labi, gandrīz nesazimejams - N.

-    Vai jūs kaut ko saprotat? - Giljess ar cerībām balsi jautaja, noslaucīdams piedurknē sviedraino pieri.

Toms paraustīja plecus.

-    Neko nesaprotu, - viņš meloja.

Trijstūris bija Rafaela simbols, sagrozīts mājiens uz viņa izcelsmi - Kvintavalle burtiski nozīmē piektā ieleja, un viņa ģimene naca no Itālijas ziemeļiem. Augšējais burts apzīmēja vēsts adre- satu. F- tatad viņam, vai vismaz Fēliksam. K - no ka, no Kvinta- valles. Savukārt N apakšēja labaja stun - mja, Toms nebija īsti pārliecināts, vai tas vispār ir N, tikpat labi varēja but M: varēja redzēt, ka Rafaels nav paspējis pabeigt, pirms ieradās slepkavas. M nozīmētu Milo, ta pavēstot Tomam, kas Rafaelu nogalinaja.

-   Vai jus nekur neatradat mazu kazino žetonu? Perlamutra, ar melnkoka iedarinatu burtu?

-    Ko? - Giljess izskatījās tik apjucis, ka bija skaidrs: nekas tads nav atrasts. No otras puses, kas tur dīvains. Diez vai Milo visiem speķiem butu velējies reklamet slepkavību.

-    Paradiet tas fotogrāfijas! - viņš salti pieprasīja.

-    Man likās, jus nevēlaties…

-   Tad nevēlējos, tagad vēlos, - Toms uzstaja; no pirmītēja negribīgu ma vairs nebija ne miņas.

Giljess paraustīja plecus un izvilka no mapes žūksni melnbaltu fotogrāfiju, loms, saglabadams bezkaislīgu sejas izteiksmi, tas leni paršķirstija, cenzdamies nošķirt līķi, kas karājas durvju aila, no pazīstamā cilvēka ar miesu un asinīm. Tas nebija iespejams, un Toms apjauta, ka no ša brīža viņa prāts netiks vaļa no abiem nesaderīgajiem teļiem, kas taja pastaves nepatīkama laulība, nešķirami viens no otra.

Toms velreiz pagriezās pret uzrakstu, kas bija uzvilkts ar Rafaela asinīm. Uzzinājis par Rafaela likteni, viņš bija gandrīz pārstājis domāt par nolikumiem Drumlanrigas pili. Vispār viņš pa ceļam uz lidostu pat bija piezvanījis Dorlingam un atvainojies, ka vismaz uz. kadu laiku neiesaistīsies izmeklešana.

Taču tagad atmiņa jo spilgti paradijas pie sienas pienaglotais melnais kaķis - paralēlē ar Rafaela mokpilno navi bija nepārprotama. Nebija šaubu, ka Milo pielicis savu roku gan tur, gan šeit, turklāt vēlējies, lai viņš to uzzina. Atlika saprast - kapec.

Te viņš strauji pacēla galvu: kaut kur uz ielas saka gaudot vai- raku automašīnu sirēnas, un šis troksnis skanēja arvien tuvāk. Toms reaģeja acumirkli, gandrīz bez domašanas:

-    Viņiem vajag mani?

-   Nē taču, - Giljess iesmejas. - Es neesmu tāds. Kur nu vel pret jums.

Toms bridi skatijas Giljesam acīs, tad piegaja viņam klat un iesita pa seju; spaņa galva paravas atpakaļ ka atsperē iestiprinātā. Uz laba vaigu kaula atvērās maza brucite.

-   Esat gan, - Toms auksti sacīja. Ja Toms vispār bija iemācījies uz kaut ko paļauties, tad tas bija Giljesa gandrīz patoloģiskais melīgums.

Giljess nikni blenza uz viņu, ar roku taustīdams seju.

-    Vai jūs vispār vairs nevienam neticat?

-    Beidz muldēt, Marko. Cik man vel ir laika?

Marko seja atslaba drūviga īgnuma.

-    Ta nav mana vaina. Viņi joprojām grib tevi ietupināt par to gadījumu Prado, - viņš filozofiskā miera paraustīja plecus. - Kaut ko taču man vajadzēja viņiem apsolīt, lai dabutu to mapi.

-   Neizliecies, ka esi izdarījis man kadu pakalpojumu, - Toms nicīgi atcirta. - Tas bija tevis paša deļ. Ka vienmēr. Ar ko tad šoreiz iekriti? Piekukuļoji tiesnesi, gulēji ar mera sievu? Katra ziņā kaut kas tads, ka bija vērts mani pārdot. Cik man vel ir laika?

-   Minūte, varbūt divas, - Giljess atziņas, vēl arvien masēdams vaigu. - Viņi ielenc visu rajonu. Negrib, lai tu an šoreiz aizmuktu.

-Tad man japarupejas, lai izskatas pārliecinoši.

Toms piegaja viņam klat un iezvēla pa seju, ar tīkami skaļu krakšķi salauzdams smailo degunu. Giljess iekliedzas un abam rokam saķēra seju; mape nokrita zemē, asinis sūcās viņam starp pirkstiem, pilēdamas uz maigi zaļas žaketes un gaišajam kurpēm.

-    Tu taču negribi, lai viņi doma, ka ļāvi man aiziet? - Toms uzsauca, noliekdamies pēc mapes; sajūtot asas sāpes pirkstu kauliņos un dzirdot Giljesa dzīvniecisko gaudošanu, viņu dīvainā karta parstaja smacēt pēdējas divdesmit četrās stundas krājies niknums un sarūgtinājums.

Toms pacēla roku vel vienam sitienam, taču viņam lika pārdomāt soļu bukšķoņa un apslapēti kliedzieni: - Policia! - Apcirties viņš iemetas vienas no vaļējām durvīm un, šaudamies augšup pa kapnem, dzirdēja dauzīšanos pie smagajiem vārtiem. Labi gan, ka viņš bija pacenties tos aizslēgt.

Toms joza pa apdrupušajam kāpnēm, līdz priekša atradas šķobīgas dzelzs durvis. Ar kaju atsitis tas vaļa, viņš nonāca uz plakana jumta. Bija iestājusies krēsla, visapkart putekļaina tveicē snauda pilsēta. Pustumsa viņš ieraudzīja tieši to, uz ko bija cerējis: apkaimes jumti faktiski veidoja blivu dažadu toņu terakotas pāreju tiklu, pa kuru, lieki netūļājoties, itin viegli varēs nonākt drošība.

Viņš dzirdēja, ka leja tiek sadragati vārti, kāpņutelpā atbalsojas Giljesa žēlabainais brēciens. Toma spāņu valoda nebija pārak laba, taču viņš zinaja pietiekami daudz, lai saprastu, ko Giljess tur pinkšķ:

- Nešaujiet, nešaujiet! Tas esmu es, seržants Giljess! Viņš ir augša! Izsauciet ārstu! Tas riebeklis salauza man degunu! Es mēģināju viņu aizturēt, bet viņam bija šaujamais. Nošaujiet viņu! Ak, mans deguns! Dieva deļ, nošaujiet viņu!

Toms neviļus pasmaidīja. Kad policisti ir tadi ka Giljess, likuma pārkapejiem nav grūti iemantot slavu.

13

Ņujorka, Sautstrīta

19. aprīlis, pulksten 15:17

Sirēnu gaudošana, kas no visām pusēm atbalsojas Brodvejas metala kanjona, Dženiferu sasniedza labu bridi pirms tam, kad taksometrs iegriezās Sautstnta, kur stikla sienās visapkart ņirbēja zilo signaluguņu atspulgi. Ņujorka bija viena no nedaudzajam pilsētām, kur skaņa nereti pārvietojās ātrāk neka gaisma.

Piebraukusi tuvāk, viņa ieraudzīja, ka pie vienas no ekam sapulcējies bariņš ļaužu, kuri staipa kaklus, puledamies saskatīt, kas notiek aiz steiga saslietajam zilajam policijas barjeram. Viņas auto vel tikai tuvojas, kad pūlis negribīgi pašķiras, dodot ceļu divām ātras palīdzības brigādēm, bet pec tam uzreiz no jauna sa- kļavās alkatīga ziņkārē.

- Apstājieties, - viņa nokomandēja šoferi, kurš paklausīgi iegriezās labaja josla un apturēja mašīnu apmēram piecdesmit jardu no ēkas ieejas.

Dženifera izkāpa. No ielas pretejās puses jau runaja vietēja ziņu kanala reportiere, kurai droši vien bija piezvanījis kads no policistiem, kurus televīzija piebaroja, gaidīdama šim līdzīgus notikumus. Un, ņemot verā, cik Ņujorkas policijas departamenta kadru te jau rosījās, drīz bus klat ari lielo televīziju pārstāvji.

-   Kas te notiek? - aģente saķēra aiz rokas garamejošu pogaino un pabāza tam zem deguna savu apliecību; ta tika izpētīta ar lielam aizdomam, viņas seja tika salidzinata ar fotogrāfiju.

-   Slepkavība. Kaut kads smalks jurists. - Policists vienaldzīgi paraustīja plecus, ļaudams Dženiferai minēt, vai smalku juristu bojāejā šajā Manhetenas nostūri ir ikdienišķa paradiba, vai varbūt kolēģim tas kaut kada ziņa sagada gandarījumu.

-   Viņam ir ari vārdiņš?

-   Ja, Hemons. Kaut ka tamlīdzīgi izklausijas. Šaja noladētaja mesla pusi vārdu parasti nevar saklausīt, - viņš ar riebumu uzsita pa savu rāciju. - liet tagad, ja es drīkstētu iet…

Dženifera pamaja, lai iet vien, un dziļi ievilka elpu. Hemons ir miris. Sakritība? Iespejams. Droši vien. Kamēr nekas vairak nav zināms, nav jēgas lauzīt galvu, lai cik kārdinoši liktos saistīt šo slepkavību ar viņai uzticēto lietu.

-   Aģente Brauna?

Viņas domas iztraucēja jautājoša, gandrīz neticīga balss. Dženifera atskatījās. No ēkas pakaje saskrējuša puļa nošķiras vīrietis (vecums - pari piecdesmit), kas naca uz viņas pusi; zvalstigā gaita lika domāt par senu gūžas traumu. Vīrietis likās diezgan savads: dranas gandrīz plivinājās ap viņa lieso, kaulaino stāvu, lieka ada zem acīm un zoda atgadinaja vaļīga auduma krokas. Nogludinādams salmu krāsas matus uz puskaila galvvidus, viņš sirsnīgi smaidīja; zobu krasa vēstīja, ka viņš smeķe, turklāt pamatīgi.

Dženifera sarauca pieri. Viņa neatcerejas, kur butu redzējusi vīrieša kntbālo seju un zaļganās acis; prāts drudžaini ķemmeja senas vidusskolas atmiņas un pirmkursnieces laiku Kolumbijas universitāte. Nācējām tuvojoties, viņa pamanīja sinepju krasas traipu uz plāno kokvilnas bikšu labas staras, zilajai linu žaketei trūka vienas pogas.

-    Li luiss, "Amerikāņu Balss", - viņš sniedza miklu delnu, ko Dženifera piesardzīgi paspieda, joprojām nesaprazdama, ar ko viņai darīšana. - Tonij, knipsē!

Iekams Dženifera bija atskartusi, kas notiek, viņai tieši sejā eksplodēja zibspuldze. Migla izklīda. Luiss. Žurnālists, par kura ok- šķerešanos bija brīdinājis Grīns.

-   Un tatad, kas te notiek? Tas upuris ir jums zināms? - Luiss nevēngi pamaja ar galvu uz eku viņam aiz. muguras, un Dženiferai zem deguna materializējās diktofons.

-    Komentāru nebūs, - viņa stingri paziņoja un pasoļoja viņam garam; dusmas uz sevi par to, ka uzreiz nebija atcerējusies, kas ir šis cilvēks, tikai mazdrusciņ mikstinaja jautajums, ko Luiss te dara.

-    Kāpēc FIB interesejās par Hemonu? - Lūiss atmuguriski lēkšoja viņai līdzi.

-    Komentāru nebūs, - Dženifera atbildēja. Glabdamas no kameras ciklopiska skatiena, viņa aizlika sejai priekša plaukstu un mērķtiecīgi soļoja uz ieejas durvju pusi.

-    Vai varbūt jums abiem bija romaniņš? Runa, ka jums patīk dzīvot jautri.

-    Nost no ceļa, - Dženifera izgrūda caur sakostiem zobiem. Vairs tikai paris soļi bija atlikuši līdz drošības kordonam un viņa cieši satvēra dienesta apliecību, ceredama, ka paspēs tikt vaļa no Luisa, iekams zaudēs savaldību.

-    Vienīgi štellite ir tāda, ka ikviens, kas ar jums dratejas, ātri vien izrādās miris, - Luiss nostājās viņai priekša, aizšķērsodams ceļu un grozīdamies līdzi, kad viņa centās skatīties uzmakoņam garam. - Vispār jus laikam esat "Melna atraitne", vai tad tā nav, aģente Hrauna?

- Ej uz poda! - Dženifera rupji pagrūda Lūisu. Viņš atmuguriski paklupa, uztriecas virsu fotogrāfam un abi garšļaukus nogāzās zeme.

Paskriedama garam, viņa pamanīja Luisa seja šoku un reizē triumfu, kamera vel aizvien skaļi ruca. Viņa paradīja savu apliecību apstulbušajam policistam, kas sargaja ieeju ēka, un iebrazās pa durvīm ar memu dusmu asaru pilnam acīm. Aiz muguras atskanēja pretīgi dziedoša Luisa balss:

-    Vai drīkstu to citēt?

14

Seviļa, Las Candalarias

19. aprīlis, pulksten 21:23

Līkaja ieliņa, kuras malas rindojas pamestas noliktavas un pussagruvušās darbnīcas, nemanīja ne dzīvas dveseles, taču Toms vienalga turējās ena. Pārliecinājies, ka neviens neskatas, viņš par- gāja ielas otra puse, apmetis likumu uz ķieģeļu kaudzēm uzliktam, apgruzdejušam mašīnas vrakam: sēdekļi piekusuši pie karkasiem, auduma un polsterējuma sterbeles ar cilvēka adas ietiepigumu turas pie melnajiem skeletiem.

Pirms nakšanas šurp, Toms bija gaidījis, lai tumsa pārmet pilsētai pari savu sargajošo apmetni. Kaut ari Giljess un viņa kolēģi bija patīkami nekompetenti, pilnīgi noteikti nebija vērts izmēģināt laimi, staigajot apkart gaišā dienas laika. Viņš itin nemaz nevareja riskēt ar nonākšanu policijas iecirkni - tad neizprotamas pēdas, kas bija novedušas pie Rafaela nāves, atdzistu vel vairak.

Tadeļ pēdējas stundas viņš bija vadījis kada Barrio Santu Cruz pagrabstāva bāra ēnainajā anonimitatē, kur patveries centas nošķirt savas izjūtas, ieraugot vietu, kur Rafaelu bija pārsteigusi nave, no ta, ko viņš šaja vieta bija uzzinājis.

Pārdomājot visu Giljesa stāstīto, sevišķi zīmīgas likās divas lietas. Pirmā: Rafaels bija redzēts ejam uz grēksūdzi Butilicu de !a Macarem - un, zinot Rafaela attieksmi pret reliģiju vispār un katoļticību konkrēti, tikpat lielas izredzes butu pamanīt pavestu iegriežamies striptizbārā.

Otrkārt, runadams par Rafaela dzīvokli, Giljess nebija pieminējis viņa darbnīcu. Tādejādi bija iespējams, ka policija par tas esamību nenojauta un tatad neviens to nesargaja. Tas likās itin ticami, jo, cik Tomam bija zināms, darbnīcas īpašnieks skaitijas Ignacio Sančess-Mehjass - slavens Seviļas toreadors un sens Ceinentrrio Sanfermndo jeb Svēta Pernanda kapu iemītnieks.

Ja, neviena divstāvu nama loga nedega gaisma un, piegājis tuvāk, Toms redzēja, ka priekškarama atslēga, ar kuru bija nostiprināta blīvi noķēpātā durvju aizlaidne, joprojām bija neskarta. Virs galvas lipigaja tveice laiski šūpojas papardīte, kurai kaut ka bija izdevies laist saknes zem aplupuša apmetuma.

Pedejo reizi palūkojies apkart, Toms atrāva vaļa sledzeni, pacēla aizlaidni tik augstu, lai varētu ieslīdēt iekša, un nolaida to aiz muguras. Dārdoņa atbalsojas visa telpa, kas tumša, bez logiem, stiepās viņa priekša ka dziļš zārks. Paķēris krēslu, Toms at- sleja to pret aizlaidni un uzmanīgi novietoja durvju atslēgu uz. sedekļa. Viltība nebija jauna, toties lietderīga.

Sataustījis parastaja paslēptuvē lukturīti, Toms žagas pa šauro gaiteni, ko veidoja vesels lērums nevajadzīgu mebeļu, vecu riepu un bērnu rotaļlietu, kas bija sakrautas gar sienam; drīz te, drīz tur tumsa apsūdzoši iegailejas leļļu acis. Daži labakie krami bija apsegti ar parvalkiem un, kad Toms gāja garam, tie lēni paceļas, it ka sniegdamies viņam pretī, un pec brīža atkal nolaidas nedzirdama nopūta.

Salīdzinājumā ar pirmo stāvu, augšā valdīja gaisma un plašums - telpas abos galos bija lieli logi, augstu virs galvas - stiklots jumts. Bija pilnmēness, ta anemisko vizmu ik pec paris sekundēm iztraucēja lielas neona reklāmās sarkana pulsešana augstu pie kaimiņmajas sienas.

Lai cik raustiga bija gaisma, Toms redzeja, ka istaba valdīja tieši tads pats haoss ka beidzamaja reize, kad viņš te pabija. Betona grīda, piemeram, gandrīz nebija saskatama zem sakaltušu krasu kartas, resnam visdažadako toņu dzīslām, kas zem kajam krakšķeja ka sausi zari. Kaktos, it ka tas šurp butu atpūtis vējš, metajas par nederīgam atzītas skices un nepabeigtas gleznas, starp tam ka smiltis aprakta kuģa masti rēgojas tukšas krāsu tūbiņas un apdilušas otas.

Un tomēr viss nebija tāpat ka toreiz. Kads krēsls bija apgazts uz mutes un bezpalīdzīgi izslējis gaisa kajas, ta iekšas gazas lauka no dziļi pāršķeltā sedekļa. Uz grīdas gulēja divi molberti. Visas atvilktnes bija atrautas vaļa, un to saturs izkaisīts pa grīdu. Toms drūmi sarauca pieri. Tas, kurš bija izvandījis Rafaela dzīvokli, nepārprotami, iegriezies ari šeit.

Toms notupas un pacēla zem saburzītas avīzes paspertu fotogrāfijās rami. Kaut ari stikls bija saplēsts, viņš mirdzošaja plaisi- ņu timekli sazīmēja Rafaela plato smaidu. Ar vienu roku viņš bija apskavis Toma plecus, ar otru - Evu, un visi trīs sēdēja Alkazara pie strūklakas. Tomu atkal parņema tas pats niknums un neticība, ko viņš bija izjutis, skatīdamies uz nozieguma vieta uzņemtajam fotogrāfijām. Kapec?

L.eja atskanēja blīkšķis. Uz betona nošķindeja metāls. No krēsla, ko viņš bija atslejis pret aizlaidni, bija nokritusi priekškarama atslēga. Kāds bija ienācis pa durvīm.

Toms nolika fotogrāfiju atpakaļ uz grīdas un pielavijas pie kāpnēm, nostadamies pa kreisi no durvīm, kur viņu nevareja redzet. Apakša bija dzirdami uzmanīgi soļi, pec tam iečīkstējās paka- piens. Trešais no apakšas, viņš atcerējās.

Toms saspringa, sagatavojas aizlidinat nācēju pari istabai, tad viņa nāsis sasniedza viegla parfīma dvesma. Šīs smaržas viņš pazina.

-Tom? - pa vaļējam durvīm ieslīdēja nedroša balss.

-   Eva? - Toms pagajas uz. priekšu un viņa ēna pilnīgi aizklaja tāpat tumšas kāpnes. Kads stāvs nāca viņam pretī.

-    Vel aizvien izmanto veco triku ar krēslu. - Tumsa nozibēja balti zobi.

-    Vel aizvien smaržojies ar Chunel, - Toms pasmaidīja, paka- pas atpakaļ un ļava Evai ienākt istaba.

-    Ja ta tu mēģini man piesist kanti, tad diez kas nav, - viņa pavīpsnaja, pagāja garam un tad apcirtusies apstajas viņam pre- ti. Mirgojošajā neona blazma viņa izskatijas tikpat satriecoša ka Tomam bija palicis atmiņa, pat vel skaistaka - dedzīgi zaigoja tumšas, ovalas acis, mute bija gandrīz nepieklājīgi kārdinošā, spožos, melnos matus kopa saturēja balta, elastīga lente un tie krita par olivbrunajiem pleciem, kurus kadam savam pliknim par paraugu butu varējis izmantot Kanova.

-    Es dzirdēju, ka tu esi labojies, - viņas balsi skanēja skepse.

-    Es to pašu dzirdēju par tevi, - Toms paraustīja plecus, cenzdamies skatīties viņai acis un nedomāt par slaikajam potītēm zem čigānisko svārku izšūtas malas un kaju izteiksmīgajām kontūrām. Ari tagad, tapat ka abiem pirmoreiz tiekoties, viņa izstaroja jutek- liskumu. Tas nebija apzinati - viņa gluži vienkārši tada bija. Sārtās mehtes dzīvnieciskā pieskaršanās lupām, krušu krašņais pacēlums zem melnas zīda blūzes, stāvo galiņu glaušanas pie auduma, gūžu neslēptais kvelums. Jutekliskums, kas aizdarīts ar neparedzamību un raksturiņu piedevām.

Vispār viņa bija no tam meitenem, no kadam piesargāties prātīgās matēs mudina savus dēlus, kad tie atstaj majas, lai tie nekristu par upuri viņu smalkajai burvībai un nenolemtu Iabak atvērt baru juras krastā, nevis dzīties pēc zeltītas Volstntas karjeras, ko prasītu skološana ieguldītie miljons dolāri.

Klusums.

-   Priecājos tevi atkal redzot, Eva.

Toms tiešām bija priecigs. Tagad, raugoties uz Evu, uzmācās nožēla par neilgo kopa būšanu. Viņš joprojām jutās ļoti vainīgs par to, ka ļāvis tam visam turpināties parak ilgi, un par to, kā tas beidzās. Bet mēdz but ta, ka vienkārši nav iespējams, un cauri!

-    Ko tu te dari? - viņa salti noprasīja.

Tomu šāds tonis nepārsteidza. Toreiz viss tiešām iznaca neje- dzigi. Viņa bija aizskarta. Skaidrs, ka tagad Kva pret viņu var izturēties tikai ledaini. Nu, ta būs vieglāk.

-To pašu, ko tu. Mekleju atbildes uz vienu otru jautājumu.

-   Viņš ir miris. - Evas balss skanēja dobji. - Kadas atbildes tev vel vajadzīgas? - Viņa apklusa, ar skatienu urbdamās vīrietim acis. - brauc atpakaļ, Tom. Tu šeit neesi vajadzīgs. Tu šeit neesi gaidīts.

-   Viņš pirms nāves atstaja ziņu.

-Zinu. - Viņa īgni palocīja galvu. - Man radīja fotogrāfijās.

-   Tad tu ari redzeji, kam tā bija domata?

-Jus abi ar saviem šifriņiem un noslēpumiem… - Viņas apakšlūpa, sarta un pilnīga, nicīgi atšiepās, nāsis trīsēja.

-   Ta nebija, - Toms apstrīdēja.

-    bija gan. Mani jus pieaicinajat tikai tad, kad tas jums abiem bija ērti. Un ari tagad, kad viņa vairs nav, nekas nav mainījies.

-   Kur viņš bija iepinies? - Toms jautaja, vēlēdamies, lai saruna atkal pieverstos Rafaelam.

-    Nezinu, - Hva paraustīja plecus. - Mums abiem gaja visādi. - Viņa caururba Tomu ar apsudzošu skatienu. - Un tas, ka tu mani atšuvi, neko neuzlaboja. Viņš bija spiests izvēlēties.

-    Runa ir par Rafaelu vai par mums?

Eva metas uz priekšu un iecirta lomam pļauku; sitiena troksnis atbalsojas visa istaba.

bridi valdīja klusums.

-   Juties labak? - Toms leni jautaja, paberzēdams seju.

-    brauc prom, Tom, - viņa gurdi sacīja.

-    Viņš bija atbraucis pie manis uz Londonu.

-    Ko? - beidzot viņa kaut ko ari sadzirdēja.

-   Pirms trim vai četrām nedeļam. Nezinu, kur viņš bija iepiņķējies, Eva, bet man liekas, viņam bija nepatikšanas un viņš cerēja uz manu palīdzību. Viņš nozaga priekšmetu no Napoleona servīzes. Obelisku. Kas viņam bija padoma?

Eva skatijas grīda, ar melnas lakadas kurpītes purngalu izklaidīgi stumdīdama gružus.

-    Viņš mums meloja, Tom, - viņa pacēla acis un pirmo reizi izskatijas mazliet apmulsusi. - Viņš meloja mums visiem. Es pazinu viņa balsi. Viņš bija piekritis nodarīt vel vienu darbu.

-    Milo, - Toms pamaja, domadams par nepabeigto burtu, kas ar asinīm bija uztriepts uz akas akmeņiem. - Vai tu jau izskatīji atvilktnes?

-    Kapec?

Toms izvilka vienu no atvilktnēm, izgāza to, kas taja vel bija atlicis, uz grīdas, pabaza roku apakša un nospieda mazu spru- diņu. Atvilktnes dibens salocijas un zem tā atklajas apmēram collu dziļš nodalījums. Tukšs.

-   Tādos viņš mēdza slēpt tos darbus, ap kuriem tobrīd noņemas, - Toms iesaka un tad pēc Evas sejas izteiksmes noprata, ka šis ir viens no tiem noslepumiem, kurus Rafaels viņai nebija at- klajis. Iespejams, viņai kaut kāda ziņa tomēr taisnība.

-   Taisi vaļa, - viņa stīvi paraustīja plecus.

Kopa sešas atvilktnes, taču, gluži tapat kā pirmā, tas bija tukšas. Visas, izņemot pedejo. To atverot, viņi ieraudzīja gleznu. Šo gleznu Toms ari gandrīz bija cerējis atrast. Vairs nebija šaubu, ka starp Rafaela navi un zādzību Skotijas pili pastav kaut kada saistība.

-   Tas ir da Vinči? - iesaucas Eva.

-    "Madonna ar varpstiņu," - Toms drūmi apstiprinaja, uzmanīgi izņemdams gleznu no atvilktnes. - Bet šis nav oriģināls. Oriģinālu pirms paris dienam nozaga Milo. Šis droši vien ir viens no tava teva viltojumiem. Man nav ne jausmas, kalab viņš to uzgleznoja, bet esmu gatavs saderet, ka tieši to mekleja slepkavas, vandīdamies gan šeit, gan viņa dzīvokli.

-   Tu gribi teikt, ka tas viss bija kaut kadas stulbas gleznas deļ? - Evas balss aizlūza un viņas rokas mājiens ietvēra tiklab izārdīto istabu, ka neredzamas asiņu pēdas, kas veda uz kluso pagal- miņu pavisam cita pilsētas daļa. Viņa ieknieba sev deguna, pulēdamas apvaldīt emocijas. Toms klusēdams staveja, līdz viņa atguvusies steidzīgi pavilka uz augšu noslīdējušo piedurkni. Bla- vaja gaisma Toms pamanīja pazibam sudraba rokassprādzi, ko bija Evai uzdāvinājis pirms daudzām vasaram. Varbūt viņa tomēr nebija pavisam izmetusi no prata domas par tiem laikiem. - Viss nav atņemts, - viņš klusi sacīja. - Viņi ir tev atstajuši

šo.

Viņš sniedza Evai uz grīdas atrasto fotogrāfiju. Šoreiz asaras vairs nebija apvaldamas.

15

Ņujorka, Sautstnta

19. aprīlis, pulksten 15:26

Pārliecinājusies, ka durvis aiz viņas ir aizvērušas, Dženifera izgrūda niknuma pilnu kliedzienu un ar duri iezvela pa lifta sienu. Bukšķiens atbalsojas šahta ka pērkons, kas vēsta pamatīgu negaisu. Kā viņa varēja but tik stulba? Luiss zvejoja muļķus, un viņa acumirkli uzķeras. Un vel notrieca to ķemu gar zemi. Kameras priekšā. Ko teiks Grīns? Uzbmkšana mierīgajiem iedzīvotajiem Birojā nebija ierasts sabiedrisko attiecību veidošanas paņēmiens. Pat Iabakajos laikos. Ja situācija nebutu tik draņķīga, tas jau butu gandrīz smieklīgi.

Mazāk smieklīgi kļuva, padomajot, ka Luiss bija uzzinājis, ka viņa šeit būs. Vai kads pastabulējis par viņas šīsdienas plāniem? Maz. ticams - tikšanos ar Hemonu viņa bija norunājusi tikai pec sarunas ar Razi.

Varbūt tas, ka Luiss grozījās šeit, bija tikai nelaimīga sagadi- šanas? Citos apstakļos tads pieņēmums liktos parak drosmīgs, bet šoreiz viņa svārstījās, nespedama izlemt. Dženiferai bija aizdomas, ka Lūisam un viņam līdzīgajiem peldētajiem duļķainos skandālu ūdeņos ar laiku izstrādājusies spēja saost šādus notikumus - viņi metās tai virziena kā haizivis, kas noģidušas ievainotu roni. Asinis ūdenī Lūiss saostu no pilsētas otra gala.

Du>-vis atvērās. Uzliesmoja zibspuldze, un Dženiferas acu tīklenēs uz visu mužu palika tas, ko viņa ieraudzīja. Uz grīdas pie administratora galda gulēja sievietes līķis ar diviem ložu caurumiem mugura. Uz grīdas stiepās garuma tumša asiņu ēna, garajos, gaišajos matos parādījušas pirmās tumšas šķipsnas. Stingas, ieplestas acis.

-    Velns pārāvis, kas jūs te ielaida? - Dženiferai uzklupa viņas redzeslauka paradījies vīrietis, kas vienmērīgi kustinaja žokļus, gremodams košļajamo gumiju. Viņam bija pigmenta plankumiem izraibinata seja, dziļa reta iešķersu pāri virsdegunei un aizmiglota labā acs.

-    FIB, īpašu uzdevumu aģente Dženifera Brauna.

Vīrietis uzmeta skatienu viņas apliecībai un atkal pacēla acis, izaicinoši izlējis zodu. Pec izskata spriežot, viņam varēja but gadi četrdesmit vai četrdesmit pieci, brūnie mati strauji sirmoja un bija apcirpti ezīti. Viņam aiz muguras divi pataloganatoma palīgi apgrieza nošauto meiteni otrādi, tad ieguldīja viņu līķa maisā un aizvilka rāvējslēdzēju.

-   Ta ir ņirgāšanas, vai? Līķi vel nav atdzisuši, bet jus jau esat klāt, lai uzliktu savu ķepu!

-    Man bija norunātā tikšanas ar misteru Hemonu. - Viņa ar galvas mājienu noradīja uz plāksni pie sienas aiz administratora galda. - Par to, kas te notika, es tikai nupat uzzināju.

-   Ei, Satona! - vīrietis neatskatīdamies pasauca. - Apskaties taja sarakstā, vai šodien viņam vajadzēja tikties ar kaut kadu Džuliju Braunu?

Līķa maiss tika iecelts īpašos ratiņos un viņai aiz muguras iestumts lifta.

-    Dženifera Braunu, - viņa asi izlaboja.

-    Kāda starpība, - tas paraustīja plecus.

Sieviete, kas stāvēja pie administratora galda, noliecas par datoru; aiz viņas pirksta uz ekrāna palika taukaina sliede.

-    Ir gan, - viņa atsaucās. - Pusčetros. FIB aģente Dženifera Hrauna. - Viņa pacēla galvu un viegli pamaja Dženiferai, kas šo mājienu uztvēra ka masas uzmundrinājumu un aicinajumu nepieļaut, lai viņu nostumj mala. Nu, par to varēja nebaidīties.

Vīrietis nīgri sniedza viņai roku.

-   Dzims Mičels. Slepkavības. Baidos, ka Hemons pusčetros nebūs runājams.

-Akta?

-Jus esat kliente vai pa savu līniju?

-   Gribēju ar viņu aprunaties par lietu, kuru patlaban izmeklēju.

-Ja, nu, aprunāties ar viņu neizdosies, - Mičels nosmīnēdams attrauca.

-   Tas ir ka?

-   Skatieties pati.

Viņš atrāva vaļā lielas durvis ar sarkankoka vertnem un pirmais gaja iekša. Hemona kabinets atradas ēkas stun, divas stikla sienas ielogoja šmaugo Bruklinas tiltu un īstriveru. Šaja bridi no tuvaka laukumiņa gaisa paceļas helikopters, ar sarkanajiem rotoru galiem ievilkdams planaja gaisa asu loku.

Ja neņemtu vēra skatu un ekstravaganti milzīgo akvariju, kas bija iebuvets preteja siena, kabinets apliecinaja minimālismā triumfu. No mēbelēm tik vien bija ka divi Barcelom krēsli pie kvadrātveidā stikla galda un masīvs ķirškoka rakstamgalds, gandrīz tukšs - uz tā atradās vienīgi salocīts Wail Street Journal eksemplārs un atvērts portatīvais dators. Uz maza galdiņa, kas bija piespiedies pie rakstamgalda labas kajas, staveja faksa aparats un printeris.

-   Trīs upuri. Hemons, sekretāre un sargs lejā, vestibila.

-Kad?

-   Apmēram pirms stundas, varbūt divām. Saskaņā ar aculieciniekiem, ieradušies divi vīrieši, vel divi gaidījuši mašīna. Pagai- dam tiek ziņots, ka bijuši austrumnieciskas izcelsmes. Japaņi vai korejieši. Ziniet… - Viņš bezpalīdzīgi noplatija rokas, un Dženiferai jau šķita, ka viņš tiešām tūlīt atzīsies, ka viņam visi "dzelten- ģīmji" liekas vienādi. īsts jaukumiņš.

-    Visi nošauti?

-   Tiešā tēmējumā. Visticamak, četrdesmit piektais kalibrs. Tikai Hemons vis netika cauri tik leti ka abi pārējie, - Mičels drūmi pamaja uz rakstamgaldu un lielo melno krēslu ar atzveltni uz viņu pusi.

Dženifera paspēra paris soļu un, nonākusi galda mala un ieraudzījusi plaukstu, kas ar plastmasas plastikāta cilpu bija piestiprinātā pie krēsla metala paroča, apjauta, ka Hemons joprojām atrodas tepat.

-   Viņš bus nakamais, pēc tam, kad aizvāks abus pārējos, - Mičels paskaidroja, atbildēdams uz viņas jautajošo skatienu.

Piegājusi tuvāk, Dženifera ieraudzīja, ka Hemona puskaila galva bija nokārusies iesānis uz. priekšu, zods un ar monogrammu ro- tatais krekls vienas asinis. Viena no manami dargajam ādas kurpēm acīmredzot pa pusei nomukuši cīnoties, taču melna tanto naža spals, kas rēgojās viņam krūtīs - ap to ka šalle bija aptinusies Fer- ragamo kaklasaite liecinaja, ka cīņa bijusi īsa un nevienlīdzīga.

Visbriesmīgākās šķita viņa acis - precīzāk, platie zilpelēkie do- buļi, kuros bija atradušas acis, pirms kads tās bija izrāvis ka dārgakmeņus no skulpturas; sarkanas asaras stingi ritēja pāri viņa sejai ka vasks.

-Te nekur to nav, - Mičels bez mudinājumā paskaidroja. - Mes domājām, ka viņi ir paņēmuši Ildzi.

Dženifera pacēla galvu, aģentes seja neko nepauda. Dženifera labi zinaja - jo ilgāk dara savu darbu, jo mazak viņu satriec negaidīts sadisms, tads ka šis. Vairak Dženifera biedēja tas, ka viņa pilnība apzinās šo nepatīkamo īpatnību, taču ta viņu neuztrauc.

-    Ka trofeju?

-    Iespejams.

Viņa sarauca pieri un noliecas, pēkšņi pamanījusi kaut ko sārtu un mīkstu - liekas, tas bija uzdurts uz asmens, pirms nazis ietriecas Hemona krūtis.

-    Kas tas?

-    Viņa mele, - Mičels vienkārši atbildēja.

-    Viņa mēle, - tas bija drīzak fakta konstatējums, nevis jautajums, un Mičelam viņas nepārspīlētā reakcija, šķiet, sagadaja vilšanos. - Tatad ta droši vien ir slepkavība aiz atriebības vai kaut kas tamlīdzīgs, pareizi? Sods par kaut ko tadu, ko viņš pateicis vai izdarījis. Varbūt gan pateicis, gan izdarījis.

-   Jums labak zināms, - Mičels paraustīja plecus. - Es parasti nodarbojos ar to, ka velku no miskastem vazaņķus un ķeksēju no īstriveras narkomanus. Kads bija jūsu rakurss?

-    Hemoas bija sakāvies ar personu, kas iesaistīta man uzdotajā izmeklešanā. Es gribēju uzzināt kautiņa iemeslu.

-   Viņš taču bija advokāts, - Mičels sāka smieties. - Vai tad vajadzīgs vel kads iemesls.

Dženifera smaidīdama apgaja galdam apkārt no otras puses, lēni atkusdama pret Mičela raupjajam manierēm un melno humoru.

-   Vai jums ir papīrs? - viņa vaicaja, piepeši kaut ko ieraudzījusi.

-    Kas? - Mičels parjautaja

-    Papīrs.

Mičels joprojām skatijas uz viņu, neko nesaprazdams.

-    Faksam, - viņa paskaidroja, noradīdama uz faksa aparata mirgojošo lampiņu. - Izskatās, ka atmiņa kaut kas aizķēries.

Atzinīgi palocījis galvu, Mičels atvēra printera padeves pane- liti, izvilka paris papīra loksnes un ielika tas faksa. Pēc brīža apa- rats sāka dūkt un ņurdēt, iesūca vienu no lapām un ātri vien iz- spļava to uz grīdas.

Mičels pacēla papīru, dažas sekundes pētīja, tad pasniedza Dženiferai un no platīja rokas.

-   Skatieties pati!

Viņa ieraudzīja trīs rūpīgi uzrakstītas rindiņas.

Vispirms tur bija burtu un ciparu kods - VISI095.

Pēc tam summa -100 000 000 dolāru.

Un tad - aplīti ierakstīts burts. Lielais M.

16

Seviļa, Las Candalarias

19. aprīlis, pulksten 21:33

Izskatijas, ka līvai negribas atstat darbnīcu. Tomam tas bija saprotams.

Pirms dažiem gadiem, nakti pēc teva bērēm viņš, nejaudādams aizmigt, bija klīdis pa Ženēvas ziemigajam ielām, velti meklēdams atbildes uz. jautajumiem, kurus līdz galam neuzdrošinājās sev uzdot. Gaismai austot, viņš attapas pie tēva veca mitekļa durvīm, staveja tur ka senas, briesmīgas maģijas atvests. Apsēsties teva gultas kājgalī, skatīties, kā uz skapīša marmora virsmas spīgo viņa apročpogas un gar skapja durvju malu vīd kaklasaites, līdzīgas agra pavasara sniega pitēm, kas taustīdamas laižas lejup, - tad gandrīz šķita, ka tevs joprojām ir dzīvs.

Viņš juta, ka Kva šobrīd dara to pašu, uzsuc atmiņas par savu tevu, kas līdzīgi krasu tvaikiem neizdzenajamas virmoja istaba. Pustukša vīna glazē ar rēgainu lupu nospiedumu. Kabatas nazis ar gadu gaitā nogludinātu kaula spalu. Vecas saulesbrilles - viena kajiņa saliekusies, kad Rafaels uz tām uzsēdās. Tomam gribe- jās apskaut Evu, sacīt viņai, ka viss bus labi. Tomēr viņš zinaja, ka labi nebūs, vēl ilgi nebūs, un ar to viņai vajadzēs tikt galā pašai.

-   Jādodas, - Toms pēdīgi nomurminaja, kad bija uzmanīgi ietinis gleznu drānas gabala un ielicis soma.

-    Uz kurieni? - viņa skumīgi paraustīja plecus. - Pa dzīvokli vazājas policisti. Es tur vairs nevaru izturēt.

Tomam jau gandrīz gribējās ieteikties, ka var doties uz viņa viesnīcu, tomēr viņš pārdomaja. Visticamak, Eva to parprastu, turklāt pa šo laiku policisti noteikti jau ir uzoduši, kur viņš apmeties. Tomēr otra iespēja nebija daudz labaka - Giljess bija sacījis, ka Rafaels tonakt, kad tika nogalināts, redzēts apmeklejam grēksūdzi Basilica de ta Macarena. Neticēdams, ka vecajam biedram pēkšņi uznākusi evaņģēliska drudža lekme, Toms vēlējās pats savam acīm redzēt, kas Rafaelu turp aizvedis.

-   Vairāki aculiecinieki apgalvo, ka redzējuši tavu tēvu…

Vardi palika Tomam meles galā, jo par viņiem pēkšņi nogruva

stikla jumts. Viņš norāva Evu uz grīdas un parmeta pāri savu jaku; smagas šķepeles duras biezaja auduma un sašķīda viņiem ap- kart. Pec mirkļa Toms jau bija pielecis kājās un vilka Evu uz durvju pusi, taču smagi soļi liecinaja, ka pa kapnem kads jau rikšo viņiem pretī. Abi apsviedās, cerēdami tikt prom pa logiem, taču pa virvi istaba nolaidas divi viri ar šaujamajiem rokas. Visi ceļi bija slēgti. Viņi bija sprosta.

-   Uz. ceļiem! - Tas, kurš stāvēja pa kreisi, paspēra soli uz priekšu; akcents un izskats lika domāt, ka viņš nācis no Ziemeļafrikas - marokanis, Toms nodomaja, sirdij smagi dauzoties. Abi parejie bija baltie, vienam deniņos bija gara, sārta lodes atstata reta.

-    Kur ir Milo? - Toms jautāja, acumirkli noprazdams, kas ir šie bandīti un kas viņus atsūtījis. Eva piespiedās viņam klat, izaicinoši zibinādama acis.

-   Muti ciet!

-    Ļaujiet viņai iet! - Toms pieprasīja. - Jums esmu vajadzīgs es, nevis viņa.

-   Tagad mums vajag jus abus, - vīrietis piemiedza acis. - Dāmu izvediet ara!

Tas, kurš staveja Hvai aiz muguras, mpji pagrūda viņu uz kāpņu pusi. Eva pagriežas un iecirta viņam pliķi tā, ka plikšķis noskanēja pa visu istabu. Piespiedis roku pie sejas, tas notēmēja šaujamo viņai krūtis, turēdams īkšķi uz sprūda; viņa acis dusmās kvēloja.

-   Nē! - atskanēja marokaņa balss. - Viņam abi vajadzīgi dzīvi! Palīdzi! - viņš vērsās pie tā, kurš staveja blakus.

Eva izmisīgi paskatijas uz Tomu, taču nekas nebija līdzams: viens no rīkļurāvējiem satvēra viņas rokas un piespieda pie sāniem, otrs sagraba aiz kājām un pacēla. Eva saka kliegt, un viņas balss ķēra Tomu kā savāžamais nazis; viņa pierava kajas pie krūtīm un spēra, tad spēra vēlreiz. Taču bandīti turēja viņu cieši, un driz kliedzienus apklusinaja krasam pieķelleta lupata, ko viens no abiem paķēra no gndas un iestūķēja Evai mute.

Toms metās uz priekšu, dūres sažņaudzis, taču marokānis viņu uzreiz apstādināja, paņemdams uz grauda. Eva, pagurusi rīstīties ar netīro lupatu mute, pamazam parstaja kārpīties.

-    Nesiet uz mašinu! - marokanis pavēlēja.

-   Es tevi atradīšu! - Toms sauca nopakaļ, kamēr abi pa pusei iznesa, pa pusei izvilka Evu pa durvīm un sāka stiept lejup pa kāpnēm. Viņa pamaja ar galvu un nozuda skatienam, atstadama darbnīcu stingu un tukšu; Tomam prāta atbalsojas viņas aizžņaugtā elpa un memie kliedzieni pēc palīdzības, ko viņš bija ieraudzījis Evas tumšajās, klusajas acīs.

-   Nostāties šeit! - vīrietis nokomandēja Tomu, kolīdz viņi bija palikuši divi vien.

-Ja gribat mani nošaut, šaujiet tepat! - Toms atcirta.

-    Kusties, es teicu! - marokanis pienaca viņam klāt un iebakstīja krūtis ar šaujamo. Tverdams izdevību, Toms sataustīja vienu no stikla šķepelem, kas bija iedurusies viņa jaka. Viņš to izrāva un iedūra marokāņa plaukstas locītavā. Šaujamais nokrita uz grīdas, viņš piespieda roku pie krūtīm un sāpes iekliedzas.

Toms satvēra vienu nolaišanas virvi, kas šūpojas istaba līdzīgi vīnogulājā stigai, apmeta to bandītam ap kaklu un spēcīgi savilka. Vīrietis ar rokam saķēra rīkli un saka ar nagiem ecet biezo neilona virvi; mežonīgi raustīdamies, viņš pulējas izrauties, bet lupas jau metās zilas. Toms nelaida virvi vaļa un uzmeta viņam par galvu vel vienu cilpu, ko pec tam ar visu sava ķermeņa svaru parava uz leju. Nepilnas minūtes laikā marokanis kļuva ļengans, virve turēja viņu stāvus ka marioneti; viņa ķermenis leni grozījās mirgojošaja sarkanaja neona gaisma un likās, tas mirktu asinis.

- Jusef? - kāpnes pasauca viens no viņa palīgiem. - Viss kartībā? - Toms dzirdēja raksturīgo iečikstešanos - kads atkal nāca augšup.

Taustīdamies pa grīdu, Toms samekleja marokāņa nosviesto šaujamo un lēkšiem metās uz kāpnēm. Pabazis galvu gar durvju aplodu, viņš izšāva un trapija nācējam plecā. Tas iekaucas, neskatīdamies raidīja trīs šāvienus uz Toma pusi un streipuliski metas lejup.

Ari Toms noskrēja lejā un izšāvās uz ielas, taču tajā paša bridi spalgi nokauca riepas un mašīna aizjoņoja. Viņš nolaida šaujamo, baidīdamies šaut bez tēmēšanas, lai netrāpītu Evai.

Milo viņi vajadzīgi dzīvi. Ta bija sacījis marokānis. Tas nozīme, ka var paspēt Evu atrast, var paspēt viņu izglābt, iekams Milo izlems, ka viņam šī sieviete vairs nav vajadzīga. Šoreiz viņš nemuks. Viņš ir Evas paradnieks. Viņš ir parada Rafaelam.

Kas zina, varbūt arī sev pašam.

17

Ņujorka, Sautstrīta

19. aprīlis, pulksten 15:40

-    Ir idejas, ko tas nozīmē? - Mičels jautaja, kad Dženifera atdeva viņam papīra lapu.

-   Ne-e, - viņa papurinaja galvu. - Bet par simt miljoniem var nopirkt visai daudz juridisku padomu. Pat tad, ja vēl japiemaksa ari par skatu.

Viņa pamaja uz logu, un Mičels, galvu klanīdams, pagajas uz priekšu. Starp baltajam viļņu kapucēm uz Longailendas šaurumu devas vientuļa jahta, sarkana bura spirgtaja vējā bija nospriegota ka liels pūķis. Tāluma diža slējās Brīvības statuja; pēcpusdienas saule krasoja tas seju bruņu, tērpa kroku izciļņi bija piesātināta bronzas tonī, bet ieloces slīga ēnās.

-   Jā, tas ir kaut kas, - Mičels piekrita, apbrīna nopūties. - Dīvaini, cik mierīga pilsēta izskatas no augšas. It ka visi netīrumi un riebeklibas butu aizskalotas prom.

-   Tad kāpēc viņš uz to neskatijas? - Dženifera neizpratne rauca pieri - Hemona rakstamgalds bija novietots ar skatu uz kabinetu. - Ja cilvēks maksa šejienes cenas, vai tad nebutu loģiski gribēt redzēt, ko tu par savu naudu dabu?

-    Varbūt zivis viņam patika labak? - Mičels, pa pusei jokodams, minēja.

Dženifera palocīja galvu. Ja, varbūt Mičels nerunāja nopietni, tomēr viņš bija trāpījis desmitniekā. Rakstamgalds staveja tieši pretī akvarijam.

-    Laikam gan. - Viņa piegaja pie akvārija un saka raudzīties cauri biezajam stiklam. Gaisma bija kaut kur augšā un lūza ūdeni.

-    Dīvaini, - viņa murminaja. - Hm, varbūt… - Viņa metas atpakaļ pie rakstamgalda.

-    Kas ir?

-   Pagriezt muguru tadam skatam - to vel es ar grūtībām spēju saprast, - Dženifera atbildēja, ar rokam taustīdama spulgās ķirš- koka virsmas apakšu. - Varbūt viņam bija bail no augstuma. Bet skatīties uz akvariju, kura nav zivju? Pastastiet to kadam citam!

Mičela izvelbto acu skatiens pievērsās akvārijam un viņš ieraudzīja to, ko nupat bija pamanījusi Dženifera - ūdenī gan vienmērīgi cēlas burbulīši un neredzamā straumē šūpojās daži zāļu laksti, taču neka cita tur nebija.

-    Ahā! - Dženifera iesaucās, uztaustījusi pogu, ko arī bija gribējusi atrast. Viņa to nospieda un pacēla galvu. Akvārijs iedūcās, pabrauca dažas collas atpakaļ un iegrima grīdā. Ta vietā no augšas uzreiz nolaidās balts panelis, kas virzījās uz priekšu, līdz atradās vienā līmeni ar sienu. Ja, un panelis nebija tukšs. Tā vidū, smalki grieztā zeltīta ietvara, bija glezna.

-   Tas nu gan nevar but nopietni! - Mičels apstulbis smaidīja.

Glezna bija attēlots ar purpursarkanu drānu apklats galds. Uz

dranas atradas bļoda ar koši krāsainiem augļiem un vāze ar sarkanu ziedu ugunsgrēku.

-   Sagals, - Dženifera lēni sacīja, pazīdama stilu, un viņas minējumu apstiprinaja paraksts apakšēja labaja stūri.

-   Vērtīga?

-    Pietiekami vērtīga, lai vajadzētu slēpt.

-    Kapec ne banka?

-    Varbūt tā viņam butu liegta iespēja apskatīt pec sirds patikas, neriskējot izlikt publiskā vieta?

-    Man likās, visi tie turīgie ķemi šīs dargas mantiņas pērk pa pusei tāpēc, lai varētu ar tam izrādīties?

Dženifera kodīja lūpas. Ari šoreiz Mičela loģikai nevareja piesieties.

-    Varbūt viņš negribeja, lai citi zinātu, ka viņam ta ir. Varbūt viņam ta nemaz nednksteja but? Varbūt…

Viņa apklusa - bija radusies doma. Izrāvusi no somas Kola vakar iedota kataloga korekturu, viņa saka to ātri šķirstīt un pec lappusēm divdesmit apstajas.

-   lu Nuppe Mauve, Marks Šagals, - viņa lasīja. - Aptuvena vērtība - viens miljons dolāru.

-    Kas jums tur ir? - Mičels ziņkārīgi apvaicajas.

-   Vēl neizdots katalogs kadai izsolei Parīze, - viņa paskaidroja, leni izrunadama vārdus. - Hemons šo gleznu slēpa tapec, ka - saskaņa ar šiem datiem - tā pieder pavisam citam cilvēkam.

18

Seviļa, Basilica de la Macarena

19. aprīlis, pulksten 22:31

Bazilikas zvana ritmiskā duna aicinaja Tomu iet iekšā. Slāpe- tie, gandrīz miegainie dimdieni, liekas, žēlojās par to, cik stunda ir veļa, kaut ari viens otrs tuvīnais bārs tikai tagad modās gaida- majai naktij: izmantojot silto laiku, uz platajam ietvem tika rindoti galdiņi un krēsli.

Baznīcā valdīja puskrēsla; dievludzeju aizdegtas daudzas sveces rindojas jomos, apgleznojot sienas ar siltu blāzmu, kas maskēja salīdzinoši jaunas celtnes funkcionālo vienkāršību, daži, iespējams, pat sacītu - neglītumu.

Toties altaris mirdzēja un laistijas, it ka naksnīgajās debesis tikko butu palaisti tūkstoš ķiniešu lukturīši: maza gaismas oāze ēkas attungaja pustumsa. Solos šur un tur vidēja pa kādam ēnas tītam stāvam, kas ar cerībām lūkojas uz krusta sista teļu apsīdas augstumos vai, aizvēruši acis, virpinaja pirkstos rožukroņi.

Toms apsēdas. Viņš pats īsti neaptvera, ko cer šeit atrast. Toms zinaja tikai vienu: nepilnu stundu pec ierašanas it ka uz grēksu- dzi Rafaels tika nogalinats. Tātad šeit bija kaut kas lads, ko Rafaels velējas redzēt, vai varbūt kaut ko izdarīt. Kaut kas tads, ko, iespejams, tagad varētu izmantot, lai atgulu Evu, iekams nav par vēlu.

Toms atvēra mapi, ko bija pievacis no Giljesa, un uzšķīra attiecīgās lappuses. Aculiecinieku ziņojumos bija precīzi minēts, pie kura konfesionaja Rafaels bija piegājis. Otrais pa kreisi. Labaja puse. Toms pieceļas un devās pie ta. Kāpēc gan nepameģinat.

Konfesionalis bija tukšs, plāksnīte virs vidējām durvīm, kur parasti sež priesteri, norādīja, cikos tiek uzklausītas grēksūdzēs. Toms pasmaidīja, iedomādamies, cik jocīgi, ka pat Dievam ir darba laiks.

Viņš ieslideja iekša un aizvēra durvis. Apsedies uz cietā sola un pagaidījis, kamēr acis aprod ar putekļaino tumsu, viņš sāka steidzīgi pētīt šauro kambarīti, meklēdams kadu acīmredzamu vietu, kur Rafaels butu varējis kaut ko noglābāt.

Tomēr dažas minūtes iztaustījis visu sev apkārt, Toms saprata, ka te nekā nav. Neka, izņemot kailas koka sienas un izbalējušu sarkana samta aizkaru, kas slēpa melnas restites, cauri kuram tika izsūdzēti grēki un saņemta piedošana. Neka, izņemot sīvu vainas un asaru smārdu un iestavejušos alkohola dvingu - lai gan bija grūti noteikt, vai ta nak no sudzetaja vai priestera puses.

Neka, ja nu vienīgi… viņš pieliecās, rokas iebāzis sev starp kājām, un pataustīja, vai kaut kas nebūs atrodams zem sedekļa. bija. Pirkstu gali pret kaut ko atdūras. Papīra lapa? Sainītis?

Ta bija aploksne. Liela, bruņa, aizlīmēta aploksne. Taču Toms acumirkli pamanīja augšējā kreisaja stūri uzzīmēto simbolu - trij- sturiti. Zem tā Rafaela izkoptaja, smalkaja rokraksta bija viens teikums angliski.

Tas viss bija viņas dēļ.

Juzdams, kā krūtis sitas sirds, Toms uzmanīgi atlipināja aploksni un piesardzīgi izņēma no tas vēl vienu polsteretu aploksni, ka ari datora atmiņas karti.

Nolicis atmiņas karti uz sedekļa, Toms atvēra otru aploksni un leni izvilka no tās tadu kā skaidu, taču ieskatoties izrādījās, ka tas ir koka gabaliņš. Apgleznots papeles koka gabaliņš.

Toms izdzirdēja savu dvesienu, atskaršot, ko viņš tur rokas; paša balss likās ērmoti bezmiesiga, it ka viņš uz bridi butu izlidojis ārpus sava ķermeņa. Divas samtaini bruņas acis un ķircinošs smaids sastapa viņa bijība apstulbušo skatienu un lika leni atgriezties uz zemes.

Protams, tas bija viltojums, tapis da Vinči ģenialitātes un Rafaela viltošanas spēju sadure. Taču tas vienalga bija kaut kas fantastisks. Un beidzot viņš bija atradis mekleto izskaidrojumu.

Luk, kas patiesībā bija vajadzīgs Milo - ne jau "Varpstiņa". Euk, ko Rafaels viņam bija gleznojis. I,uk, kāpēc Milo bija viņu nogalinajis. Lūk, ka Toms varēs atgūt Evu.

Viņš izķēra no kabatas tālruni un atrada numuru. Otra galā atsaucas pec treša pīkstiena.

-   Arčij, te Toms. I ido uz Parīzi, tiekamies tur. Runa ir par Milo. Es zinu, kas viņam padoma.

Toms apklusa, ar pirkstu galiem noglastija mēma teļa maigos vaigus un slaidā kakla maigo izliekumu, un tikai tad turpinaja:

-   Viņam vajadzīga "Mona Liza".

Otrā daļa

Tikpat labi varētu apgalvot, ka iespējams nozagt Parīzes Dievmātes

katedrāles torņus.

Teofils Omols, Luvras direktors, 1910

19

Ņujorka, starp 71. un 72. ielu pie Majestic augstceltnes

20. aprīlis, pulksten 6:15

-    It ka bija runāts, ka jūs centīsieties nelēkt acis? - FIB direktors Grīns paspraucas viņai garam un, papēžiem uz parketa klabot, iesoļoja iekšā.

-    Rs varu paskaidrot, - Dženifera stomījās, savilkdama ciešāk rītakleitas jostu - Grīna skarbo toni izdzirdot, viss nogurums izgaisa kā ar roku atņemts. Viņa aizvēra durvis, durvju sprauga vel pamanīdama, ka slepenā dienesta aģents, kas bija pavadījis Grīnu, līdzjūtīgi piemiedz viņai ar aci.

-   Tad nu pacentieties, lai izklausas pārliecinoši.

Viņa gaļīga seja bija tumši piesārtusi, padegune un piere dāsni spīdēja sviedros. Dženifera nespeja izlemt, vai tas liecina par priekšnieka noskaņojumu, vai ari par to, ka tikko bija nācies uzkāpt trešajā stava. Lifts nedarbojas. Kārtējo reizi.

-   ļums vispār ir priekšstats par to, cik draņķīgi tas izskatas?

Viņa atlocīja avīzi, ko Grīns nikni iegrūda viņai rokas, un ar

šausmam ieraudzīja, ka gandrīz visu pirmo lappusi aizņem foto- grafija, kura viņa nogāž gar zemi acīmredzami satriekto I.uisu. Kaut kadas ļaunas sagadīšanas pec uzņēmumā viņa bija iemūžinātā tik nikna, cik viņa vispār spēja but: acis liesmoja, zobi atiez- ti ka trakam meža zvēram.

-    "Melnu Atraitne" atkal uzbrūk, - Grīns suri citēja virsrakstu. - Par savu upuri FIB femme fatale izveļas musu žurnālistu.

Turpat bija mazaks uzņēmums - Luiss, no skata skumīgs, rada savu kreklu, kam norauta piedurkne. Fotogrāfijā bija tik nepārprotami samakslota, ka jebkurā cita diena viņa butu sākusi smieties. Turpretim Grīns šo joku manami nespēja novērtēt.

-    Velns pārāvis, Brauna, par ko jus vispār domājāt? Ap mums snaikstas visādās pilsoņtiesību aizstavju bandas, bet jus ņemat un aplaimojat viņus ar jaunu prieciņu. - Viņš atkal saka lasīt priekša avižrakstu, ik pēc paris vārdiem caururbdams 1 Dženiferu ar sašutuma pilnu skatienu: - Kopš stāšanās darbā FIB aģente Brauna bijusi iesaistīta vairākos plašu rezonansi izraisījušos incidentos. To vidū ir kolēģa un mīļaka Grega Dirana nošaušana neveiksmīga NAB reidā un korumpēta aģenta apcietinašana stingri slepenā izmeklēšanā, kuras objekts bija pārdroša zadziba Fortnoksā…

-   Ser, es… - Viņa pardomaja un apklusa. Nebija vērts mēģināt kaut ko pierādīt. Vismaz pagaidam. Lai boss izšauj visu pulveri.

-    Un paskat tik, mana bilde ari ir! - viņš tēlota sajūsma izsaucas. -Jauki! Var izgriezt un pielīmēt pie ledusskapja.

Viņš iebakstīja sava fotogrāfijā, kas bija atrodama trešajā lappuse. Uzņēmums bija vismaz piecpadsmit gadu vecs, taču Dženiferai bija aizdomas, ka tieši tas pēc viņa paša prasības ievietots biroja ma- jaslapa un reproducēts visos kantora publicitates materiālos.

Viņš nopūzdamies atkrita uz divana un parskaities nosvieda avīzi uz galdiņa. Nogaidījusi dažas sekundes, ķērās pie paskaidrošanas, juzdama, ka beidzot kaut kas tads no viņas tiek gaidīts.

-    Ta bija sagadīšanas, - viņa iesaka. - Viņam vienkārši uzsmaidīja cūkas laime. Es gāju runāties ar kadu personu. Advokātu, kas pirms paris nedeļam sakavas ar Razi. Bet, kad es ierados, viņš jau bija miris.

-Ja, es redzēju kopsavilkumu. Trīskāršā slepkavība. Neviena aizdomas turama.

-    Luiss bija pie tas majas, okšķerejas apkart. Viņš ieraudzīja mani un saka uzmākties ar jautājumiem. Par Gregu un par to šaudīšanos Par manu privāto dzīvi. Es spraucos viņam garam, lai tiktu iekša. Viņš paklupa un nogāzās. Tas ari viss.

-   Nekas vairak ari nav vajadzīgs, - Grīns ruca. - Tādi tipi ka Luiss ir radioaktīvi. Viņi saindē visu, kam pieskaras.

-    Es nebiju domājusi…

-   Zinu jau, zinu, - viņš nopūzdamies atmeta ar roku. - Vienīgi parejie, tie redz tikai virsrakstus un bildi, kur Luiss nolicies uz pakaļas. Redz to, ko grib redzet. - Viņš apklusa. - Ejiet un apģērbieties. Pec tam mēģināsim kaut ko izgudrot.

Pec piecām minūtēm Dženifera atgriežas. Grīna seja bija uzradies neliels apjukums, un Dženifera saprata, ka viņš paspējis ap skatīt viņas dzīvojamo istabu un pūlas saprast, ka viņa kartiga- jai apakšniecei majas var valdīt tads haoss: kurpes iegrūstas talakaja kakta, no plaukta nogāzušās gramatas, zem dīvāna spilveniem rēgojas vecas avīzes. Patiesība bija tada, ka majas Dženifera jutas labāk, nepuledamas uzturēt nevainojamu kartību. Tada vienkāršā veida viņa meģinaja norobežot abas savas dzīves daļas, kas ļoti bieži draudēja saplūst viena.

-    Varbūt uzvārīt kafiju? - viņa piedāvājas.

-   Vai jums ir pilnpiens? - direktors Grīns ar cerībām jautaja. - Man majas tagad ir tikai beztauku.

-    Divu procentu - tads bus labs? - viņa vaicāja, no priekšnieka bēdīga vaiga pēkšņi aptvērusi, kadu partizanu karu par maz- kaloriju edamlietam un regulāriem fiziskiem vingrojumiem viņš klusībā izcīna pret savu jauno sievu.

-   Trīs karotītes cukura, - viņš mundri māja ar galvu, piemeties uz ķebļa pie brokastu letes: šis nešpetnais nepakļaušanas akts bija manami uzlabojis viņa omu. - Nu, kas bija ar to advokātu?

Dženifera, vandama ūdeni un bērdama kanna trīs karotītes kafijas, žigli pastastija par apstakļiem, kas bija saistīti ar Hemona navi.

-   Jus domājāt, ka Razi ar to ir kada saistība?

-    Nezinu, - Dženifera nopūtas. - Jā, viņš Hemonu pazina. Pirms neilga laika abi sakavas un Razi viņam salauza roku. Turklāt viņa vārds uzpeldeja pirms paris gadiem saistība ar vienu kontrabandas afēru Kuba. Bet viņa stastitais nav meli, vakardienai viņam ir alibi un visi, ar ko es tikos, par viņu runaja tikai labu. No otras puses, viņš staiga ar šaujamo: kas zina, varbūt viņiem bail teikt kaut ko citu.

-   Šaujamajam ir licence?

-   Ja. Viņš daudz braukā apkart, visbiežāk pērk Štatos un Eiropa, pārdod Ta lajos Austrumos.

-    Un kā viņš iepazinies ar I lemonu?

-    Cik man izdevās noskaidrot, I Iemons pārstāvējis vairakus starptautiskus pircējus. Tādus pircējus, kuri grib, lai viņu vardi neparadas visādās tenku slejas un līdz viņu darījumiem neaizsniedzas ieņemumu dienesta garas rokas. Razi bija starp tirgotajiem, no kuriem 1 lemons viņu uzdevuma pirka gleznas.

-   Tur jabut vel kaut kam. Nevar but sakritība, ka viņiem abiem pieder gleznas, kurām ir vienas olšūnas dvīņi, un abus dvīņus pārdevis Chritfie's.

-   Un pardevejs ir viena ta pati japaņu firma. - Dženifera nospieda lejup biezumus un ieleja kafiju krūzes. - Koncerns "Takano".

-    Kapec šis nosaukums liekas zināms? - Grīns rauca pieri, uzmanīgi bērdams sava krūzē cukuru - trīs tējkarotēs ar kaudzi - un piedevām pielēja pienu.

-   Tas ir privāts tirdzniecības nams, kas darbojas raktuvju, enerģētikas, banku, elektronikas un celtniecības jomā. Tiesa, daži apgalvo, ka ta ir tikai fasade Takeši Jakudzu ģimenei.

-   Takeši? Vai Takeši nebija tas tips, ko meģinaja noindēt " Triādes"? - priekšnieks iejautajās, sparīgi maisīdams kafiju.

-    Jā, viņam ar kaut kadu radioaktīvu smidzinātāju saindēja edienu, - Dženifera apstiprinaja. - Nogaja visi mati, un viņš gandrīz dabūja galu. Kopš ta laika viņu neviens nav redzejis. Viņš neizejot no sava dzīvokļa.

-    Un ir zināms, ka aiz koncerna "Takano" stāv viņš?

-    Nav pierādīts. Ta baumo.

-    Hm, vienalga, butu prātīgi uztaisīt tam gleznam šadas tādās analīzes, lai mes beidzot skaidri zinātu, kurš te tiek aptīrīts.

-    Var pieprasit. Bet pagaidam "Takano" nav informējuši, kur un kad viņi tās nopirkuši. Varbūt negrib skaidroties, no kurienes viņiem tada nauda?

-    Kur gleznas atrodas šobrīd?

-   Christie's līdz izsolei tas turēs Parīzē.

-   Aha, lieliski, - Grīns tiksmigi iedzera lielu malku. - Malacis, Brauna. Tam, kurš pārņems šo lietu, bus pamatīgs starta izrāviens.

-    Ka, lūdzu? - Dženifera nenoticēja, ka ir pareizi saklausījusi.

-    Nu, es taču nevaru jus atstat tepat, - Grīns paraustīja plecus. - Nevar but ne runas.

-    Kapec tad ne?

-    Tāpēc, ka jūs esat fiziski aizskārusi vienkāršu pilsoni. Tāpēc, ka, jo ilgāk jus būsiet sabiedrības acu priekša, jo lielākā iespēja, ka uzpeldes "Divgalvaina ērgļa" notikumi. Runa ir tikai par dažu nedeļu atvaļinajumu, kamēr pārskrien pērkons. Jus taču zināt, ka tas šaja spēle ir pieņemts.

-   Man ta nav nekada spele, - Dženifera strīdējās pretī. - Runa ir par manu karjeru.

-    Un ko, pec jusu domam, man vajadzētu darīt?

-   Pec manam domam, jums vajadzētu ļaut man dant manu darbu, nevis atsaukt no izmeklēšanas jau pie pirmajam grambam.

-    Es saprotu, esat satraukusies, bet nevienam tas nav viegli.

-   Sasodīts, ja, es esmu satraukusies, - viņa attrauca, un tumšas acis draudīgi nozibsnija. - Man no jums neko nevajadzeja. Tieši jus ievilkat mani šaja izmeklešana, atceraties? Un tagad triecat mani rata. Kāpēc? Tapec, ka viens tūtiņdreijeris sapinas pats savās kajas. Vai jus nevaretu uzklausīt ari mani? Izradīt mazliet lojalitates?

-   Nemaz nemeģiniet uzkraut tos meslus man, - Grīns cirta pretī, un viņa balss bija kļuvusi skarbaka. - Un neaizmirstiet, ar ko jūs runājāt. Ja, tas tips varbūt ir smerdelis, bet jus viņam iesitat, Brauna. Lai kads bija iemesls, jus viņam iesilāt. Birojs nevar izlikties, ka nekas nav noticis. Japatur prata, ka tas izskatas. Padomājiet par optikas īpatnibam!

-    Mani jusu Vašingtonas koridoru politika neinteresē.

-   Uzmanigak, Brauna, - viņš vēlreiz bndinaja. - Es esmu jusu puse.

-   Ne, neesat. - Baumas par to, ka Grīns pošas uz Senātu, pēkšņi saka likties daudz ticamakas. - Jusu puse ir rūpes, lai jus pats un administrācija paliktu tiriņi un baltiņi.

-    Mana puse ir neslēpšanas no faktiem. Uz speles ir likta ne viena vien karjera. Liela karjera, un es nerunāju tikai par savējo. Kamēr viļņošanas nenorimsies, es neļaušu jums ar Lūisu skraidīt pa pilsētu, spēlējot paslēpēs.

Viņš apklusa, un labu bridi valdīja klusums. Dženifera urbās Grīnam acis ar izaicinošu skatienu, savukart viņš laikam meklēja iedvesmu kafijas krūzes dibena. Pēkšņi Dženiferai kaut kas ienaca prātā.

-Jus varat mani aizsūtīt uz ārzemēm, - viņa ierosināja, atcerēdamas Grīna agrakos ierosinājumus.

-    Ko? - viņš apjucis rauca pieri, it ka laga nebutu klausījies.

-    Jus varat mani aizsūtīt uz Parīzi, - viņa uzstaja, runadama ar lielāku pārliecību. - Pat I.uisam būs īpaši japapulas, lai tur par mani pakluptu.

-   Traka doma!

-   Jus pats to ierosinājāt.

-Ak tā?

-    Jus jautajat, vai japāņi piekristu veikt gleznu analīzes. Tad vajag taču viņiem pajautat! Ja mes varētu savakt visas gleznas kopa, tad varbūt izdotos saprast, kuras ir viltojumi, un koncentre- ties uz tam. Tādējādi es joprojām nodarbotos ar šo lietu, bet nekādā Luisa tuvuma nebutu.

Grīns leni bakstīja apakšlupu, pardomadams viņas ideju.

-   Cik grūti butu to noorganizēt?

-   Jums butu paris reižu jānoņem telefona klausule, lai saskaņotu visu ar Ņujorkas policiju un savaktu nepieciešamos dokumentus. Hadsons piezvanītu Razi un saņemtu viņa atļauju. Kols pierunātu japaņus.

-   Ta nu gluži nav parasta kārtība, - Grīns iebilda.

-    Esmu pārliecinātā, ka lords Hadsons atzinīgi novērtētu tādu pretimnākšanu. - Dženifera viņu apvardoja, paļaudamas uz priekšnieka acīmredzamo velēšanos padižoties studiju biedra priekša.

-   Šeit, Ņujorka, ar mākslās biznesu saistas liela nauda, taja ir daudz nodarbinato, - Grīns svinīgi piekāpās, un izklausijas, it kā viņš izmēģinātu savas kampaņas runas. - Mums jadara viss, kas ir mūsu speķos, lai viņiem palīdzētu, - viņš izdzēra pedejo kafijas malku un piecēlās. - Labi, ņemu to savas rokās. Es jūs informēšu. l'agaidam palieciet majas.

-   Ja jums nav iebildumu, ser, - Dženifera pasmaidīja. - Es varbūt iešu pagulēt.

20

Parīze, 15. rajons, kafejnīca Voltaire

20. aprīlis, pulksten 12:30

Gaiss bija smags no cigarešu dumu mutuļiem, kuros apdauzītie griestu ventilatoru spārni ik pa brīdim nozuda ka propelleri, lidaparatam laužoties cauri bieziem mākoņiem. Pie letes slavēja divi vīrieši, abiem viena rokā bija glazē, bet otra - totalizatora kvīts; abi neatņemdamies skatijas pie sienas piesliprinataja televizora. Skaņa bija noklusinātā, tomēr, sasprindzinot dzirdi, varēja saklausīt komentetaja drudžaino crescendo, sacīkstēm sasniedzot kulmināciju.

Viņiem aiz muguras par tas dienas sacīkšu biļetenu bija noliecies bārmenis ar baltu dvieliti par plecu un pustukšu alus kausu pie rokas. Turpat, visiem trim ērti sasniedzams, bija nolikts dzeltens un pārpildīts pelnu trauks. Toms uz bridi apstajas, pārsteigts, cik nemainīga ir šī mūžsena aina. Viņš nešaubījās, ka, ienākot pa šim durvīm gandrīz jebkuru dienu un gandrīz jebkura laika, dzīva bilde "Mērenā garlaicība", kas patlaban paveras viņa acu priekša, butu tieši tada pati.

-    Kur viņš ir? - Toms franciski jautaja, asi uzsizdams ar pirkstu kauliņiem pa leti.

Bārmenis nīgri pacēla galvu, pamaja uz iestādījumā talako galu un atkal iegrima laikraksta.

-   Divas espresso, - Toms pasūtīja, piemiegtām acīm lūkodamies tumsa. - Un daudz cukura.

Bārmenis sapīcis nobolija acis un notēloja milzīgu neapmierinātību, aizvērdams avīzi un uzmanīgi to salocīdams. Toms gaja talak, un viņa acis pamazam pierada pie tumsas. Netālu no tualetes durvīm pie galdiņa sakņupis sēdēja vel kads cilvēks; vienīgais gaismas avots šaja kakta bija mirguļojošie pinbola automati.

-    Žan Pjer? - Toms pasauca, nakdams tuvāk, lzdzirdis savu vārdu, vīrietis mazliet pacēla galvu. Kreisa ja roka viņš turēja iz- smeķi, zem tā bija pelnu stabiņš - cigarete bija nodegusi līdz filtram un pati apdzisusi.

-    Je suis occupk, Felix, - viņš nomurminaja, paslēpis acis aiz garo matu aizkara. Esmu aizņemts.

-    Redzu, - Toms smaidīdams atsaucas un apsēdas iepretim. Bridi valdīja klusums.

-   Tu dzirdēji? Viņa mani pameta, - vīrietis pēdīgi nomurminaja, šoreiz - angliski.

-    Dzirdēju, ka esi atsācis dzert.

Vīrietis pacēla galvu, atglauda matus no sejas un aizlika aiz ausim. Toms sasveicinādamies uzsmaidīja, taču viņam īsti neizdevās apslēpt izbrīnu. Ar Žanu Pjeru viņš bija draugos jau stipri vairak neka desmit gadu. Tieši Dima, viens no labakajiem Francijas Drošības dienesta aģentiem, bija noorganizējis viņa bēgšanu no CIP pec tam iebarojis amerikāņiem viltotu DNS un piespiedis noticēt, ka Toms ir miris. Savukart Toms pirms brīva cilvēka dzīves uzsakšanas bija izlīdzējis Francijas valdībai dažās šaubīgās operācijās. Taču vīrietis, kas tagad sēdēja lomam pretī, atgādina- ja bālu veca drauga regu.

Likās, 1 )ima vairs tik tikko turas pie dzīves: omulīgas sejas un mundra smaida vieta bija iekrituši vaigi un vajāta zvēra skatiens, kas iztālēm vēstīja par sakavi un nīkulību. Pazīstot Dimā, likās ticami, ka vienīgi sava riebīga rakstura pec viņš vel kaut cik turējās. Viņš bija dzīvs tādēļ, lai liegtu citiem to prieku redzet viņu zārkā, nevis tadeļ, ka pats to gribēja. Viņš vel bija dzīvs aiz tīrās negantības.

-   Atnāci uzsaukt man dzeramo? - viņa balsi pēkšņi bija parādījusies cerība, tomēr no sejas joprojām nepazuda drūma grimase, vien kuplas ūsas nodrebēja līdzīgi karogam varga vējā.

-   Te bus kafijas. - Pie galdiņa bija apstajies bārmenis.

-Abas ir viņam, - Toms noradīja.

Tas, paraustījis plecus, teju nosvieda tases uz galda, vienu pa pusei izšļakstīdams.

-   Cukurtrauks jums priekša, - šļūkdams prom, noņurdēja.

Dima ar plaukstas virspusi noslaucīja lielo, strupo degunu; viņa acis bija asinīm pielijušas un uztukušas no negulešanas. Neuzkrītošas kaklasaites mezgls bija saņurcīts un netīrs, liekot domāt, ka vakaros viņš šlipsi noņem, palaižot vaļīgāk, lai no rīta nevajadzetu no jauna siet. Pārģērbies viņš droši vien nebija dienam ilgi, Toms domaja. Varbūt pat nedēļām.

Klusumu pēkšņi iztraucēja pinbola automāts, kas saka darboties, ļerinadams temu no "Zvaigžņu klejojumiem". Dima pagriežas un skadru skatu palureja uz vīrieti, kas nupat bija sācis jaunu spēli.

-    Milo ir lauka, - Toms sacīja mašīnas pīkstoņa starp plīk- šķiem, spēlētajam uzsitot pa pogām. - Vienojies ar ķiniešiem.

Dima uzmeta Tomam žiglu skatienu, tad paraustīja plecus un nodūra acis.

-    Pus mon probleme. Nav mana problēma.

-    Viņam kaut kas aiz adas.

-    Viņam vienmēr kaut kas aiz ādas.

-   Šoreiz ir citādi.

Klusums.

-Ka tad?

Toma mutes kaktiņi noraustijas, apvaldot smaidu. Viņš bija uzminējis pareizi - Dima zinātkāre bija uzvarējusi. Lai kas ari bija noticis, divdesmit piecus gadus Francijas slepenaja dienesta aizmirst bija grūtāk neka personisko higiēnu.

-    Luvra. "Mona Liza".

-    Phe. - Dima sejā pavīdēja neticīgs smaids. - Tas nav iespējams.

-   Jau ir gadījies.

-   Vienpadsmitaja gada, - viņš nievīgi atmeta ar n>ku. - Tie bija mazliet citi laiki. Tagad… viņš neuzdrošināsies.

-   Esiet sveicināti uz "Enterprise", - no pinbola automata iebau- rojās kapteiņa Žana Lika Pikāra bezmiesiga balss.

-   Ak ta? - Toms nolika uz galdiņa Rafaela atstataja aploksne atrasto atmiņas karti.

-    Kas tas?

-    Luvras drošības sistēma. Plāni. Kodi. Sargu apgaitas. Vado- juma shēmas. Videokameru izvietojums.

-    Senseni uztver traucējumus laiktelpas plūsmā, - pinbola auto- mats paziņoja, kad bumbiņa trapija vienam no merķiem.

-Ka tu…?

-    Rafaels man atstaja - tonakt, kad aizgāja no šis pasaules.

-    Rafaels ir miris? - šo ziņu izdzirdis, Dima, šķiet, acumirkli atskurba. - Ka?

-    Milo.

-Simt procentu?

-    Viņš bija uzdevis Rafaelam noviltot "Monu Lizu". Manuprat, viņš grasās to samainīt ar oriģinālu. Jā, vel pie viņa ir Fva, - Toms sacīja.

-    Fva. Tava Fva?

Toms palocīja galvu un apvaldītas dusmas pastastija, par Rafaela darbnīca notikušo.

-Tu atgriezies Spānijā? Vai tad tevi tur nemeklē?

-    Tagad meklē, - Toms saviebas - Giljesa nodevība joprojām kremta. - Iebraukšana bija sīkums, bet, lai tiktu lauka, vajadzēja sameklēt paris paziņas Gibraltara. Viņi gan biežāk vada cigaretes un viskiju, bet ar dažiem telefona zvaniem pietika. Pirms divām stundām ielidoju.

-    Un naci pie manis? Kapec?

-   Milo kādreiz stradaja tava vadība. Tu zini, uz ko viņš ir spējīgs. Viņu vajag apturēt. Man jaatbnvo Eva, kamēr viņa vel ir dzīva.

Dimā izdzēra vienu no kafijas tasēm un atkal aizdedzinaja cigareti. Viņa pelecigaja sejā saka paradities dzīvības pazīmes.

-    Kāds ir plāns?

-   Mes brīdinām Luvru. Izskaidrojam, kas Milo padoma. Uzrīkojam slazdus. Viņš nezina, ka esmu atkodis viņa ieceri. Iekritis kā circenis pelnos.

-    Tad uz priekšu! - iejaucas automāts.

-    Un Eva?

-    Viņa bus kaut kur tepat. Es viņu atradīšu. Galvenais, vispirms vajag tikt gala ar Milo.

Dimā smagi nopūtās un stingri pakratīja galvu.

-   Je suis dēsolē, Felix Man ļoti žēl. Bet tas viss mani vairs neinteresē.

-Tu esi valdības dienesta, Džeipi. Tas neapšaubami attiecas uz tevi.

-    Reiz biju valdības dienesta. Mani patrieca, vai esi aizmirsis?

-   Uz laiku atstadinaja. Ja tu izcelsies šaja lietā, paņems atpakaļ.

-   Es negribu atpakaļ. Gribu, lai mani liek miera.

-   Viņu nogalinas, Džeipī. Viņu nogalinas, un Milo dabūs "Mo- nu Lizu". Un mes esam vienīgie, kas var nepieļaut, ka ta notiek.

Klusums - Dima domāja par šiem vārdiem.

-   Ko tu no manis gribi? - viņš pēdīgi jautaja.

-    Iepazīstināšanu. Ar Filipu Trusāru.

-   Ar Trusāru? - Dima novaikstijās. - Ko tev vajag no tā imbčcile?

-    Viņš tagad ir Fuvras apsardzes dienesta priekšnieks. Pērn iecelts.

-   Vispār mes kopa mācījāmies, - Dima padevās.

-   Zinu, - Toms pasmaidīja.

-   Es dabuju gulta viņa draudzeni un biju labakais kursa, - Dima nosmikņaja - pirmo reizi kopš Toma ierašanas. - Nezinu, kas viņu tracinaja vairak.

-   Tas bija sen. Tu vari panakt, ka viņš mus pieņem.

-   Peni-etre. Varbūt. Bet ne šodien. Vispirms man vajag noskaties. Kaut cik izgulēties.

-   šodien, - Toms stingri sacīja, aiz elkoņa pieceldams francūzi kājās. - Tu savedisi mus kopa šodien.

Vīrietis, kas spēlēja pinbolu, nolamajas un nikni iezvela pa stiklu - bumbiņa bija aizripojusi garam.

-   Gan jau art tu iemācīsies spēlēt pinbolu, - aparāts nokladzina- ja, viņiem aizejot.

21

Maroka, Marakeša, Riada Al-Sinana

20. aprīlis, pulksten 14:27

Gaiss bija smags un nekustīgs, veļa uz auklam, kas stiepās par kaimiņmaju jumtiem, līdzinājās krasainai puķa astei un putekļainajā svelme it nemaz nekustējās. Lejā, pagalmā, pa seklo baseinu leni slīdēja rožu ziedlapiņas. Tā vidu atradas smalka balta marmora strūklaka, un starp smilškrasas sienam klusiņām atbalsojās ūdens maiga klavierspēle.

Apelsīnkoka pavēni bija klāts veļu pusdienu galds; ar ledu aizdarīta citronudens krūzes stikls bija nosvīdis. Pievilcis pie galda krēslu, Milo pastūma ēdienu prom un iešņauca uz sudraba šķīvja sagatavotos kokaina celiņus. Kad tas bija nodarīts, viņš sa- mitrinaja pirkstu un, novilcis galiņu par spoguļgludo šķīvi, ieber- zeja kripatiņas gaļīgajās un sartajas aukslējas.

Tad brīdi sēdēja nekustīgi, zaļās acis nemirkšķinot zalgoja ka transa, mele zibēja gar zobiem ka ķirzakai, kas uz akmens bluķa osta gaisu. Sturainaja sejā atvizēja lasumaina saules gaisma, iekrāsojot drūmas ēnas zem asajiem vaigukauliem un iedegušo adu padarot vel tumšāku; cirtainie, brūnie mati, kas ar kaut kadu eļļu bija salaiziti gludi, zaigoja ka vaboles mugura.

Viņš ļāva, lai prāts aizslīd pari šis pilsētas jumtiem, šķērso kobaltzilo jum un apstajas pie Francijas zelta krastiem. Laba roka neviļus noraustījās ka strelniekam, kas gatavs šavienam; garie, elegantie pirksti sāka bungot pa izgludināto bikšu ieloci. Vairs nebija talu. I )rlz. atpakaļceļa vairs nebūs.

No sapņiem viņu uzmodinaja apslapēta klauvējiena atbalss. Tika ielaists Lorans Džulu, viņa zābakos autas kajas skaļi mina smalko mozaīku, l'lati smaidīdams, Milo piecēlās un liesa ena krita par zemi viņam pretī. Abi apkampās un noskūpstīja viens otru uz vaiga, tad Džulu atravās un pacēla roku sveiciena.

-    Prieks jus atkal redzet, man Colonel.

Viņš bija liela auguma un pamatīgas miesasbuves, aiz saulesbrillēm zibēja dziļi iegrimušas tumšbrunas acis, galva kaila, sviedrainajā pakakle kustējās prāvi muskuļi. Gaļīgos vaigus ka svaigi ieartas vagas šķērsoja trīs paralēlas retas - viņa cilts tetovējumi. Ģērbies viņš bija melna krekliņā un džinsos; gan viens, gan otri likās izmēru par mazu. Kreisa auss bija līdz pusei nocirsta.

-    Salutēt nav vajadzības, - Milo ar augstsirdīgu mājienu atraidīja. - Tie laiki ir pagajuši.

-    Man labak patīk veca kartība, pulkvedi, - Džulu iebilda ar ritmisko rietumafrikaņu akcentu. - Ta nerodas juceklis.

-   Aizvien kareivis, - Milo leni palocīja galvu un ari pacēla roku. - Labi, ka esi atgriezies, Capitaine.

-    Priecājos, ka jus mani aicinajat.

-    Āfrika ir garlaicīgi?

Džulu piepūta vaigus.

-    Pēc jūsu aizbraukšanas daudz kas mainījies. Mazāk naudas. Vairak labdarības organizāciju ļaužu. Grūti atrast godīgu kam.

-    Pēc ši darbiņa tev tas nebūs vajadzīgs, - Milo smaidīdams apliecinaja. - Kur viri?

-Osta, iekrauj aprīkojumu. Rit tiksimies tur.

-   Man ir vel viena krava, ko vajag aizvest. Cilvēks.

-    Un jus vēlaties, lai šī krava pa ceļam pārkrīt pār bortu? - Džulu minēja.

-   Ta ir viltotājā meita. Savācam vakar Seviļa. Man viņa vajadzīga dzīva.

-   Jus domājāt, ka viņa vēl var noderēt?

-   Viņa ir nodrošinājums. Bija kopa ar Kerku.

Džulu savilka uzacis.

-    Kur es jau esmu dzirdējis šo uzvārdu?

Milo sērīgi pasmaidīja un ieleja glazē ūdeni.

-    No manis. Viņš kādreiz stradaja CIP. Rūpnieciskajā spiegošana. Kad šie grasijas norakt visu programmu, Kerku ieskaitot, Francijas slepenie palīdzēja viņam izsprukt un par to paprasīja šādus tādus pakalpojumus. Pēc tam, kad es aizgaju no Leģiona, Dima mus uz dažiem darbiņiem salika kopa. Ilgi tas nevilkās.

-    Izskatas, ka viņš var radīt sarežģījumus?

-   Kad viņš apjēgs, ko esam iecerejuši, bus jau par veļu, - Milo nievājoši paraustīja plecus.

-   Ja Ķērks Seviļa bija kopa ar to meiteni, tad ka viņš tika prom?

-   Lielisks jauta jums, kaptein, - Milo atzinīgi palocīja galvu. - Varbūt tu palīdzēsi man uz to atbildēt.

Viņš paaicinaja Džulu līdzi pie strūklakas. Pie sekla baseina malas piesieti, līdz šim neredzami aiz oranžajiem puķu podiem un zaļajiem krumaugiem, gulēja divi viri ar aizbaztam mutēm.

-    Izskatās, ka Toms Ķērks, būdams neapbruņots un viens pret četriem, spēja pievārēt un nogalinat vienu no maniem vīriem, ievainot Kolinsu un aizbēgt, - viņš ar papēdi uzmina Kolinsam uz. pleca, tieši uz šautās brūces, un sasietajam no mutes izlauzās aizžņaugts kliedziens.

-    Vajadzēja sūtīt mani, - Džulu norūca. - Es butu viņu nošāvis, iekams tas viss sāktos.

-    Kērku nedrīkst nogalinat, - Milo uzreiz iebilda. - Viens no mums abiem ir otram parada dzīvību. Man tas jātur goda.

-    Ko jus iesāksiet ar viņiem?

Džulu bezkaislīgi pamaja uz abiem baiļu maktajiem vīriem, kuri raudzījās augšup ar asaram acīs.

Milo notupas, maigi noglastija vienam un otram galvu, tad pieceļas.

-   Šie drīkst parkrist par bortu.

Paspēris soli uz priekšu, viņš ar zabaka purngalu iegrūda vienu un otru baseina. Tie ar plunkšķi iekrita; rokas vel aizvien bija sasietas uz muguras, kajas savalgotas. Abi uzreiz sāka ķepuroties, pulēdamies turēt galvu virs ūdens, šļakatas šķīda pari baseina maļam, it kā tur sabangota jura triektos pret klintsragu. Džulu un Milo pakapas atpakaļ, lai nesamirktu. Pagaja apmēram minūte, varbūt mazliet vairak. Kulšanas pamazam beidzās, ūdens no rima un atkal bija gluds, it ka bulu stājies negants vējš, un drīz varēja dzirdēt tikai strūklakas maigas čalas; viru matos iepinās rožu ziedlapiņas.

-   Man ari labak patīk veca kartība, - Milo domīgi piezīmēja. - Kad par visu bija jamaksa. Ari par neveiksmi.

22

Kanada, divsimt judžu uz austrumiem no Ņufaundlendas

20. aprīlis, pulksten 14:47

Galu gala viss izdevās pārsteidzoši labi. Grīns pec stundas piezvanīja, lai apstiprinātu, ka viņai atjauts doties uz Parīzi. Pie majas materializējas mašīna, ar ko viņa aizvizinajas uz lidostu. Uz aizmugures sēdekļa gulēja biļetes, biznesa klase.

Vispār jau viņa nebrīnījās. Patiesība šis brauciens sagadaja Grīnam elegantu risinājumu aķīgajai miklai, ka dabūt Dženifera prom no Luisa acīm tā, lai neizskatītos, ka viņš pakļaujas mediju spiedienam. Turklāt Dženifera nojauta, ka ari lorda Hadsona jūsmīga atsaucība bija palīdzējusi FIB direktoram aizmirst pēdējas šaubas.

Atskanēja pīkstiens un nodzisa norādījums piesprādzēties ar drošības jostām. Gandrīz tūdaļ vairakas sēdekļu rindas priekša sēdošais pasažieris pieleca kajas un pienaca pie Dženiferas. Ben- džamins Kols jeb Bens, ka viņam pašam labak patika deveties.

-   Man jau lidosta likās, ka ta esat jus, - viņš plati smaidīja.

-    Nezināju, ka ari jus lidojat uz Parīzi. - Dženifera bija patīkami pārsteigtā.

-   Parastas sabiedrisko attiecību ākstībās. Nu, jus jau zināt: paspiest rociņas, teikt runu, uztaisīt dažas bildes, paēst vakariņas, marš, mājas.

-    Patiesība es nezinu vis, - viņa sāka smieties.

-Ja, droši vien. Trakums, ne dzīve. Vai drīkstu jums piebiedroties? - Iekams viņa paspēja atbildēt, "Bens" jau bija apsedies tukšaja vieta viņai blakus. - Tātad, ja es pareizi saprotu, tas nozime, ka Ņujorkas poliči to Šagalu atdevuši jusu kantorim?

-   Jus esat par to dzirdējis? - Dženifera bija pārsteigtā. Izradās, Kolam ir labaki sakari, neka viņai bija licies.

-    Grīns man piezvanija un gribēja, lai es sarunaju piekļuvi gleznam, ko mes glabajam Parīzē, - viņš paskaidroja.

-   Tas ir labi, man prieks.

-   Saprotami. Bet no pedeja, ko es dzirdēju, iznāk, ka Ņujorkas poliči negrib ar jums kopā spēlēties?

-    Parasta iestāžu kasīšanas, - viņa serigi pasmaidīja. - Jus jau zināt - vispirms viņi atsaucas uz piekritibu, pec tam klasta, cik briesmīgi, ja slepkavības izmeklēšana pazūd vitāli svarīgs lietiskais pierādījums.

-    Patiesība es nezinu, - Kols pasmejas.

-    Direktoram Grīnam vajadzēja to saskaņot ar viņu galveno priekšnieku un apgabala prokuroru. - Dženifera izteiksmīgi savi ebas.

-    Un Razi?

-Tur viss kartība. Viņa Gogens tika iesaiņots un iekrauts lidmašīna, tā ka ij pele nepiksteja.

-    Dīvaini, - Kols sarauca pieri.

-    Kāpēc?

-    Es Razi paris reižu esmu sastapis. Viņš izskatijas pec tipa, kas savu īpašumu negribētu izlaist no rokam.

-   Šoreiz ir citādi, - Dženifera papurinaja galvu. - Kā apgalvo lords I Iadsons, viņš visvairāk veļas, lai pardošana notiktu un notiktu pec iespējas atrak.

-    Kālab tada steiga?

-   Grūti pateikt, - viņa paraustīja plecus, nodomadama, ka vajadzēs rūpīgāk papētīt Razi finanšu stāvokli un iedabu. Viņš itin nemaz neatgādinaja trukumcieteju.

-   Labi, tā ir viņa darīšana, - Kols noteica. - Vai jums ir zināms, kas bus kriminālists?

-   Ja, bet tur nebija rakstīts, kāda muzeja viņš strādā.

-   Tāpēc, ka viņš ir brīvs putns.

-Ak ta. - Dženifera novilka. - Vai nebutu labak, ja īstumu par- bauditu 1 uvra vai Orsī muzejs?

-    Protams, ja tikai jums izdotos viņus pierunāt to dant, - Kols smmeja. - Šajos laikos viņi paniski baidas no kļudam un ar tām saistītiem tiesas darbiem. Un ticiet man, Anri Besons ir lietaskoks.

-   Lords Hadsons ari ta sacīja, - viņa palocīja galvu, taču balsi nebija parliecības.

-    Viņš kādreiz pats bijis viltotājs. Galvenokart nodarbojas ar vecmeistariem. Joprojām ar to noņemtos, ja kads nebutu viņu piekāsis. Piecpadsmit gadus pavadījis ēnas puse, viņš nolēma pieslieties labiņajiem. Un tas ir lieliski. Viņš zina pilnīgi visus knifus.

-    Es ar viņu tiekos rit no paša rīta, - Dženifera bilda. - Varu jums paziņot, ar ko tas beigsies.

-    Labi, - viņš piecēlās. - Iešu un mēģināšu likties uz auss. Mes varētu braukt uz pilsētu viena vāģi, ja jums nekas nav pretī?

-    Labprat. Paldies!

-   Saldus sapņus, - viņš piemiedza ar aci un devas atpakaļ uz savu vietu.

Nolaidusi sedekli zemāk, Dženifera aizvēra acis, ceredama, ka ari viņa paspēs paris stundu pagulēt. Tomēr uzmācīgās domas nelika mieru.

Skaidrs, ka no izmeklēšanas viedokļa ideja doties šaja braucienā bija pareizs gājiens, par to nebija šaubu. Un tomēr gribot negribot vajadzēja domāt, vai viņu nevadīja ari kādi slepeni, ego- centriskaki motīvi. Galu gala viņai bija grandiozas atmiņas par iepriekšējo viesošanos Parīzē saistība ar "Divgalvaina ērgļa" lietu. Par spīti visam briesmām, kuram toreiz vajadzēja stāties pretī, tas bija laimīgs laiks. Un nebija vērts noliegt, ka tobrīd, kad viņai ienaca prāta doma, ka varētu aizlidot uz. Parīzi, sirds bija salekusies prieka par izredzēm atdzivinat atmiņas par to reizi - lai ari pavisam viegli un pavirši. Lai ari šoreiz viņa Parīzē bus viena.

Dženifera skumīgi nogrozīja galvu. Nav jēgas parak ilgi kave- ties pagātne. Viņai jo īpaši. I .abak domāt par divām bagažas tilpne rūpīgi nostiprinātām kastēm un gleznam, kas tajas glabajas. Viņa atcerejas, ka Hadsons un Kols bija staigajuši pa 1 alstafa steliņģi. Atcerējās Razi purpursarkano uzvalku un Hemona asiņaino mēli pašam pie krūtīm. Atcerejas Lūisu, viņa melīgo fotoapa- ratu un riebīgo smaidu.

Es pieradīšu, viņa domaja, gan viņam, gan visiem tiem, kuri ta steidzās apšaubīt manas spējas, es pieradīšu, ka viņi maldas.

23

Parīze, Luvras muzejs, Denona spārns, trešais stāvs

20. aprīlis, pulksten 16:33

-   Atvainojiet, vai jus nevarētu atkartot velreiz? - piešķiebis galvu, jautaja Filips Trusārs. Viņam blakus sardzē lepni staveja liels Francijas karogs ar uzgali zelta bultas veidola; trīskrāsainas drānās smagas krokas sniedzās līdz parketa grīdai.

-   Tu ari pirmajā reizē labi dzirdēji, Filip, - Dima asi sacīja. - Viņš runa nopietni.

Trusars atkal pieversa stingo acu skatienu Dima. Abi vīrieši bija viena gadagajuma, taču Trusars nenoliedzami izskatijas la- bak: veselīgs iedegums seja, dzidras bruņas acis un vesels leve- nis cirtainu teraudpeleku matu. Ģērbies darga zilā uzvalka ar bali zilu kreklu un košu Gucci kaklasaiti, viņš radīja pašpārliecinātā un apņēmīga cilvēka iespaidu, taču Toms ieveroja, ka pari savam pusmēness brillēm viņš raugas ar zināmu instinktīvu augstprātību un uzklausot piemiedz acis, it kā klusiba piešķirtu runātājām punktus. Spriežot pēc skepses viņa sejā, Toma un Dima sapelnītā summa bija izsakama ar viencipara skaitli.

Turpretim Dima, lai gan tagad skaidra, noskuvies un pec Toma pieprasījuma sasējis matus kārtīgā zirgastē, nespeja noslēpt pēdējos menešos sev pašam nodarītos postījumus. Balss skaidra dimdoņa bija ieplaisājusi, ada nespodri peleka, rokas trīcošas un nedrošas. Izrādījās, ka vienīgie tīrie apģērba gabali viņa dzīvokli ir saburzīts krekliņš un džinsi, pie kuriem viņš par varītēm bija vēlējies vilkt melnu ādas žaketi un tagad izskatījās pec novecojušas rokzvaigznes.

-    Ka tev klājas, Žan Pjēr? - Trusars bažīgi savilka uzacis. - Cerams, civilpersonas dzīve nav parak garlaicīga? Ka klajas tavai sievai? Ak, piedod, man piemirsās…

Toms labprat butu vēlejies piešķirt Trusaram uzticēšanas kredītu, taču šis gluži liekais dūriens lika domāt, ka Dima netīksmei bija dibināti iemesli.

-    Viņi grasās to nozagt, - Toms tekoša franču valoda atkarto- ja, iekams Dima bija paspējis kaut ko izspert. - Mes esam šeit, lai palīdzētu.

-    Vai jūs dzirdējāt, Sesil? - Trusars atsaucās, pat nemeģina- dams slēpt izsmieklu. - Viņi ir šeit, lai palīdzētu.

Luvras gleznu kuratore Sesila Levī paspēra dažus soļus uz priekšu un saka nervozi rakņaties sarkanajā, apdilušaja Kelly somiņā. Izzvejojusi paciņu Murlboro Lights, viņa ilgi ķimerējās ap šķiltavām, līdz ceturtajā vai piektajā mēģinājuma viņai tomēr izdevās uzšķilt uguni. Acīmredzot visa muzeja izliktas zīmes "Smēķēt aizliegts" attiecas uz visiem, izņemot pašus Luvras darbiniekus. Viņa ar patiku ievilka dumus: melns siluets iepretim zelta burtu rindiņām, kas izraibināja grāmatu tumšas muguriņas kā zvaigznes naksnīgās debesis.

Nikotīns sievieti manami nomierinaja, un Toms netika gudrs, vai viņa vienkārši ir nervoza pēc dabas, vai varbūt balā iedobīte ap rādītājpirkstu liecina par joprojām sāpīgu nesenas šķiršanas traumu. Iespējams, pareizi bija abi minējumi. Tomēr izskata ziņa viņai nevareja dot pat četrdesmit piecus, piķa melno poniju savaldīja galvvidu atbīdītas Chanel saulesbrilles, skropstas klaja bieza tušas karta, lupas bija spilgti sarkanas.

-    Kas īsti jums ir zināms? - viņa jautaja Tomam, un tonis salīdzinājumā ar Trusara acīmredzamo vienaldzību pauda ziņkāri.

-   Es zinu, ka ir nogalinats cilvēks. Mans draugs, - Toms atbildēja. - Es zinu, ka viņš atstaja man šādus tādus failus. Luvras plānus, sargu apgaitas maršrutus, paroles, signalizācijas sistēmas shēmas. - Dima dzīvokli viņš bija daļu failu izdrukājis un tagad, runadams lika pieminētos dokumentus uz Trusāra rakstāmgalda. - Viņu bija nolīdzis tips vārdā Milo.

-   Milo pirms paris gadiem mūsu uzdevumā veica dažus slepenus darbiņus, - Dima apstiprinaja. - Ticiet man, viņš visnotaļ spētu kaut ko tadu nostrādāt.

Trusars apsēdas taisnak, noliecas uz priekšu un, parlaidis dokumentiem skeptisku skatienu, paraustīja plecus un atkal ērti atgāžas krēslā.

-   Aptuveni pirms pusgada mums te bija neliela informācijās noplūde. Viens no darbiniekiem interneta pardeva ziņas par pasākumiem iebrukumu novēršanai un atklašanai. Vajadzēja pārveidot visu sistēmu. Šie dokumenti ir krietni novecojuši.

-    bet ir skaidrs - ja vienreiz viņam izdevās tos dabūt, tas var atkartoties, - Dima bndinaja.

-   Ka jus zināt, ka viņiem vajadzīga tieši Lu JoconJe? - Levī, joprojām kājās stāvēdama, "Monu Lizu" nodēvēja franču maniere.

-   Mans draugs bija gleznu viltotājs. Kopa ar šiem failiem viņš atstāja man ari gleznu, - Toms skaidroja. - "Monu Lizu". Ļoti labu viltojumu. Pazīstot Milo, es teiktu, ka viņš bija iecerējis šeit kaut ka iekļūt un samainīt gleznas. Cik man zināms, viņš joprojām var īstenot šo nodomu, kolīdz iegūs citu kopiju.

-   "Var īstenot?" - Trusars saka smieties, aizlika rokas aiz galvas un ērti izstiepās. - Neko citu jūs nespejat pateikt? Redziet, ar paris vecām sargu apgaitas shēmām un neskaidram nojausmām tomēr ir par maz, lai man butu iemesls celt paniku.

-   Tu gribi teikt, ka mes to esam grābuši no zila gaisa? - Dima noprasīja.

-   Nezinu, - Trīs ars neizteiksmīgi nozibinaja acis. - Un ka ir?

-    Nepārprotiet, mes esam pateicīgi par jusu ierašanos, - Levi uzmanīgi ieminejas, nospiezdama pelnu trauka līdz pusei izsmēķēto cigareti ar lupukrasas plankumu uz filtra. - Bet jums jasa- prot, ka te nepaiet ne nedeja, lai kads jukušais nedraudetu nozagt, sadedzināt vai uzspridzināt "Džokondu".

-   Jūs gribat teikt, ka mes esam tadi? Prata jukuši? - Dima neiecietīgi noprasīja.

-    Ks gribēju teikt, ka viņa pievilina apsēstos, - kevi turpinaja. - Ļautiņus, kuri raksta mums vēstules un klasta, ka atklajuši kaut kadas fantastiskas attiecības starp gleznas izmēriem un Leonar- do dzimšanas datumu, vai, teiksim, ka Džokonda patiesība nemaz nav sieviete, bet Leonardo mīļakais.

Leonards. Kaut gan viņi visi runaja franciski, Toms izjuta instinktīvu nepatiku pret da Vinči varda "franciskošanu". Viņš to uztvēra ka labakajā gadījuma pretenciozu, sliktakaja - riebīgi neveiklu mēģinājumu pievākt šo gleznotāju sev. Visa pāreja pasaule viņu devēja par da Vinči. Kāpēc frančiem vienmer jāuzvedas tik nejēdzīgi?

-    Sazvērestības teorijas, - Trusars nievīgi paklanīja galvu. - Pie visa vainīgi amerikaņi.

Kas to būtu domājis, Toms iekšeji nopurpinaja. Ta laikam ir Krancijas valdošo šķiru tēvreize - ja šaubies, uzvel vainu jeņķiem. Daudz vieglāk ticēt paša nekļūdīgumam, ja pie rokas allaž ir viegls mērķis, kura bakstīt ar pirkstu.

-   Tāpēc mes faktiski neesam pārsteigti par to, ka pastav plāns nozagt "Džokondu", - viņa skaidroja. - Tadi ir visu laiku. Zināmā mēra tie padara šo gleznu par to, kas viņa ir.

-    Ciktāl tas attiecas uz mani, viņi var plānot, kas vien ienāk prātā, - noņurdēja Trusars. - "Džokondai" divdesmit četras stundas diennakti ir bruņota apsardze īpaši veidota telpa. Ja viņa kaut par milimetru atrausies no sienas, viss muzejs tiks noslēgts. Viņa ir vislabak aizsargata sieviete uz Zemes. Viņa ir te, un te paliks.

-    Var sargat visiem speķiem un vienalga nenosargāt, - Toms sacīja.

-   Ja tu ar mums runā, tad tāpēc, ka pats apzinies risku, - piebilda Dima. - Varbūt tas nav liels, bet ir, un to nevar noliegt. Mes gribam tikai vienu - lai tu uzklausi un uzmanies.

-   Ja es ar jums runāju, tad tikai tāpēc, ka gribēju pats redzēt, vai tas, ko man stastija, ir taisnība, tas ir viss, - Trusars piecēlās, apgaja apkart rakstamgaldam un nostājās Dima priekša. - Ka tu esi nolaidies. Nogājis no sliedem. Tagad es redzu, ka ta nav. Tu esi divreiz vairak nočakarejies neka man varēja ienākt prata. Paskaties uz sevi! Kauns un negods! Nav brīnums, ka tevi patrieca ar sūdainu koku.

Viņš ar plašu žestu iemeta Dimā klēpi Toma pirmīt pasniegtos dokumentus. Dima pieleca kājās un sāniski gaja Trusaram virsū, taču Toms nekavējoties nostājās starp abiem.

-    Ejam, - viņš virzīja Dima uz durvju pusi. - Mes izdarijam visu, ko varējam.

-Ja, droši vien ta būs labak, - piebalsoja Levi, uzlikdama roku uz Trusāra trīcošā pleca.

Pagaidījusi, līdz durvis aizveras, viņa pārmetoši noprasīja Trusaram:

-    Vai tas tiešam bija nepieciešams?

-    Kas? - apsardzes priekšnieks izaicinoši pasleja zodu.

-    Es runāju par to, kas notika starp tevi un Dimā.

-   Nekas tur nav noticis, - viņš atbildēja tik atri un sparīgi, ka tas ne mazakajā mera neizklausījās pārliecinoši. - Viņš atnaca un gvelza visādās muļķības. Dieva deļ, viņš taču ir dzērājs! To uzreiz varēja saost. Plans nozagt "Monu Lizu"? Phe! Visticamak, viņš to visu ir nosapņojis!

-    Man gan likās, ka viņš runa ļoti pārliecinoši, - Levī iemine- jas. - Un viņa draugs tapat. Kada iemesla pēc viņiem vajadzētu to sadzejot?

-   Viņam vienkārši augām dienam nav, ko dant, atliek tikai dzenat tādus ka es. Droši vien tad viņš jutas svarīgāks.

-   Es laikam tomēr aprunašos ar l edu. Drošs paliek drošs.

-    Nav nekādās vajadzības viņu iesaistīt, - Trusars sapīcis sarauca pieri. - Tikai tadej vien, ka atnaca te divi un sarunāja visādās blēņas. Es pats ar visu tieku gala.

-    Jā, bet es nevaru atļauties riskēt, ja nu kas notiek, - par to iedomājoties, viņa tikko manami nobaleja. - Viņš ir muzeja direktors. I ai viņš lemj.

-   Viņš tikai liks man mainīt sargu apgaitas grafiku un vēlreiz parbaudīt drošības sistēmu, - Trusars skaitas.

-    Ka tu doma, varbūt vajag piezvanīt policijai?

-   Ja mes viņiem zvanītu katru reizi, kad dzirdam šadas pasaciņas, tad dzīvotu tikai ar telefonu roka, - Trusāra pārliecībā bija nesatricināmā. - Atļaušos atgadinat, ka par ša muzeja drošību gadaju es un neviens cits. Palīgi man nav vajadzīgi. Kur nu vel policija.

24

Parīze, Jardin du Tuileries

20. aprīlis, pulksten 17:02

Ap apaļo baseinu auga koki. Arčijs, ka norunāts, sēdēja uz viena no simetriskos atstatumos izkārtotajiem soliem, kas slepas no likušo zaru pavēni. No ši centra pa regulāro zālienu ka riteņa spieķi nozarojās grantēti celiņi. Plašas, netraucetas perspektīvas gala bija vēl viens baseins, bet aiz ta - sena obeliska smaile Saskaņas laukuma.

-    Kā gaja? - Arčijs jautaja, kad abi apsēdās viņam blakus. Iz- smeķu kaudzīte pie kajam liecinaja, ka viņš te sež jau labu bridi.

-    Imbeciles, - Dima nolamajas un iedzēra malku no blašķites - un Toms nemaz nebija pamanījis, pa kuru laiku viņš paspēja to noslēpt jakas iekškabata.

-   Idioti, - Toms nopūzdamies piekrita, izķēra blašķiti no Dima rokas un pats ieleja rīklē krietnu malku.

-Cik slikti?

-   Smejas.

-   Ļoti slikti, - Arčijs nosmīnēja; saule novizeja zelta "suņa numura" aproce uz viņa kreisa dilba. - Nu, es jau jus brīdināju. Tie tipini, - viņš pamaja uz Luvras pusi, - ir baisi iedomības pūšļi. Vienmēr tadi ir bijuši.

-   Tas Trusars! - Dima, sakodis zobus, pakratīja galvu. - Petit sulaudl Sīkais smerdelis. Viņš joprojām tur ļaunu pratu ta… skuķa deļ, - nepateikto vardu viņš aizvietoja ar izteiksmīgu plaukstas kustību. - Un tagad, visu mūžu papirus šurpu turpu stumdījis, viņš ir kungs un ķēniņš sava novadā, kurpretim mana dzīve, palūk, ir pakaļā. Beidzot viņš ir uzvarējis. Tāpēc vien viņš mani pieņēma - lai ienvetu to deguna.

-    Ka būtu ar policiju? - ieminējās Toms. - Var pamēģināt pa- runat ar viņiem.

Dimā tikai atmeta ar roku.

-   Viņi uzreiz grābs klausuli un zvanīs Trusāram. Bet tas tikai pasmiesies par viņiem, gluži tāpat ka par mums.

-   Nu, bet ko tad? Mes taču nevaram svētā miera sēdēt un noskatīties, kā Milo ierodas un pievāc to gleznu.

-   Ja viņš spes to izdarīt, - Dimā piezīmēja. - Viena ziņā Trusā- ram bija taisnība. I3rošibas sistēma viņiem tur ir ne pa jokam.

-   Bet ari tev bija taisnība. Risks vienalga pastāv. Lai kadas sistēmas viņiem tur butu, vari nešaubīties, ka Milo bus izdomājis, ka tas apiet. Viņa vietā es ari to spētu.

Viņiem priekša divi bērni, pārliekušies pāri baseina noapaļotajai apmalei, palaida peldēt buru kuģīti. Dzeltena bura, tik maza ka mutautiņš, noķēra vēju un tas aizdzina kuģīti pa tumšo ūdeni. Bērni, jūsmīgi klaigadami, lēkāja un metas apkart baseinam, lai paspētu notvert to otrā pusē.

-   Varbūt tev ari vajadzētu to izdarīt viņa viela, - Arčijs ierosināja, paraustīdams plecus, bet bērnu smieklos ievijas dienvidame- rikaņu ansambļa stabulešana kaut kur Rivoli iela.

-    Ka tad. Bjam tūlīt pat, - Toms saka smieties.

-    Es runāju nopietni. Ja mes viņam deguna priekša noceltu to gleznu, lad varētu to apmainīt pret Evu.

-   Tu tiešam ta domā? - Toms iesaucās.

-   Nu, es gan ne, - Dima nobuldurēja. - Nedrīkst tā vienkārši ņemt un nozagt "Monu Lizu".

-    Kāpēc gan ne? - Arčijs painteresejas.

-   Nedrīkst, un viss.

-    Bet Milo taisas to izdarīt, - Arčijs atgadinaja.

-   Tas ir kas cits.

-    Nemaz, - Arčijs pakratīja galvu. - Man gan izskatas ta, ka vai nu mes ļaujam to izdarīt viņam, vai ari rīkojamies pirmie un pec tam iztirgojam pret F.vu.

-Non, non, tumi - Dima protestēja. - Pat ja mums butu ta glezna, to nedrīkst iztirgot. Ta ir "Mona Liza", nevis cuka lauku gadatirgu.

-    Mes taču netirgotu īsto, ne, - Arčijs piekrita. - Varētu viņam iesmeret viltojumu… - Vecajam biedram nevajadzeja pabeigt teikumu - Toms tapat saprata, ko viņš doma.

-    Mums butu jānozog īsta, lai viņš ticētu, ka mums ta ir, un piekristu mainīties, - viņš leni sacīja. - Bet, ja par Evu mes viņam iesmērētu Rafaela viltojumu, viņš to saprastu tikai tad, kad jau butu par veļu. Mes apvestu Milo ap stūri viņa paša medību laukos.

-    Vienu reizi ta glezna jau tika nozagta, - Arčijam zibēja acis. - Mēs varam to atkartot.

-   Tas bija 1911. gada, - Dima atgadinaja. - Kopš tiem laikiem viss ir stipri mainījies.

-   Varbūt jā, varbūt ne, - Toms paraustīja plecus un pagriezās pret Arčiju. - Kā viņi toreiz to nostradaja?

-   Tur bija viens zēns varda Eduardo de Valfjerno, - Arčijs stāstīja, aizdedzinadams vēl vienu cigareti. - Argentīnietis. Runa, ka viņam reiz izdevies kadam lētticīgajam pārdot Eifeļa torni.

-    Droši vien pircējs bija bejģis, - Dima smejas.

-   Valfjerno paņēma pāriniekos viltotāju varda īvs Sodrons. Lielas līnijas plāns bija tads: nočiepjam "Monu Lizu", Sodrons uztaisa labi daudz kopiju un tad noliekam bildi atpakaļ Luvra, lai poliči liekas miera.

-    Pārinieks - viltotājs, - Toms leni atkartoja. - Ka Rafaels?

Arčijs ieskatijas Tomam acis un palocīja galvu.

-   Tieši ta, ka Rafaels.

-   Tad re, kāds ir viņa plāns! - Toms pēkšņi visu saprata. - Nozagt oriģinālu un, kamēr tas ir pie viņa, notirgot labi daudz kopiju. Viņš izmanto to pašu Valfjerno shēmu.

-   Nav slikti izdomāts, - Arčijs piekrita. - Ja pircējiem radīsies aizdomas, viņi laikam tomēr neskries uz policiju. Un viņš katra ziņa var tiem iestāstīt, ka īsta ir tieši viņiem, bet Luvrai viņš atdevis viltojumu.

Toms leni palocīja galvu, veledamies, kaut pats to butu atskartis.

-   Brava, Milo! Ļoti atjautīgi. Bet es vel gribētu zināt, ka Valfjerno, neviena nepamanīts, dabūja gleznu ara no Luvras, - neatlaidās Dima.

-   Viņš savaņģoja tadu Vinčenco Perudžu, galdnieku, kurš stra- daja muzeja, - Arčijs stastija talak. - Perudža kopā ar vel diviem svētdien ieradas, izlikdamies par tūristiem, ielīda noliktava un tur palika pa nakti, zinadami, ka pirmdienas muzejs ir ciet. No rīta viņi noņēma gleznu no sienas, izgrieza no ramja un, saģērbušies darba kombinezonos, vesa mierā izsoļoja pa durvīm. Kad sargi pamanīja, ka gleznas nav, viņi nodomaja, ka ta aiznesta uz fotografēšanu. Tikai nakamaja diena kadam pielēca, ka ta ir nozagta.

-   Tiek uzskatīts, ka šis bija pirmais noziegums, par kuru ziņoja visas pasaules mediji, - Toms piebilda. - Jakts bija pamatīga. Vesela nedēļa pagaja, kamēr pārmeklēja Luvru vien. Franči slēdza robežu un izkratīja visus kuģus un vilcienus, kas brauca uz arzemem. I .aikraksti brekaja viena brekāšana. Tika piesolītas balvas. Laiku pa laikam kadu aizturēja un atkal palaida vaļa. Ja kādreiz nav skaidrs, kāpēc tieši "Mona Liza" ir slavenaka glezna pasaulē, - ne, nē, tam nav nekādas saistības ar viņas mīklaino smaidu. Tāpēc, ka tika nozagta.

-   Ar ko tad beidzas? Kur to galu gala atrada?

-   Tā visu laiku bija pie Perudžas, - Arčijs paraustīja plecus. - Valfjerno vajadzēja tikai vienu: lai par zādzību raksta visas avīzes, jo ta viņš varēja notirgot sešus savus viltojumus. Kolīdz sakās visa jezga, viņam ne gailis pakaļ nedziedāja. Pec paris gadiem Perudža meģinaja iesmeret gleznu kādam Florences tirgonim. Tas padeva ziņu Ufici ļaudīm. Kad policija viņu piežmiedza, atkla- jas, ka viņš to glaba īpaši konstruētā lāde ar dubultu dibenu.

-    Un tas viss vedina domāt, ka atliek vien parnakšņot I.uvra, nocelt gleznu no sienas un izsoļot pa durvīm, - Dimā nosmīnēja. - Ko mes te vēl gaidam?

-    Pag' - kadi "mes"? - Toms savilka uzacis. - Tu savu jau esi izdarījis, Džeipī. Tev vajadzēja savest mani ar Trusaru. Talak rīkojamies mes ar Arčiju.

-   Non, non, non. Nemaz nemēģini mani aizbiedēt, Fēliks, - Dima acis izaicinoši nozalgoja. - Es omulīgi župoju taja bara, bet tu izvilki mani arā. Tagad esmu skaidrā un tu no manis vairs netiksi vaļa.

-Tu esi valdības ierednis, Džeipi. Uz laiku atstādinats, ja, bet vienalga, valdības ierēdnis, un tu nedrīksti pakļaut riskam atjaunošanu amatā, - Toms uzstaja. - Mes ar Arčiju zinām, kur lienam. Tev šeit nekas nav darams.

-   Nu, un kur man ir kaut kas darams, Fēliks? Darba nav, sieva aizgajusi…

-    Arčij, parunā tu ar viņu, - Toms lūdza.

-    Lieki speķi par skādi nenāks, - Arčijs paraustīja plecus.

-    Viņš ir spiegs, - Toms atgadināja. - Tu spiegus neciet.

-    bijušais spiegs, - Arčijs aizradija. - Tāpat ka tu. Starp citu, man vienmēr ir licies, ka no Džeipi varētu iznākt itin labs ļaundaris.

-    Mērci, - Dima piemiedza ar aci. - Un vispār, ja notiks brīnums un mums kaut ka izdosies nozagt "Monu Lizu", kadam vajadzēs pieskatīt, lai jus abi nepārdomājāt un nepaturat viņu sev.

-   Redzi? Blēdis, ne ko pielikt, ne atņemt, - Arčijs nopietni paziņoja. - Viņš nevienam neuzticas.

25

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

21. aprīlis, pulksten 9:02

Lifts atradas melna režģu būrī, kas hčloču akmens kāpņu ieloka slejas ka apsvilis koks. Atvērusi ermoņika salocītas durvis, Dženifera iegaja, un tas pašas aizkrita ciet. Gada skaitlis uz misiņa paneliša, neskaitamo roku pieskārienos gandrīz izdzisis, liecinaja, ka lifts ierīkots 1947. gadā. 11m, izskatās senāks.

Viņa nospieda ciparu pieci, un lifts pec neilgas pauzes, draudīgi kuļadamies un čīkstēdams, sāka celties augšup. Stāvi slīdēja garam ka iežu slāņi, un Dženiferu pēkšņi parņema sajuta, ka viņu pīta grozā velk augša klinti.

Ann Besons, viltojumu speciālists, ar ko viņu bija savedis kopā Kols, gaidīja Dženiferu kāpņu laukumiņa. Droši vien tas bija viņš: liftam tusnījot augšup, viņa vispirms ieraudzīja basas kajas, tad košas bikses, kas sniedzas līdz ceļiem, un visbeidzot neaizpogātu Havaju stila kreklu un sudrabotas spalvas uz krūtīm. Viņš sniedza roku, un sveiciens acumirkli izkliedeja Dženiferas šaubas.

- Mademoiselle Browne? Fnchanlč. Herni Besson ā volre service.

Viņš bija brūni, ieterpam pieskanīgi iededzis, neskūta un pārsteidzoši jauneklīga - ņemot vera, ka viņam bija vismaz piecdesmit gadu - sejā zibēja tumši zilas acis. Tikai deniņos iesirmo un galvvidu plānāko matu ērkulis Java nojaust viņa vecumu.

-   labrit! - Dženifera pasmaidīja. - Paldies, ka piekritat tadam pedeja bridi izteiktam lugumam.

-   Jo svarigaks klients, jo mazāk nopūlas ar savlaicīgiem brīdinājumiem.

Viņš pavīpsnaja, un Dženifera ne uzreiz saprata, kas liekas mazliet dīvains šaja smaida - izskatijas, ka viņa sejas kreisa puse vispār nekustas. Viņš izskatijas savadi šķībs - viens vaigs ļengans un smags, otrs - stingrs un tvirts, viena acs gurda, otra zibsni. Acīmredzot pārcietis trieku vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    Ludzu, nāciet iekša! Pārējie jau ir klat.

Hadsons un Kols bija viena balsi uzstājuši, ka izpētes uzsākšanas bridi klat jabut kadam no viņu firmu Parīzes nodaļu pārstāvjiem. Daļēji viņiem to vajadzēja drošībai, ka analīzes notiks ta, lai apmierinatas butu abas puses, tomēr Dženiferai bija aizdomas, ka sava nozīme bija ari zināmām aukstā kara politikas elementam. Neviena supervara nebija gatava ne kriksiti piekāpties.

Ievedis Dženiferu neliela kabineta, kura galvenais iedzīves priekšmets bija milzīgs spogulis no grīdas līdz pašiem griestiem, Besons iepazistinaja viņu ar Sotheby's un Christie'fi pārstāvjiem, attiecīgi - Mailzu Kingu un Karolīnu Vernenu. Abi jauni un eleganti ģērbušies, un abiem bija tas pats alkatīgais skatiens, ko viņa bija ievērojusi nekustama īpašuma aģentu sejas, kad mekleja dzīvokli Manhetena.

-    Gleznas ir atgadatas, viss kartība? - viņa vaicāja, pamanīdama grīļīgas izsoļu katalogu kaudzes pie loga un pelniem pilnas vīna glāzes, kas šaubīgi rindojas uz tam.

-   Mes savu atvedam vakar, - Vernēna apstiprinaja.

-   Ks parūpējos, lai gleznas, kas atceļoja ar aģentes Braunas reisu, tiktu vestas šurp uzreiz no lidostas, kolīdz nokārtotās muitas formalitātes, - Kings acumirkli deva pretī.

-   Viss ir sagatavots, - Besons viņu nomierinaja. - Sakiet, vai jums jau kādreiz ir gadījies but šāda pasakuma aculieciniecei?

-   Vai tas ir kaut kas līdzīgs autopsijai? - viņa smaidīdama jautaja. -Jo tas man ir gadījies redzēt pietiekami bieži.

-   Precisement, - Besons sasita plaukstas. - Mākslās autopsija. Tikai neviens nav miris.

Dženiferai atmiņa pavīdēja Hemona tukšie acu dobuļi un atplesta, asiņaina mute, un viņa jau gribēja Besonam to pieminet. Kads bija miris, un nāves cēlonis skaidrs ari bez līķa sekcijas.

-    Venezl Nāciet. Es jums visu izstāstīšu.

Besons atvēra divviru durvis un ieveda visus liela telpa; par triekas sekām vel izteiktak liecinaja pēdas nedabīgais izvērsums un tas, ka viņš pievilka kreiso kaju.

Telpa bija tumšs, saules gaisma ielauzās tikai gar metala aizlaidņu maļam. Tomēr vienalga varēja saskatīt izsmalcinātās dzegas, kas lika domāt, ka agrak šeit atradusies galvena viesistaba. Tagad te vispār nebija mebeju. Gandriz visu vielu aizņēma no superiztunga plastikata būvēta kamera, gar tas maļam atlika vietas pavisam šaurai ejai. Dženifera uzreiz atcerējās teltis, ar kuru palīdzību kriminālisti parasti norobežoja nozieguma vietu, vien šeit plaslikats bija nevis balts, bet caurspīdīgs. No iekšpuses spīdēja blava gaisma, projicējot uz sienam dažnedažadus tumšus tēlus, it ka būve sastavetu no ekrāniem.

-   Tur ir sterila telpa, - Besons paskaidroja, ka uzminējis jautājumu, ko viņa uzdeva pati sev. - Ta es varu uzturēt gaisa tīrību, temperaturu un mitrumu nepieciešamajā līmeni.

Viņš uzvilka baltu laboratorijas uzsvārci, kas sniedzās mazliet pari viņa bikšu galiem, tad uzāva koši dzeltenus zabakus - tādus Dženiferai bija gadījies redzet lopkautuves un morgos. Aha, beidzot kļuva skaidrs, kadeļ viņš staigaja bass. Ari trim apmeklētājiem Besons izsniedza pa virssvarcim un elastīgu bahilu pārim.

-   Ludzu, nekam nepieskarieties! - viņš bndinaja, uzvilkdams ķirurgu cimdu pāri, tad uzkara kakla lasambrilles taisnos ietvaros.

26

pulksten 9:30

Kolīdz visi bija saposušies, Besons pavēra sterilas kameras siena spraugu un pieturēja, laizdams pārējos pa priekšu. Viņi iegāja maza priekšlelpiņā, tad izspraucās cauri smagam caurspīdīgu plastika ta stērbeļu priekškaram un nonāca īstajā laboratorija, kur bija jūtami vesaks. Virs galvas iedegas ar kustību sensoru savienotas spuldzes, ultravioletie filtri izstaroja tikko manamu zilu blāzmu.

Kameras vidu atradas liels, apaļš galds. Visas četras gleznas bija izņemtas no rāmjiem un ievietotas metala turekļos - tādejādi bija iespejams tas kustināt un pārvietot, nepieskaroties audeklam.

pirmo reizi ieraugot gleznas blakus, Dženifera saprata, ka Šagāls viņas sirdij ir tuvāks neka Cogens. Glezna bija jūtama īsta enerģija, gandrīz bērnišķīga krāsu un kustības pārpilnībā, kas viņu acumirkli pārņēma - atšķirība no Gogena daudz striktak apzinātās varas.

Galda malā par audekliem draudīgi slējās vairaki mehāniski taustekļi, no vienas vietas nospraudīti ar kameram, gaismas ierīcēm un citiem mīklainiem palīglīdzekļiem, it ka gleznas butu pacienti, kas zobārstā krēslā pacietīgi gaida plombas. Gar kameras sienām rindojas dažnedažādas elektroniskas ierīces, kas klusi duča un žibinaja krasainus ciparu displejus.

-   Lai pieradītu vai noliegtu autentiskumu, parasti nepieciešamas divējādās analīzes, - Besons uzlika brilles un pagriežas pret Dženifera: šis paskaidrojums nepārprotami bija domāts viņai. - Kriminālistiskā un Morelli analīze.

-   Morelli analīze?

-    Vienkārši izsakoties: vai darbs izskatās pareizi? Vai tas nav pretruna ar attiecīga māksliniekā iecienītajām tēmām, stilu, kompozīciju un tehniku? Godīgi sakot, ar to bieži ir diezgan. Pietiek paskatīties uz gleznu, un viss ir skaidrs.

-    Manuprat, šajā gadījuma mums ir nepieciešamas visas analīzes, - Vernena brīdinoši sacīja. - Ja man jaatgriežas pie mana klienta ar nelāgām ziņām, viņi velesies redzēt visu.

-    Mani klienti tapat, - Kings žigli palocīja galvu.

-Tad man vajadzēs paņemt paraugus.

-Tikai uztriepes!

-   Tas izslēdz AAS un SPS, - Kings aizradija.

-    Bet var uztaisīt rentgenu, infrasarkano, ultravioleto un ARFS, - Vernena nepiekāpās. - Ar to vajadzētu pielikt.

-   ARFS? - Dženifera netika līdzi.

-   Atstarošanas rentgenfluorescences spektrometrija, - Kings paskaidroja. - Tikai nejautajiet man, ko tas nozīme.

-   Tas nozīme, ka no gleznas virsas tiek paņemta uztriepe un mikroelementus izpēta rentgena staros, - Vernena nepacietīgi attrauca.

-   Lai veiktu atomu absorbcijas spektrometriju un induktīvi savienotās plazmas spektrometriju, japaņem no gleznas krasas šķe- pelītes un pec tam dedzinot tiek analizēti sveķi, - Besons stastija, piegājis pie galvena datora. - īpašnieki to parasti neatļauj. Bet vienmer ir vērts pajautai.

Viens no mehāniskajiem taustekļiem sakustējās, nolaidās par pirmo Gogena gleznu un saka slīdēt par tas virsmu. Dženifera klusēdama skatījās, ka uz datora ekrana, kursoram vienmērīgi virzoties šurpu turpu, sak veidoties skenēts gleznas attēls. Kad tas bija gatavs, galds pagriežas un zem tausta nonaca otrs Gogēns. Ari tas tika ieskenēts.

Kad abu gleznu datoratteli bija pabeigti, Besons tos atvēra citos ekrānos, bet ar šo datoru tika skeneti abi Šagali. Palielinājis attēlu tik ilgi, līdz varēja saskatīt atsevišķus otas triepienus, Besons pētīja pirmās gleznas virsmu, ik pa brīdim salidzinašanai paņemdams klat to pašu vietiņu otra glezna.

-   Ka veicas? - aptuveni pec desmit minūtēm cengi taujaja Kings.

Besons nepieversa viņam uzmanību un, piegājis pie galda, pacēla gleznas vertikāli. Pēc tam dažas minūtes pastavēja katras priekša skatīdamies, kreiso roku uzlicis uz vēdera, otra atspiedis zodu. Pedigi, palocījis galvu, viņš piegaja pie tas gleznas, kas at- radas labaja puse, un uzlika plaukstu uz ramja.

-Šī.

-Kas?

-   Ši nav laba.

-    Kada ziņa?

-   Tai nav ne vainas. Lieliska glezna. Bet otra glezna pārliecībā, ar kadu klāti triepieni, krasas klajums un toņi daudz vairak atbilst Gogēna manierei tajos gados. Šaja mazliet… trūkst dvēseles.

Kings paspēra soli uz priekšu, uzmeta skatienu identifikācijas birkai un pagriezās pret Vernēnu ar triumfējošu smaidu.

-   Jūsējā! Nepaveicās.

Dženifera vien palocīja galvu. Hadsonam tomēr izrādījās taisnība: Razi glezna bija īsta.

-   Es vēlos, lai tiktu veiklas visas analīzes, - Vernena bargi uz- runaja Besonu. - Un vel kada speciālistā viedokli.

-   Protams, - viņš pamāja. - Es ieteiktu Vildenšteina institutu. Pie viņiem ar Gogenu nodarbojas Silvija Dikroka.

-    Vel palika Šagals, - Dženifera atgādinaja.

Besons otru reizi atkartoja to pašu, ko bija darījis pirmīt. Tomēr Šagalam pietika ar krietni īsāku laiku.

-   Nav ne mazako šaubu, oriģināls ir šis, - viņš paziņoja, noradīdams uz gleznu, kas atradas pa labi. - Otrai nav pareizā no- vecojuma. Ari krasas ir parak svaigas, pārāk jaunas. Uztaisīts sliktāk nekā tas Gogēns. Man ir aizdomas, ka tas nak no Ķīnas. Viņi tur joprojām studē tradicionālas eļļas tehnikas.

-   Lieku piecdesmit dolārus, ka ari ta ir juseja, - Kings smaidīdams uzmācās Vernenai.

-    Ka mazs bērns, - viņa nopūtas, piegaja pie gleznas un, paskatījusies uz gleznu, bēdīgi atskatijas.

-   Ir gan neveiksmīga diena, ja? - Kings tergaja.

Dženifera neklausījas. Viņa domaja par to, ka abas viltotas gleznas ir saistītas ar Christizs japaņu klientu.

-   Visam kriminālistikās analīzēm vajadzēs vienu vai divas dienas, - Besons piezīmēja, ar plīkšķi novilkdams cimdus. - Kolīdz bus gatavi rezultāti, nosutišu jums pa elektronisko pastu. Ieteiktu jums pagaidām nesasteigt sarunas ar klientiem.

-   Piekritu, - Kings maja ar galvu, ar grūtībām valdīdams līksmību. Bija skaidrs, ka mākslās pasaule nule norisinājies kaut kas līdzīgs kaujai pie Čatanugas. - Paldies par palīdzību, Ann! - viņš sparīgi spieda Besona roku.

-    Nevajag pavadīt, paldies, - Vernena strupi noteica, nomezdama balto aizsarguzsvarci.

-    Kad pabeigšu, uzreiz zvanīšu un saskaņosim gleznu atdošanu, - Besons sauca abiem pakaļ, tad pieversas Dženiferai. - Jus, mademoiselle Brauna, droši vien gribesiet, lai tas, kuras atvedat jus, nogādā viesnīcā?

-   Ja, "Džordža Piektajā", - viņa apstiprināja. - Paldies!

Viņa paspieda Besonam roku un pagriezās, lai sekotu Kingam un Vernenai - abi jau bija izspraukušies no kameras un atgriezušies kabineta.

-   Mademoiselle Rraumel Un moment, >'il voua pluit, - Besons pasauca viņu atpakaļ un noņēma brilles. - Negribeju par to runāt, citiem dzirdot, - viņš klusa balsi sacīja, - bet ir vel viena lieta, ko jums vajadzētu zināt par šim gleznam un jo īpaši par Gogenu.

-    Es klausos.

-   Tie nav vienkārši viltojumi. Tas ir nevainojamas kopijas.

-   Ko tas nozīme?

-    Tas nozīme, ka cilvēks, kurš tās gleznojis, ir varējis piekļūt oriģināliem. Ciogēns neapšaubami ir uztaisīts labak, taču abos ir daudz smalku knifiņu, par ko gleznotājs varēja zināt tikai tad, ja viņa priekša bija oriģināls. Iespejams, viņš - vai viņa - ir bijis pārāk atjautīgs.

Dženiferai paspruka sapiga nopūta. Tatad dzīve nekļūs vieglākā - ta vieta, lai koncentrētos tikai uz viltojumiem un to izcelsmi, ka viņa bija cerejusi, gribot negribot vajadzēs nodarboties ari ar oriģināliem. Atgriešanas pirmaja lauciņa.

-   Jūs bijāt cerejusi uz citu atbildi?

-Tas butu bijis parak vienkārši, - viņa sēri pasmaidīja.

Besons pavadīja Dženiferu līdz ārdurvīm, taču viņa uz sliekšņa apstajas, piepeši atcerējusies, ka vajadzēja uzdot vel vienu jauta jumu.

-    Vai jums ir kada ideja, ko nozīmē šie cipari?

Viņa izvilka lapiņu, uz kuras bija norakstījusi no Hemona faksa aparata izmānītos skaitļus. Besons atkal uzlika brilles.

-    Izskatas pec Luvras inventārā numura, - viņš sarauca pieri. - Parasti inventārā numurus veido iegādes datums plus reģistrācijās numurs, bet Luvra viņiem ir pašiem sava sistēma. Viņiem patīk izcelties. Bet kas tas ir par objektu, es nezinu. Ja vēlaties, es varētu noskaidrot.

Dženifera svārstījās. Ja tas tiešam bija Luvras numurs, viņa lab- prat pati dotos turp un mēģinātu tikt skaidrība. No otras puses, nebija nekādās garantijas, ka tur kads viņu pieņems.

-    Bušu pateicīga, - viņa pamaja.

-   Vai drīkstu paturēt?

-    Protams. Piezvaniet man, ja kaut ko uzzināt.

Aizvēris durvis viņai aiz muguras, besons palika stavam priekšnama, pakšķinadams briļļu kājiņu pret zobiem.

-   Nu, ta bija viņa? - viltojumu speciālists franciski jautāja, manīdams kadu apstajamies blakus.

-   Ja, - Toms nopūtas. - Viņa.

27

pulksten 10:32

-    Pagaidi, vai es pareizi saprotu? - Besons, saliedams tases kafiju, smejas. - Tev ar šo FIB aģenti…

-    Nē, tas nemaz nebija ta! - Toms protestēja.

-Ak tā?

-    Nu, ne gluži, - Toms neveikli piekāpās. - Tas bija sarežģīti. Es viņai palīdzēju. Nu, labi, viņa mani piespieda pie sienas. Mes kopa bijām Parīzē. Tad drusku kaut kas nolika. Bet beidzas, vel īsti nesācies. Tu taču zini, kā tas ir.

-   īstenībā, ne, nezinu, - Besons pavīpsnāja. - Manos laikos ar policistem neguleja, pat ar glitiņajam.

-   Tavos laikos policisti bija tikai vīrieši.

-    Ko teica Arčijs?

-    Neko sevišķu, - Toms paraustīja plecus.

-   Melis! - Besons atkal smejas. - Mes abi zinām, ko viņš doma par to sugu ar žetoniem.

-   Viņš neuzticējās, ja, - Toms padevās. - Vismaz sakumā. Bet velak, kad viņa izdarīja visu, ko bija solījusi, aizstaveja mani sava

FIB, ari viņš saka skatīties citādi. Saprata, ka viņa nav tāda ka visi tie kruķi un federaļi, ar kuriem viņam gadījusies darīšana.

-    Pirmkārt, jau viņiem nebija tāda dupsiša, - Besons pamaja, zīmīgi savilcis uzacis.

Toms pasmaidīja, taču īsti neklausījās. Kad Besons pirmīt pie- mineja Dženiferas vardu, viņam bija licies, ka ta ir nejauša saga- dišanas. Ari tad, kad bija viņu ieraudzījis, sēdēdams savā novērošanas posteni Besona kabineta, caurredzama spoguļa viņā puse, Toms nebija noticējis, ka ta tiešam ir viņa. Bet ta bija Dženifera. Šeit, Parīze.

Tas bija savadi. Vispirms parskreja karstas pazīšanas tirpas, it ka apziņas virspusē pēkšņi butu uznirušas dziļa prata nostūri nobāztās atmiņas. Pēc tam pašķilas dzirkstele: savienojās partru- kusi saikne un apjausma par visam kopa pārciestajam un uzveiktajam briesmām, izlauzās spēja atvieglojuma nopūta. Pec tam par- ņema nepatīkamas jutas, valdzinājums un dusmas vienlaikus, tas nosēdās viņam pakrūte ka eļļa virs ūdens.

Valdzinājums, raugoties uz viņas maigajam, aicinošajam lupām, garajam, vingrajam kājām un domājot par tam dažam svelmainajam vasaras naktīm pirms nepilna gada. Dusmas par to, ka nocietinājumi, ko viņš bija tik rūpīgi celis, lai nošķirtu atmiņas par to laiku, ir aizmēzti ka nebijuši. Un šis noteikti nebija īstais bridis zaudēt koncentrēšanās spēju.

-    Ko viņa gribēja? - Toms jautaja.

-    Lai es palīdzu identificet paris viltojumus. Viņa tur Štatos noņemas ar kaut kadu lietu, kura figurē četras gleznas, bet tikai divām ir autentiskuma sertifikāti.

-    Pagaidi, es pats uzminēšu! - Toms pasmaidīja. - Sertifikāti ir viltojumiem.

-   Protams. Un nav jābrīnās ari par to, ka tie nak no Japanas. - Viņš apklusa, tad iejautajas: - Tu viņai pateiksi, vai labak man?

-   Viņa ir gudra. Pati sapratis, - Toms paraustīja plecus. - Tas ir viss?

-   Vel viņa gribēja zināt, kas ir šis te, - viņš pasniedza Tomam Dženiferas atstato lapiņu. Toms uzmeta acis skaitlim, kas bija uz tas uzrakstīts, tad saskatījās ar Besonu, pārsteigts un mazliet nobažījies.

-    Bet tas taču ir…

-Zinu.

-    Ko tu viņai pateici?

-    Ka papētīšu.

-   Klau, pagaidam atstaj visu, ka ir, - Toms ieteica. - Mums jau tapat pietiek ķepas ari bez FIB iesaistīšanas. - Ari viņš pats saprata, ka mēģina uzdot vēlamo par esošo. Bija skaidrs, ka FIB jau ir iesaistījies. Vienīgi Dženifera pagaidam to nezināja, un vajadzēja gadat, lai ta paliek pec iespejas ilgāk. Vismaz tik ilgi, kamēr šis pasakums bus beidzies.

-   Starp citu, tas viltotais Gogēns, ko tikko skatījos - tas ir Rafaela darbs.

-     Tas ir pilnīgi droši?

-Ja. Nav daudz tadu, kas var uzcept kaut ko tik labu.

-Tu esi viens no viņiem, - Toms atgadinaja. - Joprojām bulu - ja nebutu aizgajis pensija.

-    Ha, tikai ierodies tu, un par pensiju varu aizmirst, - Besons neizteiksmīgi pasmaidīja, paņemdams rokas Rafaela darinato "Madonnu ar varpstiņu", ko Toms bija uzmanīgi novietojis starp viņiem.

-    Un tatad? Tu to izdarīsi?

-   Skaidrs, ka izdarīšu. Vienkārši tas liekas drusciņ riebīgi.

-   Ta ir apdrošinašanas polise.

-   Ko tu gribi?

-    Izdomā kaut ko, - Toms paraustīja plecus.

-   Un šis te? - Besons paņēma roka porcelānā obelisku, Toms pirmīt bija to izsaiņojis un nolicis uz virtuves galda.

-    Dāvana. Rafaels pirms nāves atstaja.

-    Vai drikstu kadu laiciņu paturēt?

-    Kapec? - Toms nesaprata.

-    Iedvesmai. Varbūt iemālēšu kada bilde.

-    Ka gribi. Galvenais, lai izskatās pārliecinoši.

-    Varbūt man iznāks pārliecinošāk, ja es zināšu, kam tas domāts?

-   Tu tiešām gribi zināt?

-Tev taisnība, - Besons pasmaidīja. - Bus labak, ja es nezināšu. Tas ir tev. Ar to man pietiek.

-   Nē, - Toms, pēkšņi kļuvis pilnīgi nopietns, pakratīja galvu. - Tas nav man. Tas ir Rafaelam. Un Hvai.

28

Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala

21. aprīlis, pulksten 12:01

Istaba bija tukša. Rokas sakrustojis aiz muguras, Milo vienatne staveja līdzas logam, lai no ielas viņu nevaretu ieraudzīt. Ara ļaužu netraka - šaura laiva mundri pukšķinaja pa Senmartena kanalu, pa bruģēto celiņu šurpu turpu virzījās riteņbraucēji un pusdienlaika paskriet izgājušie darba cilvēki, tūristi paklausīgi rikšoja turp, kur nu ceļveži lika. Aiz jumtiem varēja saskatīt Svētas Sirds baznīcas balto krati Monmartras kalna. Saule, lagu lāgiem iznirdama aiz mākoņiem, uzmirkšķinaja ka tala baka.

Parīzē viņš jau labu laiku nebija iegriezies. Sava ziņa priecādamies par atgriešanos, viņš lieliski apzinajas, cik tas ir bīstami. Tomēr Milo nekad nebija šaubījies par vienu - ja viņš tiešam grib to nodarīt, vajadzēs pašam but klat. Un, kad visi attapsies, kas nolicis, viņš jau sen bus gabala.

Pie durvīm klauvēja. Viņš sakartoja kaklasaiti un paraustīja krekla aproces, lai tās vīdētu pus collas platuma, tad pagriezās.

- Iekša!

Brašiem soļiem ienaca Džulu; aiz jostas viņam bija aizbazts šaujamais.

-   Viņa ir klat, kungs.

-   Tad laid iekša, kapteini - viņš nepacietīgi uzkliedza.

Džulu pakapas sānis un ievilka istaba Evu. Viņai bija aizsietas acis, tādēļ viņa gaja nedroši, vienu roku izstiepusi uz priekšu, bet ar otru ieķērusies Džulu piedurkne. Afrikānis apturēja viņu istabas vidu zem kailajiem vadiem, kas līdzīgi dzīslām karajas no lustras aķa.

-    Tikko ieradas ari viens tips, teica, ka esot Aksels.

-   Tehniķis. Palīdzi viņam iekārtoties pagraba, - Milo pavēlēja. -Šovakar visam iziesim cauri.

Palocījis galvu, Džulu izslīdēja no istabas. Milo kadu bridi nogaidīja, tad pagajas uz Evas pusi; par katru viņa soli, artritiski čīkstēdami, ziņoja skujiņa sakartotie parketa dēlīši.

-    Ko tu gribi? - viņa noprasīja, pagriezusi galvu uz čīkstoņas pusi. Milo, neko neteikdams, nostājās viņai priekšā.

-   Tagad var ņemt nost, - viņš ierunājās, uzmanīgi novilkdams sudraba aproci, ko uzreiz aizlidinaja pari istabai ka pirkstus apsvilinājis.

-   Vai tas tiešam ir nepieciešams? - viņa tincinaja.

-     Katrā ziņa, - Milo pasmaidīja un aplika rokas viņai ap vidukli. Eva bez. mudinājumā apķeras viņam ap kaklu un pievilka vīrieti sev klat, pavērusi lūpas, un, elpai paatrinoties, mekleja viņa meli. Abi meimuriski aizzvalstijas līdz sienai, Milo cieši piespieda viņu pie mura, ar delnu saspieda viņas labo krūti, tad ieslidināja plaukstu viņai kājstarpe; sieviete ievaidējas.

Pēkšņi viņš atrava galvu: no lupas straumēm plūda asinis.

-   Tas par to, ka tavi dresētie pērtiķi iegrūda man rīkle lupatu! - viņa norava acu apsēju un nolaizīja delnu, it ka cenzdamas tikt vaļā no riebīgas garšas mutē.

-   Tu pati teici, ka tam jāizskatās pārliecinoši! - viņš atgadinaja un sapīcis sūca asinis no koduma.

-    Bet tu teici - Kerks būšot parak aizņemts ar "Varpstiņas" meklēšanu un nemaz nezinās, ka Rafaels ir nomušits, - viņas tumšas acis izaicinoši nozibēja. - Vai tad ta nabaga runča pienaglo- šana pie sienas nebija domata tieši tam?

-    Nu, ja, bet tagad viņš meklē tevi. Un tas nemaz nav sliktāk.

Eva bridi zibinaja niknas acis, tad paraustīja plecus, atzīdama, ka viņam ir taisnība.

-   Viņš domā, ka tas Rafaela uzraksts uz sienas nozīmē, ka viņu nogalinaji tu.

-   Protams, ka viņš ta doma. Viņš grib domāt, ka es viņu nogalināju. Viņam ir ērti ta domāt. Toties mes ar tevi zinām, ta nebija.

Iestājās klusums. Skatieni krustojas: viņa acLs apņēmīgas, Evas - jautājošas.

-    Kas starp jums abiem notika?

-   Nekas. Mums vienkārši nepatīk zaudēt.

-    Vai tu zināji, ka Rafaels pirms paris nedeļam bija pie viņa Londonā? - Eva piegaja pie spoguļa un uzmanīgi uzkrasoja lūpas: saspieda kopa, tad ar mazo pirkstiņu noslaucīja tur, kur nebija trāpījusi gana precīzi.

-   Acīmredzot paspējis taja pedeja brauciena uz Parīzi, - Milo minēja. - Tik vien bija vērti viņa solījumi dzīvot klusi un klausigi, lai ar tevi nenotiktu nekas nelāgs.

-   Viņš izbraukajas velti, - Eva mierinaja, nogludinādama matus zem baltas lentes. - Toma nebija.

-   Tad viņi nav runājuši?

-    Es ta sapratu.

-    Bet ka tad viņš zina?

-Ko?

-   Visu. Vakar viņš ar Dima ieradas Luvra, lai pabndinatu.

-    Par ko?

-    Par to, ko mes grasamies darīt.

-    Nevar but! - Eva izsaucas.

-    Tatad kads ir izpļāpājies. Ja ne Rafaels, tad kads cits.

-    Kads izpļāpajies? - viņa nikni atkliedza. - Mes veselu gadu plānojām, un tagad viss saiet grīste, jo kads izpļāpājies? - uzsvērdama sacīto, viņa novicinaja roku.

-    Nekas nav mainījies, - Milo stingri noteica. - Viņu tur izsmēja un patrieca. Un vispār, mēs to varam izmantot sava laba. Galu gala mums vēl ir viens liels pluss. Viena podziņa, ko varam nospiest, lai Ķērks dantu tieši to, ko mes gribam.

-   Un kada tā, ludzu, butu? - viņa atšiepa apakšlūpu, likdama noprast, ka šada doma viņai liekas ārkārtīgi maz ticama.

-    Tu! - Milo noskūpstīja viņu uz pieres, ka meģinadams izgludināt grumbiņas. - Tā, un tagad palīdzi!

Viņš piegaja pie lielas kastes, kas atradas uz grīdas pie karruna. Iedeva Evai skrūvgriezi, un viņi drīz, vien nocēla kastei vaku. Milo uzmanīgi izvaca salmus, ko sakrava kamīnā, un maz pamazam skatienam atklajas sieviete, kas uzmanīgi - varbūt pat bijīgi - raudzījās uz kailu bērnu, ko turēja klēpi. Savukart bērnu intereseja tikai koka nūjiņa, ko tas bija satvēris abam rokam. I>zijas varpstiņa.

-    Kad tu to dabūji? - Eva jūsmīgi vaicaja.

-   Šorīt.

-    Rafaels vēl paspēja uzgleznot kopiju. Bija noslēpis darbnīca. Toms vakar atrada.

-    Izradās, Rafaels bijis pilns pārsteigumu, - Milo atsaucas, un viņa toni skanēja gan apbrīna, gan dusmas. - Bet ludzu, lai jau Kerkam tiek. Ta nevienam nav vajadzīga. Vai tev ir uguns?

Eva izvilka no kabatas sērkociņus un pasvieda kārbiņu Milo. Tas uzšķīla uguni un pielika pie kamīna sakrautajiem salmiem. Tie gandrīz acumirkli aizdegas, šņakdami un sprakšķēdami oranžā liesma.

-   Aiztaisi sleģus. Negribu, lai kads no ārpuses ierauga.

Kolīdz istaba bija iestājusies tumsa, Milo uzmanīgi izcēla apgleznoto koka paneli no kastes un pagrieza ta, lai pa spožo virsmu slīdētu ņirbigā uguns blazma.

-    Luk, ka jaskatas uz šādam gleznam, - viņš ierunājās sev neraksturīgi maigā, gandrīz godbijīga balsi. - Elektrība, atklajot gleznu visā tas tīšaja maksliguma, laupa mākslās darbam noslēpumu. Turpretim liesma to mīkstina, nomaskē visus sīkos defektus un laika ievilktās rievas, apdveš ar savadu, dejojošu mirdzumu, kas liek adai pietvīkt un acīm dzirkstīt, līdz tas šķiet gandrīz dzīvas. Burvestībām jānotiek tumsa.

-   Mes varētu to paturēt, - sieviete ierosinaja, kari lūkodamas uz gleznu; kamīna atblāzma viņas tumšie mati un acis spoži vizēja.

-   Parak riskanti, - Milo tonis atkal bija skarbs. - Plans paliek plāns.

Uzmetis gleznai pēdējo skatienu - tas bija gandrīz grūtsirdīgs, viņš piegaja pie kamīna un uzmanīgi ielika gleznu ta mute. Pāris sekundes ta atradas tur neskarta, likās, liesmas ar cieņu pašķiras tas priekša ka bēguma plūdi. Bet tad tās nepielūdzami atviļņoja atpakaļ un ar katru mirkli badigak sāka laizīt bērna kailo augumu un Madonnas tērpa smalkās ieloces.

Gleznas virsma nomelneja, no tas gredzenos cēlās smalki dūmi, līdz abas figūras pēkšņi aprija spējš karstums, to ada pārklājās čulgām, koks agonija izliecas un saplaisaja. Lēni un nenovēršami abi teli kusa, līdz bija atlikušas tikai neskaidras klinšu kontūras no fona un retumis, krāsai nodegot, uzzalgoja pa zaļai liesmu melei.

-   Tu redzēji, kāda krāsā bija liesmas? - Milo domīgi jautāja un pabakstīja melno koka gabalu ar biguli; tas salūza un skambalas ar veselu dzirksteļu uguasgreku sakrita oglēs. - No krasu pigmentiem, ko viņi tajos laikos lietoja.

-   Nu, vismaz tagad mes zinām, ka ta nebija kopija, - Hva smaidīja.

-    Mazliet atgadina raganu pravas, - Milo domīgi piekrita.

-   Tas ir ka?

-   Sievietes, par kuram bija aizdomas, ka viņas ir raganas, nokārstīja ar akmeņiem un iemeta upē. Ja viņas noslīka, tad tika pasludinatas par nevainīgam, bet, ja palika dzīvas, viņas nogali- naja par sazvērešanos ar sātanu.

-    Kads tam sakars ar "Varpstiņu"? - Eva savilka uzacis.

-   Reizēm to, vai kaut kas tiešām ir īsts, var uzzināt, vienīgi to iznicinot.

29

Parīze, Luvras muzejs, Denona spārns, otrais stāvs

21. aprīlis, pulksten 16:23

Toms jau sen šaubijas, vai kādreiz spes staigat pa muzeju ta- pat, kā to dara pārējie apmeklētāji. Ne jau tāpēc, ka viņš neprastu novērtēt apskatei izliktas gleznas - mākslās zagļa amata aizvadītie gadi pavisam noteikti bija vairojuši mākslās mīlestību, ko viņa jau bērnība bija ieaudzinājuši vecāki.

Nelaime bija cita - lai ka loms centās koncentrēties, tik un ta bija skaidrs, ka viņš tikai daļēji skatās uz gleznam. Maksla viņa prata atkapas fona, no muzeja apmeklejuma mērķa kļuva par gandrīz nejaušu sastavdaļu.

Toties viņš neviļus kā apsēsts pētīja drošības sistēmu - skaitīja sargus, ievēroja kameru un trauksmes pogu izkārtojumu, durvju logu atrašanas vietas, avarijas aizlaidņu biezumu. Staigajot pa zālēm, viņa faktiski rezonēja tieši tas, un nevis meistarība, ar kadu mākslinieks bija atveidojis smalku gaismas spēli uz zīda auduma vai sasprindzinātā pleca gluda muskuļa toni. Viņš ievēroja katru sīkumu un visus, līdz pašam pēdējam, rūpīgi noglabaja atmiņa.

Tikai attapies "Monas Lizas" priekša, Toms atskarta, ka jau atkal pa ceļam neko nav pamanījis. Tiesa, lai nonāktu šeit, uzmanīgi skatīties nebija nekādas vajadzības - turistu plūsma bija viņu atravusi šurp kā vētras brāzma malkas šķilu: vispirms pa kāpnēm, garam spārnotājai uzvaras dievei no Samotrakes, cauri trim zalem ar agrīnajām itāļu gleznam, tad pa Grande Gailene, kur ap mēram pusceļa bija pēdējais labais pagrieziens uz nesen uzspodrināto Šalle des Etats.

Viņš stāvēja iepretim talakajai sienai, aizmugure krāšņi slejas Veronēzes lieliskās "Kazas Kana", bet "Monai Lizai" vienai pašai bija īpaši uzbuveta atsevišķa siena. Pusapli novietota koka barjera lika pūlim palikt cieņpilna attaluma. Drūzmas sastāvs mai- nijas saskaņa ar autobusu pienākšanas un atiešanas laikiem. Visi bijīgi lūkojas augšup - visu konfesiju ticīgie uz bridi piestaja pie ši augsta altara, ar īslaicīgu klusuma bridi atzīmējot ši mākslās hadža pabeigšanu. Dažs labs sevišķi kvēls pielūdzejs pat apgaja apkart, lai paskatītos velreiz; aizgrabtibas pilnas sejas kustējās ka planētas ap sauli.

Toms klusēdams raudzījās, ka allaž juzdamies pārsteigts par to, cik maza ir "Mona Liza" - nieka trīsdesmit collu augstuma un divdesmit platuma. Viņa likās tala, varbūt pat mazliet vientuļa. Viena pati pie sienas, paslēpta aiz ložu necaurlaidīga stikla un ieplaisājušas lakas, viņa lūkojas uz Tomu ar skumju, gandrīz mulsu smaidu.

-   Jums nevajadzēja šurp nākt! - viņa domas pēkšņi iztraucēja sievietes balss.

Toms atskatijas un ieraudzīja, ka viņam blakus apstajusies Se- sila Levi. Interesanti, viņam iešāvās prātā, cik ilgi jau viņa nāk man pakaļ un novēro? Droši vien kopš ta brīža, kad mana seja parādijas videokamerās pie ieejas.

-    Vai jus atsūtīja Trusars, lai jus viņa vieta izdarat netīro darbu? - Toms franciski atbildēja.

-   Es pati pieteicos. Pārliecināju viņu, ka man izdosies jus pierunāt bez lieka trokšņa doties prom.

Toms skatījās uz viņu, ne vārda nesacīdams. Levī šķita tik trausla: seja uzkrāsota kā ķiniešu lellītei, smalkās baletčibiņu stila kurpītes nevainojami pieskaņotas klasiskas Chunel žaketites baltajam apmalēm. Tomēr acu zalgojums java nojaust, ka aiz maigas ārienes slēpjas stingrs raksturs. Mja, piemēram, panakt, lai Trusars neuzdod paris budigiem vīriem zem rociņas izvadīt viņu lauka, diezin vai bija viegli.

-   Kā jus abi varat būt tik pārliecināti, ka mes ar Dimā kļūdāmies attiecība uz Milo plāniem?

Sieviete bija iebāzusi roku žaketes kabata un skaidri varēja redzēt, ka viņa tur knibinās ap cigarešu paciņu. Diez, ko viņa butu gatava atdot, lai varētu uzsmēķēt šeit un tūlīt pat?

-   Mes esam pārliecināti, ka 1 )ima ir problēmas ar alkoholu un, ja mes grasāmies novirzīt savus speķus kaut ka izmeklēšanai, ir vajadzīgi pamatīgi pierādījumi no uzticamiem avotiem, - viņa atbildēja, runādama stingri, taču reize ari mazliet vainīgi. - Jusu gadījumā nebija ne viena, ne otra.

-   Vienīgais pierādījums, ko jus dabūsiet, būs tas, ka vienu dienu ieraudzīsiet pie sienas tukšu vietu, - Toms dzedri noradīja.

-     Trusars nav nekāds diplomāts, bet viņš zina, ko dara, - 1 ,evi pārliecināti paziņoja, taču viņas balsī atkal jautās vainigums, ko Toms uztvēra kā memu atzīšanos, ka ari viņai ar Trusāru nav viegli saprasties. - Mes brīdinājām muzeja direktoru, un viņš piekrita dažiem papildu drošības pasakumiem. Glezna šeit ir pilnīga drošībā.

-   Tad jums nav, par ko uztraukties, ja?

Viņa neatbildeja, un ilgo klusumu partrauca vien gumijas zoļu čīkstoņa uz koka grīdas un rets sarga uzbreciens, ieraugot foto- aparatu vai košļajamo gumiju.

-    Varbūt jus mani pavadītu līdz ārdurvīm? - viņa svārstīgi ierosinaja. Toms neiebilda. Viņš bija redzejis visu, ko gribēja ieraudzīt.

Abi kopa izgaja Grande Gallerie un sāka iet uz kāpņu pusi. Toms bija iegrimis domas, taču manīja, ka Levī viņam līdzās kļūst arvien nemierīgākā. Acīmredzot šo nervozo sievieti klusēšana padarīja nemierīgu un viņa centas aizpildīt šos neveiklos brīžus ar sarunašanos, vienalga, par kadu tematu. Un tiešam - pec dažiem soļiem viņa tēloti nepiespiestā balsi ieteicās:

-Ziniet, Leonards viņu visur vadaja līdzi. Tiek apgalvots, ka patiesībā viņš to ta ari nepabeidza.

-    Lai kas viņa butu?

-   Vazari skaidri un nepārprotami raksta, ka viņa bija Liza del Džokondo, - Levi nopriecājās, ka viņš uzķēries uz āķa. - Jus nepiekrītat?

-    Kas to lai zina? - Toms paraustīja plecus. - Esmu dzirdējis, ka viņa bijusi Aragonas Izabella. Citi uzstāj, ka viņa patiesība ir viņš - pats da Vinči vai kads no viņa mīļakajiem.

-   Viņa tiešām izskatas nedaudz androgina, - Levi piekrita. - Bet tolaik bija mode izplukt uzacis.

-   Godīgi sakot, neesmu pārliecināts, vai tam vispār ir kāda nozīme, - Toms nopūtas. - Mona Liza. Džokonda. Tas taču ir tikai vārds. Tas neko nemaina.

-   īstenība viņa jums nemaz nepatīk, pareizi? - Levi balss pauda reizē ziņkāri un neticību.

-   Nav runa par patikšanu. Vienkārši man reizēm liekas - mākslās pasaulē viņa ir tada ka Parisa Hiltone. Nu, slavena tādēļ, ka ir slavena. Diemžel, ja gleznai līdzi nak tik smaga bagaža, to vairs nav iespejams objektīvi novērtēt. Es pat nezinu, vai ta vispār var patikt vai nepatikt. Viņa vienkārši ir.

-    Sajas sienas labak runājiet uzmanīgi, - viņa īsi pasmaidīja, abiem no galvenajam kapnem izejot grieķu skulpturu zāle. Smaids viņai piestāv, Toms nodomaja, katra ziņa - daudz labak neka allaž nervozi sakniebtās lupas. - Leonards te ir kungs un karalis.

-   Zinu, uz giljotinas varēja nonākt ari par daudz mazāku nodarījumu, - Toms pasmejas.

-    Es šaubos, vai ļaudis pilna mērā iztēlojas, cik ļoti viņš apsteidza savu laiku, - Levi balss kļuva mundrāka un pārliecinošākā. - Rakursa saīsināšanas un perspektīvas lietojums, lai radi- tu dziļuma ilūziju. Jutīgas, liektas līnijas un smalkas sfumato toņa un krasas nianses. Līdzsvara un harmonijas izjuta. Cerams, ka drīz mes to izlabosim.

-    l'ar ko jus runājāt?

-    Vai tad jus neredzejat uzrakstus?

Toms papurina ja galvu.

-   Pēdējos gados glezna ir mazliet sariezusies. Mes lūdzam, lai Petijumu un restauracijas centra to stabilizē, un vienlaikus izmantosim iespeju veikt visas iespējamas analīzes. Tas vel nekad nav darīts.

-   Nekad? - Toms nespeja noticēt.

-     Nu, protams, kaut kadas minimālās analīzes ir izdarītas, rentgens un tamlīdzīgi. Bet pamatigak petits nav. Luvra visu laiku bažījās, vai kaut kas netiks sabojāts. Taču ar mūslaiku metodēm mes bez bailēm varam atkailinat Leonarda ģenialitati, lai visi to redzētu un saprastu. Rit gleznu izņems no ekspozīcijas un nogādās restauracijas centra.

Viņi bija nonākuši pie galvenas ieejas zem piramīdas; augsta- jas stikla sienas steidzīgu soļu duna un uzbudinātās balsis izklausījās vel skaļākas.

-   Vai lugt jus vairs nenākt šurp butu veltīga mutes dzesinaša- na? - Levī jautaja, un viņas balss pauda dnzak cerības, nevis jebkādās citas izjūtas.

-   Iespējams. - Toms paraustīja plecus.

-   Trusārs doma, ka jūs esat suņanagla pakaļa. Mans personiskais viedoklis ir, ka jus nepatikšanas drīzāk pievelkat ka magnēts, nevis radat pats. Tā vai citādi, neviens no mums jus šaja muzeja nevēlas redzēt. Šodien mes jus pieklājīgi izvadam. Nakamreiz, ticiet man, Trusārs ar vislielāko prieku jus izlidi- nas.

-    Sapratu, - Toms paspieda pretim pastiepto roku. Tā likās sausa un auksta ka porcelāns. - Jūs mani vairs neredzēsiet.

-    Labi. - Viņas seja atkal bija ta pati grimase. - Un neuztraucieties! Šeit viņa ir drošās rokas.

Toms palocīja galvu, taču neklausījas un, iedams uz ārdurvīm, jau bija sadabūjis tālruni.

-   Arčij, te Toms. Gleznu rit pārvieto. Uz restauracijas centru treša ja stava.

-   Viss skaidrs. Tad ari Milo grasās nodarīt savu darbiņu, - Ar- čija spriedums sabalsojās ar Toma paša ieskatu. - Mums nav daudz laika.

-   Izdoma, ka mes varam tikt iekša. Ka tikt klat. Iesaisti visus, no kā var kaut ko izspiest.

-    Iekšā tiksim. Jautajums, kā tu palīdzēsi mums no turienes izkļūt.

-   Es par to domāju. Tu pieliec plecu no savas puses. lespejams, ka… Arčij, es piezvanīšu velak.

Toms aizvaca telefonu un piemiedza acis, cenzdamies sev iestāstīt, ka persona, ko viņš nule bija pamanījis priekša virzāmies uz izejas pusi, tiešām ir viņa. Nu, šoreiz vismaz Toms vairak vai mazak bija gatavs viņu ieraudzīt. Un varbūt - tikai varbūt - tadeļ dzima kada ideja.

Palūkojies apkart, viņš ieraudzīja poļu turistu, kas izmisīgi izskaidrojās pie informācijās letes. Polim pie kājām, piesliets pie letes pamatnes, bija plāas adas portfelis. Toms apstajās blakus un, nogaidījis piemērotu bridi, noliecās, paņēma portfeli un raita soli devas uz durvju pusi.

Par laimi, monogrammas uz tā nebija. Labi gan, citādi Tomam butu daudz sarežģitak to uzdot par savējo.

30

Parīze, Luvras muzejs, Napoleona pagalms

21. aprīlis, pulksten 16:49

Dženifera izgāja Napoleona pagalma un apstajās. Diena likās sastingusi dīvaina pārmiju stāvokli - pa nikni tumšo mākoņu spraugam ritinājās blavas gaismas lentes, un savadaja puskrēslā cilvēku sejas paradijās kaut kas velnišķīgs. Aizmugurē mēmi slejās piramīda un Luvras gara fasade salūza tūkstoš trijsturišos, stikla rūšu sagriezta glītos vienādmalu segmentos; akmeņi likās bali un izstiepti garumā.

Viņa saka iet uz Klizejas lauku pusi, taču gandrīz uzreiz ap- stajas. Priekša uz strūklakas baseina granīta apmales sēdēja vīrietis. Starp kajam nolicis adas portfeli, viņš ar skatienu urbās papīra lapiņa, laiku pa laikam palūkodamies uz apkartējam ēkām.

- Tom? - vārds izlidoja Dženiferai no mutes atrak, nekā viņa paspēja to aptvert.

Toms pacēla galvu un ar vainīgu sejas izteiksmi atri iestūķēja portfelī lapiņu, ko bija pētījis. Dženiferai teju vai šķita, ka Toms viņu te gaidījis, gandrīz radas aizdomas, vai šī tikšanās nav sarīkota ar nodomu. Bet ne, Toms nekādi nevareja zināt, ka viņa bus l'arizē un vel 1 ,uvra. Un galu gala kam tada tikšanās vajadzīga?

-   Ko tu te dari? - viņa izsaucās. Toms izskatijas pievilcīgs, pat glīts - šis satriecoši zilās acis un pašpārliecinātās, savaldīgas manieres. Glītāks nekā viņai bija palicis atmiņa.

-   Ko tu pati te dari? - Toms jautāja pat nevis ziņkangi, bet drīzāk apsūdzoši, it kā Dženifera būtu ieradusies neaicinata. Viņa nopriecājas, ka lielaja pārsteigumā nebija iedomājusies mesties viņam ap kaklu vai noskūpstīt.

-   Izmeklēšanas darīšanas. Uz paris dienam vajadzēja atbraukt šurp.

-   Vareni.

Dženifera gaidīja, taču neko vairak nesagaidīja. Tas ari bija viss, kas viņam sakams. Nekādu "esmu ļoti priecīgs, tevi redzot," vai "varēji man paziņot, ka būsi Eiropā". Tikai "vareni" un īss smaidiņš.

-   Un tu? - viņa pēdīgi vaicaja.

-   Ciemos.

-    Vareni.

Tad iestājās klusums, un tas bija ilgs. Lai ka arī Dženifera sava prata bija iztēlojusies nākamo tikšanos ar Tomu, šai līdzīgas ainas tur nebija. Jā, gada laikā varēja notikt viss iespejamais, tomēr reiz starp viņiem kaut kas bija. Dzirksts, ko tik viegli nevareja aizmirst. Varbūt vainojama tieši ta? Varbūt Toms jutas neveikli? Un ladeļ uzvedas ka zaļknabis, ko bēres aiz kragas saķērusi nejauka krustmamiņa? Cik angliski. Dženifera bez iemesla no- kremšļojas, prātodama, vai nebutu vienkāršāk iet tālāk un izlikties, ka viņa Tomu nav redzejusi.

-   Šagals? - Toms viņu apmulsinaja.

-Kas?

-   Tā lieta, ko tu izmeklē?

-    Ka tu…?

Toms noradīja uz nule Luvras veikaliņā nopirkto gramatu, kas rēgojas arā no viņas somas.

-Ja. Sava ziņa, - viņai atlika vien piekāpties.

-    Man Šagals patīk, - Toms sparīgi palocīja galvu. - Vai tu re- dzeji Operu Garnier griestus?

-    Vai man vajadzētu?

-    Visiem vajadzētu, - Toms ieurbās viņa ar vērtējošu skatienu. - Tie ir skaisti, bet varbūt ari mazliet… dēmoniski. Ja ilgi tajos skatās, rodas sajuta, it ka tu butu pacēlies gaisa un nonācis sapņu pasaule. Murga. Liesmojoša, virpuļojošā, skurbinoša murga.

Uz bridi viņa ieraudzīja to Tomu, kuru atcerējas no pagajuša gada, - ass prāts un cītīgi slēpta kaislība. Viņš aši novērsās, it kā piepeši apjautis, ka netīšam ir atklājies vairak, neka butu gribējis.

-    Ko tu izmekle?

-   Tu taču zini, man nav atļauts…

-    Dženij, izbeidz, - Toms paraustīja plecus. - Kam es varētu izpļāpāt?

-   Ne jau tas ir galvenais.

-   Galvenais ir tas, ka es varētu palīdzēt, - viņš atkal apsēdas. Viņam aiz muguras dziļā tekne lija ūdens, atgādinadams tērauda plāksni, kas nak ara no velmētavas. - Un vispār, par ko tad mes runāsim?

Dženifera vilcinājās, apzinadamas, ko par to sacītu Grīns, taču instinkts viņu mudinaja nelaist garam šo bridi, nemeģinot - pat ja tas izrādītos veltīgi - panakt, lai Toms mazliet atkust. Turklāt viņam bija taisnība. Iespejams, viņš tiešam varētu palīdzēt. Viņa apsēdas Tomam blakus un nolika somu pa vidu.

-    Mums tur, Ņujorka, uzpeldēja daži viltojumi, - viņa iesaka, drudžaini domadama, ko drīkst un ko nedrīkst stāstīt.

-    Šagals, - aplicis labo roku ap portfeli, Toms klausīdamies skatijas uz baložiem, kuri knābājās viņam pie kajam.

-   Un Gogēns, - Dženifera pamaja. - Pie mums tas nonaca, kad oriģināls un kopija vienlaikus tika pieteikti izsolei - viens Ņujorka, otrs šeit, Parīze. Tas pats stāsts par šagalu. Mēs domājām, ka tur slēpjas kas vairak.

-Hmm, - Toms bridi gudroja. - labi viltojumi?

-   TadĒļ es esmu šeit. Lai atšķirtu, kas ir oriģināls, kas - kopija.

-    Un gleznas ir vērtīgas?

-   Pietiekami.

-   Autentiskuma sertifikāti ir?

-    Pa vienam abos gadījumos.

-    Viltojumam, pareizi uzminēju?

-   Ja, - viņa sarauca pieri. - Vai tas par kaut ko liecina?

-   Izklausas pec viskija ar sodu, - Toms velreiz ieskatījās viņai acis.

-    Pec viskija ar sodu?

-    Triks ar monētām. Tu aicini kādu cieši sažņaugta plauksta turēt sudraba dolāru, bet, kad viņš atver plaukstu, dolārs pārvērties piecos centos, - sacīto Toms ilustrēja, likdams Dženiferas acu priekša nozust monētai, kuras vieta pec mirkļa paradijās sikaka. - Citiem vārdiem: tu nopērc Gogēna oriģinālu ar autentiskuma sertifikātu, pasūti kopiju un pec tam pārdod to kopa ar sertifikātu. Pircējs doma, ka viņam roka ir sudraba dolārs, bet viņš to žņaudzi pārak cieši un nepamana, ka tu esi viņam iesmerejis viltojumu. Un ari tad, kad viņš atlaiž roku vaļa un skatas, prātus jauc sertifikāts. Tu sagaidi īsto bridi, pārdod ari oriģinālu un pelni dubulta. Vai vairak, ja tirgus attīstījies pareizi. Tagad, kad ir internets, to nostrādāt ir grutak, bet, ja tu savu lietu pieproti, tev nekas nav šķērslis. Patiesība tas ir pavisam vienkārši.

-   Un varen efektīvi! - Dženifera satraukti izdvesa. Ja Toma versija bija pareiza, tad kļuva skaidra abu kopiju izcelsme un ari tas, kapec tas bija tik precīzas. Un uzmanība vel vairak fokusējas uz Razi. Viņam piederēja Gogēna oriģināls. Ja nu viņa īpašuma kādreiz bijis ari Šagals? Varbūt oriģinālu viņš pārdevis Hemonam, bet viltojumu tai pašai japaņu firmai, kurai iesmērēja viltoto Go- genu. Ja gadījuma Hemons bija to atklājis, tas butu pietiekams iemesls, lai sakautos. Un, ja Hemons bija draudējis sakt runāt un izmaitāt visu afēru, tas butu pietiekams iemesls ari slepkavībai.

-    Klau, man japiezvana, - viņa steigšus piecēlās kajas.

-    Mierīgi, - Toms paraustīja plecus un ari pieceļas.

-   Tas tiešam bija vērtīgi, paldies!

-   Vienmer labprat izpalīdzu FIB, - viņš jokoja, taču Dženifera nomanīja viņa smaida ari atvainošanos par pirmītējo uzvedību.

-    Un man bija prieks, Tom. Prieks tevi atkal redzēt. Ja es butu zinājusi, ka tu būsi Parīze, butu tev piezvanījusi.

-    Es tāpat, - viņš palocīja galvu.

Dženifera jau saka iet, taču pagriežas atpakaļ.

-   Zini, es vēlāk bušu brīva, ja gadījuma gribi saskrieties, - viņa teica un, ka pati cereja, neverigi paraustīja plecus.

-    Paldies, bet… man ir norunāts, - viņš neveikli pamiņajas.

-   Ja tev vakars aizņemts, varam satikties agrak, - Dženifera ierosina ja.

-    Nav tik vienkārši, - viņš izlocījās. - Man jasatiek tas čalis, un, kad viņš piezvanīs…

-   Skaidrs, - Dženifera asi attrauca, nožēlodama, ka par to iemi- nējusies. bija acīm redzams, ka Toms veļas, kaut viņi vispār nebutu sastapušies. Tā, luk, atsvaidzinaju Parīzes atmiņas, viņa skumīgi nodomaja.

-    Klausies, man tiešam žēl, - viņš atvainodamies paraustīja plecus. - Nav tā, ka es… man liekas, mes vienkārši satikamies tik ļoti negaidīti. Bet tev taisnība, butu jauki velak saskrieties. Nu, ja es neesmu tevi aizbaidījis, - viņš pasmaidīja. - Varbūt piezvani?

-    viņš uzrakstīja numuru Dženiferas Šagāla gramatas iekšpuse.

-    Piezvani pec kadas stundas, tad es jau zināšu, cikos bušu brīvs.

-    Bus jau labi, - viņa uzmundrināja un smaidīdama aizsoļo- ja. Toms pagaidīja, līdz viņa nozudis arka, pa kuru varēja iziet Rivoli ielā, un izvilka no kabatas tālruni.

-   Arčij, te atkal es. Klausies, es zinu, tev tas nepatiks, bet man liekas, es tikko izdomāju, ka mes varam tikt ara.

31

Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala

21. aprīlis, pulksten 18:41

-    Es it ka prasīju desantnieku variantu? - Milo atrava vaļa kādu kasti un izņēma vienu no desmit melnajam FAMAS G2 trie- cienšautenem, prāta atzīmēdams, ka stobrs ir garāks, nekā viņš bija vēlējies, ņemot vēra, ka visdrīzāk gaidama tuvcīņa.

-    Prasijat, - Džulu bija nometis kreklu un viņa masivais torss spīdēja sviedros no piepūles, cilājot smagas kastes. Melna ada šur un tur bija zaudējusi pigmentaciju un iesārtie plankumiņi raibo- ja ka uz audekla uzšļakstitas skābes traipi. Viņš pieliecas pie citas kastes: - Bet standarta modelim nav vajadzīgs atsevišķs zemstobra granātmetējs. Par vienu iespējamo misēkli mazāk.

Viņš pameta granatu Milo, kurš to noķēra, atzinīgi palocīja galvu un piestiprināja paredzētaja vietā.

-    Ksam iekša! - no blakus telpas uzsauca Eva.

Abi devās turp un atrada Evu sēžam blakus Akselam pie liela ekrana, kas bija sadalīts sešpadsmit mazakos attēlos.

No ta mazumiņa, ko Aksels bija par sevi atklajis, radas iespaids, ka viņš dzīvo mūžīgā mijkrēslī kaut kur starp reālo pasauli un Timekli, kura pavadīja lielāko daļu savu dienu un nakšu. Tas, ka viņš ari parastaja dzīve bija sācis izmantot savu hake- ra vardu, bija tikai viens no pierādījumiem tam, cik ļoti abas realitātes bija sapludušas. Milo viņš likās smieklīgs - ģērbies tikai melna, balinatie mati sapīti ciešas bizitēs, - taču viņš darīja, ko lika, un tieši tad, kad to vajadzēja, neuzdodot liekus jautajumus. Ģērbšanas stilu un mūžīgo košļenes gremošanu varēja pieciest, tas bija sīkums, ņemot vera, cik braši viņš darbojas.

-    Laba ziņa ir tada, ka visas Luvras kameras ir saslēgtas bezvadu tiklā, - Kva stāstīja. - Tā viņiem nevajadzeja izārdīt grīdas, lai savilktu vadus.

-   Tas ir nošifrēts, bet, ja zina, ka to dara, uzlauzt nav grūti, - runadams Aksels iestumdīja košļeni mutes kaktiņa.

-   Re! - Fva uzbudinātā radīja uz vienu no barotnem, kura augstu pie sienas bija redzama "Mona Liza". Muzeju sešos slēdza, tadeļ zale bija tukša, tomēr abas puses gleznai stāvēja pa sargam, vel trīs atradas pie zāles ieejam. - Man liekas, viņa man tikko uzsmaidīja!

-   Vai tu vari pardefinet viņu tiklu? - jautaja Milo.

-   Ta novērošanas sistēma ir tīra akstišanas, - Aksels droši atbildēja. - Bet signalizācijā ir tukšs numurs. Ta ir ārlinijas sistēma, kas cietaja savienojuma saslēgta ar kruķiem, visticamak - caur nobruņotiem kabeļiem, kas iet cauri betonam kadu tns pēdu dziļuma. Lai tur kaut ko varētu iesaki, jātiek iekša un jalauž augšā no kada viņu datora.

-    Nav tik daudz laika, - Milo noraidoši papurinaja galvu. - Un tas ari nav vajadzīgs. Viņiem tik un ta vajadzēs visu dezakti- vēt, kad viņi ņems to nost no sienas un nesis uz laboratoriju.

-   Kad tas bus?

-   Rīt tieši sešos piecpadsmit.

-    Katra stāva bus nolikti pieci veči, kuriem uzdots pielūkot, lai viņai pa ceļam nekas nenotiek. Varbūt pat vairak, - piezīmēja Fva. - Bet lifta reizē ar gleznu vietas pietiek diviem, labakaja ga- dijuma trim. Paies piecas minūtes, kamēr viņi noņems gleznu no sienas un iestieps lifta, tad piecpadsmit sekundes starp to bridi, kad otra stava durvis aizveras un trešā stava atveras. Tieši tad ierodamies mes.

-    Mes abi ar Evu gaidīsim šeit, tad nolaidīsimies uz jumta, - Milo pamaja un noradīja uz lifta šahtas jumtu. - Tatad tev vajadzēs gādāt, lai viņi mūs neredz. - Aksels uzmanīgi pierakstīja norādījumus, neatraudams acis no ekrana.

-   Vajag sacilpot attēlu vai pietiks, ja bilde pazudis? - viņš jautaja.

-    Pietiks, ja pazudis, - Milo atbildēja. - Mēs atraujam vaļa lu- ku, novācām sargus, paņemam gleznu un, kad atveras durvis, jau esam atpakaļ uz jumta. Pagaidam labakais rezultāts ir trīspadsmit sekundes, - viņš ar galvas mājienu noradīja uz lifta maketu, kas atradas blakus telpa.

-    Varam ari vienpadsmit sekundes, - Eva apņēmīgi piebilda.

-   Tikuši laukā, mes uzreiz palaižam divas degbumbas, šeit un šeit, - Milo rādija uz vienu un otru Grande Gallrrie galu. - Ta ir zīme, ka jarauj nost pārējās bildes barotnes.

-    Ugunsdzēsības signalizācija nostumj leja drošības aizlaidnes, - Eva turpinaja. - Kamēr viņi nodzēsis uguni, no jauna palaidis sistēmu, atskries un sajēgs, kas noticis, mes jau būsim talu.

-   Helikopteram jabut klāt tieši divas minūtes pec tam, kad mēs nolecam uz lifta. Ar to pietiek, lai nokļutu atpakaļ uz jumta.

-   Kāda runa, es nolikšu zēnus turpat blakus, - Džulu paraustīja plecus. - Pielipināsim un jūs savaksim.

-    Vai visiem ir skaidrs, ko katrs dara un kad tieši?

-Ja, - Džulu atsaucas.

-   Es gribu vēlreiz iziet visam cauri, - Aksels mudinaja un Milo ar netīksmi noskatījas, ka jaunulis iebāž mutē jaunu košļeni. - Drošības pec.

-    Labi, - Milo saķēra viņu aiz matiem un parava viņa galvu atpakaļ. - Pamēģini tikai kaut ko sacūkot - es tev nogriezīšu galvu ar trulu kabatas nazi.

32

Parīze, 7. rajons, restorāns Ln Fmtaine dc Mars

21. aprilis, pulksten 20:17

-    Iedod man velreiz to sarakstu! - Toms radīja uz izdruku, ko viņa bija nolikusi galda kreisaja pusē. Dženifera skatījās, ka viņš, koncentrējoties raukdams pieri, šķirsta lapas, un atcerejas iepriek- šejo reizi, kad abi tā sēdēja. Ari tas bija restorānā. Ari tas bija Parīzē. Kopš pirmās aizdomu pilnas sastapšanas daudz kas bija mainījies, un tomēr - atkal ir aizdomas un piesardzība, varbūt vel lielākā neka pern. Varbūt tada barga cena jasamaksa par neilgo tuvību, viņa nodomaja. Ja to neuztur un nesarga, barjeras izslējās divtik augstas.

Tada gadījuma, protams, bija saprotams, kāpēc Toms tik dedzīgi pieversās viņas izmeklētajai lietai - Dženifera noprata, ka šādi viņš var runāt droši, nebaidoties uzdurties kaut kam personiskam.

-    Tu paskaties, kadas sakarības atklajas pirkumos, - viņš zinīgi radīja saraksta. - Re, tavs draugs Razi pērk visādās labas lietas - Kle, Loransenu, Utrillo, ir pat pāris Renuāri. Bet viņš pērk ari daudz visādu meslu. No tā paša perioda, bet vienalga mēslu.

-    Un ko tas nozīme?

-Ja tu gribētu kaut ko viltot, gandrīz visgrūtāk butu viltot audeklu, - Toms paskaidroja. - Bet, ja tev ir šadas gleznas, attiecīga perioda audekls ir tava ncibā. Atliek tikai notīrīt, uzgleznot viela to, ko tev sirds kāro, un ne gailis pakaļ nedziedās.

-   Tu doma, ka Razi ir šis gadījums?

-    Viņš pērk ļoti neizvēlīgi, skatīdamies tikai, lai atbilstu periods. Manuprāt, viņam vajag vienīgi audeklus, - Toms apstipri- naja. - Šķistu dīvaini, ja ari pārdevējiem nebutu pilnīgi skaidrs, kas viņam padomā.

-   Tu gribi teikt, ka tie zina, ka viņš gleznas izmantos viltojumu izgatavošanai?

-    Viņš izdara tiem pakalpjumu, palīdzot no tam atbrīvoties. Pataujā! Varu derēt, ka visi vienā balsi apgalvos, ka Razi ir krietns un godīgs zens, - Toms sengi noplatija rokas.

-   Tieši tā viņi teica! - Dženifera iesaucās, atceredamās nepatīkamas sarunas ar Vilsonu un citiem Augšējās īstsaidas mākslās tirgoņu brālības locekļiem.

-    Vajag lielu drosmi, lai radītu uz kadu ar pirkstu un apsu- dzetu viltošana. Sevišķi Štatos, kur jus esat tik nadzīgi uz tiesāšanos. Tādēļ Razi koncentrējas uz vidusmēra tirgu. Paris simtu tukstošu dēļ neviens neuzņemsies risku, viņu atmaskojot vai nododot kruķiem. Viņš darbojas zemāk, neka tver radars.

-    Un, ka tu iepriekš teici, ar autentiskuma sertifikātiem tiem japaņu pircejiem varēja iestāstīt, ka viņi pērk īstu mantu.

-   Japaņiem tur, uz vietas, nav tadu speciālistu ka pie mums - tadu, kas viltojumu saož piecdesmit pēdu atstatuma. Un pusmiljonu vērtas gleznas deļ viņi neizrakstīs lietpratēju no Rietumiem. Viņiem jaapmierinas ar to sertifikātu. Patiesība nereti viņus tas interese vairak neka pati glezna. Tu taču zini, cik traki japaņi ir uz birkām.

-   Es zinu, ka viņiem nepatīk runāt, kad viņi ir atklajuši, ka ir aptīrīti, - Dženifera atbildēja, domadama par saviem pagaidam neveiksmīgajiem centieniem panakt, lai kads no Takano koncerna ar viņu runātu.

-    Droši vien negrib atzīt, ka ta izgazušies, - Toms minēja, paraustīdams plecus. - Tas jau šaja afērā ir pats atjautigakais. Razi izmanto sava laba mākslās tirgus vajas puses. Japaņu kāri pec sertifikātiem un kauna kompleksu. Amerikāņu bailes no pravo- šanas nepamatotas apsūdzības deļ un gatavību atbalstīt šķietamo uzvarētāju, lai cik aizdomīgi smirdētu darījums, - viņš pastūma atpakaļ viņas izdrukas. - Iespaidīgi.

Pie galdiņa pienaca viesmīlis, kas uzklausīja viņu pasūtījumus; Toms atteicas no piedāvājumā aiznest viņa portfeli uz garderobi un nolika uz grīdas sev pie kajam. Dženifera pasmaidīja. Pat zagļi laikam baidas no zādzībām.

-   Starp citu, tu joprojām neesi pateicis, ko tu darīji pie l uvras? - viņa jautaja, ieliedama vīnu vispirms Toma, tad savā glazē.

-   To pašu, ko visi tūristi, - viņš paraustīja plecus. - Un tu?

-   Man tur bija tikšanas, bet to atceļa.

-    Saistība ar izmeklēšanu?

-Aptuveni. - Viņa negrasijas stāstīt par Hemona slepkavību un to, ko bija atklajusi, pirms nebūs par to ziņojusi Omam un Ņujorkas policijai. - Ka klajas Arčijam?

-   Garlaikojas, - Toms pasmaidīja. - Dažreiz es baidos, ka pietiktu ar vienu viskiju, lai viņš ar skubu mestos vecaja dzīvē.

-     Tad viņš nav atbraucis kopa ar tevi?

-   Nē, viņš ir Londona. Viņam riebjas braukašana.

Abi apklusa - viesmīlis bija atnesis pirmo edienu.

-    Un tu? - Dženifera jautaja, kad viņi saka ēst. - Tev nekad nav radies kārdinājums mesties atpakaļ? Nostrādāt kadu stiķi?

-   Vai tevi tas uztrauc?

-   Protams.

-    Kāpēc?

-    Nezinu. - Viņa paraustīja plecus. - Tapec, ka tu bija apņemies to nedarīt. Tapec, ka tas nav labi.

-   Nu, Dženifera Brauna! - Toms saka smieties. - Manas sirdsapziņas balss. Nu, labi, bet ko tu tad darītu? Izsviestu mani no savas dzīves?

-   Ja uzzinātu, ka tu atkal esi ķeries pie vecā amata?

-   Vai, teiksim, tev liktos, ka es grasos to darīt.

-    Varbūt. Tur no svara butu daudzi apstakļi.

-    Kadi? Laika?

-    Visādi.

-   Nu, tad labi, ka es tev aiztaupu šis izlemšanas mokas, - Toms uzmundrinādams uzlika roku uz viņas plaukstas. Dženifera nekustējās, baidīdamas iztraucēt viņu tagad, kad viņš beidzot it ka bija sācis runāt. - Esmu bijis labs zēns.

-    Neviena nedarba?

-   Gandrīz šķiet, ka tu esi vīlusies.

-    Es vienkārši brīnos, ka tu neesi izjutis kārdinājumu.

-    Es neteicu, ka neesmu izjutis kārdinājumu, - viņš vīpsnaja.

-   Vai tev ne reizi neradās kārdinājums atbildēt uz manam vēstulēm? - viņa centās runāt vienaldzīgi, taču Toms acumirkli atvilka roku un pieversa skatienu šķīvim, un Dženifera saprata, ka nav izdevies.

-    Es vienkārši negribēju, lai viss kļūst sarežģīti.

-   Tās bija tikai vēstulēs pa elektronisko pastu. Sveiks. Ka klajas. Pavisam parasta lieta. Pat ja es tev nepatīku, nebija labi mani ignorēt.

-   Skaidrs, ka tu man patīc, - viņš atsaucās.

-   Tad kas par vainu?

Toms ilgi klusēja, šķiet, mekledams īstos vārdus.

-    Klau, man ļoti slikti padodas… es negribēju tevi apbedinat. Man tikai likās… man likās, ka ta bus vienkāršāk.

-Tev?

-    Mums abiem. Dieva dēļ, mes dzīvojam dažādās pasaules malas. Pilnīgi dažadas dzīves. Tu esi FIB aģente. Es esmu zaglis.

-    Labojies zaglis, - Dženifera atgadinaja.

-   Tu saprati, - viņš paraustīja plecus. - Kā tu pati doma - kas starp mums varēja but?

Dženifera bridi lūkojās viņam acis, tad rezigneti paraustīja plecus: Toma vardi bija apdzēsuši pēdējās oglītes, kas vel gailēja atmiņas par kopa aizvadītajam dienam un naktīm.

-    Nekas, - viņa nopūtas. - Tev taisnība.

-   Saproti, dzīve jau tāpat ir pietiekami sarežģīta, ari bez, nu, tu zini… - viņš īsi nosmēja.

-   Man liekas, mes to padaram sarežģitaku neka tai jabut, - viņa saņēmas un pasmaidīja. Viesmīļa ierašanas pec šķīvjiem abiem bija ar prieku sveikta pauze šaja saruna. Dženifera nepiekrita un pat līdz galam neizprata Toma domu gaitu, taču likās mazliet bezjēdzīgi taja iedziļināties. Kas bijis, izbijis. Varbūt Tomam ir taisnība un viņa lolojusi nereālas cerības. Varbūt viņiem abiem gluži vienkārši vajag to aizmirst.

Vakars vilkās lēni. Ar laiku saruna iepeldeja mazliet mierīgākos ūdeņos. Pamatedienu, desertu un kafiju Toms baudīja jau mazāk sasprindzis. Dženiferas ģimenes locekļi un viņu nodomi. Viena otra no Toma izmeklētajām lietam un ļaudis, ar kuriem viņam bija iznākusi darīšana. Viņa brauciens uz Sanktpeterburgu, Bai- rons Beilijs, jauns FIB aģents, kuru abiem pēdējos mēnešos bija gadījies sastapt.

Tā sēžot pretī un klausoties, Dženifera pēkšņi parsteidza tas, cik maz viņa patiesība Tomu pazīst, cik slikti ir iepazinusi iepriekšējas tikšanās laika. No otras puses, diez vai Toms vispār kadu pielaiž tuvāk par paša nospraustajam robežām.

-   Un cik ilgi tu šeit paliksi? - Toms palīdzēja viņai uzvilkt mēteli un abi izgaja ara, siltaja un ramaja nakti.

-   Vel vienu, augstakais - divas dienas.

-    Es tapat.

Iestājas neveikla pauze, tad Toms pieliecās, lai noskupstitu Dženifera uz vaiga, bet viņa tieši taja bridi sniedza roku. Abi saka smieties. Pēc tam Dženifera pasniedzas un pieglauda vaigu viņam pie lupām.

-   Palieciet ta! - kads iesaucas un nosprēgāja zibspuldzes uzliesmojums. - Burvīgi!

Dženifera atlēca no Toma un atskatijas.

-    Luiss! - viņa aizžņaugta balsi izdvesa.

-   Bonsoir, aģente brauna! - Luiss pasmaidīja. Starp balajam lupām rēgojās cigarete, izbalojusi džinsu jaka ar apkakli nierīšu raksta, no azotes tiek izvilkts diktofons. - Vai varbūt es drīkstu jus saukt par Dženiferu? Es jutu, ka mes kļūstam labi paziņas.

-    Pie joda, ka jus te…?

-   Vai tad jus nemaz nezināt, ka dzimtene esat kļuvusi par mediju zvaigzni? - viņš klibodams naca tuvāk; vaļīga ada pazode līgani šūpojas. - Pec mana "Melnas atraitnes" gabala musu tiraža pieauga par piecpadsmit procentiem! Starp citu, ka jums patika fotogrāfija? - viņš piemiedza ar aci. - Tā, luk, un redaktors grib, lai es turpinu rakt šaja virziena. Iepazīstu sievieti, kas slēpjas aiz žetona. Jaunkundzi, kas slēpjas aiz šaujama. Man paveicas, ka jusu durvju sardze krāj zobarstam, citādi es nemūžam nebulu jus atradis.

-    Kas ir šis tips? - Toms nostājās starp Dženiferu un Luisu, sargadams viņu no fotogrāfā, kas viena laida klikšķina ja.

-   Nekas, - viņa izdvesa, no apstulbuma pat nedusmodamas.

-   Li Lūiss, "Amerikāņu Balss", - Luiss stadijās priekšā un dzeltenīgi plankumainajos pirkstos par plecu pastiepa Tomam apņur- citu vizītkarti. - Mes laikam neesam tikušies, mister…?

-    Lieciet viņu miera! - Toms pavēlēja.

-   Amerikāņiem ir tiesības zināt, kapec valdības aģente izsaimnieko valsts līdzekļus, vadadama savu draudziņu pa restorāniem, - Luiss pompozi paziņoja, alkatīgi valbīdams acis.

-    Maksaju es, - Toms strupi paziņoja. - Un es neesmu viņas draudziņš.

-    Ka tad, ka tad, - Luiss miedza ar aci. - Tikai, ja tu taisies gāzt viņu gulta, esi prātīgs, vecīt. Viņas kodiens ir stipri nāvīgs.

-   Tā, un tagad vāciet savu pakaļu prom, - Toms paspēra soli tuvāk Luisam, kas izaicinoši nekustejas ne no vietas. Drošā atta- luma jau bija sastajies ziņkārīgo pulciņš.

-   Tom, nevajag, - Dženifera brīdināja. - Bus vel ļaunak. Tās ir tikai manas problēmas.

-   Tu, Tom, labak piesargies no viņas dusmām, - Luiss brīdina ja. - Vienu viņa jau ir nogalinājusi un tikai pirms paris dienam uzbruka man. F.s apdomaju iespeju versties tiesa.

-   Ja gribi ar kadu tiesāties, sac ar mani!

Toma dure iesanis trapija Luisam pa zodu un tas nogāzās uz aizmugure stāvošā auto motora pārsegā; cigarete izkrita viņam no mutes un aizlidoja ugunīga loka.

Kaut kur saka kliegt sieviete. Kads cits kaut ko bubinaja par policiju. Lūiss klusi ievaidējas un ļengana čupiņa nošļuka zeme.

-   Nu bus slikti, - Dženifera izgrūda. Pec nesenas izskaidrošanas ar Grīnu šis nu bija pēdējais, kas viņai vajadzīgs.

-    Bus, - Toms piekrita, it ka apjauzdams, ka mirkli, kad viņa dūre skara I uisa seju, ir izdarījis kļudu. - Es nebiju domājis…

-   Tu vispār saproti, kadas man bus nepatikšanas? - viņa izmisīgi pakratīja galvu.

-    Piedod! - Toms lūdza un likās sakaunejies. - Vienkārši viņš tiešam… Es laikam vispār nedomāju. Man gribējās tikai, lai viņš aizveras.

Dženifera klusēdama lūkojas viņam acis. Ka viņa var dusmoties uz. Tomu, ja viss viņa nodarījums ir iestašanas par viņu? Cik daudz ir vīriešu, viņa domaja, kuri rīkotos tapat? Maz.

-    Ir jau labi, - viņa nopūtas. - Viņš pats uzprasijas. Gan jau policija sapratis…

-   Ne, - Toms ar skubu partrauca, nervozi atskatīdamies. - Es neko nevienam netaisos paskaidrot.

-   Tas ir ka?

-   Džen, es nevaru pieļaut, ka mani tirpina policija.

-   Kapec? Kas par lietu? - Dženifera sadruma - viņa piepešais izvaingums uzreiz izraisīja aizdomas.

-   Nekas, - Toms attrauca.

-   Nevar but.

-   Nu, nav, - viņš padumji atziņas. - Vienkārši pirms pāris gadiem man šeit bija neliela nesaprašanas ar policiju. Nekas nopietns, bet, ja viņi piesies man šo padarīšanu…

Viņš nepabeidza teikumu. Dženifera nenolaida acis, cerēdama, ka viņas sejas izteiksme pietiekami nepārprotami pieprasa sīkākus paskaidrojumus.

-Gribi izpurināt visu? Nu, labi, - Toms sacīja, nepacietīgi izbraukdams ar pirkstiem caur matiem. - Es sakāvos un vienam tipam salauzu roku. Ja mani savāks par vel vieniem miesas bojājumiem, tad vajadzēs sedet pusgadu par to pirmo gadījumu un vēl pusgadu par šito Lūisu.

-   Tu dabūji nosacīti atliktu cietumsodu? - Dženifera neparzi- naja Francijas juridisko sistēmu, tomēr tads sods par pirmo likumpārkāpumu likās parak bargs.

-   Roka bija salauzta trijās vietas, - Toms pamaja un, tos notikumus atceredamies, negaidot pasmaidīja. - Vēl ari deguns. Un tris ribas.

-Ak kungs, Tom, - Dženifera neticēja. - Ko viņš bija nodarījis?

-    Es vairs neatceros. Un tagad tas ari nav svarīgi. Vienkārši man japazud no šejienes, kamēr nav ieradušies pogainie.

-   Tad pazudi, - viņa gurdi nogrozīja galvu. - Gan tikšu gala.

-   Nav jēgas, ja nu vienīgi tu paņemtu pie sevis šo? - viņš lūgdamies pastiepa Dženiferai pretī savu portfeli. - Ja mani tomēr savac, es negribu, lai viņi pa to rakņajas.

-    Kapec? Kas tev tur ir? - viņa ziņkārīgi jautaja.

-   Papīri. Lielākoties saistība ar tam lietam, ar kuram es darbojos. bet ari paziņu adreses un telefoni. Šie cilvēki labprat man palīdz, bet nepriecātos, ja kruķi kaut ko uzostu par viņiem un par to, ko viņi dara.

-    Lai butu, - viņa paraustīja plecus un paņēma portfeli. Toms ļoti atri tērēja labvēlību, ko bija izpelnījies, viņu aizstāvēdams.

-    Paldies. Tu esi īsts draugs, - viņš smaidīja, tad paliecas un noskūpstīja Dženiferu uz vaiga. - Varbūt satiekamies rit, kad ši jezga bus pieklususi, tad es savakšu to atpakaļ?

-    Labi, es tev no rīta piezvanīšu, - viņa piekrita.

-    Un man tiešām žel, ka ta iznaca, - Toms ar galvas mājienu noradīja uz sakņupušo un īdošo Luisu. - Cerams, tev nebūs lielas nepatikšanas.

-   Es ari ta ceru. - Viņa skumīgi saknieba lupas, jau zinadama, ka CIrins droši vien to uztvers citādi.

Pamajis ar roku, Toms devas uz upes pusi. Skatīdamas, ka viņš aiziet, Dženifera pašūpoja galvu. Ne, šadi viņa vakara noslēgumu tiešām nebija iztēlojusies. Ar izkaušanos un Toma bēgšanu.

-    Es tevi iesudzēšu tiesā! - I.uiss izstenēja un, pieturēdamies pie mašīnas, saka slieties kajas. - Abus divus ar draudziņu! Abus iesūdzēšu!

bija viens reibinošs mirklis, kad Dženifera apsvēra, vai nevajadzētu velreiz viņam iekraut pa ģīmi.

33

Parīze, 12. rajons, Šarantonas iela

21. aprīlis, pulksten 23:02

Šo pajumti bija atradis Dima - mazs namiņš ielas gala netālu no dzelzceļa; apmetums no ķieģeļu sienam pirmajā stāvā krita nost ka atmiruši ada. Dienu un nakti varēja dzirdēt vilcienus - riteņu klandoņu un čikstus, dzirksteles, kas sprēgāja gar rasainu sliežu ceļu pinumu. No augšējā stāva varēja pat saskatīt Palais Je Bercy sporta un mūzikas pils mirdzošās aprises, kas neveikli slējās par šis apkaimes čulgainajam ielām un kūpošajiem skursteņiem, it ka apzinoties, ka tai nav nekada pamata šeit but.

-   Tu kāvies? - kolīdz Toms ienāca pa durvīm, Arčijs apsūdzoši sagraba viņu aiz rokas. Toms paskatījās - viņš pats nebija pamanījis, ka pirkstu kauliņi uz Luisa neskūta zoda ir nobrāzti jēli.

-    Nesāc, - viņš norūca. - Džeipi ir šeit?

-    Pamēģini tikai viņu nelaist tuvuma, - Arčijs piemiedza ar aci un ar rokas mājienu radīja ceļu.

Abi iegaja virtuvē. Pie priežkoka atdarinajuma skapīšiem bija piesprausts Luvras pirmā stava telpu plāns. Dima smēķēja, uzlicis kajas uz sašvikata melamina galda.

-    Kas tad atgadijas, pie viņas kafiju dzerot? - viņš nosodoši uzruca?

-   Ne jau ta. Un vispār, mus gaida darbi.

-    burvīga jaunkundze. "Gaismas pilsēta", - Dima pavīpsna- ja. - Ar tadu attieksmi tu Francijas politika talu netiksi.

-   Es cenšos viņu izmantot lietas laba, nevis gribu ievilkt gulta.

-    Kapec nevaretu gan vienu, gan otru? - Dima nelikās mierā.

-    Portfelis ir pie viņas. Tas ir galvenais.

-    Ka tu to dabūji gatavu? Palūdzi paglabat?

-    Aptuveni, - Toms palocīja galvu, vēl neizlēmis, ka lai ceļ abiem priekšā stāstu par Luisa iekaustīšanu.

-   Mēs tikko prātojām, cik Milo var atlēkt par šadu darbiņu? - Arčijs mainīja sarunas tematu.

-   Atkarība no ta, cik kopiju Rafaels viņam uztaisīja, - Toms pateicīgi paraustīja plecus. - Astoņdesmit, varbūt simt miljonu gabala?

-   Pie joda! - Arčijam paspruka. - Tik daudz?

-    Kad oriģināls tūkstoš deviņsimt sešdesmit otraja tika sūtīts uz Štatiem, to apdrošinaja par simt miljoniem zaļo, - Toms stastija. - Šobrīd, ņemot vēra inflāciju, tas butu seši vai septiņi simti miljonu. Ja gribi zināt manas domas, simt miljonu - tas nav dārgi.

-    Ka tur ir ar drošības sistēmu? - Arčijs izskaloja glāzi, ieleja sev vīnu un paņēma Dima piedāvāto cigareti.

-    Kur nu vel smalkaku, - Toms nopūtas un pacēla savu glāzi, lai Dimā varētu to piepildīt. - Nu, tikt iekša nav grūti. Sarežģitak ir nonākt gleznas tuvuma. Pat ja mes ejam nakti, kameras ir šeit, šeit un šeit, - viņš paradīja atrašanas vietas slāva plana. - Liela- ja galerija ir lāzervadu tikls, turklāt patrulē vismaz desmit sargi.

-   Un taja zalē, kur atrodas glezna? - Arčijs taujaja lalak.

-   Vel trakak, - Toms noplatija rokas. - Ta ir izveidota tieši "Mo- nai Lizai", un viņi tur izmantojuši pilnīgi visas iespejas. Katras durvis pa divām kameram, tns - virs gleznas, - viņš atkal ar pirkstu zīmēja karte. - Titana vārtiņi. Visi logi aprīkoti ar signalizāciju un nobultēti. Un nevajag aizmirst ari divus, iespejams, pat tns bruņotus sargus.

-    Tātad tu gribi teikt - pat ja mes tiksim tai klat, tad mus iesprostos, līdzko mēģināsim to noņemt no sienas? - Dima skumji grozīja galvu.

-   Ta izskatas, - Toms apstiprina ja.

-   Tieši tādēļ ari Milo rīkosies, kad viņi pārvietos gleznu uz laboratoriju, - Arčijs paskaidroja. - Tikko viņi to noņems no sienas, visas smalkas sistēmas bus kaķim zem astes.

-Sistēmas var apmanit. Vajag tikai piekļūt tām pietiekami tuvu, lai varētu apšmaukt, - Toms piezimeja.

-   Es varu noorganizēt, ka tu nonāc pietiekami tuvu. Patiesība es tevi varu nogādāt rokas stiepiena attaluma. Bet es nesaprotu, ka tu taisies tikt lauka, - Arčijs pratoja.

-Cik tuvu?

-   Vitrīna.

-    Kada vitrīna? - Dima nesaprata.

-    "Mona Liza" glabajas vitrīna no ložu necaurlaidīga organiska stikla, - Arčijs paskaidroja.

-   To uzdavinaja japaņi, kad glezna bija izstādītā Tokija. Septiņdesmito gadu vidu, pareizi? - Toms centas atcerēties.

-   Septiņdesmit ceturtaja, - Arčijs apstiprinaja. - Taja tiek uzturēta nemainīga temperatūra - sešdesmit astoņi grādi pec Faren- heita - un piecdesmit piecu procentu mitrums, lai koks neplaisātu.

-   Tai apkart ir infrasarkanais tikls, - Toms leni sacīja. - Ta ir aprīkota ar signalizāciju un piestiprinātā pie sienas.

-    Izklausas draņķīgi, - tas bija Dima.

-   Nav tik traki, - Arčijs smaidīja. - Laba ziņa ir tada, ka vitrīna ir iebuvets gaisa kondicionētājs, kas kontrole temperaturu. Reizi gada tam veic tehnisko apkopi. Ta ilgst vairākas stundas. Var pat nopirkt biļeti un skatīties, ka tas notiek.

-   Un ta bus rīt? - Toma balss satraukuma saka džinkstēt.

-   Nē, - novīpsnaja Arčijs. - Pec paris menešiem.

-   Tada gadījuma es nesaprotu…

-   Gaisa kondicionētāja darbību uzrauga kantoris, kam ar I.uv- ru ir līgums. Viņiem tur ir kaut kada smalka iekšejās diagnostikas sistēma, kas paziņo, ja radusies problēma. Līdzko tada kļūme tiek pamanīta, viņi ķer klausuli un prasa atļauju sperties iekšā.

-   Cik drīz jāsaņem atbilde?

-    Pusstunda. Ilgakais - stunda.

-   Un, lai viņi varētu darboties ap kondicionētāju, Luvrai jāizslēdz visa signalizācijā un jāielaiž viņi vitrīna, - Toms minēja. - Tev taisnība, tā mes tiekam stipri tuvu.

-    Bet kameras un sargi? - Dimā atgādinaja.

-   Videoplusmu mes pārtrauksim, - Toms neverigi atmeta ar roku. - Un sargus var apvest ap stūri, pat "atslēgt", ja tas bus nepieciešams.

-   Atslēgt? - Dimā kļuva bažīgs.

-   Gāze. Šautriņas ar trankvilizatoriem. Neuztraucies, Džeipi, es nevienu netaisos nogalinat. Ar to nodarbojas Milo.

-   Bet vienalga vēl paliek jautajums par tikšanu prom, - iejaucās Arčijs.

-   Tas ir vienkārši, - Toms smaidīja. - Mēs nemaz neiesim iekša.

-   Es vairs neko nesaprotu, - Dima apjucis grozīja galvu.

-   Mes abi, - Arčijs pievienojās.

-   Iedod man to plānu kanalizacijas sistēmai, kas atrodas zem Luvras, un es viens divi paradīšu, kas un ka.

34

Parīze, 8. rajons, "Četru gadalaiku" viesnīca Džordžs V

21. aprīlis, pulksten 23:33

Dženifera vismaz piecpadsmit minūtes nosēdēja ar klausuli roka, tad beidzot Grīns atbildēja. Spriežot pec kavēšanas un dūkoņas fonā, viņš sēdēja lidmašīna. Šajos laikos bija stipri grūti zināt, kur cilvēki atrodas un vai viņi tiešam ir tur, kur it ka atrodas.

-   Man ir trīs minūtes, Brauna, runājiet par lietu.

-   Tas ir Razi, ser. Esmu gandrīz pārliecinātā. Viņš pirka gleznas, izgatavoja kopijas, ko pārdeva Talajos Austrumos, bet oriģinālus pec tam iztirgoja ar Eiropas un ASV izsoļu namu starpniecību. Visticamak, tas ilgst jau gadiem.

Viņa īsuma izklāstīja, ka pec sarunas ar Tomu izprata šo afēru norisi. Autentiskuma sertifikātu izmantošana, orientēšanas uz japaņu pircejiem, Omertu kodekss, kas līdzīgi dumu priekškaram nošķīra no pārejās pasaules Ņujorkas mākslās tirgotāju aprindas.

Grīns dziļi ievilka elpu.

-   Vajadzēs palikt zem mikroskopa katru cik necik ievērojamu impresionistu izsoli pedejo desmit gadu laika un paskatīties, ko

Razi attiecigaja perioda pircis un pārdevis, - instinkts liek bosam atrotīt piedurknes, Dženifera pasmaidīja. Ari Grīns juta, ka izmeklēšana tuvojas noslēgumam. - Iespējams, runa ir par miljoniem dolāru! Hadsons un Kols sajuks prata.

-   bet vienalga vel paliek I lemons, - viņa atgadinaja. - Es neredzu, kā šeit iederas viņš.

-   Varbūt Razi kļuva parak rijīgs, un I lemons piedraudeja, ka vairs necietis klusu.

-   Vai varbūt ta ir pavisam cita lieta. Saistīta ar l uvras inventārā numuru, ko mes atradam faksa viņa kabineta.

-   Jus it ka grasijaties ar kadu no viņiem aprunaties?

-   Ja, man bija norunātā tikšanās, bet viņi mani atšuva. Rit mēģināšu vēlreiz.

-   To visu noziņojiet ari Ņujorkas poličiem. Varbūt viņiem bus kadas domas, - viņa tonis lika noprast, ka ši varbūtība direktoram Grīnam liekas ārkārtīgi neticama. - Malacis, brauna. Vienīga nelaime, ka tas viss ir diezgan veļu…

-    Ir vel viena, - viņa iejaucās. - I uiss.

-   Kas ar Lūisu? - viņa balss uzreiz kļuva skarba, bija skaidrs, ka priekšnieks negrasās viņai atvieglot atzīšanos.

-   Viņš ir šeit, Parīze. Sekojis man.

-   Tas noteikti ir joks, brauna! - Grīns uzspraga.

-   Kaut nu ta butu. Diemžēl…

-   Turieties no viņa pa gabalu, dzirdat? - Grīns aizelsdamies viņu partrauca. - Nerunājiet ne varda, pat neskatieties uz viņa pusi! Ja viņš ienāk pa vienām durvīm, jus soļojiet ara pa citam. Tad nebūs nekādu problēmu. Un vispār, ar nakamo reisu uz Ņujorku, drošs paliek nedrošs.

-   Mazliet par veļu.

-   Kam par veļu? - viņš ierecas. - Tikai nesakiet, ka jus atkal iekaustīja! to tipu!

-    Es viņam nesitu, ser, - Dženifera apklusa, nojauzdama, ka saruna ir nonākusi līdz kritiskajam punktam, bet saprazdama, ka griezties atpakaļ jau ir par veļu. - Bet Toms Kerks gan sita.

-   Toms Kerks? - ja Grīnam rokā bija glāze, tad izklausījās, ka viņš nupat ir visu izgāzis klēpi.

-   Tas cilvēks, kas mums palīdzēja "Divgalvaina ērgļa" lieta.

-   Es zinu, kas ir Toms Kerks, Brauna, - direktors salti atbildēja. - Un gribu zināt, ka, elle, jus gadijaties kopa ar viņu.

-   Vistīrākā nejaušība, - viņa skaidroja, palūkodamas uz portfeli, kas bija nolikts gulta un, liekas, dzēlīgi smikņaja. - Es viņu nejauši sastapu pie I .uvras. Mes sakam runāt, un man ienaca prata, ka viņš var palīdzēt izmeklēšana. Tad mes turpinājām par to runāt, ēdot vakariņas.

-   Vakariņas! Ak kungs, jo talak, jo trakāk.

-   Kad mes iznācām no restorānā, tur jau gaidīja Luiss. Gvelza to pašu ko Ņujorka. Toms… tas ir, Kerks viņam iesita. Notrieca.

Viņa gala iestājās klusums, ilgs jo ilgs klusums. Kad pēdīgi Grīns ierunājās, viņa balss izklausījās ērmoti mierīga un apdomīga. Salta, tala balss. Labak jau nu butu šķīlis zibeņus.

-   Jus saprotat, Brauna, ka tas neizskatās labi? No malas?

-   Ja, ser, bet es nedarīju neko sliktu.

-Jus domājāt, ka Lūisam nav vienalga, labi vai slikti? Viņam vajadzīgs tikai viņa raksts. Un, tīšam vai netīšam, jus viņam to sagādajat. I.ielisku rakstu.

Klusums. Lai ka negribejas to atzīt, Grīnam bija taisnība.

-    Ko man tagad darīt? - Dženifera jautaja, un viņai sametas nelabi, apzinoties, ka viss pēdējos gados darba paveiktais acu priekša leni izšķīst.

-   Jaaiziet atvaļinajuma, ka mes pirms dažām dienam runājām. Paņemiet paris brīvas nedeļas. Kaut mēnesi. Galvenais - pietiekami ilgi, lai viss norimstas, nevis pilnīgi iziet no kontroles.

-    Bet Razi? - viņa gandrīz izmisīgi jautaja.

-    Es nupat grasījos jums pateikt, - Grīna balss kļuva klusāka. - Razi šorīt iekapa lidmašīna, kas devas uz Lielajam Kaimanu salam. No turienes aizlaidas uz Kubu. Ar viņu mes esam čammajušies pārāk ilgi. - Grīns apklusa, un pec brīža piebilda, it ka tas viņam nule butu ienācis prata: - Cerams, ka ar jums viss vel nav zaudēts.

35

Tokija, Ginzas rajons

22. aprīlis, pulksten 13:22

Istabas kakti slīga tumsa, vidu blāvi apgaismoja vairakas ciparu displeju virknes, kas šķērsoja griestus ka apgaismota nolaišanas josla. Leo gaidīja, kad viņu aicinas nākt tālāk; viņa priekšā vismaz piecpadsmit, varbūt ari divdesmit pedu garuma stiepās pusdienu galds - zaigojošs ebonita tilts pari ķirškoka grīdai. Do- bermaņi, kuru sāni bija vienas retas no kautiņiem, pieglauduši zīdainas ausis, nievīgi nolūkojās viņa no saviem sargposteņiem abās pusēs vienīgajam krēslam.

Sēdēdams krēsla pie galda talaka gala, vīrietis ar kailo galvu paskatījās uz Leo pusi un piesauca sev klāt, pavicinadams ēdamos irbulišus. Viņš, ka parasti, bija ģērbies melnā uzvalkā ar aveņkrasas apdari un melna kreklā ar spodri baltu kaklasaiti, kas it ka šķēla viņu pušu līdzīgi cirtiena paceltam zobenam.

Viņa priekša bija rūpīgi izkārtots ēdiens un šķīvji: saskaņa ar viņa rakstiskajam instrukcijām un pašrocīgi zīmēto galda plānu visi koši glazētie šķīvji un bambusa groziņi atradas vienādā attāluma cits no cita. Viņš bija caurcaurēm ieraduma cilvēks, un kal- potāji bija iemācīti nesagadāt vilšanos.

-   Takeši-san, - Leo sveicinaja. - Sūtījums no Amerikas. No Ņujorkas.

Viņš pastiepa uz priekšu baltu kastīti, kas bija apsieta ar melnu samta lenti.

Takeši pacēla galvu, nolika irbulīšus porcelānā trauciņa, piespieda pie lūpām iecietinatu servjeti, atkal nolika to klēpi un izstiepa roku, noknikšķinadams garos pirkstus. Turēdams kastīti abas rokas, Leo, zemi paklanīdamies, ielika to viņam sauja un at- kāpas.

Takeši skatijas uz viņu, jautājoši raukdams uzacis; gludā ada viņam uz pieres bija savilkusies grumbas, muskuļi raidija impulsus pari plikajam pakausim un tas ņirbēja, ka zivju baram aizpeldot zem pašas ūdens virsmas.

-   Auksts.

-    No saldētavas, - Leo paskaidroja.

Takeši zaļas acis nekustīgi lūkojas viņa, tas zalgoja puskrēsla ka divas nakts debesis palaistas laternites. Leo nodūra skatienu - ja viņš raudzītos pretī ilgāk neka paris sekundes, ta jau butu necieņas izradīšana.

Takeši palocīja galvu, atraisīja melno lenti un noņēma kastes vāciņu. leskatijas, un viņa sejā atplauka smaids. Paņēmis irbulīšus, viņš izvilka no kastes kaut ko maziņu un pacēlis radīja to Leo.

Leo sakumā šķita, ka ta ir austere vai gliemene, taču, pamanījis krasas traipu un smalko kapilaru tīklojumu, kas ieskava mirdzošo objektu, viņš norīstījās. Ta bija acs; muskuļu audu un nervu galu ņudzeklis šūpojās zem tas ka medūzas taustekļi.

-   Aci pret aci. Vai tads bija tas teiciens? - Takeši bez smaida ierunājās.

-    Mākslās tirgonis? - Leo minēja.

-   Jurists, - Takeši izlaboja. - Es liku šo viņam izgriezt, vel dzīvam esot. Lai viņš saprastu, ko es redzu, skatīdamies uz gleznām, ko viņš man pārdevis.

-   Jums jau zināms, ka mes atradam ari otro?

-    Parīze, ja, - Takeši apstiprinaja.

-   Viri šodien izlido uz turieni.

Pauze.

-   Es laikam došos līdzi.

-    Kungs? - Leo pat nemeģinaja slēpt pārsteigumu. Šīs ēkas piecdesmit trešo stāvu Takeši nebija atstajis vairak neka sešus gadus.

-    Filma nekad nav tikpat laba ka īstenība.

-   Nav, - Leo piekrita, joprojām nespedams attapties.

-    Un varbūt ceļojums naks man par labu.

-Ja.

-   Lidosim ar reaktīvo.

-   Protams.

Leo jau gribēja doties prom, taču pēkšņi kaut ko atcerējās.

-   Vai uzdosiet man aizvakt? - viņš pamaja uz kastīti.

-   Nav vajadzīgs.

Takeši nometa aci, kas viņam bija roka, uz grīdas, tam sunim, kas sēdēja no viņa pa kreisi. Pec tam ar irbulišiem uzmanīgi izņēma no kastītes otru un nometa labaja pusē. Abi četrkāji nekustīgi skatijas uz viņu, mazliet pacēluši galvas, saslejuši ausis; tiem pie žokļiem šūpojas biezi slienu ķepekļi.

Takeši uzsita knipjus. Suņi leca uz priekšu, ar vienu vienīgu žokļu cirtienu paršķeldami katrs vienu nomesto aci pušu kā olu; ūdeņainais receklis izspraga pa dzelteno zobu spraugam.

Parīzes apkaime, Lezili

22. aprīlis, pulksten 7:03

-   Kas?

Arčijs ar galvas mājienu noradīja uz Toma tālruni, kas skaļi vibrēja uz priekšēja paneļa.

Toms paskatījās, tad aizgrieza galvu.

-    Un kā tev liekas? Droši vien grib sarunat, kad varēs atdot manu portfeli.

-   Tu neatbildēsi?

-    Lai vispirms Ann ar viņu paruna.

Tālrunis apklusa. Pagaja dažas minūtes, un tas atkal saka zvarut.

-    Neatlaidīga.

-    Varbūt viņa grib parunaties par vakardienas notikumiem.

-    Kas tad vakar notika? - Dima pa spraugu starp sedekļiem noliecās uz priekšu, satvēra Toma kreiso roku un saka pētīt pirkstu kauliņus.

-   Tur bija viens žurnālists, - Toms izrāva roku, saprazdams, ka nepaskaidrojot neizdosies izsprukt. - īsts mūdzis. Atkulies no jeņķiem, lidojis visu šo gaisa gabalu tikai tāpēc, lai ievāktu papildu informāciju savam draņķa rakstelim. Viņa satraucas. Tas stulbais merglis neparko neaizveras. Tad nu es viņu iekaustīju.

-   Ak, tu mans varoni! - Arčijs sāka smieties, un Dima viņam piebalsoja.

Patiesība, par spīti visam viņu dzelibam, bridi, kad 1 ,uisa riebīgo jautajumu sprostuguns nobira par Dženiferu, Toms tiešām bija jutis viņai līdzi: fotoaparāts bija notvēris viņu sevišķi vangā mirkli. Gribējās, lai izgaist tas izbiedētais, apjukušais vaibsts viņas seja. Bet abu ņirgu priekša viņš to neatzīs, ko vel ne.

-   Man liekas, viņa bija drīzāk dusmīga, nevis pateicīga, - viņš cirta pretī.

-   Bet ne tik ļoti dusmīga, lai nepaņemtu portfeli, - Dimā apradīja. - Tu laikam iebaroji viņai reti labu pasaciņu, - viņš piemiedza ar aci.

-   Tev acīmredzot tas sagadā varenu prieku, ja?

-   Un tev nemaz? - Dima atmeta.

-   Dženifera ir labs cilvēks. Kas zina, cita reizē, citā dzīvē mums ar viņu… Man vienkārši riebjas viņai melot, viņu šādi izmantot.

-   Ta bija tava ideja, - Dima atgādināja.

-   Zinu. Un tas ir vel pretigak, - Toms drūmi norūca.

-    Rimstieties, skuķi! Man liekas, mes esam klat!

Arčijs satraukts radīja uz viru, kurš vēra vaļā zemas noliktavas vārtus ceļa pretejā puse. Plāksnīte pa kreisi no galvenas ieejas liecinaja, ka šeit atrodas "Lakomba un delu" birojs, un ši firma, ja varēja ticēt Arčija informācijās avotiem, bija atbildīga par "Monas Lizas" gaisa kondicionētājā tehnisko stāvokli.

-   Tev ir signāls? - Toms pamaja uz portatīvo datoru, kas nedroši līgojas Arčijam klēpi.

-    Pietiekams.

Toms un Dima izkapa no mašīnas un pa vārtiem iegaja pagalma. Talakaja stun ļodziga kaudzē bija sakrautas riepas, tam blakus rēgojas vecs motocikls, no kura bija atlicis tikai sarūsējis skelets. Bruģētas teritorijas viņa puse staveja zils Renault busiņš, kam uz sāniem dižojās firmas nosaukums un talruņa numurs.

Priekštelpa neviena nebija. L īdzās tukšai dzerama ūdens muciņai atradas divi zemi plastmasas krēsli. Pelecigās, aplupušas sienas izdaiļoja par gaisa filtriem un kondicionētāju barošanas blokiem šķībi pielipināti plakāti ar puskailam daiļavām.

-   Vai te kads ir? - Dimā franciski pasauca, tad piespieda īkšķi pie rādītājpirkstā, pielika pie apakšlūpas un spalgi uzsvilpa.

-    Ludzu. - Rokas biksēs slaucīdams, paradijas kads vīrietis; viņam aiz muguras skalojamā kaste nošalca ūdens.

-    Kas jus esat? - uzrēca Dima.

-    Marsels Ditru, - vīrietis sarauca pieri.

-    Di-tru. Marsels, - Dima sarīkoja veselu cirku, pierakstīdams šo vardu. - Mani sauc Alēns Gveno. Šis ir mans kolēģis Marks Bergers. Mes vēlamies runāt ar atbildīgo personu par jautajumu, kas skar valsts drošību, - viņš novicinaja firmas pārstāvim gar degunu vecu slepena dienesta apliecību, ko majas bija izracis no atvilktnes dziļumiem.

-    T-tas esmu es, - vīrietis izstomija un pastūma brilles aug- stak. - Līdz astoņiem te neviena cita nebūs.

-    Lieliski, - Dima skopi pasmaidīja. - Ditru, mums ir pamats uzskatīt, ka, iespejams, teroristi plāno izmantot gaisa kondicionētājus, lai izpustu valdības ēkās indīgu gāzi.

Toms apvaldīja smaidu. Dima teicami zinaja, ka vislabak uzmanību var piesaistīt, izmantojot dažu labu vardu, kas sakas ar "t". Turklāt šajos laikos tas, par ko viņš klāstīja, diemžēl vairs nebija tikai dīvaina izdoma vien.

-    Indīgu gāzi? - Ditru acis bezmaz izlīda no pieres.

-    Tieši ta. Mēs zinām, ka jums ar vairakam valsts iestadem ir sadarbības līgumi. Mums jazina, kādus drošības pasakumus jus esat veikuši, lai nepieļautu noziedzīgas rīcības ar jūsu tehniku!

-    Protams, protams! - Ditru sparīgi maja ar galvu. - Nāciet!

Viņš pacēla kustīgo letes sektoru un ielaida abus biroja nepie-

ejamaja daļa. Pie griestiem iedegās garas dienasgaismas spuldzes, un Toms ieraudzīja lielu atvērta plānojumā iekārtotu telpu, kura atradas divpadsmit galdu, kas bija izkārtoti trīs grupas. Vienu rotāja apsveikuma kartītes un baloni, acīmredzot, ta saimnieks nesen bija nosvinējis dzimšanas dienu vai kazas.

-    Visas musu ierīces tiek kontrolētas no šejienes, - Ditrū noradīja uz vienu no datoriem, pie kura, atšķirība no parejiem, nebija nekādu kramu. - Sistēma automatiski fiksē jebkādu nesankcionētu darbošanos. Mes uzreiz izbraucam un skatamies, kas tur notiek.

-    Paradiet! - Dima pavēlēja.

Ditru palocīja galvu un saka klabinat taustiņus - rakstīja paroli.

-   Tā, redziet? - viņš radīja uz ekrānu. - Visas musu ietaises…

Kamēr Ditru visos sīkumos skaidroja, ka darbojas sistēma,

Toms klusiņām pagajās sānis un piesoļoja pie lielas tāfeles, kas bija piestiprinātā pie tālākās sienas. Uz tas bija šīs nedeļas darbu grafiks un norādījumi, kad i uzdevumi jāveic katrai brigādei. Viņš ātri to izpētīja, paturēdams prata atsevišķus grafika punktus un aptuveno laiku, kad gaidami automobiļi.

-    Berger, varat pāris minūtes pagaidīt šeit? - Dima uzsauca. - Monsieur Ditru velētos man atri izradīt telpas.

-    Protams, - Toms paraustīja plecus.

Ditru dedzīgi vedinaja Dima uz noliktavu, joprojām čakli klas- tīdams, cik laba ir viņu sistēma. Kolīdz abu soļi bija noklusuši, Toms pieskreja pie datora, ar kuru Ditru nupat bija darbojies. Puisim prata netrūka, jo datoru viņš bija nobloķējis, tomēr ši piesardzība naca par veļu - Toms bija paspējis viņam pār plecu nolasīt paroli. Toms izrāva no kabatas kompaktdisku. Ielicis to nolasīšanas ierīce, viņš atvēra taja ierakstīto programmu un palaida, laiku pa laikam bažīgi atskatīdamies uz durvīm: Ditru kuru katru bridi varēja atgriezties. Pagaja dažas mokošas minūtes, un iezva- nijas viņa tālrunis.

-Arčij? Redzi?

-Ja. Tikko paradījas.

-   Parole ir "Belmondo".

Toms izdzirdēja balsis, arvien tuvāk. Arčijs klusēja.

-   Nu! - viņš skubinaja.

Kaut kur nočīkstot atveras un aiz,cirtas durvis, soļi dunēja bīstami tuvu.

-   Arčij!

-   Ir! Ņem āra!

Izravis disku, Toms nobloķēja datoru un lektin aizlēca turp, kur bija stāvējis pirmīt, - tieši laikā: Dima un Ditru uzreiz ari ienaca pa durvīm.

-   Gatavs? - Dima jautājoši iepleta acis.

-    Par mata tiesu, - Toms pamaja, iebāzdams disku džinsu kabatā.

-Monsieur Ditru, jūs mums sniedzāt nenovērtējamu palīdzību, - Dima sparīgi kratīja puiša roku. - Jūsu modrība ir uzteicama. Francijas varda izsaku jums pateicību!

Izskatijas, ka Ditru no lepnuma nogāzīsies gar zemi.

37

Parīze, 8. rajons, "Četru gadalaiku" viesnīca Džordžs V

22. aprīlis, pulksten 8:21

Dženifera iznāca no lifta un pagriežas, lai ieietu restorānā It Cincļ. Pec sarunas ar Grīnu viņa nakti bija pavadījusi ļoti nemierīga miega. Kārtīgās brokastis un labi daudz kafijas bija viņas vienīga cerība izvilkt līdz vakaram, turklāt priekša vēl bija lidojums uz dzimteni.

-   MudemoiMle Brauna?

Viņas vārds bija atskanējis no turienes, kur administratora le- tes priekša glīti izkārtoti atradas vairaki atzveltnes krēsli; kads vīrietis patlaban cēlās kajas.

Dženifera palūkojās turp un uzsmaidīja, ieraudzījusi pazīstamu seju.

-   Monsieur Beson?

Ja vakar Besona taljūru burātājā tērps šķita gluži vienkārši videi neatbilstošs, tad šeit, starp spožajiem kroņlukturiem, apzeltītajiem bronzas pulksteņiem un spodrajam marmora grīdām tas likās gandrīz bezkaunīgs. Vismaz ta nepārprotami uzskatīja šveicars, kas skatijas uz Besonu ar neslēptu nicinājumu.

-    Vai kaut kas atgadījies? - viņa raizēdamies vaicaja.

-    Atvainojiet par traucējumu, - salīdzinājumā ar iepriekšējo tikšanas reizi viņš izskatijas ērmoti uztraukts; precīzāk, puse viņa sejas pauda satraukumu, kamēr otra palika tikpat bezkaislīga un neizdibināmā ka vienmer.

-   Vai te ir kada vieta, kur var aprunaties? - viņš pazagšus at- skatijas uz šveicaru.

-Jā, protams! - Dženifera pieveda viņu pie divana, kas atra- das zem bezgaumīga gobelēna par Marijas Pasludinašanas tēmu. - Kas noticis?

-   Tas numurs - Luvras inventārā numurs, ko jus man radijat.

-    Kas par lietu?

-    Vai jus noskaidrojat, kas tas ir?

-   Man vakar bija norunātā tikšanas ar vienu no Luvras darbiniekiem, - Dženifera atbildēja, - taču ta nenotika. Es taisos ar viņiem sazvanīties pec atgriešanās ASV.

-   Jūs atgriežaties Amerikā? - besons šķita pārsteigts.

-    Pievakarē izlidoju. Diemžēl tada bāzes nometnes pavele.

-   Tad labi, ka es jus noķeru.

-   Jus noskaidrojāt, kas tas par numuru? - viņa minēja, nepacietīgi pieliekdamas.

-    Piezvanīju paziņam, - viņš pamāja. - Viņam ir pieeja Luvras kataloga sistēmai. Un… - viņš apravas, kā nezinadams, vai tiešam vajag turpināt.

-    Un? - Dženifera steidzinaja.

-    Un, pec visa spriežot, kataloga numurs, ko jus man iedevāt, atbilst "Monai Lizai".

-    "Mona 1 ,iza"?- neticedama savam ausim, Dženifera satriekta pagrozīja galvu.

-    Leonardo da Vinči glezna.

-    Es zinu, kas ir "Mona Liza",- viņa strupi atsaucas, mazliet aizskarta, ka besons viņas apstulbumu iztulkojis ka nezinašanu.

Nu, ja, eiropieši lielākoties uzskata, ka amerikaņu zinašanas par svešu zemju kulturu nesniedzas talak par meksikāņu ēdieniem un Kubas cigāriem. - Vienkārši esmu pārsteigtā.

-    Godīgi atzīšos, es ari tads biju, - Besons satraukti iekāsējās. - Vai drīkstu jautat, ka tas pie jums nonaca?

-   Jautāt jus drīkstat, bet diemžēl es nedrīkstu jums atbildēt, - viņa atvainodamas pasmaidīja.

-    Nē, protams, - Besons pamaja. - Lai nu ka, man likās, ka butu prātīgāk neatstat zīmīti administratoram. - Viņš notvēra vēl vienu bažīgu šveicara skatienu.

-    Liels paldies, ka jūs atnacat.

-   Ar prieku, mademoiselle Brauna! - Abi piecēlās un apmaini- jas ar rokasspiedieniem. - Lai jums veicas izmeklēšanā!

Besons šļūca uz durvju pusi, kur šveicars, nicīgi noblenzdams, izlaida viņu ara, bet Dženifera atslīga uz dlvaniņa, iegrimusi domas. Kāpēc Hemonam atsūtīts "Monas Lizas" inventārā numurs? Kas tie par 100 miljoniem dolāru? Par "Monu Lizu"? Vai kads gribēja viņam pārdot "Monu Lizu"? Kādas muļķības! "Mona Liza" atrodas drošība Luvra. Ka iespejams pārdot to, kas tev nepieder… pag…

Viņa sastinga, piepešas, šausminošas domas apstulbinata. Un tūlīt pat meģinaja aizgainīt šo domu. Ne! Nevar but! Pat viņš nemūžam neuzdrošinātos…

Tomēr viņai bija vajadzīga pārliecībā.

Dženifera pietrūkās kajas un iejoņoja lifta, izlēca ceturtaja stāva un skriešus iejoza sava istaba. Toma portfeli viņa vakar bija ielikusi skapi. Dženifera ātri izņēma to un nolika uz gultas malas, drudžaini domadama, ienizdama sevi par šīm domam, taču nespedama no tām atbrīvoties.

Ko Toms vakar darīja pie Luvras? Kas ta par lapiņu, ko viņš tik cītīgi pētīja un pēc tam tik vainīgi noslēpa. Kapec viņš tik izvairīgi un miglaini runaja par to, ko dara Parīzē? Kāpēc uzsaka to dīvaino sarunu par to, ko Dženifera darītu, uzzinājusi, ka viņš atsacis veco amatu? Kas patiesība lika Tomam vakarnakt laisties lapas, kolīdz tika piemineta policija?

Un pats galvenais, viņa domaja, uz to skatīdamās, kapec viņš visu laiku staipīja līdzi šo portfeli, turēja to paduse ka bērns, kas ne uz mirkli nespej šķirties no mīļa laciša?

Vismaz uz šo jautajumu viņa tūlīt zinas atbildi.

Dženifera izņēma no viesnīcas piešķirta šūšanas komplekta drošības adatu, atvēra un, iespraudusi minibara durvju sprauga, locīja, līdz ta pārvērtās par aķi. Iebāzusi to sledzene, Dženifera uzmanīgi grozīja un sajuta, ka ta aizķeras. Veikli pagriezusi roku, viņa atmūķēja portfeli.

Portfelī atradas biezs papīru žūksnis. Parciladama tos citu pec cita, Dženifera manīja, ka viņu pārņem aizvien lielākā neticība un šausmas. Luvras sargu saraksts, vecumi un adreses. Galve- nas signalizacijas sistēmas shēma. Pazemes tuneļu un kanaliza- cijas šahtu plāns. Videokameru izvietojums un ciklu periodi.

Tas nav iespējams, viņa sev teica. Jabut kadam citam izskaidrojumam, citam iemeslam, kalab Tomam ir šie dokumenti. Taču, lai ka viņa pulējas noniecināt to, kas bija viņas acu priekša, ar katru nakamo papīru arvien vairak sabruka Toma šķietama nevainīguma apdrupušas sienas.

Tādēļ pēdējais papīrs, ko Dženifera paņēma rokas, jau sniedza kaut ko līdzīgu atvieglojumam; pārgurumu, kas sakrājies, pretojoties nešpetnu bangu vaļiem, pēdīgi nomainīja instinktīvas dusmas: ar blīkšķi sagruva pedejie viņa godīguma vaļņi, balta lapa, uz kuras rakstīts viens vienīgs numurs. Un viņa acumirkli pazina šos ciparus.

"Monas Lizas" inventārā numurs.

Parīze, 6. rajons, Kristīnes iela

22. aprīlis, pulksten 11:37

Vienvirziena ielas vidu, nosprostojot satiksmi, staveja automašīna; mirgoja avārijas uguņi. Busiņš nobremzēja, vaditajs nepacietīgi nospieda signaltauri.

-    Kas notiek? - viņam aiz muguras atskanēja apslapēta balss.

-    Kads idiots apstajies otraja joslā, - vaditajs atsaucas un iz- baza galvu pa atvērto logu. - Kusties! - viņš uzsauca, un šauraja ielā atkal atbalsojas taures signāls.

Taču mašma stavēja, ka stāvējusi, lai gan motors, liekas, darbojās.

-   Mišel? - vaditajs uzsita pa cisku vīrietim, kas snauda blakus; tas acumirkli pamodas. - Ej un pasaki tam nejegam, lai aizvac savu stulbo vāģi! Man nav laika te visu dienu dirnet un gaidīt.

-   Nebūs nepieciešams, - pie loga bija uzradies Toms; rokā viņš turēja šaujamo. - Ara! Abi divi!

Acis izbolījuši, viri klupdami krizdami izrāpās pa vadītāja puses durvīm, neatņemdamies lūkojoties resnaja stobra, kas bija notēmēts viņiem krūtis; tikām Arčijs iekapa pa otram durvīm. Dima izsledza vieglās mašīnas avarijas lukturus un aizripinaja prom.

Noslēpis šaujamo meteļa kabata, Toms aizveda vīrus uz kravas durvīm. Aizmugure jau bija izveidojusies neliela braucamo rinda.

-   Ja meģinasiet iepīkstēties, uzreiz gals klāt, - Toms nošņācās un atvainodamies pamaja gaidošajiem, ta paskaidrojot, ka tūlīt saks braukt, bez šaubam, viņš itin nemaz negrasijas kadu nogalinat. Patiesība šaujamais vispār nebija pielādēts. Taču, lai šis gājiens izdotos, vīriem bija jātic, ka viņš ir spējīgs uz visu.

-    Iekšā! - viņš abiem pavēlēja.

Tie darīja, ka likts, iztraucēdami trešo, kas kravas nodalījuma bija ķeries pie agram pusdienām.

-    Kas tad nu? - tas ar pilnu muti purpinaja.

-    Klusēt! - Toms uzsauca, ierapdamies abiem pakaļ un aizvērdams durvis. - Sēsties! - viņš visiem trim noradīja uz solu, kas stiepās gar labo malu. - braucam! - viņš uzkliedza, piedauzīja pie jumta un nolīgojas, kad busiņš saka braukt.

-    Ko jus gribat? - viens no vīriem bailīgi jautaja.

-    Mums nekādās naudas nav, - otrs skaidroja. - Viss bankā.

-   Drēbes, - Toms smaidīdams atbildēja. - Mēs gribam jusu drēbēs.

Parīze, 4. rajons, Pompidu centrs

22. aprīlis, pulksten 12:20

Pompidu centra plana šķēle Dženiferai priekša bija iespileta starp divām pelekam ekam; sarkana, zaļa un zila bērnišķīgais košums likās nereāls, gandriz kā no animācijas filmas. Tikai pieejot tuvāk, varēja redzēt, ka dažādas krasas veidoja neapvaldītu, juku jukām sapiņķetu cauruļu un liftu masu - ēkas vēnas un artērijas, - un tam visam apkart bija balts, askētisks ietvars. Gandrīz šķita, ka celtne izgriezusies otrādi kā cimds.

Laukumiņš galvenas ieejas priekša vel bija diezgan tukšs. Neliels pulitis bija sastajies ap ugunsrijeju, blakus visuresošajiem karikatūristiem un bizišu pinējiem paris pusaudžu slīpēja skrituļ- deļošanas maku.

Nonākusi pie liftiem, kas veda uz otro stāvu, viņa apstajas, pra- todama, vai no šejienes varēs redzet Tomu ierodamies un, ja varēs, vai viņš bus viens. Ak, ja gan - pagaja nieka piecas minūtes, kad laukuma mala apstajas zils kravas busiņš un no ta izkapa Toms.

-   Vai drīkstu uz brītiņu aizņemties? - viņa jautaja tuvakajam tūristam. - Policijas vajadzībai.

Vīrietis apjucis noņēma kakla pakarto fotoaparatu un iedeva to Dženiferai. Noregulējusi teleobjektivu, viņa pievilka klat busi- ņa attēlu, paturēdama prata uz ta sana uzkrāsoto nosaukumu.

Pec tam viņa skatijas, ka Toms ieiet rotaļlietu veikala un pec paris minūtēm iznāk ar nelielu maisiņu, ko pasviež busiņa vadītajam. Dženiferas acis samiedzās - vīrieti, kas sēdēja pie stūres, viņa pazina. Arčijs! Tatad viņš nebija Londonā, Toms atkal bija melojis.

Dusmas sakodusi zobus, viņa atdeva fotoaparatu apstulbušajam tūristam un devas uz skalu platformu muzeja augšējā stava. No turienes varēja saskatīt Dievmātes kaledrales druknos torņus, Eifeļa torņa timekligo stāvu un, starp abiem milzeņiem, Invalidu doma zeltīto kupolu. Tieši tur pirms gada Toms bija atlīdzinājis Dženiferai par uzticēšanos, izglabdams viņai dzīvību. Cik nepamatota šobrīd likās toreizeja paļaviba!

-    Piedod, es nokavējos.

No lifta iznaca loms.

-    Nekas.

-   Un ari par vakarnakli piedod, - viņš neveikli platīja rokas. - Nenovaldijos.

-   Tu atnaci pakaļ šim te?

Dženifera pacēla augšup portfeli; viņas sejā nebija smaida, balss skanēja skarbi.

-   Ja, - Toms pateicīgi pasmaidīja, taču, kad viņš pastiepa roku, Dženifera parava portfeli atpakaļ.

-   Tom, kas notiek?

-    Par ko tu runa?

-   Es atvēru, - viņa apsūdzoši pamaja ar portfeli. - Es zinu, ko tu grasies darīt.

Toms noskaities izrava viņai to no rokām.

-    Kā tu atļavies…

-   Luvra? "Mona Liza"? Tu esi pilnīgi nojūdzies?

-   Nebļausties, velns pārāvis! - Toms uzšņaca, satvēra viņu aiz elkoņa un aizvilka uz klusāku stūri.

-   Tu teici, ka esi atmetis vecos jociņus! - viņa teica, izraudama roku.

-   Tas nav tik vienkārši, - Toms uzstaja.

-Tu gribi nozagt "Monu Lizu". Man jau nu tas izklausas ļoti vienkārši.

-Man nav izvēles. Es mēģināju Luvru brīdināt, bet viņi neti- ceja.

-    Par ko brīdināt?

-   To gleznu grib nokampt viens cits. Zaglis varda Milo.

-   Un tu gribi to pievākt, lai nedabū viņš? - Dženiferai neticība iepletās acis.

-    Es grasos to atdot atpakaļ.

-Ak tu mūžs! - viņa sarkastiski nosmēja. - Tu tiešām ceri, ka es uz to uzķeršos? Jus abi ar Arčiju esat atgriezušies pie veca amata, pareizi? Tādēļ viņš ir atbraucis šurp. Visa ta muldēšana par atmešanu, par to, ka nav bijis kārdinājumā… Tu vienkārši gvelzi to, ko man gribējās dzirdēt. Tas viss bija sadomats.

-    Milo ir nolaupījis kadu cilvēku. Meiteni. Manu draudzeni. Tā glezna mani neinteresē. Man to vajag tikai tapec, lai izglābtu šo meiteni. Viņš ir iecerējis ielauzties šonakt. Man jāpaspēj pirmajam. Ja es to neizdarīšu, viņa mirs. - Toma balsi bija jaušams izmisums.

Dženifera purinaja galvu, urbdamas viņa ar neticīgu skatienu.

-   Tu man meloji, Tom!

-Tikai tāpēc, ka es zināju, ko tu teiksi, - viņš lūdzoši sacīja. - Es zināju, ka tu mēģināsi to nepieļaut.

-   Skaidrs, ka ta ir. Es negrasos to pieļaut.

-    Kapec tev vienmēr viss ir tikai melns vai balts?

-   Nevis melns vai balts; tikai labs vai ļauns.

-    Labi ir darīt visu, kas iespējams, lai izglābtu Evu. Labi ir man uzticēties.

-    Velns pārāvis, ko tu iedomājies? Ka es pec visa ši tev uzticēšos?

-   To nu tev pašai vajadzēs izdomāt, - Toms atkliedza. - Galvenais - nemaisies man pa kajam!

Dusmas kvēlojošam acīm Dženifera noskatijas, ka Toms iekāpj lifta. Divainakais bija tas, ka pat šobrīd, lai cik noskaitusies viņa bija, par spīti visam, ko viņa bija redzejusi, sirds dziļumos viņai gribējās Tomam ticēt. Taču bija grūti aizmirst to papīra lapu Hemona kabinetā - to lapu, kas izskatījās tikai un vienīgi pēc piedāvājumā nopirkt "Monu Lizu".

Un vel grutak bija noticēt, ka Toms, lai ko viņš pats apgalvoja, jebkad spētu mainīties un kļūt par citu cilvēku.

40

Luvras muzejs, Rišelje spārns

22. aprīlis, pulksten 16:02

-     Kaut ko velejaties? - puisis no apsardzes noprasīja, kad viņi bija iesoļojuši pa buvlaukuma galvenajiem vārtiem.

-    Mes esam no arhitektu biroja, - Milo, stadidamies priekša, izvilka divas viltotas apliecības un falsificētu vēstuli no firmas, kas patlaban šajā Luvras daļa veica restaurācijas darbus. - Cik ņoprotams, viņi grib mainīt visu otra posma dizainu. Mums viss japarmera no jauna. It ka tapat darba traktu!

Sargs uzmanīgi izpētīja dokumentus, tad pamaja brigadierim, kas bija sakumpis par laikrakstu, ka atļauj šiem iet tālāk.

-   Man ir pippauze. Ceļu zināt? - viņš ar cerībām balsi jautaja, turēdams roka Gauloise.

-   Augšā un nelīst parak tuvu malai, - Hva apstiprinot pamaja. - Neuztraucies, esam izmācīti.

-    Tikai uzmanieties no putnu sūdiem, - brigadieris vīpsnādams bridinaja. - Tur augša jau izskatas ka tāda sasodītā slidotavā.

Ēkas priekša cilvēku un kravas pārvadāšanai bija ierīkots koši dzeltens pagaidu lifts. Tajā iekāpis, Milo aizvēra drošības vārtiņus un nospieda pogu "jumts".

-    Tu mus redzi? - viņš jautaja rācijā pec mirkļa, kad abi, videokameras vērīgā skatiena pavadīti, iznaca uz ieslīpa galvani- zeta cinka jumta.

-   Ja, - ausi atsaucas Aksels. - Man patīk tas ķiveres.

-   Gatava? - Milo jautaja Evai.

Viņa pasniedzas un noskūpstīja vīrieti.

-    Gatava, - viņa pasmaidīja.

-   Tad aiziet!

Viņi metās uz. priekšu. Aksels uz dažam sekundem pārtrauca video padevi, un viņi pa to laiku nonaca pie liela skursteņa - bija izpētīts, ka šaja vietā viņus neredz ne ta kamera, no kuras viņi bēga, nedz ari nakama.

-    Klat esam, - Milo izsēca.

-   Skaidrs. Pirma kamera aiziet, nakama stop. Uz priekšu!

Vadoties pec Aksela strupajiem norādījumiem, viņi šādi veica

vel sešus vai septiņus posmus, zigzaga veida parskriedami no viena kameras "akla plankuma" uz nākamo, un galu galā nonaca ēkas otrā puse virs lifta šahtas.

-   Viss tīrs, - Aksels viņus uzmundrināja. - Apsardze tikko ziņoja par iespējamu elektrības bojājumu, kas tiekot pētīts, bet jus neviens neredzeja.

Milo un Eva novilka darba drēbes, zem kuram atklājas melnas desantnieku uniformas ar ložu necaurlaidīgām vestem. Tad viņi no somam, kas izskatijas pec merierīču kastēm, izņēma ieročus, munīciju un nakts redzamības brilles. Visbeidzot viss, kas patlaban nebija vajadzīgs, tika salikts mugursoma. Jo mazāk viņi atstas policijai, jo labak.

Milo piegāja pie metāla durvīm, kas veda uz lifta šahtu, un atrava tas vaļa.

-    Ko tagad? - Aksels nedroši vaicaja, kamēr Milo un pec tam arī Eva nolaidās lejup.

-   Tagad gaidam.

41

Luvras muzejs, Denona stava pagrabs, vadības centrāle

22. aprīlis, pulksten 16:32

Izskatas iespaidīgi, tas nu viņai bija jāatzīst. Vesela monitoru siena - astoņi pa horizontāli un pieci pa vertikāli - radīja visa muzeja izvietoto kameru barotnes. Seši operatori pastaviga racij- saziņa ar simtiem apsardzes darbinieku. Sīki izstrādātā kompleksa shēma, kura bija redzams, ko rāda visas drošības ierīces visos stāvos. Vairaki datori parrauga apgaismojumu, apkuri, liftus un durvis. I .ikas, te vispār nekas nav atstāts nejaušības ziņa. Dženifera mazliet norīstījās. Tomam nebija ne jausmas, kam viņš gatavojas stāties pretī.

-Jus danjat pareizi, - viņu smaidīdama uzmundrināja Sesila Levi, kas staveja turpat blakus.

Dženifera pamaja, taču neatbildēja. Ja viņa rīkojas pareizi, tad kadeļ sajuta bija tik riebīga?

Viņa parlaida skatienu pārējiem, kas atradas šaja telpa; logu te nebija, un pieklusinataja apgaismojuma klātesošo vaibstus sedza viegls ēnu plīvurs. Viņa bija iepazistinata ar Sesilu Levi, ar muzeja apsardzes priekšnieku Filipu Trusāra, muzeja direktoru Antuanu Ledu un ar policijas pārstāvi Seržu Fera - viņš koordinēja papildspēkus, kas bija pieaicinati palīga.

Viņa pati bija stadita priekša kā īpašu uzdevumu aģente no FIB. Ciktāl viņa zinaja, šis tituls joprojām atbilda patiesībai - neraugoties uz vakarnakts sarunu ar direktoru Grīnu. Lai gan, protams, par to pārliecināties nebija iespejams. Grīns bija dīvaini nepieejams, un galu gala Dženiferai nācās nodiktēt Kvantiko sekretārei ziņu par ša rīta atklajumiem un viņas nodomiem saistība ar tiem.

-   Es joprojām nesaprotu, ka viņi taisās tikt prom ar visu gleznu, - Ledu nosmikņaja.

Vismaz sešdesmit gadu vecs, Dženifera nodomāja, taču darījis visu, lai izskatītos jaunaks: baltos, plānos matus apcirpis ezīti, uzlicis brilles koši sarkanos taisnstūrveida ietvaros - pieskaņojot zeķem. Ari melnais uzvalks bija ultramoderni piegriezts, un tumšpelēkais krekls kopā ar tadu pašu kaklasaiti neļava īsti saprast, kur viens apģērba gabals beidzas un nakamais sakas. Taču nekādi nebija iespejams noslēpt vaļīgo adu plaukstu virspusē un rievas, kas izvagoja viņa vaigus kā plaisas izžuvušas upes sakaltušajos dubļos, - pat tonējošais krēms, kas blāvi vizēja bronzas nokrāsā, un ta paliekas uz apkaklītes.

-   Jus teicat, ka redzējāt šo Kerku braucam 1 akomba busiņa? - viņš lurpinaja. - Bet viņiem pec grafika šeit jabut tikai pec vaira- kiem mēnešiem. Nesaprotu, ko tas šiem biedriem dos?

Kā pec burvja mājienā viena pie sienas redzama muzeja daļiņa izgaismojas dzeltena krasā un uz datora ekrana parādijas brīdinošs paziņojums.

-   Vitrīna izgājis no ierindas viens kondicionieris! - Trusārs izdvesa, neticīgi blenzdams ekrānā; tad viņš pacēla galvu un sa- skatijas ar pārējiem. - Viņš laikam uzlauzis Lakomba sistēmu!

Dženifera nogrozīja galvu un atļavās skopi pasmaidīt. Ja, atjautības trakumu Tomam nevarēja pārmest.

Sāka zvanīt viens no tālruņiem. Trusārs pamaja tuvakajam operatoram, lai tas paceļ klausuli. Dženiferai ar grūtībām izdevās saklausīt, ko tas saka:

-     Contrdle… Oui on l' a vu aussi… Vinczl minūtes?- puisis jautajoši palūkojas uz Trusāru; tas pamaja. - OK. Je previendrai Ies gars en bas de vous d' attendre.

-    Viņi kadu atsūtīs; ieradīsies pec divdesmit minūtēm, - Trusars viņas deļ pārtulkoja, lai gan šī droši vien bija vienīga sarunas daļa, ko viņa bija sapratusi.

-   Acīmredzot sabakstījis telefonu sistēmu - citādi viņš nevarētu piezvanīt, - stingri paziņoja Ferā - maza auguma resnis ar cītīgi salakotu melnu matu ērkuli, kas mirdzēja gandrīz sintētiska spožuma. - Gudri, bet uztraukumam nav pamata, - viņš ap- liecinaja, plaša žesta novicinādams savu tuklo roķeli. - Man vis- apkart ēkai stāv nolikti piecdesmit bruņoti viri. Vēl trīsdesmit rezervē, var ierasties četrdesmit piecu sekunžu laika. l īdzko viņš bus iekšā, ta ara vairs netiks, - policists pārliecināti paklanīja galvu, un viņa acis izvelbas ka purva vardei un par apkakli nojūma adas kroka.

-    Mes neuztraucamies, - Trusars paraustīja plecus, un bija skaidri manams, ka Ferā klātbūtne viņu nevis nomierina, bet drīzāk ercina. No otras puses, iepazīstoties viņš bija uz Dženiferu pablenzis tadam acīm, ka nepalika ne šaubu ēna - viņu ercina jebkura ielaušanās viņa noslegtaja pasaulīte. - Ja jusejie ar viņu netiks galā, mums ir sava stratēģija neparedzētiem gadījumiem.

-    O, viņi tiks gala, - Fera nošņaukajas un saka ķimereties ap sava formastērpa sudrabotajam pogām, līdz visas bija nolīdzinātās. - Tiks kā mīļie, un ar visiem.

-    Kada ir stratēģija neparedzētiem gadījumiem? - Dženifera ievaicājās.

-   Cerams, mums ta nebūs nepieciešama, - Trusars izvairijas no atbildes.

Pagaja desmit, tad divdesmit minūtes, ko aizpildīja tikai šķietama Toma noregošanas dažadās muzeja zāles un Ledu aizrautīgais stāstījums par Valfjerno bandas veiksmīgo mēģinājumu nozagt "Monu Lizu" 1911. gadā. Taču vispēdīgi Trusars triumfēdams iedūra pirkstu ekrana.

- Re, kur viņi ir!

Tas pats kravas busiņš, no kura Toms bija izkāpis pie Pompi- du centra, katrā ziņa tas izskatijas tads pats - tumši zils ar baltu uzrakstu. Dženifera vēroja, ka tas brauc pa ielu starp I.uvru un Senu, uz mirkli nozūd ekrana kreisaja mala un tūlīt, nakamās kameras pārtverts, paradas apakšēja monitora labaja puse.

Kamēr tas tuvojas, Dženifera parņema šaušalas, kas kļuva arvien stiprākās. Pirmīt viņa jutas tik pārliecinātā - ka viņa rīkojas pareizi, ka ši ir vienīga iespēja… Turpretim šobrīd, busiņam neapturami ripojot šurp, apkārtējiem alkatīgi blenžot monitora it ka viņi butu hiēnas, kas saskrējušas ap ievainotu gazeli, pret viņas pašparliecibas cieto klinti arvien spēcīgāk triecas līdz šim tik spītīgi ignorētas šaubas. Vai nu tas bija labi, vai slikti, bet viņa bija iemānījusi Tomu slazda. Un vairs nekas nebija labojams. Viss bija nokavēts - atlika vienīgi noskatīties, ka plēsoņas gatavojas dzīrēm.

42

22. aprīlis, pulksten 16:49

-   Viņi apstajas, - Ledu radīja uz ekrānu. Busiņš bija nobremzējis apmēram divsimt jardu pirms tas vietas, kur vajadzētu griezties iekša muzeja teritorija.

Trusars sadruma un piegāja tuvāk.

-   Ko viņi tur dara?

-    l'arbauda aprīkojumu? - Ledū izteica minējumu.

-    Varbūt, - Trusars nešķita pārliecināts.

-   Ko mēs darīsim? - ta bija Levī.

-    Gaidīsim, - Fera nelokāmi atbildēja. - Lai ko viņi tur dara, tas noteikti nebūs ilgi. Turklāt pagaidam viņu vienīgais noziegums ir busiņa nozagšana. Lai mes varētu viņus apcietinat, viņiem jāiekļūst muzejā.

Ritēja minūtes. Pagaja piecas, drīz jau desmit, busiņš stāvēja kā stāvējis. Nekustējās, vien palaikam salīgojas, kad garam aiz- dardinaja kada lielākā mašīna.

-   C'est riJicule, - Ledu nobuldurēja, noņēma brilles, bridi nikni spodrinaja stiklus ar kaklasaites galu un tad atkal uztupināja uz deguna. - Tas ir smieklīgi! Cik ilgi mēs ta blenzīsim? Kaut kas jadara!

-   Nē, kamēr viņi sež iekša, mes neko nedarīsim, - Fera pretojas.

Dženifera cieši skatījās uz ekrānu un, lūpas sakniebusi, pulējas saprast, kādu spēli Toms spele. Viņa Tomu pazina. Nekas nenotika nejauši. Ja viņš tur nīkst, tad tam ir kads iemesls. Vienīgais jautajums - kads? Dženifera vārdu pa vārdam atsauca atmiņa rīta sarunu, cerēdama atrast kadu pavedienu taja. Viņa atcerejas vakardienas maltīti restorānā. Meģinaja iztele uzburt, ko bija redzejusi Toma portfelī - signalizacijas sistēmas, stāvu plānus, shēmas.

-   Ak kungs! - viņa iesaucās, kad viena shēma prāta iezimejās sevišķi skaidri. - Viņi tur nemaz nesēž!

-    Skaidrs, ka sēž, - Ferā atcirta. - Mes visu laiku uz viņiem skatamies.

-    Viņi ir kanalizacijas šahta, - Dženifera neatlaidās. - Viņam bija karte, kurā attēlotas visas kanalizācijas šahtas, kas ved zem muzeja. Es redzeju!

-   Tas šahtas izved tieši muzeja eka, - Ledu izbailes vāvuļoja.

-    Es dodos lejā, - paziņoja Trusārs.

-    Es jums līdzi, - pieteicas Dženifera.

Trusars nospieda slēdzi un durvis atveras. Iedama ara, viņa dzirdēja, ka I; era pa rāciju izsauc palīgspēkus. Viņi skriešus uzjo- ņoja pa kapnem un nonaca viena no lielajiem iekšpagalmiem, no kura vārti izveda uz ielas. Garām aizzibeja divas policijas mašīnas, tas nobremzēja aiz un pirms zila busiņa, nobloķējot tam ceļu gan uz priekšu, gan atpakaļ. No katras izlēca astoņi bruņoti viri ar paslietiem automatiem. Viņi bija ģērbušies CRS - franču desanta policijas - zilajos formastērpos ar bruņu vestēm un ķiverēm.

Dženifera un Trusārs paleninaja gaitu. Viņiem blakus pēkšņi uzradās Fera, kurš aizelsies signalizēja, lai viri ieņem busiņu. Pirmā komanda atrāva durvis un iegrūda šaujamos kabīnē. Ta bija tukša. Otra vienlaikus atlauza kravas nodalījuma durvis, divi ar kaujas saucienu iemetas iekša. Pagaja paris sekundes. Tad, saule mirkšķinādami acis un acīmredzami pārbijušies, paradijas tns vīrieši sasietam rokam, kaili, ja neskaita zeķes un apakšveļu.

-   Vai tie ir viņi? - Fera ar cerību seja pagriezās pret Dženiferu; viņa krūtis cilājās, visas pogas bija sagriezušās greizi.

-    Ne, - viņa drūmi pašūpoja galvu. - Droši vien atklasies, ka šie ir ta kondicionētāju kantora darbinieki.

-   Tad kur viņi ir? - Trusāra balsi pavīdēja histēriskas notis.

Fera pirmais piegaja pie kravas nodalījuma durvīm un visi tns

ierāpās taja.

-   Skatieties! - viņš radīja.

Auto grīda bija izgriezts glīts caurums. Pie ta pieliecoties, Dženifera ieraudzīja atvērtas kanalizācijas lūkas ieplesto rīkli un primitīvas kāpnes, kuru gals nozuda tumsa. Viņai pēkšņi šķita, ka no turienes skan Toma smieklu atbalss.

-    Kur pa šejieni var nokļūt? - viņa jautaja.

-    Visur, - Ferā tikai paraustīja plecus.

-   Tad viņš varbūt ir iekša?

-   Jus dzirdējāt, ko teica Ledu, - policists palocīja galvu.

-   Jums nav ne jausmas, kur viņš ir! - Trusars šņāca. - Te tev nu bija - viss ir droši! Te tev nu bija - neuztraucieties!

-    Viņš ir kanalizācija, nevis muzeja! - Fera strīdējās pretī.

-    Paeksperimentejat - un pietiks, - Trusars paziņoja. - Tagad pie lietas ķeršos es.

Viņš izķēra Ferā no rokas rāciju. Dženifera pazina balsis, kas skanēja viņā gala - vispirms Levī, pec tam Ledu, - taču sarunai izsekot nespeja. Sadrumušais Ferā paris reižu meģinaja kaut ko sacīt, taču biežāk cieta klusu. Toma atjautīgais manevrs viņu bija pārsteidzis nesagatavotu.

-    Ejam! - Trusars apmierinats pamaja ar galvu, izlēca no bu- siņa un metas atpakaļ uz muzeju.

-    Kas notiek? - Dženifera noprasīja.

-   Stratēģija neparedzetiem gadījumiem, - viņš par plecu atsaucas, ieskriedams iekšpagalma. - Ziemeļos no Parīzes mums ir slepena glabatava. Saskaņa ar drošības protokolu glezna, ja mes vairs nespējam nodrošināt tas drošību muzeja, tiek evakueta.

Pa galvu, pa kaklu steigdamas āra no muzeja, Dženifera nebija pamanījusi braucamos, kas ar neizslēgtiem motoriem rindojas pagalma. Pirmie bija divi policijas motociklisti, aiz tiem atradās policijas busiņš, kura sānu durvis atveras un viņa ieraudzīja iekša divus policistus pilna kaujas bruņojuma ar automatiem rokas. Aiz busiņa staveja mirdzoši balta Brinks bruņumašīna, tad vēl viens busiņš un pašas beigas - vel divi motociklisti. Mierinoša aina - ņemot vēra visus apstakļus.

Lokveida kāpņu gala pēkšņi atspraga vaļa durvis. Izskrēja vismaz desmit bruņoti policisti, kuri ieņema aizsardzības pozīcijas, pētīdami jumtus un logus. Manami priecīgi, ka gaiss ir tīrs, ara tika izlaisti divi viri, kas nesa plakanu metala kasti. Viņi uzmanīgi nokapa pagalma un piegaja pie bruņumašīnas. Aizmugures durvis uzreiz atvērās un viņi iecēla kasti automašīna.

Durvis aizcirtas un spēkratu rinda acumirkli sakustejas. Motori rēca, sirēnas gaudoja, signalspuldz.es zibēja - konvojs izbra- zās pa vārtiem un aiztraucas pa ielu.

- Tā, - Trusars atviegloti uzelpoja, kad troksnis noklusa. - Nu viņš tai vairs netiks klat.

43

Luvras muzejs, Denona spārns

22. aprīlis, pulksten 17:09

-   Mums ir problēma.

Milo piespieda roku pie auss - lifta mehānismā troksni bija grūti saklausīt, ko Aksels saka.

-    Kāda?

-   Vitrīna ir atvērta. Viņi iet iekša.

-    Pasteigušies.

-    Nav pasteigušies! - Aksels izbiedētā balsi skaidroja. - Kaut kas cits. Visās malas ir poliči. Velns viņu zina, no kurienes uzra- dušies. Viss spārns ir nobloķēts. Pagalma ir tads ka bruņots konvojs. Glezna ir ielikta metala konteinerā. Izskatas, ka viņi to kaut kur pārvedis.

-   Putain de tnerde! - Milo nolamājās.

-    Tomēr mus uzoduši, - Eva, sēdēdama viņam pretī uz lifta šahtas malas, bažīgi čukstēja.

-   Nē, - Milo atcirta. - Kerks! Viņš tos ir izbiedējis, un šie tagad didas.

-    Nes leja pa kapnem, - Aksels ziņoja, kas notiek reālaja laikā. - Iznes pa durvim…. bruņumašīna… aizbrauc.

-    Kaptein, tu klausies? Kur ir tas helikopters?

-    Divu minušu laika bus klāt, mon colonel! - racija sprakšķot atskanēja Džulu balss. - Vai jus varat tikt atpakaļ uz jumta?

-    Ne jau mums to vajag. Es gribu, lai tas seko šim konvojam. Man jazina, kurp viņi dodas.

-    bet jus?

Milo neatbildeja, parciladams iespejas.

-   Mes varam atgriezties tapat, ka atnācām, - ierosinaja Fva. - Pa jumtu un pec tam leja ar celtnieku liftu.

-   Par maz laika, - Milo papurinaja galvu. - Jātiek ara uz ielas, pec iespējas atrak. Taisnakais ceļš ir leja pa šahtu un tad caur pagalmu.

-   Tev taisnība, - viņa piekrita.

-    Kaptein, mes uzradisimies pa sanu izeju, - Milo pa radio pavēstīja Džulu. - Tiekamies tur pec trim minūtēm.

-    Klausos, - Džulu militāri apstiprinaja.

Milo novilka masku par seju un paskatijas uz Evu.

-   Gatava?

Sieviete pieliecās un viņu noskūpstīja, tad sagatavoja revolveri šaušanai un nolaida pār seju savu masku.

-    Ejam!

Atgrudušies no lūkas malas, abi pa virvi ieslideja lifta šahta un klusi nolēca uz lifta jumta. Milo atrava vaļa lodziņu, Fva nostājās, lai novāktu iespejamos pasažierus. Kabine bija tukša. Abi ielēca iekšā un nospieda pirmā stava pogu.

Durvis atvērās. Ar muguru pret viņiem staveja divi policisti. Eva noguldīja vienu ar diviem šāvieniem krūtis, kolīdz tas pagriežas pret viņiem ar pārsteigumā ieplestu muti. Milo ar vienu blie- zienu galva novaca viņa biedru.

-   Spridzekļus! - Milo pavēlēja.

Eva iedarbinaja detonatorus, un virs galvas dobji nodunēja divi sprādzieni. Ēka nolīgojas un acumirkli spalgi iekaucas ugunsdzēsības signalizācijā.

-    Nāc! - Eva atrava vaļa durvis, kas veda uz pagalmu. Taja bija vismaz piecpadsmit, varbūt divdesmit cilvēku, taču, kad Milo saka netemedams šaut, lai atbrīvotu ceļu uz vārtiem, tie pašķīda ka iztraucētu zivju bars.

-    Velns, ko tie te dara? - Milo izgrūda, kad desanta policijas viri, kuri joprojām dežureja uz ielas, izdzirduši šaušanu, pasle- pas aiz pamesta kondicionētāju kantora busiņa un atklaja pret- uguni. - Kaptein, atri! - viņš iekliedza racija, kad no sienam viņiem līdzas pašķīda akmens šķembas.

-    Granata! - Eva bridinaja, paspēra dažus soļus uz priekšu un iemeta granatu tuvakajā desantnieku mašīna. Ta acumirkli eksplodēja; neželiga liesmu dure uzsvieda pelēko braucamo gaisa un izkaisīja pa ielu nogalinatos.

Jaudīga mašīna, ar riepām iezīmējot uz asfalta platu, melnu loku, iz.braz.as cauri dumu un uguns aizkaram un nobremzēja viņiem blakus. EXirvis atspraga.

-   Atri! - uzkliedza Džulu.

Abi iemetas salona un mašīna palēkdamas metās prom. Eva ar šaujama resgali sadragāja aizmugures logu un raidīja nopakaļ nežēlīgu sedzošas uguns zalvi.

-    Kur ir konvojs? - Milo asi noprasīja, noraudams sejas masku.

-   Apmēram divas jūdzes priekša.

-Un viri?

-Ceļa.

-    Labi. Tas bruņu vāģis ir jaaptur. Nekas nav mainījies. Patiesība tagad visam butu jānotiek vieglāk.

44

Luvras muzejs, Denona spārns, iekšpagalms

22. aprīlis, pulksten 17:12

-   Jums trapija? - Dženifera palīdzēja Trusaram pieslieties kājās, tad notrauca netīrumus no rokam un ceļgaliem - viņa bija gla- busies no lodēm aiz kāpņu akmens balustrades.

-    Man liekas, nē, - Luvras galvenais apsargs trīcēja, viņa seja bija bala no bailēm. No dziļas brūces viņa pierē teceja asinis.

Dženifera paskatijas apkart uz Luvras ramas greznības sirdi vel nepieredzēto elli, viņai ausis joprojām džinkstēja šāvieni. Vismaz pieci bija nogalinati, tie gulēja zeme savadas, kroplas pozas, senie bruģakmeņi bija nošļakstīti ar asinīm. Kādi septiņi vai astoņi bija smagi ievainoti, viņu dobjie vaidi un spalgie kliedzieni kopa ar taluma dzirdamajam sirēnām un ugunsdzēsības signali- zacijas nemitīgo kaukšanu veidoja mokošu simfoniju.

Ne, tas nebija Toms. Toms, ko viņa pazina, ta nemūžam nebutu rīkojies. Zaglis - ja. Krimināli sodāms - ja. bet ne jau nezvers, kas neskatīdamies šautu virsu cilvēkiem. Toms nebija slepkava. Ja viņš nebija parverties daudz, vairak, neka viņa jebkad spētu iztēloties.

-   Mori Dieu, gleznas! - Trusārs sāpīgi iekliedzās, ieraudzījis trešā stāva loga liesmas, kas sāka laizīt muri. - Man jāskrien palīga!

-   Jums jāiet, lai jus sašuj, - Dženifera saķēra Trusaru aiz elkoņa un neceremonedamas stūma viņu turp, kur arvien tuvāk skanēja atrās palīdzības un policijas sirēnas - vismaz tiem vajadzētu but palīgiem. - Brūce ir dzija, un…

Viņa paklupa un skaļi nolādējās, zaudējusi līdzsvaru un smagi nokrizdama četrrāpus. Uztraususies kajas, viņa paskatījas, aiz kā īsti bija aizķērusies. Pacelts kanalizacijas lūkas vāks. Precīzāk, kanalizācijas lūkas vaks, kas nebija kārtīgi nolikts vieta.

Šaja bridi viņai prata iešāvās briesmīga doma.

-    Man velreiz jāredz tas video! - viņa pavēlēja Trusaram.

-Kas?

-    Novērošanas videomateriāls, - viņa atkartoja. Trusars joprojām skatijas viņa, neko nesaprazdams, viņa acis bija platas un stingas. Šoks. - Apsedieties! - Dženifera nosēdināja viņu zeme un nolieca viņa galvu starp ceļiem. - Gaidiet palīdzību.

Viņa parskreja pari pagalmam un metās lejup pa kapnem. Vadības centrālē, šķiet, plosījās mežonīga tropu vētra: digitalie stāvu plāni dzalkstija ka zibeņi, grandīja signalizācija, kaislības sita augstu vilni, visi mētājās šurpu turpu līdzīgi kuģiem, kas norauti no enkuriem un iznesti atklata jura. Levī tupēja kaktā, seju rokas paslēpusi, un raudaja. Telpas vidu stāvēja Ledu, un viņa seja pauda absolutu paniku. Kluss un nekustīgs viņš atradas viesuļa aci.

Dženifera izlauzās pie viņa cauri nemierpilnajai ļaužu jūrai un saķēra direktoru aiz rokas.

-    Man jāredz tas video!

-    Kads? - Ledu atkliedza.

-    Pagalms, kur stāvēja konvojs. Man jāredz videomateriāls.

-    Kapec?

-Tāpēc, ka, manuprat, Kerks varētu but taja bruņumašīna.

Viņš bridi stīvi skatījās Dženiferai acis, tad palocīja galvu un pieveda viņu pie videoekraniem.

-    Iekšpagalmu, ludzu, - viņš pavēlēja operatoram. Direktora balss pēkšņi skanēja enerģiski, jadoma, viņš ar prieku pieversas jebkam citam, lai nebutu jadoma par to, kas notiek āra.

-   No kura brīža?

-   Cikos ieradas konvojs? - jautaja Dženifera.

-   Apmēram stundu pirms jums, - aizelsies atsaucās Fera, kas nule bija viņiem piebiedrojies. - Kas notiek?

-   Viņa doma, ka varbūt Ķērks licis iekša bruņumašīna, - Ledu atbildēja, skeptiski savilcis uzacis.

-    Neiespejami! - Ferā nosprauslojās.

-    Patiniet atpakaļ! - Dženifera izrīkoja operatoru. Tas palocīja galvu, un uz ekrana parādijas pagalms mirkli pirms konvoja ierašanas. Dženifera piegaja luvak un sāka pētīt attēlu.

-   Stop! Vai varat pievilkt luvak?

Puisis pamaja, un Dženifera ieraudzīja kanalizācijas lūkas vāku, par ko pirms brīža bija paklupusi. Pec dažām sekundem pie kapnem apstajas policijas braucamrīki un bruņumašīna, un vaks nozuda skatienam.

-   Jāredz no otras puses! - viņa nepacietīgi sacīja.

-    Pagalmu redzam tikai šāda leņķi, - operators paskaidroja.

-   Tad patiniet uz priekšu līdz tai vietai, kur konvojs aizbrauca, un parādiet šo pašu kadru!

Puisis patina ierakstu uz priekšu un apturēja tieši taja brīdī, kad kolonna devas ceļa. Kad viņš pievilka attēlu tuvāk, lūkas vaks viena puse bija pacelts. Tas bija izkustināts.

Dženifera apcirtas un uzrunaja abus vīriešus; viņas seja pauda rezignāciju.

-    Ta luka ir nieka desmit vai piecpadsmit pedu attaluma no vietas, kur staveja konvojs, un vaks ir izkustināts. Ķērks iekapa šahta, pa apakšu nonaca pagalma un palīda zem bruņumašīnas.

-   Ko jus sakat? - Ledu apjucis kratīja galvu.

-   Es saku - ja jus nekavejoties neatgusiet savu gleznu, tad vairs to neredzēsiet.

45

Panze, 1. rajons, Rivoli iela

22. aprīlis, pulksten 17:12

Toms pats neatcerejas, kad īsti viņam prata bija ienākusi ši doma. Varbūt tobrīd, kad atskarta, ka faktiski "Monu Lizu" viņš var nozagt vienīgi, dabūjot to ārpus Luvras drošības vaļņiem. Vai varbūt tobrīd, kad viņš Rafaela atstato dokumentu vidu atrastajos drošības protokolos izlasīja par apstakļiem, kādos glezna var tikt evakuēta no muzeja. Vai tomēr - un tas likās visticamak, - kad pie Luvras bija pamanījis Dženiferu un aptvēris, ka muzejnieki Flb aģenti uzklausīs dzirdigāk neka Tomu Kērku.

Tiesa, patlaban viņš par savu atjautību sevišķi nepriecājās. Kaut ka neienaca prātā - karajoties zem bruņumašīnas improvizētā siksnu sistēma, kas mežonīgi sašūpojās katru reizi, kad braucamais nogriezās ap stūri; asfalts bija labi ja pēdas atstatuma zem viņa. Un vel ausis džinkstēja no sirēnu īdoņas un ņaudēšanas, no riepu kaukšanas.

Protams, viņš ne mirkli nebija šaubījies, ka piekļūt bruņumašīnai nebūs grūti. Kanalizacijas šahtas zem Luvras gandrīz netika uzraudzītas, un pa luku no ielas varēja bez grūtībām nokļūt iekšpagalma, pa ceļam atmūķējot vien paris vārtiņu priekškaramās atslēgas. Konvojs bija apstajies tieši tik tuvu kāpnēm, cik paredzēts, un tikai desmit pēdu atstatums bija starp mašinam un tuvāko no trim vai četrām lūkam bruģētājā pagalmā. Protams, vajadzēja nogaidīt izdevīgu bridi, taču, viņam par laimi, pēdēja policijas eskorta mašīna staveja tik tuvu bruņu vāģim, ka, palienot zem tas, bija pavisam vienkārši rāpus nonākt istaja vieta.

Iekāries siksnas, viņš vispirms pieslēdzās bruņumašīnas iek- šejai videonovērošanas sistēmai. Kā bija pastastijis Arčijs - tieši viņš uzzinaja, ka Luvras ģeneraluzņēmējs šādiem pasākumiem ir "brinks", - tas bija izdarams pa mazu tehniskas apkopes luci- ņu apmēram trīs pedu attaluma pirms laba aizmugures riteņa arkas. Ka jau Arčijs bija paredzējis, sensors tur bija gaužam primitīvs, un nepagāja ne trīs minūtes, kad Toma kabatas formātā videoekrans jau pārraidīja kabīne redzamo, reize to ari ierakstīdams. Ka parasti, braucēji bija trīs - divi priekša, viens aizmugure.

Automobilim bija Mercedes šasija un to pec "brinks" pasutiju- ma bija konstruējuši Lubock Technologies. Ta ballistiskas izturības līmenis atbilda standartam BR6, tam bija ložu necaurlaidīgi stikli, ambrazuras un datorvadama iekapšanas sistēma, ko papildi- naja pneimatiskas durvis.

Tomēr, lai cik brīnišķīgi bija šie tehniskie ciltsraksti, ja ticēja Arčijam, ari šim vāģim bija savs Ahilleja papēdis. Lielas masas un izmaksu deļ, un vel pilnīga pārliecībā, ka neviens taču nebūs tik dulns, lai to mēģinātu, no apakšas mašīna nebija pilnīgi ap- darinata ar bruņuplaksnem. Un viena vietiņa metāls bija nieka trīs collas biezs, turklāt starp to un grīdu neatradas itin nekas mehānisks vai elektrisks. Un to varēja izmantot.

Toms ieskatijas rokas pulksteni - vēsturiskā itāļu flotes vaja- dzibam izgatavotā Panerai. Laika bija maz. Viņš uzmanīgi urba cauri apšuvumam un salona grīdai; nekāds troksnis nebija dzirdams - to apslapēja motora rūkoņa un dvielitis, ar ko viņš bija aptinis rika korpusu. Ticis līdz sarkanajai izolācijas lentei, ko bija piestiprinājis pie urbja, ta atzīmēdams, cik biezs ir metāls, Toms saka urbt lēnāk. Pēc dažām sekundem urbja galiņš izspraucās mašīnas salonā.

Viņš sastinga, gaidīdams, vai auto neapstasies, vai augša nesāksies bļaustīšanas, ieraugot caurumu. Taču nekas nenotika: ekraniņā viņš redzēja, ka sargs, kas sēdēja aizmugure, lasa avīzi, iedzerdams pa malkam kafijas no termosa. Toms atviegloti uzelpoja. Pagaidam viss kartībā.

Nospiezdams mazu slēdzīti, viņš kabīnes videoekrana redzamas pārraides vieta palaida tikko safilmeto videomateriālu nemitīgā cilpā. Kas notiek kravas nodalījuma, to vairs neviens neredzes.

Viņš izvilka pudelīti ar saspiestu gāzi, iebāza sprauslu cauruma un ļava gāzei plūst. Iedarbība sakas jau pec dažam sekundem: vispirms aizveras sarga plakstiņi, tad galva nokārās uz krūtīm un avīze nokrita uz grīdas.

Toms smaidīdams ieslēdza traucējumus radio un telefona sakaros.

46

Luvras muzejs, Denona spārns, vadības centrāle

22. aprīlis, pulksten 17:18

Fera un Ledu skatījās uz FIB aģenti ar pilnīgu nesapratni acīs, un Dženifera atskārta, ka pec tā, kas tikko norisinājās, viņi ir pelnījuši pamatīgu izskaidrojumu.

-   Viņš apveda mūs ap stūri. Visvairak mani.

-    Par ko jus runājāt?

-Tas viss tika darīts tīšuprāt. Viņš uzvedas aizdomīgi, gribēdams, lai es saku prašņat. Viņš atstaja man savu portfeli, zina- dams, ka es to izrakņašu. Viņš java, lai es redzu, kā viņš izkāpj no tā zilā busiņa, un ieraugu kondicionieru kantora nosaukumu. Viņš pat atklaja, ko grasās darīt, zinadams, ka es metīšos pie jums un visu izstāstīšu, un jus man noticesiet.

-   Viņš zinaja, ka jus viņu nodosiet? - Fera neticīgi savilka uzacis.

-    Viņš ar to rēķinājās, - Dženifera atbildēja, un īgnumu par pašas naivo dumjību atšķaidīja vienīgi aizvien sīvākās dusmas uz visa vaininieku. Toms bija viņu izmantojis! Jau kopš tā brīža, kad abi sastapas pie Luvras, Toms bija vazajis viņu aiz deguna. Dženiferai gandrīz apreiba galva - prata pareiza rakursa nostājas visi pedejo paris dienu notikumi, un visi orientieri piepeši bija pazuduši. - Viņš rēķinājās ar to, ka es noticēšu - viņš tiešām grasās te ielauzties un nozagt "Monu Lizu". Viņš paļavas uz to, ka es jums izstāstīšu.

-   Tas ir, viņš nemaz negrasijās gleznu zagt? - Ledu vairs neko nesaprata; tonala krēma kartiņa viņam uz sejas aizritējušo stundu uztraukumu iespaida bija saplaisājusi.

-   Nē, viņš grasijas gan to zagt, bet ne jau no šejienes. Viņš gribēja tikai, lai jus nobistaties un pārvedāt gleznu uz citu glabata- vu. Ir skaidrs, ka viņš zinaja par jusu plāniem arkartas situācijām, par bruņoto eskortu. Viņš zinaja, ka jus mani uzklausīsiet. Acīmredzot viņš domāja, ka arā viņam ir lielākās izredzes neka muzejā.

-   Labi, bet ko, pec jusu domām, mums tagad vajadzētu dant? - Ledu paskatijas uz Dženifera, pēc tam uz Ferā - tas bezpalīdzīgi noplatīja rokas.

-   Lieciet kolonnai griezties atpakaļ un braukt šurp, - IDženifera ierosinaja. - Luvra gleznai ir visdrošākā vieta.

Sagaidījis Fera piekrišanas mājienu, Ledu piegaja pie rācijās. Viņš mēģina ja nodibināt sakarus, pamēģinaja vēlreiz - un pacēla galvu, šausmās nobālējis.

-   Nevara izsaukt.

47

Parīze, 16. rajons, Maijo vārti

22. aprīlis, pulksten 17:18

Busiņa varēja iekļūt tikai pa vienu ceļu - cauri grīdai. Teorētiski viss bija brīnišķīgi, jo viņa ripzaģa rūdītais asmens ar ciet- kausejuma virsmu sešas collas biezam tēraudam izcirtās cauri nepilnas divdesmit sekundes un busiņa grīdas biezums vajadzīgajā vietā bija tikai trīs collas. Tomēr prakse viss bija mazliet ķepigak.

Pat nepieminot to, cik sarežģīti bija nesavainojoties darboties ar zāģi zem braucoša auto, pastavēja risks, ka gadīsies kads, kas pamanīs dzirksteļu lietu, kas krita zeme. Kur nu vēl briesmas, ka to visu kads izdzirdēs, jo zāģis, šķeldams metālu, auroja kā ap- tracis runcis.

Ar dzirkstelēm varēja tikt gala, piespiežot ap griežamo vietu tādu kā ugunsdroša materiala maisu, kur noķert kvēlojošās skaidas, pirms tas nokritušas zeme. Risinājums nebija ideāls, tomēr pagaidām, liekas, darbojas. Troksnis - nu, jā, šaja ziņa Toms pa- ļavās uz to, ka viņa darbošanos slēps busiņa dīzeļmotora trekna rūkoņa un bruņu plāksnes.

Tadeļ, acīm sāpot no izplūdes gāzu sīvās dvingas, rīklei svilstot no degvielas kodīgajiem tvaikiem un rokām smeldzot no ilgās darbošanas virs galvas, Toms noņemas veselas desmit dārgās minūtes, līdz caurums bija uztaisīts pietiekami liels. Pašam gan šķita, ka pagājis daudz ilgāks laiks.

Viņš iestūma izgriezto grīdas segmentu kravas nodalījuma un iebāza rokas cauruma. Tad, atspiedies uz elkoņiem, viņš ielīda vispirms līdz pleciem, tad līdz viduklim. Gāze bija izvējojusies, viņam blakus sakņupis klukneja sargs. Kreisajā puse rindojās skapīši.

Viņš pievilkdamies sprīdi pa sprīdim līda uz priekšu, hdz beidzot varēja apsēsties. Tad noliecas, atbrīvoja no "šupuļa" kājas un tas palika izstieptas aizmugurē, kamēr viņš pats gulēja uz. ve- dera. Ar pedejo rāvienu viņš ievilka iekša ari kajas, ar prieku dabūja droša vieta pēdas, kas pirms tam īsu brīdi pieskaras asfaltam. Viņš elsodams pagriezās uz muguras. Sviedri koda acis, mugura bija slapja. Mierīgas dzīves gads nepārprotami kaitējis viņa fiziskajai formai, tiesa, itin nemaz nebija notrulinājis to tīksmi, ar kadu viņš izbaudīja spējo adrenalīna devu, kas strāvoja asinsritē kā elektrība.

Toms atkal ieskatijas pulkstenī. Luvras slepena glabatava atradas Senžermēnā Parīzes ziemeļrietumu apkaimē, ceļš turp aizņēma vismaz divdesmit piecas minūtes ari tad, ja nevajadzetu uztraukties par sastrēgumiem vai apstaties pie luksoforiem. Tatad glezna jaatrod un jadabu lauka nepilnas piecpadsmit minūtes.

Viņš pierapoja pie sarga un noaķēja atslēgu saišķi, ko tas bija piestiprinājis pie bikšu siksnas. Iegarena metala kaste atradas trešajā skapītī. Viņš izcēla to un uzmanīgi nolika uz grīdas. Kastei bija elektroniska sledzene ar visparastako ciparu tastatūru. Toms izvilka no kabatas iericīti, ko piestiprināja virs tastatūras, ieslēdza, nospieda pogu, un uz ciparu displeja acumirkli saka zibi- naties cipari - ietaise izmēģinaja visas iespejamas ciparu kombinācijās starp 0000 un 9999. Vismaz viens nu ir droši, Toms prātoja, skatīdamies, ka skraida cipariņi, - reaģējot uz nesankcionētu darbošanos, kaste noteikti neizšļaksies sarkana krasa, ka medz gadīties naudas parvadajumos.

Cipariņi parstāja ņirbēt atrak, neka viņš bija domājis, slēdzene klusi noklikšķēja. Ieraudzījis skaitli, kas mirgoja ekrānā, Toms pasmaidīja. 1519. Da Vinči miršanas gads. l>oši vien viņš ari pats butu spējis to uzminēt. Toms uzlika roku uz kastes, dziji ievilka elpu un uzmanīgi atvēra vāku.

Te nu tā bija. "Mona I.iza". Lu Joconde. Džokonda. Lūkojās augšup uz. viņu ar ziņkāru, vārīgu smaidu. Interesanti, cik cilvēku jebkad ir atradušies ar šo sievieti divatā, ta, ka viņš patlaban? bez uzraudzības, netraucēti skatoties, iespejams, pat pieskaroties… Nedaudz. Vismaz pēdējos gados noteikti. Tagad viņa šķita vel smalkāka un trauslaka neka Luvrā, un Tomam gandrīz bija bail viņu ņemt arā.

- Nebaidies, - viņš čukstēja. - Es esmu draugs.

Toms atspradzeja polstereto konteineru, kas bija viņam pie krūtīm, attaisīja lipekļus. Atšķirībā no šis īpaši konstruētās pārvadāšanas kastes taja nebija mikroklimata uzturēšanas sistēmas, taču Toms nekur talu negrasījās doties - viņš gribēja pec iespejas atrak nogādāt gleznu atpakaļ drošība. Viņš novilka cimdus, zem kuriem bija vel vieni tīri, balti cimdi. Pec tam uzmanīgi izņēma gleznu no metala kastes un ielika polsterētajā konteinera.

Atri ielicis metala kaste melnu verķiti, viņš aizvēra vaku, noņēma elektronisko atvēršanas ierīci un ievadīja kodu. Pārliecinājies, ka dzelzs kaste ir aizslēgusies, viņš iestūma to atpakaļ skapīti, aizvēra durvis un piekara atslēgas sargam pie siksnas.

Pēkšņi busiņš nobremzēja tik strauji, ka Toms nenoturējās kajas un gandrīz izkrita pa caurumu, kur šķebigi ņirbēja ielas segums. Viņš uzrausas kājās un satraukts manīja, ka busiņš apstājas; kreisās plaukstas locītavai bija ticis lielākais kritiena smagums un ta smeldza. Kas notiek? Vēl vismaz trīs jūdzes līdz vietai, kur viņš bija domājis izlēkt. Vai viņi iekūlušies sastrēguma?

Tad atskanēja ne ar ko nesajaucama šāvienu sprakšķoņa.

48

Parīzes ziemeļi, Senklu

22. aprīlis, pulksten 17:34

-   Re, kur! - Džulu, sviedriem ritot par pieri, paradīja priekša konvoju, kas lauzās cauri pēcpusdienas sastrēgumiem; mašīnas ta ceļa pajuka gluži ka dzeltas.

-Jātiek tam priekša, - Fva mudināja.

-   Tur talak ir tunelis, - Milo mierīgi iebakstīja satelitnavigāci- jas ierīces ekrana. - Laidies lejā otra puse. Mes pienāksim no aizmugures un viņi bus ieķileti no abam pusēm.

-    Jus gribat, lai viņi nosēžas uz ielas? - Džulu lūkojas jauta- joši.

-   Vai tas tik grūti?

Tunelis vidēja priekša ka bises stobrs - divas platas atveres, kas veda stāvā kalna dzīlēs. Džulu paraustīja plecus un pa rāciju sazinajas ar helikopteru, kas lidoja virs viņiem. Pēc paris seku ndem tas strauji pagriezās pa labi un nozuda skatienam.

-   Un tagad izlīdzināsim likmes, - Milo pamaja uz abiem motociklistiem, kuri brauca kolonnas arjergardā.

Džulu palocīja galvu un iespieda gāzes pedāli grīdā; auto rāvās uz priekšu un draudīgi tuvojas motocikliem. Kad mašīnas priekšgals jau bija gandrīz blakus, viens no policistiem viņus pamanīja un ar ercigu rokas mājienu lika atkapties. Taču Džulu negaidot strauji sagrieza stūri, metās šķērsam brauktuvei un ietrieca abus sadalošaja josla.

-   Bruvo, Capitaine, - Milo atzinīgi pamaja, kad motocikli palika aizmugurē, acumirkli partapuši metala, dzirksteļu un ļenganu locekļu jūkli.

Pec mirkļa viņi jau traucās pa tuneli. Visapkart atbalsojas motoru rūkšana un riepu švīkstoņa, un šo basa dunoņu parskanēja sirēnas spalgā tremolo ritmiskais troksnis.

-   Tuvojies! - Milo pavēlēja. Garam hipnotizējoši zibēja tuneļa oranžas spuldzes. - Izeja nav talu.

-   Visi samazina ātrumu, - ieminejas Eva. - Viņi laikam jau nolaidušies.

Tuneļa jumts piepeši iekvēlojās sarkanā, it ka talakaja gala butu sācies ugunsgrēks; blazma vienmerigiem viļņiem slideja viņiem pretim, kad priekšā braucošas mašīnas cita pēc citas bremzeja; likās, it ka pari kukuruzas laukam skrietu spēja vēja brāzma.

-    Laid garam! - Milo komandēja.

Džulu paklausīgi nogriezās uz šosejas nomales un, nesamazinot ātrumu, stūrēja līdzās bremzejošam mašinam. ļau varēja saskatīt tuneļa izejas aprises un šajā gaišaja pusapli vidēja šķērsam brauktuvei nolaidies helikopters; ta propellera lāpstiņās joprojām šķēla gaisu.

Viņi piebrauca klat tieši tajā bridi, kad konvojs apstajas. Milo atklaja uguni, noguldīdams abus avangarda motociklistus tik ātri, ka tie nepaspeja ieraudzīt uzbrucējus. Tikmēr Eva ar labi tēmētu kārtu novaca pirmās policijas mašīnas vadītāju; tas bridi kra- tijas sēdekli kā elektriskajā krēsla.

Milo izripoja pa durvīm un ieņema pozīciju aiz maza reno motora pārsegā. Sieviete, kas taja sēdēja, ieraudzīja automatu un saka kliegt, pec tam gluži lieki aizvēra logu.

-   Pie zemes! - uzbrēca Milo. Ne jau tādēļ, ka negribētu kādam netīšam trāpīt. Viņš gluži vienkārši nevelejās, lai tie rēgojas ceļā. Fva un Džulu izlēca un notupas viņam blakus.

Blakus nobremzeja kravas busiņš, no ta izbira parejie Milo viri. Pieci vel dzīvie policisti atklaja uguni un ari metas aizsegā.

-   Izretoties un uz priekšu! - Milo nokomandēja. - Dzeniet viņus uz helikoptera pusi!

49

22. aprīlis, pulksten 17:37

Luka atradas nieka piecu pedu attāluma, taču, dzirdot, kā visapkārt uz asfalta džinkst tukšās čaulītes un virs galvas sašķīst flīzes, likās, ka tur ir vismaz piecdesmit. Ak vai, un Arčijs viņu bija izdomājis gaidīt nomaļa kakta, kur Toms varētu neuzkrītoši ieslīdēt pameža. Lai nu paliek, piecas pēdas vai piecdesmit, galvenais, ka viņam lidz tam brīdim, kad busiņa ielauzīsies Milo, ir jātiek pec iespejas talak no šejienes. Protams, ja tur ara trakoja Milo. Bet kurš gan vel tas varētu but?

Dziļi ievilcis elpu, viņš izrapoja no bruņu vaģa apakšas un aizlīda līdz lūkai. Atrāvis vāku, viņš ievelās taja un ar atvieglojumu aizvēra ciet. Viņš bija nonācis apkopes gaitenī, kas veda starp abiem tuneļiem. To vāji apgaismoja reti nātrija spuldžu puduri, oranžaja blāzmā varēja redzet mitro grīdu un apkaļķojušas betona sienas.

Toms neskreja uz tuvāko izeju - ne, viņš metas uz izeju tuneļa tālakaja gala. Šaurajās sienās viņa elpa likās sevišķi skaļa; ik pa brīdim vajadzēja šļakstinoties skriet pa lielam peļķēm. Galvenais ir nokļūt pēc iespejas talak no Milo un viņa rīkļurāvējiem.

Pēc dažām minūtēm atskanēja dobjš dardiens un zeme zem kājām nodrebeja. l aikam spridzina busiņa aizmuguri, lai iekļutu kravas nodalījuma. Viņš neliedza sev prieku aši iztēloties, kadu seju Milo rādīs, kad bus atvēris kasti un ieraudzījis davaniņu, ko Toms bija viņam atstājis. Gandrīz butu bijis vērts riskēt un palikt turpat, lai uz to paskatītos.

Tunelis beidzas pie pamatīgam dzelzs durvīm ar stikla kastē ie- slegtu aizšaujamo, kas, saskaņa ar uzrakstu, bija lietojams tikai ar- kartas gadījumā. Ciktāl Toms varēja spriest, šis gadījums tads skai- tijas ar uzviju. Viņš ar elkoni sadragaja stiklu un atvilka bultu; durvis atveras. Taču, pirms viņš paspēja iziet, nodžinksteja šāviens un tikai paris pedu no viņa kreisās auss siena ietriecas lode.

Acīmredzot kads redzējis, kā es iemuku tuneli, Toms nodomāja. Spriežot pec garajiem soļiem, sekotājs bija liela auguma un nepārprotami macits vispirms šaut, bet par jautajumiem nedomāt nemaz. Pagaidam tas bija viss, ko Tomam vajadzēja zināt: ar to pietika.

Viņš izšāvās ara un aizcirta durvis. Kreisaja puse mašīnas ne- kustejas ne no vietas jau vismaz judzi pirms asinspirts tuneļa viņa galā, taču pa labi tas slīdēja netraucēti. Toms parlēca pari sadalošajai barjerai un, nogaidījis īsto bridi, metās pari šosejai; vieglie un smagie auto punktēja viņa raustigo skrejienu pa joslām ar niknu taurēšanu.

Aizmugure atspraga vaļā durvis un vajatajs izjoņoja dienas gaisma. Tas notēmēja, taču mašīnas, par laimi, brauca parak ātri, lai viņam butu izredzes trāpīt. Vīrietis nolamajas, iebāza šaujamo maksti un drāzās pakaļ Tomam, šķērsoja vienu joslu, tad otru…

Toms nogaidīja, līdz sekotājs būs gandrīz pusceļa, un uzsauca. Vīrietis uz mirkli zaudēja modrību un pacēla acis, iespējams, baidīdamies, vai an Toms nav bruņots. Viņš saminstinājas uz pavisam īsu bridi, taču ar to pietika - no tumša tuneļa izjoņoja maz- vaģitis, kas, velti kaucinot bremzes, uztriecās vīrietim tieši virsū.

Toms aizgriezās, lai nebutu jāredz, ka cilvēks aizlido pa gaisu un viņa mugurkauls pec brīža salūzt zem citas mašīnas riteņiem.

50

22. aprīlis, pulksten 17:37

Džulu pagriežas pret saviem modrajiem vīriem un ar rokam paradīja tiem īsu zīmju virkni. Pamajuši tie sadalijas pa divi un izklīda plaša pusloka. Kā aizsegu izmantodami mierīgo iedzīvotāju automobiļus, viņi leni virzījās uz priekšu, likdami lieta klasisko aizsega-šaušanas taktiku un atkladami uguni īsām, savaldīgam kartam. Tuvuma daži saka kliegt. Vairak bija tadu, kas pārbīli sakņupa savas mašīnas uz grīdas, kamēr apkārt džinkstēja un svilpa lodes.

Policisti šāva pretī, un kadu bridi šķita, ka viņiem izdevies pārņemt iniciatīvu. Viens no Milo algotņiem, trāpīts kakla, memi nogāzās zeme; gaisa izšļācās asiņu loks. Cits kliegdams un locīdamies saļima ar sadragatu ceļgala bļodiņu; biedrs aizvilka viņu drošībā. Tunelis bija automatu spalgo kārtu vara, ar troksni plīsa stikli, brikšķēja metāls.

Tomēr policistu bija mazak, un viņu ieroči vārgāki - driz viņi atzīs savu sakāvi, tas bija tikai laika jautajums. Visbeidzot, kad trīs viņu biedri bija krituši un visapkart bija ienaidnieki, divi dzī- vājos palikušie nometa ieročus un nogulās zemē. No kūpošo vraku aizsega leni pieceļas Milo viri ka lauvas, kas vajajuši savu medījumu pa garu zāli. Nepagāja ne pusminute, kad abi kartības sargi bija parmekleti, to rokas saslēgtas rokudzelžos un tie gulēja ar seju pie zemes.

-    Stāvoklis? - asi noprasīja Milo, iebāzdams maksti kūpošo revolveri.

-    Viens miris, divi ievainoti, - atbildēja Džulu, kam visa seja bija asiņaina.

-Tns ievainoti, - Eva izlaboja: viņai viena roka ļengani noka- rajas gar sāniem, no pirkstu galiem pilēja asinis.

-    Kas ar tevi? - Milo bažīgi nopētīja viņu.

-   Viss kartība, - sieviete pamāja; likās, viņa lielākoties dusmo jas pati uz sevi. - Kauls nav skarts.

-   Šmits seko vienam, kas it kā esot aizbēdzis pa apkopes tuneli, -ziņoja Džulu.

-   Sauc atpakaļ, - Milo nepacietīgi izrīkoja. - Vienalga, kas tur aizskrēja, mums viņš nav vajadzīgs.

l'ārkapis pari vienam no mirušajiem policistiem, Milo piegaja pie bruņumašīnas kabīnes. Tur joprojām sēdēja vadītājs un viņa biedrs; cauri ložu sašvikatajam un nosmurgatajam stiklam varēja redzet abu bailes pārgrieztās sejas.

-   Atvērt aizmuguri! - Milo pavēlēja.

Viri pakratīja galvas - ta bija sīka, tramīga, tik tikko ieraugāma kustība.

-   Vērt vaļa, citādi nošausim viņus! - Milo ledaina tonī pieprasīja.

Eva nostājās blakus vienam no dzīvajiem policistiem un notēmēja uz viņu. Abi gleznas sargi saskatījās un bezpalīdzīgi saraustīja plecus.

-    Eva! - uzsauca Milo.

Sieviete raidīja divus šāvienus policistam pakausi; ta seja sašķīda pa asfaltu.

-   Atvērt! - Milo kliedza, bet Eva pierāva kajas vienīgo vēl dzīvo policistu. Viņa piespieda šaujama stobru tam pie deniņiem, nokaitētajam metalam skarot adu, ta nočukstēja un cilvēks sāpes iebrecās.

-    Mes nevaram, - atskanēja skaļruņa izķēmota balss. - Tur ir ieslegts drošības režīms. Atvērt var tikai brigadieris un baze.

-   Nu, paskatīsimies, - Milo caur sakostiem zobiem izgrūda. - Džulu?

Afrikānis palocīja galvu un, piegājis pie kravas nodalījuma durvīm, viru un sledzenes apvidu novietoja vairakus mazus spridzekļus. Tad viņš atkal pieskreja pie Milo, kas, tapat kā Eva un pārējā komanda, bija paslepies aiz neliela kravas auto, un pasniedza komandierim palaišanas ierīci.

Milo nospieda slēdzi. Uzplaiksnīja spoža gaisma, atskanēja apdullinošs rībiens un bruņumašīna palecas gaisa. Pari viņiem nobrāzas svilinoši karsts vējš, tam sekoja biezs dumu mākonis, kas leni izklīda, atstadams šķebinošu nokaitēta metāla un izkusušas gumijas smaku.

-    Doma, ta drīkstēja? - Eva bažīgi vaicaja, kopa ar Milo dodamas pie bruņumašīnas. Abas kravas nodalījuma durvju vertnes vaļīgi karajas eņģēs.

-   Tie skapīši ir droši pret spridzināšanu, - Milo attrauca, ieka- pa automobili un saka raut vaļa glabatavas nodalījumus, līdz trešaja atrada mekleto metala kasti. - Ahā!

Viņš paspēra nost to, kas bija palicis no sarga, izcēla kasti un nolika to uz grīdas.

-    Koda viņi citu pec cita izmanto gadskaitļus, kam ir kada nozīme da Vinči dzīvē vai saistība ar gleznu, - viņš smaidīdams stastija. - Šonedēļ ir 1519 - viņa miršanas gads.

Vīrietis nospieda vajadzīgās podziņas un slēdzene noklikšķēja.

-    Policijas palīgspēki jau ir ceļa. Pēc sešdesmit sekundem mums jātaisās, ka tiekam, - Džulu bndinaja.

-    Nebaksti mani! - Milo atcirta. - Es ļoti ilgi gaidīju šo bridi.

-    Kas tad tas? - Eva, pieri saraukusi, radīja uz automobiļa grīdā izcirstu caurumu.

-   Tas… tas nav iespējams, - Milo pusčukstus izdvesa un viņa acis iepletās piepeša atskarta, ka viņš ir nokavējis.

Milo atrava vaļa vaku. Konteiners bija tukšs. Gandrīz tukšs - taja atradās mazs, melns kaķis.

-    Kerks! - viņš ieaurojās un sakampa mīksto mantiņu. Ložu sacaurumotas policijas mašīnas zilo signaluguņu nemitigaja zi- boņa gandrīz šķita, ka runcis miedz viņam ar aci.

51

Parīze, 12. rajons, Šarantonas iela

22. aprīlis, pulksten 22:55

-    Kas grib vel mazliet viskija?

Arčijs staroja neapvaldīta sajūsma; tadu Toms viņu nebija redzējis kopš tas reizes, kad partneris pirms pāris gadiem pie pokera galda bija ar piekto karti savacis pilnu kombināciju.

-    Faites le plein! - pielej pilnu, Dimā komandēja, pabazdams glāzi zem viskija pudeles kakliņa un turēdams, lidz zeltaina dzira saka plūst pari maļam; tad pusi ieleja rīkle, Arčija līksmo ņur- dienu pavadīts. Toms smaidīja - izskatas, ka nakts būs gara.

-    Tom, veco zen? - Arčijs pagriežas pret viņu ar gaidam sejā. - Piedalies?

-   Viscaur, - Toms pastiepa pretim savu apskrambato krūzi: Arčijs un Dima bija piesavinājušies vienīgas glaz.es šaja maja.

-    Priekā! - Arčijs pieskandinaja pudeli pie krūzes, tad grīļīgam kajam uzkapa uz krēsla. - Par mums! - viņš neskaidri izdvesa; ari viņa žesti kļuva arvien plašaki un neveiklāki. - Par Tomu un sasodīti braši nodarītu darbiņu! Tas viņam bija viens no labakajiem! Varbūt viens no labakajiem vispār!

-    Par Rafaelu! - Toms pacēla krūzi. Nē, protams, ari viņš priecājās par to, cik labi viss izdevies. Varbūt pat mazliet lepns. Vienkārši - kamēr Eva ir Milo nagos, tas viss ir pa tukšo. Viņš gribēja to paturēt prata. - Par Evu!

-   Ei! Mes esam slaveni! - Dima paraustīja Arčiju aiz kajas un radīja uz televizoru.

Vakara programmu pēkšņi bija partraucis ziņu raidījums. Kaut ari skaņa nebija ieslegta, titri ekrana apakša ziņoja par šīs dienas drūmo statistiku: divpadsmit miruši, divdesmit ievainoti, divi Luvras sprādzieni, apšaude ar policiju tuneli Parīzes pievārte, uzbrucēji vel aizvien nav notverti.

-    Pagriez skaļāk! - Toms lūdza.

Diktore deva vardu reportierim. Uz ekrana paradijas tuneļa iekšskats. Stikla lauskas un asinis uz asfalta, ar zaļu pārsegu klāti līķi, zilo uguņu diskoritma atspīdums uz tuneļa jumta, Brinku bruņumašīnas bezveidīgais vraks, kāda nejauša upura izdegusi mašīna, ko bija skāris sprādziens. Interesanti, Toms nodomāja, par "Monu Lizu" nav ne varda. Vismaz pagaidam. Par to sāks runāt, kad bus izdomāts, ka to pasniegt. Kad bus piesegtas visas dārgi tērptās pakaļas, kuras vajag pasargat.

-   Tom?

Durvis bija apstajies Besons; viņa seja pauda raizes, virs Ha- vaju krekla un īsajam biksēm baltais laboratorijas uzsvārcis.

-    Kur tu biji? - Toms nolēca no virtuves letes.

-   Vai mes varam aprunāties? - viltojumu speciālistam nervozi raustijas labais plakstiņš.

-    Kas tad nu? - Toms sarauca pieri. Nepiedalīties iedzeršana - tas galīgi neizskatījās pec besona.

-    Labak nac, es tev parādīšu, - tas klusi uzstāja.

-    biju, - Toms pamaja.

Abi uzkapa otrajā stāva un iegriezās lielākaja istaba. "Mona Liza" atradās lielā organiska stila kastē, un Toms notupas, lai uz to paskatītos, reize bažīgs un neticīgs ka jauns tevs, kas raugas uz inkubatora noguldītu priekšlaikus dzimušu bērnu. Viņa tiešām atradas šeit, sveika un vesela, viņas smaids tagad bija rams un mierīgs.

Istabas viņa gala Besons bija ierīkojis improvizētu laboratoriju ar pārnesajamu rentgena aparatu un dažādam elektroniskas analīzes ierīcēm.

-    Tu taču teici, ka gribi tikai uzmest aci, - Toms atgadinaja, brīnīdamies par to, cik daudz tehnisku brīnumu bija sastiepts istaba. - Ne varda par pilnu analīžu komplektu.

-Tada izdevība gadas reizi mūža, - Besons atbildēja. - Velak tu man teiksi paldies.

-   Neteikšu vis, ja tu viņu apskadesi.

-Tas neko nemainītu, - viņš apklusa, un viņa acīs paradījas kaut kas aizdomīgs. - Ta nav īsta glezna.

-   Tas ir ka - nav īstā! - Toms saka smieties. - To ienesa bruņumašīna taisna ceļa no Salies Jes Etats!

-   Ak, ne, ta, protams, ir "Mona Liza", - Besons atsaucas. - Katrā ziņa tā "Mona Liza", pie kuras mes esam pieraduši. Skaties! - viņš uzlika brilles, paņēma dažas fotogrāfijās, kuras tuvplānā bija attēlota portreta apakšēja daļa, un noradīja uz laukumiņu, kur krasas virsma tikko manami atšķiras. - Šī ir restaurācija pec tam, kad tas plānprātiņš tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestaja gada tai metās virsu ar skābi, bet lasums ir taja vietā, kur kāds Bolīvijas students tam pašā gada trapija ar akmeni.

-    Tad ko īsti tu gribi teikt? - Toma balsi vairs neskanēja izbrīns - ta vieta bija nākušās bažas, kas kļuva arvien lielākās. Ja Besons muļķojas, viņam šie joki nebija saprotami.

-   Skaties! - speciālistā aizdomīgums bija pārtapis nervoza rosībā - Besons piešļuca pie apgāztas kastes, uz kuras bija salicis vel citas fotogrāfijas. - Es uztaisīju dažus rentgenus.

Toms skatijas uz atteliem, ko Besons steigšus bija iegrūdis viņam rokas; "Monas Lizas" bagatigais, jutekliskais kolorīts bija reducēts līdz sterili monohromām pelekā un melnā niansēm, sie- vicles acis bija aukstas un nedzīvas. Toms apjucis pacēla galvu. Ja te kaut kas bija jasaskata, tas viņam nebija pa spēkam.

-    Vai man kaut ko vajadzēja ieraudzīt?

-    Ne! - besons triumfējoši izsaucas. - Tu tur neko nevareji ieraudzīt! Tieši to jau es gribēju teikt. Tur ir tikai glezna, un neka vairak.

-    Ei, bet kam tad vēl bija jabut?

-    Da Vinči bija liels eksperimentetajs. Viņš mēdza ieskicēt da- žadus risinājumus, pārveidot atsevišķus elementus, vienudien kaut ko pievienot, nakamaja - atņemt. Rentgena šis zemgleznas slānis parasti ir redzams, bet šai gleznai tada nav.

-    Vai tas kaut ko pierada? - Toms izaicinoši noprasīja. - Varbūt, gleznojot "Monu Lizu", viņam tas nebija vajadzīgs?

-   Tad ši butu vienīga tada glezna viņa mūžā, - Besons nievīgi attrauca. - Turklāt ta nav vienīga problēma. Vel ari pigmenti nav laga.

-    Pigmenti? - Toms itin neko nesaprata.

-    Es paris krasas uztriepem uztaisīju šādus tādus rentgenflu- orescences testus, - besons vairs nespeja valdīties, vardi veltin veļas viņam no mutes. - Un atradu prušu zila mikroelementus!

-    Vai tas ir slikti?

-   Ļoti slikti, - Besons pašūpoja galvu. - Prušu zilo saka lietot tikai tūkstoš septiņsimt divdesmit piektaja gada.

-Tūkstoš septiņsimt divdesmit piektaja! Bet tas taču ir divsimt gadu pec da Vinči nāves…

-   Tieši ta, - Besona sejas izteiksme un tonis precīzi atspoguļoja gan viņa uzbudinājumu par šo atklajumu, gan bailes, lieliski iztēlojoties, kadas tam bus sekas.

-   Tad ko īsti tu gribi teikt? Ka tas ir viltojums?

-   Atkarība no tā, ko tu sauc par viltojumu. Šī ir ta pati glezna, kas Luvra karajusies vismaz pēdējos divsimt gadus. Šī ir ta "Mona Liza", ko mes vienmer esam pazinuši un apbrīnojuši, - viņš apklusa, tad turpinaja. - Bet to nav gleznojis Leonardo da Vinči.

Trešā daļa

Caur mums tu sāpju citadelē ienāc, Tu ieej mūžīgajās mokās Starp pazudušajiem šais šausmu sienās… Jums katru cerību būs atstāt laukā.

Dante[1]

52

Parīze, 17. rajons, viesnīca "Kliši"

23. aprīlis, pulksten 19:32

Li Luiss piespieda tālruni pie pleca un zvanīja klientu apkalpošanas dienestam. Viņš ļava pīkstieniem skanēt minūti, tad otru, pats piesardzīgi vingrinādams sadauzīto žokli, taču pēdīgi nikni nospieda atvienošanās taustiņu un zvanīja administratoram.

Ārpus Štatiem viņš bija otro reizi mūžā. Nu, labi, trešo, ja pieskaita arī Niagaras ūdenskritumu medusmēnesi, bet to viņš nepieskaitīja vis. Kanada nav nekādās ārzemes.

Iepriekšēja reize viņam bija labi palikusi atmiņa. Londona, 1977. gada rudens. Divas nedēļas ilga vaļošanas kopa ar toreizējo draudzeni, kas bija traka uz Sex Pistols un pie viena ari uz visu anglisko. Kad "Pistoles" 1978. gada pec sava pedejā koncerta Sanfrancisko pašķiras, meiča, asaras liedama, viņam paziņoja, ka šonakt miris pats rokenrols. Lūiss personiski ar prieku atvadījās no šiem biedriem. Ari viņu abu attiecības nebija izvilkušas daudz ilgāk par Sidu un Nensiju un liktenīgo nakti viesnīcā "Čelsija".

Nē, ceļojums viņam nebija paticis. Ak, protams, Lielais Bens un Bekingemas pils - tas bija šiki. Viņš pabraukajās ar koši sarkanu divstāvu autobusu, nofotografējas kopa ar īstu "bobiju" un redzēja pa Kingsroudu slaistāmies pankus. Taču nepārtraukti lija, puspansijas istaba bija šaura un netīra, un ediens - bet to viņš nespēja ne piedot, ne aizmirst, - ediens bija draņķīgs.

Ari Parīze neizskatijas necik labaka. brauna vakar viņu bija izvazājusi aiz deguna, un tas nozīmēja, ka pagaidam viņš par visiem saviem pūliņiem iemantojis tikai nozilinatu ģīmi, dažas izplūdušas fotogrāfijās un paģiras.

Kas atliecas uz šo viesnīcu - ta atradas sarkano lukturu rajona un viņa šauras, smacīgās istabeles logs izgaja uz sušķīgu šķersie- liņu, kuru vietējās prostitūtas izmantoja seksam, bet tūristi - ūdens nolaišanai. Lieki piebilst, ka gaisa kondicionētāja nebija, un aprīlim neparasti karstajas naktis viņam atlika neiespejama izvēle starp svīšanu vai smirdoņu un stenešanu. VLsu, protams, apmaksaja avīze, bet ne jau tas bija galvenais. Nekādi nevareja aizbildinat to, ka astoņos no rīta vairs nebija silta ūdens, bet pēc deviņiem vakara vairs nevareja dabūt neko ēdamu. Pilnīgi un galīgi neka nevareja aizbildinat to, ka neviens nevar pienākt pie telefona, kad viņš veļas tadu sīkumu ka vienu sasodītu kafiju.

Viņš nosvieda klausuli, ielīda džinsos un uzvilka Džordž.tau- nas sporta kreklu - pirms paris gadiem to pie viņa bija aizmirsis masicas dels. Paķēris atslēgu, Li izmetās gaiteni tik atri, cik to Java savainota gūža, un devas lejup; paklajs uz kapnem viņa basajam pedam šķita raupjš un pilns ar neredzamiem gružiem.

- Velns pārāvis, klauni tadi, kas jums te ir par apkalpošanu? viņš sāka bļaut, iznākdams mazaja pirmā stava vestibilā. - Es bezmaz stundu mēģinu… - Viņš apravas. Te neviena nebija. Neviena nebija ari šauraja, juceklīgajā kabineta otrpus administratora letei. Komutatora mirgoja vismaz sešas lampiņas. Kur visi palikuši?

Viņš sarauca pieri, atgriežas pie kapnem un apstajās. Durvis gaiteņa gala bija pusvirus, pa tam varēja manīt televizora zilgano ņirboņu un neskaidras balsis.

Viņš atgrūda tas vaļa un nonaca - pec apšmurgatajiem skapīšiem un pārpildītajiem pelnu traukiem spriežot - darbinieku telpa. Augstu pie sienas bija piestiprināts neliels televizors, un uz to pavērtam mutēm skatijas administrators, izsutamais zens, šef- pavars un virtuves strādnieks. Televizora skaujas ari dažas meitenes, kuru tērpi liecinaja, ka viņas strada kaut kur tuvuma uz ielas.

Ziņkārībā lika aizmirst saercinajumu, un Luiss iegaja istaba. Ekrana bija redzams reportieris, kas staveja pie Luvras stikla piramīdas.

-    Kas noticis? - viņš jautaja, nevienu neuzrunādams; no tiem paris spāņu vārdiem, ar kuriem viņš iztika veļas mazgatavā, šobrīd bija maz jēgas.

Administrators, viegli pārsteigts, palūkojas uz viņu, tad bezpalīdzīgi paraustīja plecus: viņa angļu valodas spējas acīmredzami ari nebija pietiekamas.

-    la ļocondf. "Mona Liza", - neatskatoties paskaidroja viena no staigulēm ar pamatīgu akcentu. - Nozagta. - Blakus stāvošā meitene skumīgi palocīja galvu, un Luiss it ka pamanīja viņai par vaigu noritam asaru.

-    Nozagta? Kad?

-    Vakar pecpusdienā. Bet policija paziņoja tikai pirms dažam stundām.

-    Kas ir zaglis?

-   Šie doma, ka viņš, - meitene radīja ar tievu, gredzeniem rotātu pirkstiņu.

Luiss atkal pievērsās ekrānam un, ieraudzījis neskaidro teļu, saravas.

-    Viņš? - amerikanis norīstījās. - Jus skaidri zināt?

-    Oui, - meitene palocīja galvu, un viņas "jā" pauda dusmas.

I.iiiss neaizkavējās, lai uzzinātu ko vairak. Izšāvies gaitenī,

viņš metās uz savu istabu, lekdams pari pakāpieniem, ne drusciņ nedomadams par sāpošo gūžu. Pec mirkļa viņš aizelsies ap- stajas pie durvīm; atslēga nervozi slīdēja šurpu turpu pa sledze- nes virsmu, līdz beidzot trāpīja īstajā vietā. Atrāvis durvis, viņš lēkšiem piejoza pie gultas un nometas lai blakus uz ceļiem. Pagrūdis mala iztukšotas viskija pudelītes un piesušķētas salvetes, viņš drudžaina steiga ar abam rokam izkliedēja pa grīdu melnbaltu fotogrāfiju žūksni, lai varētu redzet visas uzreiz.

-   Aha! - viņš triumfējoši iekliedzas. - Es jau zināju!

Šī nu bija īsta zelta dzīsla, sensācija, par kuru viņš vienmer sapņojis. The New York Times. Un The VVashington Post. Visi ņems pretī atplestam rokam. Viņš iesledza tālruni un zvanīja, pat nepainteresēdamies par ziņām, kas bija viņam atstātas.

-    Redakcija, - nočiepsteja maiga balstiņa.

-   Marsij, te Lī. Tu vel tur esi! Cik labi.

-    Lī, kur, ellē, tu vazājies? - balstiņa kļuva skarba. - Mes tev atstājam ziņas visās malas! Lielākā sensācija kopš Jēzus laikiem, bet musu korespondents paņēmis brivsoli!

-   Mieru, Marsij, es jau esmu pieslēdzies, - Lūiss kušinaja. - Patiesībā es jau esmu tam visam pielicis punktu!

-   Ej nu ej! Kas tev uzķeries? - Marsija tik leti nenoticēja.

-Ak, nekas sevišķs, - Luiss nevengi attrauca un smaidīdams

paņēma fotogrāfiju. - Tads nieks kā fotogrāfija, kura galvenais aizdomas turamais nakti pirms ielaušanas skūpstās ar īpašu uzdevumu aģenti Dženiferu Braunu. Gribu redzet, kā FIB atkratīsies no ta!

-   Lī, - Mārsija izdvesa, - es laikam tevi mīlu!

53

Panze, 12. rajons, Šarantonas iela

22. aprīlis, pulksten 8:42

Arčija aizsmakusi balss, pelnu kaudzītes uz puķainā galdauta un divas tukšas luphrouig pudeles bija vienīgais atgādinājums par iepriekšējā vakara izjukušajam svinībām, besona atklajums bija acumirkli izbojājis līksmību.

Tiesa, Toms lidz galam tā ari nebija sapratis, ko īsti Anri bija atklajis. Galu galā, ka iespejams, ka glezna, ko I.uvra gadu desmitiem, pat simtiem tik gadīgi lolojusi, ir viltojums? Vai muzej- nieki to nezinaja?

-   Vai labaku tava riebīga ģīmja bildi viņi nevareja dabūt? - Arčijs nosprauslojas, kad Toma seja kārtējo reizi aizpildīja visu televizora ekrānu. Krēslu viņš bija apgriezis otrādi un sēdēja ačgar- ni, nolicis rokas uz atzveltnes.

-    Droši vien izkopējuši no Luvras apsardzes videolentes, - Toms nožāvājās: galīgi nebija izdevies izgulēties. - Godīgi sakot, es brīnos, ka viņi gaidīja līdz ritam un tikai tagad ir sākuši to radīt. - Viņš atvēra logu, lai ielaistu kaut cik svaiga gaisa un mēģinātu pamosties.

-   Viņiem vispirms vajadzēja to izsniegt katram policistam, kareivim, robežsargam, biļešu kontrolierim un reģistratoram - visiem, ko bija iespējams sameklet, - Dima paskaidroja, saskalinaja glāze viskija nogulsnes, taču sāpīgi saviebas un nolika glāzi uz galda. - Līdz gleznas atdošanas brīdim tu nedrīksti vazaties apkart.

-    Kamēr Eva ir pie Milo, mes neko neatdosim, - Toms skarbi atgādina ja.

-   Vai tieši par Evu tu visvairak domā? - Dima vaicaja.

-    Nesapratu?

-    Varbūt tu vairak doma par to, ka nepieļaut, lai Milo paliek vinnētājs?

Toms nicīgi nospurcas.

-   Nemaz. Un, ja ari ta būtu, kada starpība; galvenais, lai mes izglabjam viņu!

-    Ir gan starpība, jo glezna nav nekada rotaļlieta, par ko jums abiem ar Milo paplukties, - Dimā stingri aizradija. - Es nepieļaušu, ka ar to kaut kas atgadās.

-    Tev tas viss liekas bērnu spelite? - Toms bez smaida ēnas seja sāniski virzījās tuvāk Dima.

-   Kad jus abi darījāt, ko es jums liku, jus nemitīgi ecējāties, - Dima atcirta, skatīdamies viņa ar izaicinājumu. - Kad aizgajat katrs savu ceļu, nekas nemainījās. Kadeļ lai tagad butu citādi?

Besons nokremšļodamies partrauca ķīviņu.

-    Es vēlos aizvest gleznu uz savu darbnīcu un uztaisīt vel šādās tadas analīzes.

-    Ludzu!

Toms noskaities paraustīja plecus un apsēdās. Viņš dusmojas ne tik daudz uz Dima ka pats uz sevi - par to, ka agrak nebija pamanījis patiesību, kas slēpās aiz veca biedra apsūdzības. Laikam gan to nevareja noraidīt tik viegli, ka viņam būtu gribējies. Viņš nevēlējās, lai Milo paliek vinnētājos. Viņš to nepieļaus. Bet tāpēc jau Evas izglabšana nekļūst mazak svarīga!

-    Paņem līdzi Džeipi, ja reiz viņš tik ļoti uztraucas par to šedevru. Un neaizmirsti par "Varpstiņu"!

-   To es jau esmu gandrīz pabeidzis, - Besons apliecinaja. Iezvanijas Toma mobilais. Viņš greizi nosmaidija un atsaucas:

-    Vai tu zvani, lai mani apsveiktu?

-   Mums jaruna, - paziņoja Milo, viņa balss bija salta un lietišķa. - Uz Triumfa arkas. Zem četrām acīm. Desmitos.

Viņš partrauca sarunu.

-   Mums ir randiņš? - Arčijs pienaca, lai aizdedzinātu cigareti, atklaja, ka paciņa ir tukša un ar netīksmi to saņurcīja.

-   Zem četrām acim.

-    Kads viņš izklausijas?

-   Sapīcis, - Toms pavīpsnaja.

54

Parīze, 8. rajons, restorāns "Fuke"

22. aprīlis, pulksten 8:50

-   Vai drīkstu piebiedroties?

Dženifera atravas no laikraksta un piemiedza acis - pat aiz tumšajam brillēm saule žilbinaja.

-   Komisār Pēra? - viņas balss liecināja par pārsteigumu. - Mes it ka bijām norunājuši dienas vidu?

-   Bijām.

Policists apsēdas pie viņas galdiņa un pasūtīja espresso. Bruņas ačteles izskatijas apsarkušas un nogurušas. Ielas otra puse staveja mašīna bez policijas marķējuma, divi pret motora pārsegu atspiedušies viri uzmanīgi skatijas uz šo pusi. Ferā eskorts, Dženifera nodomāja.

-   Ko labu raksta? - Fera pamaja uz kaudzīti jaunāko angliski iznākošo laikrakstu, kurus Dženifera bija izklājusi sev priekša uz blakus krēsla. Ikkatrā no tiem bija milzīgs virsraksts, lielākoties dažādas variacijas par temu: "Mona Liza pazudusi," "Nozagts da Vinči šedevrs" vai "Džokonda atkal nolaupīta".

Talak vienmer sekoja piecas līdz sešas pilnas lappuses detalizēta apraksta ar fotogrāfijām, kuras bija redzama glezna un slaktiņš tuneli. Vilcienu katastrofa Pendžaba (divi simti bojāgājušo) un pašnavnieka sarīkots sprādziens kadā Irakas pamatskola bija atstumti attiecīgi sestajā un astotajā lappuse.

-    Ka izmeklēšanu vadat jūs, - viņa smaidīja. - Apsveicu!

-    Pagaidam, - Ferā dziļi ievilka elpu un, nolicis uz galda naģeni, pagrieza to ar kokardi pret sevi. - Divpadsmit bojāgājušie. Lu Joconde pazudusi. I.uvra sprādzieni. Šaudīšanās Parīzes ielās… - viņš apklusa, it ka vakardienas notikumi viņam pēkšņi liktos parak šausmīgi. - Šādos gadījumos nepieciešami rezultāti. Un ne- kavejoties. Vai ari… Bounjour madame Guillotine, - viņš cirta plaukstu delnā.

-    Tadeļ jus esat atnacis?

-    Esmu atnacis aprunaties.

-   Tad man jasazvanas ar vestniecibu.

Dženifera, protams, bija gaidījusi, ka viņu iztaujas. Ka gan citādi? Galu gala tieši viņa bija ieradusies un stāstījusi par Tomu. Taču Dženiferai bija vienošanas ar vēstniecības atbildīgo darbinieku - viņa nedriksteja ne ar vienu runāt, ja klat nav amerikaņu jurista. No otras puses, tautas brālis bija apsolījis, ka sadabus roka Grīnu un palūgs bosu nekavējoties piezvanīt, taču pagaidam tas nebija noticis.

-   ŠI nav oficiāla nopratinašana, gluži vienkārši… kolēģu saruna, - Ferā apgalvoja. - Tas paliks starp mums diviem.

-    Nekad nekas nepaliek starp diviem, - viņa sausi aizrādīja.

-   Nu, es neko nepierakstu, un šeit sēžam tikai mes ar jums. - Pauze, kuras laika viņš ar pirksta galu berzeja formas cepures spožo kokardi. - Jāizlemj jums pašai, taču tas var nakt par labu.

Dženifera smagi nopūtas. Vakardienas notikumu dēļ viņa ari tapat jutās pietiekami nelāgi, nemaz nebija vajadzīgs Fera, kas vel vairoja vainas apziņu.

-Avīzēs raksta, ka bruņumašīnas grīda bija caurums. Ta ir taisnība?

-Tur bija caurums, ja, - policijas komisārs apstiprinaja.

-   Taču ari durvis tika nospridzinatas nost? Vai tas jums neliekas dīvaini?

-   Jums ir kada teorija?

-    Toms piemineja vel kadu citu. Zagli varda Milo. Teica, ka glezna viņam vajadzīga tikai tapec, lai nepieļautu, ka to iegūst Milo.

-   Mēs zinām, kas ir Milo un uz ko viņš spējīgs, - Ferā atbildēja. - Ko jus gribat sacīt?

-    Ko es gribu sacīt? Divi zagļi. Divas stratēģijas. Viens iekļūst no apakšas, otrs nospridzina durvis.

-   Tas ir iespējams, - Ferā pamaja, un Dženifera pec viņa sejas izteiksmes noprata, ka par šo scenāriju komisārs jau ir domājis.

-   Es pazīstu Tomu. Viņš nekādā gadījuma nevar but atbildīgs par to, kas notika Fuvra un tuneli. Noteikti ir iesaistīts vel kāds.

-    Kriminālisti peta katru centimetru gan viena vieta, gan otra. Ja kads no viņiem tur ir bijis, mes par to zināsim.

-    Rodas jautajums - pie ka ir glezna?

-Tas ir viens jautajums, - viņš piekrita un ieskatijas Dženiferai acis. - (Xrs ir saistīts ar jums.

-    Ar mani?

-   Jus pazīstat šo Kerku, pareizi?

-   Ja, protams.

-    Kādos apstakļos jus iepazināties?

-   Atvainojiet, - Dženifera apņēmīgi papurinaja galvu. - Tā ir neizpaužama informācijā. - Pat zem četrām acīm viņa negrasijas klāstīt, ka viņas un Toma ceļi krustojas "Divgalvaina ērgļa" lietā. Tam vajadzīga atļauja.

-   Jūs esat draugi. - Tas bija apgalvojums.

-    Ne, - viņa stingri atteica; Toma nodevība joprojām smeldza.

-    Nē? - Fera tincinaja.

-    Varbūt kādreiz bijām, - Dženifera piekāpās. - Tagad - drīzāk paziņas.

-   Un tomēr jūs tikai aizvakar kopā ar viņu ieturējāt vakariņas?

Ja, Fera bija šai sarunai gatavojies, un Dženifera nebija pārliecinātā, vai viņai patīk, kurp tā nosliecas, tapat ka skarbas notis, kas ieskanejās komisārā balsi. Viņa zinaja, ka tagad nedrīkst aizšaut garam.

-    Es jau jums stāstīju, - viņa runaja uzsvērti mierīgi un lietišķi. - Mēs netīšam saskrejamies. Viņš piedāvaja savu palīdzību izmeklēšanai. Mes kadu laiku nebijām tikušies. Es ierosināju, ka varētu parunat pie vakariņu galda. Un nezināju, ka tas viss bija vina režisēts.

Klusums.

-   Vai jus pazīstat kādu vārdā Lī Euiss?

Dženifera sakrustoja rokas un iztaisnoja muguru. Neizskatījās, ka ši bus mīlīga saruna, kā Fera bija solījis, un viņu itin nemaz nespeja piemuļķot komisārā nevērīgais tonis un tas, kā viņš tēlota neuzmanība nolasa no formastērpa neredzamas spurgalas.

-   Jus pats zināt - ja, pazīstu.

-    Viņš šorīt zvanīja man uz darbu. Viņam pavisam noteikti bija interesants viedoklis par jusu attiecibam ar Kērku.

-   Man nav nekādu attiecību ar Kerku, - Dženifera cirta pretī. - Un Luiss ir melis, kas sensācijās dēļ gatavs melot, ka ausis kust.

-    Viņš apgalvo, ka viņam ir fotogrāfijās, kuras jus… skūpstāties.

-    Skūpstāmies! - Dženifera nicīgi nospurcas. - Ja to viņš uzskata par skupstu, tad viņam ir vel vairak problēmu, neka man likās. Mēs vienkārši atvadījāmies! Nekā vairak tur nebija! Jums jāsaprot, ka Luiss vienmēr visu iztēlo ļaunaku neka patiesība ir. Tads ir viņa darbs.

-    Bet jums, aģente Brauna, jasaprot, - Fera nopūtas un ieskati- jas viņai acis, - jo vairak man nak ausīs, jo nelāgāk tas viss iz- skatas. Mēs esam izplatījuši gan Kerka, gan Milo aprakstus, taču pagaidam es droši zinu tikai to, ka vīrietis, kura izskats saskan ar Kerka aprakstu, nolaupījis kadai gaisa kondicionētāju apkalpes firmai piederošu kravas autobusu. Sis autobuss velak izmantots, lai iekļutu Luvras iekšpagalma. lekšpagalma, kur, pateico- lies jusu uzstajībai, bija sagatavots bruņots konvojs, kam nepieciešamības gadījuma vajadzēja nogādāt Im Jocotuie drošība. Un šī nepieciešamība radas. Tagad, kad glezna ir pazudusi, es atklaju, ka jus ar šo Kērku laupīšanas priekšvakarā esat kopā vakariņo juši un ir fotogrāfijās, kas liecina, ka jus esat, sacīsim ta, mazliet vairak neka paziņas. Vai man turpināt?

-   Ne, vispirms es sazinašos ar vestniecibu, - Dženiferas seja kļuva skarba, viņa ne uz mirkli nenolaida acis. - Varēsim turpināt, kad viņi atsūtīs savu pārstāvi.

-    lieliska doma! - Ferā ar rokas mājienu pieaicinaja savus padotos. - Esiet tik laipna, pasakiet, ka mes tiksimies iecirkni.

-    Iecirkni?

Fera pari galdam piestūma viņai klat roku dzelžus; kreisā aproce kā ietvars apņēma "Monas Lizas" bažīgo seju laikraksta. Dženiferai blakus nostājas Fera viri, noslēgdami visus iespējamos bēgšanas ceļus.

-   Dženifera Brauna, - Fera pasludinaja, - es apcietinu jūs aizdomas par līdzdalību "Monas Lizas" zadziba.

55

Parīze, Triumfa arka

23. aprīlis, pulksten 9:58

Napoleons reiz bija teicis, Toms neskaidri atcerejas, ka tikai daži pakāpieni šķir cildeno no smieklīgā. Nekur šis pārdomas nebija tik ļoti iedengas ka šaja vieta.

Lai nu ka, Triumfa arka bija iespaidīga būve. Taisnsturveidiga un drukna ka ērti notupies gorilla, tā izstaroja kaut ko biedigu un nomācošu. Tā vēstīja par tālu kauju laukos kaldinatam uzvaram, par pakavu šķindu un kājnieku soļu dunoņu, par nedalītas varas skurbinošo opiju, par asinīm un upuriem. Un tas sirdi, patveries zem milzīga trīskrāsu karoga plandoņas, - Nezināmā kareivja kaps, mūžīgas uguns zilgaja šņākoņā iemiesots kara neizbēgamais un pienacigais upuris.

Tomēr vienlaikus tas bija ari baigs piemineklis viena cilvēka godkaribai. Napoleons, gluži ka pēdējo dienu Ozimandijs, bija iekalis akmeni savu vardu un uzvaras veltīga cerība, ka to neap- raks laika smiltis. Patiesība tas bija episka mērogā realizēts nedzirdēts neprāts, jau iepriekš neveiksmei lemts mēģinājums atda- rinal senas Romas kareivīgo diženumu. Un šodien - noniecināts tik ļoti, ka pilda galvena staba uzdevumus Eiropas lielakaja satiksmes apli!

Toms, pārlieku nepuledamies maskēties, bija uzlicis tumšas saulesbrilles un izbalējušu Arsaiul beisbola cepuri un iekāpis šarita pir- maja lifta, kas veda uz skatu platformu. Viņam piebiedrojās pulciņš japaņu turistu, kuri, spožajai saulei par spīti, bija saģērbušies vienādos dzeltenos pleves apmetnīšos ar mikipeles bildi. Milo ie- radas ar nakamo liftu, droši vien nogaidījis, Toms domaja, lai redze tu, ka es uzbraucu augša, un tad sekojis. Liekas, viens pats, lai gan nebija nekādas garantijas, ka jebkurš no tiem daudzajiem, kas reize ar viņu iznaca no lifta, nav viņa rokaspuisis.

-   Sveiks, Fēliks.

-   Sveiks, Milo, - Toms palocīja galvu.

-   Grandiozs skats, vai ne?

Milo apstajas apmēram piecas pēdas talak, abas rokas saba- zis dziļi melna meteļa kabatas. Kopš iepriekšejas reizes, kad Toms bija viņu redzejis, aizritējis daudz laika. Viņš šķita mazliet kal- snaks seja, rievas ap acu kaktiņiem un šķērsam pierei likās izteiktākās, mati, iespējams, mazliet plānāki. Tomēr cita ziņa viņš bija pārsteidzoši maz pārverties, zaļas acis zalgoja ka ledus saules gaisma, blavas lūpas savilktas sājā, gandrīz izsmējīgā smaida, pleci pašpārliecināti atliekti. Viņš nu gan it nemaz nebija pulējies nomasketies, bet galu gala kāpēc lai viņš to darītu? Ne jau viņa fizionomija dižojas visas pasaules ziņu izlaidumos.

-   Tikai no šejienes var īsti novērtēt Parīzes vienreizejo simetriju - viena puse kā parpludusi upe uz Arche Je Triomphe du Carou- sel plūst Elizejas lauku avēnija, otra uz Arche de la Diifense virzās Avenue de la Grande Armee…

Kad Milo pastiepa roku uz apvaršņa pusi, Toms pamanīja viņa pulksteni - retu piecdesmito gadu IWC "Vienpadsmito marku", kas sākotnēji tika izgatavota un piegādātā vienīgi Lielbritānijas gaisa speķiem. Milo, ka Toms ieveroja, nesaja modeli "bez T" - Anglijas varas iestādes steigšus apturēja to ražošanu, atkla- jušas, ka luminiscējošie radija cipari ir radioaktīvi. Neparasta izvēlē, taču Tomam ta likās visnotaļ iederīga: ari Milo raksturā līdzās precizitātei, elegancei un izsmalcinatibai pastaveja citas, tumšas strāvas: bīstamība, neželiba, varbūt pat nave.

-   Ka butu, ja saviesīgo parunāšanos mes izlaistu? - Toms nievīgi nosmīkņāja.

-   Ko tu gribi, lai es saku? Apsveicu? braši, malacis, - tas atcirta. - Ielaušanas braucoša bruņuvaģi ir kas jauns, pat man. Un tagad atdod gleznu.

-    Dabūsi, tiklīdz pie manis bus Eva.

-   Kvintavalles mauķele? - Milo neticīgi iesmejas. - Tad redz, ko tev vajag.

-    Man vajag pierādījumu, ka viņa ir dzīva, - Toms pieprasīja. -Acumirkli.

Milo negribīgi paraustīja plecus un izvilka tālruni.

-    Uzliec, - viņš izrīkoja un iedeva lomam austiņas, nogaidoši savilkdams uzacis.

-    Eva? Eva, vai ta esi tu?

-   Tom? - viņa šķita varga un izbiedēta; Toma priekam, izdzirdot viņas balsi, bija īss mūžs.

-    Eva, kas ar tevi ir? Vai viņš tev ko nodarīja?

-    l'alidzi man, Tom! Dari visu, ko viņš tev liek, un palīdzi man! - viņas balss partapa šņukstos.

Milo izķēra viņam no rokas tālruni.

-    Ka dzirdēji, viņa ir dzīva, lai ari es varbūt neuzdrošinātos apgalvot, ka vesela.

Toms manīja, kā krūtis briest niknums.

-   Ja tu viņai esi ko nodarījis, es tevi…

-    Nesaprotu, kapec tu tā ņemies, - Milo viņu partrauca ar nicīgu smiekliņu. - Es dzirdēju, ka tu pats no viņas aizlaidies. Salauzi viņas mazo sirsniņu. Doma, Eva tapat ārdītos, ja viņas vieta es bulu nocopejis tevi?

-   Es apsolīju, - Toms iebilda; Milo izsmiekls trapīja variga vieta. Viņš bija Evu pievīlis - un tieši tāpēc tas nedrīkstēja atkārtoties. - Tev to nesaprast.

-    Laikam gan.

-Tad kada tev vispār pec viņas vajadzība? - Toms noprasīja.

-    Viņa ir mana apdrošinašanas polise. Man vajag tikai "Monu Lizu".

-    Kāpēc? Par laupīšanu kladzina visi, kam nav slinkums. Ar to tev pilnīgi pietiek, lai notirgotu visus viltojumus, ko tev uztaisīja Rafaels. Tā ir?

Milo palocīja galvu, un viņa sejas izteiksme apstiprinaja Toma un Arčija minējumus par viņa nodomiem.

-   Jā. Bet ir tikai viena iespeja, ka panakt, lai neviens nekad nešaubītos par to īstumu.

-    Tu gribi iznicināt oriģinālu, - Toms piepeša atskarsmē izdvesa.

-    Pircēji, kas man gaida rinda, necietīs ne mazāko nedrošību, - Milo piekrītoši atbildēja. - Jo sevišķi, ņemot vērā, kādas summas viņi maksa. Man jabut drošam, ka Luvras "Mona Liza" vairs nekad netiks izstādītā.

-   Nu, ja gribi, vari to satīt rullīti un izpīpēt - kas man par daļu, - Toms paraustīja plecus. - Man vajadzīga tikai Eva.

-    Labi, tādā gadījuma ir viena vietiņa. Rūpniecības zona. Jau šovakar varam veikt apmaiņu.

-    Ka tad, - Toms tikai nosmēja. - Kluss un nomaļš kakts, kur tu pa tumsiņu varēsi mani novākt glīti un kārtīgi. Nē, tas notiks gaišā dienas laikā un ļaužu vidū. Vai tu zini, kur ir Voie Georges Pompidou?

-   Upmalā? Skaidrs, ka zinu, - Milo pamaja.

-Apmaiņa notiks tur. Divpadsmitos. Es pieprasītu, lai tu ierodies viens, bet zinu, ka tu to nedarīsi. Tikai paturi prata, ka mēs abi varam dabūt to, ko gribam, ta, ka visi ir sveiki un veseli. Ne vienmēr kadam jābūt uzvarētājam.

-    Norunāts. - Milo sniedza roku. - Un neuztraucies, Tom, savu paradu es neesmu aizmirsis. Tev no manis nav ko baidīties. - Toms nelabprat paspieda viņa roku.

Ne vienam, ne otram nemanot, platformas viņā gala tālruni pie auss bija piespiedis formastērpā ģērbts liftnieks.

- Hallo! Vai jus nodarbojaties ar Luvras lietu? Labi. Lūdzu, sazinieties ar komisāru Fera! Pasakiet, ka es, liekas, redzu vienu no tiem vīriem, kurus jus meklejat.

56

Parīze, 1. rajons, galvenais policijas iecirknis

23. aprīlis, pulksten 10:31

Skatīdamās apkart, Dženifera ar pārsteigumu nodomaja, ka neatkarīgi no valsts un kulturas, visas aizturēšanas vietas lielā mēra izskatās vienādās. Šaura telpa; logs var būt un var nebūt. Dzelzs durvis ar novērošanas un ediena izsniegšanas luku. Gulta ar plānu ugunsdrošu matraci. Vienmer ieslēgtās griestu spuldzes nepielūdzamais skatiens. Pat krasu gamma svārstījās pieticīgajās dažadu toņu zaļa robežas - bija pieņemts uzskatīt, ka šie toņi nomierinoši iedarbosies uz kameras potenciāli nelīdzsvarotajiem vai nevaidamajiem iemītniekiem.

Tiesa, Dženifera pati, lai cik skarbi ar viņu bija apgajies Fera, nekādu jandaliņu rīkot negrasijas. Vismaz pagaidam. Tiklīdz šeit ieradīsies vēstniecības pārstāvis un informācijā sasniegs FIB, komisāram vajadzēs ieslēgt atpakaļgaitu un sākt ievērot parastas procedūras. Dženiferai nekas nebija slēpjams un neko sodāmu viņa nebija darījusi. Franču likumsargam būs jāmācās spēlēt pec noteikumiem.

Tādēļ pēdējas pāris stundas viņa bija prātojusi par Tomu un divu aizritējušo diennakšu notikumiem. Jo vairak viņa bija uzzinājusi par to, kas patiesība norisinājās pie Luvras un tunelī, jo kņud īga ka kļuva nemierīga apjauta, ka Toms, šķiet, nebija melojis par iemesliem, kas viņu mudinaja nozagt "Monu Lizu". Protams, tas nebija nekāds attaisnojums. Gluži tapat kā fakts, ka sava mērķa sasniegšanai Toms bija izmantojis viņu, tomēr vismaz varēja saprast, kapec viņš to darījis un kurš patiesība ir atbildīgs par visam šim slepkavibam. Šis atskarsmes gaisma viņa gribot negribot jutas vainīga par to, ka tik knaši bija pārmetusies pretinieka puse. Un tas, ka Toms bija viņas reakciju paredzējis, tikai padarīja sirdsapziņas ēdas vēl nelāgākās.

Viņa strauji pagrieza galvu - nožvadzot atveras skatu lodziņš durvīs, un taja uz brīdi parādījās divas brūnas acis. Lodziņš aiz- cirtas, atslēgu šķindoņa un slēdzenes čīkstoņa vēstīja, ka pie viņas ieradies apmekletajs. Nu tad beidzot.

Viņas atvieglojumam bija īss mūžs. Vestnieciba nebija papule- jusies raidīt kauja kavaleriju, atsūtīts bija izlūks - rudmatains jauneklis, kas nervozi mīņājas viņas priekša; likās, viņš nule piecelies no koledžas sola, kalseno seju klaja putēs un skuvekļa atstatas brūces. Kad durvis ar troksni aizveras, viņš palecas un bailīgi pa- skatijas uz slēdzeni, kur tika pagriezta atslēga, pec tam veltīja tramīgu skatienu vienīgajai kailajai spuldzītei pie griestiem. Acīmredzot pirmo reizi redz kameru, Dženifera domaja. Vareni.

-   Ē-ē… aģente Brauna? - viņš stostījās, knibinādamies ap portfeļa lenci. - bils Kendriks. No vestniecibas.

-   Jus nu gan neesat steigušies.

-   Mes… mums šobrīd ir ta trucīgak ar personālu. - Mja, ta varēja izskaidrot gan šo gausumu, gan pieredzes trukumu, ko bils Kendriks izstaroja gluži acīm redzami.

-   Jus atnacāt dabūt mani lauka?

-   Tas nav tik vienkārši, - viņš vārgi pasmaidīja.

-    Lai tas notiktu, jums vienu reizi japiezvana pa telefonu. Vel vienkāršāk nav iespējams.

-   Tas ir sarežģīti.

-    Manuprat, nav vis, - viņa pikti pakratīja galvu.

-    Par šo zādzību rakstīts visās avīzēs. Nav iespējams ne televizoru ieslēgt, ne kadu laikrakstu paņemt, lai tai neuzdurtos, - izklausījās, ka viņu tas bezmaz sajūsmina. - Šīsdienas "Amerikāņu Balsī" tiks apgalvots, ka jus ar Kerku esat mīļākie. Cik noprotams, pieradot to ar fotogrāfijām.

-    Luisam ir uz mani zobs. Viņa fotogrāfijas neko nepierāda. Es jau to visu paskaidroju Fera, bet viņš neklausijas. Viņam galvenais ir nodemonstrēt, ka izmeklešana rit sekmīgi. Nu, šis pūles ir veltīgas. Ir taču procedūras, Dieva deļ! Un nevienos priekšrakstos nav teikts, ka tajas ietilpst uzdevumā esošu FIB aģentu aizturēšana un ietupinašana aiz restem!

Kendriks neveikli nokrekšķējas un tikai tad atbildēja.

-   Francijas valdība izdara spiedienu uz, musu Valsts Departamentu, pieprasot, lai mes sadarbojamies un palīdzam viņiem ša- ja izmeklēšana. Telefona sarunu noklausīšanas, aizturēšanas un parmeklešanas pilnvaras, satelītnovērošana. Lieki teikt, ka tas attiecas arī uz ASV pilsoņu nopratinašanu un, ja nepieciešams, īslaicīgu aizturēšanu.

-    Vai jus vispār esat sazinajies ar FIB? - Dženiferai saka apnikt Kendrika laipošana. - Sakiet, ka gribat runāt ar direktoru C^n- nu. Viņš par mani galvos.

-    Diemžēl ar FIB direktoru Grīnu man nav izdevies sazināties.

Viņš atvainodamies noplatija rokas un nodūra acis, ka savaldīdamies, lai nepateiktu ko vairak. Dženiferai pēkšņi kļuva nelabi - viņa atskarta, ka šis Kendriks nebūt nebija atsūtīts, lai pa- naktu viņas atbrīvošanu. Jaunulim bija pavēlēts nodot viņai nepārprotamu ziņu. Grīns, mūžīgais politiķis, bija saodis skan- dalu un grasījas turēties pa gabalu.

-   Toties es runāju ar direktora vietnieku Treivisu. Viņš apgalvoja, ka, pirmkārt, jus kopš 21. aprīļa vakara atrodaties atvaļina- juma, un, otrkārt, jusu ierašanas I .uvra ir notikusi bez FIB sankcijas.

-    Man tika doti norādījumi informēt direktoru Grīnu, tikai un vienīgi, - viņa protestēja, taču kamera saka griezties viņai gar acīm. - Viņš nebija sazvanams, tadeļ es atstaju ziņu. Ko tad man, pec viņu domam, vajadzēja darīt - stavet un noskatīties?

-    Tādejādi no FIB viedokļa, - Kendriks turpināja, it ka neko nebutu dzirdējis, - kopš 21. aprīļa vakara jus atrodaties Parīzē kā privātpersonā. Jūsu iejaukšanas Luvras iekšejās lietas notikusi personisku apsvērumu varda, un par tiem FIB nav bijis informēts un atbildību neuzņemas.

-    Viņi no manis norobežojas? - Dženifera neticīgi par jauta ja.

-    Protams, vestnieciba nodrošinās jums visu to palīdzību un atbalstu, ko mēs sniegtu jebkuram ASV pilsonim, kas iejaukts nozieguma izmeklēšana, - Bils Kendriks deklamēja, un, ievērojusi, ka juridiskie formulējumi acīmredzami tiksmina viņa sirdi, Dženifera nolēma, ka viņš noteikti ir beidzis tieslietu koledžu. - Tomēr, ņemot vēra, cik lielu sabiedrības ievenbu guvusi ši lieta un cik politiski delikāta ta ir, ne mums, ne ari Francijas varas iesta- dem nebutu ieteicams attiecina! uz jums īpašas labvēlības režīmu. Es iesaku jums visa pilnība sadarboties ar izmekletajiem. Cerēsim, ka drīz tas viss tiks atrisināts.

-    Cerēsim? - Dženifera ieurbās viņā ar iznicinošu skatienu. - Jus atsūtīja šurp, lai jūs man noradītu sasist papēžus un domāt par dzimteni? - Viņa izmisuma papurinaja galvu. - Vai ir vel kas tads, kas man jazina?

Kendriks ieturēja pauzi un ļava, lai uz bridi noslīd oficiālā pārstāv ja maska:

-    Klausieties, man droši vien nevajadzetu to stāstīt, bet franči grib redzet, ka galvas ripo, un, spriežot pec ta, ka Fera iegrozījis šo lietu, jus uz ešafota būsiet pirmā. Tāpēc es jusu vieta mēģinātu atrast labu advokatu. Jums tads būs vajadzīgs.

57

Parīze, Žorža Pompidu krastmala

23. aprīlis, pulksten 11:59

-    Viņš ir klat, - Dima norādīja uz džipu - tas šobrīd nogriezās uz krastmalas nobrauktuves; pāri upei atbalsojas tā riepu steps uz bruģakmeņiem.

-    Kas ir viņam līdzi? - Toms nevelejas tuvoties, iekams nebūs zināms, ar ko viņam ir darīšana.

-    Viena mašīna uz tilta. Vel viena augša uz ielas, - Arčijs pa rāciju ziņoja no sava novērošanas punkta Allee des Cignes - pirksta formas sala upes vidu iepretim Tomam. - Katra pa diviem vīriem.

-    Ta varētu but, - Toms saji pasmaidīja. Milo nekad nebija kautrejies vinnestu panakt ar svina metamkauliņu. Reiz, Makao, varda vistiešākajā nozīmē. - Labs ir, es dodos.

Toms pastūma sviru uz priekšu un stūrēja atrlaivu sprauga starp divām baržam, jaudīgais motors sprausloja nicinājumā par tik zemiem apgriezieniem. Tuvodamies krastam un džipam, kas bija apstajies tieši pie spraugas, viņš atkal iesledza neitrālo par- nesumu un gaidīja, šūpodamies Senas maigajos vijņos. Atveras priekšējās pasažiera durvis, un no džipa izkapa Milo.

-   Jauna mantiņa? - tas uzsauca.

-    Palieneta.

Toms bija ieradies ar laivu, jo tā viņam deva iespeju atri aizbēgt, ja Milo mēģinātu izspēlēt kadu stiķi. Taču ari Milo, ka viņš ievēroja, piesardzīgi palika atvērto durvju tuvumā - katram gadījumam, ja nu vajag lekt iekša. Si nebija pirmā reize, kad Tomu satrieca tas, ka viņi ar Milo kaut kāda ziņa ir ārkārtīgi līdzīgi, un tomēr visa cita tik ļoti atšķiras. Kas aizvedis viņus tik dažados ceļos pec visnotaļ vienādi spertajiem pirmajiem soļiem biznesa? Audzināšana? Apstākļi? Intuitīva laba un ļauna izjuta, pārliecība, ka vienubrīd jāpieliek punkts? Atbildēt nebija iespejams, taču Tomam vajadzēja domāt par to, cik maz bija trūcis, lai ari viņš butu aizgajis pa citu un, viņa ieskata, tumšāku laku.

-    Kur viņa ir?

Džipa aizmugures durvis atvēras, un Eva pa pusei izkapa, pa pusei nokrita zeme. Milo viņu rupji pierava kajas un saķēra aiz. matiem, lai viņa stāvētu mierīgi. Kreisa roka Evai bija pakarta kakla. Viens no Milo vīriem izkapa pa otram durvīm un tuvojas vadonim.

-   Ko tu esi izdarījis? - Toms iesaucas; viņa sejas izteiksme un balss pauda reizē instinktīvu sašutumu par Milo bezdomu nežēlību un bažas par Evu, kas izskatijas pamesta un nelaimīga. Jā, redzot viņu šobrīd - pleci padevība sagumuši, lupas dreb ka rudens lapas vēja - bija grūti noticēt, ka šī ir ta pati sieviete, ko viņš bija sastapis Seviļa. Vaigs pēkšņi iekvēlojās, atminoties, kā tikai pirms pāris dienam viņa bija cirtuši Tomam pļauku. Droši vien tagad, ja viņa paceltu roku, ta parluztu ka atpakaļ liekts zars.

-    Nelaimes gadījums, - Milo paraustīja plecus. - Gan jau bus dzīvotāja.

Toms leni palocīja galvu, viņa skatiena verda melns niknums. Necik daudz viņš patlaban nespeja - vien atgūt Evu, piespiest cieši klāt un solīt, ka viņa vairs nekad nenonāks Milo vara. To- mer viņš mcmi nozvērējās, ka reiz liks Milo samaksat par to, kas šodien noticis.

-    Kur ir glezna?

Toms pacēla augstak metala konteineru, kura atradas Rafaela izgatavota "Monas Lizas" kopija.

-    Laid šurp Evu.

-   Vispirms parādi, - Milo iebilda. - Es gribu redzet ko vairāk par kasti.

Toms piekrītoši pamaja un pavirzīja laivu tālāk, līdz tikai dažu pedu attalums šķira tās priekšgalu no krasta.

-    Es palikšu te, - viņš klusi teica Dima, motoram tukšgaitā pukšķinot. - Galvenais, atved viņu sveiku un veselu.

Dima palocīja galvu, paņēma konteineru un, neveikli izlačojis pa mīkstajiem sauļošanas matračiem, kas rindojas laivas pakaļgala, izlēca krasta.

-   Stop! - Milo uzsauca. Vīrietis, kas staveja viņam blakus, pie- naca pie Dima un rūpīgi viņu parmekleja.

-    Pietiks! - pakliedza Toms. - Paradi viņam!

Dima atdarīja konteinera slēdzenes un, piespiedis to pie krūtīm, atvēra vaku. Milo mutes kaktiņos paradljās smaids.

-    Izskatas, ka darījums notiks.

Dimā aizcirta vaku un nolika metala konteineru zemē, tad paspēra dažus soļus atpakaļ. Milo pagrūda Evu uz priekšu - viņa sagrīļojas uz bruģakmeņiem, gandrīz zaudēja līdzsvaru. Tad ari Milo pakapas atpakaļ. Šī ērmota horeogrāfijā Tomam nepalika nepamanīta - izsmalcināts balets, kas tiek izdejots nedzirdamas, taču instinktīvi zināmās melodijas pavadījuma.

-    Ir uzradusies kompānijā, - racijai sprakšķot, pēkšņi atskanēja Arčija balss. - Atri prom no turienes!

-    Leciet laivā! - Toms iekliedzās.

Dima gribēja satvert Evu, taču piepeši atskanēja sirēnu gaudas un pa nobrauktuvi uz viņu pusi traucas tris nemarķetas policijas mašīnas. Taja pašā bridi no tuvākās ēkas jumta aizsega iznira helikopters, kas strauji laidās lejup.

Niknuma ierekdamies, Milo izrava šaujamo un metas pie Dima, paķēra konteineru un sagraba Evu aiz rokas. Viņa rokaspuisis no azotes zibenīgi izvilka automatu un ietrieca pilnu aptveri pirmās policijas mašīnas logā; ta ieģeņģerēja siena un pēc tam, uzbraukusi uz apmales, apgazas uz sāniem. Nakamaja mašīnā sēdošie šava pretī, lodes džinkstēja uz akmeņiem viņiem blakus. Pēkšņi Milo sāpes iebrēcas un pacēla augstak konteineru. Trīs lodes, atsitušas pret zemi, bija izsitušas glītus caurumus tā sudra- botaja vāka.

-   Atrak, lasies prom no turienes! - Arčijs skubinaja.

-    Es nevaru atstat Evu!

-    Par veļu, vecais. Kopies prom, kamēr vel vari!

-    Nolādēts! - Toms iezvela pa stūri.

Kapdamies atpakaļ uz. mašīnas pusi, nenovērsdams šaujama stobru no apstulbuša Dima, Milo iemeta konteineru pa atvērtajām durvīm, tad iegrūda salona Evu un ieleca pats. Džips, riepām kaucot, acumirkli metās uz priekšu, helikopters devas tam Edži.

-    Laižamies! - Toms parkliedza troksni, saukdams Dima.

Dimā pagriezās un skriešus metas uz laivu; pa tuvāko tiltu

brāzās vesela jura policijas mašīnu, no tam birtin bira formas terp- tie braucēji. Upes krastos atbalsojās sirēnas auri. Toms pagrieza galvu un ieraudzīja, ka no labas puses viņam tuvojas policijas kuteris, ta pakaļgala pogainie stāvēja plecu pie pleca. Laika bija vēl mazak nekā domaja Arčijs.

-    Atri! - viņš mudinaja: Dima bija labi ja desmit pedu allalu- ma. Taču Toms vel nebija aizvēris muti, kad atskanēja šāvieni un no akmeņiem ap Dima pašķīda šķembas. No darba atstadinatais Francijas valdības aģents sagrīļojas un smagi nogāzās zeme, nostenēdamies, kad aizkrita elpa.

-   Celies!

-    Man trapija! - Dima kliedza, satvēris kaju. - Tinies! Atrodi Milo! Neļauj, lai viņi tevi noķer!

Toms vilcinājās, nespedams aptvert, ka rīkoties, kad ir zaudēta gan Eva, gan glezna, turklāt jaatstāj Dima varas pārstāvju rokas. Policijas kuteris liela atruma tuvojas, un laivas pakaļgalam pari brazas šāvieni, gaisa ka sniegpārslu mākoņi uzvirmoja saplēsto sauļošanas matraču pildījums.

-    Kusties! - rācija kliedza Arčijs. - Kusties, citādi viņi tevi ķek- ses no upes dibena!

Toms drumu vaigu ieslēdza atpakaļgaitu un atkapas no krasta, laivas priekšgals iegrima uderu un tad saslejas augšup, ieliekot atruma, laiva sazvarojas, kad viņš iztaisnoja kursu. Uzņemdams ātrumu, viņš atskatījās: kuteris tuvojas, megafona tika kliegts kaut kas nesaprotams. Ar acs kaktiņu Toms pamanīja, kā policisti aplenc Dima un uzliek tam rokudzelžus; krastmala ņudzēt ņudzēja uniformas.

Apgriezienu skaits kapa, korpusa priekšgals ceļas augstak; Toms izlidzinaja sānsveri, lai dzinekļi butu zem ūdens. Ātrums pārvērta pirmīt laisko ūdens apskavienu spēcīgos triecienos, kuru vibrācijas bija jūtamas stūre reize ar motora rēkoņas kāpumiem un kritumiem. Cauri šim troksnim viņš dzirdēja policijas šāvienu sprakšķus un svelpoņu, lodes krita ūdeni viņam visapkart ka dīķa ūdeni dusmīgi sasviestas karstas ogles.

Pēkšņi viņš priekšā ieraudzīja upmala degošu policijas mašīnu. Otra gulēja uz sana, logi sadragati, pusvirus palikušajās durvis karajas ļengani pasažieri. Milo allaž letālie gājieni.

-    Noskaidro, uz kurieni viņi vedis Džeipi! - Toms pa rāciju nokomandēja Arčiju.

-    Kada joda pec?

-    Lai es varu viņu izpestīt!

-   Tu esi galīgi nojūdzies?

-   Nevar taču viņu tā atstāt! Turklāt la nu bus pedeja vieta, kur viņi mani meklēs.

-    Vispirms tev jātiek vaļa no laivas.

-Zinu. Tiekamies pie Almas tilta. Dienvidu puse.

Sasniedzis Allee des Cygnes galu, Toms strauji nogriezās pa kreisi, apbraukdams tam apkārt plaša, slīpā loka; par viņu gazas ūdens vērpete. Uz mirkli viņu sastindzināja mazās brīvības sta- tūjas valdonīgais skatiens. Tad viņš notrauca ūdeni no sejas un joņoja talak gar salas pretējo krastu. Par plecu atskatījies, viņš ieraudzīja, ka vajataju kuteris sak atpalikt. Labi. Tagad galvenais ir atrauties no ta pec iespejas talak.

Garām aizzibeja Sitroena parka dārzi, tad Bir Hakrim tilts un pa labi - Eifeļa torņa elegantā žakle un neskaitamo tūristu autobusu mirdzošie logi. Toms zinaja, ka ar šo laivu viņš var atstat vajatajus aiz muguras, bet cik ilgi? Stūres priekša ienkotaja gla- batavā viņš sataustīja kabatas lukturīti, tukšu alus skardeni, aha, ari virve. Viņa nodomam - vairak neka pietiekami.

Toms rūpīgi piesēja vienu virves galu pie stūres un, izbraucis likumu un iegriezies taisna gabala, otru piestiprināja pie droseles sviras. Atskatījies viņš redzēja, ka, gluži kā cerets, vajatāju kuteris vel ir aiz likuma. Pēdējo reizi noregulējis stūri, viņš uzkapa uz laivas borta un ieleca ūdenī.

Pec dažām sekundēm garam rēkdams aizbrazās policijas kuteris; diez vai no ta varēja saskatīt Tomu, jo viņš jau bija sasniedzis ēnainos udeņus zem Almas tilta. Kutera saceltie viļņi piestūma lomu tuvāk krastam un, kad motora troksnis noklusa taluma, viņš izrāpās sausuma.

-    Smalki, - Arčijs aizelsies novērtēja, norāpies leja pie viņa. - Tinamies prom no šejienes!

-    Vai tu noskaidroji, uz kurieni aizveda Džeipi?

-    Es ar to nodarbojos. Aha, pirmā rajona centrālais policijas iecirknis. No turienes tiek koordinēta visa izmeklešana. Viņam divreiz trāpīts kaja, bet tas nav nekas nopietns. Tie taisas viņu pa ceļam salapīt un velak pamatīgā apsardzība pārvest uz slimnīcu.

Taluma pēkšņi uzblāzmoja uguns, pec brīža atskanēja ari eksplozijas grandiens, un abi saprata, ka laiva pēdīgi ietriekusies krasta.

58

Panze, 1. rajons, centralais policijas iecirknis

23. aprīlis, pulksten 13:33

-Žans Pjers Dima, Valsts drošības dienests, - Toms meloja.

Dežurējošais policists, kam pie vienas auss bija piespiesta taimiņa klausule, bet otm bija monopolizējusi večiņa, kas sūdzējās par trokšņainajiem kaimiņiem, ielaida Tomu iekšā, gandrīz nepaskatījies uz caurlaidi. Un labi vien ka ta. l.ai gan viņš valkaja Dimā parasto maskēšanas tērpu - melnu ādas jaku un džinsus, un ari matus bija atglaudis atpakaļ, uzmanigak papētot veco darba apliecību, kas bija palikusi Dima jakas kabatā, krapšana atklatos itin atri.

Pa iecirkņa gaiteņiem satraukti šaudījas mundieroti un civildrēbēs tērpti policisti. Vieni runaja pa talmņiem, citi, palaiduši vaļīgak kaklasaiti un izvilkuši kreklus no biksēm, ignorēja smēķēšanas aizlieguma zīmes. Nemitīga, spalga džinkstoņa, sarunu murdoņa un aprautas telefona sarunas liecinaja, ka vakardienas notikumi bijis kartejais pamatīgais spēriens pa šo bišu stropu. Toms uzgaja tukšu kabinetu, paķēra no galda mapju kaudzīti un rāciju, lai maskēšanas būtu pilnīga, un atkal izgaja gaiteni.

-   Kur ir aizturēto kameras? - Toms parķēra kadu garam skrienošu policistu.

-    Kas tu tāds esi? - tas aizdomīgi atsaucās.

-    Dima, no drošības dienesta, - Toms atkal meloja, novicinādams apliecību un gādadams, lai butu pamanama ari jakas kabata iestuķeta rācija, kas raidīja tukšu čerkstoņu.

-    Ak tā, laikam atnaci pie tas no FIB? Laimīgais! - policists piemiedza ar aci.

-   Pie ka no FIB?

-   Pie tas damites. Kolīdz tu būsi gatavs, viņu vedis uz otro pra- tinašanas telpu.

-   Ak ta, - Toms atvēra virsējo mapi un izlikās lasam, citigi slēpdams savu pārsteigumu. - Dženifera Brauna. Ja, tā tik ir dūdiņa. - Viņš pasmīnēja un aizcirta mapi.

Velns pārāvis, ko šeit dara Dženifera? Vai viņa ir apcietinata? Ko šie franči doma - ka viņa ir kaut kada veida iesaistīta? Toms sajuta vainas apziņas dzelienu.

-    Un tas čalis, ko jus tikko savācat upmala? - viņš ar cerībām jautaja.

-     Tikai pirms kadam piecpadsmit minūtēm atveda, - otrs paraustīja plecus. - Tam nabaga ķēmam kaja ir divi dzelzs gabali, bet tavējie par katru cenu grib viņu nopratināt Nelatona iela un tikai tad viņu varēs vest uz slimnīcu. Apgalvo, ka ta viņš atrak domāšot. Bezmaz žel viņa metas.

Tomam duša saskrēja papēžos. Nelatona iela, 15. rajonā, atradās Valsts drošības dienesta štābs. Tur iekļūt viņam bija maz izredžu. Ja nu ar kauju. Tomēr šeit vismaz bija Dženifera.

-    Kur ir la pratinašanu telpa?

-   Te uz priekšu un tad pa labi. Vari nesteigties. Viņa nekur nepazudis. Vismaz tuvākos divdesmit gadus, es teiktu, - francūzis saka smieties.

Toms devās norādītājā virziena, cenzdamies neizskatīties aizdomīgs ļaužu pilnajos gaiteņos; tiesa, šeit visi likās parak aizņemti, lai vispār pieverstu viņam uzmanību. Otra pratina- šanu telpa atradās ēkas viņa gala, netālu no ugunsdzēsības izejas.

Tehniķis, kas patlaban reguleja videoiences un skaņas ieraksta aparaturu, Tomam ienākot, salēcās un nodzēsa cigareti.

-    Žans Pjers Dima, - Toms nosauca savu šķietamo vārdu un neapsladamies devas uz priekšu. Vienīgais gaismas avots šaja telpa bija maza galda lampa virs vadības pults. - Vai viņa mūs n'dz? - Viņš pamaja uz Dženiferu, kas, atspiedusi galvu plaukstas, sēdēja otra stikla sienas pusē pie galdiņa.

-    Kamēr ši poga ir nospiesta, neredz. - Tehniķis pavīpsnaja. - Elektrohroma stikls. Ja elektrība ieslēgta, tas satumst.

-   Un neko nevar dzirdēt, ja? - Viņš novilka jaku un nolika mapes uz galda.

-    Nē, vispirms ir jāiesledz šis mikrofons, - puisis piebikstīja ar pirkstu slēdzim, pārsteigts sarauca pieri. - Ta ir standarta aparatūra. Ka tu teici, no kurienes tu esi?

-    Es neteicu, - Toms nesatricināmi atbildēja, paņēma pustukšu ūdens pudeli un ar dobju būkšķi ievilka ar to puisim pa deniņiem. Tas nokrita sēdus un atslēdzās.

Pastūmis viņu ar visu krēslu mala, Toms ieslēdza mikrofonu, bridi vilcinājās un sāka runāt.

59

23. aprīlis, pulksten 13:43

Dženifera pacēla galvu, viņas skatiens neticīgi šaudījās apkart, tad atmaskodams apstajas pie siena ierīkotā spoguļa.

-   Tom?

-   Ko tu te dari?

-    Velns pārāvis, un kā izskatās? - viņa nikni atcirta: pārsteigums bija izgaisis. - Visi domā, ka es esmu tava līdzdalībniece!

Pauze.

-    Piedod! Es nebiju domājis, ka ta varētu…

-    Nedzisini muti! - Dženifera viņu partrauca un pienāca pie stikla. - Tu domāji tikai par sevi, un viss. Tu mani izmantoji, Tom. Tu mani izmantoji, lai piespiestu viņus pārvietot gleznu.

-   Neviens man neticeja, - pretī skanēja Toma balss. - Saproti, man nebija izvēles.

-   Es saprotu tikai to, ka jau nez cik ilgi šeit tupu, neskaitamas reizes atbildēdama uz vieniem un tiem pašiem stulbajiem jautājumiem, un to vienalga laiž gar ausīm.

-    Bet FIB? Kāpēc viņi nav tevi izpestījuši?

-    Labs jautajums! - Dženifera skumji nosmējās. - Viņi apgalvo, ka es šeit uzturos ka privātpersonā un ta nav viņu problēma. Un franči ir sacēluši lādu "suduvetru", ka vestnieeība baidās darīt ko vairak par tradicionālo rociņas paturēšanu, - viņas dusmas bija pazudušas un to vietā nāca melanholija. - Lsmu palikusi viena.

-   Ne, neesi.

-   Starp citu, kāpēc tu te esi? Tu dabūji gleznu. To vien tev vajadzēja, vai tad ne?

-   Pogainie dabūja savos nagos Žanu Pjeru. Es cerēju viņu izpestīt.

-    Tu ari Dima esi pārvilinājis sava puse? - Dženifera spļautin izspļāva. Ar Žanu Pjeru Dima viņa bija iepazinusies pagajušaja reize, kad kopa ar Tomu bija Parīze, l ikšanas nebija patīkama - Dima bija draudējis apcietinat viņu par ložņāšanu pa nozieguma vietu un pēc tam lielā mera izfīrējis viņu no Francijas. Tomēr viņa pati nezinaja, vai viņu tik ļoti sanikno šis nepatīkamas atmiņas vai ari šoks, ka Francijas valdības aģents pārmeties Toma puse.

Stikls pēkšņi kļuva caurspīdīgs. Toms stāvēja tieši viņai pretī, labi ja pēdas attaluma.

-    Bet es varu dabūt lauka tevi.

-   Oho, kada varena ideja! - viņa atcirta un pakāpas atpakaļ. - Bēguļosim kopā! Ta noteikti bus vieglāk izstrēbt šo putru.

-    Laika nav daudz, - viņš skubināja. - Franču drošībnieki ir ceļā uz šejieni, lai tevi nopratinātu. Ja gribi izmēģināt laimi un iepazīties ar viņiem un Francijas juridisko sistēmu - lūdzu. Bet butu labak, ja mēs abi koptos prom no šejienes un mēģinātu tikt skaidrība, kas īsti notiek.

-   Kā tas ir - kas notiek?

-   Eva joprojām ir pie Milo. Es šodien mēģināju viņu dabūt pret viltotu "Monu Lizu", taču viņam acīmredzot uz papēžiem mina policija. Tā aiz restēm nonaca Džeipi.

-    Tatad ta glezna, ko tu nolaupīji konvojam, joprojām ir pie tevis? - Dženifera ar atvieglojumu jautāja.

-   Ja. Tikai ta ir viltota.

-    Neiespejami! - viņa neticīgi nosprauslojas. - To noņēma no sienas un taisna cejā nonesa leja.

-   Anri veica analīzes. Viņš apgalvo…

-   Stop! - viņa pārtrauca, nikni papurinadama galvu. - Ari Besons ir tavs līdzdalībnieks? Kopš kura laika?

-   No paša sākuma.

-   Vai pa visu šo laiku, kamēr esmu šeit, kads man ir teicis patiesību? - viņa uzspraga.

-    Viņš doma, ka pedejo pārsimt gadu laika īstā glezna kadu- bnd ir nomainīta ar kopiju. - Toms steigšus izklāstīja Besona atklājumus, pieminot ari rentgena un krāsas pigmenta analīzes. - Ja es nespešu pieradīt, ko nodomājis darīt Milo, tas viss tiks piesiets man. Dima būs milzīgas nepatikšanas. Tev ari, spriežot pec ta, ka viss šobrīd izskatās.

-   Man ar to nav neka kopīga. - Viņa smagi atkrita krēsla.

-    Ak ta? Un kur tu dabūji Luvras inventārā numuru?

-    Nav tava darīšana.

-    Kaut kadā saistība ar to lietu, ko tu izmeklē, pareizi?

-    es nedrīkstu tev teikt, - viņa palika pie sava.

-    FIB tevi ir atstajis vilkiem aprīšanai, Džen. Tu viņiem vairs neko neesi parada. Kur tu dabūji to numuru?

Bridi Dženifera truli lūkojas viņā, tad paraustīja plecus. Tomam taisnība. Un galu gala, kada tam vairs nozīme? Viņa leni, iesākumā vilcinādamās, pastāstīja par Razi, ITemonu un papīra lapu, ko viņi bija atraduši faksa.

-    Kas to bija sūtījis?

-    Paraksta nebija. Tikai lielais M ar aplīti… - viņa apravas, tikai tagad aptvērusi, ko nozīmēja šis burts.

-    Milo, - Toms apstiprinaja, ka viņas minējums ir pareizs. - Vai tiešam tu neredzi? Gan tu, gan es - mēs nodarbojamies ar vienu un to pašu lietu dažados rakursos. Acīmredzot Flemons rīkojas kada Milo pircēja uzdevumā.

-   Tad kapec tie viņu nogalinaja? - Dženifera jautaja.

-    Varbūt tie nebija viņi. Varbūt paralēli notiek kaut kas cits, ko mes abi pagaidam neesam pamanījuši. Bet, lai nu ka butu, šeit sēdēdama, tu neko neatšķetināsi.

-   FIB…

-    FIB no piecpadsmita stava nospļaujas par visu, kas nav viņi paši, - Toms atcirta. - Šobrīd tev nepalīdzēs neviens, izņemot mani.

-    Bet ja es tagad aizbēgšu, visi domas, ka mes ar tevi esam uz vienu roku.

-    Viņi jau tapat ta domā, - Toms apradīja.

-   ļa, bet ja es nedīdīšos, ir visnotaļ lielas izredzes, ka viss nokārtosies, - viņa apņēmīgi sacīja, īsti nezinadama, ko mēģina pārliecināt - Tomu vai sevi pašu.

-    Visnotaļ lielas izredzes? Tu no visas tiesas esi gatava mest kauliņus, liekot uz spēles divdesmit nakamos savas dzīves gadus?

-    Nē, ne jau to es…

-    Dženij, es vienreiz tevi paklausīju, - Toms lūdzās. - Es tevi paklausīju, un galu galā viss bija labi. Tagad tev jadara tas pats: klausi mani.

-    Toreiz viss bija pilnīgi citādi, - viņa atcirta, lai gan juta, ka viņas pretestība sašļūk.

-    Kāpēc? Jo toreiz es biju zaglis, bet tagad aiz restem sedi tu? Mēs abi meklejam vienas un tas pašas atbildes. Visa centra ir Milo. Ja piespiedīsim viņu pie sienas, abi būsim tīri.

Dženifera klusēja, saprazdama, ka Tomam ir taisnība, un galu gala viņai ir jāpieņem vienkāršs lēmums: sēdēt un gaidīt, paļaujoties uz sistēmu, vai likt arā un rīkoties pašai. Patiesība izlemt bija vienkāršāk, neka viņa bija domājusi. Paļaviba noteikti nebija viņas stipra puse.

-    Pieņemsim, ka es teikšu, ja, - bet ka tu taisies dabūt mani ara no šejienes?

-    Pa ārdurvīm, - Toms pavīpsnaja un nozuda. Pec brīža dūkdamas atvērās viņas kameras durvis.

-   Uzliec šos, - viņš pasvieda Dženiferai rokudzelžus un uzlika saulesbrilles.

-   Tu ņirgājies, vai?

-   Tev ir kada labaka ideja?

Dženifera druvigi paraustīja plecus un nopuzdamas izstiepa rokas. Zaglis uzliek FIB aģentei rokudzelžus. Mja, uzņemdamas izmeklet šo lietu, šadi viņa nebija to iztēlojusies.

-   Šaja maja spieto publika no kādām piecām dažadam iesta- dem. Neviens te vairs nevienu nepazīst, - Toms skaidroja, noslēgdams rokudzelžus. - To var izmantot. Pielūko, turi galvu nodurtu. Visi vienkārši domas, ka tevi pārved uz citu kameru vai pratinašanas telpu, - viņš pavēra durvis maza spraudziņa un palūkojas gaiteni. - Labs ir. Ejam!

Toms veda Dženiferu uz galveno ārdurvju pusi. Ka jau viņš bija domājis, vien retais palūkojās uz abiem gajejiem divreiz. Nonākot pie apsardzes barjeras, viņš dabūja Dženiferai izvešanas atļauju un pirmo izstūma cauri turniketam.

-    Vai Ferā zina, ka tu ved viņu prom? - bridi, kad abi jau bija gandrīz uz ielas, viņiem ceļu aizšķērsoja tas pats policists, ar kuru Toms pirmīt bija sarunajies.

-   Un ka tu pats doma? - Toms ercigi atmeta.

-   Es tikai pajautaju, - vērīgais kartības sargs atvainojās un pa- kapas sānis.

Toms stūrēja Dženiferu uz to pusi, kur mašīna ar iedarbinatu motoru gaidīja Arčijs.

-    Paga, - uzstajīgais policists ari bija iznacis ara. - Vai es tevi kaut kur neesmu saticis?

-    Ej un neapstājies, - Toms iečukstēja Dženiferai ausi un pagriežas atpakaļ. - Diez vai.

-jā! - francūža seja pārvērtās atskarsmes šoka. - Tu esi…

Vardu puisis nepaspeja nosaukt - Toms meta viņam ar rāciju, trapija pa deniņiem un notrieca gar zemi.

-   Skrien! - viņš iesaucas, panaca Dženiferu un vilka viņu uz mašīnu, bet kartības sargs tikmēr uzrausās kajas un saka celt trauksmi.

-   Bitīt matos, ko viņa te dara? - Arčijs nikni iebrecas, kad abi ielēca mašīna. - Kur ir Džeipi?

-    Varbūt pagaidam atliksim paskaidrojumus? - šurp skrēja septiņi vai astoņi policisti.

-     Kaut nu tie butu pārliecinoši, - Arčijs uzruca, ķeras pie atrumsviras un saka braukt. Pēkšņi motors noslapa.

-   Arčij! - Toms iekliedzas - pirmie vajātaji jau raustīja mašīnas durvis.

-    Sajūgs sašauts lupatās! - Arčijs noburkšķēja un no jauna iedarbinaja motoru.

Logs, pie kura sēdēja L)ženifera, sašķīda - viens no policistiem bija iezvelis pa stiklu ar kabatas lukturīti. Cits uzlēca uz motora pārsega un stiepa roku pēc šaujama.

-    Uzmanību, gatavību, starts! - Toms kliedza, pieliekdamies, lai palīdzētu Dženiferai tureties pretim uzbrucējam.

Motors ierēcas, mašīna palēcas un traucas prom. Tas, kurš bija devies abordaža, novēlās uz ielas, bet prasmīgi tēmēts Dženiferas spēriens izgrūda lauka policistu, kas bija iespraucies pa lo- 8U -

Pārējie rikšoja automobilim paka) savus piecus simtus jardu un tikai tad padevās.

-    Kaut nu šis tavs gājiens izradītos pareizs! - Dženifera, acīm zibot, uzsauca Tomam.

-    Kaut nu man izdotos dabūt tev nost šos rokudzelžus, - viņš smaidīja pretī.

60

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

23. aprīlis, pulksten 14:17

-   Cik sen tu pazīsti Besonu? - Dženifera jautāja Tomam.

-   Patiesība kopš tiem laikiem, kad saku. Viņš gadu gadiem ir tīrs, taču tas viņam netrauce šad un tad kadam piepalīdzēt.

-   Ar tadu čali ir noderīgi uzturēt pazīšanos, - Arčijs apstipri- naja, mazliet nomierinājies pec tam, kad bija saņēmis Toma paskaidrojumus, ka tas ta gadijas, ka viņš devas glābt Dima, bet atgriezās ar Dženiferu. lai vai kā, Toms manīja, ka Arčijs, šķiet, izjūt perversu patiku par to, ka Dženifera nu paostīs dzīvīti likuma ēnas puse.

-   Viņš ir iespaidīgs melis, - Dženifera atmeta.

Viņas nicīgais tonis Tomu nepārsteidza. Nevienam nepatīk at- klat, ka viņam acis sapūsta migla. Un Dženiferai, kurai bija zināmā nosliece domāt, ka visi to vien cenšas, ka viņu pataisīt melnu un maziņu, tas jo sevišķi nepatika.

-   Neturi ļaunu pratu, - viņš aicināja. - Saistība ar tavu izmeklēšanu viņš tev nemeloja. Un viss, ko viņš darīja un teica, tika da- rils un teikts tapec, lai palīdzētu Evai. Nevis kaut kadu savtīgu iemeslu dēļ.

Besons viņus sagaidīja atplestam rokam, tad ieraudzīja 1 Dženifera un viņai aiz muguras palūkojas kāpņutelpā ar bažīgu grimasi, kas pusi viņa sejas pārvērta jautajuma zīme.

-    Kur tad Džeipi?

-    Mus iztraucēja policija, - paskaidroja Arčijs. - 1 aikam kads sekojis Milo jau kopš rīta tikšanas. Džeipi ievainoja un savaca uz iecirkni.

-    Un ko viņa? - Besons noprasīja, it ka Dženifera te nestavetu.

-Jauta Tomam, - Arčijs paraustīja plecus.

-   Ari viņa tagad piedalas, - Toms apņēmīgi paziņoja. - Dženifera šaja lieta var zaudēt tikpat daudz, cik mes. Varbūt pat vairak.

Besons, ka mekledams atbalstu, blenza uz Arčiju, taču Toma partneris tikai savilka uzacis un atteicas iesaistīties.

-    Kur viņš ir tagad?

-   Viņu pratina drošībnieki, - Toms atbildēja. - Visticamak, uzreiz pec tam pārvedis uz slimnīcu.

-    Es dabūšu zināt, uz. kuru, - Besons brīvprātīgi pieteicas.

-    Kur glezna? - Arčijs bažīgi paskatijas apkart.

-Talak.

Neveikli vilkdams kaju, Besons aizveda viņus uz mazu kabi- netiņu blakus laboratorijai. Apstājies pie liela spoguļa, viņš piespieda roku pie ta ietvara laba apakšēja stūra. Spogulis nokliuk- šķot atveras, un viņi ieraudzīja slepenu kambarīti.

-   Areče! - Besons smaidīja, radīdams uz gleznu, kas bija noglabāta plastmasas konteinera.

-   Viltīgs divpusējais stikls, - Toms paskaidroja Dženiferai, uzlikdams roku spoguļa otra pusē, lai viņa to ieraudzītu. - Te es biju nolīdis todien, kad tu ieradies.

-    Gadu gaitā tas ir izrādījies noderīgs, - Besons zinīgi smaidīja. - No turienes pat var tikt ara no šis majas, nonākot blakus eka. Par laimi, to man ne reizi nav nācies izmantot. l abi, liksim nu viņu miera, - viņš atkal aizvēra spoguli. - Viņai bija grūta diena.

-   Jus veicat vel kadas analīzes? - jautaja Dženifera.

-   Toms jums pastastija, ko es atklaju?

-   Viņš teica, ka jus to uzskatāt par viltojumu, - viņa bez pārliecības atbildēja.

-    Es uzskatu, ka tas izgatavošanas laiks ir astoņpadsmita gadsimta beigas, divdesmita sakums, - besons apstiprinaja. - Divai- nakais ir tas, ka pec Valfjerno zādzības, kad la ļoeonde tika atgūta, daudzi neticeja, ka izdevies atgūt īsto gleznu. Luvra veica vairakas rentgena analīzes, lai pieradītu, ka šis tiešam ir oriģināls. Un analīzes uzradīja apakšgleznojuma slāni.

-   Slima suņa murgi, - Arčijs nošņācās. - Ka var but, ka viņu rentgenā tads bija, bet museja nav?

-    Varbūt I.uvra šmaucas, - Toms minēja, taču pats arvien vairak sliecas ticēt visloģiskākajam izskaidrojumam, lieliski apzina- damies, ka tas šķiet pilnīgi neiespejams. - Varbūt viņi jau toreiz zinaja, ka tā ir kopija.

-   Ja, viņi kaut ko zinaja, - Besons piekrita un uzrunāja Dženiferu: - Vai atceraties, ko es jums teicu par jusu Gogēnu un Šagalu? Es teicu, ka šis kopijas liekas gandrīz parak labas. Ka tas noteikti ir gleznotas no oriģinālā.

-    Protams, atceros.

-    Nu, to pašu es varētu sacīt par Rafaela taisīto "Monas Lizas" kopiju. Tā ir absolūti tada pati kā šī, ko nolaupīja Toms. Viņš noteikti bija to redzējis.

-   Tad kadam no Luvras ļaudīm vajadzēs mums šo to paskaidrot, - Toms drūmi novilka, noprazdams, ka viņus abus ar Dima Luvra tik salti sagaidīja ne tikai personisku pārestību un trūcīgo pierādījumu deļ. - Un es skaidri zinu, no ka gribēšu dzirdēt šis atbildes.

-    Es iešu kopa ar tevi, - paziņoja Dženifera. - No ša brīža tu bez manis nespersi ne soli. - Toms piekrītoši pamaja. Ta bija gluži samērīga maksa par milzīgo risku, ko viņa uzņemusies. Turklāt pastaveja liela varbūtība, ka viņam itin labi noderes kada palīdzība.

-   Ko darīsim ar Milo? - jautaja Arčijs.

-   Kolīdz viņš apjēgs, ka mēs viņam esam iesmerejuši vienu no viņa paša kopijām, tā acumirkli uzradisies, - Toms pratoja. - Tikai nakamreiz viņš vispirms gribēs uztaisīt visas analīzes un tikai tad būs gatavs atdot Evu.

-   Paga - ja viņš vispār sapratis, ka ir dabūjis kopiju, - Besons izlaboja. - Es nepaspēju tev pateikt, ka Rafaels bija uztaisījis ari apakšgleznojuma slāni. Manuprāt, ta versija, kas patlaban ir pie Milo, ir labaka par to I.uvras oriģinālu, ko dabūjām mes. Ļoti iespējams, viņš noticēs, ka ir dabūjis isto, un zudis kokos.

-   Tad vajadzēs viņu atrast, - Toms drūmi sacīja Arčijam. - Tad vajadzēs viņu atrast, iekams viņš nolems, ka ir dabūjis visu, kas viņam vajadzīgs, un Evu var likvidēt.

61

Vašingtona, Dž. Edgara Huvera nams

23. aprīlis, pulksten 21:05

-   Kā jus teicat - viņa izsoļoja ārā pati pec savas gribas? - Grīns neticīgi skatījās uz konferenču tālruni.

-    Viņai bija uzlikti rokudzelži, tas ja, bet viņa pagaja garam vismaz desmit maniem vīriem, pat nemēģinādama saukt palīga, - atbildot pekšķēja Fera balss. - Un viņa nesoļoja. Viņa skriešus skrēja uz to mašīnu.

-    Neko nesaprotu, - Grīns, iedzīts strupceļā, iezvēla pa galdu.

-   Ar visu cieņu, direktor Grin, bet, ja viņa bija Kerka līdzzinātājā, viss kļūst saprotams, - Ferā uzmanīgi ieminejās.

-   Ar visu cieņu, komisār Fera, brauna stradaja pie manis. Ja, viņai gadījies dažas reizes pāršaut par strīpu, viņa medz rīkoties, vadīdamās pec intuīcijas un nepardomadama iespejamas sekas, bet ta dara daudzi labi aģenti, un ticiet man, brauna ir laba aģente. Ar to vien ir par maz, lai viņu uzskatītu par noziedznieci.

-   Tad kāpēc viņa aizbēga? - aizradija Ferā. - Kāpēc viņa nepalika policija un nesadarbojas ar mums?

-    Varbūt viņai šķita, ka nav citas izejas? Varbūt jums vajadzēja paklausīties, kas viņai sakāms, nevis uzreiz stiept uz ķurķi?

-   Varbūt jums vajadzētu jaut man pašam lemt, ka izmeklet man uzticēto lietu? - Fera kliedza pretī.

Iestājās klusums, un Grīns saskatijas vispirms ar direktora vietnieku Treivisu, pēc tam ar Dzimu Stounu, kas bija atsūtīts no Valsts departamenta - lai klausītos šo sarunu. Viens tikai noboli- ja acis, otrs paraustīja plecus. Gluži tāpat ka viņš, tie vēlējas, kaut ši jezga beigtos, un pec iespējas atrak.

-    Ko jus gribat no mums, komisār Fera? - Grīns strupi noprasīja.

-    Pieeju jusu DNS datu bāzei. Vairāki bandas locekļi tuneli tika ievainoti. Mums ir asins un audu paraugi. Varbūt jums ir at- bilsmes.

-Vel kaut ko?

-    braunas personisko lietu. Pirkstu nospiedumus. Draugus un paziņas. Informāciju par viņas agrakajam attiecibam ar Kerku.

-    Pilnīgi izslēgts, - Grīns nošņācās. - Jus gribat, lai jums palīdz identificēt jusu ļaundarus - ludzu. bet mēs atsakamies nodot konfidenciālu informāciju.

-    Džek, pagaidi, - Stouns izslēdza talruņa mikrofonu. - Šoreiz vajadzēs piekāpties. Franči rausta visas aukliņas.

-   Nezināju, ka viņiem šajā pilsēta vel tadas ir.

-   Mums nav izvēles, - Stouns ne aci nepamirkšķināja.

-    Hallo! - sauca Fera.

Grīns smagi nopūtās un iesledza mikrofonu.

-    Paskatīšos, ko varu darīt.

-   Paldies, - Ferā pateicās. - Ticiet man, es ari ceru, ka aģentei braunai ar šo nejedzigo lietu nav neka kopīga. Jā, es ceru, bet man ir jāpārliecinās.

-   Ka man riebjas šie francūži! - Treiviss nolamājas, kad saruna bija beigusies.

-   Priecājieties - ari jus viņiem riebjaties, - Stouns smaidīdams pavēstīja.

-   Nekas tads nebūtu vajadzīgs, ja mes būtu izturējušies iecie- tigak, - Grīns saērcinats paziņoja. - bet mēs atstajām viņu, lai pati liek gala. Kas cits viņai atlika? Viņa kuļas, ka macedama.

-   Mes nedrīkstam pieļaut, ka viena aģenta rīcība kompromitē visu Biroju vai prezidenta administrāciju, - Stouns viņam aizra- dija. - Šadas reizēs jarikojas, ka rakstīts gramatā, citādi viss pa- vērsisies pret mums un bus jadanco ka uz karstas plīts.

-   Ja izrādīsies, ka viņa tomēr ir iepiņķeta šajā lieta, plāni klāsies mums visiem, - viņam piekrita Treiviss. - Un, pat ja Dženifera ir kristaltira, ko viņa tur, elle, dara? Telo boniju un Klaidu? Es saprotu, tā nav mana darīšana, bet padomajiet, ko teiktu mūsu finansetaji?

-    Pie visiem velniem, jums taisnība, ta nav jūsu darīšana! - Grīns nikni kliedza pretī. - Man nospļauties par finansētajiem! Patlaban es gribu tikai vienu - viņu atrast! Ja vajag, iesaistiet čaļus no Lenglijas. Man vienalga! Ja viņa tiešām ir Kerka līdzzinātājā, tad, ticiet man, es pats savam rokām iesaiņošu viņu papīra un pasniegšu frančiem! Bet, ja te patiesība notiek kaut kas cits, ja viņa dara savu darbu, tad es gribu par to zināt.

62

Panze, 11. rajons, Šaronas iela

23. aprīlis, pulksten 15:10

Toms palika stavam Sesilas Levi guļamistaba. Varēja dzirdot dušas šļakstoņu, un pa durvju spraugām no vannasistabas plānā straumītē ieplūda tvaiks. Kleita gulēja uz grīdas, kā viņa, to novelkot, bija atstājusi. Gulta bija nesaklata, no nevengi atstātas franču avīzes kairi smaidīja "Mona Liza".

Skapja durvis bija vaļa, atklajot skatienam divus plauktus ar somiņām, katra kārtīgi ietīta plēvē. Zemāk rindu rindām kurpju kastes, uz katras pielimeta to satura fotogrāfijā. Virs kurpēm ķīmiskās tīrītavas polietilēna maisos karajas apģērba gabali.

Kontrastējot ar šo rūpīgi izstrādāto sistēmu, Sesilas Levi dienišķās mantiņas bija nevižigi sasviestas pie gultas - cigaretes, saulesbrilles, atslēgas, lupukrāsa, mobilais tālrunis, pustukša džina pudele, maza fotogrāfija, kura bija redzama viņa pati bērnība kopa ar vecākiem pie juras.

Interesanti, nodomāja Toms, kas precīzāk atspoguļo Levi šā- bnža noskaņu - skapja auksti militārā kārtība vai emocionālais haoss uz naktsgaldiņa? Iespējams, gan viens, gan otrs. Varbūt cigaretes un alkohols palīdzēja viņai laipot no viena prata stāvokļa uz otru, vai drīzāk šaudīties starp abiem.

Viņš pievāca Levī tālruni, lai viņa nemēģinātu to izmantot, tad pielavījās pie vannasistabas durvīm un leni atvēra tas. Tvaika mutuļos Toms tik tikko saskatīja Levī auguma aprises aiz dušas aizkara. Viņš pastiepa roku un atgrieza vaļa karsta ūdens krānu virs izlietnes. Pēc mirkļa sieviete nolamajas un steidzīgi aizgrieza ūdeni. Atvilkusi aizkariņu, viņa sniedzās pec dvieļa un iekliedzās, ieraudzījusi Tomu, kas sniedza viņai slaukāmo. Sieviete nobijusies piespieda sev klat dušas aizkaru.

-   Nāciet ara, - Toms nokomandēja un pasvieda viņai dvieli. - Mums jaruna.

Pec dažām minūtēm Levī tramīgi ienaca dzīvojamajā istaba, kur gaidīja Toms un Dženifera. Viņa bija uzvilkusi to pašu kleitu, kas pirmīt metajas uz grīdas, mirdzošie mati atkal bija atglausti no sejas ar saulesbriļļu palīdzību. Toms juta, ka sievietei sagada nelielu mierinājumu doma, ka viņa jebkura bridi var nolaist tās zemāk un aizsegt acis.

-    Ko jums vajag? - viņa apstajas, ar muguru atspiedusies pret sienu un nervozi pašķielēdama uz ārdurvju pusi. Cigaretes viņai bija līdzi, un viņa vienu aizdedzinaja; leni ievelkot pirmo dumu, viņas rokas pārstaja trīcēt. Levī nebija krāsojusies, un viņas seja likās mazliet blava un neizteiksmīga.

-Jūs atceraties aģenti Braunu? - Toms ar galvas mājienu norādīja uz Dženiferu.

-   Tatad Ferā bija taisnība, - Levī īsi, gandrīz rūgti pasmaidīja. -Jūs mus apmuļķojat.

-    Es biju tā, kuru apmuļķoja, - Dženifera izlaboja, nikni paglūnēdama uz Tomu.

-    Jautajumu un atbilžu pēcpusdienu pagaidām atliksim, - Toms paziņoja. - Patlaban mums vajadzīga zinama informācijā.

-    Kada? - viņa īgni, ērcigi jautāja.

-Par "Monu Lizu". Par to, ko I.uvra patiesība zina.

-   Ferā mums neko nav stāstījis.

-   Es nerunāju par izmeklēšanu, bet par to, ka glezna ir viltojums. Es runāju par to, ka visus šos gadus I.uvra ir deviņpadsmitaja gadsimtā izgatavotu reprodukciju uzdevusi par da Vinči oriģinālu.

-   Kadas blēņas jūs te stāstāt? - izsmēķējusi cigareti tikai līdz pusei, viņa no tās aizdedzinaja nakamo.

-   Mes veicam analīzes. Mēs zinām.

-    Kartejais jūs aspratigais gājiens? - Levi saka smieties, taču Toms viņas balsi saklausīja kaut ko nedabisku, varbūt pat histērisku.

-   Prūšu zilais piecpadsmitā gadsimta glezna? - Toms dzēlīgi noprasīja. - Ja izdodas dabūt gatavu ko tadu, jā, tas tiešām ir asprātīgs gājiens.

-    Neuzmanīga restaurācija, - viņa paraustīja plecus un saka knibināt meli, it ka pie tas butu pielipis mats. - Ne jau vienmer stradaja tik rupigi ka šajos laikos.

-Ak, tagad jus strādājāt ļoti rupigi, ka tik ne ta! Rupigi gādājāt, lai neviens cits netiktu gleznai klat un nevaretu to pienācīgi izpētīt.

-   Jus pūšat pilītes, - Levi nicīgi atcirta un atvēra logu, aiz kura atradas šaurs balkons; viņa dziļi ievilka elpu un viņas sārtās nāsis tikko manami nobālēja.

-   Tiešam? Vai es sadzejoju to "Monas Lizas" rentgena analīzi, kuras rezultātus jūs publicējāt 1914. gadā? Vai varbūt esmu sadzejojis to, ko mes veicām vakar un neatklajam nekādas apakš- gleznojuma pēdas?

Šoreiz viņa neko neatbildeja, tikai pagriezās pret logu, iekodusi lupa; cigarete mazliet trīcēja balajos pirkstos.

-    Es domāju, ka Luvrā visu šo laiku bija zināms, ka glezna ir kopija, - Toms turpinaja un paspēra dažus soļus uz viņas pusi. - Tikai baidijas to atzīt. Pārāk daudzām svarīgām personām butu jāsarkst.

Labu bridi valdīja klusums. Levi pieliecas un nodzēsa cigareti uz flīģeļa noliktajā pelnu trauka. Apvītušu liliju ziedlapiņas gulēja uz spoguļgludās virsmas ka rudens lapas dīķi.

-    es visu laiku teicu, ka galu gala kads uzzinās, - Levi ierunājās skaidra un smalka balsi, viņas acis bija miklas.

-   Cik ilgi jau Luvrā to zina? - Dženifera vaicaja.

-   Kopš 1913. gada. Kad ta atkal nonaca pie mums pēc Valfjerno zādz'bas.

Viņa parlaida ašu skatienu istabai, un Tomam radās aizdomas, ka Levi izmisīgi meklē džina pudeli, ko viņš bija redzejis mētājāmies pie gultas. Sesila Levī viņam likās tikpat parnervozejusies ka toreiz, kad viņi bija tikušies pirmoreiz. Varbūt nervu sabrukumam viņa atradās vel tuvāk neka bija iespejams nojaust?

-   Sakumā mes domājām, ka zagji īsto "Džokondu" aizstajuši ar Šodrona kopiju, - viņa turpinaja. - bet pēc tam sapratam, ka šī ir tā pati glezna, kas visu laiku glabajās pie mums. Vienkārši mes ne reizi nebijām to kārtīgi izpētījuši. Acīmredzot oriģināls bija pazudis jau krietni agrak.

-    Kad? - Dženifera atkal iejaucās.

-   Kaut kad starp Revolūciju un monarhijas atjaunošanu, - Levi paraustīja plecus; tagad vardi ka pupas bira par balajam lupām. Tas bija dīvaini, taču Toms nojauta, ka viņai ši saruna sniedz ērmotu atvieglojumu, it ka no viņas pleciem butu novelta smaga nasta. - Tas bija haotisks laiks. Kolekcijas priekšmeti tika vadati šurpu turpu. Dokumenti iznicināti.

-    Un jus pati? Kad par to uzzinājāt jūs? - vaicaja Toms.

-   Apmēram gadu pec tam, kad mani iecēla par gleznu kolekcijas kuratori. Kad viņi jutās droši, ka uz mani var pajauties, es neizpjāpašos, - šīs atmiņas izvilinaja viņas seja sāpīgu smaidu.

-   Kas vēl zina?

-    Pavisam nedaudzi. Luvras darbinieki.

-   Un valdība - neviens? - Dženifera pārsteigtā jautaja.

-   Nē. - Levi dobji nosmēja. - Ja vajag saglabat kādu noslēpumu, to nedrīkst atklat politiķiem.

-    bet jus taču bijāt piekrituši pakļaut gleznu analīzēm, - Toms savilka uzacis. - Vai tāda gadījuma jusu noslēpums nenāktu gaisma?

-   Mēs vienmēr esam pretojušies jebkādām analīzēm. Bet, kad atklajās pamatnes sagriezums, iesaistījās Kulturas ministrija. Mums vajadzēja piekrist.

-    Kaut ari jūs zinājāt, ka ta visi uzzinās patiesību?

-   Jus joprojām nesaprotat, ja? - Viņa skumīgi, gandrīz izsmējīgi pavīpsnaja. - Glezna nenonāktu trešajā stava. Tieši tur jau bija visa sals.

-   Visa sals? Ko tas nozīme? - Dženifera asi noprasīja.

Levi sparīgi papurinaja galvu un atkal pagriežas pret logu.

-    Es jau tapat esmu pateikusi pārak daudz.

-    Es jus lūdzu! - Dženifera neatlaidās. - Mums jazina.

-    Kāpēc? - Levi ar izklaidīgu, stiklainu skatienu lūkojas pari jumtiem. - Ja glezna paliks pie jums, visi domās, ka jus esat to nozaguši. Ja jus to atdosiet, Luvra vienkārši paziņos, ka jus esat atdevuši viltojumu. Jums jau viss ir par veļu. Patiesībā - mums visiem.

-   Nekas nav nokavēts, vajag tikai noskaidrot patiesību, - Dženifera uzstāja.

-    Tas ir kā briesmīgs lāsts, - Levi teica gandrīz ka sapni, nevienu neuzrunādama. - Nasta, kas tiek nodota no paaudzes paaudzē, meli, kas ar katru gadu kļūst arvien lielāki, jo ar katru gadu krapšanas lokā tiek iesaistīti arvien jauni cilvēki.

Viņa izgāja uz balkona, melnajiem matiem šūpojoties gar seju; saulesbrilles viņas galvvidū zibēja ka vel viens acu paris.

-   Bet es esmu pēdējā. Tas viss naks pār mani. Viņi teiks, ka ta ir mana vaina. Visa pasaule skatīsies. Apsūdzēs. Vainos.

Levi pagriežas pret viņiem un leni nolaida saulesbrilles par acīm.

-   Ne, to es viņiem nenovēlēšu. - Viņa smaidīdama pašūpoja galvu. - Šis prieks viņiem tiks liegts.

Viņa ar muguru atbalstijas pret margām un tad, ar vienu spēju kustību, parkrita tam pāri.

Vispirms bija drausmīgs, stings klusums. Pēc tam atskanēja kliedziens, leja uz ielas kauca riepas. Toms un Dženifera izskrēja u7 balkona. I evī bija nokritusi augšpēdus uz kreisas kajas, ta ka peda sniedzas gandrīz līdz plecam. No galvas straumēm teceja asinis. Pirmie garamgajeji metas pie viņas un instinktīvi palūkojas augšup.

Toms, gluži nobalis, atvilka Dženiferu no balkona malas. Viņa trīcēja, viņas elpa bija saraustīta.

-   Kas ar tevi?

-    Kapec viņai vajadzēja ta…? - Dženifera pēdīgi izgrūda.

-   Nevajadzēja.

-   Mes viņu tik talu novedām. Mes butu varējuši to nepieļaut. - Viņa raidīja aizvainotu skatienu balkonam, it ka tas butu vainīgs - nebija saķēris Sesilu Levi aiz kajam, kad viņa metas lejup.

-   Ta nebija musu vaina, - Toms stingri noteica, pats ar šaus- mam atskārzdams, ka varbūt Dženiferai bija taisnība. Levi nepārprotami nevaldīja par sevi. Varbūt viņi bija izturējušies parak uzstājīgi? Viņš juta, ka viņa kuņģi veidojas nesagremojams kokteilis no šoka, netīksmes un vainas apziņas.

63

Parīze, Sentkvena

23. aprīlis, pulksten 15:10

Iepriekšējo reizi Arčijs šo uteni bija apciemojis pirms gadiem desmit. Nekas daudz nebija mainījies. Sīktirgotāji joprojām rindojās gar celiņu, kas veda no metro, ka mušas gar mušpapiru, un katrs cerēja, ka vismaz kāds no steidzīgo garamgājeju straumes apstāsies tieši pie viņa.

Iesākumā piedāvājumu veidoja lielākoties dizainermodeļu pa- kaļdarinajumi, koka grieztas afrikaņu statuetes un leti turistu grabu ji, bet drīz vien to vietā stajas izvēlīgāki tirgotāji, kas savas preces bija rupigi izkārtojuši uz smulīgām segām vai salasītām polietilēna plēvēm. Skrituļslidas, vecs snūpijsunitis, radio bez skaļuma kloķa, visdažādākās atslēgas, veci trauki, nolasīta grāmata. Ja vispār iespejams pieradīt, ka jebkam ir sava vērtība, tad ši bija ista vieta. Protams, vēl bija vajadzīgs kads, kuram šis priekšmets šķita vērtīgs, un, galvenais, cik liela ir ši vērtība.

Arčijs iegāja paša tirgus placi un devas uz tā centra pusi, paļaudamies ne tikai uz savu nekļūdīgo atmiņu, bet ari uz to, ka

Ludo nebūs pārvācies. Visā visumā tas bija gandrīz droši. Ludo bija paraduma cilvēks. Piektdiena - zivju diena. Kafija - divas karotītes cukura. Vispirms sporta lappuses, pēc tam ziņas.

Bodīti viņš pazina acumirkli - skatlogs bija bezmaz izblidis no raibā preču klasta - sarkanu samta kinoteātru krēslu rinda, burukuģa modelis, papīrgrozs no ziloņa kajas, putnu būris gaisa balona forma, no apganita kapa izlauzts krucifikss, milzīgas brilles, kas reiz karajušās virs optikas veikala ieejas.

Arčijs atvēra durvis; virs galvas nošķindeja zvaniņš. I.udo pa- baza galvu gar vitrīnu, kuru greznoja izbāztā maitu lija, un viņa seja acumirklī atplauka retzobaina smaida. Tagad viņš bija vel resnāks neka Arčijam palicis atmiņā, nosmurgata sarkana kaklasaite šūpojās lejpus viņa vēdera ka ūdens, kas gāžas no klints, bikšu stakle lika strupas kajas turēt ieplestas, acis šokolādes bruņu ma raudzījās no uzacu un trekno vaigu aizsega.

-   Arčij, ijuflle surprisel - Arčijam tik tikko slēpjot nepatiku, Ludo viņu apkampa, piespiezdamies klat ar savu mīksto vēderu, pēc tam pārliecās pari spraugai un noskūpstīja uz abiem vaigiem. - Es ļoti priecājos, tevi atkal redzot!

-    Es arī, veco zēn, - Arčijs pec iespejas pieklajīgāk atsvabina- jas no apskaviena, klusībā nozveredamies pec atgriešanās dzimtene pilnīgi atteikties no našķešanas ar cepumiem. - Te gan nekas nav mainījies.

-   Tieši tas man šaja biznesa patīk. Es pārdodu pagatni. Nav nekādas vajadzības mainīties.

-   Vai tu joprojām pārdod ari informāciju?

-    Par attiecīgu cenu es pārdošu jebko, - Ludo pasmīnēja, neapzināti aplaizīdams lupas. - Vei, vei. Kas tev vajadzīgs?

-    Nevis kas, bet kads, - Arčijs precizeja. - Man jaatrod viens cilvēks. Un jaatrod nekavējoties.

64

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

23. aprīlis, pulksten 16:01

-   Vai viņa, pirms tam, kad… - Besons nepabeidza teikumu un, pagriezis muguru plītij, uz kuras varija ūdeni, pieversās Tomam un Dženiferai: tie sēdēja viens otram pretī pie pusapaļa virtuves galdiņa. - Vai viņa pateica, kurā gada iegūta ši "Mona Liza"?

-   Viņa teica, ka ta droši vien uzradusies kaut kad starp Revolūciju un monarhijas atjaunošanu. Tas iznāk… - Toms jautājoši paraustīja plecus. - Starp 1789. un 1814., pareizi?

-   Tas sakrīt ar manu viedokli, - Besons palocīja galvu.

-    Kāda starpiba? - Dženifera izskatījās izklaidīga; viņa bija izbērusi uz galda sērkociņus un tagad pa vienam lika tos atpakaļ tukšajā kastītē.

Acīmredzot viņa nekādi nevar aizmirst Levi pēdējos mirkļus, domaja Toms, - pelekbalo seju, cigareti trīcošajos pirkstos, balss aizluzušo zvanoņu, to, cik uzmanīgi viņa pirms lēciena nolaida par acīm saulesbrilles, it kā zinadama, ka citādi viņas skatiens izpaudis, cik neželigi viņa nodomājusi pielikt punktu dzīvei.

Viņš pats apņēmīgi liedza sev ļauties šis izšķirīgas ainas postošajam vilinajumam. Viņš nebija biezadains - tikai reālistisks. Kas bijis, izbijis, bet nākotne vel aizvien ir viņu pašu rokās.

-   Ja mes gribam atrast oriģinālu, tas ir svarīgi, - viņš atgādi- naja Dženiferai.

-   Attopies! - Dženifera nepacietīgi nosprauslojās

-   Es runāju nopietni. Tu dzirdēji, ko viņa teica. Pat, ja mes atdosim šo gleznu, Luvra mus apsūdzēs īstās zadziba. Mums nav citas iespējas.

-    Tu gribi teikt, ka likt visas cerības uz to, ka izdosies atrast pirms divsimt gadiem pazudušu gleznu, ir lieliska izeja? - viņa dobji nosmēja.

-    Līdz šim neviens nezinaja, ka ta neatrodas Luvrā. Vel neviens to nav pienācīgi meklējis, - Toms palika pie sava. - Varbūt jāiet atpakaļ, jāizseko tās vēsturē. Jaizdibina, kam ta piederējusi, kur atradusies, un tad mes…

-   Plutot facile, - besons viņu partrauca, noplatidams rokas. - Lu Joconde klejojusi tik maz kā gandrīz neviena glezna vēsture.

-    Ka ta?

-Da Vinči to nemaz neatdeva pasūtītajam. Tiek apgalvots, ka viņam ta pārlieku patikusi. Viņš to visur vadājis hdzi un galu gala, pirms nāves, pārdevis Francijas karalim Fransua I. Glezna tika novietota Fontenblo, tad pārvestā uz Versaļu un pēdīgi, Revolūcijas gados, uz I .uvru. Un Luvras sienas gandrīz ne reizi nav atstajusi.

-   Gandrīz - bet dažas reizes tomēr ir bijušas? - jautaja Dženifera.

-    Dažas - ja, - viņš piekāpās. - Ja neskaitam Valfjerno zādzību, glezna uz neilgu laiku evakueta Francijas-Prusijas kara laika, pec tam vienu reizi, septiņdesmitajos gados, aizvesta uz ASV un septiņdesmitajos - uz Japanu un Krieviju. Protams, uz paris gadiem to bija pievads Napoleons, bet, tā ka viņš dzīvoja turpat blakus Tilerijās, tas īsti neskaitas.

-    Napoleons? - Toms uzreiz, pacēla galvu. - To bija pievācis Napoleons?

-   Oui. Ka tiek apgalvots, piekāris virs savas gultas.

-    Bac! - Toms sakrampēja rokas aiz pakauša un samiedza acis.

-    Kads es esmu idiots!

-    Kas ir? - Dženifera sarauca pieri.

-   Ann, atceries, es tev teicu, ka Rafaels bija man atstajis ziņu?

-   Ziņu? - bija redzams, ka besons neko neatceras.

-    Viņš tieši pirms nāves kaut ko uzrakstīja. Trīs burtus trijstūri.

-    Toms paķēra pildspalvu un papīra lapiņu un zīmēja: - F - tas esmu es: Fēlikss. K - Kvintavalle. Un N, ko es noturēju par nepabeigtu M, tu saproti? Nolēmu, ka viņš nepaspeja uzvilkt pēdējo svītriņu. M nozīmētu Milo, it ka viņš ta paziņotu man, kas viņu nogalinājis. bet ja nu patiesībā tas bija N? N, un nozīmēja Napoleons?

-   Tu gribi teikt, ka tas nebija Milo, kas viņu nogalināja? - Besons apjucis pakasīja deniņus.

-   Iespejams. Un iespejams, ka viņš mēģina ja man paziņot kaut ko tadu, kas viņam likās svangaks. Kaut ko saistība ar "Monu Lizu" un Napoleonu. Kur ir tas porcelānā obelisks, ko es te atstaju?

-    Kabineta. Pozē man.

Toms izskrēja pa durvīm un tūlīt arī atgriezās, turēdams roka palielu, balta drāna ietītu priekšmetu.

-    Kas tas ir? - jautaja Dženifera

-    Rafaels pirms nāves bija atbraucis pie manis uz Londonu. Un atstaja man šo te, - Toms skaidroja, iztidams obelisku un nolikdams to uz galda. - Tas ietilpst Sevras servīze "Ēģipte". Un ši servīze tika izgatavota Napoleonam.

Dženifera uzmanīgi paņēma porcelānā priekšmetu.

-   Tu doma, ka tas ir kaut ka saistīts…

-    Es nezinu, - Toms paraustīja plecus. - Es biju tā pārņemts ar domu, ka vajag nobremzet Milo, ka vispār aizmirsu par to domāt. bet Rafaels to noteikti nepaņema tapat vien.

-    Gads atbilst, - piezimeja Besons. - Glezna atradas ārpus Luvras. Napoleona vārds bija likums.

Toms leni palocīja galvu.

-    Varbūt viņam sagribējās to paturēt sev.

65

23. aprilis, pulksten 16:14

Dženifera grozīja obelisku un rūpīgi nopētīja to no visam pusēm. Beidzot, nodomāja Toms, ziņkārībā jauj viņai kaut cik atgūties no šoka par Levi nāvi. Dženifera bija pat atmetusi to salto, apsūdzošo toni, ko bija likusi lieta gandrīz visas abu sarunas kopš ta brīža, kad Toms uzgaja viņu policijas iecirkni.

-   Vai tas kaut ko nozīmē? - viņa radīja uz blīvo hieroglifu tiklu, kas rotaja visas četras obeliska skaldnes.

-   Ne, - Toms pašūpoja galvu. - Tie ir sazīmēti ka pagadās. Servīze izgatavota 1810. gada, bet hieroglifus atšifrēja stipri velak.

-     Tūkstoš astoņsimt trīsdesmit sestaja, - apstiprinaja Besons. -Tad Šampolions laida klaja savu "Ēģiptiešu gramatiku".

-    Vai viņš atstāja vel kaut ko?

-   Tik vien, - Toms sniedza viņai aploksni, uz kuras bija paris vardi Rafaela izkoptaja rokrakstā. - Ta bija tukša. Es nodomāju, ka viņš mani aze. Tieši tapec es viņam zvanīju. Un tieši ta uzzināju, ka viņš nogalinats.

-   Vai viņš to tev atsūtīja pa pastu? - Dženifera pārsteigtā jautaja.

-Atstaja manā dzīvokli, - Toms atbildēja, atsaukdams atmiņa Dominikas sacīto.

-    Tad kapec uz. aploksnes ir marka? - viņa noradīja uz labo augšējo stūri. - Ēģiptes marka!

-    Viņai taisnība, - besona acis aiz brillēm satraukuma iemirdzējās, tad viņš pacēla galvu. - Enleve le. Noņem!

Toms paturēja aploksni virs katliņa ar vārošo ūdeni, uzmanīdamies, lai ar tvaikiem neapdedzinātu rokas. Pec kadas minūtes viņš piesardzīgi pavilka augšup vienu markas sturiti un maigi nolobīja to no aploksnes.

-    Vel viena marka! - Dženifera izdvesa. - Šoreiz Francijas. Ar sievietes galvu.

-   Tā ir Marianna, - paskaidroja besons. - Francijas simbols.

-    Varbūt paskatamies ari, kas zem tās? - ierosinaja Dženifera.

Piekrītoši pamajis, Toms atkal paturēja aploksni virs tvaikiem

un leni nolipinaja marku.

-   Tev taisnība. Te kaut kas ir, - viņš sacīja.

Visi trīs sabaza galvas kopa, puledamies izlasīt ar zīmuli uzvilktos burtus.

-   Tajan, - Toms izlasīja skaļi. - 23. aprīlis, - viņš paskatijas uz parejiem. - Tas ir šodien!

-   Tajan? Tas ir izsoļu nams? - tincinaja Dženifera.

-   Acīmredzot. Kas tie par cipariem apakša? Sešdesmit trīs?

-   Sešdesmit divi, - viņa izlaboja.

-   Ja šovakar ir kada izsole, man tepat ir katalogs, - izpalīdzīgi ierunājās Besons. - Es neko nevaru atļauties pirkt, bet viņi vienalga suta.

Visi trīs devas uz viņa kabinetu, un Besons nometas uz grīdas pie katalogu grēdas, kas bija sakrauta pie talakas sienas.

-   Aha! - viņš izvilka sējumu apmēram no vidus, netīšam aizķerdams vīna glāzi, kas bija šaubīgi nolikta uz kaudzes un, protams, nogāzās.

-   Sešdesmit divi droši vien ir izsoles vienības numurs, - Dženifera minēja, bet Besons tikmēr šķirstīja katalogu.

-    Numur sešdesmit divi, - viņš saka lasīt: - "Description de z' Egypte" pirmizdevuma pirmais sējums (1809. g.) - monumentāls senus un modernas Ēģiptes zinātnisks apraksts, kas veikts pec imperatora Napoleona Ēģiptes kampaņas (1798.-Ī802. g.).

-Atkal Napoleons un Ēģipte, - Toms atzimeja. - Viss sakrīt.

-   Jadabu ta gramata, - Dženifera leni sacīja. - Es nezinu, ko mēs meklejam, bet acīmredzot tas ir atrodams šaja gramata.

-    Kāpēc Rafaels nevareja to visu vienkārši uzrakstīt, nevis likt mums ķerstīt ēnas, - Besons nopūtas.

-    Viņš bija uzrakstījis, - Toms atbildēja, atcerējies, ko viņam Seviļa stastija Giljess. - Tieši pirms nāves viņš kaut ko sadedzināja. Piezīmju gramatiņu. Viņš negribeja, lai Milo uzzina, ko viņš ir atklajis. Atlika tikai cerēt, ka es spēšu sekot tam norādēm, ko viņš man atstaja. Bet es, muļķis, pat nepapulejos uz tam kārtīgi paskatīties!

Iezvanījās tālrunis, un Besons negribīgi devās atbildēt, atstādams Tomu un Dženifera lasam izsoles vienības aprakstu.

-    Arčijs, - viņš sniedza klausuli Tomam, kas pateicās ar galvas mājienu.

-   Arčij?

-   Viss kartība.

-    Kaut ko uzzināji?

-    Milo ir sadzīts roka. Ludo vajadzēja patirinat paris parādniekus, bet izklausas ticami. Daudzdzīvokļu nams blakus kana- lam.

-    Klau, sadalīsimies, - lika priekša Toms. - Mes ar Dzenu dodamies uz turieni. Jus ar Ann iegriezieties izsole.

-    Kada izsolē?

-    Rafaels kaut ko zināja. Tad varbūt viss uzreiz apgriezīsies kājām gaisā.

66

Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala

23. aprīlis, pulksten 18:01

Par pilsētu zemu gula nekustīgas debesis, ēkas fasade likās ledaini pelēka, bet logi zalgoja ka tērauda loksnes. Toms un Dženifera sēdēja mašīna kanala pretējā krasta parsimt jardu aiz. Arčija nosauktās majas.

-   Rit ap šo laiku te vairs neviena nebūs, - Toms sniedza binokli Dženiferai, noradīdams uz diviem vīriem, kuri patlaban iecela lielu kasti pie namdurvīm novietota kravas busiņa. - Viņi izvacas.

-   Cik daudz viņu tur ir?

-   Divi apsarga vāģi. Vel divi piestrādā par kravejiem. Visi ka viens - bruņoti. Iekša droši vien ir vel.

Mašīnai garam gāja jaunu ļaužu pārītis. Toms piesedza seju un aizgriezas. Nebija vērts riskēt - kads varēja sazīmēt viņu, re- dzejis rīta laikrakstos vai ziņās, ko visi lielie televīzijas kanali raidīja katru stundu kopš zādzībās.

-   Doma, Milo ir tur?

-   Šaubos, - viņš nogrozīja galvu, atkal paņēma binokli un no temeja to uz ēkas ārdurvīm. - Pēc ta, kas šodien notika, viņam ir skaidrs, ka viņam sež uz astes. Butu parak riskanti šeit atgriezties. No otras puses, viss atkarīgs no ta, ko viņi grasas pārvest citur.

-    Priekšmetu vai cilvēku. Varbūt tur ir Eva.

-   Taisnība.

Klusums.

-   Tu īsti neesi man par viņu pastastijis.

Toms neomulīgi saknosījās. Viņš pats to līdz galam nesaprata, bet doma, ka vajadzētu Dženiferai stāstīt par Evu, likās nepatīkama. Varbūt tadej, ka viņiem abiem reiz kaut kas bija. Varbūt tikko jaušama asuma dēļ, kas ieskanejas viņas balsi.

-    Ko tu gribi zināt?

-    Viņa ir tava draudzene?

-   Ja. - Toms neatrava no acīm binokli.

-   Tuva draudzene? - Dženifera nelikās miera.

-   Agrāk - ja.

-   Cik tuva? Nu, jus abi bijāt kopa, vai ka? - viņa iesmiedamas jautaja.

-   Sen, - viņš atziņas, atmetis ideju sameloties, saprazdams, ka Dženiferas uzticēšanos spes atgūt tikai ar godīgumu. Taču smaidu viņas seja acumirkli nomainīja aizkaitinajuma vaibsts, un viņš saka nožēlot savu lēmumu.

-   Tad re, kas te patiesība notiek! Visi glābj lavu draudzeniti.

-   Viņa nav mana draudzenite. Jau sen. - Toms joprojām turēja talskati pie acīm un raudzijas pāri kanalam; jebkurš iegansts bija gana labs, lai nevajadzētu sastapt viņas apsūdzošo skatienu.

Atkal klusums.

-    Ka jus iepazināties?

īsti pārliecināts Toms nebija, bet šķita, ka Dženiferas toni viņš pamanījis īgnumu. Vai viņa dusmojas tapec, ka viņš agrāk nebija pastastījis patiesību par Evu? Var gadīties, bet viņa pati nemaz nebija jautajusi. Vai varbūt viņa ir greizsirdīga? Tas gan nelikās ticami, ņemot vera, kā viņš šajās dienas bija pret Dženiferu izturējies. Iespējams, runa nebija par Dženiferu, bet gan Tomu pašu.

Iespejams, saspīlējums viņas balsi Tomam tikai rēgojas, jo viņš pats kaut kada ziņā grib, lai Dženifera ir erciga Evas deļ, lai viņa ir greizsirdīga. Varbūt sirds dziļumos viņam gribējās, lai Dženiferai nebutu vienalga.

-   Vai tas ir svarīgi?

-    Ja viņas deļ es riskēju, ka Milo man pa vienu ausi iebāzis šaujama stobru, tad ir svarīgi.

-    Lai butu, - viņš nolaida binokli un pagriežas pret Evu. - Viņa ir Rafaela meita. Mes bijām kopa. Necik labi tas nebija. Es viņu pametu. Viņa nenormāli parskaitas, bet dzīve nestāv uz vietas. Punkts.

-   Tad izrādās, ka patiesībā tas viss ir tevis deļ? - viņa neticīgi smaidīja. - Tu vienreiz viņu piekasi un negribi piekāst vēlreiz?

-   Tev gribas tēlot psihoanalītiķi? Lūdzu, ka vēlies, - viņš paraustīja plecus, apzinadamies, ka vismaz daļēji Dženiferai ir taisnība, bet sirdī sapīcis par to, ka ši sieviete viņu tik atri atšifrējusi. - Tieši šobrīd mani vairak interese viens otra slava logs. Tas, kuram priekša ir balkons. - Viņš atkal iedeva Dženiferai binokli.

-   Kas tam vainas?

-   Tas ir atvērts.

-Tu man teici, ka mes te sēdēsim un nelīdīsim lauka, iekams neieradīsies Arčijs un Anri.

-   Tas bija pirms tam, kad atklajas, ka viņi klape bodīti ciet, - Toms strīdējās pretī. - Ja Eva ir tur, var izrādīties, ka vairs nav citas iespejas nokļūt pie viņas, kamēr Milo nav nozudis miglā.

-    Bet mēs esam divi vien, - Dženifera iebilda.

-   Viens, jo tu paliksi šeit.

-   Ta nebija runāts, - viņa stingri paziņoja. - Mēs turamies kopa.

-    Vienam japaliek ārā - ja nu viņi brauc prom: vajadzēs viņiem sekot.

-    Bet tas ir neprāts! - Dženifera pretojas. - Ja viņi tevi ieraudzīs…

-   Tad es gādāšu, lai neierauga, - Toms viņu partrauca. - Viņi mani negaida, tas man dod nelielas priekšrocības. Un nav ari tā, ka es iešu tukšam rokam. - Viņš papliķeja pa šaujamo.

Dženifera klusēja.

-    Lai butu, - viņa galu gala piekāpās, rezigneti paraustot plecus. - Kā es varu but noderīga?

-    Novērs sargu uzmanību.

-Ka?

-   Izdoma kaut ko. Man pietiks ar paris sekundem. Es došu zīmi, kad tieši.

-    Es skatīšos.

Iebāzis šaujamo jakas kabatā, Toms izkapa no mašīnas. Dženifera pārrāpās uz vaditaja sedekli, tad nolaida logu.

-   Tev ir desmit minūtes laika. Pec tam tu vai nu nāc ara, sauc mani, vai ari es eju iekša.

-    Desmit minūtes no ša brīža vai tad, kad es bušu iekša, jo tada gadījuma neiznāks vairak par septiņām vai astoņam, atkarība no ta, cik atri es tur iekļūšu?

-   Tinies! - Dženifera pasmaidīja - pirmo reizi pec izķekseša- nas no policijas iecirkņa. - Un esi prātīgs!

Toms pagriežas un devās pari tiltam, paslēpis seju apkakle, lai viņu nevarētu pazīt. Tālumā iegaudojas sirēna, un viņam notrīcēja sirds, kaut ari bija skaidrs, ka trokšņa avots virzas prom, nevis uz šo pusi. Tie viņu meklēja, protams, tūkstošiem policistu un drošības iestāžu aģentu rosījās Parīzē, viņu meklēdami. Ši doma tikai vairoja viņa apņēmību. Kamēr loks nav noslēdzies, jāizdibina viss, ko vien var izdibināt.

Milo noīrētais nams atradas uzreiz aiz asa kanala likuma, ta veidojas "akla zona", kas ļava Tomam nemanītam nonākt apmēram trīsdesmit pedu attaluma pirms busiņa. liktai aizgajis, viņš atskatijas un pamaja ar galvu Dženiferai. Nolikusi binokli, viņa saka braukt.

Toms sagatavojas. Pec mirkļa iekaucās riepas, ka spīdzināts nožvadzeja saliekts metāls, nošķindēja stikli. Viņš acumirkli metas gar nama stūri un, ka jau bija cercjis, ieraudzīja, ka visi Milo rokaspuiši skatas uz pretejo krastu, kur Dženiferas mašīna bija ietriekusies pamatīga metala pali.

Toms palecas un, pieķēries pie notekcaurules, pievilkās, ar kajam atsperies pret sienu. Milo viri, kaut ko purpinadami un galvas grozīdami, pagriežas atpakaļ tieši taja bridi, kad Toms nozuda skatienam, parlecis pari otra stava balkona margām.

Logs joprojām bija atvērts. Istaba bija tukša. Viņš atradas ienaidnieka teritorija.

67

Panze, 9. rajons, Druo izsoļu telpas

23. aprīlis, pulksten 18:26

Arčijam te patika. Salīdzinājuma ar lielo izsoļu namu gludeno, sterilo praktiskumu Druo uķim piemita kaut kas patīkami autentisks un neformāls. Vēstures tam nekada ziņa netrūka - āmuriņš šajas zāles klaudzēja jau kopš 1852. gada, taču izsoļu telpas īrēja vairak neka septiņdesmit visdažadaka lieluma firmas, un šeit varēja just pirmatnīgu, spirgtu enerģiju, kuras pietrūka bezpersoniskajos konglomerātos, par kādiem bija izvērtusies tradicionāla utrupnieku aristokrātijā.

Šeit varēja iztikt bez kaklasaitēm vai svarciņiem zem celiša, nebija kanape un viesmīļu baltos cimdos, neokšķerejas fotogrāfi, kam augstakas sabiedrības hronikai vajadzēja iemūžināt tos, kam šoreiz bija gadījies apsesties pirmaja rinda. Te galvenais bija darījums - solīšana, cenas paaugstinašana, āmuriņā sitiens - lai kads ari butu vairāksolīšanas iznākums. Šeit pat drīkstēja smeķet, un nervozās gaidas dumu mākoņos kapa no drebošajām lupām un sažņaugtajiem pirkstiem un izplatījās pa griestiem, kur visi tās varēja redzet, un saspringta gaisotne kļuva vel saspringtāka. Vecā, laba kartība, ta bija visur, kad vel varu nebija sagrabuši "uzvalciņi".

Likas, šovakar te jūtama īpaši nervoza enerģija. "Monas I .izas" zadziba bija visiem uz meles: lauzdamies cauri burzmai, Arčijs dzirdēja saraustītus sarunu fragmentus, tika spriests par gleznas iespējamo likteni, par to, kas ir zādzībās pasūtītājs, un par to, ko varas pārstāvjiem vajadzēja darīt citādi. Interesanti, ka vispārējā reakcija, šķiet, jaucas sēras un uzbudinājums, it ka šeit sanakušie uzskatītu sevi par tādiem kā mākslās pasaules iemītniekiem un justos zinama mēra iesaistīti vakardienas asiņainajos notikumos.

-    Man likās, ka "Tažans" atrodas astoņpadsmitaja rajona, - Arčijam vajadzēja pacelt balsi, lai viņa piezīmi varētu saklausīt.

-   Tā ari ir, - Besons apstiprinaja. - bet mazakam utrupem viņi joprojām izmanto Druo telpas. Te vienmēr ir tada drūzma, - viņš apklusa, nedroši skatīdamies uz plāksnītēm pie sienas. - Ka es teicu - kura telpā tas notiks?

-   Otraja, - Arčijs noradīja pa kreisi.

Izsole bija sākusies jau pirms krietna brīža, un Arčijs ar Beso- nu nemanīti ieslideja zale, atrazdami brīvas vietas talākaja stūrī; tas bija ērts novērošanas punkts pārejas publikas apskatei.

-    Ir kadi paziņas? - Arčijs jautaja, kamēr leni un vienmerigi tika izsolīti priekšmeti, kuru numuri sakas ar piecdesmit.

-    Daudz, - Besons pamaja. - Bet nevienu, par ko vajadzētu brīnīties. - Ah, fimletnent.

-    Numurs sešdesmit divi, - utrupnieks noskandēja, un punktainais mutautiņš viņa krušu kabata tricinājās, kad viņš aizrautība saka šūpoties uz papežiem, ar rokam ieķēries katedras malās. - Description de l' Egypte pirmizdevums izcila stāvokli! Izsmeļošs pētījums par seno un moderno F.ģipti, ko sagatavojuši zinātnieki un mākslinieki, kas pavadīja Napoleonu bonapartu viņa Ēģiptes kampaņa!

Pa kreisi no Arčija un Besona ūtrupnieka palīgs baltos cimdos pacēla titullapa atšķirtu adā iesietu sējumu un paradīja to sa- nakušajiem.

-    Var jau but, ka Hitleram bija Napoleona komplekss, bet Napoleonam noteikti bija Ēģiptes komplekss, - čukstēja Besons. - Viņš bija pilnīgi apsēsts ar to zemi! Pilnaja izdevuma ir veseli divdesmit tns sējumi teksta, gravējumu un karšu! Tam pat bija īpaši izgatavota vitrīna.

-   Šis sējums, laists klaja 1809. gada, ir vienīgais, kas saglaba- jies no Frančesko Antomarči piederoša izdevuma; doktors Anto- marči Napoleona Bonaparta trimdas pēdējos gados bija viņa personiskais ārsts, - utrupnieks turpinaja. - Ps velētos sakt vairaksohšanu no divdesmit tūkstošiem eiru. - Kads vīrietis pirmajā rinda pacēla katalogu. - l'aldies, mesjē.

Nekavejoties vairaksolīšana iesaistījās vel divi kārotāji, cena ceļas pa trim tūkstošiem eiru un utrupnieks riņķoja starp solītajiem; viens no viņiem allaž uzreiz reaģeja ar lielāku piedāvājumu, otrs vispirms krietni padomaja un tikai tad klanīja galvu. Pie trīsdesmit pieciem tūkstošiem cena augstak vairs nekāpa, iniciatīva palika apaļīgam vīrelim ar ieeļļotam usam, kurš nervozi smaidīja, kad virs melnkoka galda tika pacelts ziloņkaula āmuriņš.

Pedeja bridi iesaistījās kads, kurš pa tālruni piedavaja četrdesmit tukstošus. Ūsainais piekrita solīt četrdesmit piecus, bet pie piecdesmit, skumji pašūpojis galvu, atteicas.

-    Viens - solītajam pa telefonu, - utrupnieks paziņoja. - Ludzu, damas un kungi, ši ir vienreizēja iespeja iegūt izsmeļošu pētījumu ar unikālu izcelsmi. Divi…

-    Septiņdesmit tūkstoši, - iesaucās kads zāles talakaja gala, publikā sakas pārsteigtā murdoņa un visi grozījās, mekledami solītāju. Arčijs izstiepa kaklu un nopētīja visus, kas stavēja pa labi pie sienas, bet runājošo slēpa tie, kas stāvēja viņam apkart.

-   Septiņdesmit tūkstoši, paldies, mesje, - utrupnieks plati smaidīja. - Septiņdesmit tūkstoši mesjē zāles gala. Ta, vai es dzirdu - septiņdesmit pieci? - viņš cerīgi, bet bez īstas parliecibas skatījās uz savu palīdzi, kas runaja ar telesolitaju.

-    Viņa tālāk neies, - Besons pareģoja. - Piecdesmit tūkstoši ir maksimala robeža. Septiņdesmit ir neprāts.

Citigi vairīdamas no acu kontakta un straujiem žestiem, sieviete atri runaja, tad bridi klausijas, pacēla acis un nepārprotami pakratīja galvu.

-    Gramata paliek mesjē zāles gala par septiņdesmit tūkstošiem, - utrupnieks paraustīja plecus. - Viens… divi… - Pēdēja pauze. - Pārdots mesje Ledu par septiņdesmit tūkstošiem eiru. - Viņš noblikšķināja āmuriņu. - Pateicos, mesjē. Mums ir liels gods jūs šeit uzņemt.

-    Ledū? - Arčijs parjautaja, kad publikā sakas klusi aplausi un, stavetajiem pašķiroties, kļuva redzams vecāks vīrietis ar koši sarkanam brillēm, melnā uzvalka un kreklā ar kaklasaiti. - Viņš ir kada slavenība, vai?

-    Pols Ledu, - Besons bija saraucis pieri. - Luvras direktors! Ko viņš te dara?

-   Tas nav galvenais. Kapec viņam vajadzīga ši gramata?

68

Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala

23. aprīlis, pulksten 18:21

Ietriecoties taja staba, viņas ātrums nepārsniedza desmit jūdzes stunda, bet troksnis un postījumi bija tadi, ka likās, viņa braukusi vismaz ar sešdesmit. Kreisajā priekšējā sparna bija liels caurums, lukturis aizgajis pa gaisu stikla šķepeļu lietu. Pats pālis bija gandrīz nolauzts, ietve tam apkart izcilātā ka arumi ap koku stiprā vēja. Mja, un tada bija vienīgā barjera starp ielu un kanalu; uzmundrinoši, protams.

Dženifera ripināja tālāk, iekams tuvējā nama durvju sardze, ko ļembasts bija izvilinājis uz ielas, paspēja īstenot savus bargos draudus un izsaukt policiju. Viņa nezinaja, vai Fera jau paspējis izsūtīt visiem viņas aprakstu, bet it nemaz nevelejas uzkavēties, lai to noskaidrotu.

Kad viņa bija aizmanevrējusi atpakaļ uz pirmītējo stavešanas vietu, Tomu nekur nemanīja, acīmredzot viņam izdevies iekļūt nama. Minūtes ritēja, Dženifera ar īkšķa nagu nervozi bikstīja sprau- dziņu priekšzobos, ar binokli pamīšus skatīdamās visos logos pec kārtas un tad pieverzdamās Milo vīriem, kuri joprojām krava busiņa kastes. Viņa atkal ieskatijas pulksteni. Vel aizvien pagajušas tikai piecas minūtes.

Viņa nespeja izturēt to, ka jānīkst te un janoskatas, nepalīdzot un vispār neko nedarot. Bet labak tomēr sēdēt šeit, nevis policijas iecirkni, padevīgi gaidot, kad tiks izlemts viņas liktenis. Vismaz par to viņai vajadzētu Tomam pateikties. Lai kadas attiecībās viņa agrāk bija ar Tomu, šai Lvai nepārprotami draudēja briesmas. Un, ja Evas te nebija, tad varbūt kaut kas derīgs atradīsies laja gramalā, kuru lūkot bija devies Arčijs, varbūt tas palīdzes piegriezt skābekli Milo un izraut no viņa nagiem meiteni.

Dženifera vēlreiz pārlaida skatienu nama ieejai un pamanīja, ka abi sargi pēkšņi nostājušies aizsardzības pozas katrs sava bu- siņa puse, viņu rokas bija zīmīgi pabaztas zem jakam. Abi pare- jie iznaca uz ielas, uzmanīgi nesdami kasti, ko ar lielu rupibu iecela kravas nodalījumā un nostiprināja. Kaste izskatijas tieši tāda pati ka tas divas, ko viņa bija atvedusi no Štatiem. Šadas kastes parvada nelielas gleznas.

Viņa acumirkli izslējās taisni. Ja Toma teorija bija pareiza, tur varēja atrasties "Monas Lizas" kopijas, ko Rafaels uzgleznoja pec Milo pasutijuma. Varbūt viņš glabajis tas un visas pārejās nepieciešamās lietas šaja namā? Ja ta tiešam bija, tad viņiem tiek dāvātā pirmšķirīga izdevība iznicināt Milo nodomu paša sakne. Viņa paķēra telefonu, lai sazinatos ar Tomu, tad saviebas, atskartusi, ka zvana troksnis atklas viņa atrašanās vietu Milo pakalpiņiem. Ja viņa grib kaut ko darīt, bus jarīkojas vienai pašai.

Dženifera izkapa no mašīnas un atvēra bagāžnieku. Ta maliņa bija instrumentu kaste, viņa izņēma no tās skrūvgriezi un smagu uzgriežņu atslēgu un iebāza šos daiktus mēteļa iekškabata. Tad apcirtas un skriešus metas pari tiltam tieši taja bridi, kad Milo puiši iznesa no mājas otru, precīzi tikpat lielu kasti, ko tapai iecela busiņa un strauja soli nozuda namdurvis. Sakdama iet Ienāk, viņa tuvojas busiņa aizmugurei un pamaja ar galvu sargam, kas tur staveja. Vīrs aizdomīgi noskatijas, kā viņa aizsoļo garam.

Otrs sargs slavēja pie motora pārsegā un smēķēja, viņa jaka bija paverusies, atklajot skatienam aiz melno džinsu jostas aiz- bazto šaujamo.

-    Varbūt atradīsies kada cigarete? - viņa mundri apvaicajas, apstadamas tā, lai pirmais sargs viņu neredzētu. Otrais smaidīdams nopētīja sievieti no galvas līdz kajam, pamaja un iebaza roku džinsu aizmugures kabatā. Viņš nolaida acis uz vienu mazu mirklīti, bet tas ari bija viss, ko Dženiferai vajadzēja, lai ievilktu puisim pa deniņiem ar uzgriežņu atslēgu. Tas nostenēdamies iekrita viņas izstieptajās rokas. Dženifera viņu saudzīgi noguldīja uz ielas un velšus iegrūda pec iespējas talak zem busiņa priekšgala.

Paskatījusies apkārt un pārliecinājusies, ka viss nodarīts tīri, viņa sāniski tuvojas šofera durvīm. Tas bija vaļa, un Dženifera ieslīdēja salona, kur sakņupa pie sedekļa uz grīdas, lai viņu nepamanītu pirmais sargs, ko viņa tagad ļoti labi redzēja pa atvērtajam kravas nodalījuma durvīm. Paradijas abi krāvēji, tie iecela trešo kasti un aizcirta durvis.

Juzdama, ka īstais bridis ir klat, viņa iebaza skrūvgriezi aizdedze un no visa speķa pagrieza. Mehānisms klusi nokrakšķēja. Tad viņa ierāpās kravas nodalījuma un pielavijas pie trim kastēm. Pabāzusi skrūvgrieža galu zem pirmās vaka, viņa žigli dabūja to vaļa un pastūma malā salmus.

Ja, ta bija viņa. "Mona Liza". Savadi neiederīga šaja tumšaja, smacigaja vieta, kur apkart atrodas vien koka un kartona kastes un biedros - tikai dīzeļa smaka. Divainakais bija tas, ka tai piemita kaut kas parlaicigs un ta izstaroja neizprotamu, magnētisku pievilcību, lai gan Dženifera lieliski zinaja, ka glezna ir viltojums. Likās, butu grēka darbs sabojat šo smalki juteklisko seju un maigo smaidu. Tomēr tieši to Dženifera bija nodomājusi darīt.

Viņa pacēla skrūvgriezi virs galvas ka nazi, taču ietriekt to glezna nepaspeja - pēkšņi aizmugure atveras durvis.

-   Man jau likās, ka es tevi kaut kur esmu redzējis! - noņurdēja pirmais sargs; saltai izteiksmei stindzinot seju, viņš sagraba Dže- niferu aiz rokas. - Tu esi ta stulba kuņa, kas tikko ar vāģi ielikās staba!

-    Kauls ir atslēdzies, - braucama priekšgala atskanēja cita balss.

-    Pārbaudiet iekšpusi! - pavēlēja sargs.

Vel viens virs ierāpās vaditaja vieta.

-    Viņa ir sabojajusi aizdedzi!

-   Iedarbiniet no dzinēja nodalījuma! - sargs atkliedza, izvilka Dženiferu uz ielas un piespieda pie durvīm. - Tas viss nekavējoties jadabu prom no šejienes!

Otrs noblikšķinaja motora pārsegu un izlēca no mašīnas. Sargs piespieda Dženiferai pie deniņiem šaujama stobru.

-    Runa!

Dženifera izaicinoši skatijas pretī. Sašķobījis lupas šķība smaidā, vīrietis iezvēla ar revolveri viņai pa galvu, pamatīgi parsiz- dams pieri; Dženifera nokrita uz ietves.

-   Dodu tev trīs sekundes, - Milo rokaspuisis bndinaja, pieraudams viņu kajas un uzvilkdams gaili. - Viens… Divi…

Pēkšņi atskanēja šāviens, sargs aizrijas un sabruka uz asfalta. Dženifera pacēla galvu. Durvis ar kūpošu pistoli roka stāvēja Toms.

-   Šurp! - Toms uzsauca, ienirdams aizsega, jo viens no abiem pārejiem bija paslepies aiz busiņa un atklaja uguni. Pēkšņi ierūcas motors, pārsegs aizcirtas.

-   Atri! - Toms skubinaja. Dženifera saminstinajas, tad papu- rinaja galvu. Nedriksteja pieļaut gleznu aizvešanu.

Satvērusi zobos skrūvgriezi, viņa nometas uz vedera zeme un palīda zem busiņa. Atradusi degvielas tvertni, Dženifera vaira- kas vietas to pardura; eļļainais šķidrums apšļakstīja viņai rokas un izlija uz ielas.

Abi krāvēji, vēl aizvien šaudami uz Tomu, pa līdzbraucēja puses durvīm ierāpās busiņa, iespieda gāzi grīda un auto, riepām kaucot, izkustējās no vietas un noraustīdamies parripoja pari sargam, kas joprojām gulēja uz. ielas, kur Dženifera bija viņu atstaju- si, parlaužot viņam kaklu.

-   Kas ar tevi ir? - Toms pieskreja pie Dženiferas un raušus pie- cela viņu kajas. I.ai gan jautajums izskanēja nikni, izskatijas, ka patiesība viņu visvairak uztrauc Dženiferas pārsistā piere. - Veļas ar ara, kas tev uznaca? Pati teici - desmit minūtes!

-   Tev bija taisnība, - viņa lēkšus piejoza pie sarga un izvilka tam no kabatas sērkociņus. - Milo bija pasūtījis kopijas. Trīs. Un tās ir taja vāģi.

Viņa a izdēd zinaja sērkociņu un nometa zeme, mirdzošaja degvielas upe, kas bija izlijusi no sabojatas tvertnes. Dīzelis acumirkli aizdegas ar balzilu liesmu, ko dienas gaisma tik tikko varēja saskatīt, tad uguns aiztraucas pa bruģakmeņiem, atgadinot sa- gaztu domino kauliņu rindu, un uzcītīgi atkartoja ielas līmeņa līganas parmaiņas, vienuviet nozaigojot oranžā, citur - dzeltena.

Abi nekustēdamies skatijas, ka uguns nenovēršami tuvojās pilna atruma braucošajam busiņam, un pec brīža sagraba automobiļa apakšu. Mirkli nenotika nekas. Tad nozveroja balts, atskanēja sprādziens un lodveida zibens parņema visu braucamrīku. Tas sametas uz kreiso pusi un ietriecās koka; riepas liesmoja, jumts sašķiebies ka pusatvērtai konservu bundžai, no visam atverēm lauzas ara biezi dumi.

Pa neaizvērtajam kravas nodalījuma durvīm ar pulem varēja saskatīt trīs kastes, kas dega ka līķi beru sarta.

69

Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala

23. aprīlis, pulksten 19:27

Karstums bija apsvilinājis koka stumbru, un krāšņi zaļajos zaros virs busiņa melna skeleta bija izveidojies pusapaļš sačervelē- jušos lapu ieloks.

-   Kadi rezultāti? - Ferā pagrieza muguru kūpošajam vrakam, ko ugunsdzēsēji vel aizvien laistīja ar putu šļacēm, un devās atpakaļ uz nozieguma galveno zonu.

-    Vel seši līķi.

Galā viņam bija uzlaidis kragā policijas priekšnieks, teorētiski - ka palīgu, bet praktiski tas ziņoja par katru komisārā kustību. Tā bija puse problēmas. Visi tik cītīgi nodarbojas ar savu pēcpušu piesegšanu, ka bija aizmirsuši domāt par to, ka atrisina! šo lietu. Viņš bija vienīgais.

-   Seši? Man teica, ka četri - divi uz ielas un divi braucamaja.

-    Tikko vel divi atrasti māja. liekas, atstāti, lai noasiņo līdz nāvei, neriskējot vest pie arsta.

-   Šaja lietā tu ne pagriezties nevari ta, lai nepakluptu par kārtējo līķi, - Fera nopūtas.

-   Ja tas var jūs iepriecināt, šie ir beigti vismaz dienu, ja ne divas.

-   Neiepriecina vis, - Ferā atcirta. - Kas jauns par Levi dzīvokli atrastajiem pirkstu nospiedumiem?

-   Nupat zvanīja no laboratorijas. Brauna tur bijusi pilnīgi noteikti.

-   Bet tuneli savaktajām asinīm ta ari nekas nav atrasts? - Fera tincina ja.

-   Nē, mes vēl arvien gaidam, varbūt kaut ko uzies FIB. Muse- jie ziņo, ka viena noteikti bijusi sieviete. Neko vairak viņi nespej noteikt.

-    Labi, redzesim, ko uzraks amerikaņi. Viens gan ir droši. Ja pie Levi ir bijusi Brauna, tad vīrietis, kas redzēts kopa ar viņu, katra ziņā ir Kerks.

-    Bet kāpēc viņiem vajadzēja nogalinat Levi?

-   Varbūt Levī bija ar viņiem uz vienu roku? - Ferā zīlēja. - Varbūt viņiem vispār ar to nebija neka kopīga. Godīgi sakot, es te vispār vairs neko nesaprotu, - lielākām iespaidigumam viņš novēzeja gaisa roku.

Iečerkstējas Gala racija un saruna partruka.

-    Mesje, ir liecinieks, kas apgalvo, ka ari šeit redzejis Braunu!

Iekams Galā paspēja vēl ko piebilst, Fera izrava rāciju viņam no rokas.

-   Kas jums tur ir?

-    Man blakus stāv durvju sardze no viena preteja krasta nama, - Ferā un Gala pagriežas un ieraudzīja policistu, kas stāvēja kanala viņa puse un maja ar roku. - Viņa ir pilnīgi pārliecinātā, ka persona, kuras apraksts atbilst Braunas aprakstam, ar automašīnu ietriekusies šaja staba un pec tam aizbraukusi. - Policists radīja uz. stabiņu, kas bija ar saknēm izrauts no asfalta.

-   Diez vai ir izredzes, ka viņa ir pamanījusi, ar kadu mašīnu Brauna brauca? - Fera balsi tomēr skanēja cerība.

-   Marka, modelis un reģistrācijas numurs! - policists triumfējoši vicinaja ballu papīra lapiņu.

-     Ilgāk vilcināties mes vairs nedrīkstam, - Fera nopūtās. - Amerikāņu kolēģi bus neapmierināti, bet ir laiks palaist medijos ari Braunas fotogrāfiju un aprakstu. Varbūt kads ir viņu redzējis. Diez vai pa Parīzi skraida daudz melnadainu amerikaņu FIB aģenšu.

-    Ka jums liekas, ko viņa te darīja? - Gala vaicaja, kad Fera atdeva viņam rāciju.

-    Man liekas, mes esam uzdurušies karam un viņa taja pieda- las, - Fera gurdi paknaibija degungalu. - Gan Milo, gan Kerka rīcība ir kaut kas tads, ko grib dabūt otrs, un viņi nebeigs slepkavot, līdz kads no abiem gus virsroku. Mums atliek tikai vakt to, kas palicis pari.

70

Francija, Fontenblo

23. aprīlis, pulksten 20:43

Līdz ledu namam Fontenblo no pazemes garāžas, kur Toms un Dženifera satikas ar Arčiju un pārsēdas cilā mašīna, bija piecdesmit minušu brauciens. Šajā laika viņi pec kartas izstastija visu, kas šovakar bija noticis, Arčijam uzsverot, cik Besons bijis pārsteigts, ka Luvras galvenais pārzinis pēkšņi iesaistījies un nosolījis Rafaela noradīto gramatu.

-   Tu ar šo Ledū esi tikusies, - Toms uzrunaja Dženiferu. - Ka tev šķiet, kas viņam aiz ādas?

-    Atceries, Levi stastija - ir bijusi kaut kada vienošanās, ka "Mona Liza" nekad netiks pakļauta laboratorijas analīzēm, - Dženifera atgadinaja. - Visticamak, ari Ledū zinaja, ka glezna nav ista. Iespejams, gan Levī, gan viņš ietilpa sazvērnieku pulciņa.

-    Het no ta vien nekļūst skaidrs, ka viņš zināja par šo gramatu, - aizradīja Toms.

-   Kā teica Anrī, Levi vaigs Druo izsolēs parasti neesot redzams, - piemetināja Arčijs. - Tur laikam pulcējas tādi prastāki ļaudis.

-    Kāpēc Anri nebrauc mums līdzi? - Toms savilka uzacis.

-    Viņš gribēja pabeigt tās izmaiņas, ko tev vajadzēja Rafaela "Varpstiņai", - Arčijs paskaidroja. - Starp citu, viņš lika tev pateikt, ka Džeipi ir pārvests uz kaut kadu slimnīcu tnspadsmitaja rajona. Pitī tararam.

-    Pitiē-Salpetriere, - Toms sapratis palocīja galvu. - Ka viņš jutas?

-    Nu, esot normāli. Bet viņš nekur netiek. Logiem priekšā restes un aiz durvīm bruņoti sargi, ja nu viņš sadoma begt. Aha, klat esam, - Arčijs iegriezās sānieliņa un izslēdza motoru.

-   Kur? - Toms mēģina ja kaut ko saskatīt tumsa. Likās, te ir tikai pļavas, šur tur taluma mirgoja zemnieku namu ugunis.

-    Re kur, atpakaļ, - Arčijs radīja.

-    būs atrak, ja es iešu viens. Esi ar mieru pagaidīt mašīnā? - viņš ar ceribam balsī jautaja Dženiferai.

-    Ludzu, - viņa paraustīja plecus. - Tikai nečammajies.

Toms pamaja. Labi gan, ka Dženiferai vairs nešķiet nepieciešams uzraudzīt katru viņa kustību. Iespejams, pēcpusdienas no tikumi kaut cik atjaunojuši zaudēto uzticēšanos. Vai nu tas, vai varbūt galvassāpes pec saņemta sitiena bija briesmīgākās neka viņa atļavās izradīt.

-    bušu knašs ka zebiekste, - viņš apsolīja.

Toms izgaja atpakaļ uz galvena ceļa. Vakars bija vējains, ceļmalas garas smilgas visu laiku bija noliekušas, un palaikam nešpetna brazma koku lapu kluso čaukstoņu pārvērtā dobjos auros.

Ledu dzīvoja veca neregulāras formas dzirnavnieka nama, kas atradas līkumaina grants ceļa galā. Caram tecēja upīte, un saru- sejuši dzelži, kas rēgojas virs aizauguša dīķa, ļava noprast, kur reiz griezies dzirnu rats.

Pētīdams efejām apaugušās sienas, Toms turējās upmalas ko ku ena. Nonācis pie majas, viņš pieliecas, lai nebutu redzams pa logu, un, aizzadzies gar fasadi, devas uz pagalma pusi.

Ledu sēdēja pie rakstāmgalda telpa, kas acīmredzot kalpoja viņam par kabinetu, lai gan reiz nepārprotami bija izmantota ka bib- lioteka - plauktos, kas rindojās gar visam sienam, nemanīja nevienu gramatu, tagad tajos bija izvietota plaša un daudzveidīga modernas tēlniecības kolekcija. Aiz katra plaukta ierīkotas spuldzes izgaismoja skulptūru dažadas formas un krasas - daža bija liega un līgana, darinata no krasaina stikla vai akmens, cita - asa un izlocīta, veidota no neslīpēta metala vai pārstrādātās plastmasas.

Skatīdamies pa aizvērto sleģu spraugu, Toms redzēja, ka Ledu virs melna krekla uzmetis violetus zīda ritasvarkus; sarkanas brilles, noliecoties pār gramatu, bija atbīdītas galvvidu. Roka viņš turēja kaut kadu metala instrumentu un ar to, liekas, piesardzīgi bakstīja iekšvaku.

Pēkšņi pa visu maju nošķindeja zvans. Ledu neapmierināts pacēla galvu, taču nekustejas. Pec brīža zvans atskanēja vēlreiz, un tagad, pusbalsī nolamajies, viņš pieceļas; ritasvarkiem uz bridi pašķiroties, Toms ieraudzīja, ka bikses viņš ir novilcis, bet zeķes atstajis kājas. Aizvēris gramatu, Luvras direktors to saudzīgi ielika rakstam- galda atvilktne; atvilktni aizslēdza un atslēgu ielika kabata.

Līdzko viņš bija izgājis no istabas, Toms iebaza starp sleģiem naža asmeni un pacēla augšup aizšaujamo. Logs bez trokšņa atveras, viņš parlida pari palodzei un nolēca istaba. Rakstamgalda atvilktnes primitīvā sledzene pretojas tikai paris sekundes. Iekša līdzas nesamaksatai soda naudas kvītij un vīriešu seksžurnalam atradās bieza gramata ar zeltspieduma ornamentiem. Aši pārliecinājies, ka gramata ir īsta, Toms ieslidinaja to mugursoma un uz. pirkstgaliem atgriežas pie loga.

Kad viņš jau bija darza puse, nama skanīgajos gaiteņos atbalsojas paceltas balsis. Toms palika stāvam. Viena no balsīm likās ļoti pazīstama. Un tas bija gaužam negaidīti.

Viņš ierāpās atpakaļ istaba un aizzagas līdz durvīm. Pa sprau- dziņu viņš redzeja priekštelpa stavam Ledu, kurš franciski sparīgi slndejas ar kadu vīrieti. Luvras direktors strīdējās ar Milo.

- Mums bija vienošanas, ka jus šeit nerādīsieties! - Ledu dusmīgi sacīja, spēlēdamies ar ntasvarku jostas bārkstīm. - Mani varbūt novēro. Tas ir ļoti bīstami!

-   Mums bija vienošanas, ka glezna tiks pārvietotā uz treša stāva laboratoriju, - Milo nesatricināma miera atcirta. - Ari tas nav noticis.

-    Ks jau jums teicu, ta nebija mana vaina! - Kedu ntasvarki paveras, un viņš labu bridi neveikli noņemas, tos no jauna sasie- dams. - Viss bija izkārtots tieši tā, ka mes norunājām. Bet Kerks sacēla paniku. Ks nevareju nepieļaut pārvietošanu, neradīdams aizdomas. Tādēļ, kolīdz konvojs bija devies ceļa, es nosutiju šifr- atslegu, ar kuru varēja atdarīt konteineru. Ks darīju visu, ko varēju.

-   Par to nav šaubu, - Milo mazliet piešķieba galvu un paraustīja plecus. - Ja jus ta nebutu darījis, tad šobrīd jau būtu miris. Ne tāpēc es esmu ieradies.

-   T ad kapec?

-    Kopijas ir iznīcinātas.

-   Iznīcinātās… Ka? - Ledū stomīdamies izgrūda.

-    Sadegušas, - Toms neviļus pasmaidīja, redzedams, kadas melnas dusmas uz bridi pauž Milo seja.

-   Man ar jūsu kopijām nav nekādās saistības, - Kedū nervozi paziņoja, nepārprotami meģinadams norobežoties no Milo. - Ks velējos tikai vienu - dabūt gleznu ara no muzeja. Par to es jums samaksāju.

-   Un dabūjat, ko gribējāt, - Milo ledaina tonī atmeta. - Braši! - viņš gaja uz priekšu, līdz abu deguni bezmaz, saskarās. - Bet kas paliek man?

-Ta nav mana vaina! - Kedu balsi jautas izmisums.

-   Uz speles likti simtiem miljoni dolāru! Kads tomēr ir vainīgs.

-   Jus it ka teicat, ka dabūsiet atpakaļ oriģinālu, kad Kerks mēģinās to iemainīt pret meiču. Tagad taču jūs varat uztaisīt jaunas kopijas! - Ledū izpalīdzīgi lika priekšā.

-   Tas nebija nekāds oriģināls - ari ta bija kopija, - Milo dobji nosmēja. - Acīmredzot Kvintavalle bija uztaisījis vel vienu kopiju un kaut kā nodevis to Tomam. Turklāt policija, mums uzbru- kot, to sacaurumoja trīs vietās. Tagad to var tikai nokurināt.

-Tā nav mana…

Strauji sakustēdamies, Milo ar pieri iezvela Ledu pa virsdeguni. Luvras direktors iekliedzās - deguns bija lauzts, kad viņš piespieda rokas pie sejas, starp pirkstiem leceja asinis, acis sariesās asaras.

-   Ls noteikšu, vai ta ir jusu vaina vai nav! - Milo čukstēja viņam ausi.

-    Ko jums no manis vajag? - Ledu apslapēti šņukstēja. - Ta nav mana… Es vairs nevaru jums palīdzēt, visu, ko varēju, es jau esmu izdarījis!

Milo soli atkapās un mirkli ar neizdibināmu smaidu skatijas uz raudošo vīrieti, tad sniedza viņam žilbinoši baltu nezdodziņu.

-    Jus varat palīdzēt saprast šo to, kas mani mulsina, - Milo atbildēja, kad Ledu piespieda draniņu pie deguna. - Par šo darbiņu var prasīt miljonus, bet jus ne reizi, nevienu vienīgu reizi neko neesat man lūdzis.

-   Un tad? - Ledu druvigi paraustīja plecus.

-    Tēvs man reiz teica, lai es nekad neuzticos cilvēkam, kurš nedzer, - Milo domīgi klastija, lēni iedams Ledu apkārt. - Viņam nebija taisnība. Vajadzēja brīdināt, lai es nekada gadījuma neuzticos cilvēkam, kuram nav vajadzīga nauda. Tādus cilvēkus nav iespējams izprast, nav iespējams paredzēt.

-    Mani šaja lieta nauda nekad nav interesējusi, - Ledu apgalvoja. -Galvenais bija nosargat Luvras reputāciju.

-   Vēl vieni meli, un es jus nogalinašu! - Milo sagraba direktoru aiz matiem un parava viņa galvu atpakaļ tik spēcīgi, ka adam- abols Ledu kakla izspiedās uz aru. - Nemēģiniet man iestāstīt, ka tā bija kaut kada nesavtība! Neticu! Tādas nav un nevar but.

-   Ko jums no manis vajag… - Ledu gardza.

Milo palaida vaļa viņa matus un atgrūda vīrieti.

-    Es gribu zināt, ko jus šovakar meklejat Druo nama.

-   Tur bija kads priekšmets, kas mani interesēja, - Ledu žagodamies atbildēja. - Grāmata.

-    Kam jums ta vajadzīga?

-   Tapat vien, - Ledu paraustīja plecus.

-   Jūs samaksajat septiņdesmit tūkstošus tapat vien?

-   Ne, ne jau ta. Man to vajag petijumiem.

-    Jūs mani uzskatāt par idiotu? - Milo atkal nostājas viņa priekša. - Ta nemaz nav par jūsu laikmetu!

-   Es… es… - Ledū stostījās.

-   Es jums pateikšu, ko es domāju, - Milo paraustīja plecus, izvilka no kabatas šaujamo, ieskatījās aptvere un atkal to aizvēra. - Es domāju, ka īstais izskaidrojums tam, ka jus neprasijat man savu tiesu, bija tas, ka jus jau bijāt izdomājis citu veidu, kā tikt pie krietna kumosa. Un es domāju, ka tam ir kada saistība ar jūsu jauno gramatu.

Ledu neatbildēja, vien kā paralizēts skatijas uz spožo ieroci Milo rokā un uz slāpētāju, ko viņš patlaban tam pieskrūvēja.

-   Tā, es jautašu tikai vienu reizi. Kam jums vajadzīga ši grāmata?

-   Es īsti nezinu, - Ledu murkšķeja.

-   Miniet! - Milo uzvilka gaili.

-   Prasiet Kvintavallem! Viņš zina! Viņš visu zina!

Izdzirdis pieminam Rafaela vārdu, Toms vēl vairak saspiceja

ausis.

-   Ko viņš zina?

-   Gleznu pētīdams, viņš kaut ko atklāja. Kaut ko saistība ar šo grāmatu.

-   Kur ta ir?

-   Pie manis, atvilktne, - Ledu ar rokas mājienu radīja uz kabineta pusi, taču Milo skatiens pat nenotrīcēja.

-   Ko viņš alklaja?

Jautājums palika bez atbildes, jo piepešā vēja brazma pret nama sienu noblīkšķeja Toma atvērtais slēģis. Milo acis uzreiz pie- versas kabineta durvīm. Toms pedeja bridi parava nost galvu.

-   Kas tur ir? - Milo noprasīja.

-   Neviena nav.

-   Es prasu, kas tur ir! - Milo pavērsa pret viņu šaujama stobru.

-   Neviens, -1 edu atkartoja.

-    Es brīdināju - nemelot! - Milo uzbrēca, piespieda šaujamo Ledū pie krūtīm un nospieda sprudu; no Luvras direktora muguras pašķ'da asiņaini lanckari - lode bija izgājusi viņam cauri un ietriekusies siena.

Nogrudis Ledu uz grīdas, Milo devas uz kabinetu.

71

23. aprīlis, pulksten 21:01

Durvis atveras. Milo piesardzīgi vispirms pabāza gar aplodu šaujamo un tikai pec tam - galvu. Istaba neviena nebija.

Viņš iegaja iekšā. Pa labi atradas rakstāmgalds, otra puse - neliels dīvāns un galdiņš. Viens no logiem bija atvērts, vējš plivina- ja aizkarus un rotaļīgi šūpoja šurpu turpu aprusējušos sleģus.

Milo piesardzīgi piegaja pie loga, palūkojās ara un, pārliecinājies, ka tur neviena nav, aizvēra logu. Istaba negaidot iestājās pilnīgs klusums, aizkari norimuši nolaidas un Milo noslaucīja tumšzaļaja auduma asinīm nošļakstīto piedurkni.

Ieslēdzis galda lampu, viņš sāka citu pēc citas parbaudīt atvilktnes; visas atvērās bez grūtībām un visās atklajās juku jukām samesti rēķini, vizītkartes, fotogrāfijās un no žurnāliem glīti izgriezti raksti. Tas attiecas uz visam, izņemot vidējo.

Ar elkoni sargadams acis, Milo piespieda šaujamo pie slēdzenes un nospieda sprudu. Šāviens sadragaja atvilktnes priekšējo paneliti un to varēja bez grūtībām izvilkt ara.

Taču gramatas tur nebija.

Viņš bargi palūkojas uz loga pusi un skriešus metas uz ārdurvīm, paspēdams tas atvērt istaja bridi, lai vel izdzirdētu, ka tālumā automobilis uzņem ātrumu.

-    Kas tur bija? - ienakdams Ledu nama, jautāja Džulu.

-    Ķērks, - Milo aizcirta durvis.

-    Droši zināt?

-    Vinš.

-   Kas te notika? - Džulu bija pamanījis Ledū sagumušo augumu.

-   Viņš man meloja, - Milo paraustīja plecus, uzmanīgi parka- pa pāri līķim un iegaja kabineta.

Smagi apsedies pie galda, viņš pieliecas un saka pārcilāt gra- matas, ko Ledū turēja pa rokai; tas vai nu stavēja atvērtas, vai bija apgadatas ar gramatzimiti. Dažādi pētījumi par da Vinči un "Monu Lizu". Napoleona biogrāfijās. Monogrāfijas par Luvras vēsturi.

-    Ko viņam te vajadzēja? - Džulu bija saraucis pieri.

-    īsti nezinu.

-    Varbūt vispirms vajadzēja pajautat un tikai pec tam nošaut? - Džulu aizradija.

-   Varbūt tu varētu aizverties, kaptein, velns pārāvis! - Milo uz- šņaca. - Tavu viru stulbuma dej es šodien esmu zaudējis gandrīz trīssimt miljonu dolāru darījumu. Viņiem paveicas, ka viņi atdeva galus. Neliec man meklēt vainīgo!

Šis dusmu izvirdums slēpa to, ka Milo zinaja - visticamāk, Džulu ir taisnība. Gleznu zaudējums bija izdeldējis viņa pacietību līdz pēdējai iespējai. Ledū nekaunība bija likusi vadzim lūzt.

Džulu paraustīja plecus, paņēma kadu bloknotu un pašķira dažas pirmās lappuses. Uz vienas bija aptuveni ieskiceta kada hronoloģija - virkne gadu, kas sākas 1505. un beidzas pagajuša- ja gada. Divi bija apvilkti ar sarkanu tinti. Tūkstoš astoņsimtais un tūkstoš astoņsimt ceturtais. 1 īdzas bija īsa piezīme. Džokondu pārvestu uz imperatora apartamentiem. Zem tās - liela jautajuma zīme.

-    Kā jums šķiet, ko tas nozīmē? - viņš savilka uzacis.

Milo, acis piemiedzis, skatījās uz lapiņu un pēc mirkļa atplauka smaida. Tad re, ko bija atklajis Kvintavalle! Re, ko Ledu cerēja atrast gramata, par kuru bija samaksājis tik lielu naudu! Pierādījumus, ka īsta "Mona Liza" nebija gājusi bojā. Pavedienu, kas ļautu uzzināt, kur ta šobrīd atrodas. Iespējams, kaut kas vel bija glābjams. Viņš izvilka tālruni un zvanīja.

-Eva?

-    Dabūji? - viņa nepacietīgi jautāja.

-    Kerks te pabijis pirms mums.

-    Kā viņš…

-    Nav svarīgi. Galvenais jautajums - kurp viņš dosies tālāk?

-    Par ko tu runā?

-   Tavs tevs atklajis, ka Napoleons īsto "Monu Lizu" apmainījis pret kopiju. Ķērks doma, ka oriģināls joprojām ir kaut kur atrodams. Šī gramata var palīdzēt to uzmeldet.

-Tatad mums to vajag dabūt atpakaļ, kamēr viņš vel tikai mek- Ie! - Eva iesaucās.

-   Kāpēc? - Milo nosprauslojas. - Viņš visu laiku par vienu soli mus apsteidz. Kapec lai mes to neizmantotu? Varbūt vienkārši ļausim, lai viņš mūs pie oriģinālā aizved?

-    I ai viņam sekotu, jazina, kur viņš atrodas, - Eva aizradija.

-   Nav neka vienkāršākā, - Milo smaidīja. - Ir tikai viena vieta, kurp viņš var doties.

72

23. aprilis, pulksten 21:01

Toms izskrēja no tumsas un ar pirkstu kauliņiem pieklauvēja pie stikla. Abi salēcas.

-   Atri prom no šejienes! - viņš aizelsies izgrūda, ielēcis mašīna.

Arčijs acumirkli ielika pirmaja atruma un atmuguriski izbrauca uz galvenā ceļa, kas veda uz Parīzi.

-   Tu paslīdēji? - Dženifera pasmīnēja, ieraudzījusi loma slapjas kurpes un bikses.

-   Es lēcu, - Toms paskaidroja, skumīgi smaidīdams. - Tas bija vienīgais veids, ka tikt garam Milo ērgļiem.

-   Tur bija Milo! - Dženifera sabijusies paskatijas atpakaļ.

-    leradas uzreiz pēc manis. Ledū ar viņu sadarbojas, - Toms paskaidroja. - Nu jau jasaka - nelaiķa Ledū. bet es dzirdēju pietiekami daudz, lai saprastu - kaut ari mēs nezinām, ko Rafaels bija atklājis, tur noteikti sava loma bijusi ari šai gramatai.

Viņš izņēma to no mugursomas, parvilka pāri plaukstu, par- liecinadamies, ka ta nav samirkusi, tad pasniedza Dženiferai.

Viņa pagrozīja gramatu, vērtējoši paberzēja adas iesejumu, tad mazliet pašķirstīja.

-   Kads no jums kaut ko saprot no gramatam? - viņa cerīgi jautaja.

Toms atpakaļskata spogulīti sastapa Arčija skatienu. Arčijs palocīja galvu.

-    Ne tik daudz, lai tiktu gala ar šo miklu. Bet mums ir viens paziņa. Ari viņš ir šajā biznesa. Varbūt viņš palīdzes.

-   Kur viņu var atrast?

-Ja es tev pateikšu, tu neticēsi, - Toms smaidīja.

Tālāk viņi brauca klusēdami; nogriežoties uz maģistra Ies, tumsa atkapas un oranžas spuldzes apgaismoja viņu atgriešanos pilsēta.

Vismaz tagad ir skaidrs, kapec Rafaela kopijas bija tik precīzas, Toms pratoja. Ledu bija samaksajis Milo par "Monas Lizas" zadzibu. Noruna acīmredzot ietilpa ari tas, ka Rafaels varēs piekļūt gleznas oriģinālām, proti, gleznai, ko Luvra uzdeva par oriģinālu. Droši vien Ledu ari palīdzējis Rafaelam gleznu izpētīt, sameklējis visus nepieciešamos dokumentus un aprakstus. Un kada sava darba posma Rafaels bija kaut ko atklajis. Kaut ko tadu, par ko pec tam uzoda Ledu. īsta "Mona Liza" viņam noteikti bija daudz svangaka par naudu. Viņš noteikti nojauta, ka Milo neatstās viņu dzivo vidu tik ilgi, lai viņš paspētu pārpārēm izpriecāties par vienu un otru.

Toms pašķielēja uz Dženiferu. Viņa izklaidīgi šķirstīja gramatu; īkšķa nags urķējās pa spraudziņu priekšzobos, tumšie mati krita pari gaišbrunajai sejai. Dīvaini - jo vairak savilkas negaisa mākoņi, jo mierīgākā viņa, šķiet, jutas. Iespējams, bija sapratusi, ka šis pasakums, kura viņa, tapat ka Toms, bija iepiņķejusies, ir daudz nozīmīgāks neka abiem sakuma licies. Iespējams, viņa bija atskartusi, ka izredzes tikt kaut kada skaidrība ir daudz lielākās, darbojoties kopa. Toms no visas tiesas priecājās par to, ka Dženifera iršaja kompānijā. Interesanti, vai viņa jutas līdzīgi?

Apmēram pec stundas viņi nobrauca ielas mala netālu no Avenue de V Operu, blakus metro stacijai, un izkapa no mašīnas.

-   Obelisku nevajadzētu atstat, - Toms ieminējās un izņēma no bagažnieka mugursomu. - Kruķi var sadzīt pēdas mašīnai.

Kad viņi apstajas uz metro kapnem, pretī jūsmīgi brazmoja silts gaiss ar gumijas un dezinfekcijas līdzekļa piejaukumu, bet virs galvas ka nobriedušu augļu noliekti zari graciozi rotājās divas laternas.

-   Pec stundas tiekamies tepat, - Arčijs apņēmīgi teica Dženiferai.

-   Neka nebija, - viņa papurinaja galvu. - Tur bija citi apstakļi. Šis gadījums ir gaužam atšķirīgs. Es gribu dzirdēt, ko tas jusu puisis teiks.

-   Tom! - Arčijs versas pedeja instance.

-    Viņai taisnība, - Toms noplatija rokas; viņa balss bija grūti saklausāma, jo, lai vismaz kaut cik apslēptu seju, viņš bija visai augstu saslējis šalli. - Viņai ari ir tiesības piedalīties.

-   Tu pats zini noteikumus. Ja viņš noraustīsies, tad var notikt dieva zīmes. Viņš mus vairs nekad nelaidis iekšā.

-Tas ir, viņš mus neizlaidis ara, - loms pavīpsnāja. - Bet tik tālu nenonāks. Viņa uzvedīsies labi. Pareizi?

-   Iespejams, ja jus abi beigsiet runāt ta, it ka manis te nemaz nebutu, - Dženifera atcirta. - Ja es vispār saprastu, par ko jus runājāt!

-   Tas ir vienkārši. Tu nekad un nevienam nedrīksti par šo vietu stāstīt, - Toms noradīja.

-   Par kadu vietu.

-    Pati redzēsi.

73

Parīze, 9. rajons, Palais Garnier

23. aprīlis, pulksten 22:10

Viņi šķērsoja ielu, un Dženifera ievēroja, ka Toms nepaceļ acis, lai netīšām nesaskatītos ar kadu no garamgajejiem. Viņa rīkojas līdzīgi, nešaubīdamās, ka pa šo laiku Fera bus paspējis publiskot viņas fotogrāfiju un aprakstu, visu pilsētu parvērzdams par savam acīm un ausim. Tikai Arčijs, par kuru policijai vel nekas nebija zināms, soļoja ar augstu paceltu galvu.

Priekša, vieta, kur plata avēnija sastapa bulvārus, slējās Garn- je operas nams, ta krāšņo fasādi greznoja skulpturas un bagatigi rotaja krasainas marmora frizēs un kolonnas. Augša zaļo vara kupolu sarga ja divi zeltīti un spārnoti zirgi. Aiz kupola velvejas galvenais jumts, ta asā, stūraina ena leja iezimejas uz ielas bruģak- meņiem.

Toms pirmais pagāja garam afišam pie galvenas ieejas - tas vēstīja, ka uz II Trittico visas biļetes pārdotās, - un devas uz ēkas kreiso stūri. Pusceļā apstājies, viņš ar galvas mājienu noradīja uz. dzelzs durtiņām, piecas pēdas augstam un trīs pēdas platam.

-   Šeit? - Dženifera savilka uzacis. Viņai nepatika taustīties ka pa tumsu, un Toms šoreiz izturējās sev neraksturīgi noslēpumaini.

-Ja viņš mus pamanīs, - Toms piekrizdams pamaja un noradīja uz pretim notēmēto videokameru.

-    Kas - viņš?

-   Viņu sauc Keters. Markuss Keters.

-    Pielūko, nekādu strauju kustību, - Arčijs bridinaja. - Viņš pat vislabakaja oma ir stipri nervozs tipiņš.

Pēkšņi durvis pašas no sevis atdarījās un viņi iegāja. I\irvim aizveroties, augša automatiski iedegas lampa, un Dženifera ieraudzīja šauru kambarīti, gluži tukšu, ja neskaita šauras akmens vītņu kāpnes, kas stāvus veda kreslainajas debesīs.

-   Ceru, ka tavas kurpes ir pietiekami ērtas, - Toms smaidīdams bilda.

Kambarīša gaisma drīz palika talu leja, kāpnes urbās tumsa kā šķebinošs korķviļķis, Dženifera aizvien vairak zaudēja orientēšanas spēju un ar labo roku tramīgi turējās pie raupja akmens mura, lai noturētu līdzsvaru un saprastu, kur likt kaju. Gaiss šķita biezs un smags, viņu soļu duna un elpas vilcieni atbalsojas šajā ciešajā, smacigaja šaurība. Bet pec tam, sakuma tik tikko dzirdamas, viņus sasniedza maigakas skaņas. Sievietes balss.

-    Klausies! - Toms aicinaja, negaidot apstajies. Tagad Dženifera skaidri dzirdēja tīro, dzidro balsi, kas ceļas un krita ka bangas jura. - Mums ir paveicies, II Trittico nemaz tik bieži neiestude. Tie ir trīs viencēlieni. Izklausas, ka tikko sācies Gianni Schicchi. Nac, es gribu tev kaut ko paradīt!

Mazliet talak tumsa pēkšņi atkapas - viena no sienām akmeņu vieta bija neliels metāla režģis. Pa to ieplūda milzīga kroņluktura gaisma.

-   Šis kāpnes izbūvētas aiz viltus sienas. Te mēs esam gluži ka starp dieviem. - Lejā uz skatuves jauna sieviete lūdzās savu tevu. Toms radīja uz griestiem: - Skaties! Atceries, es tev pieminēju Šagala freskas?

Ja, Dženifera atcerējās Toma sajūsminato aprakstu, ko bija klausījusies pie Luvras todien, kad viņi pirmoreiz satikas. Viņš izteicās, ka griesti esot mazliet dēmoniski. Tagad, redzot tos savām acīm, viņa nebija pārliecinātā, vai piekrīt šim raksturojumam. Reibinošais, skurbinošais košu krasu un neprātīgu tēlu karuselis viņai vairāk atgadinaja sapni: siltu, mazliet apreibušu sapni, no kura neparko negribas pamosties. Viņa alkaini lūkojas uz gleznojumu, manīdama, ka Toms smaida, dalīdamies viņas apbrīna.

-    brīnišķīgi!

Viņi kapa tālāk, un muziķa visu laiku viņus pavadīja, līdz pēkšņi priekša izauga pamatīga ķieģeļu siena un talak vairs nebija iespejams tikt. Dženifera sarauca pieri, gudrodama, ko lai tagad dara, bet tad ievēroja, ka sienā apmēram vidukļa augstuma iebūvēts metala panelis. Pēkšņi tas pavērās ka vaks, un viņi ieraudzīja mazu gaismas taisnstūri un šaujama stobru, kas bija notēmēts tieši Toma vedera.

-    Kas nak? - apslāpēta balss noprasīja aprauta, akurātā angļu valoda.

-   Tu pats zini, Markus, - Toms viņu apraja. - Tev pilnas kāpnes ar infrasarkanajam kamerām.

-    Fēliks, tevi meklē puse zemeslodes. Ja tu atvedīsi viņus šurp… - Izruna bija cieta un nejūtīga. Iespejams, vācu vai varbūt skandināvu akcents.

-   Ja es butu kadu atvedis, tu šobrīd ar mums nerunātu, - Toms paraustīja plecus.

-    Kas ir viņa? - šaujamais pagriežas uz Dženiferas pusi.

-    Mūsējā.

-    Viņa kustas ka policistiene.

-    Veci ieradumi ir sīksti. Tagad viņa ir kopa ar mums.

Pauze.

-    Ko jūs gribat? Tu zini, ka man nepatīk pārsteigumi.

Toms pastiepa uz priekšu gramatu. Stobrs leni nozuda lodziņā, pastiepās balta cimdā tērpta roka, ta satvēra gramatu. Ilgi bija klusums. Tad atskanēja šņākšana - tur darbojās hidrauliskais sūknis un masīvā siena klusi paceļas un nozuda griestos ka milzīgs vārtu režģis. Visi tns paspēra pāris soļus uz priekšu, un siena uzreiz nolaidas viņiem aiz muguras.

No tumsas iznaca Keters, viņš gurdi vilkās, šļukadams kajas. Ģerbies viscaur balta, no lakadas kurpēm lidz kaklasaitei un baltajiem kokvilnas cimdiem; viņa šmaugais stāvs mirdzēja biezaja krēsla ka sveces liesma nakti.

-    Nāciet! - viņš pavēlēja un apcirtas, iekams Dženifera bija paspējusi saskatīt viņa seju.

-Apavus šeit. Šķiltavas un sērkociņus šeit. Rokas mazgat tur, - Keters strupi nokomandēja, norādīdams vispirms uz zemu plauktu, pec tam uz lielu bļodu un visbeidzot uz baltu porcelānā izlietni, kuras kranam bija īpaši gari rokturi, lai butu iespejams aizgriezt ciet ūdeni ar elkoņiem, nevis ar rokām.

-    Kapec viņš ta saģerbies? - Dženifera čukstus jautaja.

-    Lai varētu redzēt netīrumus, - Toms tapat atbildēja, atgriezdams krānu un iespiezdams viņai saujā ziepju gabalu. - Bet par netīrumiem briesmīgāka ir tikai uguns.

-    Kapec uguns? - viņa prašņaja.

-    Pati redzesi, - Arčijs nošņācās un, galvu šūpodams, iemeta šķiltavas bļodā ta, ka trauks nošķindeja.

-Skaties! - Dženifera bez skaņas aicinaja. Keters šobrīd vilka viņu apaviem pari plānu plēvi. Sajutis trijotnes skatienus, viņš izslējās un pašapzinīgi nogludinaja uzvalku.

Tagad varēja redzēt, ka viņam daudz netrūkst no sešdesmit: iekritušos vaigus izvagoja dziļas, vertikālās līnijas, virsdegune no brillēm palikušas sartas rievas. Viņš bija liela auguma un izskatītos vēl garaks, ja nestaigatu, uzrāvis plecus līdz zodam it ka lielās sāpes. Vispār viņa bija kaut kas zilonigs - rokas un kājas, pie- meram, šķita gandrīz smieklīgi lielas.

Apmierināts par to, ka viņi sagatavojušies, Keters pirmais pa šaurām kapnem uzkapa līdz zemos griestos ierīkotai metala lūkai. Atslēdzis to, viņš ar mājienu uzaicinaja trijotni doties iekša un pēc tam aizvēra luku un, kaut ko pie sevis ņurdēdams, vairakas reizes grozīja atslēgu šurpu turpu, lai butu drošs, ka noslēgts tiešam ir pamatīgi.

Telpa, kurā viņi nonaca, bija smagu, tumšu enu pilna; nemīlīgu, sarkanu blāzmu izplatīja dažas griestu spuldzes ar filtriem - sajuta bija apokaliptiska, gandrīz sataniska. Ketera uzvalks tagad šķita no asins sarkana samta un pat viņa plāno, balto matu suseklis kvēloja purpursarkanas liesmas.

Ši midzeņa saimnieks nospieda slēdzi, un dzestrās gaismas strāva atklajas, ka augstu virs viņiem it ka planē jumta elegantais kupols, bet sienas klāj baltas taisnstūrveida flīzes, kuru nošļaup- tas malas it ka mirgoja. Tomēr Dženiferas skatiens uzreiz pielipa pie militārā stingrība izvietotiem plauktiem, kas itin ka parade rindojas visa telpas garuma; to augstums palielinajas un samazi- najas atbilstīgi kupola izliekumam un atgadinaja saspriegtu muskuli.

Skats bija iespaidīgs un negaidīts, un viņa strauji ievilka elpu, manīdama, ka Toms iesanis viņu vero. Dīvaini, bet likās - atvedot šurp Dženiferu, viņš izjūt kaut kadu dīvainu prieku, tīksminās par to, ka iesvaidījis viņu dažos no pasaules noslēpumiem. Iespejams, šāda savdabīga veida viņš atveras, mēģina ja pārliecināt, ka viņam var uzticēties.

-    Kas ši ir par vietu? - viņa čukstēja, kad Keters veda visus trīs pa vienu no šaurajam ejam, ko veidoja grāmatplaukti, beidzot sapratusi, kāpēc Keters bija aizliedzis te, augšā, ienest šķiltavas un sērkociņus.

-    bibliotēka, - Toms smaidīja. - Zagtu gramatu bibliotēka.

Vispār jau Dženiferai tas viss izskatijas mazak pec bibliotēkas

un vairak pec morga - balti flizetas sienas, apkart ka miroņlāvu statņi slejas augsti metala plaukti, kuros ka līķi guļ gramatas. bija dzirdama tala operas atbalss no skatuves dziļi leja, vardi likās pusjeli un neatšifrējami, taču savādi valdzinoši.

-    "Dona Kihota" pirmizdevums, - Toms radīja uz aizsarg- apvalka ietitu zeltītu gramatas muguriņu viena no filcotajiem plauktiem. - Bet šis te ir pilns Blou van der Hema "Atlanta" izdevums.

-    Neaiztikti - Keters neatskatīdamies nobridinaja.

-    Viss - zagts?

-    Markuss atrod tam jaunas majas, dāva jaunu dzīvi.

Labaja puse starp plauktiem bija lielākā atstarpe, un Keters

iegriezās taja; viņam sekodami, visi trīs šķērsoja vairakas ejas, līdz beidzot nonaca tukša laukumiņa. Kreisaja puse atradas kārtīgi sa- klata gultiņa un nevainojami spodra virtuves un ēšanas zona. Pa labi bija darbniciņa ar rakstamgaldu un lērumu darbarīku, lupu, skeneru, līmju un citu iesiešanas piederumu klāstu.

Keters apsēdās un nolika gramatu uz tāda ka putu spilvena, kas saturēja sējuma muguriņu. Noliecoties par gramatu, saspringums palaida vaļā viņa plecus, it ka viņš beidzot butu ieņemis ierastu un ērtu pozu.

-    Ko jums vajag?

-   Viedokli.

-    Par ko?

-    Mes paši nezinām, - Toms atziņas. - Par jebko neparastu.

-    Parasta maksa par konsultāciju ir pieci tūkstoši dolāru.

-    Pieskaiti pie musu rēķina, - ierosināja Arčijs.

Keters blenza uz viņu, itin nemaz nesmaidīdams.

-   Tas bija joks, Markus, - Arčijs viņu mierinaja un, uzrāvis uzacis, saskatijas ar Tomu un Dženifera. - Esi drošs, rit no rīta es tev pārskaitīšu.

-    Labi, - Keters, šķiet, nomierinājās un, paņēmis tīra salvelīti, atšķīra gramatas titullapu. - Description de z' Egypte Imperatora izdevuma pirmais sējums, - viņš noskandeja, - 1809. gads. Stāvoklis… ciešams. Esmu redzejis labakus. Retums, ja, bet bez parejiem sējumiem un šādā stāvokli… ne sevišķi vērtīga… - Viņš paskatijas uz ekslibri vaka iekšpuse, tad pacēla acis un viņa seja bija zobains smaids - pirmais, ko viņš šovakar demonstrēja. - Mja, jus nu gan neesat velti šķieduši laiku.

-    Kada ziņa? - noprasīja Dženifera.

-   Ta šovakar bija Tažana izsolē, pareizi? Pirms paris nedējam redzeju katalogu. Par cik tad galu gala aizgaja?

-    Par septiņdesmit taukšķiem, - atbildēja Arčijs.

-    Pārspīlēts, - Keters nogrozīja galvu. - Četrdesmit, augstakais - četrdesmit pieci.

-   Ta nonāca pie Ledū, - Toms informēja.

-    Pie Ledu? - Keters bija patiesi pārsteigts. - Interesanti… - viņš sarauca pieri un atkal pievērsās grāmatai. - ITm, kapec viņam… -Nepabeidzis teikumu, Keters ieslēdza galda lampu ar iebuvetu lupu un tuvinaja to parakstītajai gramatzimei. - Ap šo kads ir gramstījies, - viņš leni teica, rādīdams uz vienu stūrīti, kas bija atlīmejies.

-    Ledu to bakstīja ar kaut kadu skalpeli, - Toms apstiprinaja, atcerēdamies, ko bija redzējis pa logu.

Keters paņēma nelielu pudelīti un samitrināja vates piciņu. Tad, ar lielu pinceti satvēris atlipušo stūrīti, viņš sāka berzēt ar vati grāmatzīmes apakšu. Mazpamazam ķimikālijā izšķīdina ja līmi un gramatzime atrāvas no vaka. Lai cik lempīgas likās Ketera rokas, viņš darbojās pārsteidzoši veikli un prasmīgi.

-   Tur kaut kas ir, - Dženifera iesaucas, kad apakša paradijas vijīgi burti. - Kaut kas rakstīts!

-    Vārds, - Toms precizeja, kad ķiņķēziņu varēja redzet labak; zem ta bija sparīgs pasvītrojums ar melnu tinti. - Paraksts. Nupo- Imns.

74

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

23. aprīlis, pulksten 22:27

Ta. Tas nu bija izdarīts. Besons ielika audeklus konteinera, izslēdza gaismu un aizvēra spoguli. Viņam reti gadijas tik cītīgi un tik atri strādāt, lai kaut ko pabeigtu laikā. Jo sevišķi ja darbs bija tik neparasts. Kaut nu butu izdevies ta, ka Tomam vajadzēja!

Dzīvokli nodžinkstēja zvans pie durvīm. Besons neizpratnē ieskatijas pulksteni. Varbūt viņi atgriezušies ātrāk. Labi. Tapat ka parejiem, viņam ļoti gribējās uzzināt, ko īsti Ledu cerēja atrast tajā gramatā. Atvilcis aizšaujamo, viņš ar gaidu pilnu smaidu atvēra durvis.

- Anri Besons?

Kāpnes stāvēja džinsos un īsā, bruņā adas meteli ģērbies japānis. Viņam bija plata, kvadratveida seja un virsdegunē - plata reta, kas laikam vēl nebija lidz galam sadzijusi. Zoda galu klaja rugāji, kuros viņš bija izskuvis šauru svītriņu, ta šķietami sadalīdams seju uz pusēm. Uz kreisā vaiga bija milzīga violeta dzimumzīme, it ka tur kāds butu neverigi izgāzis tinti un atstājis, lai izžūst.

Līdzās staveja vēl viens vīrietis, plikpaurains un terpies viscaur melna, ja neskaita draudīgi glūnošo žilbinoši balto kaklasaiti. Viņa seju slēpa aiz ausim aizkabinata balta ķirurga maska, taču besons varēja redzēt viņa acis - blāvi zaļas un saltas kā avots augstu kalnos, besona smaids izgaisa.

-    Kas jus esat? Ka jus šeit iekļuvat?

-    Mani sauc Leo. Es pārstāvu Asahi Takeši kungu, - pirmais paziņoja un viegli paklanījās uz otra pusi. - Viņš ir ieradies saistība ar gleznu.

-   Tad viņš var piezvanīt man no rīta gluži tapat ka visi citi, - besons neiecietīgi attrauca.

-    Viņš ir ieradies saistībā ar vienu no jusu gleznam, - Leo vēsa miera turpinaja. - la Nuppe Muuve. Varbūt atceraties?

-    la Nuppe Muuve ir Šagala glezna, - Besons piesardzīgi atbildēja.

-    Tikai ne ta versija, kas tika pārdotā manam darba dēvējam, - Leo balss kļuva skarbaka. - Ka pats labi zināt, ta bija jusu glezna.

Besons aizcirta durvis un aizbultēja aizšaujamos. Taču viņš nebija paspējis paspert ne soli, kad koks ap slēdzeni sašķīda vispirms trīs, tad piecas vietās; ar slāpētāju aprīkota šaujama čuksti gandrīz nebija dzirdami, besons apstulbis noskatījās, ka mehānisms pec paris pamatīgiem zvēlieniem aizlido pa grīdu. Cauruma tika iebāzta roka, ta sataustīja bultas un atvilka tas vaļa. IXir- vis atspraga, tajas nostājās abi nelūgtie viesi. Takeši turēja rokas aiz muguras un, kaut ari viņam uz sejas vel arvien bija maska, Besons gandrīz nešaubijas, ka japanis smaida.

Četri viri pabrazās abiem garam un sagraba Besonu. Cik nu jaudadams, viņš ar veselo roku turējās pretī, bet tas bija vairak skata pec, nevis patiesi gribēdams izrauties. Šis spoles norisi viņš bija redzējis tik daudz reižu, ka nespētu'saskaitīt. Vienīga cerība, ka beigas pienāks atri.

-   Šurp! - Leo veda viņus uz sterilo telpu. Viena uzbrucēja rokas saka dancot tauriņnazis, plastikata siena tika izplests caurums un Besonu ievilkta sterilaja kamera. Viņš ievēroja, ka diviem no šis kompānijās trūkst kreisās rokas maza pirkstiņa.

-    Sasiet!

Besonu uzvēla uz apskates galda, viņa rokas un kajas tika pieslēgtas pie metala stiprinājumiem. Viņi bija ieradušies ar visu nepieciešamo. Sagatavojušies viņu nonāvēt. Puskrēslu pāršķēla spoža gaisma. Besons, acis miegdams, pagrieza galvu. Viņš norīstījās. Videokamera.

Takeši slavēja galvgali, un Besons skatijas tieši uz viņu; maskas virsma novirmoja katru reizi, kad japanis ievilka elpu, viņa kaila galva aizsedza vienu no griestu spuldzēm ka liels mēness, kas aizgājis priekšā saulei.

-   Vai tu tiešam domāji, ka izspruksi sveika? - no istabas pretējas puses atskanēja Leo balss.

-    Es tikai gleznoju to, ko man lika, - Besons apgalvoja, nenovērsdams baiļu pilnas acis no Takeši.

-    Kvintavalle teica tieši to pašu.

-   Tie bijāt jus? - uz mirkli pārsteigums lika Besonam aizmirst par bailēm un viņš pacēla galvu, puledamies galda kajgali saskatīt Leo. - Jus nogalinājāt viņu tās gleznas deļ?

-    Mēs viņu nogalinajam tāpēc, ka viņš apzaga Takeši kungu.

-    Es viņu nogalinaju tāpēc, ka viņš mani pataisīja par muļķi, - pirmo reizi ierunājās Takeši; viņa balss skanēja mierīgi un apvaldīti, reize rāmi un draudīgi. Besons nolika galvu uz galda.

-    Ko jus ar mani darīsiet? - viņš rezignēti jautaja Takeši.

-    Es? Neko. Es esmu tikai skatītājs.

Palocījis galvu, Takeši pakapās atpakaļ, un pie galda pienaca divi no viņa vīriem. Vienam roka bija koka kam te, ko viņš iebāza dziļi Besona rīkle, piespiezdams meli ta, ka Besons saka nstities. Otrs bija atnesis sarkanas emaljas krasas kārbu, ko atvēra ar naža asmeni.

Besons juta, ka viņa galva tiek atgazta, rīkle palika pacella un atsegta. Otrais pielika karbas malu pie viņa balajam lupām un uzmanīgi ka priesteris, kas pasniedz svēto vakaredienu, saka liet krasu Besona atvertaja mute.

Biezais šķidrums nožjurksteja pari zobiem un ieslīdēja mutes dobuma. Karote turēja meli piespiestu, un krasa lija rikle, ieplūda deguna un, kad viņš vairs nespeja ilgāk aizturēt elpu, nokļuva plaušās.

Viņš juta to sacietejam ka betonu.

75

23. aprīlis, pulksten 22:35

-Ledu nav muļķis, - likās, Keters tūlīt saks smieties. - Šis ir Napoleona personiskais eksemplārs. Vērts divtik, neka viņš samaksāja.

-    Ne jau tādēļ viņš to nopirka, - Toms nešaubīdamies iebilda. -Jābūt ari kaut kam citam.

-    Man te ir vēl paris eksemplāru, - Keters ieminējas. - Ja gribi, varam salīdzināt.

Viņš aizšļūca uz plauktu pusi un pēc brīža atgriežas, saudzīgi turēdams padusē pēc izskata ļoti līdzīgu gramatu.

-   Šis ir no komplekta ar nevainojamu izcelsmi. Ja jusu versija kaut kadā ziņa atšķiras, to varēs redzet.

Viņš nolika abas gramatas blakus un, atkal paņēmis tīru sal- vetiti, leni šķira lappuses, salidzinadams tekstu, burtu veidu un lappuses iekārtojumu. Tas bija lens un grūts process, kas norisinājās klusuma, vien talas operas atbalss pavadībā, taču Keters darbojas ar neatslābstošu uzmanību, tikai retumis iedzerdams pa malkam ūdens no glāzītes, ko turēja uz grīdas, lai netīšam neap- šļakstītu gramatas.

-    Sakrīt, - Keters pēdīgi paziņoja un paguris nopūtas. - Protams, vel var veikt dažas analīzes, tad es bušu pavisam drošs, bet tas prasīs…

Nepabeidzis teikumu, viņš nolika par adas vaku, tad velreiz atvēra gramatu un uzmanīgi nopētīja muguriņu.

-    Ta ir iesieta no jauna, - viņš lēni teica.

-    Vāks nav oriģinalais? - jautaja Dženifera.

-    Viss ir oriģināls, - Keters viņu nomierinaja. - Bet ādas iese- jums ir ņemts nost un piestiprināts no jauna. Es pirmīt nepamanīju, bet var redzēt - te un te -, ka dūrieni ir mazliet citādi, papīrs ir pacelts augšup un pēc tam atkal nolikts vietā, - viņš noradīja uz dažam vietām vaka iekšpuse un pēc tam uz muguriņas; tiesa, Toms nespeja pamanīt ne mazako atšķirību.

-   Ņem nost, - Toms izrīkoja.

-   Tu zini, ko tu dari? - Keters šaubīdamies pacēla acis. - Gramata ir arkārtigi vērtīga. Napoleona personiskas lietas izsoles gandrīz neparadas.

-    Man vienalga, cik vērtīga tā ir. Pec tam varēsi to paturēt, - Toms nepacietīgi atsaucās. - Ņem nost to vāku!

-    Kā vēlaties, - Keters paraustīja plecus.

Uzmanīgi turēdams skalpeli divos pirkstos, viņš izdarīja virkni iegriezumu gar vaka iekšpusi; asmens paršķela mīksto papīru, klusi šņirkstēdams. Pec tam viņš saudzīgi nolobīja adas iesējumu un nošķēla dažas cietas kokvilnas šķieznas, kas stūrgalvīgi turējās pie lappusēm. Bez vaka gramata Tomam likās dīvaini kaila: dreboši balta papīra masa ka nule piedzimis bērns, kas pirmo reizi pakļauts pasaules nežēlīgajai gaismai.

-   Skatieties! - Keters radīja. Iekšpuse pie muguriņas bija pielīmēta papīra stremelite - ne vairak kā collu plata un sešas collas gara. Keters satraukts pacēla acis: no mūžīga bezkaisliguma vismaz šobrīd nebija ne miņas.

-    Kas tur rakstīts? - Arčijs gaja ap galdu, lai varētu labak saskatīt.

-   Nemaz nemeģini nolobīt, - Keters bažīgi aizradija. - Var saplīst!

-   Varbūt tu vismaz vari atlocīt? - Toms lūdza.

-    Pameģinašu.

Keters paņēma pinceti un leni pacēla vienu nolocīto stūrīti. Zem ta bija otrs, ko viņš tikpat saudzīgi atlocīja vaļa.

-   Kas tad tas? - Toms sarauca pieri, ieraudzījis izbalējušus tintes zīmējumus.

-   Simboli, - izdvesa Dženifera. - Hieroglifi! - viņa atri saskaitīja. - Divdesmit seši gabali.

-   Tas droši vien ir šifrs, - par Tomu nāca atskarsme.

-   Ja, - Dženifera palocīja galvu. - Katra bildīte apzīmē noteiktu alfabēta burtu. Tatad pūce droši vien ir A. Čūska - B. Koka - C. Skaties!

Viņa paķēra papīra lapu, sarakstīja stabiņa visus alfabēta burtus, kuriem līdzās aptuveni uzskicēja attiecīgos simbolus no gra- mata paslēptās lapiņas.

-    1 lieroglifi ir uz obeliska, - Arčijs atgadinaja.

-    Uz kada obeliska? - Keters nesaprata.

-    bus labak, ja tu nezināsi, - Toms atbildēja, noņēma no pleca mugursomu un, izvilcis obelisku, novietoja to uz galda.

-   Simboli atkartojas, - Dženifera lēni sacīja, apskatījusi izrakstītas porcelānā virsmas.

-    Kas ir pirmais? - jautaja Toms.

-   Tads ka pusaplis.

-   Tas bus L, - Toms lūkojās uz Dženiferas sastadito alfabētu.

-    Pec tam pūce. Tas ir A.

-    Tad roka, - iesaislijas Arčijs.

-   C, - Toms pamaja.

Lēni veidojas vardi, lai gan bieži nebija skaidrs, kur beidzas viens un sakas nakamais.

-    Franciski, - Toms paziņoja un leni nolasīja vēstījumu. - la cle au sourire vie a Pinterieur de chacun.

- Katra dzīvo smaida atslēga, - Keters, savilcis uzacis, pārtulkoja.

-   Ak, kada dziļa doma! - Arčijs izteiksmīgi nobolīja acis.

-   Smaids? - Dženifera leni atkartoja. - Teiksim, "Monas Lizas" smaids?

-   Ak tā? Tad redz, par ko ir runa? - Keters šķita mazliet apstulbināts.

-   Varbūt tas nozīme, ka viņas smaids dažadiem cilvēkiem nozīme dažadas lietas? - Arčijs jau mazak lecīgi ieminejas.

-    Vai varbūt kaut ko vel vienkāršāku, - Toms paņēma obelisku roka un piesardzīgi pacilaja. - Ja atslēga dzīvo katra, tad kāpēc lai tā nebutu ari šajā?

-   Obeliska? - Dženiferai paspruka smiekliņš. - Ko tu mna?

Toms paraustīja plecus, pacēla obelisku virs galvas un trieca

pret grīdu. Tas salūza tns daļas ka uz klints uzskrējuša kuģa masts, pa betonu pašķīda simtiem porcelāna drumslu.

-   Velns, ko tu dari? - Arčijs neticīgi iebrecas. - Ja Rafs to nospēra, tatad nevar tik vienkārši… - Viņš palika pusvārdā. Toms noliecās, tad triumfējoši iztaisnojas, turēdams roka apmēram sērkociņu kastītes lieluma pauniņu, ko bija izvilcis no obeliska pamatnes.

Keters, acis izvalbījis, cieta klusu, taču Toms īsti nebija drošs, vai tas ir no pārsteigumā par to, kam viņš nule bijis liecinieks, vai no šoka par piecukoto gndu.

Toms nolika sainīti uz galda un uzmanīgi attina. Iekšā izrādījās atslēdziņa, ko rotaja krašņa zelta bite.

-   Bite bija Napoleona zīme, - Toms lēni sacīja. - Ta simbolizē nemirstību un augšamcelšanos.

-   Smaida atslēga! - Dženifera aizelsusies izgrūda.

-    Ellē rata atslēgu! Jūs tik paskatas uz šito!

Arčijs nogludinaja draniņu, kura bija ietīta atslēga, un pagrieza galda lampu ta, lai visi redzētu uz. auduma uzvilktās blavas līnijas un nedaudzos vārdus.

-   Parīzes karte! - Toms pec brīža atskarta. - Skatieties, re, kur rakstīts Seine un fle St Louis.

-    Un šurp, acīmredzot, mums jadodas, - Dženifera norādīja uz punktu, kam apkart bija sarkans aplītis.

-    Autel de* Obclisiļues, - Toms izlasīja, kas zem ta rakstīts. - Obeliska altaris. Viss kā pec notīm.

-   Tas nevar but Parīze, - Keters ar stingru pārliecību nogrozīja galvu. - Neviena no šīm ielām neeksiste. Un kur ir Elizejas lauki? Kur ir Rue de Rivoli?

Viņi skatijas uz karti, neko nesaprazdami; mūzikas arvien straujakais temps un skaļums liecināja, ka opera talu lejā tuvojas kulminācijai.

-   Tev taisnība, - Toms pēdīgi novilka. - Vai nu pilsēta nav īstā, vai ari… - piepeša ideja lika viņam apklust.

-Kas?

-    Vai ari mēs meklejam ne tur, kur jamekle.

-   Kur vel tu gribi meklēt? - Arčijs rauca pieri.

-    Pazemē! - Toms satraukts ierosinaja. - Šaja karte attēlotas Parīzes katakombas!

-   Es pazīstu vienu tipu, kas varētu jus aizvest, - ieminējas Keters. -Cik man zināms, viņš tur, leja, apmeties uz dzīvi.

-   Tas butu labak, neka mēģināt atrast saviem spēkiem, - Toms piekrita. - Varbūt tu varētu sarunat mums tikšanos?

-Kad?

-Tūlīt.

Kamēr Toms un abi viņa biedri pētīja karti, pulēdamies izprast, kā tas līknes varētu but saistītas ar virszemes ielām, Keters piezvanīja savam paziņam un atri kaut ko norunāja.

-    Kads, varda Franzijs, vienpadsmitos gaidīs jūs Trokadero laukuma, - viņš pavēstīja. - Ja es pareizi sapratu, tur ir kaut kada ieeja. Viņš pats jūs samekles. Bet viņa nevares iet, - Keters izstiepa pret Dženiferu apsudzošu pirkstu.

-    Ka - nevarēs? - Toms sapīka.

-   Kruķiem ieeja aizliegta, ar ieročiem ieeja aizliegta. Tadi ir noteikumi, - Keters paziņoja.

-Tas ir pilnīgi izslēgts…

-    Lai butu, - Dženifera paraustīja plecus. - Ejiet jus abi.

-   Mes it ka bijām norunājuši, ka turēsimies kopa, - Toms atgadinaja. Viņš negribēja atkapties no vienošanas.

-    Ir jazina, kas tur, leja, īsti ir. Nekas cits neatliek, - Dženifera atsaucas.

loms galvu vien nogrozīja, taču neko neteica, saprazdams, ka viņai droši vien ir taisnība. Tomēr viņš juta Dženiferai līdzi. Keters, aci nepamirkšķinadams, nosēdināja viņu mala uz soliņa, un viņa taču bija tik ļoti riskējusi, nakdama līdzi.

-    Izlemts, - Keters palocīja galvu. - Labi. Es jus pavadīšu. Laika vairs nav daudz.

Pārklājis galdu ar baltu drānu, Keters izveda viņus pa eju starp grāmatplauktiem, aizvadīja līdz lūkai, garam izlietnei, kur viņi atguva savus apavus un Arčijs - savas šķiltavas, līdz viltus sienai. Tur viņš vispirms ieskatījās kreisaja puse novietotajos video- ekranos un tikai tad nospieda slēdzi. Siena šņakdama paceļas un Toms, Dženifera un Arčijs izgāja uz kapnem.

Keters noraudzījās, ka siena aizveras, tad devās atpakaļ uz savu darba kabinetu. Viņš apsēdās pie rakstamgalda un stingi lūkojas uz izķidāto gramatu. No enam iznira tumšs stāvs.

-   Nu, redzi. Es taču teicu, ka viņi bus klat, ka likts, - Eva smaidīja, sasiedama matus. - Labi, ka es pakavējos.

-Ja negribi, lai viņi atkal pazūd, tev tagad jāiet prom, - Keters īgni atbildēja.

-    Kapec ta jasteidzas? Tu pats man pateiksi, uz kurieni viņi devas!

-   Ta nebija runāts! - viņš saniknots iesaucas.

-    Noruna ir mainījusies, - viņa paraustīja plecus, izvilka no džinsu kabatas šķiltavas un uzšķīla uguni.

Keters baiļu pilnām acīm paskatijas uz raustīgo liesmu, tad pavērās uz gramatam, kas svētlaimīgā neziņa dusēja plauktos viņam aiz muguras, un palocīja galvu.

76

23. aprīlis, pulksten 22:49

Kamēr viņi tika lejā un iznaca uz ielas, priekškars jau bija aizvēries un pirmie klausitaji jau naca ara pa durvīm, apslapētas aplausu grandoņas pavadīti. Dažs dungoja pēdējas arijas motīvus.

-   Ja mums vienpadsmitos jasatiek tas tips, tad nav īstais laiks čammaties, - norādīja Arčijs.

-    Ks došos pie Ann, - lika priekšā Dženifera. - Pastāstīšu pēdējos jaunumus.

-   Tev nav iebildumu? - vaicaja Toms, un viņa toni skaidri varēja saklausīt aizdomas, ka Dženiferai iebildumu ir papilnam.

Viņš nemaldijas. Dženiferu tiešām stipri ērcinaja Ketera instinktīva neuzticēšanās, tas, ka viņu nepieskaita pie savejiem. No otras puses, šis izjūtas viņai bija gaužām labi pazīstamas. Viņai izsenis bija vajadzējis staigat pa naža asmeni starp baltas mātes - dienvidkarohnietes zemnieciskajām tieksmem un pilsētnieka teva haitiešu mantojumu. Palikusi starp divām adas krasām, divām kulturam - imigrantu un pamatiedzīvotāju, pilsētas un lauku, ziemeļu un dienvidu tradīcijām, - viņa nekad nebija īsti savējā nevienā no tām. Līdzīgi bija ari .šobrīd: policija mekleja viņu ka noziedznieci, bet noziedzigaja pasaule pret viņu izturējās ar neuzticību un nicinājumu kā pret policisti. Viņa visu mužu dzīvoja savada enu pasaule, piederīga visam un nekam. Tikai Toms it ka mēģināja pārmest laipu par šo plaisu, sniegt viņai piederības izjutu, lai cik īslaicīga ta butu.

-   Nedomāju, ka mums ir iespeja daudz spuroties pretī, - viņa rezignēti paraustīja plecus. - Tad varbūt tiekamies, teiksim… vienos?

-   Senmišela laukuma, - Toms piekrita un pamaja garāmbraucošam taksometram. - Un šo paņem pie sevis. - Viņš ieslidinaja Dženiferai roka savu pistoli.

-   Vai tev pašam…?

-   Tu dzirdēji, ko teica Keters. Ieeja aizliegta kruķiem, ieeja aizliegta ar ieročiem. Tā, vēl tev vajadzēs šo. Tas ir ieejas kods ārdurvīm, - viņš uzrakstīja uz papīra lapiņas četrus ciparus un pasniedza lapiņu Dženiferai. - Anri teica, ka šovakar taisas pabeigt manu gleznu, tātad viņam vajadzētu but majas.

-   Esiet uzmanīgi, - viņa aicināja Tomu un Arčiju, iebazdama lapiņu kabata.

-    Vai tad var but citādi? - Toms pavīpsnaja.

Taksometra radio atskaņoja rosīgas teledebates par to, cik laba glezna vispār ir "Mona Liza" un vai tas nolaupīšana patiesībā nav tīrā svētība. Šoferis bez sevišķas aizrautības mēģinaja iesaistīt Dženifera saruna par šo tematu, taču viņa, nolaidusi cepuri līdz uzacīm un paslēpusi seju apkakle - ja nu policija izziņojusi viņas aprakstu, - izlikās iesnaudusies. Šoferis padevas, un viņa varēja netraucēti pārdomāt dienas notikumus.

Bija grūti noticēt, ka tikai pirms četrpadsmit stundām Fera pie brokastgalda bija uzlicis viņai rokudzelžus. Tik daudz kopš ta laika bija mainījies! Auga auguma satraukums, ka viņi atklajuši pavedienu, kas var aizvest pie īstas "Monas Lizas"un bija mainījušas ari viņas domas par Tomu. Dženifera ticēja, kad viņš apgalvoja, ka jūtas vainīgs un nav zinājis, ka viņa tiks ievilkta visa šajā afēra. Viņa ticēja, kad Toms sacīja, ka grib viņai palīdzēt. Protams, tas nenozimeja, ka Tomam var uzticeties visa pilnībā, bet, no otras puses, vai tad viņa vispār kadam davaja tadu uzticēšanos?

Mašīnu ielās nebija daudz, un pietika ar nepilnām piecpadsmit minūtēm, lai izbrauktu cauri bastilijas laukumam, šķērsotu upi un nokļutu pie Besona majas. Viņa nospieda koda ciparus, un ārdurvis atvēras, ielaižot viņu velvjota gaiteni, aiz kura bija otras durvis, no stikla. Viņa atrada pie sienas besona zvanu un nospieda pogu. Pec brīža atskanēja dūkoņa - durvis tika atdarītas. Dženifera sarauca pieri. Iepriekš viņš bija vaicajis, kas nak. Varbūt šoreiz viņš bija uzminējis, ka vēlais viesis laikam tikai Toms vai viņa.

Pēc dažam minūtēm lifts noraustīdamies apstajas piektaja stava. Dženifera iznaca no ta, domadama, ka besons jau viņu gaidīs. Taču kāpnes nevienu nemanīja, dzīvokļa durvis bija vaļa un pa šauro spraugu viņai pretī spīdēja nespodra blazma - mitekļa neaizsleģotajos logos iespīdēja ielas lampu gaisma. Viņa instinktīvi nojauta, ka šeit kaut kas nav lāgā.

Izņēmusi Toma iedoto pistoli, viņa uzvilka gaili un devas iekša, pa ceļam pamanīdama sadragāto sledzeni. Te kads bija ielauzies.

- Anri? - viņa pasauca. Neviens neatbildeja.

Ik pec paris soļiem piesardzīgi atskatīdamas, viņa lēni izgaja cauri kabinetam un nonaca laboratorija, kur sterila kamera mirdzēja ka ķiniešu lukturītis. Ieraugot, ka viena no sienām ir saplēsta, viņu parņema vēl lielākās bailes.

Piesardzīgi iegājusi iekšā, Dženifera apstajas; pistole izkrita viņai no rokas. Besons aiz rokam un kajam bija piesiets uz apskates galda, vienas spožas lampas apgaismots, it ka viņš butu glezna pie galerijas sienas. Dženifera metas viņam klat, taču aloties nebija iespejams: viņa seja izskatijas neparasti simetriska, laba puse navē atspoguļoja kreisas šļaugano paralīzi - acs tukša, vaigs nokaries, no deguna un mutes kaktiņiem sūcas asinis. Ne, viņa apjauta, pieliekusies tuvāk un nolikusi pistoli uz galda viņam blakus, tas nebija asinis - krasa, sarecējusi biezos, sarkanos recekļos un stigās ka sveces vasks.

Viņa atlēca mala - prata pēkšņi bija atplaiksnijies baigs jautajums. Ja Besons bija miris, kas tad atvēra durvis? Dženifera instinktīvi satvēra šaujamo, taču viņai pie sejas tika piespiests auduma gabals, un tas notika tik atri, ka atbildi viņa nepaspeja izdomāt.

77

Parīze, 16. rajons, Trokadero laukums

23. aprīlis, pulksten 23:03

Abi ducigie šaijo pils spārni vidēja katrs sava pusē kā īdzīgi sargsuņi, gadīgi ietverdami Eifeļa torņa zaigojošo durkli upes pre- teja krasta.

-    Varbūt mēs neesam viņu pamanījuši? - ievaicajas Arčijs.

-   Cerams, ka ta nav, - Toms nopūtās, raudzīdamies uz nepar- skatamajam terasēm un struklaku kaskadem, kas veda uz tiltu kalna pakāje. - Man negribētos pašam blandīties un meklēt to vietu.

-    Kapec tad ne?

-   Negaidīti iegruvumi, appludušas vielas, trīsdesmit pedu kritumi dabiskas akās, atsegti elektrības vadi. Nemaz nerunājot par apmaldīšanos.

-   Mums taču ir karte, - Arčijs skeptiski noņurdēja. - Cik tad tie tuneļi ir gari?

-   Vairak nekā trīssimt kilometru, - iekams Toms atvēra muti, atbildēja kads cits. - Es esmu Eranzijs. Jūs kavējat.

Franzija galva likās pārāk maza viņa augumam, acis bija izvietotas tik tuvu, ka šķita pastavigi piemiegtas un nebija iespejams saprast, kurp viņš skatās. Viņam bija gari, tumši mati, kuru galus viņš bija izbalinajis, un riņķīši deguna, mele un kreisajā uzaci. Turklāt, lai gan tumsa īsti labi nevareja redzet, izskatijas, ka viņš ir iekrāsojis acis, lai tas piestāvētu melnajiem džinsiem un Ramones krekliņam. Ap kārno kaklu karajas raksturīgi balti mp3 ierīces vadi, viens skaļrunitis joprojām bija viņam ausī, otrs no- karajas, raidīdams žvadzoņu, kura varēja saklausīt bungu pulsu un ķērcošu dziedājumu.

-   Atbraucam, cik atri vien varējam, - Toms atvainojas. - Vai Keters teica, kas mums vajadzīgs?

-    Jums vajadzīgs Blanko, - Franzijs palocīja galvu, izspļava košjeni gaisa un ar kreiso kaju saka veikli dzenat to pa betona margam. - Neko citu nevarējāt uzvilkt? - Viņš skeptiski pamaja uz Arčiju, kas bija uzcirties svītraina uzvalka un sinepju krāsas bikšturos.

-    Kaut kas nav labi?

-   Viss kartībā, ja tikai nav žēl to sacukot.

Viņš pirmais saka iet pa nogāzi un pec neilga brīža apstājās. Pagrozījis galvu un pārliecinājies, ka neviens neskatās, viņš pie- tupās un ar nelielu metala daiktiņu atvēra kanalizacijas akas vaku.

-   Atri, iekša! - viņš skubinaja.

Toms pirmais norāpās pa kāpnītēm, kas veda gar vertikālās šahtas sienu. Arčijs sekoja, tad naca pats Franzijs, kas ielīdis uzreiz aizvēra luku. Vāks nokrita ar pamatīgu blīkšķi, kas atbalsojas tumšajā šahta.

-Jāiet šeit, - Franzijam roka bija uzradies kabatas lukturītis, un viņš ieveda abus šaura gaiteni. - Un sargiet galvas, - viņš piebilda, kad apmēram krušu augstumā eju pēkšņi šķērsoja resna caurule; tai vajadzēja izlīst pa apakšu.

Talak viņi gaja klusēdami. Pamats zem kajam bija sauss un nelīdzens, temperatūra krita, un pec dažam minūtēm viņi nonāca pie liela, zila brezenta, kas bija cieši nostiepts no vienas sienas līdz otrai. Toms partulkoja Arčijam prāvo uzrakstu, kas pie ta kara jas:

-   Notiek būvdarbi. Ieeja aizliegta.

Franzijs pacēla augšup vienu brezenta malu un ar rokas mājienu norādīja, ka viņiem jārāpjas cauri. Otra puse, kolīdz Toms piecēlās kajas, iepīkstējās pie nelielas pults piestiprinātā videokamera.

-    Kustību detektors - ta mes zinām, kas te ir līdis cauri, - Franzijs paskaidroja. Viņam aiz muguras tuneli, kas bija apgaismots ar tādu ka atkritumos atrastu eglīšu lampiņu virteni, atskanēja niknas suņu rejas.

-   Suņiem var nepieverst uzmanību, - viņš nosmikņaja, atmezdams atpakaļ garos matus, kas nemitīgi krita acis. - Ieraksts. Fai aizbaidītu turistus.

-    Turistus? - Toms parjautaja.

-   Visvairak sikaļas. Tiem mūždien vajag vietu, kur durstīties vai nodrāzties. Ši ir musu pasaule. Mes cenšamies te svešus neielaist.

-    Kas esat jus?

-   Augša mūs sauka par katafiliem. Bet mums pašiem nekādi nosaukumi nav vajadzīgi. Tikai lieki ierobežojumi.

Viņi piegaja pie lielam durvīm, kas viņu priekša atveras.

-   šie nāk ar mani, - Franzijs paskaidroja diviem drūmiem vīriem, kas iznāca viņiem pretī. Abi tika iztaustīti no galvas līdz kajam un negribīgi palaisti tālāk; tunelis ieslīpi veda lejup.

-    Runājiet klusam, - Franzijs bridinaja, kad gaitenis atkal veda taisni un viņi tuvojas biezam, melnam aizkaram. - Vel nav beigusies filma.

-    Filma? Kada filma? - Arčijs apjuka.

Franzijs lepni parava aizkaru mala. Abi piesardzīgi iegaja un nokļuva liela amfiteatn, kur vienīgais gaismas avots bija raustigs attēls, kas tika projicēts uz baltas akmens sienas. Filmu Toms bija redzejis - "Velosipedu zagļi".

Iepretim ekranam klinti bija izkaltas vairakas seklas terases, kur bija pilns ar cilvekiem; daži aizgrabti skatijas filmu, citi skūpstījās, vel citi bija atslēgušies. Starp terasem un ekrānu bija novietoti daži kaut kur uzieti dīvāni un atzveltņi, ļaudis smēķēja un dzēra, it ka butu ierīkojušies mājās pie televizora. Tālakaja stūri ap sveci bija sapulcējies neliels bariņš, un dzeltenīgajā gaismā varēja saskatīt izdēdējušas, alkainas sejas - tur gatavojas durties, tumšs šķidrums burbuļoja karote, kas tika turēta virs raustigas liesmas. Raganas ap savu katlu.

-   Šeit mēs paši visu izrakam, - Franzijs lepni pavēstīja. - Reizes trīs nedeļa mums te notiek kino klubs.

-    Kur jus ņemat elektrību? - Toms izbrīna nogrozīja galvu, bija grūti noticēt šis enu pasaules nemanītai pastavešanai tieši zem kajam augšpuses normalajiem ļaudīm. Franzijs sāka smieties, un Tomam ienaca prātā, ka svešinieku vadašana pa šiem gaiteņiem ļauj viņam pašam uz bridi ieraudzīt šo vietu it ka pirmoreiz, tā pārvārot pazīšanas anestēziju.

-   Nosūcam no elektrotīkliem, - viņš smiekuļoja. - Tieši tapat mes tualetem ņemam ūdeni no augšienes struklakam. Fjam! blan- ko bus talak.

Viņš veda abus garam skatitaju terasēm. Daži vienaldzīgi palūkojas uz viņu pusi un atkal pieversās filmai, partnerim vai tam, ko viņi šaja bridi vēlējas iešļircinat vai norit. Iegājis šaura gaiteni, Franzijs pacēla nakamo smago, melno aizkaru.

Šoreiz viņi bija nonākuši daudz mazāka telpā, kas bija pilna ar dažnedažadiem galdiņiem un krēsliem, acīmredzot, nodomaja Toms, nospertiem visādos augšienes restorānos un kafejnīcās. Uz diviem galdiņiem pa kreisi bija ierīkots rudimentārs bariņš un primitīva virtuvite. Ausis apdullināja vismaz divdesmit vakariņota- ju smiekli un galda piederumu šķindoņa.

-   Mums Parīze ir seši vai septiņi tadi restorāni, - Franzijs lielījās.

-    Kas vēl par to zina? - vaicāja Arčijs.

-    Nedaudzi. Kopš piecdesmitajiem līst te, lejā, ir aizliegts ar likumu. Ja tevi noķer "katakruķi" - policisti, kas patrulē katakom- bās, ir jamaksa naudassods. Bet, kopš pie mums ir Blanko, viņi lielākoties mus netrauce. Viņš agrak pats bija kruķis.

Franzijs pieveda viņus pie kāda galdiņa telpas dziļuma. Vīrietis, kas pie ta sēdēja, patlaban beidza ieturēt maltīti un viena rokā turēja kasi. Viņam bija sarkana, kakla bedrītē mezgla sasieta šalle, kušķainaja barda bija savērtas krasainas pērlītēs. Ausis viņam rotājās neskaitāmi riņķiši un ļipiņas plastmasas knibulis, kura uzdevums bija izstiept lielāku caurumu. Uz kakla viņam bija uztetovēta zvaigzne, tiesa, nebija skaidrs, piecstaru vai Davida zvaigzne. Maigaja ada starp acīm, tur, kur deguns pariet piere, bija iedurts smalks metāla stienītis ar asiem uzgaļiem. Tomēr Tomu visvairak parsteidza nevis Blanko afrikaniskie grabuļi, bet gan tas, ka zem caurumaina sporta tērpa nepārprotami bija maratonista kalsnais, stūrainais ķermenis. Lai ka viņš izklaidējas šajos Aīda valstības tuneļos, izpriecas nenoliedzami uzturēja viņu lieliska forma.

-    Blanko, - Franzijs pēkšņi bija kļuvis stipri nervozs, - šie ir tie divi, par kuriem es tev stāstīju. Tie, par kuriem galvoja Keters.

-   Sedieties! - vīrietis čerkstošā balsi nokomandēja; zem tumšajam uzacīm nozibēja gaišas acis. - Ne jau tu, Franzij. Tu vari kratīties prom. - Franzijs novaikstījās un aizmuka pie bara, kur paņēma sev kaut kadu dzeramo un īdzīgi noskatijas uz šo pusi.

-    Franzijs izliekas par musejo, - Blanko noņurdēja, un Toms iepratojās, vai viņa ērmota, gandrīz amerikaniska izruna ir tīša ākstībā vai varbūt pārliecīgās aizokeāna televīzijas skatīšanas sekas. - Bet viņš vēl nav spēris to soli. Viņš joprojām dzīvo augšā un nokāpj lejā tikai tad, kad sagribas. Man agnostiķi nepatīk. Vai nu tici, vai netici, - viņš apklusa un kaut ko izķeksēja no dzeltenīgo zobu starpas. - Pie kuriem piederat jus?

-   Mēs esam garāmgajeji. Keters teica, ka tu vari palīdzēt.

-    Varu. Bet es vel neesmu izdomājis, vai to darīšu, - Blanko atbildēja bez mazāka smaida seja.

-   Mes samaksasim, - Toms riskēja piedāvāt.

-   Kā tev liekas, ko te, leja, var nopirkt ar tavu naudu? - Blanko nicīgi paraustīja plecus. - Ja es jums palīdzēšu, tad tikai tapec, ka man gribēsies, - viņš noraisīja šalli un saņēma balinatos matus zirgaste, ko nostiprināja ar gumijas lenti.

-   Mums vajadzīga viena vieta, - Toms paskaidroja. - Te, leja, to sauc par Autel des Obeliscļues.

-   Tadas nav.

-   Mums ir karte.

Toms pastūma malā traukus un atlocīja karti. Ieraugot izbalo- jušo audumu, Blanko acis pavīdēja ziņkāres dzirkstelite. Viņš no lika savu kasi un pieliecas.

-   Cik veca ta ir?

-   Apmēram divsimt gadu.

Blanko klusi nosvilpās un noklakšķināja meli.

-    Lielākā daļa šo eju vel aizvien pastav, - viņš vilka pirkstu pa vairakam karte iezīmētām līnijām. - Šobrīd mes esam te, - viņš iebikstīja. - Bet par vienu otru no šim vietām es nekad neesmu pat dzirdējis.

-    Pēc tam varēsi paturēt, - Toms piedavaja, nolēmis, ka Blanko ieinteresētība varētu pamudināt viņu kaut ko darīt. - Mums tikai vajag, lai tu mus aizved uz šejieni un atved atpakaļ, - viņš noradīja uz sarkano aplīti. - Tu zini, kur tas ir?

-   Zinu, - Blanko pamaja ar galvu. - Bet, ka es jau teicu, tādas vietas nav. Tunelis beidzas šeit. Ja gribat, es varu jus aizvest, bet tas ir tais gājiens bez lielas jēgas.

-   Cik tais? - Arčijs raizigi vaicāja.

-Apmēram līdz Luksemburgas dārziem.

-   Mes varam braukt ar mašīnu, - Arčijs cerīgi ierosināja.

blanko ieurbās viņa ar stingru skatienu.

-   Es augšā neesmu bijis piecus gadus. Un netaisos tur līst.

78

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

23. aprīlis, pulksten 23:54

Viņa nespeja pakusteties - rokas bija sasietas aiz muguras, potītes pievažotas pie krēsla kājām. Taču aizdomīgi likās tas, ka acīm priekša gan bija pārsējs, taču mute nebija aizbazta. Nelaga zīme. Tas liecinaja, ka šiem cilvekiem vienalga, vai viņa kliedz vai nekliedz pec palīdzības. Proti, viņi zinaja - neviens nedzirdes, neviens nenāks palīga. Viņa bija viena un bezizeja.

Viņa bija dzirdējusi kādu balsi, taču valodu nepazina. Korejiešu? Japaņu? Taju? Kaut kas no ta gala. Vai šī bija Milo banda? Viņam kaut ka izdevies noprast, ka Anri palīdz Tomam? Acu apsējs tika norauts.

- Esat atžirgusi. Tas labi.

Mirkšķinādama acis, viņa ieraudzīja ņirbošu ekrānu, kuram līdzas stāvēja divi austrumnieciski cilvēki. Tas, kurš stāvēja pa kreisi - maza auguma druknis melna uzvalka - bija pilnīgi plikpaurains. Ari skropstu un uzacu viņam nebija, un tas savienojuma ar balto ķirurga masku lika viņam izskatīties dīvaini, gandrīz kā citplanētietim; šķita, viņš ir mūždien pārsteigts un reizē bezkaislīgs. Ari viņa ada bija bala un mirdzoša, it ka nogludinātā līdzīgi vaskam. Otrs, labaja pusē, bija normalak ģērbies un vismaz dažas collas garaks, viņam bija kvadratveida galva un robaina reta virsdegunē. Koka viņš turēja tauriņnazi, nemitīgi to virinādams, tā ka melnais metāls ritmiski ņirbēja.

Lai gan Dženiferai ienaca prata, ka šī aina izskatas nedaudz teatrala, vajadzēja atzīt, ka tas ir iespaidīgi - viņai bija bail.

-   Kas jus esat? - viņa izgrūda: rīkle bija izkaltusi un sapēja. - Ko jums vajag?

-   Skatieties! - tas ar nazi sacīja un pamaja kadam, kas stāvēja viņai aiz muguras.

Televīzijas ekrāns noraustijas un iezaigojās, to aizpildīja tuvplāna uzņemta Besona pārbiedētā seja. Līdzas paradijas divi pāri roku - abam trūka mazā pirkstiņa, - viena turēja koka karoti, otra - krasas kārbu. Sarkana emaljas krāsa. Dženifera šausmas novērsās, taču acumirkli kads sagrāba viņu aiz matiem un ar varu pagrieza viņas galvu atpakaļ. Viņa aizmiedza acis: ieraugot Besona izvalbītos redzokļus un zilās lupas, kuņģis teju apgriezās otrādi.

-   Skatieties! - atkal atskanēja pavele. - Skatieties, citādi izgriezīsim ari jusu acis.

Viņa palūkojās augšup. Besons raustijas krampjos, taču viņa koncentreja skatienu uz kadu punktu aiz ekrana un tādēļ redzeja tikai savadi košu mainīgu formu un krasu kaleidoskopu. Anrī rīstīšanos un žņaudzišanos viņa centas neielaist prata, saspringti pulēdamas atšifrēt nule dzirdēto - vīrietis bija teicis: izgriezīsim ari jusu acis. Vai tas nozīmēja, ka šie bija tie cilvēki, kuri nogalināja un sakropļoja Hemonu? Acīmredzot. Bet ka tas iespejams?

Videoieraksts beidzas. Hkrans atkal saka ņirbēt, un telpa pieli- ja ar savadi dzeltenu gaismu, it ka teju, teju sāksies negaiss. Tas, kurš stāvēja pa kreisi, panaca uz priekšu un cauri maskai sāka runāt; audums mazliet sabrauca uz augšu viņam pa degunu.

-    Pirms piecpadsmit gadiem es nopirku divas gleznas, - ik vārds likās vispirms rupigi nomērīts un pec tam precīzi izrunāts.

-    Šagalu un Gogēnu.

-   Jus esat Asahi Takeši? - viņa bilda, pēkšņi prata sasaistījusi šā cilvēka plikpaunbu ar dzirdēto stāstu par to, ka Takeši saindējies ar radiaciju.

-    Vienu bija gleznojis Rafaels Kvintavalle, otru - Ann Besons,

-    viņš neatbildēdams runaja tālāk. - Jus droši vien spējat uzminēt, kas man tas pardeva?

-    Hemons, - viņa palocīja galvu. Nav brīnums, ka Besonam tik atri izdevās noteikt, kuras no gleznām nav oriģināli. Vienu bija gleznojis viņš pats, otru viņa vecais draugs Rafaels.

-    Kad es mēģināju tas pārdot, man paziņoja, ka tie ir viltojumi. Ka es esmu apzagts. Pazemots. Tadeļ es citu pēc cita atradu vaininiekus un liku viņiem samaksai. Tagad atlicis tikai Razi. Šis gļēvulis neizvilks daudz ilgāk par citiem. Es nemēdzu aizmirst un nepiedodu.

Ka mēs kļūdījāmies, viņa atskarta. Milo ar Hemona un Kvin- tavalles slepkavibam nebija nekādās saistības. Ta bija atriebība. Neželigi atriebtas pirms piecpadsmit gadiem notikušas mahinācijās, ko visi jau bija aizmirsuši. Visi, izņemot personu, kas bija aptīrīta.

-    Nogalinadami mani, jūs neko neiegūsiet.

-   Es no tā vispār neko neiegūstu. Es to daru tādēļ, ka tas man patīk. Tapec, ka es to varu.

Viņš ar galvas mājienu deva zīmi blakus stavošajam, tas atva- za nazi un spēra pirmo soli uz viņas pusi.

-   Pagaidiet! - viņa iesaucās, bailes nespedama novērst acis no asmens. - Es varu palīdzēt.

-   Kā? - Takeši pasmīnēja.

-   Jusu gleznas. īstas. Tās ir mana viesnīcā, seifa. Jūs varesiet tam piekļūt.

Vīrietis ar nazi apstājās, gaidīdams norādījumus; Takeši apsvēra ierosinājumu.

-    Runājiet!

-Jums bus sertifikāti un oriģināli. Izsoļu namiem atliks vienīgi tas pārdot, ka bija paredzēts. Ka viņi varēs atteikties? Neviens nekad neuzzinās par to, ka jus bijāt nopircis viltojumus. - Viņa nejutās vainīga. Hemons bija miris un Razi aizbēdzis. Neviens no abiem nebedasies par gleznu zaudējumu un diez vai šajos ap- stakļos viņai bija vel kada cita iespeja.

Takeši palocīja galvu, taču neko pateikt nepaspeja - kads no viņa vīriem iztrūcies iekliedzās. Pa virtuves logu no ielas ka tvaiki ieplūda vienmenga, zila mirgošana. Ieradas policija. Ari varas pārstāvji kaut ka bija atraduši besonu. Un, kaut ari aiz maskas Takeši seju nevareja redzēt, pec viņa dzelžaina skatiena un ta, kā viņa viri jau parbaudija ieročus un munīciju, Dženifera noprata, ka japaņi ne tikai bija bezcerīga mazākuma, bet ari negrasijas klusītēm nozust. Ja vien viņa tiem neparadis ceļu.

-   Ir vel viena lieta, - viņa žigli ieminējās. - Es varu paradīt, ka no šejienes tikt prom.

79

Parīze, katakombas

24. aprīlis, pulksten 00:01

Tomam bija taisnība - bez pavadoņa neizdotos iztikt. Arčijs pamazam atskarta, ka viņa lielākoties drošā un stabila virziena izjuta mulsinošaja krustu šķērsu gaiteņu un eju labirinta bija pilnīgi izkupejusi. Tikai tad, kad trīs lukturīši, pāršķeļot neizmērojamo tumsu, reizumis izgaismoja kadu uz sienas uztrieptu vai smilšakmeni iecirstu nosaukumu, vismaz kaut cik varēja nojaust, kādas ielas atrodas augša. Seit, lejā, blanko ar visu savu nicīgo īdzību bija neaizstajams.

Te ne tikai nebija iespejams orientēties - ari iet bija grūti: pamats zem kajam liecās te augšup, te lejup - cits citam sekoja pazemes pakalni, kas atkartoja klints formāciju apveidus. Dažās vietas bija iespejams iet taisni, citur caurules un zemu nokārušies kabeļi lika uz vedera līst pa simtgadīgiem gruvešiem un netīrumiem, brist pari nekustīgam peļķem, kas bija satecējušas no svis- tošajiem griestiem. Taču itin nekas nelika samiseties blanko paš- parliecinatajiem lēkšiem.

Kaut kas tomcr mainigaja apvidu palika pastāvīgs: grafiti. Vietām bija redzami tikai primitīvi ķēpājumi un reizumis kads politisks sauklis, turpretim citur uz. balajam, putekļainajām sienam krāšņi dižojās pārsteidzoši krasainas un izsmalcinātās freskas. Kada izvērsta sienu gleznojuma bija attēlots sminigs skelets, divi komiksu varoņi, kas dzinās viens otram pakaļ ar cirvi un milzīgu marihuanas lapu, bet turpat blakus - maiju Saules dievs, veltījumi amerikāņu izkapšanai uz Meness un Berlīnes mura krišanai. I.ikas, te, leja neviens neizjūt nepieciešamību nošķirt triviālo un svarīgo. Sī pasaule pati noteica savas prioritātes.

Pie kada ķieģeļu mura Blanko apstajas viņus pagaidīt. Siena ar veseri bija izcirsts robains caurums.

-    "Katakruķi" tuneļus aizmūrē, mes muri sagraujam, - viņš paraustīja plecus. - Viņi grib mus iedzīt iežogojuma ka lopus, bet ne jau viņi tuneļos ir saimnieki. Viņi nesaprot, ka ši nav viņu teritorija. Te, lejā, mēs paši lemjam, kas ir un kas nav atļauts.

-   Cik veci ir šie tuneļi? - Arčijs elsodams jautaja, paguris pa- skatijas pulkstenī un atklaja, ka viņi pazemē ir jau veselu stundu. Pagaidam likās, ka šis ir vienīgais temats, par kuru Blanko labprat runa, un, kamēr viņš runas, tikmēr varēs atpūsties.

-    Lielākoties tas ir pec romiešu aiziešanas ierīkotas smilšakmens raktuves, - Blanko atbildēja. - Jau kopš tiem laikiem cilvēki ir šurp nākuši. Skatieties!

Viņš pavērsa lukturīša staru pret sienu. Ar baloniņu uzpusta grafiti vidu Arčijs ieraudzīja akmeni izcirstu vardu un zem ta - gadskaitli: 1727.

-    Revolūcijas laika šeit nobēga aristokrati. Komūnas laikā glābās zemnieki. Kara laika slēpās Pretošanās dalībnieki. Tagad ir musu karta.

Arčijam par lielu nepatiku viņš atkal saka iet; klusuma atbalsojas viņu soļi, lukturīši izurba tumsa šauras gaismas caurules. Aizritēja vel četrdesmit piecas minūtes.

-    Labi. Mēs esam pie bunkura, - blanko pēkšņi paziņoja. - Vairs nav talu.

-   Pie kada bunkura? - Arčijs elsa, ar rokam atspiedies pret ceļgaliem.

-    Nacisti zem skolas netālu no I uksemburgas dārziem uzbu- veja bumbu patvertni, - Blanko apgaismoja rūsas saēstas metala durvis ar stūres ratam līdzīgu rokturi, kas izskatijas ka atstiepts no zemūdenes. Durvis bija izceltas no virām un atbalstītas pret sienu līdzas raupjajā mun izspridzinātajai durvju ailai.

Arčijs ielureja pa caurumu un augstu pie pretejas sienas ieraudzīja uzrakstu vāciski.

-    Ruuchen verboten.

-   Smēķēt aizliegts, - Toms pārtulkoja.

-    Labi vien ir, - Arčijs seca. - Ja es tagad izpīpētu vienu cigareti, tad atmestu ķepalas.

-   Bultas rada uz dažādam ieejam, - Blanko ar lukturīti apgaismoja sienu zem zīmes, kur uz baltā fona bija krāsainas bultas. - Melnas ved atpakaļ, augša uz ielu, - viņš nepacietīgi apcirtas. - Ejam! Šaja vieta bieži ganas sīkie, un "katakruķi" nekad nav ilgi jagaida.

Blanko parleca pari akmeņu un smilšu kaudzei - augša bija iebrukuši griesti. Toms un Arčijs sekoja viņam šaurajā sprauga, vel neilgs gājiens, un Blanko pēkšņi apstajas.

-    Redzat? Man bija taisnība, - viņš paraustīja plecus un pa- spidinaja gaismu priekša, kur izrādījās pamatīgs mūris. Uz tā ar atstarojošu krasu bija uzzīmēts liels galvaskauss, kas ņirdzīgi glūnēja uz viņiem.

-   Tu droši zini? - Toms piegaja pie sienas. - Varbūt mes kaut kur nepareizi nogriezāmies…

-   Es nemedzu nepareizi nogriezties, - Blanko pūcīgi atcirta. - Eja te beidzas, un cauri.

-    Bet kas tad tas? - Arčijs uzspidinaja gaismu uz viena no ķieģeļiem. Skeleta kreisaja aci zem krasas akmeni bija izcirsts hieroglifs - skarabejs.

80

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija

24. aprīlis, pulksten 00:07

- Nāciet! - Dženifera izskrēja no virtuves, berzedama plaukstu locītavas; pirksti notirpuši, pamazam atjaunojās asinsrite.

Viņa apstajas pie spoguļa un, atcerējusies, ka bija darījis Besons, nospieda ietvara apakšējo labo stūri. Spogulis atveras. No kāpņu telpas bija dzirdami smagi soļi, augšup čīkstēdams brauca lifts. Takeši kaut ko uzbrēca, un viņa viri pa vaļējo aiļu ierāpās kambarītī. Dženifera aizcirta spoguli ciet tieši taja bridi, kad uz sliekšņa paradijas pirmā policista ena.

Viņa piespieda pirkstu pie lupām. Takeši palocīja galvu un bargi pablenza uz saviem rokaspuišiem, pavēlēdams ciest klusu. Dzīvoklī iebrazas seši ķīlnieku glābšanas vienības viri; bruņojušies ar nakts redzamības brillēm un automatiem, tie izklīda, lai parbauditu, kas notiek dzīvokli. Ienākot katrā telpa, viens piesegdams nostājās pie durvīm, bet otrs, turēdams gatavība no drošinātājā noņemtu automatu, lēkšus iemetās iekša. Telpu, kura atra- das Besona līķis, viņi parbaudija pedejo, un atklajums izraisīja negaidītu kliedzienu. Pec paris minūtēm pa ardurvim iesoļoja Fera līdz ar kādiem pieciem formastērpos ģērbtiem policistiem; viņi taisna ceļa tika aizvesti uz laboratoriju. Drīz Ferā paradijas no jauna, viņš lamajas un daļaja pavēlēs. Kāds, domajams, pēc viņa rīkojuma atrada slēdzi, un iedegas gaisma.

bija dīvaini ta uz viņiem noskatīties, it ka tas viss butu platek- rana kino. Sevišķi Takeši likās teju, teju paralizēts: viņš gandrīz nemirkšķināja acis, uz pieres cita pēc citas paradijas sviedru lāsītes. Joprojām izkliegdams pavēlēs, Ferā pienāca pie spoguļa, apstājas, nolīdzināja mundiera pogas un sakartoja cepuri. Dženifera neviļus aizturēja elpu - Fera acis, šķiet, urbās tieši viņējās; beidzot viņš aizgriezas, pievērsdamies tiesu mediķiem, kas nule bija iejozuši pa durvīm.

-   Besons teica, ka no šejienes varot izkļūt ara, - I Dženifera čukstēja. - Tikt ara no majas.

-   Un kur nonākt?

-    Es nezinu, - viņa atziņas un paskatījās aiz kadas kastes. - Zinu tikai, ka tads ceļš ir.

Viņa atvilka no sienas vel dažas kastes un triumfējoši noradīja uz pirmīt neieraudzītu caurumu kreisaja stun; tas bija tieši tik liels, lai līšus varētu izlīst.

-   Uz kurieni tas ved? - Takeši skeptiski jautaja, notupdamies viņai blakus.

-   Prom no šejienes, - Dženifera pamaja uz spoguļa pusi. - Šo- bnd nekas cits man nav vajadzīgs.

-   Tad ejiet pirmā, - viņš nesmaidīdams atsaucas.

-    Ludzu. - Dženifera nometas uz vēdera un jau gribēja līst iekša cauruma, tad pēkšņi sastinga: kaut ko atcerējas. - Vai uz kada no tiem plauktiem nav gleznas?

-   Ko jums vajag?

-   Ta pieder… manam draugam. Viņš lūdza, lai es viņam to nogādāju. Jums ta nav vajadzīga.

Takeši bridi skatījās viņai acis, tad kaut ko noņurdēja vienam no saviem vīriem. Pec dažam sekundem tas paradijas, nesdams nelielu kasti. 1.abaja puse augša uz tas bija liels uzraksts - F. Fēliksam.

-    īsta, - Dženifera pamaja un pagriezās. Slepena eja bija varbūt savas piecpadsmit pēdas gara un tik šaura, ka uz priekšu varēja tikt, vien rāpojot uz vedera. Viss bija netīrs, putekļains, zirnekļa tiklu un peļu meslu pilns. Ta beidzas pie restītēm, kas pec spēcīgākā grūdiena aizlidoja un pazuda. Dženifera paskatijas ara, vispirms uz leju, tad uz augšu, un pēdējā bridi paspēja ieraut galvu atpakaļ.

-    I.ifta šahta! - viņa sauca, un šai bridi garam aizslīdēja lifts. - Tieši zem mums preteja puse ir durvis. Man liekas, es varētu tik tālu tikt. Pieturiet mani!

Kad lifts bija apstajies, viņa pagriezās uz muguras un līda uz priekšu, līdz jau karajas ara no ejas. Takeši turēja viņu aiz kajam, un Dženiferai izdevās aizsniegties līdz tērauda trosei, kas no lifta kabīnes sniedzas līdz motoram kaut kur zem jumta.

-    Ir! - viņa uzsauca, pieķeras pie virves un beidzot izlīda no ejas.

-    Vajag nospiest svirsledzi, tad durvis atvērsies, - ierosināja Takeši.

Dženifera piekrītoši pamaja un ar kaju sataustīja viņa noradīto slēdzi. Durvis atveras.

-    Lieniet iekšā, - mudinaja Takeši.

Viņa mazliet pašļūca uz leju, lai butu ertak - trose sāpīgi plosīja delnas, - un ielēca pa vaļējam durvīm, neveikli piezemeda- mas tupus un uzreiz atspiezdamas pret sienam, lai nenokristu uz muguras.

-   Jusu karta! - viņa uzsauca.

Takeši ar aizmugure stāvoša puiša palīdzību piesardzīgi aiz- ķepurojas līdz trosei, tad, atdarinadams Dženiferu, pašļūca lejup.

-    Leciet! - viņa skubinaja.

Takeši palocīja galvu, taču nekustējās, un Dženifera, redzēdama, ka viņš izvalbījis acis un cik saspringti elpo, pēkšņi saprata, ka neko vairak viņš nejauda: tikai tureties. Varbūt, tik ilgus gadus pavadījis nošķirtība bez fiziskiem vingrinājumiem, viņš bija kļuvis vārgulīgs? Tāda gadījumā, protams, kļuva skaidrs, kadeļ viņš ir tik bals, sauli neredzējis.

Takeši nošļuca pa eļļaino trosi vel dažas pēdas un nonaca zemāk par to augstumu, no kura bez grūtībām varētu ielekt pa vaļējam durvīm. Dženifera apguļas uz vedera un izstiepa rokas.

-   Ķerieties pie manis!

Viņš pamaja un šoreiz, cieši turedamies pie viņas rokam, tika pari šahtai.

Lifts leja mehāniski ieņerkstejas un sāka celties augšup. Dženifera atri ieķilejas durvis un ievilka Takeši iekša; vel mirklis, un tukšā kabīne bulu salauzusi viņam kajas.

-   Paldies, - viņš īsi palocijas un ar baltu mutautiņu noslaucīja pieri. Tad, pēc maza brīža, viņš noņēma masku un Dženifera ieraudzīja viņa smaidu; zobi bija šauri un šķībi greizi dažnedažādos leņķos. - Es nemedzu piedot. Bet es nemēdzu ari aizmirst.

81

Parīze, katakombas

24. aprīlis, pulksten 00:50

-   Varbūt tev ir kadi instrumenti? - ar pirkstiem berzedams siena iekalto hieroglifu, Toms jautaja blanko.

blanko pamaja ar galvu un izzvejoja vieglitiņu āmuru un alpīnista aķi.

-    ļa nu ievajagas kaut ko šķērsot virvē, - viņš paskaidroja, sniegdams rīkus Tomam.

Toms ķeras pie darba: ar metala aķi atskaldīja gaišo javu. Sienas ap viņiem atbalsoja amura ritmisko dzinkstoņu. Mazpama- zām akmens kļuva vaļīgaks, un pēdīgi Toms varēja to izcelt un nolikt zemē.

-   Kas ir tur talak? - Arčijs jautaja, skatīdamies uz tumšo kvad- ratu vieta, kur vel tikko bija akmens.

Toms pieliecas un iebāza cauruma roku līdz elkonim.

-   Tukšums, - viņš satraukts atsaucas. - Nac palīga izlauzt vel kādus paris.

Arčijs notupas zemē, lai viņam palīdzētu, savukart blanko turējās pa gabalu, un Tomam uzmācās domas, ka viņš varbūt nožēlo to, ka paradījis neticīgajiem šo slepeno savas pazemes valstības nostūri.

Kad bija izlauzti vairaki akmeņi, abi ierāpās pa caurumu un piecēlās kajas. Šis nepārprotami bija iepriekšeja tuneļa turpinājums. Šoreiz, skatīdamies karte, pa priekšu gaja Toms. lija nogriezās pa labi un kļuva plataka, abas puses saka paradities plaši, velvjoti nozarojumi. Paspidinajis kabatas lukturīti, Toms atskar- ta, ka tur ir līdz maļam pilns ar cilvēku kauliem un galvaskausiem, tie bija izkārtoti sarežģītos rombu un krustu rakstos. Dažviet krāvumi bija sagāzušies un bālie kauli pašķiduši pa grīdu ka nogruvis sniegs kalnu ieleja. Citur galvaskausi no smaguma bija sabirzuši, sejas parluzušas uz pusēm.

-    Šis laikam ir kads nomaļš osuārija nostūris, - blanko itin nemaz neizskatijas satriekts. Droši vien ne pirmo reizi redz tadas ainas, Toms nodomaja.

-   Kads vel osuarijs? - apjautajas Arčijs; saceldams putekļu mākoņus, viņš nelaimīgs centas notīrīt savu saplēsto un noķelleto uzvalku.

-   Astoņpadsmitā gadsimta beigas un deviņpadsmitā sakuma mirstīgas atliekas no Parizes centra pārvietoja šurp, mēģinot apturēt epidemijas izplatīšanos, - paskaidroja Toms.

-   Astoņi miljonu miroņu, - blanko apstiprinaja. - Šī pilsēta ir celta uz tukšiem kapiem.

Tunelis atkal kļuva šauraks, tad partapa plaša trijsturveida telpa. Visi trīs apstajas, ar lukturīšiem pēc kartas izgaismodami visas trīs ejas, kas atzarojas no katras trijstūra malas; tieši viņiem pretī, trijstūra virsotne bija balts apveids.

-    I.uk! - izdvesa Toms. - Obeliska altaris!

Trijstūra virsotne bija nošķelta un apdarinata ar baltu marmoru, ko viscaur klaja blīvs hieroglifu tikls; gaisma tas spoži zaigoja. Vidu atradas vītnēm rotata melna marmora plāksne.

Tieši zem plāksnes atradas vienkāršs altaris; ta virsma bija par dažām collām plataka neka pamats un abos galos slejas pa lielam, melnam obeliskam; tie bija vismaz trīs pēdas augsti. Altāra pamatu rotaja absolūti simetrisku melnu marmora medaljonu raksts, un katra vidu bija iegraveta kada ēģiptiešu zīme - piramīda, sfinksa, skarabejs, Anubisa profils. Toms izlasīja vārdus, kas zelta bija iekalti plāksnē:

-    Per me si va tra lu perJuta gente… Italiski. Starp pazudušajiem šais šausmu sienas, - viņš partulkoja. - Dante. Tas ir no uzraksta virs elles vārtiem.

-    Dante šeit, leja, kopš seniem laikiem ir liela cieņa, - nosmīkņāja Blanko.

-    Par elles vārtiem nezinu, bet kaut ko ar šo noteikti var atslēgt, - Toms bilda, izvilkdams porcelānā obeliska atrasto atslēgu

-   Skaties! - Arčijs rādīja uz altara priekšpusi.

Toms pietupās un saprata, par ko Arčijs ainā. Viens no melnajiem medaljoniem atšķiras no pārējiem. Taja bija iegravēta nevis kada eģiptiešu zīme, bet gan bite. Tas pats simbols, kas rotaja atslēgu.

Toms mēģināja to piespiest un pastumt, vispirms pa labi, tad pa kreisi. Akmens nekustejas. Tas nekļuva vaļīgaks ari tad, kad viņš ar naža asmeni lūkoja to iedzīt uz iekšu.

-    Varbūt vajag pagriezt? - ierosinaja Arčijs.

-   Ka pagriezt?

-   Šita! - nepacietīgi satvēris medaljona malas, Arčijs to pagrieza, it ka tas butu vēreklis. Akmens veica ceturtdaļapgriezienu pa labi un palika viņa rokās; aiz ta atklajas apaļš caurums.

-   Sledzene! - Arčijs iesaucās, iespidinadams cauruma gaismu. - Iedod atslēgu! - Paķēris no Toma atslēgu, viņš iebaza to sprauga un pagrieza; mehānisms nedaudz pretojas, tad negribīgi padevās.

Toms piecelās, pieķeras pie altāra malas un ar spēku to para- va. Tas viegli aizslīdēja uz priekšu - liela atsvara vira kreisajā pusē ļava masivajam marmora blāķim kusteties, it kā tas vispār necik nesvērtu. Aiz tā atklājas alkovs - tieši tik liels, lai pietiktu vielas vienam zārkam.

-   Putaini - viņiem aiz muguras nolamajās Blanko; viņš izlīda priekšā, lai labak redzētu.

-    Nav! - Arčijs vilies izdvesa.

-   Kaut kas te tomēr ir, - Toms izlaboja, pastiepa roku un izvilka priekšmetu, ko bija pamanījis iedobes labaja stūri. Uzmanīgi izvilcis, viņš uzpula dvašu; putekļi aizlidoja pa gaisu un visi Iris ieraudzīja ģipša masku.

-   Velns, kas tas tads? - Arčijs savilka uzacis; pārsteigums viņa toni jaucās ar pretīgumu.

-   Pēcnāves maska, - atbildēja Toms. - Astoņpadsmitaja un deviņpadsmitajā gadsimta tas bija iecienītas piemiņas lietas. Es reiz Florencē, Pulazzo Vecchio redzēju Dantes masku. - Viņš raudzījās uz maskas iekritušajiem vaigiem, augsto, kailo pieri un izteiksmīgo degunu. Dīvaini - šajos mēmajos, blavajos vaibstos jautas gurda izmisuma atbalss.

-   Tas nav Dante, - Arčijs stingri papurinaja galvu. - Tas ir Napoleons.

-   Jā, - pievienojās blanko. - Tas ir Napoleoas bonaparts.

Izstiepis roku, viņš pieskaras maskas putekļainajai virsmai, bel

Toms pēkšņi saķēra viņa delmu tā, ka blanko sāpes iekliedzās.

-   Kas par lietu? - iesaucās Arčijs.

-    Izslēdz bateriju, - Toms drūmi aicinaja. - Un tagad paskaties uz viņa pirkstiem! - Uz blanko īkšķa un rādītājpirkstā bija fosforescejoši plankumi. - Ta ir kaut kada krāsa. Viņš ir iezīmējis musu ceļu.

Toms izgrieza blanko roku un piespieda viņu ar seju pie alta- ra. Tad parmekleja pazemes zinātājā kabatas un pēdīgi atrada krasas lubiņu, kurai nebija vaka.

-   Lai ķimikālijās iedarbotos, tam dažas minūtes jāsaskaras ar gaisu, - Toms paskaidroja, izlasījis etiķeti. - Tādēļ mes nepamanijam, ka viņš to ieberzē sienas.

-    Klausieties…

-   Kurš tev lika to darīt?

-   Ne! Ja nu mēs apmalditos? - Blanko protesteja.

-   Nemuldi. Tu spētu atrast izeju no šejienes ari tad, ja tev galva būtu uzmaukts maiss. Kas tevi uzpirka?

-   Neviens! - tas dusmīgi kliedza pretī, sparīgi locīdamies, lai atbrīvotu roku.

Toms piespieda to un pēkšņi strauji pagrieza viņa locītavu. Blanko iekliedzās un uzreiz parstaja raustīties.

-Kurš?

-    Es nezinu, ka viņu sauc! - tas bija ar grūtībām saprotams šņuksts. - Viņš uzradās tieši pirms jums. Man vajadzēja tikai iezi- met ceļu.

-   Milo, - Arčijs izgrūda caur sakostiem zobiem. - Acīmredzot uzoda, ka mes bijām pie Ketera, un piespieda viņu runāt.

-   Cik ilgi mēs jau te esam?

-   Desmit minūtes, piecpadsmit? - Arčijs minēja.

-   Tada gadījuma mes nedrīkstam iet atpakaļ pa to pašu ceļu, - Toms drūmi sacīja. - Viņš jau ir kaut kur tepat tuvuma, - viņš palaida vaļa Blanko roku un raušus piecela viņu stāvus. - Mums jātiek arā no šejienes.

Taustīdams roku, Blanko caururba Tomu ar naidpilnu skatienu.

-   Šos tuneļus es nepazīstu.

-   Tad labi atri iepazīsti, citādi es tev salauzīšu ne tikai roku!

Klusums. Tad Blanko īdzīgi paraustīja plecus.

-    Parādi man vēlreiz to karti! - Toms izklaja drānu uz altara, un Blanko bridi to pētīja. - Mes droši vien esam tieši pie galvenā osuarija, - viņš pēdīgi sacīja. -Šeit vajadzētu tikt cauri. No turienes zīmes izvedis augšā, uz ielas.

-   Kur jāiet? - Toms jautajoši radīja uz abām ejam, kas nozarojas no centrālās telpas.

-    Pa kreiso, - Blanko nomurdeja.

Viņi skriešus iemetas tunelī; Toma dzīts, Blanko veda viņu gar daudziem ar galvaskausiem piekrautiem dobumiem, līdz viņi nonaca kārtēja strupceļa. Blanko, savu roku auklēdams, noskatijas, bet Toms un Arčijs uzklupa sienai, dauzīja un spardīja, un vilka malā akmeņus, līdz caurums bija tik liels, ka pa to varēja izlīst. Aizmugure jau varēja dzirdēt skrejošu soju dipoņu un paceltas balsis.

-    Jāiet, ka rada melnas bultas, - izlīdis pa caurumu, Blanko rādija uz sienu. - Melnas vienmēr ved uz izeju.

Viņi metas skriet un pajoņoja garam vel daudziem apbedījumiem - uz plāksnītēm bija rakstīts, no kadam kapsetam tie nākuši, - līdz nonaca vieta, kur griesti bija daļēji iebrukuši un tos balstīja koka sijas. Blanko pavilka viņus atpakaļ.

-    Pagaidu stāvoklis, - viņš čukstēja. - Uzmanīgi! Tas viss kuru katru bridi var nogāzties.

Toms izlavijās pa spraugu starp divām sijām. Viena iečīkstējās un zeme nobira smalka zemes tercite; ta smilšu pulksteni lejup līst smiltis.

-   Atri, - Toms uzsauca: balsis jau skanēja tik tuvu, ka gandrīz varēja saklausīt izkliegtos vārdus. - Tūlīt gāzīsies!

Arčijs līda viņam pakaļ, taču šauraja sprauga viņa uzvalka mala aizķērās aiz naglas. Meģinadams atbrīvoties, viņš ravas uz priekšu, ar kaju netīšam aizķērās aiz sijas, un ta nolidoja zemē.

-    Bļāviens! - viņš nolamajas un pastiepa roku pretī Blanko. - Atri!

Tomēr laika bija parak maz: griesti ar sāpīgu rēcienu iegruva un Blanko seja nozuda putekļu un akmeņu mākoni.

-Jadabu viņš lauka! -Toms klepodams izgrūda; acīm asarojot, viņš izvilka Arčiju no gruvešiem.

-    Lai cer uz Milo žēlastību, - Arčijs nopurinādamies paraustīja plecus.

-   Ta nav cerība, - Toms druvigi atsaucas. - Tas ir nāves spriedums. Nevar viņu ta atstat.

-   Zini, nevar ari aiziet viņam pakaļ, - Arčijs aizradija. - Ja nu vienīgi tu pats gribi cerēt uz Milo žēlastību.

Toms klusēja, izsvērdams "par" un "pret". Galu gala vajadzēja atzīt, ka Arčijam taisnība.

-    labi, lasamies lauka no šejienes, - viņš padevās.

Abi aizjoza pa tuneli, skatīdamies pec melnajam bultām, līdz priekša izslējās vārti. Toms atmūķēja slēdzeni, un pēkšņi kailas zemes un tumsas vieta bija gluds betons un elektriska gaisma.

-   Te laikam ir ta daļa, kas atvērta apmekletajiem, - Toms noprata.

-    Tu gribi teikt, ka ļautiņi maksa, lai šo preteklibu redzētu? - Arčijs noskurinājās.

Viņi nonaca pie vel vieniem vārtiem un drīz pec tiem bija vītņu kāpnes, kas pēdīgi izveda nelielā telpa, spriežot pec visa, ielas līmeni. Durvis bija aizslēgtas, taču, pec neilgas Toma darbošanas, nočīkstot atvērās.

Viņi pateicīgi izgāja uz ielas, un Toms juta, ka krūtis savelkas kamols: plaušas tvēra svaigo gaisu, virs galvas pletās naksnīgas debesis. Bija lijis, laternu gaisma ietves mirdzēja ka melns spogulis, no divu akmens lauvu nekustīgajam krepem pilēja ūdens. Turpat blakus rinda gaidīja taksometri.

-    lecam kadā vāģi un braucam uz Senmišelu, - Toms ierosināja. - Mēs jau kavējam, Dženija droši vien uztraucas.

82

Parīze, katakombas

24. aprīlis, pulksten 1:32

-   Vari neko neteikt. Viņi aizlaidas? - Milo parskaities ar pirkstu plikšķinaja pa šaujama sprudu, juzdams, ka atspere katru reizi mazliet savelkas.

-    Viņi nogāza griestus, - atziņas Džulu. - Mums nebija, ar ko izrakties cauri.

-   Nolādēts! - Milo izgrūda. - Ka, elle, viņš zināja, ka mes na- kam?

-   Varbūt vajag pajautat viņam, - Eva nogrūda uz. grīdas Blanko; tas joprojām spieda pie krūtīm salauzto roku.

-    Kerks atstaja viņu mums? - Milo pietupas un ar šaujama stobru pacēla augšup Blanko zodu. - Tas neizskatas pec viņa. Ko tu savanji?

-    Viņš ieraudzīja krasu, - Blanko vārgi protesteja. - Es viņam neko neteicu.

-    Kā tikt lauka ari nepastāstīji?

Blanko vainīgi nodūra acis.

-    Pulkvedi, skatieties! - Džulu pastūma mala altāri un ieraudzīja nišu. - Iekšā neka nav.

-   Skaidrs, ka nav, - Milo nepagriezdamies atcirta. - Ko, tavu- prat, Ķērks te darīja? Mani interese kas cits: kas tur bija? - Viņš atkal pacēla augšup blanko zodu, līdz abu skatieni sastapas.

-    Maska… - stomījās blanko. - Cilvēka sejas attēls no ģipša. Ķērks teica, ka ta esot pēcnāvēs maska.

-Ka?

-    Viņi teica, ka Napoleona, - tas vilcinādamies atbildēja. - Es isti nedabuju apskatīt, bet likās līdzīgs.

Eva savilka uzacis.

-   Strupceļš vai vēl viens pavediens?

-   Nav zināms. Bet skaidrs, ka te, leja, mes neko vairak neuzzināsim.

-    Ko iesākt ar viņu? - Eva noradīja uz blanko.

Milo uzreiz neatbildēja, tad pamaja uz altari.

-    Ja reiz viņam tik ļoti patīk pazeme, lūdzu, viņš var palikt šeit.

-    Nē! - iegaudojas Blanko, kad Džulu ar vienu no saviem puišiem saka vilkt viņu uz altara pusi.

-    Ludzu, ne! - viņš iekaucas, kad tie iegrūda viņu alkova un ar kajas sperieniem ielocīja taja viņa ļenganas rokas un kajas.

-    Nē, es jus lūdzu! - viņš šņukstēja, altarim aizveroties.

Mehānisms nepielūdzami noslēdza nišu, un kliedzieni apklusa.

83

Parīze, 7. rajons, Senmišela laukums

24. aprīlis, pulksten 2:01

Kad piebrauca taksometrs, Dženifera iznaca no tumšas durvju ailas, kur bija paslēpusies, un pavicinaja roku.

-    Piedod, ka nokavējamies! - Toms pa šofera logu uzsauca.

-   Es pati tikko ierados, - viņa atbildēja, piegāja pie aizmugures durvīm un, pasniegusi Arčijam Besona dzīvoklī atrasto konteineru, apsēdas priekšejā sēdeklī.

-Tu kāvies? - Arčijs iesaucas, un viņa balsi skanēja kaut kas līdzīgs cieņai. Dženiferas apģērbs bija vienos eļļas traipos un netīrumos, seja un kakls zilumaini.

-    Un jūs? - viņa savukart bija pamanījusi Arčija saplēsto uzvalku un tumši balto kreklu, ka ari Toma netīros džinsus un mēteli.

-   Mes bijām līdz ausim dubļos un masu kapos, bet tu taču taisījies atpūsties pie Anri, - Arčijs atgadinaja.

-    Kur tad, tavuprat, es biju?

-Bet…

-   Ann ir miris.

-   Milo? - Toms, zobus sakodis, minēja, uzreiz, nožēlodams, ka nebija piespiedis Besonu nakt līdzi, bet Jāvis vienatne palikt maļas. Tomēr Dženiferas atbilde viņu pārsteidza.

-   Takeši.

Viņa īsuma pastastija par vakara gaita notikušo, sakot ar to, ka bija atradusi besonu mirušu, un beidzot ar to, ka caur slepeno kambarīti izvedusi Takeši un viņa ļaudis blakus nama un no turienes - uz ielas, talu no policijas, mediķu un dlkdienīgu ziņkārīgo pūļiem.

-      Tātad Rafaelu nenogalinaja Milo? - Toms savilka uzacis, steigšus atsaukdams atmiņa pēdējās paris dienas darīto un domāto un puledamies saprast, kura mirkli bija tik ļoti alojies.

-    Tu gribēji teikt - Takeši paspēja pirmais, - Arčijs norūca. - Agri vai veļu Milo butu viņu novacis, lai viņš neizpļāpātos.

-    Kur Takeši ir tagad?

-    Es viņam teicu, ka viņa gleznu oriģināli ir mana viesnīca, - Dženifera atbildēja. - Droši vien viņš dodas uz turieni, lai tos pievāktu.

-   Liekas, viņš tagad ir tavs parad nieks.

-    Ks lāga neskaitu punktus. Man pilnīgi pietika ar to, ka izdevās sveika tikt no turienes lauka. - Viņa apklusa un, saraukusi pieri, palūkojās apkart. - Bet kur ir glezna? Vai tad tur, leja, neka nebija?

-   Kaut kas bija gan. Mes tikai nezinām, ko tas nozīmē, - Toms paraustīja plecus.

Viņš atri atskaitijas par gājienu pa katakombam, par satraukumu, atklajot altari un velti, ko tas glabaja, par niknumu, uzzinot, ka Blanko bijis nodevējs. Šoks Dženiferas seja lika vēl vairak priecāties par to, ka izdevies izkļūt no Milo sarīkotajam lamatam, kaut prieku joprojām gandēja nožēla par nelāgo likteni, kādam viņi neapšaubami bija pametuši Blanko.

-    Paradi, ko mes atradam! - Toms mudinaja.

Arčijs nesteigdamies sniedza viņai masku, un Dženifera apjukusi grozīja to rokas.

-    Kāpēc kadam vajadzēja to tur paslēpt? Pat ja tas ir Napoleons, ne jau ši ģipša deļ bija vajadzīgas visas šis klapatas!

-    Nu, es ari ta ceru, - Arčijs piebalsoja.

-    Ka jus domājāt, varbūt ta ir retums? - viņa minēja.

-    Izskatas pec oriģināla atlejuma, tad jau ta ir unikālā vērtība, - Toms atsaucās. - Kapec tu ta jauta?

-   Jo lielāks retums, jo vieglāk sadzīt pēdas, - viņa atbildēja.

-    Kada veidā? - Toms tincinaja.

Dženifera ar pirkstu noradīja uz diennakts kafejnīcu ielas otra puse. Mirgojoša neona izkārtne loga solīja divdesmit četras stundas pieejamu interneta pieslēgumu. Pēc dažam minūtēm visi trīs jau bija pasūtījuši kafiju un saspiedušies ap datoru, pielūkodami, lai manami garlaikotais students, kas te saimniekoja, neredzētu viņu sejas.

-    Pēcnāves maska, Napoleons, - viņa rakstīja. - Aha! - viņa izvēlējās otro no trisceturtdaļmiljona rezultātiem. - Apgrozība ir vairāki Napoleona pēcnāvēs masku varianti, - Dženifera lasīja. - Oriģinālo atlejumu četrdesmit stundas pēc imperatora nāves izgatavoja dr. Frensiss Bertons. - Viņa patina talak. - Izskatas, ka Bērtona atle- jums tika nozagts, bet ta kopija vēlāk bija pie doktora Prančesko Antomarči.

-Pie ka?

-   Antomarči. - Viņa skatijas ekrana. - Antomarči bija Napoleona personiskais ārsts. Cik noprotams, viņš no Francijas valdības saņēma atļauju izgatavot bronzas un ģipša kopijas…

-   Antomarči? - Arčijs viņu partrauca.

-   Tieši ta, - Dženifera vēlreiz parbaudija.

-   Tas pats tips, kam piederēja gramata! - Arčijs iesaucās.

-     Iii skaidri zini?

-   Velns, skaidrs, ka zinu! - Arčijs apgalvoja. - Ūtmpnieks teica, ka ta ir no doktora Frančesko Antomarči sazin kadas personiskas kolekcijas. Un uz gramatzimes ari ta bija rakstīts!

-    Tiešam! - Toms satraukts izdvesa: sava vieta bija nostājies vel viens mozaīkas gabaliņš.

-    Viņi te raksta, ka Antomarči un Napoleons imperatora dzīves pēdējos gados bija tikpat kā nešķirami, - Dženifera turpinaja. - Dakteris bija viņam blakus nāves bridi. A, viņš pat palīdzējis veikt līķa sekciju.

-    Tada gadījuma iespejams, ka Napoleons, sapratis, ka drīz bus jāmirst, šim dakterim kaut ko atklaja, - Toms pratoja. - Varbūt pat pastastija par "Monu Lizu" un katakombam, un par karti, ko bija noslēpis servīze "Ēģipte".

-   Tu gribi teikt, ka glezna kādreiz bija tur, leja? - Arčijs neticīgi saviebās.

-    Bet ka citādi tur varēja nokļūt pēcnāvēs maska? - Toms at- jautaja. - Acīmredzot viņš paņēma gleznu, vieta nolika masku un aiziedams aizmūrēja tuneli.

-    Bet tas nozīmē, ka Napoleons pateicis viņam, kur ta atrodas, un iedevis citu atslēgu, - aizradija Dženifera. - Citādi viņš, neiznīcinot gramatu un porcelānā obelisku, tur nevareja nonākt!

-    Labi, tas mums tik un ta neko nedod, - Arčijs nopūtas. - Pa šo laiku glezna var but nonākusi jebkur.

Krietnu bridi valdīja klusums - visi trīs domaja par šo faktu.

-    Kas ar viņu galu gala notika? - Toms pēdīgi jautaja.

-    Ar dakteri? Nav ne jausmas, - Dženifera atsaucās.

Viņa atkal ķērās pie datora, ierakstīja pilnu Antomarči vardu un parlaida acis pirmajai rezultātu lappusei.

-   Ta, izskatās, ka viņš 1834. gada emigrejis uz Ņuorleanu, tad devies tālāk uz Kubu. Pēc dažiem mēnešiem nomiris no dzeltenā drudža. Apglabats turpat Kuba, Santjago Santa Ifigenia kapos.

-    Un tas ir viss? - Arčijs nosprauslojas.

-    Paga, talak ir interesanti! - pacēlusi roku, aicinot viņu klusēt, Dženifera lasīja: - Lielākā daļa Antomarči personisko lietu, tostarp gleznas, mebeles un Nu]xileona pēcnāvēs tnuskus kopija, j>alika pie Kubas Austrumu departamenta šefa, kas bija ļāvis Antomarči dzīvot un strādāt viņa namu. Šis lietas departamenta priekšnieka pecteči vēlāk pārdeva Kubas miljonāram Hulio loto Olavarjam, kas tās pievienoja savai Napoleonu jrriekš- metu kolekcijai; šī kolekcija jutlaban izvietota muzeja Havanas pilsēta.

-    Nu, ja viņiem tur pie sienas karātos "Mona Liza", gan jau viņi butu to pamanījuši, - Arčijs saka smieties.

-Ja tai kaut kas uzgleznots pa virsu, neko viņi nebūs pamanījuši, - Dženifera pārliecināti iebilda.

-   Nesapratu?

-Atceries, ka Rafaels tai vēstulē, ko viņš atstaja Tomam, vienai markai uzlīmēja virsu otru, - Dženifera atgadinaja. - Mes ne- sapratam, bet varbūt viņš ta gribēja teikt, ka "Mona Liza" ir paslēpta līdzīgi. Zem citas gleznas. Zem kadas no Antomarči gleznam. Varbūt ta joprojām ir tur!

Krietnu bridi neviens neko neteica, un kafejnīca bija dzirdama tikai divu japaņu jaunkundžu ķiķinašana, izvietojot interneta savas fotogrāfijās. Tad Arčijs dziļi nopūtas un nogrozīja galvu.

-   Nu, ne uz kadu sasodītu Kubu nebraukšu, - viņš paziņoja.

-    Labi, brauksim mes ar Dženiju, - Toms piekrita. - Tev vajadzētu palikt tepat un pieskatīt Džeipi. Ja Milo satrakosies, viņš var mēģināt mani iedzīt lamatas, izmantojot viņu.

-   Mēs nekur nevaram aizbraukt, - Dženifera iebilda. - Ja nu vienīgi peldēt pari okeānam.

-   Paga, vai tu neteici, ka šobrīd Kuba ir Razi? - Toms leni jautaja.

-   Ir gan, - viņa pamaja. - Musuprat, kubieši ir viņa parādnieki pēc vienas pirms paris gadiem nostrādātās afēras.

-    Nu, tev ari ir paradnieks - tavs draugs Takeši. Un man liekas, viņš visai labprat gribētu uzzināt, kur slēpjas Razi, - Toms smīnēdams sacīja. - Varbūt pat tik ļoti gribētu, ka aizvizinatu mūs uz Kubu.

84

Parīze, 13. rajons, Hopital Pitid Salpetriere 24. aprilis, pulksten 8:02

Pierādīt to nebija iespejams, tomēr Dima bija gandrīz pārliecināts, ka māsiņām pavēlēts taupīt morfiju. Vai ari jāpieņem, ka lodes nav izņemtas tīšuprāt, lai viņam ieriebtu. Citādi nebija iespējams izskaidrot, kapec nokaitētais sāpju asmens viņa ka ja ar katru stundu ieurbās arvien dziļāk, turklāt tika nemitīgi grozīts. Ārstu gurdi deklamētajam tekstam - ja sap, tas nozīme, ka dzist, - viņš pilnīgi noteikti neticēja.

Durvis tika pagriezta atslēga. Dima bargi palūkojas augšup, gatavs kārtējo reizi patirdīt ārstu, taču uzreiz savilka niknu ģīmi

-    nācējs nebija ārsts.

-    Velns pārāvis, ko tev te vajag?

-   Vai tad nedrīkst apciemot vecu draugu? - Trusars paraustīja plecus un piestūma pie gultas krēslu.

-    Ka tu liki iekša?

-   Sargiem ir uzdots neļaut tev tikt ara, nevis neļaut man ienākt,

-    Tmsars atgādinaja.

-   Vai Fera zina, ka tu esi atvilcies?

-    Fera lūdza man atnakt. Viņš cereja, ka mes varbūt aprunāsimies.

-    Es ar tevi netaisos runāt, - Dima aizgriezas.

-   Tu ne ar vienu netaisies runāt, - T rusars nosmejas. - Tur jau ir tā nelaime. Es viņiem teicu, ka ta ir veltīga laika šķiešana. Tu esi alkoholiķis. Diezin vai tu esi spējīgs atcerēties, kuri muskuļi jāsasprindzina, lai atvieglotos. Bet viņi tik un ta gribēja, lai es pamēģinu, - viņš uzlika delnu uz Dima rokas un uzmundrinoši paspieda.

-   ja tu velreiz man pieskarsies, es tev paradīšu, cik labi es atceros, ar kādiem muskuļiem ko vajag kontrolēt, - Dimā caur sakostiem zobiem noņurdēja. Trusars atrava roku.

-   Nu, atklati sakot, man nospļauties, vai tu runa vai neruna, - viņš nošņācās. - Cik talu tas attiecas uz mani, jo ilgāk tu ar mums nesadarbojies, jo ilgāk tupēsi aiz restēm.

-   Nesadarbojos ar jums? - Dima saka smieties. - Ferā nav tik stulbs. Fat viņš neļautu tadam klaunam ka tu bāzt degunu lieta, ko viņš izmekle.

-    Ha, tu pats esi klauns, - Trusārs atcirta. - Ferā katru dienu piesūta atskaites par izmeklēšanas gaitu nedaudziem no Luvras vadošajiem darbiniekiem un es esmu viens no viņiem.

-   o, kads malacis! - Dimā sarkastiski aplaudēja. - Trīsdesmit gadu laizīji pakaļas, un tagad esi iekļuvis izredzeto sarakstā. Ceru, ka tavs mūža sapnis beidzot ir piepildījies.

-    Šo atskaiti saņem ari prezidents, - Trusars vīzdegunīgi attrauca.

-Ak ta? Tad kadi ir jaunumi no zemes centra? Kādus satriecošus panākumus jus šodien esat guvuši?

-   Ta jau nu teikšu, - Trusars atmeta.

-    Drīzāk jau tu neko nezini! - Dima zobgalīgi noķiķinaja. - Tu nemaz neesi mainījies. Tikai koķete, bet talak netiec.

-Ak ta? - Trusārs iebrēcas. - Un ko tu teiksi par šo? Milo banda ir kada sieviete!

-   Tu tiešam doma, ka es to norišu, - Dima neticīgi nogrozīja galvu.

-   FIB datu bāze bija viņas DNS paraugs, - Trusars triumfējoši atkliedza. - Eva Kvintavalle. Tas saskan ar aculiecinieku stāstīto, ka tunelī vienu no policistiem nošāvusi sieviete. Pēdējo reizi Kvintavalle redzēta pirms sešiem gadiem Tokija, kur viņa apmekleja Asahi Takeši, ja paņu biznesmeni, kas ir cieši saistīts ar jakudzam. Mēs uzskatam, ka viņa meģinaja Takeši iesaistīt ka pircēju… - Viņš apravās, tad pieceļas kājās, lēni madams ar galvu. - Ak ta, es redzu, kas tev aiz ādas. Ļoti veikli. Bet es neiekritišu!

-   Kur tu neiekritisi? - Dima nevainīgi apvaicajas. - Vai tiešām tu iesi prom? Mes tikko sakam runāties.

-Tev laikam šķiet, ka esi varen atjautīgs, - Trusars ņurdēja. - Gudrāks par visiem parejiem. Nu, gadījuma, ja tu neesi pamanījis, ne jau man atlikusi dzīve bus japavada aiz. restem.

-    Es labak sēžu aiz restem neka paciešu tavu klātbūtni.

-   Vai tava sieva, tevi pamezdama, teica to pašu?

Dima sekundes desmitdaļa uzšāvās augša, sāpošā kaja bija aizmirsta, roka sagrabusi Trusaru aiz rīkles un spieda pie sienas.

-   Neuzdrošinies viņu pieminet, tu, izdzimteni! Neuzdrošinies pat domāt par viņu!

-   Sargi! - Trusārs ķērca, izmisīgi blisinadamies uz durvīm. - Sargi!

Pec mirkļa viens policists stūma prom Dimā, bet otrs palīdzēja Trusāram pierausties kajas.

-    I,abi jau, labi, - Dima nopurinaja sarga rokas un atgriežas gulta. - Tikai aizvaciet viņu prom no šejienes.

Sargi vedināja Trusaru uz durvju pusi. Mirkli šķita, ka viņš tūlīt naks klaja ar kadu atvadu piezīmi, taču neganta izteiksme Dimā seja lika viņam aši cibinat arā pa durvīm.

Dima nogaidīja, līdz durvis tika aizslēgtas, tad izvilka tālruni, ko viņš bija veikli izvilcis no Trusara žaketes kabatas. Vispirms viņš nospieda viena numura ciparus, pēc tam, nesagaidījis atbildi, zvanīja kadam citam.

-   Arčij? Te Žans Pjers.

-    Džeipī! Ka tev klajas, vecais? Kas tas par telefonu?

-   Nav svarīgi. Kur ir Fēlikss? - Dima steidzīgi jautaja.

-   Ceļa uz Kubu kopa ar Dženiferu.

-   Ar to meiču no FIB? - Dima apjucis sarauca pieri. Dženifera brauna taču bija māneklis viņu plānos, nevis sabiedrota?

-    Pēdējās diennakts laika ir bijis daudz visādu notikumu, vecais, - Arčijs gurdi atbildēja.

-   Vēlāk izstāstīsi, - Dima nepacietīgi attrauca. - Vajag nodot Fēliksam ziņu. brīdināt viņu par Fvu.

-    Ka brīdināt?

-   Viņa ir Milo puse.

Pauze.

-   Ar ko viņi tevi ir sabarojuši?

-    Es zinu, ko runāju, - Dima neatlaidas. - Pie manis tikko bija atnacis paplatities Trusārs. Viņš teica, ka FIB identificējis viņu pec tunelī atrasta DNS parauga. Viņa tur nebija kā ķilniece. Viņa šau- dijas kopa ar Milo.

-    Viņš nepaņema līdzi telefonu, lai viņu nevarētu izsekot, - Arčija balsī ieskanējās izmisums.

-   Tad lido pats un viņam pasaki!

-   Ka? Es esmu Interpola saraksta ka Toma līdzdalībnieks. Man neizdosies tikt talak par lidostas bodītēm.

-   Viņiem izdevās…

-    Viņi aizņēmas lidmašīnu no viena japaņu gangstera, kas Dženiferai bija pateicību parada. Asahi…

-    Takeši… - Dima pabeidza Arčija vietā, un viņa vaigs bija drūms.

-   Tu tadu zini?

-   Arčij, kraķi doma, ka Takeši ir viens no Milo pircējiem. Fva pirms paris menešiem redzēta kopa ar viņu.

-   Tad Toms dodas taisni lauvam rīklē, - Arčijs izdvesa.

-   Ja tu pats nevari aizlidot, atrodi kadu, kas var, - Dima leni sacīja. - Un izdoma, ko te var darīt.

85

Kuba, Havana, Malesona

24. aprīlis, pulksten 22:12

Gar Malesonu grozījās meitenes, viņu krāsotās lupas vilinoši mirdzēja automašīnu uguņu blazma. Svārkus pacēlušas, viņas staigaja pa šaurajam ietvēm ka lauvenes pa buri, bet "papuči" laiskojas diskrēta attaluma pie mola, smēķēdami vai spēlēdami kārtis, vai smēķēdami, spēlējot kārtis. Tumšajos ostas ūdeņos mirgoja sarkana boja; tas pulsējoša gaisma vairak atgadinaja aicinājumu, nevis brīdinājumu.

Dženifera un Toms gaja klusēdami, neuzklausīdami piedāvājumus nopirkt Partagas fabrika zagtus cigārus un velotaksomet- ru vaditaju nemitīgos svilpienus, mudinot lēkt iekša un braukt. Desmit stundu ilgajā lidojuma izgulejuši iepriekšējas paris dienās negulēto miegu, abi priecājās par vēju, kas rotaļīgi plivinaja matus, par juras aso smaržu.

- Tu tiešam doma, ka ta ir šaja muzeja? - Dženifera pēdīgi ievaicājās, kad garam aizpukšķinaja aizvēsturisks motorollers ar produktu kravu.

-   Ja var ticčt muzeja katalogam, viņiem pieder četras vai piecas gleznas, kas savulaik bija Antomarči īpašums, - Toms atgādina ja. - Nu, kamēr paši nebūsim redzejuši, mes neko skaidri nevaram zinai.

-    Un, ja nebūs?

-   Tad meklesim talak. Nav pamata domāt, ka viņš to iznicinājis. Turklāt, ka gan vel mēs varētu pieradīt, ka musu rokas ir liras, un atgūt Evu?

Viņiem garam aizrūca neonzils 1957. gada ševrole IM-Air, ta astes stabilizatori oranžo spuldžu gaisma nozaigoja ka nesejra- ķešu izplūde. Skats bija tik ērmots, ka Dženifera pasmaidīja un atcerejas šķietami nejaušo notikumi virkni, kas bija viņu šurp atvedusi. Pirms paris dienam viņa izmekleja nenozīmīgu mākslās viltošanas lietu Ņujorka. Tagad viņa klīst pa Havanas ielām kopa ar vīrieti, kas ir galvenais aizdomas turamais "Monas Lizas" nolaupīšana, bēguļo no taisnas liesas. Grozi, ka gribi, viņas CV tas necik glīti neizskatīsies.

bet ne, viņa nenožēloja nevienu savu lēmumu. Ja viņa nebutu uzdrošinājusies aiziet kopa ar Tomu, tad joprojām, Elb aizmirsta, sēdētu kamerā - trofeja, ar ko Eera var dižoties savu kungu un pavēlnieku priekša, vezdams viņu uz giljotinu. Viņa nekad nebutu uzzinājusi patiesību par "Monu Lizu" un Luvras lomu divus gadu simteņus ilgaja slēpšanas spele. Tomam taisnība. Dažreiz atliek vienīgi ar visu tikt gala saviem speķiem.

-   Paldies, - viņa klusi bilda.

-    Par ko? - Toms apjucis smaidīja.

-    Par to, ka piedabuji mani iet tev līdzi.

Viņa saspieda loma delmu. Viņš tikko jaušami saspringa. Dženifera atlaida roku un pacēla acis. Toma seja bija domīga, gandrīz skumja izteiksme - vai viņš tagad doma par Rafaelu, Ann un Evu? Paris pēdējās dienas viņam noteikti bija grūtākās neka jebkuram citam.

Pauze.

-    Piedod, ka ievilku tevi šaja jezgā, - Toms sacīja. - Tev bija taisnība, es nebiju visu līdz galam izdomājis. Tas nebija labi.

-   Mums abiem ir, ko nožēlot, - viņa neveikli bilda.

-   Ta varētu but, - Toms pasmejas.

Viņi turpinaja ceļu klusējot; pret molu klusi plīsa viļņi, reizēm kada šļace trapija pari margam. Pēdīgi Toms atkal ierunājās:

-    Kā tu doma, vai tādiem cilvekiem ka tu un es ir iespejams… - viņš nepabeidza.

-Kas?

-   Vai mes vispār varētu… Skaties, redzi to bnnumu? - Viņš pats sevi partrauca un rādija uz lielu, izgaismotu pieminekli, kas bija uzsliets bulvāri no viņiem pa labi. Ta pamatne bija iemūrēti divi prāvi, pretejos virzienos versti lielgabali, bet starp tiem atradās krāšņs, statujām rotāts postaments, uz kura slejas divas korintis- kas kolonnas. - Piemineklis kuģim "Meina" - Amerikas karakuģim, kas tika iznīcināts šajā osta. Bija iecerēts, ka tas bus mūžīgs veltījums Kubas un Savienoto Valstu draudzībai, atgadinajums par kopīgiem brīvības un varonības ideāliem.

-    Un? - viņa neko nesaprata.

-   Tagad paskaties uz otru pusi!

Ielas otra pusē bija liels reklāmās dēlis, uz tā pec izskata zvērisks tēvocis Sems atmuguriski bega no apņēmīga Kubas kareivja ar izslietu kalašņikovu.

-   Mīļie imperiālisti, mums no jums it nemaz nav bail, - Toms pārtulkoja saukli, kas atradas starp abiem teļiem.

-   Ko tu gribi teikt? - Dženifera maigi tincinaja, manīdama, ka viņš runa riņķi un apkart, nespēdams ķerties pie lietas.

-    Es tikai domāju… dažreiz, par spīti taviem labajiem nodomiem, viss sakas ta, bet beidzas citādi, - viņš lēni sacīja, lūkodamies kādā tala punkta pie apvaršņa. - Es domāju… varbūt ir tādās lietas, kas vienkārši nevar būt.

Dženifera pagrieza galvu uz viņa pusi, un Toms lēni ieskatījās viņai acis.

-   Varbūt tadas lietas tomēr var but, vienkārši mes parak daudz plosāmies un neļaujam tām notikt, - viņa pasmaidīja.

-   Ja, droši vien ta ari ir, - viņš pamaja. - Bet, iespejams, ta ari labak.

Viņi gāja talak, un Dženiferai ausis skanēja bangu šļaksti un pilsētas drudžainais pulss.

86

Havana, Museo Napolēonico

25. aprīlis, pulksten 9:55

Napoleona muzejs atradas aiz Havanas universitātes. Uz kapnem pie monumentālās ieejas laiskojas studenti - daži lasīja no adas somam izvilktus konspektus, citi pulcējās bariņos, dalīdamies cigaretēs un stāstos, dažs pat bija pievērsies politikai, vispirms pārliecinoties, ka neviens nenoklausas.

Toms un Dženifera šķērsoja universitātes centrālo laukumu un pasoļoja garam bibliotēkai, uzmanīdamies no riteņbraucejiem, kuri nogaidīja līdz pašam pēdējam brīdim un tad nikni zvanīja, it ka nez kāpēc gajejs pats butu vainīgs, ka viņu tūlīt sabrauks. Izgājuši cauri parkam, viņi pa vārtiņiem atstaja augstskolas teritoriju un Svētā Mihaela ielas gala ieraudzīja muzeju.

Tā ēka, La Dolce Dimora, ka to deveja, reiz bija privātnams un bija būvēta krašņaja Ilorences renesanses stila, kas to ļoti izcēla apkartejo netīro un visnotaļ funkcionālo buvju vidu. Muzejs bija mazs ekstravagances dargakmens, ta sulīgi zaļie dārzi, kuros šur un tur vidēja skulptūru baltums, mirdzēja ka dubļaina upes krasta izskalots smaragds. Toms negaidot atcerejas Drumlanrigas pili, kur pirms dažām dienam bija sākusies ši epopeja. Ari ta tikpat maz iederējās sava apkaime - izsmalcināti sarta italiska fasade Skotijas raupjajos un nemākslotajos pakalnos paradijās aplam negaidīti. Tādēļ kaut kada ziņā šķita loģiski, ka viņa ceļš vedis tieši šurp.

-   Muzejā ir četri stāvi, - kad viņi nopirka biļetes, lepni paziņoja pārdevēja. - Pirmie tns veltīti dažadiem Franču revolūcijas posmiem, savukart pēdējā atrodas bibliotēka un "Paukošanas zāle" ar Valensijas flīzēm un…

-    Kur stāv pēcnāvēs maska? - Toms noprasīja, nodomādams, ka nu viņš pats uzvedas ka tūristi Luvra, kur tie paskrien garam pārejās kolekcijas neizsakamajai bagatibai, lai par katru cenu dažas minūtes pagrozītos "Monas Lizas" priekša.

-   Trešajā stava starp imperatora personiskajam lietām un citiem priekšmetiem, kas attiecas uz impērijas pagrimuma un sabrukuma periodu, - nosodoši raudzidamas viņa, meitene uzsvēra vardu "pagrimums". -Trešaja lappuse viss ir rakstīts.

Toms aši izlasīja viņas noradīto rindkopu un palocīja galvu.

-    Paldies!

Viņi uzkapa trešaja stāvā, pa ceļam ieskatīdamies "Lielaja zālē", kura glabajas Cilvēktiesību deklaracijas fragments, un garantējot pamanīdami Žana Vivre gleznoto triumfējošo Napoleona kronēšanas ainu.

-    Fantastiski - ka tas viss šeit nonācis? - Dženifera murmina- ja, kad viņi tuvojas trešajam stavam.

-    Vel lielākā fantastika ir ta, ka tas viss joprojām te atrodas, - Toms nosmēja. - Napoleons galīgi nav komunistisks reklāmās tels.

Pirmaja zālē varēja aplūkot mundierus un citas personīgas lietas - Napoleona pistoles no Borodinas kaujas, cepuri un talskati, ko viņš bija izmantojis Svētas l lelenas sala. Otra telpa bija iekārtotā kā guļamistaba.

-   Skaties! - Dženifera radīja uz bitēm izšūto gultas pārsegu - tieši tada pati bite bija pie obeliska atrastas atslēgas.

-   Gulta, kura viņš nomira, - Toms izlasīja, kas rakstīts uz plāksnītes. - Iespejams, taja gulēdams, viņš atklāja Antomarči savu noslēpumu. Bet skaties, kas tur!

Viņš rādija uz bronzas masku - viņu katakombas atrastas ģipša pēcnāvēs maskas kopiju.

-    Tatad mēs esam istaja vieta. Bet es joprojām nesaprotu, ka lai zinām, kura ir īsta glezna? - Dženifera izmisusi skatījās uz sienam, gar kurām gleznas rindojas cita pie cietas.

-    Gluži mans jautajums, - kāds ierunājās viņiem aiz muguras, un pa durvīm kopa ar četriem vīriem iejoņoja Milo. Visi viņa rokaspuiši bija bruņoti, un vienā Toms sazīmēja lielo, melno puisi ar rituālā retām uz. vaigiem: viņš bija to redzējis sadursme pie upes.

-Velns… ka tu uzzināji…

-    Neuzskati mani par galīgu stulbeni, - izsmējīgi attrauca. - Pēcnāvēs maska, ko izgatavojis tas pats dakteris, kam piedereja gramata, kuru tu tik briesmīgi gribēji dabūt savos nagos. Tu neesi vienīgais, kas prot lasīt starp rindiņām, lai gan jāteic, ka, aizņemdamies no Takeši lidmašīnu, tu manu dzīvi padarīji vieglāku. Gadījuma, ja tu pats vēl neesi to sapratis, Takeši ir viens no maniem pircējiem. - Viņš sāniski pamaja ar galvu tiem diviem rīkļurāvējiem, kas stavēja tuvāk durvīm. - Ejiet un novāciet pārējos sargus. Klusiņām. Trīs vai četri vien ir.

-Ja tu doma…

-   Tev pašam deretu padomat, Tom, - Milo salti sacīja, un Džulu iegrūda pa durvīm Evu - viņas roka joprojām karajas kakla, mati krita pari sejai, acis sarkanas un satukušas, it ka viņa butu ilgi raudajusi.

-    Eva? - Toms bažīgi iesaucās. Viņa izskatijas vel nelādzīgāk neka upmala, un Tomu atkal parņema instinktīvas dusmas, kas neizlauzas uz aru tikai tadeļ, ka tieši viņam krūtis bija notēmēts dažs šaujamais. - Kas ar tevi ir?

-   Tas drīzāk atkarīgs no tevis, - Milo neizteiksmīgi smaidīja.

-Ar viņu tas nekādi nav saistīts, - Toms nikni paziņoja.

-    Un, līdzko tu atdosi man gleznu, tas viss nebūs saistīts ne ar vienu no jums.

-Līdzkoes atdošu tev gleznu, bus zudis vienīgais iemesls, kālab mes vel esam dzīvi. Ari es protu lasīt starp rindiņām.

-   Atdod "Monu Lizu", un tas viss acumirkli beigsies, - Milo apgalvoja.

-   Tom, neklausies, ko viņš runa, - bridinaja Dženifera. - Uz viņu nevar pajauties.

-    Nav runa par paļaušanos, - Toms stingri sacīja. - Runa ir par godu, vai ne, Milo? Par veco laiku tikumiem. Tu taču atceries, ka viens no mums ir otram parada? Atceries, ka tikai man tu vari pateikties, ka esi dzīvs. Lūdzu, vari nolīdzināt šo paradu!

-    Kads ir tavs priekšlikums? - Milo piesardzīgi jautaja.

-    Es atdodu tev "Monu Lizu". Tu atdod man Evu un aizva- cies. šoreiz var nebūt ne uzvārētājā, ne zaudētāja. Mes abi varam iegūt to, ko gribam.

Milo, neko nesacīdams, uzmanīgi skatijas Tomam acis, ka me- ģinadams uzošņāt lamatas, kas varbūt slēpjas aiz ši ierosinājumā.

-    Lai notiek, - viņš ar galvas mājienu lika saviem ļaudīm nolaist šaujamos un pagrūda Evu uz Toma pusi. Toms viņu apska- va, un Eva, atviegloti šņukstēdama, paslēpa seju pie viņa apkakles. - Es pieņemu tavu priekšlikumu. Kur ta ir?

-   Tom, ko tu dari? - Dženifera satvēra lomu aiz rokas.

-    Par vēlu, - skatīdamies Milo acis, Toms atbrīvoja roku. - Paskaties sev aiz muguras!

Milo pagriežas - pie sienas virs kadas vitrīnas karajas neliels Napoleona portrets. Ģerbies melna, imperators ar neizdibināmu smaidu lūkojas tieši uz viņiem.

-    Kapec tada pārliecībā? - Milo skeptiski tuvojas gleznai.

-   Tāpēc, ka bija tikai viena persona, ko Napoleons varēja uzskatīt par tik vērtigu, lai liktu to uzgleznot pa virsu "Monai Lizai", - paskaidroja Toms. - Tas bija viņš pats.

-   Lielums atbilst, - Milo palocīja galvu, noņēma gleznu no āķa un apgrieza otrādi. - Eļļa uz papeles. Luvras marķējums. Jā, šī bus islā. Kaptein? - Milo uzsita knipi, un viņam lika pasniegts portfelis, kura viņš uzmanīgi ievietoja gleznu. - Labi, - viņš visiem triumfējoši uzsmaidīja. - Musu lietiņas ir nodarītas. Paradu esmu atmaksajis. Jauku uzturēšanos I lavana!

Milo atmuguriski virzījās ara no zāles, tad pēdīgi paklanijas, pagriežas un durvis aiz viņa aiz.vēras. Sledzene tika pagriezta atslēga.

-    Kas ar tevi ir? - Toms mazliet atstūma Evu un ieskatijas viņai acis. - Ko viņš tev nodarīja? Kas noticis lavai rokai?

-    Tu tomēr mani atradi? - viņas balss joprojām bija gurdena un izmocīta, tomēr taja ieskanejās cerība.

-    Es taču apsolīju, - Toms pasmaidīja.

-   Kaut kas neiedomājams - tu ta vienkārši ņēmi un atdevi viņiem gleznu! - uzspregaja Dženifera. - Pec visa, ko esam pārcietuši, lai to atgulu! Mes paliekam tukšam rokam!

-    Runa nekad nav bijusi tikai par gleznu, - Toms atgadinaja. - Turklāt… - viņš pavīpsnaja, - neuzskati mani par galīgu stulbeni.

-    Ko tu… Tu iesmereji viņam citu gleznu, pareizi? - Dženifera skatijas neticīgām acīm.

-    Visi pavedieni, kuriem mes sekojam, ved uz vienu vienīgu gleznu, - viņš noradīja uz nelielu gleznu virs gultas. Tajā bija attēlots pulciņš eģiptiešu strādnieku, tie tuksnesī sleja obelisku. - Servīze "Ēģipte". Description de L' Egypie. Obeliska altaris. Viss no radīja uz šo.

Eva atravas no viņa un bridi skatijas uz gleznu, tad pagriežas un ieskatijas Tomam acis; viņas mutes kaktiņos bija uzradies ņirdzīgs smīns, Dženiferas un Toma acu priekša viņas staja kļuva staltaka un vingrākā, it ka līdz šim viņa, saravusies čokura, butu kleknejusi šaura čaula…

-   Vari nakt atpakaļ, - viņa uzvārētājās tonī sauca. - Roka ir!

87

25. aprīlis, pulksten 10:26

Toms briesmīgi nobaleja, viņa acis bija platas un neticīgas.

-   Eva? - viņš izdvesa, nespēdams neuzdot jautajumu, lai gan jau zinaja drausmīgo, derdzīgo atbildi. - Ko tu dari?

-   Mainu noteikumus, - viņa smaidīja. E)urvis tika atslēgtas un zālē atkal iesoļoja Milo. - īsta ir tur, virs gultas.

-    Tu esi viņa pusē? - Toms bija apstulbis. Ne mirkli, nekad, viņam nebija ienācis prata, ka Eva varētu but Milo līdzdalībniece. Un tomēr, lai gan viņš itin nemaz nespeja to aptvert, šis fakts kaut kada ziņa šķila atskurbinoši loģisks.

-   Greizsirdībai ta kā mazliet par vēlu, - viņa atmeta.

-    Ta nolaupīšana Seviļa? Tie telefona zvani? - viņš grozīja galvu, kamēr prata drudžaini pārkārtojās pēdējo paris dienu notikumi. - Tu mani apvedi ap sluri.

-    Vai tu tiešam domāji, ka Rafaels atkal ķērās pie veca amata manis deļ? - Milo ņirgājās, noņemdams no sienas gleznu un ielikdams portfeli pirmīt pievāktās vietā. - Rafaels lo izdarīja viņas deļ.

-    Viņš bija man slikts tevs un pats to zinaja, - Evas acis dusmās zibēja, un Toms saprata, cik meistarīga mele un aktrise viņa ir - tepat viņu acu priekša bija izgaisušas pilnīgi visas Milo it ka sagadato sāpju un sirdēstu pēdas. - Es viņam devu iespeju izlabot savas kļūdas, un viņš to izmantoja.

-    Ledu mani uzpirka, lai es nozogu "Monu Lizu". Evai iena- ca prata uztaisīt kopijas un sakt tas tirgot, - Milo smaidīdams noskūpstīja viņu uz pieres. - Viņa ir teva atsitusies vairak, neka Rafaels butu varējis nojaust.

-    Un "Madonna ar varpstiņu"? Kam ta bija vajadzīga?

-    Es nebiju paredzējis, ka Takeši Rafaelu nogalinas, - Milo balss kļuva skarbaka. - Zināju, ka pietiks tev par to izdzirdēt, un tu acumirkli atskriesi. Bija doma, ka tev vajag pasviest ko tādu, lai tu paris dienas esi aizņemts, bet es tikmēr dabuju "Monu Lizu". Tiesa, viss neizdevās gluži ta, ka cerēts.

-    Vai tad? - Toms rezigneti paraustīja plecus. - Tev ir glezna un, spriežot pec visa, ari jaunkundze. Manuprat, tu savas kārtis esi tīri labi izspēlējis. - Pauze. - Kas notiek talak?

-   Talak? - Milo piemiedza acis. - Tālāk es grasos izdarīt mums abiem labu darbu.

Viņš negaidot nozibinaja nazi un novilka to Evai par rīkli. Sieviete saļima, viņas rīkle gurguļoja ka vanna, kad no tās laiž ara ūdeni, asinis tecēja viņai par krūtīm, kad viņa piespieda rokas pie kakla. Toms metas uz priekšu, taču Džulu šaujama stobrs viņam lika atkapties. Eva neizpratne palūkojas uz Tomu, tad uz Milo; platām, baiļu pilnam acīm bezpalīdzīgi izstiepa abiem pretī rokas. Drīz plaksti leni aizveras.

-    Viens no mums dzīvs no šejienes neizies, - Toms caur sakostiem zobiem nošņāca.

-    Fēliks, viņa tevi nodeva. Viņa nodeva mani. Dieva deļ, viņa nodeva savu tevu, - Milo noslaucīja nazi pret džinsu staru. - Vai tu zināji, ka FIB bija viņas DNS paraugs? Visa musu operācijā varēja izjukt viņas melu dēļ. Un par nodevību ir jamaksa. Tev to vis- labak vajadzētu zināt.

-   Es redzu, tu piesedzies ar savu kroplīgo goda kodeksu, bet patiesība tu neesi nekas cits ka slepkava.

-   Mans kroplīgais goda kodekss ir vienīgais iemesls, kura deļ tu vel esi dzīvs, - Milo skarbi atbildēja. - Mans priekšlikums joprojām paliek speķa, ja tikai tu to velies. Mes abi dodamies prom, un tāfele ir nodzēsta: mans parads atmaksats. - Viņš pastiepa Tomam pretī roku, taču Toms to ignorēja. - bet atceries, ka aģentei braunai es neko neesmu paradā, - Milo leni turpinaja, un viņa balsi ieskanejas tērauds.

Toms aši paskatijas uz Dženiferu - viņš zinaja, ka viņam nav izvēles. Dženifera, liekas, pat īsti neklausijas, viņa nenovērsdamas raudzījās uz Evas stingajam acīm. Toms sakoda zobus un, sirdij smagi dauzoties krūtis, negribīgi sarokojas ar Milo. Tas viņu cieši satvēra, pievilka klāt un ausi čukstēja:

-    Starp citu, nav taisnība, ka var iztikt bez uzvarētāja. Galīgi nav taisnība. Uzvarētājs ir vienmer.

Viņš palaida Tomu vaļa, piemiedza ar aci un saviem ļaudīm pa priekšu devas uz durvju pusi. Tur viņš apstajas un pagriežas pret Evu; viņa tonis bija neparasti maigs.

-   Zini, vispār es patiešām saku viņai pieķerties. Tu jau nu gan zini, cik tas ir bīstami, vai ne, Tom? Ka pieķeršanas liek tev atvērties, padara ievainojamu?

Milo apklusa, un Tomam gandrīz šķita, ka viņa lupas mazdrusciņ nodreb. Taču trīsas nozuda tikpat atri, ka bija paradījušās, un, kad Milo turpinaja savu sakamo, viņa balsi skanēja parastais valdonīgums.

-   Šo kļudu es vairs neizdarīšu, - viņš pasludināja, un durvis aiz viņa aizvēras.

Ilgi valdīja klusums. Dženifera piegaja pie Toma un, satvērusi viņu aiz rokas, meklēja viņa skatienu. Toms aši paraudzijas viņa un atkal ar skumju smaidu lūkojās uz Evas liki.

-   Man tik ļoti žēl, Tom.

-    Lai ko viņa bija nodarījusi, tādu sodu viņa nebija pelnījusi.

-Jā.

Atkal ilgs klusums.

-   Tev japiezvana Grīnam, - Toms piepeši ierunājās. - Jāpastas- ta, kur mes esam un kas noticis. Sajā pilsēta noteikti ir papilnam CIP ļaužu. Varbūt, kamēr policija nav nākusi mums uz pedam, viņš var noorganizēt mums izceļošanu caur Gvantanamo līci.

-   Viss kartība, viņi ir prom, - pēkšņi durvis paradljās muzeja biļešu pārdēvēja, bet triumfa smaids viņas seja izzuda, ieraugot Evas līķi. - Milo viņu nogalinaja?

Dženifera nesaprašana sarauca pieri.

-    Kas jus esat?

-    Tu jau laikam nepazīsti Dominiku? - Toms vaicāja. - Viņa strādā pie mums ar Arčiju.

-   Kas te noliek? - Dženifera pakapas atpakaļ un ar aizdomam skatījās uz abiem. - Man likās, mēs norunājām iztikt bez noslēpumiem!

-    Es pats nezināju, ka viņa te bus, līdz ieraudzīju tur, leja, pie kases, - Toms protestēja.

-   Mani atsūtīja Arčijs, - Dominika paskaidroja. - Dima dabūja zināt, ka Eva ir Milo pusē un Takeši pērk no viņa gleznas.

-    Tātad tu zināji, ka viņi bus te? Tu zināji, ka viņa tevi nodos? - Dženifera tincina ja Tomu.

-   Jā, izlasīju šo un zināju, - Toms paradīja Dominikas pirmīt iedoto muzeja ceļvedi. Viņš atvēra to trešaja lappusē. Tur bija pielipināta zīmīte. - Es pazīstu Milo. bija skaidrs, ka viņš nenotices, ka esmu viņam atdevis īsto gleznu, ja nu vienīgi bus nolēmis, ka ir ar viltību piespiedis mani to izdarīt. Ja viņš domas, ka viņam ir izdevies uzvarēt.

-    bet viņš uzvarēja. Viņš paņēma gleznu.

-    Viņš paņēma vienu no gleznam, - Dominika izlaboja. - bet vienu atstaja jums. - Viņa noņēma no sienas Napoleona portretu, ko Milo bija piekāris atpakaļ, un apgrieza to otrādi. - Paskaties uz zīmogu! Bite. Napoleona zīmogs. Ši ir "Mona Liza".

Dženifera savilka uzacis.

-    Bet ko tad dabūja viņš?

Toms iebaza roku krušu kabatiņa un smikņadams pasniedza viņai apņurcitu vizītkarti.

- Varbūt gribi vienreiz un uz visiem laikiem tikt vaļa no ta žurnālistā? Viņš varētu uzņemties izmeklešanu.

88

Maroka, Kasablanka, Muhameda V lidosta

28. aprīlis, pulksten 8:48

Ta bija gara, šaura telpa ar durvīm bez lūciņas un lielu taisnstūrveida spoguli pie labas sienas. Elektrība tika ieslēgta ārpuse, galds un krēsli pieskrūvēti pie kailas grīdas. Milo gaidīdams sēdēja uz plastmasas krēsla un ar pirkstiem nepacietīgi bungoja pa galda lamineto virsmu.

Te viņš strauji pacēla galvu - durvis noskrapsteja atslēga un pa tam ienaca divi vīrieši: viens - klibs melnacis netīros džinsos, otrs - muitas ierednis. Uz nozīmītes bija rakstīts, ka viņu sauc Muhameds Kalu.

-   Velns pārāvis, kas te vispār notiek?

-   Mesje… Martels, pareizi? - Kalu jautajoši pacēla acis no pases.

-   Jus protat lasīt vai neprotat?

-    Ja, tur viss uzrakstīts ļoti skaidri. Ļoti svaigi, - muitnieks smaidīja.

-   Kas tie par mājieniem?

-   Tie nav mājieni.

-   Tad kapec jus mani šeit turat?

Kalu paršķira dažas pie plastmasas pamatnes piespraustas lapas.

-   Es sapratu, ka jūs ievedat Maroka gleznu?

-   Tieši ta.

-   Vai ta ir vērtīga?

-    Esmu uzradījis pirkuma čeku un samaksajis ieverojamu ievešanas nodevu, jus to lieliski zinātu, ja butu papūlējies un izlasījis dokumentus.

-   Mhm. - Ierēdnis piemiedza acis. - Starp citu, vai jus esat pazīstams ar misteru Lūisu?

Milo pablenza uz otru ienaceju, kas pagaidam neko nebija teicis.

-    Man vajadzēja viņu pazīt?

-   Misters Euiss strada ASV avīzē. "Amerikāņu Dzīve".

-    "balss", - Euiss neapmierināts izlaboja.

-    "balss". Ja. Misters Lūiss doma, ka jusu glezna ir ne tikai tas, ko var redzet ar acīm.

-    Misters I.uiss neģeligi šķiež jusu laiku un manu ari, - Milo caur sakostiem zobiem atcirta. - Es gribu runāt ar kadu, kas kaut ko saprot.

-   Saksim, - Kāļu uzsita knipi, un gaisma kļuva blavaka. Spogulis pēkšņi kļuva caurspīdīgs - aiz sienas lika iedegta spuldze.

-    Kas te notiek?

-   Mums te, lidosta, ir neliela pārvietojama laboratorija, - Kalu paraustīja plecus. - Mēs nolēmām, ka butu noderīgi veikt dažas vienkāršas analīzes. Teiksim, rentgenanalizi…

-Jums nav tiesību…

-     liciet man, mesje Martel, mums ir gan tadas tiesības. Tas ilgs tikai dažas minūtes, pec tam jus ar savu gleznu būsiet brīvi.

Visi trīs pagriezās pret iegareno logu un noraudzijas, ka glezna tiek uzmanīgi izcelta no konteinera, kas bija aprīkots ar ter- mostatu, un novietota zem rentgena aparāta. Noregulējuši ierīci, laboranti nozuda aiz aizsargsienas un no turienes iedarbinaja aparatu.

Šai bridi Milo nosvida piere, viņa mute piepeši izkalta.

-   Vel tikai dažas minūtes, - ierēdnis smaidīdams mierinaja. - Aha, ir gatavs!

Laboranti pienaca pie loga un, pacēluši augšup, radīja negatīvus.

-    Izskatas, ka zem ta obeliska ir kada cita glezna, - Kalu sarauca uzacis.

-Lai ietaupītu naudu, mākslinieki ļoti bieži izmanto vecus audeklus, - Milo bramanīgi atcirta.

-   Es redzu sievieti, - Kalu turpinaja, it ka neko nebutu dzirdējis. - Viņai kaut kas ir klēpi. Bērns. Un bērns kaut ko tur roka! - viņš iesaucas.

-   To sauc par varpstiņu, - Luiss leni sacīja. - Pec manam domam, jus atklasiet, ka tur apakša ir "Madonna ar varpstiņu". Ta ir Leonardo da Vinči glezna.

-    Kerk, tu, izdzimums! - ieaurojas Milo; dūres savilkto roku pirksti bija gluži balti.

-    Vai es drīkstu jus citēt? - apvaicajas Luiss.

89

Paŗīze, Luvras pils

28. aprīlis, pulksten 9:05

-    Ludzu, pieņemiet šos ar vislabakajiem velejumiem no ASV valdības puses, - FIB direktors Grīns viegli palocijas un pasniedza gleznu Francijas kulturas ministram Morisam Fabjusam.

Toms un Dženifera saskatijas, taču klusēja. Triumfs, ko Grīns šobrīd izbaudīja, nebija darga maksa par palīdzību, sveikiem un veseliem izkļūstot no Kubas.

-    Francijas valdības uzdevuma - paldies! - Fabjuss izskalijas pavisam aizkustināts; acīm spoži mirdzot, viņš saknieba lupas un satvēra ietvaru.

-    Pec jusu luguma mes neesam tai pieskarušies, vien veikuši dažas elementāras infrasarkanas reflektografijas analīzes, - Grīns pavilka gleznu atpakaļ. - Tie nepārprotami liecina, ka zem augšējas gleznas atrodas "Mona Liza" līdz ar vairakiem uzmetumu variantiem, - viņš atkal pastiepa gleznu uz priekšu un, kad Fabjuss grasijas to satvert, parava atpakaļ, it ka viņa prata butu ienākusi vel kada doma. - Interesanti - musu speciālisti uzskata, ka viņai ap pleciem ir plāns, gandrīz caurspīdīgs plīvurs. Ka man teica, tas esot guarnello, ko tolaik nēsājušas sievietes gaidībās. Varbūt "Monas Lizas" smaids ir topošās matēs smaids?

-   Vienreizēji, - Fabjuss, skābi smaidīdams, piekrita un viņam pēdīgi izdevās kārtīgi satvert ietvaru un izraut to no Grīna rokam. - Mes neapšaubami pētīsim, vai izdosies apstiprināt šos atklājumus, - viņš atdeva gleznu adjutantam, kas ielika to konteinera un aizvēra vaku. Fabjuss nokāsējās un sakartoja kaklasaiti. - Lūdzu, sēdieties!

Ap zemu galdu bija izkārtoti četri krēsli. Toms un Dženifera apsēdas viena puse, Fabjuss un Grīns - otra. Tika piedāvātā teja un kafija.

-    Tatad pie visa vainīgs Napoleons, - Fabjuss smaidīja, pasniegdams Tomam kafijas tasi. - Pienu?

Toms noraidoši pagrozīja galvu.

-   Droši mes zinām tikai to, ka vienubrīd, kaut kad starp 1800. un 1804. gadu, kad glezna karajas viņa guļamistaba pie sienas, viņš to aizstāja ar kopiju, kas pec tam tika nogādātā atpakaļ Luvra. Tad Napoleons lika oriģinālu aizsegt ar portretu, ko jus nupat redzejat, un ta viņš varēja slepeni vadat "Monu I.izu" līdzi visur, kur vien pats devas.

-   Ja, laikam gan neviens nebrīnījās, ka viņš vadāja līdzi savu portretu, - Fabjuss smejas. - Pieticība nekad nav bijusi viņa stiprākā puse.

-     Pusdienu servīze "Ēģipte" tika izgatavota starp 1810. un 1812. gadu, tadeļ jadoma, ka ap to laiku viņam radās doma noslēpt gleznu uz visiem laikiem, - Toms turpinaja. - Attīstīdams Fģiptes temu, viņš katakombas ierīkoja "Obeliska altari", noslēpa gleznu aiz tā, bet pēc nomaskēja un iznīcināja visas liecības, ka ši katakombu daļa vispār jebkad ir pastavejusi, - turpinaja Dženifera.

-   Tad viņš noslēpa karti un atslēgu viena no servīzes obeliskiem un koda šifru noglabaja nule izdotaja "Ēģiptes apraksta".

-    Bet kādēļ viņam vajadzēja visu ta sarežģīt? - Fabjuss nesaprata. - Viņš taču bija imperators. Viņš mierīgi varēja gleznu paturēt, ja reiz. viņam ta labpatika.

-    Kas to lai zina, - Toms paraustīja plecus. - Varbūt viņš taja iemīlējās. Jus smejaties, bet man ir gadījies to redzet. Cilvēkus pārņem apmatiba. Viņi kļūst greizsirdīgi. Nepietiek ar to, ka viņiem kaut kas pieder. Viņi grib, lai ši lieta butu viņu uz mūžīgiem laikiem. Nereti viņi drīzāk ir ar mieru to iznicināt, neka pieņemt, ka viņi var to zaudēt.

-   Viņš meģinaja pec šķiršanas uzdāvināt servīzi "Ēģipte" imperatorei Žozefmei, - Dženifera pratoja. - Tātad savā ziņa Napoleons nodeva gleznu viņai glabašana.

-   Ja viņa bulu zinājusi, tad gan paturētu sev, - Grīns rūgti nosmēja kā cilvēks, kas šo to zina par šķiršanos. - Kā savdabīgus alimentus.

-    Bet viņam ta ari nerādās izdevība to atgūt?

-    Mes atkal varam tikai minēt, bet Svētās Helenas sala, kad viņš zinaja, ka drīz mirs, viņš acīmredzot visu atklāja Antomarči. Uzdāvinaja viņam gramatu un pastāstīja par servīzi.

-   Diemžēl sagadijas ta, ka nupat troni atguvušais Francijas karalis servīzi bija uzdāvinājis Velingtonas hercogam, - bilda Dženifera.

-    Bet acīmredzot Napoleons spēja pec atmiņas aprakstīt alta- ra atrašanas vietu un iedot Antomarči otru atslēgu. Atgriezies Parīze, doktors uzmekleja gleznu, nolika tas vietā nāves masku un aizslaucija pēdas. 1838. gada viņš Kuba nomira, un Napoleona noslēpums aizgaja kapa reizē ar viņu.

-   Neticams stāsts! - Fabjuss izteica savu apbrīnu. - Pilnīgi neticams!

-    Un varēja iznākt tā, ka to neviens nekad ari neuzzinātu, - piezimeja Toms.

-    Un ceresim, ka ari neuzzinās, - Fabjuss nekavejoties atsaucās. - Lai gan Francijas valdība dziļi nožēlo mesjē Ledu un Levi jaunkundzes rīcību, no šo personu pārkāpumu atklašanas sabiedrība nevienam nebūs nekāda labuma.

-    ['iekritu, - Grīns uzsvērti sacīja, stingri paskatīdamies vispirms uz Tomu un pec tam uz Dženiferu. - Kas bijis, izbijis. Svarīgi ir tikai tas, ka "Mona Liza" atkal ir tur, kur viņai jabut.

-   Cik ilga bus restaurācija? - vaicaja Toms.

-    Pusgadu. Varbūt ilgāk, - Fabjuss paraustīja plecus. - Ne laikam, ne naudai šaja gadījuma nav nozīmes.

-    Un ko jus teiksiet cilvekiem? - noprasīja Dženifera.

-    Patiesību. Ka, pateicoties Francijas policijas modrībai, "Mona Liza" ir atgūta. Diemžel gleznai nodarīti zināmi bojājumi, taču ta atgriezīsies ekspozīcijā, kolīdz tas bus iespejams.

-   Tātad es varu dzīvot bez bedu, - Toms atviegloti nopūtās.

-    Protams! - Fabjuss izjusti atsaucas. - Jus abi. Es velreiz atvainojos jums par šo nepatīkamo epizodi. Jus noteikti saprotat, ka policijas komisārs Ferā rīkojas, vadoties pec taja laika pieejamas informācijās.

-    Domāju, ka mes abi esam vainīgi pārsteidzīgu secinājumu izdarīšana, -Crins kaunīgi uzsmaidīja Dženiferai.

-   Un vispār, lai izteiktu pateicību par jusu pūlēm un grūtībām, ko esat pārcietuši pēdējas nedēļas, prezidents man lūdza jums pasniegt šo…

Viņš divas reizes uzsita knipi, un blakus uzradas adjutants, kas uz samta spilvena nesa trīs kārbiņās. Kulturas ministrs pieceļas un ar žestu noradīja, lai viņi dara tapat.

-   Šīs ir Goda leģiona ordeņa kavaliera goda zīmes, - viņš majestātiski paziņoja, paņemdams vienu no kārbiņām. Kad viņš to atvēra, visi ieraudzīja apzeltītu piecstaru Maltas krustu ar emaljas tehnika darinatu lauru un ozola lapu vainagu purpura lentīte. -Tas tiek piešķirts, godinot izcilu veikumu kareivja vai civilpersonas dzīve. Augstākā apbalvojuma Francija nav.

Toms apmulsis saskatījās ar Dženiferu. Grīns izskatijas nedaudz bals.

-   Starp citu, jāpiebilst, ka to 1802. gada iedibinaja Napoleons, noslēdzis savu Ēģiptes kampaņu. Un tagad, pateicīgas Francijas tautas varda, es šo goda zīmi piešķiru jums.

Viņš devas uz priekšu un ar plašu žestu aplika pirmo lenti Grīnam, pirms tam cieši satvēris viņu aiz pleciem un noskūpstījis uz abiem vaigiem. Grīns neteica ne varda, viņa seja pauda apstulbumu un labpatiku.

Šo pašu rituālu Fabjuss atkartoja ar Dženiferu, tad pagriežas pret Tomu.

-   Paldies, bet diemžēl es nevaru to pieņemt, - Toms apņēmīgi papurināja galvu. - Ja velaties to kadam piešķirt, piešķiriet Žanam Pjeram Dimā.

-    Dima par vairakiem pārkāpumiem ir liegts strādāt Francijas Valsts drošības dienesta, - Fabjuss nobuldurēja. - Viņš butu pilnīgi nepiemērots saņēmējs, lai kadu sīku palīdzību viņš jums ir sniedzis.

Toms pieliecas un kaut ko iečuksteja Fabjusam ausi. Klausoties no ministra sejas pazuda viss sārtums, viņš saka elpot aprauti un sekli. Kad viņš atkal ierunājās, balss viegli trīcēja:

-   Iespējams, jusu priekšlikumu tomēr ir vērts apspriest. Paskatīšos, ko šaja saistība var darīt.

90

Parīze, 1. rajons, Rivoli iela

28. aprīlis, pulksten 9:37

-   Ko tu viņam pateici? - Dženifera smējās, kad viņi izgaja uz ielas.

-    Tikai apvaicājos, vai viņam nav kada ideja, no ka Ledū dabūja naudu, lai noalgotu Milo.

-    Doma, tur neiztika bez viņa?

-    Domāju, ka ir ļoti maz ticams, ka Ledu un Levi darbojas paši uz savu roku. Kads noteikti to visu finansēja. Kads ieeļļoja diplomātijas riteņus un panāca, lai ķinieši izlaiž Milo, kad viņš bija nosēdējis tikai divus gadus no piespriestajiem desmit. Ja ne Fabjuss pats, tad kada viņam diezgan tuva persona. Tik tuva, ka ari Fabjusa galva ripos, ja tas atklasies.

-    Nu, lai butu, ka būdams, Grīns bija sajūsma, - Dženifera smaidīja.

-   Izskatijas, ka viņš to neņems nost, ari gulēt iedams, - Toms smiedamies piekrita. - Kur tavējais?

-             Šeit, - viņa paplikšķinaja pa somiņu. - Noputišu putekļus, kad Francijas vēstnieks nākamreiz uzaicinas mani uz kokteili, - viņa runaja aušīgi, taču Toms redzeja, ka ari viņa ir sajūsminata. - Kapec tu atteicies?

-   Ar tādiem zvārguļiem vīrus ved posta, - Toms citēja.

-    Kas to teicis?

-    Napoleons, - viņš skumji pavīpsnaja. - Es varbūt labak iztikšu bez tādiem.

-    Vai esi ko dzirdējis par Milo?

-    Maroka viņu izdevusi Anglijai, kur viņu tiesas par "Varp- stiņas" zadzibu. Un droši vien ari kubieši un francūži nespēj vien sagaidīt savu kārtu. Viņa rokaspuiši vel nav sadzīti Rikā.

-    Un glezna?

-    Vai tad tu nelasīji Luisa specialreportažu Nra> York Times? Visi speciālisti ir pārliecināti, ka Rafaela roku darbs ir īsta "Madonna ar varpstiņu". To notīrīs un atkal izliks apskatei Skotija.

-   Bet es dzirdēju, ka Christie's no jauna pieteikuši Takeši gleznas ūtrupei.

-    Kaut ari tie nav oriģināli? - Toms pārsteigts jautaja.

-   Viņam tagad ir oriģināli ar visiem sertifikātiem, - Dženifera paraustīja plecus. - Visiem ir ertak uzskatīt, ka nekādu viltojumu nav bijis.

-    Un Razi?

-   Mes likām viņam aizsūtīt fotogrāfijās, kurās redzams, ko Takeši izdarīja ar Hemonu. Viņš metas uz dzimteni ar pirmo reisu un sāka dziedāt ka pēc notīm, pretī dabūdams likuma aizsardzību ka svarīgs liecinieks.

-    No Takeši droši vien nav ne miņas? - Toms jautaja.

-    Ko var zināt, - Dženifera noplatija rokas. - Sešus gadus viņu neviens nebija redzējis. Iespejams, paies vēl seši, iekams viņš atkal paradisies.

Pagalma vidu abi apstajas.

-   Zini, šaja vietā es tevi pirmo reizi ieraudzīju. Šeit tas viss sakas.

-    Es parūpējos, lai tu mani ieraudzītu, - Toms atgadināja.

Dženifera pagriežas pret viņu, un pēkšņi viņas seja bija pavisam nopietna.

-   Vai šeit viss ari beigsies? Mums ar tevi?

Toms satvēra Dženiferas roku un grasījās kaut ko sacīt, taču viņu iztraucēja negaidīts sauciens.

-    Fēliks? - pāri visam pagalmam auroja Arčijs.

Abi pacēla acis un ieraudzīja, ka viņiem tuvojas Arčijs, Dominika un Dimā.

-    Man jāiet, - Dženifera atkapas, un piepeši runaja pavisam citādā balsi. - Grīns šodien lido atpakaļ un grib, lai es braucu kopa ar viņu.

-    Faliec, - Toms aicinaja. - Es tev parādīšu īsto Parīzi, būsim mes divi vien. Visu var sakt no sakuma.

-   Es ļoti gribētu cerēt, ka tu tiešām tā domā.

-    Protams, es ta domāju! - Toms apgalvoja.

-    Es zinu, tev šķiet, ka tu tā domā. - Viņa nopūzdamās nodūra galvu. - Ta nav tava vaina. Tev vienkārši allaž ir bijis tādam jābūt, lai tu paliktu dzīvs. Nepieiet kādam parak tuvu, neatver- ties, jo tad tu kļūsi ievainojams.

-   Dženij, cilvēki mēdz mainīties.

-   Daži medz, daži nemēdz. Daži grib, bet nespej, toties sagādā sāpes citiem. Es negribu, lai ta butu es. - bridi vilcinājusies, viņa pieliecas un piespieda lupas Tomam pie vaiga. - Turies, Tom.

Smaidīdama skumju, gandrīz rezignetu smaidu, viņa pagriežas un saka iet uz Rivoli ielas pusi. Pie Toma pienāca Arčijs un abi parejie.

-    Ko tādu tu pateici? - Arčijs, saraucis pieri, noskatījās, kā Dženifera attalinas.

-    Nē jel. Ko es nepateicu, - Toms nopūtās. Ausīs visu laiku atbalsojoties Dženiferas vārdiem, viņš kopa ar biedriem apsēdas uz strūklakas malas. - Nu, labā ziņa ir tāda, ka man liekas, es bušu Džeipi dabūjis atpakaļ viņa veco darbu. Ja viņš ir ar mieru izbeigt žūpošanu.

-   Cūcība, - Arčijs nopūtas. - Es gribēju teikt, ka vajag pietemp- ties ka pa svētkiem, Džeipi, bet izskatas, ka tev japaliek sausa. Kā tev neiet, vecais. Bus jasež un jaskatas.

-    Ja vien nav jaskalās, kā tu pielejies, man nekas nav iebilstams, - Dominika draiski uzsita viņam pa plecu. - Ta nav nekādā smalka aina.

Viņu smiekli aizviļņoja gaisā un saplūda ar struklaku zaigojošajam ūdens šļācem. Toms pacēla acis un redzēja, ka Dženifera jau gandriz izgājusi no pagalma. Viņa apstajas, un Toms pieceļas kajas - pēkšņi viņam šķita, ka Dženifera atskatīsies. Tomēr viņa papurinaja galvu un izgāja uz ielas. Pēc brīža viņa nozuda skatienam.

EPILOGS

Apšaubāmā slava, kas reizē ir komiska un traģiska, attiecas uz

priekšmetu, kam vairs nav nekādas saistības ar Leonardo da VlNČI…

Viņa ir kritusi par ufuri nepiesātināmajam mediju konveijeram, kura

meli spīdzina slavenības, šīs masu patēriņam lemtās būtnes. Tādēļ viņai ir laupīta jebkāda vēsturiskā un cilvēciskā realitāte… Bēt ērmīgākā fantāzija no visām ir tā, ka "monas llzas" vispār nav.

Andrē de Šastels

Parīze, 1. rajons, Luvras pils, trešais pazemes stāvs

13. novembris, pulksten 18:32

Viņu priekša stiepās gaitenis, nekrāsotās betona sienas tikko manami tuvojās viena otrai, it kā neredzamu knīpstangu spiestas, un taluma izgaisa tumsa. Laiku pa laikam piepeši raustigi iedegas gaisma atkal nakamajā posma - viņi iedami bija iedarbinājuši sensoru. Tad sparīgi iedūcās neona caurules, viņu soļu dobjais ritms līdz ar retu atslēgu saišķa trelli veidoja savadu muziķu, priekša bezgalīgi attalinajas horizonts.

Sargam, kas staveja pie glabalavas durvīm, viņus ieraugot, pietika laika pieglaust matus un sakartot mundieri.

-    Šodien ir liela diena, vai ne, mesje? - sargs ierunājās, kad abi bija piegājuši pie durvīm.

-   Nenoliedzami, - Fabjuss smaidīdams pamaja. - 1 Deviņos ir preses konference, un mes gribam pārliecināties, ka viņa saviem viesiem par prieku izskatas lieliski.

Sargs ielika slēdzenē vienu no sava saišķa atslegam, Fabjuss to pašu izdarīja otra sledzenē. 1 lermetiskas durvis ar klusu šņācienu atveras. Abi iegāja un palika stavam, gaidīdami, kad sargs aizvērs durvis; tikai tad tika ieslegta gaisma.

Iedegas viena vienīga spuldze; tas gaismas stars bija vērsts uz gleznu turpat pie sienas, apkārt viss joprojām slīga tumsa.

-   Ak tad ta, hm! - izdvesa Fabjuss. - Nav slikti, ņemot vera, ko tikai viņa nav pārcietusi.

-   Viņa izskatās lieliski, - dūdoja otrs. - Manuprat, Luvra bijusi fantastiski darbīga.

-    Diemžel lieliski izskatas visas.

Fabjuss nospieda vairakus slēdžus. Iedegas četras spuldzes, un katra no tam bezkaislīgi izgaismoja nelielu sienas laukumu. Un zem katras spuldzes karajas pa "Monai Fizai".

-   (Galvena problēma ir tāda, ka mums vairs nav ne jausmas, kura no tām ir īsta, - otrs noplatija rokas, stāvēdams starp piecām pilnīgi vienādam gleznām, kas rami lūkojas viņam pretī.

-    Ka mēs pateiksim, ta ari bus, - Fabjuss skarbi atbildēja. - Jus esat jaunais kurators. Tatad jus esat Svētais Peteris pie Debesu vārtiem. Jus izlemsiet, kura ies augša, un kura paliks te, purgato- rijā.

Kurators paraustīja plecus, pacēla roku, dziļi ievilka elpu un sāka skaitīt:

-    Fnik, benik, sikel sa…

Autora piezīme

"Mona Liza", iespejams, ir pasaulē visslavenākā glezna. Ta tiek uzskatīta par da Vinči šedevru un kopš Franču revolūcijas ir atradusies Luvras pastavigaja ekspozīcija - to nevareja aplūkot vienīgi no 1800. līdz 1804. gadam, kad imperators Napoleons Bo- naparts vēlējās, lai Lu ļoconde, ka gleznu devē francūži, karatos viņa guļamistaba Tileriju pili. Kad "Mona Liza" 1911. gada tika nozagta, sakas viena no plašakajam kriminalizmeklešanam Francijas vēsturē, un ta izvērtas par pirmo patiešām globālo masu mediju tēmu. Laupīšanas plānu bija izstrādājis Eduardo de Valfjerno, brazīliešu afērists, kas bija izpelnījies ievērību, pardodams kadam lētticīgam komersantam Eifeļa torni. Valfjerno sametās kopā ar viltošanas meistaru Ivu Šodronu, kas uzgleznoja sešas "Mo- nas Lizas" kopijas, un Vinčenco Perudžu, itāļu namdari, kas kļuva par viņa aģentu Luvra. Kolīdz pasaule uzzinaja par zādzību, Valfjerno visas sešas kopijas pardeva neizvelīgiem amerikaņu kolekcionāriem. Oriģināls palika pie Perudžas, un viņu pec vaira- kiem gadiem apcietinaja, kad viņš meģinaja pārdot gleznu Ufici galerijai; Perudža paziņoja, ka vēlējies atdot "Monu Lizu" dzimtenei, lai izlīdzinātu laupītaja Napoleona Italijai nodarīto pārestību. Visai Francijai gavilējot, da Vinči šedevrs tika atdots Luvrai, kaut ari daži izteica šaubas, vai atdota tiešām ir īstā "Mona Liza", nevis viens no Šodrona prasmīgajiem viltojumiem.

Gleznas "Madonna ar varpstiņu" zādzība 1 )rumlanrigas pili 2003. gada augusta vēl arvien ir viens no ievērojamakajiem neatrisinātajiem kriminālnoziegumiem mākslās pasaule. Glezna, ko 1501. gada pasūtīja karaļa I.udviķa XII valsts sekretārs Flormons Robertets, attēlots bērns Kristus ar krustveida varpstiņu. bērns neskatās uz mati, šadi noradot, ka ne viņa, ne ari kads cits spej glābt viņu no viņam lemta likteņa. Si glezna ir viena no nedaudzajam, ko uzskata par autentiskiem da Vinči darbiem, un kopš 1756. gada ta atradusies baklu hercogu ģimenes kolekcija. Glezna bija pārāk slavena, lai nonāktu tirgu, tadeļ tiek uzskatīts, ka zādzību, visticamāk, pasūtījusi persona, kura veļas šadu trofeju, nevis ir ieintereseta gut materialu labumu no tas pardošanas.

"Ēģiptes apraksts" radies, apbrīnojamā veidā sadarbojoties 167 zinātniekiem un petniekiem, ko dēvēja par Les Savunts, - civilpersonām, kas laika no 1798. līdz 1801. gadam sekoja Napoleonam viņa karagajiena uz Ēģipti. Description de l'Egifpte veido divdesmit trīs sējumi, un bija vajadzīgi gandrīz divdesmit gadi, lai šo darbu publicētu; taja ietilpst deviņi simti ilustrāciju, kas izdotas vienpadsmit sējumos, deviņi sējumi teksta un tris "lielformātā" sējumi - trīsarpus pēdas gari un vairak nekā divas pēdas plati. Pirmizdevumam bija tikai tūkstoš eksemplāru, un mūsdienas tie atrodami gandrīz tikai muzeju vai bibliotēku krājumos.

Sevras porcelānā servīze "Ēģipte" ir ievērojamākais līdz mūsdienām nonākušais impērijas perioda Francijas porcelānā mākslās paraugs. Tās darinašanai iedvesma smelta Napoleona Fģiptes kampaņā, un to veido ar dažadam Ēģiptes ainam rotāti šķīvji un divdesmit divas pēdas garš galda dekors, kas sastāv no tempļiem, obeliskiem, vārtiem, sēdošu faraonu figūrām un svetajiem bukiem; visu grezno hieroglifi. Tika izgatavotas divas gandrīz pilnīgi vienādās servīzes. Pirmo Napoleons uzdāvināja Krievijas caram Aleksandram I, bet otru, ko bija pasutijusi impratore Žozefine, pateicīgais I udviķis XVII beigu beigas uzdāvināja Velingtonas hercogam. Tā joprojām aplūkojama Velingtona muzeja Londona, Fpsliju namā.

Parīzes katakombas ir 186 jūdzes garš pazemes tuneļu un telpu tikls, kas atrodas kādreizējās Romas laikmeta kaļķakmens raktuves. Ar Napoleona piekrišanu raktuves astoņpadsmita gadsimta beigas tika pārvērstas par milzu kapenēm, šādi apkarojot epi- demiju, ko bija izraisījuši pavirši apbedījumi un masu kapi. Mūsdienas apmekletajiem atļauts uzturēties pavisam neliela katakombu daļa, tomēr neoficiāli (un kopš 1955. gada ari nelegāli) iekļūt tadas vietas, ka, piemeram, zem Monteņa liceja atroda- maja nacistu bunkurā, iespējams pa slepenam ieejam caur kana- lizaciju un metro. Kaislīgi katakombu petnieki, tā dēvetie cataphiles, regulāri satiekas un pat dzīvo pazemes tuneļos. 2004. gada septembri Francijas policija Trokadero laukuma tuvuma atrada pazemes kinoteātri, kura bija pieejama elektrība un tualetes. Nav do- majams, ka tads bija tikai viens.

Napoleona pēcnāves maska jeb viņa sejas ģipša atlējums tika izgatavots četrdesmit stundas pec viņa nāves 1821. gada 5. maija. Masku izgatavoja Svētas Helēnas salā izvietota sešdesmit sestā pulka ārsts Frensiss Bertons. Velak Bērlons uzdavinaja otro at- lejumu Napoleona personiskajam arstam un uzticības personai Dr. Frančesko Antomarči. No šī atlejuma Antomarči velak izgatavoja bronzas un ģipša kopijas, kas saglabajušas līdz mūsdienām. 1834. gada Antomarči ieradas ASV un pec neilgas uzturēšanas Ņuorleānā uzdāvinaja pilsētai maskas bronzas kopiju. Citi eksemplāri saglabajušies Ziemeļkarolinas universitātes kolekcija un citos Ziemeļamerikas un Eiropas muzejos. Antomarči apmetas uz dzīvi Kuba, taču jau dažus menešus pec ierašanas nomira no dzeltena drudža. Daļa viņa personisko lietu saglabajušas Havanas Napoleona muzeja - tajā atrodas viens no lielakajiem ar imperatora dzīvi saistīto priekšmetu krājumiem, tostarp I lavana atrodas ari viņa personiskais pēcnāves maskas eksemplārs. Tās pamatne ir gravējums: "Tele d' Armee" (armijas galva) - šad i it kā bijuši Napoleona pēdējie vardi.

Papildu informāciju par šīs gramatas autoru un aizraujošajiem notikumiem, cilvēkiem, vietām un priekšmetiem, kas pieminēti "Zelta zīmogā" un citos romānos par Tomu Kērku, var atrast in- terneta lapa - zvww.jamefihvitiing.com.

Džeimss Tvinings

ZELTA ZĪMOGS

Redaktore Inguna Jundze

Korektore Anija Brice Maketetajs Igors Iļjenkovs Atbildīga sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīga, Elijas iela 17, talr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Iangervaldes iela 1A.

Dž. Tvinings

Tv 420 Zelta zīmogs No angļu vai. tulk. Mara Poļakova. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 432 lpp.

ISBN 978-9984-35-380-7

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīce

Pirtnais interneta gramatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] V. Bisenieka atdzejojums.

Content

Tvinings Džeimss Zelta zīmogs

Prologs

Pirmā daļa

Skotija, Drumlanrigas pils 18. aprīlis, pulksten 11:58

2 Ņujorka 18. aprīlis, pulksten 7:00

3 Skotija, Drumlanrigas pils 18. aprīlis, pulksten 12:07

4 Ņujorka, Klermontas Jašanas akadēmija 18. aprīlis, pulksten 7:55

5 Londona, Epsliju nams 18. aprīlis, pulksten 17:13

6 Londona, Klerkenvela 18. aprīlis, pulksten 20:59

7 Tokija, Ginzas rajons 19. aprīlis, pulksten 6:02

8 Londona, Klerkenvela 19. aprīlis, pulksten 01:16

9 Ņujorka, Soho 19. aprilis, pulksten 8:50

10 Seviļa, Alameda 19. aprīlis, pulksten 17:15

11 Ņujorka, Augšēja īstsaida, Leksingtona avēnija 19. aprīlis, pulksten 11:25

12 Seviļa, Alameda 19. aprīlis, pulksten 17:25

13 Ņujorka, Sautstrīta 19. aprīlis, pulksten 15:17

14 Seviļa, Las Candalarias 19. aprīlis, pulksten 21:23

15 Ņujorka, Sautstnta 19. aprīlis, pulksten 15:26

16 Seviļa, Las Candalarias 19. aprīlis, pulksten 21:33

17 Ņujorka, Sautstrīta 19. aprīlis, pulksten 15:40

18 Seviļa, Basilica de la Macarena 19. aprīlis, pulksten 22:31

Otrā daļa

19 Ņujorka, starp 71. un 72. ielu pie Majestic augstceltnes 20. aprīlis, pulksten 6:15

20 Parīze, 15. rajons, kafejnīca Voltaire 20. aprīlis, pulksten 12:30

21 Maroka, Marakeša, Riada Al-Sinana 20. aprīlis, pulksten 14:27

22 Kanada, divsimt judžu uz austrumiem no Ņufaundlendas 20. aprīlis, pulksten 14:47

23 Parīze, Luvras muzejs, Denona spārns, trešais stāvs 20. aprīlis, pulksten 16:33

24 Parīze, Jardin du Tuileries 20. aprīlis, pulksten 17:02

25 Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 21. aprīlis, pulksten 9:02

26 pulksten 9:30

27 pulksten 10:32

28 Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala 21. aprīlis, pulksten 12:01

29 Parīze, Luvras muzejs, Denona spārns, otrais stāvs 21. aprīlis, pulksten 16:23

30 Parīze, Luvras muzejs, Napoleona pagalms 21. aprīlis, pulksten 16:49

31 Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala 21. aprīlis, pulksten 18:41

32 Parīze, 7. rajons, restorāns Ln Fmtaine dc Mars 21. aprilis, pulksten 20:17

33 Parīze, 12. rajons, Šarantonas iela 21. aprīlis, pulksten 23:02

34 Parīze, 8. rajons, "Četru gadalaiku" viesnīca Džordžs V 21. aprīlis, pulksten 23:33

35 Tokija, Ginzas rajons 22. aprīlis, pulksten 13:22

Parīzes apkaime, Lezili 22. aprīlis, pulksten 7:03

37 Parīze, 8. rajons, "Četru gadalaiku" viesnīca Džordžs V 22. aprīlis, pulksten 8:21

Parīze, 6. rajons, Kristīnes iela 22. aprīlis, pulksten 11:37

Parīze, 4. rajons, Pompidu centrs 22. aprīlis, pulksten 12:20

40 Luvras muzejs, Rišelje spārns 22. aprīlis, pulksten 16:02

41 Luvras muzejs, Denona stava pagrabs, vadības centrāle 22. aprīlis, pulksten 16:32

42 22. aprīlis, pulksten 16:49

43 Luvras muzejs, Denona spārns 22. aprīlis, pulksten 17:09

44 Luvras muzejs, Denona spārns, iekšpagalms 22. aprīlis, pulksten 17:12

45 Panze, 1. rajons, Rivoli iela 22. aprīlis, pulksten 17:12

46 Luvras muzejs, Denona spārns, vadības centrāle 22. aprīlis, pulksten 17:18

47 Parīze, 16. rajons, Maijo vārti 22. aprīlis, pulksten 17:18

48 Parīzes ziemeļi, Senklu 22. aprīlis, pulksten 17:34

49 22. aprīlis, pulksten 17:37

50 22. aprīlis, pulksten 17:37

51 Parīze, 12. rajons, Šarantonas iela 22. aprīlis, pulksten 22:55

52 Parīze, 17. rajons, viesnīca "Kliši" 23. aprīlis, pulksten 19:32

53 Panze, 12. rajons, Šarantonas iela 22. aprīlis, pulksten 8:42

54 Parīze, 8. rajons, restorāns "Fuke" 22. aprīlis, pulksten 8:50

55 Parīze, Triumfa arka 23. aprīlis, pulksten 9:58

56 Parīze, 1. rajons, galvenais policijas iecirknis 23. aprīlis, pulksten 10:31

57 Parīze, Žorža Pompidu krastmala 23. aprīlis, pulksten 11:59

58 Panze, 1. rajons, centralais policijas iecirknis 23. aprīlis, pulksten 13:33

59 23. aprīlis, pulksten 13:43

Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 23. aprīlis, pulksten 14:17

61 Vašingtona, Dž. Edgara Huvera nams 23. aprīlis, pulksten 21:05

62 Panze, 11. rajons, Šaronas iela 23. aprīlis, pulksten 15:10

63 Parīze, Sentkvena 23. aprīlis, pulksten 15:10

64 Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 23. aprīlis, pulksten 16:01

65 23. aprilis, pulksten 16:14

66 Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala 23. aprīlis, pulksten 18:01

67 Panze, 9. rajons, Druo izsoļu telpas 23. aprīlis, pulksten 18:26

68 Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala 23. aprīlis, pulksten 18:21

69 Parīze, 10. rajons, Žemapas krastmala 23. aprīlis, pulksten 19:27

70 Francija, Fontenblo 23. aprīlis, pulksten 20:43

71 23. aprīlis, pulksten 21:01

72 23. aprilis, pulksten 21:01

73 Parīze, 9. rajons, Palais Garnier 23. aprīlis, pulksten 22:10

74 Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 23. aprīlis, pulksten 22:27

75 23. aprīlis, pulksten 22:35

76 23. aprīlis, pulksten 22:49

77 Parīze, 16. rajons, Trokadero laukums 23. aprīlis, pulksten 23:03

78 Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 23. aprīlis, pulksten 23:54

79 Parīze, katakombas 24. aprīlis, pulksten 00:01

80 Parīze, 14. rajons, Observatorijas avēnija 24. aprīlis, pulksten 00:07

81 Parīze, katakombas 24. aprīlis, pulksten 00:50

82 Parīze, katakombas 24. aprīlis, pulksten 1:32

83 Parīze, 7. rajons, Senmišela laukums 24. aprīlis, pulksten 2:01

84 Parīze, 13. rajons, Hopital Pitid Salpetriere 24. aprilis, pulksten 8:02

85 Kuba, Havana, Malesona 24. aprīlis, pulksten 22:12

86 Havana, Museo Napolēonico 25. aprīlis, pulksten 9:55

87 25. aprīlis, pulksten 10:26

88 Maroka, Kasablanka, Muhameda V lidosta 28. aprīlis, pulksten 8:48

89 Paŗīze, Luvras pils 28. aprīlis, pulksten 9:05

90 Parīze, 1. rajons, Rivoli iela 28. aprīlis, pulksten 9:37

EPILOGS

Parīze, 1. rajons, Luvras pils, trešais pazemes stāvs 13. novembris, pulksten 18:32

Autora piezīme