Vitmors Edvards

Jeruzalemes pokers

Edvards Vitmors

Jeruzalemes pokers

Prologs

Vasaras sākumā, gaismai austot, kails junkurs un viņa kailā sieva, abi vecīgi, abi miesās brangi un nosvīduši, stāvēja Lielās piramīdas virsotnē un gaidīja saullēktu.

Gaiss bija silts, un tuksnesis kluss, ritēja 1914. gads, un augstdzimušais pāris no Austrumpomerānijas tikko bija piepildījis savu mūža sapni — Lielās piramīdas virsotnē, rītam austot, nodarboties ar mīlestību līdz pilnīgam un vispusīgam apmierinājumam.

Dažus akmens bluķus zemāk par virsotni sēdēja tas, ar kura palīdzību viņi bija guvuši šīs daudzveidīgās baudas, pieredzējis melnādains dragomāns un bijušais vergs, vārdā Kairs Liecinieks. Junkuram unjun-kurietei tas bija spožākais brīdis viņu ilgajos mūžos, turpretim Lieciniekam — kārtējais darba saullēkts, kurā viņš bija nopelnījis divdesmit sterliņu mārciņas par sniegtajiem pakalpojumiem.

Viņš nožāvājās un aizdedza cigareti.

Virs apvāršņa parādījās saule, un junkurs un junkuriete izpleta rokas, to sveikdami; viņu āda un mati bija tik gaiši, ka tuksneša rīta svīdā gandrīz nebija saskatāmi.

Spīdīgi sviedri un ļumdoši tauki. Saullēkts. Laiski pūzdams dūmus, Kairs Liecinieks pagrieza galvu pret ziemeļiem, kur bija dzirdama tālīna aeroplāna rūkoņa.

Tas bija mazs trijplāksnis, kas veda rīta pastu no Aleksandrijas uzgal-vaspilsētu. Liecinieks noraudzījās, kā tas top arvien lielāks, līdz atskārta, ka aeroplāns lido tieši uz piramīdu. Vēl pēc brīža viņš jau varēja saskatīt brašuli vaļējā kabīnē, smaidīgu angļu pilotu ar ādas ķiveri un lidotāja brillēm; vējā plīvoja baltā šalle.

Gulties, viņš iekliedzās. Gulties.

Taču negudrais junkurs un viņa junkuriete nedzirdēja nedz viņu, nedz aeroplānu. Lielā, sarkanā bumba pie apvāršņa bija nohipnotizējusi abus ar svelmi, kurai tā lika strāvot cauri abu vecīgajiem ķermeņiem. Aeroplāns jautri pamāja ar spārniem, sveikdams iespaidīgāko celtni, ko jebkad uzslējusi cilvēce, tad līgani devās tālāk un aiztraucās uz dienvidiem.

Kairs Liecinieks uzslējās kājās, neticēdams savām acīm. Gandrīz neredzamais vīrietis un tikpat neredzamā sieviete joprojām ar izstieptām rokām stāvēja piramīdas virsotnē, taču viņiem vairs nebija galvu, tās kārtīgi bija nocirtis trijplākšņa apakšējais spārns. Masīvie ķermeņi vēl brīdi tā stāvēja, tad lēni nogāzās pār piramīdas malu un nozuda.

Kairs Liecinieks raudzījās jaunajā saulē. Cigarete apsvilināja viņam pirkstus, un viņš to nometa. 1914. gada rīta pasts.

Košs sveiciens senatnei.

Un jaunā, apbrīnojamā lidojošā mašīna ar vienu cirtienu pārcērt deviņpadsmitā gadsimta veco, dīkdienīgo kārtību; tai pasaulei nebija lemts palikt dzīvai ātrajā mehāniskajā gadsimtā, kas pēkšņi šūpoja spārnus un rēca nekaunīgā nejaušībā.

Torīt, Lielās piramīdas virsotnē, Liecinieks vienā reibinošā apskaidrības mirklī apjauta, ka ir beigusies viņa viktoriāniskā kalpība. Viņš vairs neizdabās brīvdienās atbraukušiem eiropiešiem bazāru dibenistabās un airlaivās, kas gurdi šūpojas Nīlā. Koloniālisti vairs nesauļosiespiramīdu virsotnēs. Viktorijas laikmetam vairs nebija galvas.

Junkuram, junkurietei un arī Lieciniekam deviņpadsmitais gadsimts pēkšņi bija beidzies tajā vasaras sākuma rītā, un kas par to, ka citur pasaulē tas, ka viss ir krasi mainījies, kļūs skaidrs tikai pēc pāris nedēļām.

PIRMĀ DAĻA

1 Jeruzaleme, 1933

Tas art viss. Uz galda gulēja Jeruzaleme.

Uzvarētājs dabūs mūžīgo pilsētu, tas bija pateikts.

Lielais Jeruzalemes pokers, kas tika spēlēts uz slepenu valdīšanu mūžīgajā pilsētā, izputināšana ļoti daudziem piedzīvojumu meklētājiem laikposmā starp diviem pasaules kariem, turpinājās divpadsmit gadu un tad pēdīgi mitējās.

Tūkstošiem spēlmaņu no visas pasaules, tīkodami iegūt Svēto Pilsētu, tajos gados nodzīvojās pliki un nabagi, taču galu galā pie galda sēdēja tikai trīs, tie paši trīs, kas sākumā.

Divpadsmit gadu nesaudzīga pokera uz visaugstākajām likmēm pēc tam, kad vienu aukstu 192 J. gada decembra dienu nejauši tika izdalītas pirmās kārtis, — it kā nejauši, īsinot laiku tai pelēkajā Jeruzālemes pievakarē, kad debesis bija pārvilkušās ar mākoņiem, ieliņās zēvelēja vējš un pavisam noteikti smaržoja pēc sniega.

Lēta arābu kafijas dzertuve vecpilsētā, kur stūrī ar draņķīga arābu konjaka glāzi sagubis sēdēja jaunais O'Salivans Bīrs, vīlies īru patriots, kas sešpadsmit gadu vecumā bija cīnījies Lieldienu dumpī un pēc tam, Īrijas dienvidu kalnainē iedzīdams bailes "melnbrūnajiem", iemantojis lielā elfa godu; bēglis, kas bija aizmucis uz Palestīnu, pārģērbies par nabaga klāriešu mūķeni svētceļojumā.

Vientuļais varonis, joprojām tikai divdesmit vienu gadu vecs, todien pagalam nepārliecinoši iztaisījies par Viņas majestātes vieglās kavalērijas virsnieku no 1854. gada Krimas ekspedīcijas, ordeņiem pie krūts apliecinot, ka viņš kaut kā palicis dzīvs slavenajā neprātīgajā uzbrukumā un par to apbalvots ar Viktorijas krustu, tālu svešumā sēdēja, sakucis pār glāzi nekam nederīga arābu konjaka; tajā aukstajā decembra pievakarē dzīve bija drūma un bezjēdzīga, tādas tās lietiņas.

Piedūmotajā telpā klakstēja metamie kauliņi.

Nevis krogs, bet kaut kāda sasodīta arābu ākstība, viņš norūca. Drausmīgi, vienkārši drausmīgi. Uz pinti kārtīga alus var nemaz necerēt, bet kāda starpība, tik un tā nav neviena, ar ko sadzert.

Sejā pēkšņi iesitās salta brāzma. Bija atvērušās durvis.

Uz sliekšņa, paglābies no vēja, rokas berzēdams, stāvēja stalts meln-ādainis krāšņā dželabijā; ap galvu apsējis arābu galvautu, viņš bija tik melns, ka izskatījās gandrīz zils. Uz pleca viņam tupēja baltu pūku kamols, kaut kāds dzīvnieciņš. Ienācēja acis klejoja pa telpu, meklējot tukšu galdiņu, taču tādu nebija, visur pamatīgi satīņājušies arābi svīzdami spēlēja nardes. Tad viņš pamanīja kaktu, kur pustumsā viens pats kvernēja O'Salivans Bīrs. Pienāca pie galdiņa un smaidīdams apsēdās.

Kafiju, viņš teica viesmīlim.

Nograbēja metamie kauliņi. O'Salivans Bīrs atrāvās nostāk. Smaidošajam nēģerim bija gaiši zilas acis.

Ei, kas tad nu, O'Salivans Bīrs domāja. Kas vēl nebūs. Atkal kādam Svētajā Pilsētā prāts nesas uz jokiem. Un kas tas par baltu radījumu viņam uz pleca? Baltum balts un pūkains kā pūciņa, galvu un asti glīti paslēpis, lai nevar redzēt.

Viņš palocīja galvu, sveicinādams melno arābu.

Auksti ārā, jums tā nešķiet?

Šķiet.

Jā, taisnība. Un kas būtu šis mazais, draudzīgais radījums, kuru jūs nēsājat apkārt, lai tam izrādītu pasauli? Droši vien ceļabiedrs. Par spīti tam vējam guļ saldā miegā. Kož kaulā kā nelabais, tas vējš.

Tas ir pērtiķēns, melnais teica.

Ā, redz kā.

Albīns pērtiķēns.

O'Salivans Bīrs vēlreiz paklanīja galvu, viņa seja bija pilnīgi nopietna.

Skaidrs, kāpēc ne, viņš nodomāja. Melns arābs ar baltu pērtiķi uz čupra? Kāda runa, skaidrāks par skaidru. Par ko gan ne, es jums saku.

Pēc brīža kafijas dzertuvē, tverdamies no vēja un aukstuma, ienāca vēl viens, šoreiz grūti nosakāmas tautības eiropieds. Rokā viņš turēja lielu, smalki darinātu šaujamloku.

Kas tad atkal par fokusiem? domāja O'Salivans Bīrs. Kas te notiek? Jo tālāk, jo trakāk, tūliņ vairs nekas nebūs glābjams. Tas tips vispār nav anglis, nav ari francūzis vai vācietis, kaut kāds pilnīgi nenormāls. Un apbruņojies ar loku, ne vairāk, ne mazāk, ja nu pagadās piemērota vietiņa, kur var pašaudīties, tā pastaigājoties vienā drausmīgā ziemas pievakarē. Kaut kāds sasodīts blēdis, sataisījies pastrādāt pekstiņus Svētajā Zemē, skaidrs kā bankā. Lieku galvu ķīlā, kaut kas te nav tīrs, te kādam ir padomā negantības.

Jaunpienācējs pārlaida skatienu galdiņiem un devās taisnā ceļā uz to kaktu, kurā ar melno arābu sēdēja O'Salivans Bīrs. Pār plecu viņam auklā karājās iegarens, cilindrisks futrālis no sarkana lakkoka.

Sasizdams papēžus, viegli palocīja galvu un apsēdās. Pār galdiņu sabiezēja ķiploku dvingas mākonis.

Atvainojiet, ka iztraucēju jūsu pārdomas, kungi, bet rādās, ka šis ir vienīgais galdiņš, kuru nav pārņēmušas nardes. No otras puses, diena ir skumīga. Vai kāds no jums spēlē pokeru?

Viņš pacēla acis pret O'Salivanu Bīru, kurš vienaldzīgi palocīja galvu.

Jā, jūs, domājams, būsiet iemācījies armijā. Un jūs, draugs?

Melnais arābs laipnīgi pasmaidīja un atbildēja angliski, demonstrēdams izmeklētu izrunu.

Pirms kara man gadījās spēlēt, taču neesmu drošs, vai vēl atceros noteikumus.

Ak tā? Varbūt atsvaidzināsim atmiņas?

Eiropietis sadabūja kāršu kavu, sajauca un izdalīja piecas melnajam arābam un piecas pats sev.

Apgriezis savas kārtis, viņš atlika malā to, kas viņam bija ticis: divus kungus. Tad apgrieza melnā arāba kārtis un nolika malā divus dūžus.

Jūs esat uzvarējis, kas var būt vēl vienkāršāks. Nevēlaties izdalīt?

Melnais arābs neveikli savāca kārtis, lēni sajauca un izdalīja. Kad kārtis tika apgrieztas, viņam šoreiz bija tie paši divi dūži, kas pirmīt, un vēl viens klāt. Eiropietim bija tie paši divi kungi un trešais piedevām.

Melnais arābs pasmaidīja.

Izskatās, ka atkal esmu uzvarējis.

Tā gan, eiropietis domīgi nomurmināja. Teicama atmiņa. Munks Sondi, tāds ir mans vārds. No Budapeštas.

Ahā, skaidra lieta, domāja O'Salivans Bīrs. Nešķīstas blēdības lien laukā no Eiropas vidienes miglām un uzglūn no visām pusēm. Tā ja, es jau redzēdams redzu, kā nāk virsū nepatikšanas.

Kairs Liecinieks, atbildēja melnais arābs. No Ēģiptes; priecājos. Sakiet, kas tas jums par futrāli?

Koceris.

Bultām?

Jā. Tādi viduslaikos bija japāņu samurajiem. Bet tas mazais radījums jums uz pleca?

Pērtiķēns. Albīns pērtiķēns.

Brīdi abi vērīgi lūkojās viens otrā. Tad ungārs atskatījās uz O'Sali-vanu Bīru, kurš, skumīgi uzkumpis pār glāzi, pirkstos grozīja savu Viktorijas krustu. Viņš pārlaida profesionāla karavīra skatienu ordeņiem, kas rindojās pie īra krūts.

Krimas karš, ja atmiņa mani neviļ.

Neviļ vis. Tas pats.

Jūtu līdzi, tā bija briesmīga sagrāve. Tas uzbrukums pie Balaklavas — klaja ģeķība. Bet jūs tomēr kaut kā palikāt dzīvs. Un, tā kā viss notika pagājušā gadsimta vidū, varbūt atmiņas par jūsu kritušajiem biedriem jau varētu atkāpties. Ar sērām taču nevienu nevar atdzīvināt, vai nav tiesa?

Nevar vis, tas tiesa. Bet man visviens šodien ir drūmīgi. Drūmīgi un skumīgi, un tur neko nevar darīt.

Kāpēc tad tā, draugs?

Nezinu, kā tad to var zināt. Bet, ja es tā padomāju, varbūt tur varētu būt kāds sakars ar to, ka man manos jaunajos gados ticis pārāk daudz sutas. Ka tikai neesmu par daudz pieredzējis. Blietēts un blietēts tik ilgi, kamēr no manis nekas nav palicis pāri. Lūdzu: man ir tikai divdesmit viens gads, bet es jau esmu izkarojies karā, kas beidzās pirms nepilniem septiņdesmit gadiem. Un tā nav nekāda vieglā nasta. Vai jūs mani saprotat?

Puslīdz jā, atbildēja Munks Sondi. Vai jūs gadījuma pēc neesat īrs?

Nemaz, ne kripatiņas, no gadījuma tur nav ne miņas. Augšā viss bija sīki un smalki izdomāts, viens no tiem neizdibināmajiem lēmumiem, kurus Viņš tur pieņēma un nodeva tālāk maniem daudzcietušajiem vecākiem, tēvs bija trūcīgs zvejnieks, kurš pārtika gandrīz tikai no kartupeļiem un dzemdināja trīsdesmit trīs dēlus, es biju jaunākais un pēdējais. Sauc mani par Džo, ja vajag runāt īsi, bet, ja pasludina pār kārtīgu portera kausu, tad iznāk Džozefs Enda Kolumkils Kierans Kevins Bren-dans O'Salivans Bīrs, tie visi ir svētie, kas dzimuši manā salā, un tā nu gan nav vieta, kurp prāts nestos doties. Tukšās Aranu salas, tā to pasaules galu dēvē, jo kakts ir tik lietains un vēju vantēts, ka Dievs pat nepa-pūlējās tur pāri uzsegt zemi, lai tak Viņa ticīgie paši uztaisa augsni, ja vajag, un gan jau kādam Viņa pasaulē būs tik stipra ticība. Dažas Atlantijas okeānā iemestas klintis, nekas vairāk, lai jau tās pirmās sagaida rietumjūru briesmīgos paisumus un aukas. Tagad jums viss ir zināms un jūs redzat, ka neba tikai nejaukā laika dēļ es šodien esmu sašļucis. Lai gan vēl esmu jauns, mana dzīve ir bijusi vētraina un tuksnesīga, ja es izsakos pietiekami saprotami.

Grūti, ja?

Ļoti grūti. Tik sasodīti grūti, ka nejaudāju ne atžirbt. Godīgi sakot, man šķiet, ka ar mani ir cauri.

Nieka divdesmit viena gada vecumā?

Tas ir redzamais vecums. Garam tur iekšā ir vismaz astoņdesmit pieci, drausmīgi vecīgs un čīkstošs, īsts drebelīgs kara veterāns. Vieglās kavalērijas brigādes triecienuzbrukums Krimā, neesat aizmirsis? Man tak laikam jābūt aptuveni tik vecam.

Melnais arābs iejaucās sarunā un vērsās pie O'Salivana Bīra.

Šie izmisuma brīži, protams, uznāk, taču tos var pārvarēt. Vai jums kādreiz ir gadījies dzirdēt par angļu ceļotāju vārdā Strongbovs?

Ir gadījies. Ne reizi vien esmu dzirdējis fantastiskus stāstus un vienu otru aušīgu apgalvojumu. Patiesība ir tāda, ka nekāda Strongbova nav bijis. Nevarēja būt, saki, ko sacīdams. Anglis nevar būt tik dulns. Mīts, kas klīst pa Svētās Pilsētas krogiem, un ne vairāk. Neprātīgas pasaciņas, ko sacerējuši vietējie arābi, uz saviem lidojošajiem paklājiem plivinādamies pa mākoņiem. Opijs, tā to sauc. Par klātesošajiem nav runa, neņemiet jel ļaunā.

Melnais arābs pasmaidīja.

Neņemšu.

Tad jau viss kārtībā. Tad kāpēc jūs piesaucāt šo mītisko Strongbovu, kura nav bijis?

Melnais arābs jau grasījās atbildēt, taču ungārs viņu pārtrauca. Arī otrs pagriezās pret O'Salivanu Bīru.

Pokers, draugs. Runa bija par pokeru, nevis par levantiešu pasakām no pagājušā gadsimta. Un, ja reiz esam pieminējuši pagājušo gadsimtu, vai nebūtu labāk atvadīties no mokošajiem pārdzīvojumiem Krimā un šodien izmēģināt laimi, Jeruzālemē uzspēlējot kārtis? Kas zina, varbūt tā visu izdotos sākt no gala. Nu, ko jūs sakāt? Vai spēlēsiet kopā ar mums?

***

Sākt no gala? Džo atkārtoja. Es it kā domāju, ka jau esmu te sācis no gala, bet tā izrādījās tāda svarcelšana, ka man kumbrs sāp, ka vai traks.

Viņš palūkojās uz savām delnām, kas bija sarepējušas, cilājot milzīgu skarabeju, ar kuru viņš devās savās kontrabandista gaitās. Pirms dažām dienām viņš bija pārradies Jeruzālemē ar gigantisko akmens vaboli, kuras dobais iekšķums bija piekrauts ar ieroču kravu Haganai. Un priekšā jau bija nākamais slepenais brauciens, nākamā izjauktu čehu šauteņu krava, vēl viens angļu mārciņu žūksnis par pakalpojumiem.

Šovakar viņam visviens nebija ko darīt.

Taču viņu intriģēja kas cits, vēl viena iespēja. Melnais arābs neapšaubāmi bija musulmanis, un šis ungārs acīmredzot bija jūds, par to liecināja Dāvida zvaigzne uz atloka. Ko viņi bija iedomājušies? Ka Jeruzālemē viss ir iespējams? Pa abiem izperinājuši vienu mazu aferiņu? Nolēmuši, ka nabaga kristietim var paplucināt spalviņas tāpēc vien, ka ārā ir auksti un pelēki, un sasodīti riebīgi, galīgi ne tā, kā bija sasolīts tiem, kas cerē uz zemi, kur piens un medus tek? Klusiņām rosās te apkārt pa Svēto Pilsētu? Tādi un šitādi gājieni, un šie ir iedomājušies tā ar saviem albī-najiem pērtiķiem un samuraju lokiem un bultām atstāt viņu ar garu degunu?

Paga, paga, Džo bilda, es piedalos uz visiem simt. Bet vai mums nevajadzētu ieviest noteiktu laiku? Lai uzvara būtu godīga?

Kairam Lieciniekam, kā rādās, tas viss bija viena alga. Savukārt Munks Sondi, acīm redzami apsvērdams šo jautājumu, pacēla pie deguna Džo glāzi un paostīja. Saviebies viņš izgāza to uz grīdas, pasūtīja trīs tukšas glāzes un salēja tajās konjaku no blašķes, kas viņam bija mēteļa kabatā.

Sagadīšanās pēc man līdzi ir īsta manta.

Kā gan citādi, atsaucās Džo. Klau, ko īsti jūs atbildējāt par to laika ierobežojumu? Es laikam nesaklausīju. Man ausīs reizēm briesmīgi džinkst, un es neko citu vispār nedzirdu. Kopš kara laikiem.

Kāpēc? Munks Sondi vaicāja.

Tas briesmīgais kritiens, kad vieglās kavalērijas brigādes triecienuzbrukumā lode ķēra manu zirgu. Es nolikos taisni uz galvas, saproties, un kopš tā laika tai manā pārpūlētajā galviņā kaut kas nav lāgā. Tā vien šķiet, ka tur visu laiku ir aplenkuma stāvoklis, kaut kādas nezināmas iedabas nezināmi spēki, un tur visu laiku ir svelpoņa un klaigas, un gaudas, notiek visvisādas lietas, ar kurām es neko nevaru iesākt. No otras puses, tieši tā jau es paliku dzīvs, jo mans zirgs nogāzās un es nespēju noturēties kājās. Kaut kad ap to laiku mūsējie aiznesās uz priekšu un es paliku iepakaļ. Tāpēc lai Dievs svētī trokšņus manā galvā, es jums saku, ja to nebūtu, es te nesēdētu. Jā, tad kādu laika ierobežojumu jūs gribējāt?

Ungārs izvilka mazītiņu zelta kabatas pulksteni un nolika to galda vidū. Viņš nospieda podziņu, vāciņš atvērās, un visi trīs pieliecās tuvāk.

Viņi redzēja tukšu emaljas ciparnīcu, pilnmēnesi, ko nemaitāja ne rādītāji, ne cipari, ne ceturkšņi. Munks Sondi vēlreiz nospieda podziņu, tukšā ciparnīca pacēlās un atklājās vēl viens pulkstenis, ciparnīca izskatījās gluži parasta, taču minūšu rādītājs griezās sekunžu rādītāja ātrumā, bet sekunžu rādītāja vietā bija zibensātra ēna.

Tā gan, bilda Munks Sondi.

Viņš atkal nospieda podziņu, un parādījās trešā ciparnīca, ari visnotaļ parasta, taču abi rādītāji, liekas, nekustējās vispār. Patiesībā sekunžu rādītājs tomēr virzījās uz priekšu, taču pārlieku gausi. Visi trīs vairākas minūtes skatījās, un pa to laiku tas parādīja vien pāris sekundes.

Kairs Liecinieks izslējās taisni un pērkondimdoši iesmējās. Pat O'Sa-livans Bīrs izspieda smaidiņu. Munks Sondi, tikpat svinīgi kā līdz šim, aizvēra visus trīs līmeņus ciet un ielika zelta pulkstenīti atpakaļ vestes kabatā. Paņēmis kārtis, viņš sāka jaukt.

Man vismaz tā rādās, kungi, ka mūs gaida garš, pelēks novakars. Kādēļ īsti mēs visi esam nonākuši Jeruzālemē, es zinādams nezinu, varu vienīgi pieminēt to acīm redzamo faktu, ka tā ir visu un ikkatra Svētā Pilsēta. Lai vai kā, te nu mēs esam, un ir decembra pēdējā diena, auksta pievakare, un pavisam noteikti var sākt snigt, bet rīt būs pienācis jauns gads. Tādēļ vismaz man ir puslīdz vienalga, vai laiks iet lēni, ātri vai neiet vispār. Ko jūs abi par to sakāt?

Kairs Liecinieks iesmējās un acumirklī pārcēla kārtis. O'Salivans Bīrs negribēdams pasmaidīja un pārcēla kārtis otru reizi. Munks Sondi nolika malā savu loku un bultas, un uz galda nogūla pirmās kārtis spēlē, kas ilga divpadsmit gadu; Svētajā Pilsētā, piedūmotā arābu kafijas dzertuvē, tur tas viss sākās.

***

Jau pašā spēles sākumā kļuva skaidrs, ka trīs dibinātāji spēlē katrs savā krasi atšķirīgā manierē.

Kaira Liecinieka stils bija visoriģinālākais, jo, iekams likmes nebija saliktas, viņš vispār neskatījās kārtīs un paļāvās uz kaut kādu viņam vien zināmu vidusmēra likumu, kas nesa viņam vinnestus. Zināms, viņš visu laiku blefoja, taču svešiem neizdevās pārspēt viltībā cilvēku, kurš varēja godīgi sacīt, ka nezina, kādas kārtis ir viņam rokās.

Munks Sondi naudu rauša, likdams lietā savas nesalīdzināmās zināšanas par Levantes patēriņa priekšmetiem. Spēles noteikumi bija tādi, ka solīšanā varēja izmantot visu, kam bija kaut kāda vērtē. Tādēļ, kad uz galda gulēja kaudzīte Marijas Terēzijas dālderu un parādraksts, kas nozīmēja nākotnes darījumus ar kaltētām Ēģiptes zivīm, Šondi bija gatavs pārsolīt, lai tikai dabūtu zivis sev.

Jo Šondi vienmēr zināja, ka Persijas dināri tuvāko dienu laikā zaudēs savu vērtību attiecībā pret kaltētām zivīm un viņš tiks pie glītas naudiņas, ja Damaskā diskontēs Marijas Terēzijas dālderus, viņš dubultos savu nākotnes zivju darījumu vērtību, ar peļņu iepirkdams dinārus Beirūtā, ceturtdaļu un trešdaļu no vieniem un otriem pārdos Bagdādē nodrošinājumam pret muitnieku ošņāšanos uz Persijas robežas un tad gādās, lai viņa kurjers ar nākotnes zivīm ierastos Isfahānā piektdien, tirgus dienā, jo tad pēc nākotnes zivju darījumiem būs vislielākais pieprasījums.

Tikai O'Salivans Bīrs spēlēja atbilstoši matemātiskām attiecībām vai vismaz tā teicās, apgalvodams, ka pielāgojis pokeru ballistikas tabulām, kuras iemācījies no galvas, bēguļodams Īrijas dienvidu kalnainē; toreiz viņam bija jāturas noteiktā attālumā, jo viņš viens pats cīnījās ar "meln-brūnajiem" un nevarēja atļauties nonākt tiešā ienaidnieka tuvumā, tādēļ ar savu veco musketi šāva gaisā iztālēm, kā ar haubici, lai viņa taisnīgās cīņas lodes apmestu stāvu loku un ķertu neģēli no augšas kā debesu roka.

Kaira Liecinieka spēles pamats bija neizdibināms blefs.

Šausminošas zināšanas par levantiešu tirdzniecību, kad pienāca Mūka Šondi kārta.

Zinātniska debesu ložu trajektorija, kad solīt vajadzēja O'Saliva-nam Bīram.

Ārkārtīgi individuālas spēles metodes, turklāt klāt vēl nāca nepieredzēti izaicinājumi aklai nejaušībai: tas viss apstulbināja svešiniekus. Ne gala, ne malas, liekas, nebija ari finansiālajiem līdzekļiem, kurus trīs dibinātāji meta galdā.

Par Kairu Liecinieku paklusām stāstīja, ka viņš jau sengadis izlaupa faraonu kapenes un viņa rīcībā ir milzīgs mūmiju krājums. Visiem labi zināms, ka levantiešiem faraonu mūmiju pīšļi, šņaucami vai smēķējami mastikas veidā, ir uzticams afrodīzijs.

Cītīgi lietojot katru dienu, tie spēj ari sen neauglīgas sievietes apgādāt ar lielām ģimenēm, vīriešiem nodrošina ilgu mūžu un gudrību un

būtībā pārliecinoši aizstāj visu un jebko. Lai gan īstu faraonu mūmiju pīšļu rezerves nav neizsmeļamas, vēl bija atlicin ķēnišķīgo kaķu, kurus ēģiptieši arī bija gādīgi mumificējuši. Un, vispēdīgi, neviens nešaubījās, ka, kļuvis par galveno mūmiju pīšļu sagādnieku Vidējos Austrumos, Kairs Liecinieks bez mazākās minstināšanās samals pulveri vecas lupatas.

Runājot par Munku Sondi, šo hazāru jūdu, nebija ne mazāko izredžu, ka cits jebkad varētu izsmalstīt viņa noslēpumainās zināšanas par to, kas Jemenas paklāju un Damaskas vīģu cenām ir kopīgs ar nākamā pavasara jēru metienu visā Levantē; šo un tūkstošiem citu preču vērtības saistīja neatšķetināmi likumi, kurus spēja saprast vienīgi viņš.

Un visbeidzot O'Salivana Bīra bagātība, kas bija daudz nesenāka: viņa iespaidīgie darījumi ar reliģiskiem amuletiem, un viena no ienesīgajām nozarēm bija vienkārši darinātas koka zivis. Šīs zivis bija glīti izgrebtas cilindra veidā, viens gals resnāks — galva. Tās bija dabūjamas dažnedažādos izmēros, taču caurmērā atvāztas plaukstas lielumā. īrs apgalvoja, ka viņa abstraktās koka zivis ir precīza kopija tām, ar kuru palīdzību agrīnie kristieši tajos bīstamajos laikos slepus sazīmēja savus ticības brāļus.

Bet, ja šīs zivis bija tikai primitīvi simboli, kāpēc tās mūsdienu Jeruzā-lemē pēkšņi bija nākušas tādā cieņā un no šejienes izplatījušās pa visiem Vidējiem Austrumiem? Un, ja tās bija kristiešu simbols, kāpēc tik naski pircēji bija arī jūdi, arābi un neticīgie?

Jā, tiesa, sievietes šīs zivis lielākoties nēsāja slepšus, glabāja rokassomiņās un, meklējot sīknaudu, pat gluži vai piesarka, ja tirgotājs tās nejauši pamanīja. Toties vīrieši tās itin atklāti izrādīja bazāros, un to pielietojums nepavisam nebija abstrakts, gluži otrādi. Sasveicinādamies vīrieši ar manāmu labpatiku vicināja šos koka gabalus pa gaisu, un, pārcēlušies uz kādu kafijas dzertuvi, ar tiem velēja pa galdiņiem, lai piesaistītu viesmīļu uzmanību.

Patiesībā, ja neņemam vērā kafiju un tabaku, tad īra koka zivis Vidējos Austrumos bija visvairāk pirktā pirmās nepieciešamības prece. Tās bija visur, kur vien raugies, visu iespējamo tautību teltīs un pilīs, pat pie beduīniem, kuri zivi mūžā nebija redzējuši.

Mūmiju pīšļi. Darījumi ar nākotni. Reliģiski simboli.

Ar tādu aizmuguri trijotne bija neuzvarama. Gadu no gada viņi līdz pēdējam aptīrīja atbraucējus — apstulbušus emīrus, eiropiešu kontrabandistus un karojošus šeihus, sirdsšķīstus priesterus, dažnedažādus komercaģentus un dievbijīgus fanātiķus, itin visu pasugu svētceļniekus no tās milzīgās daudzu zemju sapņotāju armijas, kas kopš mūžseniem laikiem tēmēja uz Svētās Pilsētas kalnieni, dzenoties pēc garīga zelta; liecinieks, Sondi un O'Salivans Bīrs nepielūdzami dalīja, jauca un atkal izdalīja, ar savu nebeidzamo pokeru bez žēlastības saceļot Jeruzālemē lielākās nekārtības kopš Pirmā krusta kara laikiem, bet no drūmās kafijas dzertuves viņi tai pirmajā vakarā, pēc slēgšanas, bija pārvākušies uz kādu velvētu dibenistabu.

Mums nav jāmet miers tikai tāpēc vien, ka ir pusnakts, toreiz teica Munks Sondi.

Nav nekādas vajadzības mitēties tikai tāpēc, ka tuvojas jauns gads, piekrita Kairs Liecinieks.

Nu, džentlmeņi, ja jūs abi uz to raugāties šādi, teica Džo, tad es te Vecpilsētā zinu vietiņu, kur varētu ieviesties uz pastāvīgāku spēli. Kādreizējā senlietu tirgotava, kas pieder vienam labam draugam, šobrīd tur gandrīz vienmēr ir tukšs un kluss, jo mans draugs tagad vairs strādā tikai savā prātā; aušīgs apgalvojums, bet to jūs paši redzēsiet.

Un tā, kā gadījās, kā ne, Lielais Jeruzālemes pokers nonāca senlietu tirgotavā, kuras saimnieks bija nenozīmīgs laika tirgotājs, kuru sauca Hadžs Hārūns.

***

Kad pēc divpadsmit spēles gadiem trijotne sēdās pie galda pēdējo reizi, dalītājs bija O'Salivans Bīrs. Viņš pieteica klasisko pokeru, klāt trīs kārtis, un, kad viņš to paziņoja, Kairs Liecinieks un Munks Sondi atzinīgi palocīja galvu. Vienkārša un pamatīga partija, nekā pārgalvīga un nekā nejauša — šai spēlei piemērots noslēgums.

Un, zinādami, ka bridis ir klāt, viņi tam tuvojās palēnām. O'Salivans Bīrs atkorķēja kandžas pudeli un nesteigdamies iemalkoja. Kairs Liecinieks piebāza ūdenspīpi ar iespaidīgu mūmiju mastikas porciju un rāmā

garā pūta dūmus. Munks Šondi nolika sev priekšā bļodu ar ķiploku galviņām un mazpamazām iztīrīja to tukšu.

Drūzu karotāji, kas apsargāja spēli, saņēma savu naudu un devās uz mājām. Galda vidū gulēja jauna kāršu kava, tā šim notikumam par godu bija atvesta no Venēcijas. Pirms celofānā noņemšanas visi trīs tajā iegrieza.

Sākās jaukšana, katrs piecpadsmit vai divdesmit minūtes rīkojās ar kavu, lai to izjustu, un pēc tam vēl piecpadsmit vai divdesmit minūtes viņi visi pēc kārtas nocēla. Spēlējuši divpadsmit gadu, viņi nesteidzās. Viltīgo gājienu laiks bija palicis pagātnē. Tagad vajadzēja ko vairāk par izveicību.

Izsmēķētā ūdenspīpe, izdzertā kandžas pudele un izēstā ķiploku bļoda tika nolikta malā. Kairs Liecinieks paskatījās griestos un paziņoja savu sākuma likmi.

Musulmaņu kvartāla kazas, viņš teica.

Abi pārējie pavērās viņā.

Tās, kas tiek izmantotas sodomijai, viņš svinīgi piemetināja.

O'Salivans Bīrs piemiedza acis.

Kristiešu kvartāla kazas, viņš lika pretī. Gaļa.

Jūdu kvartāla kazas, sacīja Munks Sondi. Piens.

Trīs vīri raudzījās cits citā. Gadu gaitā viņiem bija izveidojies paradums partiju uzsākt šādi, atgādinot pienācējiem, ka Svētajā Pilsētā patiesa vērtība ir tikai īstām precēm un pakalpojumiem. Iekarotāju armija, kas patlaban pārvaldīja pilsētu, agri vai vēlu atkāpsies, jo tās impērija ruka un bruka kā jau visas impērijas kopš laika gala, tādēļ tās nauda Jeruzālemē bija sveša un nevērtīga.

Tomēr, kā reiz bezrūpīgi ieminējās laipnais Hadžs Hārūns, pakalpojumi ir vajadzīgi pat Svētajā Pilsētā; patiesībā šeit tie ir vajadzīgi vēl vairāk.

O'Salivans Bīrs izdalīja kārtis. Viņi abi ar Munku Sondi lēni paņēma savas un, pielikuši pie krūtīm, citu pēc citas pārlūkoja. Vairākas minūtes pētīgi raudzījušies, viņi izvēlējās trīs nomešanai. Kairs Liecinieks, kā arvien, savas kārtis bija atstājis guļam uz galda. Nu viņš visai apdomīgi paņēma pirmo, trešo un piekto un nometa.

Katram tika iedalītas trīs jaunas kārtis. Munks Sondi, savilcis nopietnu seju, žigli lēsa, cik vērtīgas todien ir visas iespējamās Levantes preces. O'Salivans Bīrs maķentiņ drudžaini rēķināja patriotiskas ballistiskas parabolas. Vienīgi Kairs Liecinieks savā neizmērojamajā pašpārliecībā šķita gluži vienaldzīgs pret to, kas gulēja viņa priekšā uz galda.

Tā kā viņš sēdēja pa kreisi no dalītāja, viņam pienācās uzsākt solīšanu. Ari tagad, kā jau arvien, viņš nepaskatījās uz savām jaunajām kārtīm.

Iesākuma nebūs, teica Kairs Liecinieks, iztiksim. Es šovakar negrasos veltīgi tērēt laiku, soli pa solītim palielinot likmi. Sākšu ar augstāko, un jūs abi varat spēlēt vai nespēlēt, kā jums tīk. Un tātad. Jūs, domājams, piekritīsiet, ka es ar savu dažnedažādo nelikumīgo rūpalu palīdzību valdu šīs pilsētas Musulmaņu kvartālā.

Mūmiju pīšļu ķēniņš dodas uzbrukumā, purpināja O'Salivans Bīrs. Tomēr viņš lieliski zināja, ka tā bija skaidra patiesība, gluži tāpat kā viņš pats slepeni kontrolēja Kristiešu kvartālu un Munks Šondijs valdīja Jūdu kvartālā: reliģiski simboli un nākotnes darījumi Jeruzālemē bija tikpat neaizstājami kā mūmiju pīšļi.

Nu? Tad jā vai nē? noprasīja Kairs Liecinieks.

Jā. Mēs piekrītam.

Pareizi. Tad lūk, tā ir mana likme. Valdīšana Musulmaņu kvartālā. Es lieku uz galda Musulmaņu kvartālu. Ja kāds no jums uzvarēs — bet jūs neuzvarēsiet —, tas būs jūsu. Taču vispirms jums jāsaliek līdzīgas likmes. Bez pakāpeniskas palielināšanas. Viss ir pa īstam.

O'Salivans Bīrs klusiņām nosvilpās.

Tā tik ir iedomība, nepārspējami, viņš norūca. Tu gribi teikt, ka tu liec uz spēles visu Musulmaņu kvartālu?

Jā. Līdz pēdējam saules izkaltētajam ķieģelim.

Un cilvēki? vaicāja Munks Sondi

Līdz pēdējam nedzimušajam bērnam, kas vēl dus savas māmiņas vēderā un nezina, kas viņu gaida, kad pienāks laiks pamosties.

Vārds vietā, Munks Sondi iepleta rokas. Ja reiz tā, tad es lieku galdā Jūdu kvartālu.

Jēzus Marija, labi, labi, sāka kliegt O'Salivans Bīrs, labi, es taču teicu. Ja reiz jūs tā gribat, es lieku Kristiešu kvartālu.

Divus pēdējos vārdus viņš pateica gēlu mēlē, taču pārējie saprata.

Pa šo laiku viņi cits cita valodu bija apguvuši pietiekami labi un likmi spēja pazīt jebkurā no tām.

Tā, tas bija izdarīts. Visi trīs atslīga krēslos, lai izbaudītu šo brīdi, iespēju, kas gadās ne biežāk kā mūžā. Katrs bija licis uz spēles to, kas viņam bija, un bez liekām runām bija skaidrs, ka Vecpilsētas ceturtais, Armēņu kvartāls tiks spēlētājam, kuram būs vislabākās kārtis.

Tas ari viss. Uz galda gulēja Jeruzāleme. Uzvarētājs dabūs mūžīgo pilsētu, tas beidzot bija pateikts.

Taču, lai beidzot varētu atklāt kārtis, vēl bija jāaizrit divpadsmit gadiem, kuru gaitā agrākajā Hadža Hārūna senlietu tirgotavā tika spēlēts negodīgs pokers, bet pats ārdotavas saimnieks, mūžsenais Jeruzālemes aizstāvis, ari tobrīd izklaidīgi staigāja pa istabu, un tikai pāris gadi bija atlikuši līdz viņa trīstūkstošajai dzimšanas dienai.

2 Kairs Liecinieks

Tālu braukdami? Kairs apvaicajās.

Līdz galam, mūmija čukstēja, padevīga liktenim.

Vergs Kairs Liecinieks kopš agras bērnības vāca kokvilnu Nīlas deltā, līk-ņādams līdzās savai vecvecmātei no mātes puses, lepnai, nepakļaujamai sievietei, kura sava mūža kvēlākās jūtas bija piedzīvojusi 1813. gadā.

Togad viņa, meitene no maza ciema Nūbijas tuksneša malā, bija uzņēmusi savā būdā valdzinošu ceļotāju, kurš dēvējās par šeihu Ibrā-hīmu ibn Hārūnu. Jaunais, spridzīgais šeihs, kurš stāstīja, ka esot islāma likumu zinātājs, apgalvoja, ka zilās acis mantojis no saviem čerkesu priekštečiem.

Tomēr, kā dienās uzzinās Kairs Liecinieks, viņa klejojošais vecvectēvs patiesībā bija pārģērbies eiropietis, bezgala apdāvināts šveiciešu valodnieks, kurš gribēja zināt visu līdz pēdējam sīkumam un kura pēctečiem, tiklab zināmajiem, kā nezināmajiem, arī bija paredzēta liktenīga loma Lielajā Jeruzālemes pokerā, kas norisinājās vairāk nekā gadsimtu vēlāk.

Kā jau varēja gaidīt, jauno šeihu Ibrāhīmu mazajā ciemā Nūbijas tuksneša malā drīz pārņēma nemiers. Ar asarām acīs atvadījies no sieviņas, viņš atkal devās ceļā, apsolīdams pēc trim mēnešiem atgriezties. Taču, solītajā laikā pārradies, viņš ciemu atrada nopostītu, bet tā iemītniekus bija aizvedusi mamlūku banda.

Napoleons mamlūkus, šos viduslaiku karošanas stila reliktus, kas bija cēlušies no mongoļu un tjurku vergiem un ar laiku kļuvuši par Ēģiptes valdniekiem, pirms gadiem piecpadsmit bija ietriecis tuksnesī. Kaut arī Krievijas stepēs valdošie laikapstākļi viņiem bija deviņus gadu simteņus tāla pagātne, atmiņas par ledainajām aukām bija dziļi iespiedušās viņu kūtrajās smadzenēs, un Nūbijas nežēlīgajā karstumā viņi joprojām valkāja biezu vilnas apakšveļu. Uzcirtušies lepnos halātos, ar milzīgiem, zaigojošiem turbāniem galvās, apjozušies ar dārgakmeņiem inkrustētus zobenus un seglu somas piekrāvuši ar zeltu, vienmēr vadādami līdzi visas savas bagātības, viņi aizmiglotām acīm smagi jāja kaujā, bet blakus, vicinādami zaļos Pravieša karogus, skrēja viņu priekazēni.

Mamlūki bija pederasti un vairoties nevarēja. Valdīdami Ēģiptē, viņi iepirka zēnus no Krievijas dienvidiem un tad uzbaroja, lai dienās viņiem būtu pēcteči, taču šīs atradnes vairs nebija pieejamas un tāpēc šī muhamedāņu karotāju kasta mazpamazām izmira.

Vēl dzīvie bija uzburbuši vecūkšņi, vārgulīgi astmatiķi, kurus mocīja ļaundabīgi taisnās zarnas audzēji un niknas ēdes, kas visvairāk uzkundzējās viņu cirkšņiem un padusēm. Pūdami pie visām miesām tik briesmīgi, ka, ja vējš pūta no īstās puses, vietējās ciltis jau iepriekš zināja par viņu tuvošanos, mamlūki savu dzīvi barbariskā greznībā uzturēja, postīdami ciemus un pārdodami sagūstītos afrikāņus arābu vergu tirgotājiem. Kaut kā saņēmušies neilgam sirojumam, viņi pēc tam atkal atgriezās pie Nīlas un savās liellaivās no jauna ieslīga mironīgā sastingumā, izstie-pušies zem audekla nojumēm, kuras viņu kalpi dienu un nakti aplaistīja ar ūdeni, bezjēdzīgi pūlēdamies spirdzināt gārdzošos miesas blāķus. Tā viņi tur gulēja, stiklainām acīm raudzīdamies tuksnesī, un apātiski domāja par to, kā bija gājusi zudībā viņu agrākā lepnā dzīve Vidusjūras krastos, kur bija atlicin glāsmainu vēju un aromātu, un citas izšķērdīgas greznības, kā gan tā bija sakritusies līdz šai reptiļu eksistencei karstuma neatmaņā vēl simtiem jūdžu tālāk par vistālāko aizkakti.

Vienā no šīm liellaivām 1813. gadā Liecinieka vecvecmāte dzemdēja meitu, melnum melnu kā viņa pati, taču mazās acis bija gaiši zilas kā viņas mīļotajam šeiham Ibrāhīmam. Meitenes mamlūkiem nebija vajadzīgas, un māte ar meitu tika pārdotas arābu vergu tirgotājam, kurš viņas līdz ar citām verdzenēm aizveda uz Nīlas deltu un tur pārdeva darbam kokvilnas laukos. Meita pienācīgā laikā dzemdēja meitu, un tā meita — dēlu, arīdzan melnu un zilacainu. Abas mātes drīz pēc dzemdībām nomira no dizentērijas, un tādēļ zēnu uzaudzināja vecvecmāte, kuru galu galā ari paņēma dizentērija; tas notika 1892. gadā, pēc gandrīz astoņiem verdzības gadu desmitiem.

Pēc viņas nāves mazā Kaira Liecinieka saimnieks atlaida viņu brīvībā; uz tādu žēlsirdības darbu viņu skubināja islāma reliģija.

Divpadsmit gadu vecumā izsviests viens plašajā pasaulē, neskolots grāmatu gudrībās un nemācīts amatā, zēns izdarīja to, ko Ēģiptē deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē darītu ikkurš katrs melns bērns. Viņš aptina galvu ar autu un devās putekļainajā ceļā uz galvaspilsētu lūgt padomu bijušajam vergam Menelikam Zivāram.

***

Ēģiptes melnādaino vidū Menelika Zivāra stāvoklis bija neparasts, un tam bija vairāk nekā viens iemesls.

Vergus uzaudzina saimnieku reliģijā, un tādēļ lielais vairums ir muhamedāņi. Turpretim Menelika saimnieku Zivāru atzars nāca no koptiem, un Meneliks bija papūlējies iemācīties koptu mēli: mirušu ēģiptiešu valodas paveidu, kurā gar Nīlas krastiem runāja kristietības rītausmā.

Ar šādu sasniegumu varēja lepoties vēl tikai viens vienīgs cilvēks, Koptu baznīcas galva jeb Aleksandrijas patriarhs, kura pienākums bija iecelt baznīcas galvu Etiopijā, vienīgajā valsti, kur šī kristiešu sekta bija valsts reliģija, un tāpat vienīgajā Āfrikas valsti, kur valdītāji nebija eiropieši.

Tā kā neviens, izņemot Meneliku un patriarhu, šo mēli nezināja, viņi izmantoja izdevību un satikušies sarunājās koptiski. Saprotams, nevienam nebija jausmas, par ko viņi runā, tomēr Ēģiptes melnādainie ticēja, ka, ja reiz Meneliks ir tuvos draugos ar Koptu patriarhu, tad viņa ietekme neatkarīgajā melnajā Āfrikā ir lielāka nekā jebkuram citam melnajam zemes virsū.

Pat viņa vārds itin kā apliecināja šo īpašo stāvokli, jo par Meneliku sauca Etiopijas pirmo imperatoru.

Taču viņa izcilo vietu melnādaino kopienā nostiprināja ne tikai politiskā ietekme vien. Meneliks Zivārs bija ari deviņpadsmitā gadsimta dižākais eģiptologs.

Menelika pirmais saimnieks, turīgs kokvilnas tirgonis, vārdā Zivārs, savu dēlu, vēl pavisam mazu, bija aizsūtījis mācīties uz Angliju. Zivārs-dēls atgriezās Aleksandrijā ar pamatīgām zināšanām par arheoloģiju, taču, tik ilgi nodzīvojis ārzemēs, viņš neko nezināja par Ēģiptes samaitātajiem tikumiem. Lai varētu nodoties izrakumiem, viņam bija vajadzīgs lietpratīgs dragomāns, proti, pavadonis un tulks, kurš uzraudzītu zaglīgos strādniekus un dāļātu bakšišu no Nīlas deltas līdz pat augštecei. Aleksandrijas patriarhs viņam tūdaliņ aizrādīja, lai meklē vien pats savās mājās: viņa saimes ļaužu vidū ir apķērīgais vergs Meneliks.

Zivāra dēls un Meneliks kopīgiem spēkiem izrakņāja visu deltu. Meneliks ātri vien iemācījās lasīt hieroglifus un itin drīz sāka ierosināt, kur būtu vērts rakt. Gaišais prāts lika sevi manīt, un pēc neilga laika šķietamais vergs bija skolotājs un šķietamais saimnieks bija skolnieks.

Meneliks, pat atlaists brīvībā, bija un palika visādā ziņā ideāls dragomāns. Viņš pieticīgi turējās ēnā, pat tik lielā mērā, ka ari tad, kad viņa saimnieks ar viņa atklājumu palīdzību kļuva slavens visās Eiropas universitātēs, neviens, kas nepiederēja Ēģiptes melnādaino kopienai, un visā Eiropā neviena pati dzīva dvēsele nebija dzirdējusi par to Zivāru, kurš bija pelnījis godu: par Meneliku, slepeno zinātnieku un afrikāņu tautas lielo varoni.

***

Kad mazais Kairs ieradās lūgt viņa padomu, melnādainais eģiptologs jau bija vecs. Gadu gadiem līkņājis kapeņu šaurībā, viņš sirga ar artrītu smagā formā un pats izrakumos vairs nepiedalījās. Viņš tikai norādīja citiem, kur jārok, izskaidroja atgādātos atradumus un diktēja monogrāfijas, kuras citi pēc tam publicēja savā vārdā; anonimitāte viņam jau sen bija kļuvusi par paradumu.

Pa starpu pie viņa nebeidzamā straumē plūda godbijīgi jauni lūdzēji no visas Āfrikas, melni zēni un meitenes, kas uzsāka savu dzīves ceļu un vēlējās zināt, ko darīt un kā rīkoties.

Artrīta dēļ Meneliks visērtāk jutās, gulēdams uz muguras. Un, tā kā viņš lielāko sava mūža daļu bija pavadījis kapenēs, nav brīnums, ka vistīkamākā guļamistaba viņam bija sarkofags.

Sarkofags, kuru viņš bija sev izraudzījis, bija īpaši masīvs akmens bluķis, kurā pirms tam bija uzturējusies Heopsa mātes mūmija. 1880. gadā devies pelnītā atpūtā, Meneliks Zivārs lika sarkofagu novietot pazemes kapenēs, kuras bija atklājis Kairā, apakš parka Nīlas krastā. Tur tad viņš kopš tā laika pieņēma apmeklētājus, gulēdams uz muguras savā gultā sarkofaga dziļumos. Lūdzējus pa vienam aicināja ienākt kapenēs uz sarunu, kas varēja ilgt tiklab dažas minūtes, kā gandrīz visu dienu, atkarībā no tā, cik bieži vecais zinātnieks aizsnaudās savā pazemes velvē, kur neiekļuva ne mazākais ārpasaules troksnītis un gandrīz nebija gaisa.

Ieradies parkā, mazais Kairs vairākas nedēļas stāvēja rindā, gaidīdams savu kārtu. Pēdīgi tā pienāca, un apkalpotājs ar žestu aicināja viņu doties lejup pa stāvajām kāpnēm, kas veda uz kapenēm. Viņam pieteica uzreiz aizvērt durvis, saimnieka acis bija atradinājušās no dienas gaismas. Kairs uz pirkstu galiņiem notipināja pa kāpnēm, dziļi ievilka elpu un iešmauca pa durvīm.

Viņš nonāca tumšā kambarītī, kur viņam priekšā neskaidri vīdēja gigantisks, galvgalī šaurāks sarkofags. Zēns vēlreiz dziļi ieelpoja un pie-tipināja klāt, lai ielūkotos iekšā.

Viņam aiztrūka dvaša. Tālu lejā akmens monolīta dobajos dziļumos, starp grāmatu kaudzēm un noslēpumainām piectūkstoš gadu vecām rakstu zīmēm gulēja izkaltusi mūmija ar milzīgu lupu uz krūtīm. Mazais Kairs pārbijās līdz nāvei. Piepeši mūmijas savītusi roka uzšāvās gaisā un vispirms satvēra, bet tad arī pacēla lupu. Kolosālā, nekustīgā acs, kas cauri stiklam raudzījās viņā no senlaikiem, bija vismaz divas collas plata.

Ahā, pieķēru, mūmija ieklukstējās.

Mazais Kairs drebēja pie visām miesām. Zobi klabēja, seja pludoja sviedros. Mūmijas mute gausi iepletās sausā, grumbainā smaidā.

Kuš, kuš, dēls, rimsties. Es jau ari esmu tas, kuru tu gribēji satikt. Kā tevi sauc?

Mazais Kairs nočukstēja savu vārdu.

Patiešām? mūmija pārvaicāja. Hm, ne jau nu saimnieks tevi tā nosauca; kur tad tu tādu vārdu dabūji?

No manas vecvecmātes, kungs.

Viņas uzvārds bija Lieciniece?

Nē, kungs. Viņai vispār nebija uzvārda, kungs. Bet man viņa deva šādu, kungs.

Savādi. Kāpēc?

Nezinu, kungs.

Viņa tev neko nepaskaidroja?

Nē, kungs.

Tevi uzaudzināja viņa?

Jā, kungs.

Visi citi bija pāragri miruši?

Jā, kungs.

No dizentērijas?

Jā, kungs.

Mjā, āreče, kāds paradokss. Nīla dāvā mums šo zemi, taču par to ievāc meslus. Labā upe reizē ir ari ļaunā upe. Tagad atzīsties, dēls. Pirms mirkļa es tevi pieķēru nobijušos no pagātnes, bet melnie, tādi kā mēs, no pagātnes nedrīkst baidīties. Starp citu, runājot par pagātni: ko tu zini par savējo?

Es zinu, kur bija dzimusi mana vecvecmāte, kungs.

Nūbijā, es teiktu, spriežot pēc skata. Acis gan nav nūbiešu. No kurienes tev tādas?

No vecvectēva, kungs. Viņš bija čerkesu klejotājs, kungs.

Ak, tā viņš apgalvoja? Ko vēl tu par viņu zini?

Viņš bija islāma likumu zinātājs, kungs.

Arī to viņš pats apgalvoja, ja?

Jā, kungs.

Tā, tā. Vai viņam gadījumā nebija ari vārds?

Bija, kungs. Viņu sauca šeihs Ibrāhīms ibn Hārūns, kungs.

Mūmijas sažuvusī seja atkal savilkās grumbainā smaidā.

Jā, protams, kā gan citādi. Tas jauneklis bija nerimša un klejotājs, par to nav šaubu. Pēc tam viņš paņēma savu pauniņu un devās tālāk, bet tava vecvecmāte krita gūstā un tika pārdota verdzībā?

Jā, kungs.

Mamlūki?

Jā, kungs.

Mūlāpi, visi kā viens. Neatmanīgi, aptaukojušies pederasti. Diezin vai viņa tos pārlieku ieredzēja, ko?

Nemaz, kungs.

Tā jau man likās. Bet tas viss notika gadsimta sākumā, un tā nav nekāda pagātne. Praktisku apsvērumu pēc pagātne beidzas ar Jaunās valsts izpostīšanu. Zini, kad tas bija?

Nē, kungs.

XXX dinastija. Grūti laiki. Jā, tas nu ir skaidrs.

Mūmija aizvēra acis. Kādas desmit minūtes gulējusi klusumā, tā sakustējās un pakasīja degunu. Vēlreiz pacēla milzīgo lupu, un aiz lēcas atkal parādījās divas collas plata acs.

Vai tu, dēls, teici, ka tev vajadzīgs darbs?

Jā, kungs.

Cik necik runā angliski?

Nē, kungs.

Sīkums, iemācīsies. Es tā pieņemu, ka tu esi muhamedānis.

Jā, kungs.

Pats par sevi saprotams. Tavai vecvecmātei bija ilga atmiņa, un viņa vēlējās nokārtot dažu labu rēķinu. Bezgala lepna sieviete?

Jā, kungs.

Tas der, bet lai paliek nākotnei. Šobrīd tev vajadzīgs amats, un es domāju, ka tev vispirms jākļūst par dragomānu, tāpat kā man savulaik. To amatu, kas mums ir pieejami, nemaz nav tik daudz, un iesākumā nebūs ne vainas. Tev vajadzīgi sakari.

Jā, kungs.

Labi. Sāksi kā māceklis un pamazām virzīsies uz augšu. Klausies uzmanīgi, tagad tu dzirdēsi noteikumus. Turies ar cieņu, neviebies, nečīksti un neboli acis. Izturies pieklājīgi un pakalpīgi pret dāmām, pieklājīgi, bet ne tik stīvi ar kungiem. Kad tu kaut ko nesaproti, vienmēr saki Jā, kungs, un sparīgi māj ar galvu, izlikdamies ka visu saprati. Saņemdams dzeramnaudu, zemu paklanies un bubini, cik liels prieks tev bija pakalpot, un beigās itin kā nenoteikti ierosini, vispirms mazdrusciņ paminstinājies, ka vajadzības gadījumā ir pieejami arī sarežģītāki pakalpojumi. Galvenais, smaidi. Smaidi vienā smaidīšanā, lai izskatās, ka tev ārkārtīgi patīk tas, ko tu dari, lai cik ari tas darbiņš būtu garlaicīgs un neldzīgs. Taču esi caurcaurēm diskrēts, nekādā gadījumā neej tālāk par mājienu, ka ceļotājus no Eiropas parasti uzmundrina tuksneša gaiss. Un esi laipns. Nevienam nedari pāri. Vai vecvecmāte tev to piekodināja?

Jā, kungs.

Tā jau man likās. Kas attiecas uz rēķinu kārtošanu, viņa līdz sīkumiem nenolaidās. Labi, vari iet. Apkalpotājs iedos tev adresi. Saki, ka tevi sūtu es, un pēc nedēļas atnāc atkal un pastāsti, kā tev veicas. Un vispār, pagaidām nāc šurp katru nedēļu.

Jā, kungs.

Un tev jāzina, ka tad, kad tu ienāci, es negulēju, un arī pirms dažām minūtēm nebiju aizmidzis. Visi domā, ka es guļu, bet patiesībā es aizceļoju. Nepadzīvojot vienā vai otrā dinastijā, tās nav iespējams saprast. Vai tu saproti?

Jā, kungs.

To sacīdams, sparīgi māj ar galvu.

Jā, kungs.

Labi. Iegriezies pēc nedēļas.

Jā, kungs, mazais Kairs čukstēja, uz pirkstgaliem attālinādamies no milzīgā akmens bluķa.

Viņš kļuva par dragomānu mācekli un ar pārsteigumu atklāja, ka šim amatam ir maz sakara ar tūristu vadāšanu apkārt, palīdzot tiem kaulēties bazāros. Viņa pienākumi lielā mērā bija saistīti ar seksu.

Lielais vairums eiropiešu, kuri ziemoja Ēģiptē, vien retumis izgāja no viesnīcu plašajām terasēm, kur viņi eleganti meta lokus, slavēdami laika apstākļus un paļādami vietējo neizdarību un nevīžību. Nedaudzie, kas nolīga dragomānus un drosmīgi devās šķērsielās, bija tie, kuri meklēja seksuālās vaļības, kuras domājās izpilnām pieejamas Austrumos, meklēja anonīmu uzdzīvi svešā zemē: tieši to, ko varēja nodrošināt dragomāns.

Šai flegmātiskajā gaisotnē, ko veidoja neslēpta viktoriāniska smalk-manība un slēpti imperiālistu netikumi, jaunais Kairs, pārlieku necenzdamies, apguva amatu. Dienu no dienas viņš pulksten divpadsmitos ieradās pie Lietu sekretāra, pilsētas galvenā dragomāna un viņu savstarpējās palīdzības biedrības priekšsēdētāja, kura pienākums bija skolot mācekļus un izdalīt nosūtījumus darbā. Tie ienācās reti, angļi Ēģiptē piekopa visnotaļ nesteidzīgu dzīvesveidu. Un šā vai tā dragomāna klienti lielāko tiesu gulēja, jo nespēja izturēt karstumu, un arī opijs nepavisam nevairoja možumu.

Tā jaunajam Kairam šajos pirmajos vientulīgajos mēnešos lielpilsētā bija pārpārēm klusu stundu, kurās viņš, klausīdamies klienta vai klientes krākšanā, varēja nodoties sapņiem par nākotni, un viņa sapņi arvien aizplūsmoja pie tā apbrīnojamā notikuma, kuru tik bieži pieminēja Meneliks, pie četrdesmit gadu ilgās sarunas, ko večuks reiz bija risinājis ar savu labāko draugu, angļu lordu un teiksmainu ceļotāju vārdā Plantagenets Strongbovs.

***

Meneliks ar Strongbovu iepazinās 1838. gada vasarā, dažas nedēļas pēc tam, kad ceļotājs bija atgriezies no kārtējās noslēpumainās ekspedīcijas; šoreiz tā bija uz Ārējo Persiju.

Septiņas pēdas un septiņas collas garš stāvs, kuru vainagoja prāvs, melns turbāns, kalsnais torss ietīstīts īsā, melnā halātā no nemazgātas un nesukātas kazas vilnas, ij nospeķotais turbāns, ij pinkainais halāts laikam dabūts dāvanā no kādas mežonīgas cilts Persijas kalnos: nav vārdam vietas, putekļainajās Kairas ēģiptiešu kvartālu ielās jaunais, augstprātīgais angļu hercogs izskatījās ērmīgi. Viņa sejā jau bija dziļas rētas, no ceļojumiem, turklāt viņš bija ārkārtīgi vārgs pēc nesenās saķeršanās ar holeru, kas gandrīz izrādījās liktenīga.

Tomēr Meneliku, jādomā, visvairāk pārsteidza pārnēsājamais saules-pulkstenis, ko Strongbovs nēsāja, apjoztu ap vidu, nejēdzīgi smags bronzas gnomons, uz kura bija iegravēti arābu aforismi un norāde, ka tas izkalts Bagdādē piektās Abasidu kalifu dinastijas laikā.

Meneliks nekad nebija redzējis, ka eiropietis staigātu tādā izskatā, kur nu vēl angļu hercogs, un vispār Ēģiptes vasaras smacīgajā tveicē tāds tērps bija kaut kas neiedomājams. Strongbovs tūdaļ pamodināja viņā ziņkāri.

Visi zināja, ka jaunais angļu hercogs nicina savus tautiešus, toties īstu levantiešu sabiedrībā viņam, rādās, patika uzturēties un viņš vislabprātāk biedrojās ar nabagiem un vazaņķiem, kas pelnījās burdamies, tenkodami un izvezdami atkritumus. Licis aiz ausīm šīs baumas, vienā svelmainā dienā Meneliks bazārā pienāca Strongbovam klāt un stādījās priekšā. Strongbovs bija modrs; viņam, kā allaž, padusē bija pamatīga boze — greiza, nopulēta sakne —, ko viņš draudīgi atvēzēja, ja kāds pateica kaut ko tādu, kas viņu neinteresēja.

Menelikam tobrīd bija divdesmit gadu, par vienu vairāk nekā Strongbovam. Viņš vēl joprojām bija vergs un ierindas dragomāns, toties viņš runāja koptiski un prata likt lietā savu acīgumu, kas dienās palīdzēs atminēt ļoti daudzu kapeņu noslēpumus. Patiesībā kairiešu vidū bija pavisam maz tādu, kuri pilsētas padibenes spētu aprakstīt ar tādu zinī-gumu un garšu, kā to jaudāja Meneliks.

Viņš smaidīdams devās uz priekšu. Kad Strongbovs neminstināda-mies atvēzēja bozi, Meneliks izkliedza rupju koptu sveicienu, kas Nīlas krastos nebija dzirdēts vairāk nekā tūkstoš gadu: sarežģītu, neķītru pa-teicienu, ko sendienās lietoja laivinieki, kas atradās vistuvākajās attiecībās cits ar citu. Strongbovs, saprotams, ne vārda nesaprata, taču nojauta, ap ko lieta grozās, un tas viņam patika. Viņš nolaida bozi un pasmaidīja, savukārt Meneliks pārgāja uz piedauzīgu arābu dialektu un laida vaļā nešpetnu ķengu runu par dažiem labiem angļiem, kas upmalās pinas ar noziedzīgiem elementiem; tas Strongbovam gāja pie sirds vēl labāk.

Spiedīgā tveice, kas valdīja bazārā, vairs nebija izturama. Abi jaunekļi nosprieda, ka derētu kaut ko iedzert, un iegāja pa pirmajiem vārtiem, kas viņiem gadījās Nīlas krastā. Nejaušības pēc tas izrādījās restorāns, kurā mēdza patverties dīki dragomāni, smulīga āra ēstuve, kurai bija lapotu vīnstīgu un ziedu pārjums, dīķis, kurā plunčājās miegainas pīles, un būris, kurā astes gurdi stirināja bļaurīgi pāvi. Lētais vīns bija stiprs, vircotais jērs gards, izkāmējušie arābu viesmīļi kustējās kā somnambu-las un, kūpinādami opiju, kļuva jo stundu, jo bezpalīdzīgāki.

Tur, pavēņa spirdzinošajā sanoņā, Strongbovs un Meneliks nosēdēja visu garo vasaras svētdienu, ēzdami, dzerdami un barodami rāmās pīles, vērodami, kā pārojas nervozie pāvi, un aizrautīgi pārspriezdami visu, kas ienāca prātā, līdz pievakarē abi bija tā apskurbuši, ka, viens otram piepalīdzēdami, pāri margām ielēca duļķainajā upē un tikai pēc tam grīļīgiem soļiem devās nosnaust vēlu diendusu.

Todien pie Nīlas tika noslēgta cieša draudzība. Kopš tā laika Strongbovs ik reizi, kad viņš atradās Lejas Ēģiptē, sūtīja ziņnesi pie Menelika un abi kādu svētdienu atkal satikās tajā pašā smulīgajā upmalas ēstuvē zem lapoto vīnstīgu un ziedu pārjūma, allaž sēdēja pie tā paša galdiņa, pie kura bija zvilnējuši pirmajā reizē, un turpināja juceklīgo, aizsma-kušo sarunu, it kā ne uz mirkli nebūtu šķīrušies, pārkliegdami pāvus un barodami pīles, piesita māgas ar vircotu jēru un neskaitāmām karafēm vīna, kuras no jauna piepildīt vajadzēja viņiem pašiem, jo viesmīļi gadu gaitā bija kļuvuši tik vārgi, ka vairs neko nespēja atnest; Meneliks tikām sasniedza arvien lielāku izcilību zinātnē, savukārt Strongbovs nepagurdams paplašināja savu pārdrošo ceļojumu ģeogrāfiju, klejodams no Tim-buktu līdz Hindukušam.

***

Ik nedēļu ierazdamies kapenēs apakš parka, mazais Kairs aizturētu elpu klausījās Menelika Zivāra stāstos par šīm šķietami neticamajām dēkām un apstulbinošajiem likteņa pavērsieniem, kas bija daudz dižāki par visu, uz ko jebkad varētu cerēt vientuļš, tikai divpadsmit gadu vecs zēns, svešinieks lielā pilsētā.

Tā vismaz mazajam Kairam likās. Vecais Meneliks domāja citādi.

Nepavisam, gulēdama sarkofaga dibenā, grumbainā mūmija teica un smaidīja, uzmundrinot zēnu. Varbūt šobrīd tā izskatās, dēls, bet nekad nevar zināt, kādu dvašu liktenis uzpūtīs mūsu dzīvei.

Diži sasniegumi? Negaidītas pārvērtības? Padomā kaut vai par Nu-mas akmeni.

Mazais Kairs stāvēja, atspiedis zodu pret sarkofaga malu. Burvju vārdiem līdzīgi nosaukumi, svešādas atmiņas: Menelika Zivāra klusajās kapenēs tā bija vienmēr. Zēna acis kļuva sapņainas.

Pneumas akmens? viņš čukstēja.

Sarkofaga dziļumos, starp grāmatu kaudzēm un ērmotām piectūkstoš gadu vecām rakstuzīmēm, mūmija pacēla lupu un uzbūra milzīgu senatnes aci. Sausi ieķiķinājās.

Numa vai Pneuma, tu saki? Dvesma tur ir, jā, turklāt vēl arī svaiga gaisa dvesma, tomēr grieķi ir iesaistīti tikai zinātniskiem nolūkiem, bez vainas vainīgie, tā tu varētu sacīt. Nē, runa ir par Numu, un Strongbovs man par to stāstīja kādu svētdienu pirms četrdesmit vai piecdesmit gadiem. Viņš nāca atpakaļ no virtuves, nesdams kārtējo vīna karafi un vēl vienu šķīvi ar vircotu jēru, nāca, omulīgi žvāgodams gar gurnu savu pārnēsājamo saulespulksteni, līkumodams starp nolēmētajiem viesmīļiem, un tad pēkšņi velnišķīgi pasmīnēja. Diena jau laidās uz vakara pusi, un es biju tā noreibis, ka gandrīz to nepamanīju. Taču tad viņš atkrita krēslā un viņa milzīgā galva bija man tieši priekšā, uzstutēta uz tām milzīgajām plaukstām, un to vairs nevarēja nepamanīt. Smīns bija caurcaurēm nešpetns. Negantība vistīrākajā veidā.

Ei, es teicu, kas tad nu par nedarbiem?

Menelik, tu, Nīlmalas maiturijīgais spoks, viņš kliedza un, sagrābis mani aiz rokas, nogāžot zemē šķīvi ar jēru, pievilka mani tuvāk; Menelik, tu, neticamais melnais kopt, apsoli man: ja tev kaut kad mūžā jautās, ko tu zini par Numas akmeni, tu neteiksi ne vārda.

Kāpēc? es apjucis vaicāju, jo par tādu akmeni mūžā nebiju dzirdējis.

Strongbova smīns tikām kļuva arvien nešpetnāks. Tas jau bija tik nešpetns, ka cilvēks, kurš viņu pazītu mazāk nekā es, nodomātu, ka viņu moka nāvējošs drudzis. Tik plānprātīgs bija tas smīns. Pēkšņi viņš pacēla roku, novēzēdams to pāri galdam tā, ka saulespulkstenis lidoja līdzi un viss aizgāja pa gaisu. Karafe ielidoja pīļu dīķī, un ūdenī parādījās plankumi, glāzes sašķīda pret pāvu būri, un to nervozā kopošanās aprāvās lausku gāzmā. Tad viņš trieca dūri uz galda, ierēkdamies tik skaļos smieklos, ka nodrebēja visi, liekas, pat viesmīļi. Protams, varbūt manu skatienu aizmigloja vīns, bet zvēru, es nudien redzēju, ka tie bridi trīcēja: daudzu gadu laikā pirmo reizi gandrīz izskatījās, ka viņi ir dzīvi.

Kāpēc? Strongbovs pērkondimdoši noprasīja. Eiropas labad. Mēs izglābsim Eiropu no viņas pašas neizsakāmās liekulības.

***

Mazais Kairs klausījās, acis platas kā pogas.

Jā, sēca mūmija, Numas akmens. Zinātnieku aprindās ārkārtīgi pretrunīgi vērtētā akmens plāksne, kuras nosaukums saistīts ar tās atklājēju, Numu Numanciju, šo vācieti, erotikas pētnieku un homoseksualitātes aizstāvi. Zākātāji viņu lielākoties saukāja par Magnēzijas tanti, taču godīgi jāteic ari, ka tolaik Eiropā par seksuālām lietām neviens nerunāja tik atklāti kā Numancijs, un jau tādēļ vien viņš Strongbovā izraisīja simpātijas.

Šis Numa Numancijs jeb Magnēzijas tante, Meneliks runāja tālāk, jau nedēļām ilgi uzturējās Nīlas vidustecē, kur pārmeklēja Kārnākās drupas, cerēdams templī atrast kaut jele nelielu gravējumu, kas liecinātu, ka senie ēģiptieši neatzina homoseksuāļu vajāšanu. Tomēr viņam neveicās. Hieroglifi, ar kuriem bija aprakstītas kolonnas, vēstīja par dažādu faraonu uzbūvētajām neskaitāmajām sabiedriskajām celtnēm un par šo faraonu neskaitāmajiem tikumiem, taču sekss tur ne reizi nebija pieminēts.

Kad Strongbovs nejauši viņam uzdūrās, Numancijs bija galīgi zaudējis dūšu. Viņš viens pats sēdēja tempļa drupās un nemitīgi smagi nopūtās. Strongbovs tolaik ceļoja, pārģērbies par trūcīgu beduīnu algādzi no pirmo krāču apvidus, un viņš sāka Numanciju izprašņāt, kā allaž, kad bija kādu sastapis. Uzzinājis, ko vācietis meklē, viņš nolēma pārtraukt ceļojumu un tam palīdzēt.

No rīta Numancijs pārcēlās uz drupām, kas atradās upes otrā krastā. Strongbovs tikām, meklēdams piemērotu bazalta bluķi, uzlauza vairākas tuvīnas kapenes. Izcirtis akmenī vēlamo uzrakstu, viņš to apstrādāja ar attiecīgām ķīmiskām vielām un apraka pie ieejas templī, vienu stūri atstādams virs smilšu sanesām, lai izskatītos, ka to zemē paslēpis vējš.

Pēc dažām dienām Numancijs atgriezās Kārnākā, nopūzdamies vēl smagāk un vēl briesmīgāk sašļucis; viņš gribēja uz atvadām pasēdēt templī un pasapņot mēnesnīcā. Zināms, bazalta bluķis iekrita viņam acīs, un viņš tūdaļ to izraka; Strongbovs noskatījās, paslēpies aiz kolonnas. Numancijs sita plaukstas. Uz zemē atrastās bazalta plāksnes bija trīs garas, glītas zīmju rindas, ar hieroglifiem pierakstīti XXXI dinastijas laika statūti un paralēli to tulkojums senajā dēmotiskajā ēģiptiešu mēlē un grieķu valodā. Statūti, neko neatstājot nepieminētu, garantēja labprātīgu pieaugošo tiesības piekopt homoseksuālus sakarus atbilstoši savām spējām un patikšanai, ar nosacījumu, ka minētie akti tiek veikti ar skatu uz Nīlu, ka to liecinieks ir babuīns, mēslu vabole vai cits svēts dzīvnieks un ka augšminētās spējas un patikšana nekādā gadījumā neapdraud faraona dievišķās tiesības pieteikt nebeidzamus karus, lai iegūtu jaunus vergus un varētu būvēt jaunas sabiedriskas celtnes faraonam par godu.

Statūtus bija izsludinājuši Ptolemaja V priesteri, lai no jauna apliecinātu kādu likumu, kas Ēģiptē bijis spēkā kopš sendienām, taču pēdējā tūkstošgadē iemantojis nelāgu slavu, jo ziemeļu barbari ar saviem sirojumiem mūžīgajā Saules karaļvalstī bija ievazājuši necivilizētus priekšstatus par seksu.

Ārkārtīgi neēģiptiskus priekšstatus, uzsvēra gravējums, akmeņkaļa kalts bija spēcīgi pasvītrojis šo vārdu grieķu un dēmotiskajā tekstā un apvilcis apli ap attiecīgajiem hieroglifiem.

Numancijs gavilēja. Vezdams līdzi vērtīgo bazalta plāksni, viņš devās uz Nīlas lejteci un tūdaļ uzvaroši atgriezās Eiropā, kur viņa unikālais atradums satrieca zinātniekus itin visās universitātēs. Sākās niknas debates, un, lai ari Numas akmens galu galā tika atzīts par viltojumu, Numancijs pa to laiku bija kļuvis par neapstrīdamu autoritāti senās homoseksuālās jurisprudences un homoseksuālās eģiptoloģijas jomās.

Areče, Meneliks Zivārs omulīgi prātoja savā dziļajā sarkofagā, caur lupu smaidīdams uz mazo Kairu, un viņa nekustīgā acs bija divas collas plata.

Kad Kairam palika divdesmit gadu, Meneliks Zivārs nolēma pastāstīt par grāmatām, kas glabājās viņa sarkofagā; kā izrādījās, viņam tur bija Strongbova monumentālais pētījums par Lxvantes seksu trīsdesmit trīs sējumos. Tas bija izdots Bāzelē apmēram tolaik, kad Kairs piedzima, un, atzīts par nicināmi neanglisku, uz laiku laikiem bija aizliegts visā Britu impērijas teritorijā.

Večuks ar asarām acīs stāstīja Lieciniekam, kā viņš mēnešiem ilgi noņēmies, lai slepus ievestu Ēģiptē pilnu šā pētījuma izdevumu; viņš bija izmantojis milzīgu, dobu akmens skarabeju, kuru Strongbovs viņam bija palienējis šī nodoma izpildei. Un kā tajā pašā dienā, kad viņš beidzot bija ieguvis visus sējumus un droši noglabājis tos sarkofagā, no Kon-stantinopoles ieradās kurjers, kurš atveda vēstulīti no Strongbova un ceļotāja milzīgo lupu piemiņai no senā drauga, kurš rakstīja, ka atdod lupu Menelikam, jo pats ir nolēmis uz visiem laikiem nozust tuksnesī un dzīvot arābu svētnieka dzīvi.

Ja, dels. Liktenīgs akmens iz talas senatnes, atrasts templī Nīlas krastos. Liktenis iedveš dzīvē dažādību.

Vēstulītē bija arī lūgums milzīgo akmens skarabeju aizgādāt atpakaļ uz Jeruzālemi kādam cilvēkam, no kura Strongbovs bija to palienējis; Zivārs lūgumu izpildīja.

liet ko nu, vai es viņu vairs nekad, neredzēšu? mūmija ķērkstēja, un tai pār vaigiem ritēja asaras. Vairs nekad nedzirdēšu, kā viņš, atminējies kādu nesenu atklājumu, ierēcas smieklos un velē pa galdu? Vairs nebūs to lielisko svētdienu Nīlas krastā, ēdot un dzerot, kad mēs bijām jauni un nākotne bija pilna cerību? Man atlikusi vienīgi viņa lupa, un kas par to, ka tā apceļojusi tik tālas zemes un tik daudz redzējusi?

Meneliks raudāja, un Kairs apjauta, ka, domājot par zudušo draugu, veco eģiptologu vēl joprojām, pēc divdesmit gadiem, māc dziļas skumjas. Tomēr viņš zināja, ka Menelikam Zivāram vienmēr būs atmiņas par četrdesmit gadu ilgo sarunu ar Strongbovu, par ilgajām svētdienām ar vīnu un piedauzībām, kas tik dāsni vērpās smulīgā Nīlas krasta ēstuvē zem lapoto vīnstīgu un ziedu pārjūma, vērpās starp miegainām pīlēm, statujām līdzīgiem viesmīļiem un ķērcošiem pāviem, un allaž beidzās ar skurbu ielēkšanu veldzējošajos ūdeņos

Jā, Menelikam pieder šīs atmiņas, domāja Liecinieks, turklāt viņam ir ari Strongbova grandiozais pētījums. Un pietiekami spēcīga lupa, lai to izlasītu.

Mūmija sarkofaga dzīlēs notrausa asaras. Bija 1900. gada Jaungada diena. Mūmija nopūtās un atvēra kādu Strongbova sējumu. Brīdi vērīgi skatījās uz Liecinieku caur lupu, tad nolika to uz grāmatas lappuses.

Šodien ir jauns gadsimts, viņš teica. Man gribētos tev nolasīt dažus fragmentus no pagājušā.

Ar prieku paklausīšos, Menelik. Labi. Tad sākam: Pirmais sējums.

Autora priekšvārds, kurā viņš izklāsta iemeslus, kālab nepieciešams trīssimt miljonu vārdu apjomā iztirzāt vēsturisku un plašam lasītāju lokam interesantu tēmu, kas līdz šim ir atstāta novārtā un noliegta: seksu Levantē jeb, varbūt precīzāk, Levantes seksu; apmēram divas trešdaļas no šīs monogrāfijas ir veltītas pieredzei, ko autors personiski guvis ar maigu persieti, kas bija viņa mīļotā nepielaulātā sieva reiz, pirms daudziem gadiem, un mūžam paliks viņam piemiņā.

Lupa rokā; Zivārs lasa tālāk.

Un tā turpinājās četrpadsmit gadu: Liecinieks ik nedēļas ieradās kapenēs apakš upmalas parka, vecais eģiptologs gulēja sarkofaga dziļumos un lasīja priekšā Strongbova zinātniskā darba fragmentus, smiedamies, ja tajos parādījās notikumi, par kuriem Strongbovs bija stāstījis kādu svētdienu viņu četrdesmit gadu ilgās sarunas laikā; Liecinieks, aizmirsis visu pasauli, klausījās, sapņaini atbalstījies pret masīvo akmens kluci, klausījās un klausījās neticamos notikumus, kas bija risinājušies varoņu pagātnē.

Un tā Strongbova teiksmas bija Kaira Liecinieka jaunības gadu allažī-gie sapņi, turpretim viņam pašam kaut kā neparko neizdevās apseglot savu likteni, kā to bija paveicis Strongbovs. Gadi sastājās desmitgadēs, taču viņš joprojām bija ierindas dragomāns.

Kas attiecas uz Meneliku Zivāru, viņš par Liecinieku jau no tās pirmās reizes bija ieinteresējies kāda mīlasstāsta dēļ; tas bija norisinājies sen, kad viņam bija sešpadsmit, un tā bija pirmā reize, kad viņš iepazina sievieti.

Viņa bija daudz vecāka. Patiesībā vecāka par Meneliku bija pat viņas zilacainā meita. Arī viņa bija verdzene Nīlas deltā, taču dzimusi kādā mazā ciemā Nūbijas tuksneša malā. Un Meneliks visu mūžu atcerējās, cik maigi viņa to iesvaidīja vīrietībā.

Mīļotā pastāstīja ari par savu zudušo vīru un par to, kā pavisam drīz pēc abu satikšanās viņa nonāca mamlūku sirotāju gūstā un, kad bija piedzimusi viņas zilacainā meita, tika pārdota verdzībā.

Es to nekad neaizmirsīšu, viņa teica. Reiz viņa mamlūkiem atdarīs par to zvērībām. Pēc daudziem gadiem, kad radās tāda iespēja, Zivārs bija ievācis ziņas par mīļotās nelaiķi vīru, kas dzīves laikā Ēģiptē bija pazīstams tuvu un tālu kā islāma likumu zinātājs, un atklāja, ka nerimša un klejotājs, kas dēvējās par šeihu Ibrāhīmu ibn Hārūnu, patiesībā bija šveiciešu valodnieks, kas ceļoja, izlikdamies par arābu.

Tādēļ, kad sešdesmit gadu vēlāk pie viņa pēc padoma ieradās pārbijies nūbiešu zēns, bijušais vergs Kairs Liecinieks, Zivārs uzreiz saprata, kāpēc vecvecmāte bija viņam devusi tik neparastu vārdu. Menelika priekšā zilača mazmazdēla izskatā bija atriebes ierocis, kuru bija izraudzījusies lepnā un maigā sieviete, kas jaunībā sešpadsmit gadu vecajam Zivāram bija atklājusi mīlas mākslu.

Lai godinātu viņas piemiņu, Zivārs apņēmās palīdzēt Lieciniekam, kad būs pienācis īstais laiks. Viņš pacietīgi nogaidīja, zinādams, ka uzdevumu, kuru vecvecmāte, zēnam nezinot, bija tam novēlējusi, spēs izpildīt tikai nobriedis, daudz pieredzējis vīrietis.

Taisnību sakot, ķerties pie lietas viņš nolēma tikai 1914. gadā un arī tad rīkojās visai aplinkus.

Liecinieks bija ieradies savā iknedēļas vizītē, un Zivārs nule bija nolasījis viņam priekšā zemsvītras piezīmi par maigo persieti, kuru Strong-bovs jaunībā bija mīlējis, tikai dažas nedēļas, ne vairāk, tad viņas dzīvību paņēma holeras epidēmija. Zivārs nopūtās un nolika lupu. Domīgi samitrināja lūpas. Kad klusums bija ievilcies un turpinājās jau vairākas minūtes, Liecinieks attapās un iznira no apmātības.

Par ko tu domā, Menelik?

Par šiem vārdiem, kas Strongbova grāmatā sastopami atkal un atkal: tikai dažas nedēļas, ne vairāk. Vai nav savādi, ka tik īss brīdis viņam nozīmēja tik daudz? Padomā, viņš savā hadžā, kas ilga visu mūžu, taču noteikti sastapa desmitiem tūkstošus sieviešu, taču viņš aizvien atgriežas pie šīm dažām nedēļām. Vai tev nešķiet, ka tas ir kaut kā dīvaini?

Šķiet gan, atbildēja Liecinieks.

Man ari, drusciņ. No otras puses, laiks vispār ir dīvains. Es to sapratu, kad biju jaunāks nekā tu, strādādams kapenēs. Vai tu zināji, ka mūmijām aug mati?

Nē.

Aug. Tu skaties un pēkšņi ieraugi jaunu matu, kas izaudzis uz plika paura, kam jau ir trīs vai četri tūkstoši gadu. Jā, tas ari ir dīvaini. Starp citu, Kair, cik tev bija gadu, kad nomira tava vecāmāte un tu ieradies pie manis?

Divpadsmit.

Pareizi, jā, un tagad tev jau ir pāri trīsdesmit. Toreiz tu biji drago-māns un arī tagad esi dragomāns. Ko te lai domā? Vai tu neesi aizķēries?

Nezinu. Tā izskatās, bet es vienkārši nezinu, ko citu lai dara.

Tu taču neesi sataisījies kļūt par Lietu sekretāru? Vecuma galā būt par pilsētas galveno dragomānu? Vai to tu gribi?

Nekādā ziņā.

Man jau tā likās. Es tā domāju, ka tu no dzīves vēlies kaut ko prātīgāku; ja tā tiešām ir, būtu laiks sākt kaut ko darīt. Kad es biju tavā vecumā, mans vārds jau bija slavens visā Eiropā. Neviens, protams, nezināja, ka tas esmu es.

Bet tu biji Meneliks Zivārs.

Taisnība. Un taisnība arī tas, ka tādai slavai, visviens, vai par to kāds

zina vai nezina, nav nekādas vērtēs. Var gadīties, ka tad, kad tu izlemsi, ko vēlies darīt, ļaudis par to nemaz nedabūs dzirdēt. Varbūt tieši tāpēc tev tik labi veiksies.

Kas man veiksies, Menelik? Ko lai es daru? Kas man jādara?

Hm, es padomāšu. Vai tu tikmēr neizdarītu man mazu pakalpojumu?

Protams.

Tas ir saistīts ar kādu manu teoriju. Es nesen sāku domāt, vai tikai kaut kur nav liela karalisko mūmiju krātuve. Mēs pagājušajā gadsimtā krietni pastrādājām, tomēr man vienalga šķiet, ka vēl joprojām esam atraduši pārāk maz faraonu. Vai tu šad un tad savās darba gaitās varētu apmeklēt Tēbas? Proti, Luksoru? Jā.

Raugi, tur kreisajā krastā ir vienas kapenes, kurās patlaban notiek izrakumi. Ja vari, aizved turp savus klientus un pabaksties apkārt gar ieeju. Dabīgi, naktī. Bez lieciniekiem. Mums nav nepieciešams, lai kāds par to sāk interesēties.

Dabīgi.

Jā. Vienkārši paskaties, vai tur nav kaut kas tāds, kas varētu slēpt ieeju pazemes ejā. Godīgi sakot, es nešaubos, ka šī mana teorija ir pareiza.

*

Pāris nākamos mēnešus Kairs Liecinieks visus savus klientus veda uz Luksoru, uz izrakumiem upes kreisajā krastā, apgalvodams, ka ieeja kapenēs mēnesnīcā izskatās sevišķi romantiska. Tur, tupus, stāvus un četrrāpus apkalpodams savus klientus, viņš tiem aiz muguras un pāri to galvām rakņājās, taču neko neatrada.

Un tad vienu nakti kāda resna itāliete pagriezās ar seju pret nededzināto ķieģeļu mūri, čukstēdama, lai viņš paņem to no aizmugures, un viņš klausīja. Tad itālietei bija par maz un viņa lika Kairam ienākt vēlreiz, mazliet augstāk, un atspiedās pret sienu ar spēcīgajiem delmiem, lai grūdieni būtu spēcīgāki; lielās pēcpuses pirmie pamatīgie atbildes grūdieni bija tik zvēriski, ka arī Lieciniekam vajadzēja pieķerties pie mūra, lai augšpēdus nenolidotu zemē.

Viņš pieķērās, un viņa dūre iztriecās cauri mūrim un iekļuva caurumā, kur bija kaut kas stīvs, taisns un blīvs.

Viņš bija atguvis līdzsvaru, turēties vairs nebija vajadzības. Kamēr sieviete raustījās un vaidēja, viņš izvilka atradumu no cauruma un skatījās, kā mēnesnīcā zalgo sudraba gredzeni un auti, zelta un serdolika aproces ar lazurīta un gaišzaļa malahīta inkrustācijām.

Mūmijas roka. Varbūt valdnieces roka?

Kairs Liecinieks novilka kreklu un rūpīgi ietina roku. Itāliete, gaudodama noraustījusies četras vai piecas reizes, izbrēca pateicību Dievmātei, novēlās gar zemi un acumirklī sāka krākt. Kairs Liecinieks ielika atrastajā caurumā citu ķieģeli un aizbāza spraugas.

Vai viņš tiešām bija atklājis slepenu faraonu mūmiju krātuvi?

Patiesi, patiesi tā, Meneliks Zivār^r-saucās un bija tik sajūsmināts, ka savā sarkofagā piecēlās sēdus, lai ^Mpu rūpīgāk izpētītu roku; pirmo reizi kopš tās dienas pirms četrpadsmit gadiem, kad vecais eģiptologs sāka viņam lasīt priekšā Strongbova monogrāfiju, Liecinieks redzēja viņu paceļam galvu no spilveniem.

Lai viss būtu pavisam precīzi, Zivārs turpināja, tā ir trešā ranga kon-kubīne, kas reiz iepriecināja faraonu Dzeru. Zini, kas viņš tāds bija? Nē? Nevajag arī, pļēgurs un nelga. Nav svarīgi; šo kapeņu vēsture ir tāda: XVIII dinastijas laikā tās kļuva par Ozīrisa svētnīcu, un kopš tiem gadiem neskaitāmi ļaužu pulki ir gājuši garām tai ķieģeļu sienai, kurā tu atradi šo roku, un pat nenojauta, ka tur kaut kas tāds ir. Starp citu, kas tas tev bija par klientu?

Kāda itāliete.

Liela un resna?

Ļoti.

Ar milzīgu pēcpusi? Jā.

Gribēja, lai tu to dari Vidusjūras stilā? Jā.

Un, kad tā milzīgā pakaļa pēkšņi nāca tev virsū, tev vajadzēja kaut kur pieķerties, lai nenokristu? Tava dūre iztriecās cauri ķieģeļiem un trāpīja caurumā? Vai tā tu atradi šo konkubīnes roku? Jā.

Meneliks Zivārs palocīja galvu. Viņš smējās.

Cik smalki tāds virsraksts izskatītos kādā zinātniskā žurnālā. Iztēlojies, tādiem prāviem burtiem:

Ņemot no pakaļas, Vidusjūras stils noved pie nozīmīgākā

arheoloģijas atklājuma divdesmitajā gadsimtā.

Nu, apsveicu resno itālieti. Viņa ir apstiprinājusi manu teoriju.

Tiešām?

Jā. Redzi, Džera un viņa konkubīņu mūmijas līdz šim nebija atrastas. Pats Ozīrisa templis mums ir dziļi vienaldzīgs. Interesanti ir tas, ka ap 1300. gadu pirms Kristus kapu izlaupīšana jau bija tik izplatīta sērga, ka augstie priesteri bija spiesti kaut ko darīt, jo faraons bez mūmijas nav dievs, viņš nav nekas. Tāpēc viņi savāca visas mūmijas, kuras vien spēja atrast, un slepus pārbedīja upes otrā krastā; tur tad arī mūsu pazudušās mūmijas mājo vēl šobaltdien. Tāda bija mana teorija, un tagad ir pierādījies, ka tā bija pareiza.

Bet ko tad šī konkubīnes roka viena pati darīja tajā caurumā?

Gaidīja vēsturisko brīdi, kad resna itāliete mēnesnīcā dricinās pakaļu un vaidēs. Lai cik uzmanīgi bija augstie priesteri 1300. gadā pirms Kristus, lai kā tie, nogalinādami melnā darba darītājus, skandēja svētus tekstus, kāds attapīgs kapu zaglis acīmredzot uzoda par jaunajām slepenajām kapenēm. Apkrāvies ar guvumu, viņš taisījās prom, taču priesteri viņu pieķēra. Viņš iebāza konkubīnes roku caurumā un priekšā aizlika ķieģeli, grasīdamies vēlāk atgriezties un to paņemt, taču dabūja galu turpat uz līdzenas vietas. Noslēpums palika neatklāts vēl trīstūkstoš gadu, līdz tava resnā itāliete pagriezās pret sienu un atklāja mums patiesību.

No satraukumiem paguris, Zivārs atslīga spilvenos un uz krūtīm krusteniski nolika konkubīnes roku un lupu.

Tagad klausies. Ja manas aplēses ir pareizas, tajās kapenēs jābūt vismaz trīsdesmit trim faraoniem, neskaitot viņu piegulētājas, kalpus un kaķus. īsi sakot, tā ir lielākā mūmiju krātuve pasaulē.

Viņš aizvēra acis.

Kāds atklājums. Kāds vainagojums manai zinātnieka dzīvei. Tagad, Kair, klausies uzmanīgi. Atgriezies tur, viens pats, un roc zem tās vietas, kur bija caurums ar roku. Tur jābūt ejai, kas ved uz slepenajām kapenēm. Bet tu iedomājies, trīsdesmit trīs faraoni. Man vajadzēs ceļot ne pa jokam, apmeklēt pulka laikmetu. Tā resnā itāliete pat nenojauš, ko viņa ar savām pakaļtieksmēm galu galā dos mūsu zināšanām par senvēsturi.

Kur nu, nomurmināja Kairs, neko viņa nenojauš. Drīzāk jau otrādi.

Kāpēc tu tā saki?

Spriežot pēc viņas dāvanas. Viņa man uzdāvināja pērtiķēnu.

Meneliks Zivārs atvēra acis. Viņš izskatījās vīlies.

Pērtiķēns? Tu pieļāvi, ka itāliete tev, afrikānim, uzdāvina pērtiķi kā pateicību par taviem lieliskajiem pakalpojumiem? Vai tev nemaz nav pašcieņas?

Albīnu pērtiķēnu, Kairs draiskulīgi turpināja. Tas ir pilnīgi balts, tikai ģenitālijas ne, tās ir koši jūraszilas. Viņš prot teicamu triku: saritinās tev uz pleca un guļ kā balts pūku bumbulis, tēlo aizmigušu, galvu un asti noglabājis tā, ka nevar saprast, kas tas vispār ir par dzīvnieciņu. Bet, ja pačukst viņa vārdu, viņš turpat uz pleca pielec kājās un tūdaļ metas pie darba.

Ko viņš dara?

Sparīgi sit dūrē. Turklāt ar abām rokām. Gadās, ka tas ir varens pārsteigums.

Meneliks Zivārs greizi pavīpsnāja.

Kā to mazo rupuci sauc?

Bongo.

Vecais eģiptologs sarkofaga dziļumos nicīgi nosprauslojās.

Kair, lai cik spējīgs ir tavs Bongo, mums tomēr vajadzēs tev atrast citu amatu. Šobrīd man tas ir pavisam skaidrs. Tu neuztver dzīvi gana nopietni.

Meneliks Zivārs valdonīgi palocīja galvu. Viņš aizvēra acis un acumirklī sāka krākt, gluži kā resnā itāliete mēnesnīcā.

Nakts melnumā, izstaigājis tuksnesi ap kapenēm, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav, Kairs Liecinieks izņēma no mūra ārējo ķieģeļu kārtu un sāka rakt. Jau dažu pēdu dziļumā lāpsta trāpīja tukšumā.

Viņš paraka caurumu platāku un iebāza tajā sveci. Tur bija eja, apmēram trīs pēdas augsta un tieši tik plata, lai tur varētu ielīst pieaudzis vīrieds. Viņš nometās uz vēdera un līda iekšā.

Gar ejas malām bija sakrautas mūmijas, un, lai tiktu tām garām, vajadzēja spraukties, ar seju berzējoties gar sejām, ar degunu gar deguniem, ar muti gar mutēm. Virzīties uz priekšu būtu pagalam grūti, ja eja no-gāzeni nevestu lejup, tādējādi viņu cauri šai blīvai stūma viņa paša ķermeņa smagums.

Tā viņš slīdēja un, pamazām uzņemdams ātrumu, divsimt vai trīssimt jardus šautin šāvās uz priekšu; viņam pakaļ bira kauli, rokas, kājas un galvas, zods citu pēc cita saplacināja kaķus. Pēkšņi eja beidzās apbedījumu kamerā, un viņš ar blīkšķi nogāzās, iztriekdamies cauri lupatām un kastēm un piezemēdamies smacējošā trupekšņu mākonī.

Kad putekļi bija izklīduši, viņš aizdedza sveci un gulēja šajā briesmīgajā smirdoņā, nekustīgi skatīdamies uz nokvēpušajām sienām un mūmijām, kas pilnīgā nekārtībā drūzmējās visapkārt, daža guļus, daža stāvus, cita turklāt stāvus uz galvas, vēl cita kumpus pie sienas, ar izžu-vušajām rokām ieķērusies akmeņos. Te bija zelta atzveltņi un zelta pa-lankīni, zelta biķeri un zelta šķīvji, dārgakmeņi, kaklarotas un, šur un tur, atstutēta uz putekļainas galvas, kāda zelta diadēma ar kobru, faraona regālija.

Liecinieks pacēla sveci augstāk un ieraudzīja, ka garā, šaurā kambara galā vīd melns ejas kvadrāts. Tupu rāpu aizkūņojies līdz šīm durvīm, viņš izspraucās pa tām un nonāca vēl vienā telpā, kas bija tieši tikpat liela kā pirmītējā un tikpat pieblīvēta ar mūmijām.

Liecinieks izberzēja no acīm putekļus. Kas tad mums tur ir šī kambara galā? Vēl vienas durvis? Viņš kā apstulbots izrāpoja cauri trešajai apbedījumu kamerai, tad ceturtajai, piektajai, sestajai, septītajai… Vai

Tagad klausies. Ja manas aplēses ir pareizas, tajās kapenēs jābūt vismaz trīsdesmit trim faraoniem, neskaitot viņu piegulētājas, kalpus un kaķus. īsi sakot, tā ir lielākā mūmiju krātuve pasaulē.

Viņš aizvēra acis.

Kāds atklājums. Kāds vainagojums manai zinātnieka dzīvei. Tagad, Kair, klausies uzmanīgi. Atgriezies tur, viens pats, un roc zem tās vietas, kur bija caurums ar roku. Tur jābūt ejai, kas ved uz slepenajām kapenēm. Bet tu iedomājies, trīsdesmit trīs faraoni. Man vajadzēs ceļot ne pa jokam, apmeklēt pulka laikmetu. Tā resnā itāliete pat nenojauš, ko viņa ar savām pakaļtieksmēm galu galā dos mūsu zināšanām par senvēsturi.

Kur nu, nomurmināja Kairs, neko viņa nenojauš. Drīzāk jau otrādi.

Kāpēc tu tā saki?

Spriežot pēc viņas dāvanas. Viņa man uzdāvināja pērtiķēnu.

Meneliks Zivārs atvēra acis. Viņš izskatījās vīlies.

Pērtiķēns? Tu pieļāvi, ka itāliete tev, afrikānim, uzdāvina pērtiķi kā pateicību par taviem lieliskajiem pakalpojumiem? Vai tev nemaz nav pašcieņas?

Albīnu pērtiķēnu, Kairs draiskulīgi turpināja. Tas ir pilnīgi balts, tikai ģenitālijas ne, tās ir koši jūraszilas. Viņš prot teicamu triku: saritinās tev uz pleca un guļ kā balts pūku bumbulis, tēlo aizmigušu, galvu un asti noglabājis tā, ka nevar saprast, kas tas vispār ir par dzīvnieciņu. Bet, ja pačukst viņa vārdu, viņš turpat uz pleca pielec kājās un tūdaļ metas pie darba.

Ko viņš dara?

Sparīgi sit dūrē. Turklāt ar abām rokām. Gadās, ka tas ir varens pārsteigums.

Meneliks Zivārs greizi pavīpsnāja.

Kā to mazo rupuci sauc?

Bongo.

Vecais eģiptologs sarkofaga dziļumos nicīgi nosprauslojās.

Kair, lai cik spējīgs ir tavs Bongo, mums tomēr vajadzēs tev atrast citu amatu. Šobrīd man tas ir pavisam skaidrs. Tu neuztver dzīvi gana nopietni.

Meneliks Zivārs valdonīgi palocīja galvu. Viņš aizvēra acis un acumirklī sāka krākt, gluži kā resnā itāliete mēnesnīcā.

***

Nakts melnumā, izstaigājis tuksnesi ap kapenēm, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav, Kairs Liecinieks izņēma no mūra ārējo ķieģeļu kārtu un sāka rakt. Jau dažu pēdu dziļumā lāpsta trāpīja tukšumā.

Viņš paraka caurumu platāku un iebāza tajā sveci. Tur bija eja, apmēram trīs pēdas augsta un tieši tik plata, lai tur varētu ielīst pieaudzis vīrietis. Viņš nometās uz vēdera un līda iekšā.

Gar ejas malām bija sakrautas mūmijas, un, lai tiktu tām garām, vajadzēja spraukties, ar seju berzējoties gar sejām, ar degunu gar deguniem, ar muti gar mutēm. Virzīties uz priekšu būtu pagalam grūti, ja eja no-gāzeni nevestu lejup, tādējādi viņu cauri šai blīvai stūma viņa paša ķermeņa smagums.

Tā viņš slīdēja un, pamazām uzņemdams ātrumu, divsimt vai trīssimt jardus šautin šāvās uz priekšu; viņam pakaļ bira kauli, rokas, kājas un galvas, zods citu pēc cita saplacināja kaķus. Pēkšņi eja beidzās apbedījumu kamerā, un viņš ar blīkšķi nogāzās, iztriekdamies cauri lupatām un kastēm un piezemēdamies smacējošā trupekšņu mākonī.

Kad putekli bija izklīduši, viņš aizdedza sveci un gulēja šajā briesmīgajā smirdoņā, nekustīgi skatīdamies uz nokvēpušajām sienām un mūmijām, kas pilnīgā nekārtībā drūzmējās visapkārt, daža guļus, daža stāvus, cita turklāt stāvus uz galvas, vēl cita kumpus pie sienas, ar izžu-vušajām rokām ieķērusies akmeņos. Te bija zelta atzveltņi un zelta pa-lankīni, zelta biķeri un zelta šķīvji, dārgakmeņi, kaklarotas un, šur un tur, atstutēta uz putekļainas galvas, kāda zelta diadēma ar kobru, faraona regālija.

Liecinieks pacēla sveci augstāk un ieraudzīja, ka garā, šaurā kambara galā vīd melns ejas kvadrāts. Tupu rāpu aizkūņojies līdz šīm durvīm, viņš izspraucās pa tām un nonāca vēl vienā telpā, kas bija tieši tikpat liela kā pirmītējā un tikpat pieblīvēta ar mūmijām.

Liecinieks izberzēja no acīm putekļus. Kas tad mums tur ir šī kambara galā? Vēl vienas durvis? Viņš kā apstulbots izrāpoja cauri trešajai apbedījumu kamerai, tad ceturtajai, piektajai, sestajai, septītajai… Vai

varbūt viņam bija sajucis skaits? Visas bija vienādas. Viņš sāka virzīties atpakaļ, šajā smirdoņā gandrīz nebija iespējams elpot.

Kādās durvīs viņš apstājās un, atzvilis pret akmeni, sāka domāt. Vai pirmā kambara galā arī nebija durvis? Varbūt anfilādes ir abos virzienos? Vai viņam vispār izdosies atrast izeju, vai tagad vajadzēs līdz nāvei klunkurot šurpu turpu pa šī pazemes vilciena pārpildītajām kupejām?

Pēkšņi sveces liesma noblāva. Acīmredzot viņš drīz zaudēs samaņu no gaisa trūkuma. Varbūt viņam jau vairs nav lemts izkļūt no šī nekustīgā ātrvilciena Nīlas krastā.

Liecinieks ieķiķinājās. Uz kurieni šis ekspresis dodas? Uz mūžību, kur tad citur. Šeit, zem tuksneša smiltīm, bariņš faraonu ar savām svītām brauca uz mūžību, un viņš ir tiem uzmeties par ceļabiedru, vismaz uz brītiņu.

Mūmija viņam blakus sakustējās. Tās pleci bija ieķīlēti starp četriem vai pieciem līdzbraucējiem, un tā izskatījās pagurusi.

Tālu braukdami? Kairs apvaicājās.

Līdz galam, mūmija čukstēja, padevīga liktenim.

Kairs smiekuļodams pamāja ar galvu un spraucās cauri kupejai. Ceļā gadījās kaķis, un viņš tam iespēra. Kaķis izkūpēja gaisā. Viņš nonāca pie apzeltīta atzveltņa, kas aizsprostoja eju.

Piedošanu, kundze, viņš atvainojās, pūlēdamies sāniski paspraukties garām valdniecei, kas stīvi sēdēja savā tronī, augstprātīgi tēlodama smaidu. To, kas reiz bija kupla, bet tagad sažuvusi krūteža, rotāja liels smaragds. Kairam briesmīgi sagribējās pieskarties viņas krūtij. Viņš ļāvās kārdinājumam, un pirksts, izdūries cauri apzeltītām lupatām, atdūrās tukšumā. Vajadzēja aizspiest degunu: izlauzās gāzes, un valdnieces smaids izbalēja. Viņas mute atšļuka vaļā, un Kairs ieraudzīja nelāgus zobus un tik vien kā mēles stumbeni. Liecinieks sāka smieties un virzījās tālāk uz vilciena priekšgalu.

Priekšniek?

Viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. Uz viņu skatījās kāda stūrī iesprostota mūmija, salīcis vīriņš ar skumīgu seju.

Kairu nezin kāpēc nepavisam nepārsteidza tas, ka mūmija runāja angliski, turklāt runāja kā darbaļaužu šķiras pārstāve. Tā nenoliedzami izskatījās pēc strādnieka, un vispār, ja tā būtu runājusi seno ēģiptiešu valodā, viņš vienkārši ne vārda nesaprastu.

Mūmijas šaurās, iekritušās krūtis liecināja, ka tai ir vājas plaušas, iespējams, pat dilonis. Strādnicciņš, tas nu ir pilnīgi skaidrs, un notrenkāts tikpat gauži kā mūslaikos. Mūmija pazemīgi pielika pirkstus pie pieres. Likās, tā vēlas izrādīt cieņu.

Negribēju traucēt, priekšniek, bet vai darbavīram nevari iedot uguni? Mums te ciemiņi pārāk bieži neieklīst.

Kairs tuvināja sveci mūmijas slimīgajai sejai un redzēja, ka tā ievelk pamatīgu dūmu, tiesa, nebija saprotams, no kā, un tad gausi, grūši izelpo. Ar tavām plaušām, brālīt, Kairs nodomāja, tev tas par labu nenāks.

Ā, nupat ir labāk, teica mūmija. Paldies, priekšniek. Tu pat iedomāties nevari, cik te mēdz būt garlaicīgi. Skaidrs, mēs te tā kā runājāmies, kā nu ne, bet pēc pāris gadsimtiem nevienam vairs lāgā nebija ko teikt. Tu mani saproti? Šajā kompānijā sarunas izsīka pirms kādiem trīstūkstoš gadiem.

Kairs pamāja.

Un vispār, skaidrs, ka es nemaz nekur netaisījos braukt, mani iesēdināja ar varu. Jā, labi, var saprast, kāpēc faraonam gribējās doties ceļā, viņš galu galā ir dievs, bet kāds man no tā labums? Pats redzi, kā mēs te esam saslānīti, jau tagad vairs nav, ko elpot, un ar laiku kļūst arvien trakāk, bet tu saproti, par kādu laiku ir runa.

Mūmija netīksmē palūkojās apkārt.

Ka es tev saku, priekšniek, kāds man no tā labums? Ja tu, cilvēks, neesi dievs, tad kāda vajadzība pēc mūžīgās dzīves? Tak viņiem pie vienas vietas, viņiem vienalga, ko tu domā. Vienu rītu tu slauki grīdu, priekškambari kaut kādā dzīvoklī, kur mitinās viena no valdnieka trešā ranga konkubīnēm, tas tev ir tāds pagaidu darbiņš, nekādās svešās darīšanās tu degunu nebāz, bet tad padzirdi, ka valdnieks atstiepis ķepalas, un te pēkšņi tu esi pieskaitīts karaliskajai saimei un apbedāms, un tevi aiztriec uz svinīgajām bērēm, un iztaisa no tevis mūmiju. Tā es te gadījos, bez sajēgas un jēgas, līdz laika galam bez kādas jēgas, un viss tikai tāpēc, ka es vienu ritu darīju savu darbiņu. Tas nav godīgi, nav brīnums, ka man ir dusmas.

Kairs pamāja ar galvu. Mūmija savieba ģīmi.

Un zini, priekšniek, kas vēl? Tie augstie priesteri tur, augšā, ir visu salaiduši ķitē. Faraons nomirst, viņš ir dievs, tādēļ tie viņu palaiž šitajā mūžīgajā braucienā. Lai būtu. Bet kāpēc viņi iedomājas, ka faraonam par varas mākti gribēsies ceļot kopā ar valdnieci, visiem draudziņiem un kalpiem? Lai jautrāk? Paklau, viņi ir pilnīgi aptaurēti. Mēs te esam kā siļķes mucā, tas ir ārprāts, kas te darās. Vai viņi tiešām domā, ka mēs te turpināsim viņu aptekāt, konkubīnes turpinās gulties augšpēdus, valdniece smaidīs un kaķi centīgi metīs kūleņus? Bleķis. Pilnīgs bleķis. Tā nenotiek. Viņš mums ir dievs, viņš ir pieradis dzīvot mūžīgi, bet mums, pārējiem, šis brauciens ir apriebies kā rūgta nāve. Pasaki man godīgi. Vai tu vēl kaut kur esi redzējis tik daudz garlaikotu ģīmju?

Kairs noliedzoši papurināja galvu.

Skaidrs, ka neesi. Viņiem visiem tas ir līdz rīklei tāpat kā man. Neviena pati konkubīne te jau trīstūkstoš gadu nav ne paskatījusies uz viņa pusi. Neviens kaķis nav apvēlies uz sāna, neviens kalps nav pakustinājis i mazo pirkstiņu. Ko vēl ne. Kas konkubīnēm par daļu, lai viņš spēlējas pats ar sevi. Valdniece… Tu pats redzēji, kā bija, kad tu viņai piebikstīji. Viņa ir pilna ar smirdīgām gāzēm, zobi viņai ir pagalam un mēles vispār nav. Kā jau tu saprati, viņas smaids nebija īsts. Gan jau tu spēj uzminēt, kāpēc viņas zobi tā samaitājās un mēle nokalta. Jā, jā, tāds valdnieks bija tas mūsu Džeriņš, un vēl ari žūpoja caurām dienām un naktīm. Viņas smaids nekad nav bijis īsts. Bet šitajā braucienā Džeriņam neiet, viņš nevar dabūt ne vismazāko glāzīti, lai būtu vieglāk skatīties patiesībai acīs. Viņš ir sausā, tikpat sauss kā es, un tu vari iedomāties, ko tas nozīmē. Nu, tā viņam ari vajag, bet tu jau te nepaliksi, saimniek, nepaliksi, pareizi? Tu tak neesi tāds muļķis. Varbūt tev šķiet, ka tev gribas mūžīgo dzīvi, bet es tev pateikšu, kā ir, šitajā kompānijā labāk nevajag līst.

Es esmu apmaldījies, teica Kairs. Kur ir izeja?

Divus vagonus tālāk. Tur pa kreisi būs liels palankīns, tas stāv tieši zem ejas. Nolikts tur jau sen, lai būtu, uz kā pakāpties. Bet laikam tak viņu noķēra, kopš tā laika nav redzēts. Ievilka nāsīs tikai manas kundzes labo roku, neko daudz vairāk.

Paldies, pateicās Kairs, es nu laikam iešu. Starp citu, cik faraonu te ir?

Ieskaitot to mūlāpu, pie kura es strādāju, kopā trīsdesmit trīs. Labi vien, ka Ēģipte ir tikusi no viņiem vaļā. Vienīgais, ko tie jēdza, bija skatīties, kā mēs viņiem ceļam pieminekļus. Par sevi vien domāja. Tagad viņi var ar to nodarboties līdz mūžīgiem laikiem, hā, gribētos zināt, vai viņiem no tā ir liels prieks. Nu, laimīgi, priekšniek.

Sveces liesma noraustījās. Mūmijas seja skumīgi sašļuka. Kairs pamāja no kupejas otra gala un izlauzās cauri līdz palankīnam divus vagonus tālāk. Pakāpies viņš ielīda ejā un ilgi kārpījās augšup, līzdams pa rokām, kājām un norautām galvām, pa trupekšņu mākoņiem, līdz atgriezās tuksneša naktī.

*

No rīta viņš iekāpa tvaikonī, kas devās lejup pa Nīlu. Taču, kad kuģis tajā dzidrajā 1914. gada pavasara dienā pēdīgi izmeta enkuru Kairā, kad viņš aizskrēja uz kapenēm apakš upmalas parka pavēstīt brīnišķīgos jaunumus, uz masīvā sarkofaga, pie kura viņš tik bieži bija nācis, bija nepazīstams vāks: tā sausā, krunkainā smaida, kuru viņš tik labi pazina, vairs nebija, tur bija Heopsa māte, apgleznota gravīra.

Meneliks Zivārs, bijušais vergs, vienreizējs zinātnieks un, neklātienē, trīsdesmit trīs faraonu atklājējs, miegā bija klusi nomiris, un Kairs Liecinieks bija palicis vienīgais, kuram piederēja lielākā dievišķo pīšļu krātuve pasaules vēsturē, vesels senu dievu panteons, ar kuru atriebt

pārestības, kas bija nodarītas viņa tautai.

*

1921. gada pēdējā diena.

Vēja dzītas sniega brāzmas triecās netīrajos logos, aiz kuriem atradās arābu kafijas dzertuve, kurā Kairs Liecinieks, Munks Sondi un O'Sali-vans Bīrs spēlēja pokeru. Viņi bija spēlējuši visu vakaru un turpināja spēlēt no rīta, pusnaktī pārcēlušies uz ērmīgu dzīvokli Musulmaņu kvartālā; īrs apgalvoja, ka tā saimnieks esot viņa draugs.

Dzīvoklim bija divas plašas, velvētas istabas. Priekšistaba bija tukša, tajā, iestiprināts sienā pie durvīm, bija vienīgi milzīgs bronzas saule-spulkstenis, kuram bija pierikoti kurantu vēzekļi. Dibenistabā, kur viņi spēlēja, vienā stūrī atradās senlaicīgs turku seifs, augsts un šaurs, otrā bija milzīgs akmens skarabejs ar viltīgu smaidu sejā, un vairāk nekā.

Jaungada dienā viņi uz dažām stundām izklīda un pirms krēslas bija atpakaļ, mēteļos sēdēja uz grīdas starp seifu un skarabeju, Lieciniekam un Šondi rokās bija cimdi, O'Salivanam Bīram pirkstus sildīja dūraiņi. Iekšā bija gandrīz tikpat auksti kā ārā, taču neviens nelikās to manām. Dalīja Kairs Liecinieks. Viņš uzrunāja O'Salivanu Bīru.

Kas īsti ir šis jūsu draugs, šī mitekļa saimnieks?

Viņš pazīstams ar vārdu Hadžs Hārūns, Džo atbildēja. Reiz bijis senlietu tirgotājs, tagad atrodas pastāvīgā norīkojumā, sargājot Vecpilsētu.

No kā?

No varbūtējiem iebrukuma mēģinājumiem. Pēdējās dienās viņš baiļojas babiloniešu dēļ, bet nekad nevar zināt, rit tie var būt romieši vai krustneši. Viņš tos visu laiku patur acīs. Kā gan citādi, viņš saka. Zināms taču, kādu postu tie var nodarīt Svētajai Pilsētai.

Cik sen jau viņš tā sargā?

Nepilnus trīstūkstoš gadus, Džo atbildēja, pētīdams savas kārtis. Kairs pasmaidīja un nolūkojās uz savām neaizskartajām, uz leju pagrieztajām kārtīm. Vienu atlika malā.

Var jau gadīties, Džo bilda, ka jūs lāgā negribat man ticēt, tik milzīgi garš laiks un vispār, tik ilgi stāvēt postenī. Pēdējos gadu tūkstošos ir bijis daudz tādu neticīgo. Īstenībā viņš apgalvo, ka divtūkstoš gadu laikā es esmu pirmais, kas viņam noticējis; var gan neveikties vienam cilvēkam, ko? Ziniet, es laikam paņemšu divas.

Kairs pasmaidīja vēl platāk un otrreiz izdalīja kārtis, vēl trīs Sondi, divas Džo un vienu sev pašam. Viņš pieliecās un papliķēja milzīgā akmens skarabeja degunu.

īsts?

Kur nu vēl īstāks. Akurāt no XVI dinastijas, apgalvo vecais zēns.

Kāds vecais zēns?

Hadžs Hārūns, tas blēdnieks, par kuru es pirmīt stāstīju.

Padomājiet tikai. Hm, diezin kāpēc šis skarabejs smaida tik viltīgu smaidu?

To nu gan es nepateikšu. Kazi, šis skarabejs zina ko tādu, par ko mēs ij nenojaušam. Nav no muļķu mājām, tik daudz ir skaidrs. Ak, tad vismaz kalpi, jūs teicāt? Nu, tad es laikam sākšu ar šo glīto kaudzīti, sterliņu mārciņas, pats labums.

Te piepeši priekšistabā skaļi iečīkstējās un sāka zvanīt kurantu vē-zekļi, kas bija piekārti pie saulespulksteņa. Kairs un Munks pacēla galvu un skaitīja.

Divpadsmit? Kairs vaicāja. Pusseptiņos vakarā?

Neliecieties traucēties, atsaucās Džo. Tam saulespulkstenim ir paradums bimbināt, kad pašam ienāk prātā, mūs, pārējos, tas daudz neņem galvā. Redziet, tas netiek līdzi stundām, tumsas dēļ, un citreiz atkal ir mākoņi un tamlīdzīgi, tādēļ vēlāk tas atgūst nokavēto. Vai varbūt otrādi, tas sabimbina laiku uz priekšu, lai vēlāk varētu mierīgi nosnausties. Diezgan mulsinoši, vai nav tiesa? Tās liekās stundas, kuras mēs nupat dzirdējām, varbūt jau ir pagātne, bet varbūt vēl tikai būs, kas to lai zina.

Kairs pamāja.

Vai tas agrāk nebija pārnēsājams saulespulkstenis?

Dīvaini, ka jūs tā jautājat, jo tieši tā arī bija. Un prāvs smagums, tam jocīgajam, kas to staipīja apkārt, viegli nebija. Kāpēc tik dulni jāuzvedas, to es nespēju saprast.

No kurienes tas ir?

No Bagdādes, vismaz tā man teica. No kaut kāda piektā Abasidu kalifata laikiem, tā apgalvo vecais blēdnieks. Un tad iznāk, ka tam būs bijusi kaut kāda loma "Tūkstoš un vienā naktī", bet tas atkal gadījuma pēc ir Hadža Hārūna mīļākais pasaciņu krājums. To viņam pagājušajā gadsimtā uzdāvināja viens tips, kurš reiz noīrēja, vei, šo pašu istabu, lai te rakstītu zinātnisku darbu.

O'Salivans Bīrs pavīpsnāja.

Hadžs Hārūns sākumā mēģināja man iestāstīt, ka tas tips istabu noīrējis tikai uz vienu dienu. Tas neizklausījās visai ticami, un tad, kad es dzirdēju, cik pamatīgs bija tas viņa pētījums, es uzreiz sapratu, ka vecītim atkal visi laiki sajukuši. Tur noteikti pagāja vismaz desmit gadi.

Kā tā? Cik liels tad bija šis pētījums?

Tik prāvs, ka karavāna aizņēma pusceļu no šejienes līdz Jafai. Ja es pareizi sapratu, tad, pabeidzis rakstīt, tas tips visu uzkrāva tiem kamieļiem un nosūtīja uz Jafu, bet no turienes manuskriptu ar visu karavānu ar kuģi aizveda uz Venēciju un tad tālāk kaut kur Eiropā nodrukāja. Bet mēs esam te, Jeruzālemē, ir Jaungada diena, vai jūs abi neuzspēlētu ar mani šo aizraujošo laimes spēli?

Kairs Liecinieks sāka smieties.

Strongbova pārnēsājamais saulespulkstenis? Strongbovs savu "Le-vantes seksu" trīsdesmit trīs sējumos sarakstījis tepat, šajā istabā? Un šo akmens skarabeju Strongbovs vēlāk palienēja no kāda jeruzālemieša, lai Meneliks Zivārs tā dobajā vidū varētu slepus ievest Ēģiptē aizliegtās grāmatas?

Ir nu gan neparasta vieta vienai pokera partijai Svētajā Pilsētā. Neieskatīdamies savās kārtīs, Kairs Liecinieks paaugstināja likmi.

3 Heopsa piramīda

Sīktirgotāji iekrita bieži.

Ja kādu pieķēra ar mūmiju zieķi, viņš nonāca aiz restēm.

Dažas 1914. gada nedēļas pēc Menelika Zivāra nāves, joprojām vienaldzīgi pildīdams savus Viktorijas laikmeta dragomāna pienākumus, Kairs Liecinieks gudroja, ko iesākt ar viņa pasakaino faraonu mūmiju krātuvi.

Zivārs vēl bija paspējis Lieciniekam atklāt pārsteidzošo faktu, ka jaunības gados viņš neilgi mīlējis Kaira vecvecmāti. Viņa bija nozvērējusies agri vai vēlu atriebties par pazemojošo verdzenes dzīvi, un tādēļ, kad pie dižā melnā zinātnieka pēc padoma ieradās pārbijies zēns, tikai divpadsmit gadu vecs un viens kā pirksts, Zivārs uzreiz saprata, ko nozīmē vārds Liecinieks.

Lepna sieviete ar teicamu atmiņu, sacīja Zivārs. Viņa vēlējās nokārtot dažu labu rēķinu ar ģeķiem mamlūkiem, kas bija viņu pārdevuši uz Nīlas lejteci. Taču laiks ritēja, viņas meita un mazmeita jau bija mirušas verdzībā un viņa zināja, ka arī pati mirs verdzībā, tādēļ viņas varā bija vienīgi dot tev šo vārdu cerībā, ka tu atlīdzināsi par tām pārestībām, ko viņai bija jāpārcieš. Tādēļ neliedz viņai to, Kair. Viņa bija stūrgalvīga sieviete, un viņai nekad neaptrūka drosmes. Godā viņas vēlēšanos, ja tu to spēj.

Liecinieks bija gatavs, tikai kā? Viņš joprojām bija ierindas dragomāns, kas par to, ka tagad viņam piederēja mūmiju krātuve. Bet kāda loma viņa dzīvē bija mūmijām?

Un tad, 1914. gada vasaras sākumā, gaismai austot, piepeši gadījās tas pārsteidzošais notikums Lielās piramīdas virsotnē.

Angļu trijplāksnis ved uz galvaspilsētu rīta pastu. Smaida nezināms pilots lidotāja brillēs un ādas ķiverē, vējā pland balta šalle. Trijplāksnis nolido pār pašu piramīdas virsotni, jautri sašūpodams spārnus, jautri sveikdams iespaidīgāko no cilvēka rokām uzceltajiem monumentiem un glīti nocirzdams galvu vecīgam, miesās brangam vācu baronam un viņa vecīgajai, miesās brangajai sievai, it kā pasludinot, ka vecajam, dīkdie-nīgajam deviņpadsmitajam gadsimtam ir pienācis gals. Galvu reibinošā apgaismības brīdī, kas iestājās reizē ar rīta svīdu, Liecinieks saprata, ka viņa viktoriāniskā kalpība ir beigusies. Tai pašā brīdī viņš arī apjauta, kāpēc Zivārs viņu uz Luksoru aizsūtīja tieši tai dienā. Vecais eģiptologs noteikti jau sen zināja, kur atrodas slepenās faraonu kapenes, taču bija nogaidījis gandrīz līdz savai pēdējai stundiņai un tikai tad lūdzis Liecinieku to atklāt: lai Liecinieks kļūtu par mūmiju krātuves vienīgo īpašnieku. Tā Zivārs bija Lieciniekam tieši rokās ielicis nenovērtējamu atriebes ieroci — un viss vienīgi tās sievietes dēļ, kuru vecais zinātnieks pirms daudziem gadiem bija neilgu brīdi mīlējis.

Pacietība.

Pārvarīga pacietība.

Viņa vecvecmāte visu deviņpadsmito gadsimtu gaida taisnu tiesu. Meneliks Zivārs pēc viņas nāves nogaida līdz 1914. gadam un tikai tad pastāsta Lieciniekam par savu jaunības mīlestību un nosūta viņu uz Nīlas vidusteci pārņemt slepeno panteonu, kas tur gaida.

Vergu un bijušo vergu pacietība. Ari viņš tagad tikpat pacietīgi izdomās, kā likt lietā šos varas ieročus.

Kairs Liecinieks smaidīja. Viņš stāvēja Lielās piramīdas galotnē, dažus jardus zemāk gulēja resno vācu aristokrātu bezgalvainie līķi. Saule bija pie apvāršņa, viņš bija Lielās piramīdas galā. Sākas jauns laikmets.

Mūmijas, varas ieroči. Vai domām par to izmantošanu varētu atrast labāku vietu par neatkārtojamo paslēptuvi, kuru viņam bija novēlējis Meneliks, viedākais no viedajiem?

Augusta otrajā nedēļā viņa karavāna bija gatava: kamieļi apkrauti ar konservu kārbām, vienvienīgi konservēta gaļa: lai būtu vieglāk tikt galā ar dragomāna sūro dzīvi, Liecinieks jau sen pārtika tikai no olbaltumvielām.

Lielās piramīdas pakājē nastas no kamieļu mugurām tika noceltas, un nesēju brigāde visu nedēļas nogali stiepa pārtikas krājumus augšup. Kad visa piramīdas galotne bija nokrauta ar gaļas konserviem, Liecinieks izmaksāja brigadierim nopelnīto algu.

Kāpēc to vajag te, augšā? tas apstulbis vaicāja, aizkusis elsodams.

Liecinieks pasmaidīja.

Rīt no rīta šurp pēc manis ieradīsies aeroplāns. Vedu gaļu uz savu ciemu Sudānā. Tur šovasar ir briesmīgs sausums.

Brigadieris viltīgi nosmīkņāja; zinām, zinām, vai tad no melnādaina var gaidīt citu atbildi.

Un kas tas par dzīvnieciņu guļ tev uz pleca? tas jautāja. Izskatās pēc balta pūku kamolīša.

Liecinieks pasmaidīja vēl platāk.

Izskatās, ka viņš ir aizmidzis, bet tā nemaz nav. Tas ir gars, kas mani sargā un brīdina, ja draud briesmas. Bongo, sarokojies ar šo zaglīgo fellāhu.

Izdzirdējis savu vārdu, albīnais pērtiķēns Lieciniekam uz pleca acumirklī pielēca kājās, sparīgi braucīdams izslietās koši jūraszilās ģenitāli-jas, sīciņās dūrītes lidot lidoja.

Brigadieris iebrēcās un ar visu nesēju baru muka neatskatīdamies. Liecinieks katram gadījumam pielika pie acīm binokli un noskatījās pakaļ, līdz tie vairs nebija redzami; nesēji, kas atgādā uz kapenēm bagāžu un pēc tam atgriežas tās izlaupīt, bija Ēģiptes lāsts kopš neatminamiem laikiem.

Kad kļuva tumšs, viņš atdarīja aizšaujamos, kas bija noslēpti spraugās ap vienu no milzīgajiem akmens bluķiem virsotnes tuvumā.

Spēcīgās atsperes ieņerkstējās. Bluķis, kas turējās uz neredzama dzelzs stieņa, gausi pagriezās sānis. Viņš iegāja vestibilā, uzrāva sērkociņu un iededza lampu.

īsu parādes kāpņu pakājē atradās Menelika Zivāra plašā deviņpadsmitā gadsimta dzīvokļa salons.

Liecinieks pārlaida skatienu kastaņbrūnajām mēbelēm, smagiem, pamatīgiem krēsliem, parocis pie paroča, muguriņa pret muguriņu, malu malās bārkstis, mežģīnes un sedziņas, kāju galā ķetnas, kas uz bieziem paklājiem sadragāja čūsku galvas, lampas ar bieziem abažūriem ik pa dažām pēdām starp neskaitāmiem medību skatiem pie sienas, desmitiem lakotu ķīniešu aizslietņu, kas bez iemesla sadalīja telpu; šajā salonā vien bija vairāk mēbeļu nekā jebkuras Āfrikas pilsētas iedzimto kvartālā.

Tiklab stila, kā plānojuma ziņā dzīvoklis bija nepanesami viktoriā-nisks. Liecinieks devās tālāk izpētīt prāvo bibliotēku un parādes ēdamistabu otrajā lejasstāvā, labi apgādāto arheologa-restauratora darbnīcu trešajā lejasstāvā, saimnieka guļamistabu un divas viesu guļamistabas ceturtajā lejasstāvā, virtuvi un pieliekamos kambarus piektajā lejasstāvā, kalpotāju istabas sestajā un noliktavas septītajā.

Vēl zemāk bija pagrabs, kurā glabājās malka. Tas viss kopā veidoja ietilpīgu septiņstāvu dzīvokli, vēkšpēdisku, iespaidīgu piramīdu Heopsa piramīdas galā.

Vakars Lieciniekam pagāja, pārnesot konservu kārbas uz jauno mitekli.

*

Tikai mēnesi pirms nāves, novēlēdams šo dzīvokli Lieciniekam, Mene-liks Zivārs tā vēsturi rekonstruēja ar tādu vieglumu, it kā pats savām acīm būtu redzējis notikumus, kas risinājās pirms trīsarpus tūkstošiem gadu.

Atradumi runā skaidru valodu, toreiz sacīja vecais eģiptologs. Esi tik laipns un pārcelies uz XVI dinastiju, bandītu laikmetu. Karaļvalsti iekarojuši mīklainie hiksi, ganu ķēniņi, kā dažam labpatikas tos dēvēt, un, kaut ari mēs nezinām, no kurienes viņi uzradās, apzīmējums šķiet īsti vietā. Kā sacīt jāsaka, viņi laikam nebija diezcik attapīgi, tūlīt mēs paši to redzēsim. Nu, parasti svešzemnieki, iekarojuši Ēģipti, sāk skatīties, kur varētu palaupīt. Kapu zagļi ložņā apkārt pa laukiem, meklēdami piemērotu kampienu, un ij tagad, ij toreiz nekas neduras acīs tik ļoti kā Heopsa piramīda. Jau nez cik eju piramīdā izraktas, meklējot dārgumu

glabātavas, taču racēji allaž cirtušies cauri sāniski vai augšup. Es to pieminu ne jau tāpēc, ka tas bija grūti, bet gan tālab, ka šoreiz virziens ir pats galvenais.

Un tātad, klausies, Kair. Vienu nakti mēs ar tevi sēžam kādā Mem-tisas dzertuvē, un turpat viens bariņš spēcīgu, taču ne sevišķi attapīgu hiksu trekterē alu un kaļ plānus. Dzertuves saimnieks noklausās, ka viņi runā par pazudušiem dārgumiem. Redz, šis saimnieks ir ēģiptietis un nevis šāds tāds hikss, kas vēsturē uzradies no sazin kāda tumša kakta un turpat ari atgriezīsies, dziedi vai raudi, tādēļ šie par dēku meklētājiem iztaisījušies blandoņas gani, gluži dabiski, viņu ciena. Tie skatās uz viņu no apakšas, un būs slikti, jo viņš sagadīšanās pēc ir reliģisks ideālists. Šobrīd tevi tas pārsteigtu, taču sendienās tiešām mēdza būt ēģiptieši, kuriem bija ideāli.

Klau, dzertuves saimnieks čukst, atnesis sazvērnieku bandai pa vēl vienam alum, ja reiz jums prāts nesas uz dārgumiem, ko jūs teiktu par dārgumiem, kas paslēpti Lielajā piramīdā?

Hiksu brašuļi drūmi groza galvas. Tur visi jau ir meklējuši, viņi atmet ar roku, un neviens neko nav atradis.

Tā gan, saka dzertuves saimnieks, bet neatrada viņi tāpēc, ka vienmēr rakās uz augšu. Faraons tak ir dievs, viņš nemūžam nepieļautu, ka viņa mūmiju uz kapu kambari stiepj augšup. Viņš, gluži dabīgi, vēlas cēli nolaisties tajā, rokas sakrustojis uz krūtīm, tā tomēr ir daudz cienījamāka poza. Ja tu esi dievs, tu nekārpies augšup: tu nonāc no debesīm.

īsi sakot, turpina dzertuves saimnieks, mūmija noteikti ir nogādāta kapenēs no augšas, un tā arī vajag rakt.

Meneliks Zivārs klusītēm noklukstējās.

Saproti, tas nabags bija caurcaurēm ideālists, tas arī viņu veda neceļos. Un, kaut arī mums tas izklausās nejēdzīgi, tā hiksu cietpauru banda viņam noticēja. Tie paņēma vēl pa alum un tai pašā vakarā kopā ar dzertuves saimnieku devās uz Lielo piramīdu, un viņiem līdzi bija visi darbarīki.

Iesākumam viņš tiem lika izrakt bāzes nometni, jeb, šajā gadījumā, galotnes nometni, lai viņi, neviena nemanīti, tur varētu dzīvot, kamēr cirstu tās savas ejas. Tad viņi izraka tuneļus no augšas uz leju, līdz pat pamatiezim, uz kā turas piramīda. Taču apbedījumu kamerai viņi parakās garām un galu galā trāpīja pazemes upē.

Kas hiksu bandai nelaime, tas mums laime. Nīla bija uzplūduši, un, ja tā nebūtu bijis, kas zina? Viņi turpinātu rakt stateniskas ejas, līdz piramīdas uzbūve būtu izjaukta un tā sabruktu.

Meneliks Zivārs smaidīja.

Lielā piramīda pēkšņi sabrūk pati no sevis? Vienkārši ņem un saplok kā balons? Vai tu aptver, ka tur ir sešarpus miljoni tonnu akmens? Iztēlojies, kāds tur būtu blīkšķis?

Viņš nopūtās.

Mūs izglāba piesārņojums. Jau atkal šie Nīlas paradoksi. Nīla bija uzplūduši, un pazemes upē bija iekļuvuši Memfisas notekūdeņi. Apdulluši no slāpēm pēc ilgās, putekļainās rakšanās no pašas virsotnes, hiksi un dzertuves saimnieks metās kūtrajā straumē, lai dzertu, līdz plīsīs.

Zivārs domīgi klanīja galvu.

Es teiktu, tas bija pāris minūšu jautājums. Nīlas pazemes pietekās mājo sevišķi nikni dizentērijas baciļi. Viņiem vēl pietika spēka uzrāpties atpakaļ galotnes nometnē, taču akmens bluķi, kas noslēdza izeju, viņi vairs nejaudāja pakustināt. Tur tad es arī atradu viņu skeletus; hiksu kauli, kā parasti, mums nespēja pavēstīt neko, savukārt dzertuves saimnieks, kurš vairs nebija ideālists, sava mūža pēdējos mirkļos bija putekļos rakstījis hieroglifu alus.

Tad Meneliks Zivārs ātri izstāstīja savu stāstu līdz galam.

Neviens par galotnes nometni un stateniskajiem tuneļiem neko nezināja, līdz viņš 1844. gadā izsecināja, ka tur tādām jābūt, pētīdams neregulārās gaisa plūsmas zināmajās ejās un telpās. Kad bija skaidrs, ka tie pastāv, atrast vairs nebija grūti. Izpētījis galotnes nometni, viņš nolēma, ka tā ir īsti piemērota vieta, lai pasaules labākais nezināmais eģiptologs tur ierīkotu savu lauku muižu, kur mierīgi pavadīt mūža nogali. Viņš visos sīkumos izdomāja, kā savu vecumdienu mītni iekārtot, un nolēma neskopoties.

Darbi ilga sešpadsmit gadu. To gaitā nepabeigtajā dzīvoklī nereti uzturējās Strongbovs, ja viņam gadījās būt Lejas Ēģiptē, un viņam šī mītne ļoti gaja pie sirds, ka viņš ap gadsimta vidu rakstīja no Adenas nosūtīta vēstulē.

Mīļais Menelik,

gaisotne Tavā topošajā lauku muižā ir vienkārši pasakaina. Starp daudzām citām lieliskām īpašībām, kas tai piemīt, es gribētu pieminēt arī izcilo skatu, dzidros saullēktus un saulrietus, ko var vērot no lieveņa, un jo īpaši to vispārējo vienatnes izjūtu, kas tādiem cilvēkiem kā mēs ir tik spirdzinoša. Un, vispēdīgi, šis miers, ko cilvēks gribot negribot izjūt, aizmigdams Zemes dižākā monumenta virsotnē.

Apsveicu, draugs. Caurcaurēm apbrīnojama iecere. Liels paldies par jauko nedēļas nogali šajā teicamajā ligzdiņā, kuru Tu esi sameklējis savām vecumdienām.

Tavs, utt., Plantagenets

P. S. Klāt kā pateicības zīmi pielieku retu Zālamana liliju. Pirms mēneša uzgāju to Hindukušā, šādu kreimeni vēl nekad nebiju redzējis.

P. P. S. Nākamsvētdien tiekamies, kā parasti?

***

Iii, Meneliks Zivārs nešaubījās, ka ir sameklējis sev brīnišķīgu lauku muižu. Viņš par to bija pārliecināts tik cieši, ka gaidīja, līdz būs pabeigti itin visi iekārtošanas darbi, un tikai tad devās turp, lai pirmo reizi pārnakšņotu savā jaunajā mājoklī.

Šo notikumu viņš pieskaņoja savai četrdesmit trešajai dzimšanas dienai, 1860. gada Ziemsvētkiem. Viņš labprāt būtu ielūdzis uz svinībām Strongbovu, taču nenogurdināmais ceļotājs pārģērbies kaut kur klejoja un nebija atrodams.

Visu dienu Zivārs laimīgs rīkojās pa savu mitekli piramīdas virsotnē. Pievakarē viņš pagatavoja svētku maltīti: rostbifu un Jorkšīras pudiņu, kuram klāt pienācās trīs veidu vīns un divu veidu dārzeņi, cepti kartupeļi un kalnumētra, un visu vainagoja liela pudele šampanieša un prāva

porcija viņa iecienīto zaļumu, zāles, ko ēd Aleksandrijas trūcīgākajos kvartālos, kur tā savā vaļā aug pamestos kaktos: nostalģisks atgādinājums par jaunības gadiem, kad tā bieži bija vienīgā ēdmaņa.

Pēc vakariņām Zivārs nolika piramīdas virsotnē audekla krēslu, lai izsmēķētu cigāru un skatītos saulrietu.

Caurcaurēm lieliska diena, vismaz tā viņam likās. Pēc vakariņām un vīna, juzdamies miegains, viņš itin drīz devās uz guļamistabu un tūdaļ aizmiga, taču jau pēc īsa brīža pamodās aiz šausmām: Zivāram šķita, ka viņš krīt. Šīs piepešās iracionālās bailes no augstuma acīmredzot bija radušās tāpēc, ka viņš visu mūžu bija uzturējies šaurās pazemes ejās.

Lai nu būtu, kā būdams, Zivārs zināja, ka vēl vienu nakti tik augstu virs zemes viņš neizturēs. Par gulēšanu tādā ligzdā nevarēja būt ne runas. Kad pienāks laiks atpūsties no mūža darbiem, tā viņš nolēma, viņš ierīkosies ērtā, drošā pazemes sarkofagā, vislabāk tajā, kurā reiz bija atdusējusies Heopsa māte: un nevis paša Heopsa padebešu mājvietā.

14. augustā šajā mājvietā ievācās Liecinieks ar savu albīno pērtiķēnu un gaļas konserviem, pa dienu gulēja, lasīja un klejoja pa piramīdu, bet naktīs sēdēja piramīdas virsotnē un kala plānus, neko nezinādams par baismīgo jauno karu Eiropā, kur milzu armijas dubļainos ierakumos zvēriski iznīcināja cita citu.

Un tā, elpodams tīro, sauso gaisu šajā senlaiku belvederā augstu virs Nīlas, Kairs Liecinieks sistemātiski un neatlaidīgi pārdomāja pārestības, kuras gadu simteņiem bija cietuši afrikāņi, vēsturiskos noziegumus, kurus viņš grasījās atriebt tiku tikām.

***

Ņemot vērā, kur bija viņa dzīvesvieta, nebūtu jābrīnās, ka iesākumā viņš nolēma atmaksāt piramīdām. Vergi bija tās uzcēluši faraoniem, kuri uzdevās par dieviem, taču dievišķais faraons bez savas mūmijas nebija nekas, un Lieciniekam piederēja lielākā faraonu mūmiju krātuve pasaulē.

Ap to laiku, kad notika pirmā kauja pie Marnas, viņš visas mūmijas aizzīmogotās kastēs pārvietoja uz piramīdas virsotni. Tur, Zivāra restaurācijas darbnīcā, viņš ņēmās tās samalt smalkā pulveri.

Cauri bija ar senās Ēģiptes mūžīgajiem dieviem. No tiem bija palikuši pīšļi un putekļi, taču Lieciniekam ar to bija par maz. Pēc ilgām pārdomām, kas laika ziņā sakrita ar otro kauju pie Ipras, viņš nosprieda bijušās svētās faraonu miesas vēl arī apgānīt.

Kad Lielbritānijas un Francijas armijas devās uzbrukumā pie Somiņas, viņš Zivāra darbnīcu pārvērta par aptieku un rūpīgi sajauca pusi mūmiju pulvera ar mastikas sveķiem, iegūdams balzamu, kuru dzīrās pārdot kā afrodīziju, kas izceļas ar vispārēju maģisku iedarbību. Tirāniskie piramīdu celtnieki savas zemes gaitas beigs ar kaunu, šķipsniņa viņu pīšļu tiks iešņaukta dusulīgu, ilgu dzīvi sakārojušu večuku nāsīs, cita šķipsniņa kā zieķis tiks uzķellēta uz neauglīgu sieviešu nemazgātajiem dzimumorgāniem, bet vēl cita kaltīs uz nervozu tirgoņu ļenganajiem vīrestības rīkiem, kurus tie citādi nejaudā dabūt stāvus.

Reiz spožie faraoni tumšās ieliņās tiks nožēlojami iztirgoti kā mūmiju pulveris un mūmiju zieķis. Tie nonāks pie katra samaitāta analfabēta, kuram pietiks naudas: gluži kā sendienās afrikāņu vergi.

Izrēķinājies ar senās Ēģiptes tirāniem, Liecinieks pārgāja pie mūsdienu varmākām. Mamlūki, būdami pederasti, bija vienkārši nozuduši no vēstures skatuves, taču vergu tirdzniecībā viņu ticības brāļi bija arābi, tādēļ trieciens bija jādod no islāma puses. Viņš pats vārda pēc bija muhamedānis un netraucēti drīkstēja apmeklēt visas svētvietas.

Arī tur derētu kaut ko apgānīt. Kāds neciešams nodarījums varētu satracināt visu reliģiju?

Kairs Liecinieks smaidīja. Aizkūpināja cigareti. Nesen bija beigusies otrā kauja pie Marnas, Lielais karš drīz būs cauri. Arī nakts būs aizritējusi. Tuvojās rītausma, un, tā sēžot piramīdas virsotnē un vērojot, kā izklīst tumsa, pār viņu nāca atklāsme. Zīmīgi, ka viņš raudzījās uz austrumiem.

Meka, protams. Kaabā pukstošā islāma sirds. Vissvētākā svētnīca, melnais meteorīts. Viņš dziļi ieelpoja.

Melnums. Atņemt islāmam tā lielāko svētumu. Akmeni, kuru skūpstīt nāca svētceļnieki no visas pasaules. Nozagt Kaabas melno meteorītu un atstāt svētāko svētnīcu pilnīgi tukšu.

Pilnīgi.

Kairs Liecinieks iesmējās. Un ko iesākt ar melno akmeni?

Atvest uz Āfriku, protams. Šurp, uz Āfriku, kur arābi gadu simteņiem iedzīvojās bagātībā uz melnā zelta, viņa tautas rēķina. Melns meteorīts, ar kuru tiks aizmaksāts par to melno zeltu.

Taisnīgi.

Lai visu līdz galam izdomātu, viņam vajadzēja četrus gadus, taču bija vērts, ne uz ko vairāk neviens nevarētu cerēt. Viņš nozags debesu melno meteorītu un noraks to dāsnajā, melnajā Āfrikas zemē, kur tam pienācās būt.

***

Pirmā pasaules kara beigās domīgais Kairs Liecinieks, gludeni spīdīgs, jo četrus gadus bija pārticis no gaļas vien, atstāja savu vientuļnieka patvērumu Lielās piramīdas virsotnē un nolaidās līdz bļaurigajiem pūļiem un mušu spietiem Vidējo Austrumu bazāros, lai tur nolīgtu vairumtirgotājus, kuri slepus iepirktu no viņa mūmiju pulveri un mūmiju zieķi lielos daudzumos, pirmo atjauktu ar hinīnu, otro ar līmi un glikozi, un tālāk lai tad rīkojas sīkumtirgoņi, kuri ij pirmo, ij otro, iesaiņotu plānos vaskadrānas maisiņos, pārdos brīvi pieejamā tirgū, piecas sterliņu mārciņas gabalā.

Dziedēkļa šādā maisiņā nebija daudz; lai vīrietis tiktu vaļā no impotences un sieviete taptu auglīga, vajadzēja vairāk nekā vienu. Parasti iegādājās trīs četrus, taču retums nebūt nebija ari tādi, kas pirka astoņus vai deviņus.

Cena mainījās atkarībā no gadalaika. Visā visumā ienesīgākais laiks bija cerīgām ilūzijām spārnotais pavasaris, bet letarģiskā ziema pats nelāgākais. Taču, ja vietējām ciltīm gadījās saiet naidā, pieprasījums varēja acumirklī pieaugt jebkurā gadalaikā. Vasarā tāds pats efekts bija ļoti vir-cotiem ēdieniem, savuties rudenī līdzīgi iedarbojās agresīvas sacīkstes.

Mūmiju pulvera panākumi bija atkarīgi ari no reģiona un tautības. Tuksneša beduīni, negantie kurdi un reliģiozie ebreji acīmredzot bija imūni un gandrīz pilnībā atturējās. Čakli pircēji toties bija mazkustīgie lielpilsētu arābi, bagātie persieši un kūtrie turki no visiem sabiedrības slāņiem.

Ieņēmumi krasi pieauga lielu upju, lielu mošeju tuvumā, sestdienas vakaros un pilnmēness laikā, bet pagalam saruka nedēļās pirms pavasara jeru kaušanas. Mūmiju pulverim priekšroku lielākoties deva vīrieši un sievietes zem trīsdesmit, mūmiju zieķa cienītāji parasti bija pārsnieguši šā vecuma robežu. Tomēr zvērināti atkarīgie bija pārlaimīgi, ja mūmiju izdevās dabūt jebkādā formā.

Kolīdz ziņas par šo slepeno rūpalu nāca ausīs eiropiešu iestādēm, kas pārvaldīja Vidējos Austrumus, tās metās cīņā. Mūmiju pulveris un mūmiju zieķis tika pasludināti par bīstamām narkotikām, un tiesnešiem tika doti attiecīgi norādījumi, taču to nestā peļņa bija tik liela, ka Liecinieks bez lielām pūlēm izveidoja izplatīšanas tīklu, kas iesniecās itin visos Levantes nostūros.

Sīktirgotāji iekrita bieži. Ja kādu pieķēra ar mūmiju zieķi, viņš nonāca aiz restēm, taču vairumtirgoņus sadzenāt rokā bija gandrīz neiespējami, Liecinieks visu bija pārdomājis rūpīgāk par rūpīgu.

Retajos gadījumos, kad tomēr kādam gadījās krist policijas nagos, par lietas izskatīšanu atbildīgais angļu vai franču miertiesnesis nekavējoties saņēma iespaidīgu anonīmu kukuli līdz ar vairākiem dosjē ar izvērstām ziņām par kādu desmitu attiecīgās pilsētas pagrīdes darboņu, līdz šim nezināmu likumpārkāpēju, kurus varēja kaut tūdaļ notiesāt par jebkādu noziegumu, jo tie bija vainīgi pilnīgi visos.

Vairumtirgotājs tika palaists brīvībā pierādījumu trūkuma dēļ un steigšus devās uz Franču Rivjēru baudīt Liecinieka apmaksātu atpūtu, bet pēc tam atkal parādījās ar jaunu vārdu kādā citā arābu pasaules galvaspilsētā, kur viņa pieredze lieti noderēja citā Liecinieka branžas nozarē.

Nepagāja ne pilni trīs gadi, kad Kaira Liecinieka slepenais balzamtīkls bez aizķeršanās darbojās visā Levantē, un viņam līdz mūža galam bija garantēti prāvi ienākumi. Bija laiks pāriet pie operācijas otrā etapa, spert pirmo iznīcinošo soli, lai galu galā nolaupītu melno meteorītu no Kaabas Mekā.

Kā aizvien pacietīgs, Liecinieks savam mērķim dzīrās tuvoties pakāpeniski. Vispirms viņš slepeni pārņems varu Jeruzālemē, islāma trešajā svētajā pilsētā. Kad tas būs izdarīts, viņš ķersies pie islāma otrās pilsētas Medīnas. Un tikai tad, kad flangi būs piesegti, vērsīs savus spēkus pret Meku un gūs galīgo uzvaru.

Taču, 1921. gada rudenī ieradies Jeruzālemē, Liecinieks atklāja, ka nav vienīgais, kas tīko slepenībā uzkundzēties šai pilsētai. Pēckara juceklī te rosījās citi nemanāmi darboņi, un cītīgākais no tiem bija kāds hazāru ebrejs no Budapeštas vārdā Munks Sondi, kura iespējām, likās, vispār nebija robežu.

Ja darīšana būtu ar vienu vienīgu konkurentu, Liecinieks katrā ziņā spētu to pierunāt sadalīt guvumu brālīgi. Īstenībā viņam jau bija gandrīz gatavs kompromisa priekšlikums, tomēr viss mainījās, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Sondi vaigā kādā Jeruzālemes kafijas dzertuvē, kur viņi abi nejauši bija ieklīduši, meklējot pajumti aukstā decembra pievakarē, kad pavisam noteikti smaržoja pēc sniega.

Taču tovakar viņš Sondi neko nevarēja bilst, jo pie viņu galdiņa pārpildītajā kafijas dzertuvē sēdēja vēl trešais, jauns īrs, kurš ari piekrita izspēlēt partiju pokera, ko Sondi ierosināja, lai nevajadzētu domāt par nelāgo laiku.

Pokers. Nedomāšana. Šaurajās ieliņās zēvelē vējš. Pavisam noteikti smaržo pēc sniega.

Un naktī viņi, pakļaudamies kādam savādam nodomam, kas šos trīs likteņus pina vienā mezglā, ar savām kārtīm pārcēlās uz ērmoti tukšo Hadža Hārūna pārdotavu, kur Liecinieku drīz vien gadīja jauns atklājums. Arī īrs kaut kādu vēl nesaprotamu iemeslu pēc tīkoja pēc valdīšanas Jeruzālemē.

Gadījums bija savedis viņus kopā tai 1921. gada pēdējā dienā, un neviens no trim, liekas, vairs nespēja izstāties no spēles, izbēgt neizprotamajai burvju varai, kas piepeši bija viņus saslēgusi vienā gredzenā ap pokera galdu.

Kāpēc? Kas tā par burvju varu? Vai tā bija kaut kā saistīta ar Hadžu Hārūnu?

Kairs Liecinieks paraustīja plecus. Pasmaidīja.

Bija radušies sarežģījumi, kurus viņš pagaidām neizprata, taču viņš bija tikpat pacietīgs kā vienmēr, tikpat pacietīgs kā viņa vecvecmāte un

Meneliks Zivārs. Tik pacietīgs, ka nekad neieskatījās savās kārtīs, pirms lika uz tām visu, kas viņam bija. Viņš zināja, ka galu galā uzvarēs ne jau tāpēc, ka paveiksies.

Viņš uzvarēs tāpēc, ka viņam bija jāuzvar.

Tāpēc, ka viņa nodoms bija taisnīgs. Tāpēc, ka nevienam citam nevarēja būt taisnīgāks.

Kaut ari tālab Svētajā Pilsētā būtu jāiztur tik spīvs aplenkums, kāds te nav bijis kopš Pirmā krusta kara laikiem.

1922. gada janvāra pēdējās dienās, mēnesi pavadījuši ar kārtīm rokās, trīs spēlmaņi sāka atskārt, ka notiek kaut kas nopietnāks par vienkāršu hronisku pokera spēli. Tāpat kļuva skaidrs, ka būtu vēlams pieaicināt vēl citus, citādi peļņu neizdosies gūt: viņi trīs bija pārāk līdzīgi pretinieki un cits no cita neko nevarēja iespēlēt.

Šādu ierosinājumu kādu vakaru, kad bija viņa kārta dalīt, izteica Munks Šondi.

Ko tu par to saki, Džo?

Man nav iebildumu.

Kair?

Teicama doma.

Munks jauca kārtis, raudzīdamies uz augsto, senlaicīgo turku seifu istabas stūrī.

Es jau sen prātoju, kas tas tāds ir, viņš bilda.

Vai tu re, norūca Džo. Nu, atceros, arī es par to domāju, kad pirmo reizi ienācu pa šīm durvīm un ieraudzīju to tur pie sienas tik augstu un šauru. Nebūt neizskatās pēc seifa, es sev teicu. Vairāk izskatās pēc lietus necaurlaidīgas pilsētas sarga būdas.

Džo savā nodabā palocīja galvu. Viņš smaidīja, atcerēdamies dienu pirms nepilniem diviem gadiem, kad bija pieklaudzinājis pie seifa un izdzirdējis atbalsis no dziļas pazemes. Tad Hadžs Hārūns viņam atklāja patiesību.

Seifam nebija dibena. Tajā atradās kāpnes, kas veda lejup uz pagātnes alām, uz desmit Vecpilsētu drupām, divdesmit Vecpilsētām. Jeruzāleme atrodas kalna galā, skaidroja Hadžs Hārūns, un gadu tūkstošu gaitā tā neskaitāmas reizes nopostīta un uzbūvēta no jauna, un nevienam ne prātā nav nācis aizvākt iepriekšējo celtņu gruvešus. Būvēja tiem pa virsu, un kalns auga arvien augstāks. Bet par šīm alām zināja tikai Hadžs Hārūns, jo vienīgi viņš bija dzīvojis visās agrākajās Jeruzālemēs.

Taču viņš dalījās šajā noslēpumā ar Džo, jo Džo bija ne tikai kļuvis par viņa draugu, bet pat ticējis tam, ko viņš teica; divtūkstoš gadu laikā pirmais, kas noticējis, un iesākumā tas Hadžu Hārūnu aplam pārsteidza.

Kāpēc tu tici tam, ko es saku, viņš toreiz vaicāja, nevis sāc mani kaustīt? Visi citi tā dara. Saukā mani par vecu nelgu un kausta.

Nav iemesla neticēt, Džo atbildēja. Neesmu mūsu Svētajā Pilsētā, visu un ikkatra svētajā pilsētā, uzturējies ilgi, taču sapratis pietiekami, lai zinātu, ka šeit vienā mierā jāuztver tādas ērmotības, kādas tu citur neņemtu pretī. Šī ir tāda vieta, un viss. Mūžīgā pilsēta, un tādā garā, traks laiks, kas te svētā kalna galā met cilpas, kā pašam labpatīk. Ja tu saki, ka te esi nodzīvojis trīstūkstoš gadu, kas es tāds esmu, lai apgalvotu, ka tā vis nav? Es neesmu nekas, tā, lūk. Cilvēks, vai ziniet, savās atmiņās saimnieko pats, citādi viss aizies latatā. Tu tā saki, es tev ticu; tā ir, un viss.

Hadžam Hārūnam acīs bija asaras, un kopš tās dienas viņš dedzīgi vēlējās savam jaunajam draugam pastāstīt visu, ko pats zināja. Negals vienīgi, ka Hadžs Hārūns bija gaužām vecs, gadi viņam slīdēja šurpu turpu un sakrita vienā kaudzē, tādēļ viņš reti spēja atcerēties, kas īsti viņam zināms.

Munks Šondi vēl aizvien skatījās uz augsto, senlaicīgo turku seifu kaktā.

Ko vecītis tajā glabā? viņš vaicāja.

Hā, to jūs gan gribēsiet zināt, Džo atsaucās, tikai vai jūs ticēsiet, ja es pateikšu? Pagātni. Jā, jā. Tajā augstajā un šaurajā seifa viņš tur pagātni.

Munks pasmaidīja.

Patiešām?

Patiešām gan. Viņam tur ir ir trīstūkstoš vēstures gadi, Svētās Pilsētas vēsture, ko jūs par to sakāt? Saprotiet, viņš uzskata sevi par Jeruzālemes sargu, vienīgo likumīgo sargātāju. Es, piemēram, domāju, ka tā ari ir.

Munks jauca kārtis.

Kas viņu iecēlis šajā cēlajā amatā?

Viņš pats sevi iecēla. Nebija izvēles. Neviens cits te nav apgrozījies pietiekami ilgi, lai parādītu viņam šo godu. Neba nu nebija balsošanas, lai viņam šo darbu piešķirtu, bija gan. Ar visu pilsoņu vētrainu piekrišanu, ko pavadīja skaļas ovācijas.

Kad tas notika? vaicāja Munks.

Tā, paskatīsimies, laikam neilgi pirms 700. gada pirms Kristus. Kā rādās, tieši ap to laiku, kad nolādētie asīrieši dzīrās ielauzties pilsētā ar saviem šaušalīgajiem kaujas divričiem, dzīdamies pēc ziemeļu zemēm un pa ceļam gribēdami pagrābt Jeruzālemi, un pilsētā visi bija pārbijušies kā diegi. Komercijā un raibu raibajā reliģiskajā dzīvē iestājās sastingums, saprotiet, un izskatījās, ka drīz te vispār vairs nebūs nekādas svētās pilsētas, būs vienīgi raudāšana un zobu trīcēšana. Vai es saprotami runāju, Munk? Jā.

Tad lūk, pirmām kārtām jums jāpatur prātā, ka toslaikus Hadžs Hā-rūns nepavisam nebija tāds kā tagad. Viņš te bija augsti cienījams cilvēks, īsts tautas varonis, kuru jo sevišķi godāja par viņa runas dāvanām. Vai jūs paturat to prātā, Munk? Jā.

Labi. Viņš braši izslējās un soļo pa tirgus laukumu, analizēdams asī-risko atmosfēru un aizgainīdams šaubas, un dāļādams apliecinājumus un apsvērumus atkarībā no apstākļiem jeb, citiem vārdiem sakot, uz-ņemdamies absolūti nenogurdināma aizstāvja lomu, iziedams priekšā, lai ar savu vareno balsi un stāju apstādinātu šīs asīriskās jukas.

Pilsoņi, viņš kliedz, nebīstieties, es esmu ar jums.

Viņš stāv un smaida, un pašapzinīgi klana galvu, viņš izkliedz šos vārdus vēl un vēlreiz, taču brāļi jeruzālemieši tos nenoglabā savās sirdīs. Viņi ir pārbijušies kā nabagi, un arvien skaļāk skan asarainas gaudas un žēlas vaimanas.

Asīrieši nāk virsū, biļļā pilsoņi. Bet mēs varam glābties, vēl skaļāk kliedz Hadžs Hārūns.

X&lt;ī?kvēkšķ jeruzālemieši.

Mēs noslēpsim mūsu pilsētas svētos priekšmetus, kliedz Hadžs Hārūns.

Ak, pareizi, pilsētas svētie priekšmeti, par tiem visi bija piemirsuši. Ja pilsētas dārgumus izdotos uz kādu bridi noglabāt, teiksim, uz diviem trim gadu simteņiem, tad asīriskās briesmas būs pāri, kā jau visas briesmas, un asīrieši stiepdami stieps savus nejēdzīgi smagos kaujas divričus atpakaļ uz ziemeļiem, no kurienes nākuši. Tad pilsoņi atkal iznesīs savus svētos priekšmetus dienas gaismā un atkal dzīvos laimē un pārticībā; atkal būs pienācīga Svētā Pilsēta, visi svētie krāmi savā pienācīgajā vietā.

Jā, jā, tev taisnība, svētie priekšmeti, un tirgus laukumu pāršalc milzīga atvieglojuma nopūta.

Labi, kliedz pilsētnieki, noglabāsim tos uz diviem trim gadu simteņiem. Bet kur?

Visi pārbīlī sastingst. Visi kā viens sāk šaubīties. Katrs bērns zina, ka no asīriešiem visi baidās tāpēc, ka viņiem ir paradums lauzt un dragāt, lai tikai dabūtu savos nagos svētus priekšmetus, jo sevišķi Svētās Pilsētās, jo asīrieši ir tādi svētumu zaimotāji, kādi vēl nav redzēti. Tad nu pūlis atkal sāk brēkt.

Paslēp tos, paslēp, lai tur vai kas. Bet kur?

Šeit, Hadžs Hārūns uzvaroši iekliedzas un, sarāvis uz augšu apmetni, parāda visiem milzum platu naudas jostu ap viduci un gigantisku gana tarbu uz muguras; ij viena, ij otra līdz šim bija palikusi nepamanīta, tiesa, pilsoņiem gan bija ienācis prātā, ka viņu varonis šorīt izskatās nedaudz aptucis un kuprains.

Viltība, viņi auro. Bet vai ar to pietiks?

Hadžs Hārūns smaida. Pietiks, viņš kliedz. Es jau vienreiz liku lietā šo jostu un šo tarbu, pirms kāda laiciņa, kad nāca virsū ēģiptieši.

Ēģiptieši, pilsētnieki izbijušies brēc, bet tajos laikos tu biji jaunāks un stiprāks. Jaunāks, kliedz Hadžs Hārūns, bet stiprs esmu joprojām.

Bažīga suga, šie jeruzālemieši, gan tagad, gan toreiz. Sai pilsētai cauri iet tik daudz praviešu, un visi mūždien apgalvo, ka šis vai tas ir negrozāma patiesība, un visi nemitīgi runā viens otram pretī; skaidrs, ka pilsētnieki ir neuzticīgi ka bail.

Vai tā naudas josta ir pietiekami plata? viņi brēc. Un tā gana tarba? Un vai tu izsniegsi kvītis? Jā, Hadžs Hārūns kliedz, viņš izsniegs gan, un viss būs ļoti labi, un pēc brīža tie jau ir klāt, no visām pilsētas malām stiepj savus svētos priekšmetus, visu lielumu un apveidu dārgakmeņus un zeltu un pat kaut kādus koka gabalus, un Hadžs Hārūns to visu sabāž naudas jostā un gana tarbā, un izsniedz kvītis ar savu parakstu. Tad viņš mēģina piecelties kājās.

Pūlis novaidas vien, vaid visa pilsēta.

Tu pat piecelties nevari? viņi brēc. Ja tu taisies tā sēdēt pāris gadu simteņus, diez vai tu būsi dižen laba paslēptuve.

Nu, jā, tas ir grūti, Dievs mans liecinieks. Mūsu Hārūns nekad mūžā nav tā plēsies un pūlējies, bet viņš to dabū gatavu, viņš nepadodas, viņš pieceļas kājās. Galu galā viņam nekas cits neatliek, no tā ir atkarīga mūžīgās pilsētas nākotne. Tā nu viņš nolaiž apmetni un zvāļodamies pasper soli, tad vēl vienu, viņš izskatās resns un briesmīgi greizs, viņš atgādina Jeruzālemes tirgoņus, kas meimuro mājup no tirgus laukuma, līki un šķībi no savas peļņas nastas.

Un ir jau ari pēdējais laiks, jo tur augšā uz vaļņa jau pūš āža ragus, vēstot, ka pilsētai nenovēršami tuvojas asīriešu triecienvienības avangards, proti, viņu mežonīgā un pamatoti bijātā kavalērija.

Pūlis pašķīst, visi mūk, kur kurais. Tirgus laukums paliek tukšs. Tajā ir tikai Hadžs Hārūns, jo viņš nespēj paskriet. Ģenģeriski stiepdams savu pilsētas drošības slogu, viņš ieslīd šaurā sānieliņā. Vai jūs iztēlojaties, Munk? Jā.

Labi. Tad lūk, ar blīkšķi atsprāgst vārti, un pa ielu dārdēdama brāžas šaušalīgā asīriešu kavalērija, un beidzot mūsu Hārūns saprot, kāpēc šī nolādētā kavalērija tiek taisnīgi bijāta. Klausieties, lai Dievs žēlīgs, tas ir kaut kas neticams. Sie asīrieši nemaz nejāj uz zirgiem, jūs saprotat? Viņi jāj uz spārnotiem lauvām, tieši tādiem kā bildēs. Uz vareniem, rēcošiem lauvām, jāj tā, ka krēpes plivinās un spārni plīvo. Lūk, te viņi nāk, sasodītie asīrieši, klāt viņi ir. Vai jūs vēl klausāties, Munk?

Jā.

Tā jau man likās. Areče, bet ir viena neraža. Mūsu Hārūnam tikai šķita, ka viņš ieslīd tajā šaurajā sānieliņā. Patiesībā viņš tur neieslīdēja vis. Patiesībā šī sānieliņā bija daudz par šauru, lai viņš tajā varētu ieslīdēt ar visu savu milzīgo piestūķēto naudas jostu un gigantisko piestūķēto gana tarbu. Patiesībā viņš joprojām stāv, kur stāvējis, Jeruzalemes pārnēsājamais altāris ar visiem svētajiem krāmiem joprojām ir turpat, ielas vidū, un kavalērija nesas viņam virsū, tie neģēlīgie spārnotie lauvas spļauj uguni un tā vien meklē, kur būs kāda svaiga gaļa, ko ietriept māgā. Triept māgā gaļu? Skaidrs, ka viņi to varēja, ar tādu ugunīgu dvašu, vieglāk par vieglu. Ko nu, jūs sakāt?

Un kas tad notika, Džo?

Ticības brīnums, lūk, kas. Mūsu Hārūnam ne prātā nenāca nomest visus tos krāmus un laisties lapās, kā darītu es vai jūs. Nē, viņš stāvēja ielas vidū un cītīgi domāja. Paklausies, viņš sev sacīja, esi mierīgs: ja Belte-šasars to varēja, es arī varu. Viņam bija ticība, un man ari ir. Visu mūžu esmu kalpojis Svētajai Pilsētai, kāpēc lai tagad es to nedarītu, kas man daļas gar spārnotiem lauvām. Lai dzīvo Jeruzāleme, punkts un āmen. Viņš pats tā teica. Vai jūs vēl klausāties, Munk?

Jā, bet kas ir šis jaunais varonis, kas tikko iznāca uz skatuves?

Ā, tas Beltešasars? Ja es pareizi saprotu, tas bija viens jaunskungs, kuru netaisnīgs ķēniņš iemeta bedrē pie lauvām, bet viņš palika dzīvs, jo bija bez grēka un to zināja, uz mata kā Hadžs Hārūns. Ticība, saprotiet pats. Tad lūk, Hadžs Hārūns ielas vidū stāv un ne soli neatkāpjas, un viņam virsū drausmīgā ātrumā nesas neģēlīgie iebrucēji. Lērums ir neizturams, kavalērija krīt viņam virsū, un lauvu vadonis, izbadējies pēc īstas Jeruzālemes gaļas, atpleš rīkli un kampj Hadžu Hārūnu ciet.

Lai visi svētie stāv mums klāt, bezmaz var dzirdēt, kā tā rīkle nokrakšķ. Pavei, lauva gribēja sagrābt Hadžu Hārūnu aiz viduča un iecirta savus nekrietnos zobus naudas jostā, bet tā, bāztin piebāzta ar visiem traki vērtīgajiem svētajiem priekšmetiem, bija cietāka par akmeni. Tad lūk, krrrmkš, nokrakšķēja lauvu vadoņa zobi, krrrriukš, salūza viņa žoklis, un nezvērs, žēlabaini smilkstēdams, novēlās Hadžam Hārūnam pie kājām.

Nu ko, ar to pašu uzbrukums kļuva drusku gausāks. Nākamais lauva jau stipri piesardzlgāk kampa tādā kā sulīgā izaugumā Hadžam Hārū-nam uz muguras, ai, ku sāpīgi iekodās piestūķētajā gana tarbā, izlauza priekšzobus un nogāzās gar zemi, te rēkdams, te gaudodams, lai visi pārējie lauvas zinātu, ka tipam, kas te tā stāv ielas vidū, labāk nevajag kost.

Areče, iztiksim bez liekiem vārdiem: vēl daži lauvas nenoturējās un kampa, un izlauza zobus, un tas arī viss. Kavalērijas brašais uzbrukums bija pagalam, pa ielu smilkstēdami vārtījās bezzobaini lauvas, bet Hadžs Hārūns tikām lēnītēm aizģeņģerēja prom un paglābās kādā nomaļā Svētās Pilsētas kaktā. Vēlāk, pēc pāris gadu desmitiem vai simtiem, kad asīrieši vairs nemaz nebija tādi uzpūtīgi iekarotāji kā agrāk, viņi, skaidrs kā diena, manījās atpakaļ uz ziemeļiem un stiepa līdzi savus divričus. Hadžs Hārūns iznāca laukā ar pilsētas svētajiem priekšmetiem un pēc labākās sirdsapziņas izdalīja tos, kam pienākas, komercija un raibu raibās reliģijas atkal plauka un zēla, un Svētajā Pilsētā viss atkal bija labi un jauki. Pilsoņi sarīkoja Hadžam Hārūnam urravas un pasludināja viņu par neoficiālo Jeruzālemes glābēju, tāpēc ka oficiālā glābēja godu piešķir tikai uz īsu laiku un tikai praviešiem neilgi pirms nozākāšanas un nokaušanas.

Tad lūk, Munk, tieši tas man bija prātā, kad es jums sacīju, ka viņš šo amatu nesagrāba pats. Jā, viņš to ieņēma brīvprātīgi, bet vēlāk, kā jau jūs dzirdējāt, viņa statusu apstiprināja visas ieienteresētās personas. Vismaz uz kādu brīdi. Vēlāk, persiešu okupācijas laikos, Hadžam Hārūnam vairs neklājās tik labi. Patiesībā viņš sāka slīdēt uz leju, un šai ziņā joprojām nekas nav mainījies.

Kāpēc tad tā?

Es tak nezinu. Laiks izrīkojas visādi, laiki mainās, viss kas var notikt. Bet man šķiet, ka pie vainas ir tā naudas josta. Saprotiet, tajās asīriešu ai-sūrdienās, kad viņš kalpoja kā Jeruzālemes pārnēsājamais altāris, tā josta spieda viņam uz nierēm, spieda tik briesmīgi, ka nabagam bezmaz ik pēc minūtes bija jāmīž. Un tā gadu desmitiem un simtiem, skaidra lieta, ka labi tas nevar beigties. Klausieties, kurš varētu paveikt kaut kādus dižus darbus, ja ik minūti jāpaiet maliņā pamīzt? Es domāju, tik zvēriskos apstākļos kurš katrs sāktu sašļukt. Nu, tad tā, Munk. īsi sakot, ko jūs domājat par Hadža Hārūna apbrīnojamo asīriešu avantūru?

Es domāju, ka Hadžs Hārūns apliecināja ārkārtīgu drošsirdību.

Par to nav ne mazāko šaubu.

Bet ir viens tāds sīkums, kas galīgi neiederas kopējā ainā.

Vai man tiešām tas jādzird? Un kas tas, lūdzu, būtu par sīkumu?

Kad lauvas nesās viņam virsū, Hadžs Hārūns pēkšņi atcerējās, kā jaunskungs, vārdā Beltsešasars, izglābās no nāves ar savu stipro ticību.

Pareizi.

Un tieši šīs atmiņas palīdzēja viņam stāties pretī uzbrucējiem.

Ļoti pareizi. Nu, un?

Beltešasars bija tā jaunskunga babiloniešu vārds. Rietumos viņu biežāk dēvē ebreju vārdā, par Dānieļu. Gūstniecības laikmeta sākumā viņš nonāca Bābelē.

Džo apjucis nodūra acis.

Munk, es tak zinu to stāstu par Dānieļu lauvu bedrē, man vienkārši neienāca prātā, ka Hadžs Hārūns runā par to pašu jaunekli. Bet kāpēc tas ir svarīgi?

Tāpēc ka Daniels sagadīšanās pēc dzīvoja sestajā gadsimtā pirms Kristus. Vai jūs to zinājāt?

Nezināju un vienmēr priecājos uzzināt ko jaunu, tomēr joprojām nesaprotu, kāpēc jūs to tagad pieminat. Kāpēc, Munk?

Tāpēc, ka asīrieši Palestīnu iekaroja astotajā gadsimtā pirms Kristus. Kā, lūdzu, Hadžs Hārūns varēja atcerēties Daniela varoņdarbu divus gadsimtus, pirms viņš to paveica?

Džo pasmaidīja un paplikšķināja sev pa degungalu.

Ak, un tas ir viss? Tik vien? Klau, es varbūt pārcelšu kārtis, lai jūs beidzot varat izdalīt?

Munks nolika kārtis uz galda, un Džo pārcēla. Kārtis sāka krist uz galda.

Džo?

Mhm?

Nu, tad kā tas viss iet kopā?

Kas? Tas, ka Hadžs Haruns atcerejas notikumu, kas vel nebija noticis? Notikumu, kurš bija gaidāms tikai pēc pārsimt gadiem? Jā.

Bet tur jau tā lieta, Munk. Hadža Hārūna prātā nekam nav jāiet kopā. Saprotiet, pagātne ir tas, kas ir pagājis, un tas viss pieder pie Jeruzā-lemes, un viņš to aizstāv, kas par to, ka allaž būdams kopā ar zaudētājiem, jo tā vienmēr ir, kad tu aizstāvi Svēto Pilsētu. Bābeles ķēniņš kādu iemet lauvu bedrē? Pa šīm ielām ar saviem lauvām agri vai vēlu joņo asīrieši? Tas viss ir viens, Jeruzālemes sargāšana, kā viņš pats saka, neizmērojama un mūžīga misija, tādēļ jau viņš mūždien cieš sakāvi. Jūs teicāt, kungi un atvērt? Nē.

Vārds vietā, es tik un tā atvēršu. Ei, Munk, par ko tā jāsmejas?

Par domu, ka Hadžs Hārūns seifa tur pagātni.

Tur nav nekā smieklīga, tagad jums jau to vajadzētu saprast. Un arī to, kāpēc tam seifam priekšā ir atslēga. Ja kurš katrs sāks tāpat grābāties pa pagātni, atcerēsies notikumus, kas vēl nav notikuši, un šķetinās jucekļus, kā tikai iepatīkas, tad, es jums teikšu, Jeruzāleme būs viens vienīgs sasodīts haoss, tā nespēs ar pienācīgu pašcieņu būt kārtīga Svētā Pilsēta. Tādēļ, sasodīts, nav nekāds brīnums, ka vecītis neatkāpjas no tās sargbūdas, ir modrs un tur to aizslēgtu, lai mums, pārējiem, viss būtu skaidri saprotams. Pasaulīt baltā, kādas kārtis, man nav nekādu tiesību uz tik karaliskām personām, bet, ja nu reiz man tādas gadījušās, es kaut ko piešaušu bankai klāt, lai saldāk, un tad jau redzēsim, kas jums aiz ādas, draugs Kair.

4 Zalamana raktuves

Ak jā, konjaks, ko uz Svēto Zemi atveduši krustneši, kas vēlējās atvieglot svētceļnieku sāpes. Un kā tad tas garšo?

Nav sabojājies pa astoņsimt gadiem?

Kādu karstu 1922. gada jūlija dienu O'Salivans Bīrs, atspiedies pret sienu, gulšņāja Hadža Hārūna tirgotavas dibenistabā. Pokera galds bija tukšs, neizturamās tveices dēļ spēlē bija iestājies pārtraukums. Viņš gurdeni paskatījās uz tukšo kandžas glāzi un nolēma, ka celties, lai ietu un to no jauna piepildītu, būtu pārāk lielas pūles.

Dibenistabā ieklimta Hadžs Hārūns, basām kājām, kā jau vienmēr. Viņa skatiens aizķērās aiz apdrupuša apmetuma plankuma uz sienas, un viņš piestāja, lai paskatītos uz sevi neesošā spogulī. Kaut ko zem deguna bubinādams, viņš pagrieza taisnāk aprūsējušo krustnešu bruņu-cepuri, atraisīja un sasēja zaļās lentes zem zoda. Pēc tam viņš darīja, ko varēja, lai uzpostu savu izbalējušo dzelteno apmetni, kas bija gluži sa-driskāts un karājās greizi.

Melna diena, viņš murmināja. Melna. Melna diena man. Melna. Melna diena Jeruzālemei. Melna.

Tagad? Džo no sava kakta ievaicājās. Gluži manas domas, un nav arī brīnums, tādā karstumā. Necilvēcība, nekas vairāk.

Hadžs Hārūns salēcās un pārsteigts paraudzījās lejup.

Nezināju, ka tu te esi.

Ē, man liekas, esmu, bet ir pārāk karsts, lai apgalvotu ko vairāk.

Kāpēc tu sēdi zemē?

Mani notrieca smaguma spēks, šodien es jūtos smags. Un šie akmeņi ir vēsāki nekā krēsls. Turklāt karstums ceļas uz augšu, tādēļ jo zemāk,

l&lt;&gt; labāk, un vēl tas atbilst manam nospiestajam garastāvoklim. Varbūt nāc un ari apsēdies? Nav nemaz tik slikti.

Es nevaru, atbildēja Hadžs Hārūns. Šodien es nevaru nosēdēt. Pārak liels nemiers. Šī ir melna diena. Melna.

Skaidrs.

Hadžs Hārūns pamāja sev ar galvu neesošajā spogulī pie sienas, bru-ņncepure atkal sagriezās šķībi, un viņam acīs sabira rūsa. Sāka plūst asaras, un viņš atkal sāka bubināt, nedroši dodamies uz durvju pusi.

Melna, Džo domāja, noslaucīdams seju piedurknē. Melna, un vispār toreiz vēl bija pusbēda.

Tikai pirms diviem gadiem viņš Īrijas dienvidu kalnos bija cīnījies ar "melnbrūnajiem", tāpēc vien, ka viņa tēvs reiz bija bildis dažus vārdus, viņa tēvs, kurš bija septītā dēla septītais dēls un viņam piemita pravieša dāvanas.

Pārāk karsti, lai kustētos, pārāk karsti, lai atrastos Jeruzālemē.

Džo aizvēra acis un atgriezās visu vēju vantētajās Aranu saliņās, tai dzestrajā 1914. gada jūnija vakarā.

Tas bija svētku vakars, viens no nedaudzajiem pavaļas brīžiem gadā. Kā jau vienmēr, trūcīgie zvejnieki bija sanākuši Džo mājā dziedāt, diet un dzert. Džo tēvs bija neapstrīdēts salas ķēniņš ne tikai tāpēc, ka viņam piemita pravieša dāvanas, bet ari tāpēc, ka viņam bija trīsdesmit trīs dēli. Džo, kam bija četrpadsmit gadu, bija jaunākais, pastarītis, un vienīgais, kas vēl dzīvoja mājās. Tam vajadzēja būt brīnišķīgam vakaram, pravietojumi juku juku-mis ar stāstiem par lietuvēniem, vaimanu fejām un mazajiem ļautiņiem.

Taču tai 1914. gada jūnija vakarā viss izrādījās citādi. Tai dzestrajā vakarā viņa tēvs raudzījās savā kausā un klusēja, drūmi raudzījās grīdā un klusēja, taču, kad jau tuvojās pusnakts, viņš pēdīgi sāka runāt.

Labi, sacīja viņa tēvs, lai nu būtu. Ja gribat zināt nākotni, es pateikšu, ko redzu. Es redzu, ka pēc diviem mēnešiem sāksies liels karš. Un septiņpadsmit no maniem dēliem dosies karot un kritīs, katrā nolādētajā armijā, kas cīnīsies tajā nolādētajā karā, būs pa vienam manam dēlam. Bet ne jau tas kremt šo veco sirdi. Viņi ir izauguši par vīriem un var paši lemt savu likteni. Šo veco sirdi kremt tas, ka neviens no viņiem

nekritīs par Īriju. Bet tāda jau ir mūsu tauta: mēs cīnāmies par visiem, tikai ne par mums pašiem.

Briesmīgi, čukstēja kaimiņi.

Jā, briesmīgi, atsaucās viņa tēvs. Bet tas vēl nav viss. Vēl es redzu, ka pēc diviem gadiem īru tauta sacelsies, un tad pēdīgi viens mans dēls cīnīsies par savu dzimteni: vēl pavisam puišelis, tā gan, bet viņš tur būs, tas sīkais, melnīgsnējais puikiņš, kurš, izstiepies taisns kā stīga, stāv kaktā jums aiz muguras; tagad viņš zina savu likteni.

Un pēc tam, viņa tēvs turpināja, kad šis puišelis būs paveicis to, kas viņam darāms šaizemē, viņš dosies prom un laikam kļūs par Jeruzālemes ķēniņu.

Nezaimo Dievu, atgādināja izbiedētie kaimiņi.

Pat nedomāju, tēvs sakaunējies atsaucās. Pats nezinu, kāpēc tā sacīju.

Džo arī nezināja. Taču 1916. gada Otrajās lieldienās, kā pareģots, sākās sacelšanās, un Džo kopā ar citiem cīnījās Dublinas pastā, bet, kad tas krita, viņš aizbēga uz dienvidiem un četrus garus gadus viens pats cīnījās Korkas kalnos, līdz "melnbrūnie" sadzina viņam pēdas un viņam atlika vienīgi bēgt no savas dzimtenes, kāpt uz kuģa, pārģērbtam par nabaga klāriešu mūķeni, un būt vienam no divpadsmit nabaga klā-riņām, kas devās locīt ceļus Svētajā Zemē.

Jeruzālemē. Kur viņš gulēja renstelē pie franciskāņu Vecpilsētas mītnes, bez graša pie dvēseles un bez draugiem, gulēja netīrumos un gē-liski čukstēja īru revolucionāru partijas nosaukumu, Mēs paši, cerēdams, ka agri vai vēlu garām nāks kāds īru priesteris, kurš par viņu apžēlosies.

Un viens nāca, un apžēlojās. Kādreizējais Makmels-n-mBo, ērmo-tigs vīrs, kurš tagad jau bija krietni gados, bet jaunības dullumā bija dienējis Britu armijas vieglajā kavalērijā, piedalījies slavenajā neprātīgajā uzbrukumā Krimā, kur viņa zirgs pakrita, un par to apbalvots ar pašu pirmo Viktorijas krustu. Pēdējos sešdesmit gadus viņš bija priesteris, kura pārziņā atradās Jeruzālemes franciskāņu maizes ceptuve.

Kas īsti tu esi, puis? vecītis bija uzrunājis Džo, kurš nobadis un iz-vārdzis gulēja Jeruzālemes renstelē. Un Džo, lai tas būtu skaidrs, ar pēdējo elpas vilcienu nočukstēja O'Salivanu Bīru klana devīzi.

Mīlestība sniedz uzvarai piedošanas roku.

Ceptuves priesteris izglāba Džo no tās Jeruzālemes rensteles un .itdeva viņam savu veco mundieri un armijas papīrus, lai Džo varētu apmesties turpat Vecpilsētā, Krimas kara varoņu mītnē. Ceptuves priesteris, kam bija vismaz astoņdesmit pieci gadi, dancoja un dziedāja krāsns priekšā, cepdams četru veidu klaipus par četrām lietām, kas viņam dzīvē bija svarīgākās: krusts nozīmēja Dievu, Īrija bija dzimtene, Krimā viņš bija atsacījies no kara un Jeruzālemē atradis mieru.

Dziedādams un diedams krāsns priekšā, viņš mudināja Džo neraizēties par to, kāds dzimšanas gads rakstīts viņa armijas papīros. Vecumam te nav lielas nozīmes, jo Svētajā Pilsētā, visu un ikkatra Svētajā Pilsētā, nekas nav tāds, kā izskatās.

Cauruncaur sacepies? Džo toreiz domāja. Sešdesmit gadu Jeruzālemē svīdis, dancojis un dziedājis krāsns priekšā, līdz galu galā salauzies prātiņā?

Tomēr izrādījās, ka ceptuves priesterim par Jeruzālemi bijusi taisnība. To viņš saprata, kad atrada otru draugu, vecu arābu, kas staigāja izbalējušā dzeltenā apmetnī un galvā nēsāja rūsainu krustnešu bruņu-cepuri, ko ar zaļām lentēm sasēja zem zoda; dzīvodams mūžīgā pusbadā un turēdamies uz ģindenīgām kājām, kas šķita pārāk tievas, lai viņu nestu, liegais bruņinieks Hadžs Hārūns klejoja pa laikmetiem, gremdēdamies atmiņās par Sindbadu Jūrasbraucēju un citiem pagātnes varoņiem, atcerējās, kā viņa jaunības gados Zālamans būvējis templi, un pēdējos trīs nīkstošus gadu bezcerīgi aizstāvēja savu Svēto Pilsētu pret visiem ienaidniekiem, allaž būdams zaudētāju pusē.

Todien, kad abi pirmo reizi satikās pie Hadža Hārūna tirgotavas, vecais, uzmetis skatienu Viktorijas krustam Džo pie krūtīm, nolēma, ka ieradies presbiteris Jānis, leģendārais priesteris, kas valdīja aizsenā, zudušā kristiešu karalistē kaut kur Āzijas plašumos.

Nāc iekšā, Hadžs Hārūns toreiz priecīgi sacīja. Nāc iekšā, prezbi-teri Jāni, es tevi jau gaidīju. Zināju, ka agri vai vēlu tu nonāksi Jeruzālemē, tā notiek ar visiem.

Un tad Moda. Amerikāniete un pirmā sieviete, kuru viņš savā mūžā iepazina. Moda un mīlestība pavasarī.

Pavasari viņi iepazinās Jeruzālemē un devās uz tuksnesi, lai pabūtu divatā. Devās uz mazītiņu oāzi Sīnāja piekrastē, un Džo to mēnesi pie Akabas līča jutās tik laimīgs kā vēl nekad dzīvē. Taču pēc atgriešanās Jeruzālemē Moda pārvērtās. Un viņa negribēja nākt pie Džo par sievu, kaut arī jau gaidīja viņu bērnu.

Kad bija pienācis rudens un šajā kalnienē kļuva salti, viņš sameklēja mājokli siltajā Jordānas ielejā, mazu namiņu ar puķēm un citronkokiem Jērikas tuvumā: vēl viena oāze, toreiz domāja Džo, un ziemas beigās te piedzims viņu bērns.

Bet, nē, izrādījās, ka viņš nebija atradis vēl vienu oāzi. Jērikā viņš neko nespēja izdarīt, kā nākas, nekas viņai nebija pa prātam. Lai kā viņš centās, Moda īgņojās un bieži vispār nerunāja ar viņu.

Džo neko nesaprata. Jā, viņš gandrīz nekad nebija mājās, slepus vadāja ieročus, viņam nekas cits neadika, tikai tā viņš, būdams bēglis, varēja pelnīt iztiku. Tieši viņa prombūtne Modu laikam saniknoja visvairāk. Un vēl ari viņa sapnis atrast Sīnāja bībeli ar visām kartēm, kurās attēlots, kur apakš Vecpilsētas paslēpti dārgumi. Par šo Bībeles oriģinālu viņš bija padzirdējis jau pavisam drīz pēc ierašanās Jeruzālemē.

īstā Bībele? Atrasta Sīnājā deviņpadsmitajā gadsimtā? Jau doma vien, ka tāda pastāv, bija Džo lāsts un cerība, sapnis, ko bija sapņojuši tik daudzi pirms viņa.

Un tā Jērikā viss kļuva arvien ļaunāk. Džo nezināja, ko domāt, viņam bija tikai divdesmit gadu, un Moda šķita aizvien tālāka, varbūt viņa no kaut kā baidījās, taču nespēja par to runāt, nepienāca pie viņa, kad viņš vēlu naktī sēdēja dārzā pie mazā namiņa un dzēra tik ilgi, līdz aizmiga. Dzēra tik ilgi, līdz atkal bija laiks doties prom un vest uz Palestīnu jaunu kontrabandas ieroču kravu.

Un tad, kad ziema jau tuvojās beigām, Moda no viņa aizgāja. Pameta mazo namiņu Jērikā, neatstājot pat vēstuli, pat to ne. Paņēma līdzi dēlu, kuru viņš vispār nebija redzējis. Kurš piedzima, kamēr Džo veda ieročus, lai sapelnītu naudu.

Nauda. Lūk, ko viņam vajag, viņš tai dienā saprata. Tikai naudas dēļ viņš tik maz bija Jērikā. Ja būtu pieticis naudas, viss notiktu citādi, vismaz tā viņš domāja. Viņš nebūtu zaudējis vienīgo sievieti, kuru savā mūžā bija mīlējis, vismaz tā viņš domāja.

Nauda. Sīnāja bībeles dārgumu kartes, īstā bībele, kas norakta dusēja kaut kur Vecpilsētā. Lai to atrastu, viņam bija vajadzīga slepena valdīšana Jeruzālemē, un, kopš Moda bija viņu pametusi, pagātnes mīklu atminējumi, ko tā glabāja, bija vienīgais, kas viņam dzīvē bija svarīgi; vismaz tā viņš domāja.

Pirms ilgiem gadiem tēvs bija pravietojis, ka viņš kļūs par Jeruzāle-mes ķēniņu. Tēvs to pateica nezinis, nesaprazdams, kālab mute tā runā. Taču viņa tēva pravietojumi vienmēr piepildījās, tādēļ Džo zināja, ka viņš var kļūt par slepeno ķēniņu. Viņš zināja, ka var uzvarēt Lielajā Jeruzalemes pokerā un pēc tam atgūt Sīnāja bībeli. Vajadzēja vien pietiekami stipri gribēt.

Un viņš gribēja pietiekami stipri, neko citu viņam nevajadzēja. Nauda, vara un Sīnāja bībele, tas bija viņa dzīves mērķis un piepildījums.

Vismaz tā viņš domāja.

Melna diena, Hadžs Hārūns pērkondimdošā balsī auroja, piepeši ieskrējis istabā, un nikni cirta basās kājas pret grīdu.

Melna un vēl melnāka, un pavisam melna, viņš kliedza. Melna kā velna ķeskas. Melna. Melna.

Džo sakustējās un pārsteigts pacēla galvu. Viņš pirmo reizi dzirdēja liego bruņinieku runājam ar tādu kaismi. Klau, puis, kāpēc tu visu laiku to atkārto, turklāt tādā sutoņā?

Hadžs Hārūns drūmi blenza sienā, atraisīja un no jauna sasēja zaļās lentes zem zoda.

Tāpēc, ka es to nevaru aizmirst, viņš teica. Nekad neaizmirsīšu, un tas notika jūlija dienā, tādā pašā kā šī.

Kad tas bija?

Hadžs Hārūns sarauca pieri grumbās.

Pirms kādiem astoņiem simtiem gadu? Izklausās pareizi?

Tā varētu būt. Par kādu notikumu mēs runājam?

Hadžs Hārūns novaidējās. Džo manīja, ka viņš negrib atbildēt, šie vārdi vien viņam šķita derdzīgi. Un, kad vecais pēdīgi tos izrunāja, viņš rāvās čokurā, spļautin izspļāva tos laukā, it kā tas būtu vispretīgākais lāsts zemes virsū.

Jeruzālemi ieņem krustneši.

Džo uzreiz neko nesacīja, bija vecīša žēl. Drūvīgi palocīja galvu.

Ā, tā reize. Un padomā vien, vēl tikai pirms brīža es te sēdēju un domāju, ka man ir grūta dzīve. Kur nu, salīdzinājumā ar neģēlīgo asinspirti, par kuru tu runā.

Hadžs Hārūns pikti ķīķerēja uz sienu.

Man gan gribētos zināt, vai viņiem joprojām pietiek nekaunības līksmoties par iekarojumu.

Kur?

Alās.

Džo pacēla galvu. Pasmaidīja.

Alās, kā tad. Kāpēc es agrāk par to neiedomājos? Tur noteikti ir daudz vēsāks. Ak, tad viņi līksmojās, tu saki?

Jā. Ne kauna, ne goda, bļaustījās par savu asiņaino uzvaru.

Mjā, mjā, ja ne citādi, tad vismaz vēsāks. Kā būtu, ja mēs nokāptu lejā un paskatīties, kas tur darās?

©

Tur, kur beidzās kāpnes, kuru sākums bija senlaicīgajā turku seifa, necaurredzamajā tumsā pēkšņi iezaigojās Hadža Hārūna grumbainais smaids. Viņš bija aizdedzis lāpu. Džo salēcās.

Dievs žēlīgs, puis, tak nebiedē nabaga cilvēku tik briesmīgi šajā pazemē. Kā es varu zināt, vai tu esi īsts vai ne? Tikpat labi tu varētu būt alu cilvēka ķēpājums vai izsprucis rēgs, vai vispār sazin kas.

Kalpošana gaismai, murmināja Hadžs Hārūns, neviens cits darbs nenes lielāku laimi. Uz Krusta kariem pa kreisi. Tikai, lūdzams, netaisi troksni, prezbiteri Jāni. Mēs negribam, lai viņi mūs izdzird.

Negribam vis, Džo čukstēja. Klusiņš un bijīgs es došos pagātnes tuneļos. Tikai, lūdzu, tu ar to lāpu neaizej pārlieku tālu uz priekšu.

Viņi gāja pa tuneļiem un neskaitāmas reizes nogriezās pa labi un pa kreisi. Džo tas viss sāka nepatikt.

Arcče, tu zini, kurp mes ejam, es gan ne. Un, lai cik tur, augša, ir karsti, es negribu uz visiem laikiem palikt kādā no šiem vēstures aizkaktiem.

Vai tu labi atceries ceļu?

Jā. Vairs nav tālu.

Pēc kā tu spried?

Pēc smakas.

Jā, gaisā bija ērmota dvaka. Džo bija to pamanījis. Ļoti sīva un ar katru brīdi arvien stiprāka. Hadža Hārūna bāli dzeltenais apmetnis plīvodams nozuda aiz stūra, un pēkšņi abi atradās tumsā. Džo ar pieri ieskrēja sienā.

Jēzus Marija, nu ir gals klāt. Akls nonācis pazemē, un mans pavadonis ir rēgs. Viņš taustīdamies virzījās uz priekšu, tad piepeši sejā ietriecās dzestra gaisa brāzma.

Jēzus Marija, nu gan.

Kur prezbiteris Jānis?

Te, Dieva dēļ. Kur ir tā sasodītā lāpa?

Vējš nopūta. Pagaidi, tūlīt.

Kaut kas švīkstēja, kaut kas čaukstēja. Hadžs Hārūns turpat netālu nokremšļojās. Tad melno tumsu satricināja baigs, žēlabains kauciens. Džo juta, kā tas vibrē viņam gar ādu.

Jēzus, Marija un Jāzep, kas tas bija?

No jauna uzradās lāpa. Hadžs Hārūns stāvēja dažu jardu attālumā un, uzvaroši smaidīdams, turēja rokā āža ragu.

Kā tev patika? viņš jautāja.

Patika, tu saki. Patika? Nē, man nepatika. Es pārbijos bezmaz līdz nāvei.

Tā ari jābūt. Es to šeit glabāju katram gadījumam, lai aizbiedētu bruņiniekus. Izskatās, ka viņi par šo pagrabu vairs nezina, tomēr drošs paliek drošs.

Drošs, Džo atkārtoja un aizrijās ar smirdoņu, par kuru viņš no uztraukuma bija piemirsis. Hadžs Hārūns aizsēja sejai priekšā nēzdogu, un Džo sekoja viņa priekšzīmei. Viņi atradās lielā, velvētā telpā, kuras sienas veidoja klintī izcirsti plaukti, kur augstās grēdās stāvēja putekļainas pudeles. Paņēmis vienu, Hadžs Hārūns parādīja Džo etiķeti: uz melna fona īpatnējs balts krusts no tādiem kā bultu uzgaļiem, kuru gali vidū gluži nesastopas. Zem krusta latīniski bija uzrakstīts gadskait-lis, A.D. 1122.

Pazīsti?

Nē. Bet es teiktu, ka tā droši vien piederējusi kādam viduslaiku žūpu bērtulim ar kristīgām tieksmēm.

Un tā ari ir, viņi visi tādi bija. Svētā Jāņa bruņinieki, ne vairāk, ne mazāk. Viņi dēvējās arī par Jeruzālemes bruņiniekiem un Rodas bruņiniekiem, un galu galā par Maltas bruņiniekiem, jo tieši tur viņi pēdīgi apmetās, tomēr vispār viņus pienāktos dēvēt par Hospitāļa bruņiniekiem. Lai ari brālība še tika nodibināta, lai žēlsirdības lazaretē aprūpētu svētceļniekus, laika gaitā viņi kļuva varenāki par visiem karotāju ordeņiem.

Kas ir tajās pudelēs?

Konjaks.

Tiešām?

Jā, viņi to atveda no Francijas, pirms astoņsimt gadiem. Apgalvoja, ka to vajagot medicīniskiem nolūkiem. Lai atvieglotu svētceļnieku sāpes.

Džo klusi nosvilpās.

Ak jā, konjaks, ko uz Svēto Zemi atveduši krustneši, kas vēlējās atvieglot svētceļnieku sāpes. Un kā tad tas garšo? Nav sabojājies pa astoņsimt gadiem?

Baidos, ka ir gan, atbildēja Hadžs Hārūns. Es zinu, ka konjakam laika gaitā jākļūst arvien labākam, tomēr šoreiz, liekas, tā nav noticis. Bet agrāk tas bija garšīgs, es labi zinu.

Iemeti pa malciņam, ko? Ērām ritot?

Ak, tikai reižu reizumis. Kopš man sāka niķoties aknas, hellēnisma laikmetā, nekāds lielais dzērājs no manis vairs neiznāk.

Un kas tad toreiz bija pie vainas?

Bojātas mīdijas. Tas grieķu tirgonis apgalvoja, ka ievedis no Kipras gluži svaigas, un tā nudien varēja būt, zupa patiešām iznāca garda. Bet tajās bija arī kaut kas nelāgs.

Ak tā, skaidrs, nelāgas mīdijas. Nu, acīmredzot ir jāsamierinās ar to, ka laika gaitā organismā ielavās visādas indes. Man gan jāsaka, ja manas aknas būtu sākušas niķoties pirms divtūkstoš divsimt gadiem, tad es šobrīd jau būtu grausts bez atšķirības zīmēm.

Taču bija viens laiks, Hadžs Hārūns domīgi runāja tālāk, kad šis konjaks izglāba man dzīvību. Toreiz, kad man bija dilonis.

Tā nu gan ir cūcība. Kad tas atgadījās?

Sešpadsmitajā gadsimtā, kad te ieperinājās turki. Viņiem tā smirdēja mute, ka manas plaušas to nespēja izturēt.

No smirdīgas elpas var dabūt diloni?

No tik smirdīgas var, jā gan. Pat iedomāties nespēju, kādā stāvoklī sešpadsmitajā gadsimtā bija viņu kuņģi. Satrakojušies, tā es domāju, pēc tām viņu neskaitāmajām uzvarām. Āreče, turku laikā es strādāju par hašiša un kazu izplatītāju, un no tā, ka pircēji pūta elpu man sejā, saslimu ar diloni smagā formā.

Šausmas.

Tad nu es aizgāju pie tuvākā ārsta, un viņš parakstīja atpūtu, lika daudz dzert un aizliedza cilāt smagumus.

Prātīgs padoms.

Areče, un tā es kāpu lejā un kādu gadu atpūtos šeit, dzerdams konjaku, smēķēdams cigārus, lasīdams grāmatas un necilādams neko smagāku par grāmatu un pudeli; pagāja gads, un biju pilnīgi vesels.

Konjaks un grāmatas vienmēr palīdz.

Un kopš tā laika nav bijis neviens saasinājums. Neviens vienīgs.

Tiesa, tev nav bijis. Zini, šajā krustnešu vīna pagrabā tak ir tūkstošiem pudeļu.

Ir gan.

Jā, domāja Džo, un ceptuves priesteris prot latīņu valodu, tad kāpēc viņš nevarētu man noviltot vēstuli, ko kāds rakstījis kādam A.D. 1122, lai pierādītu, ka šitā dzira ir visīstākais krustnešu konjaks, kas maksā veselu bagātību? Ar to noteikti varēs nopelnīt baltu naudu, un paskat, mēs te jau runājam par dārgumiem, kaut arī karti vēl neesam atraduši.

Kas bija Hospitāļa bruņinieku priekšniecība?

Viņiem bija lielmeistars.

Tātad vēstule no lielmeistara, Džo domāja, nūja, lūdzu. Oficiāls, bet gaumīgs dokuments Francijas karalim ar sirsnīgu pateicību par pēdējā Ziemsvētku ziedojumu krietnajiem darbiem, kurus mūsu zēni dara Jeruzālemē, un pienācīgā labdarības garā desmit tūkstoši jauku pudeļu slavena reta konjaka izslāpušiem piligrimiem Svētajā Pilsētā.

Hadžs Hārūns sita ar pudeli pa sienu un nolauza kakliņu.

Gribi malku?

Garaiņi ieskrēja Džo taisni sejā. Viņš vemstīdamies saliecās līkumā, jo tas, kas pirms pieciem sešiem gadsimtiem varbūt bija etiķis, tagad bija kļuvis par indīgu gāzi, kurai līdzīgas nebija visā pasaulē. Viņš saķēra Ha-džu Hārūnu un vilka laukā no kambara, un vecais nāca līdzi, taču āža ragu vaļā nelaida. Kad abi bija divas trīs minūtes gājuši, Hadžs Hārūns apstājās un čukstēja, ka tepat aiz stūra jau būs.

Kas būs? Džo pārjautāja.

Krustnešu lielā sanāksmju zāle. Un tagad mums jāpiesargās, viņiem ir visvisādi šķēpi, zobeni un nosmailinātas vāles. Jau to redzot vien, kļūst baigi, izskatās briesmīgāk nekā babilonieši.

Džo palūkojās uz savu noplukušo, salāpīto formas tērpu. Bažīgi pieskārās Viktorijas krustam.

VK, zināms, ir krusts, tas uzreiz redzams, un, kazi, tā būs vieglāk pierādīt, ka viņš ir krietns kristietis. Bet formas tērps? Kā tad šie zinās, ka to Krimas karā valkājis vieglās kavalērijas virsnieks? Varonis, kurš palicis dzīvs slavenajā neprātīgajā uzbrukumā, kas tika uzsākts kristīgu tikumu vārdā? Šie par tādu uzbrukumu vispār nebūs dzirdējuši.

Vai tu esi gatavs? čukstēja Hadžs Hārūns.

Neapbruņots, norūca Džo. Bet gatavs gan, un lai Pirmā krusta kara apvienotie spēki saturas.

Hadžs Hārūns nometās četrrāpus un māja, lai Džo dara tāpat. Lāpa tika nodzēsta. Džo palūrēja tunelī un ieraudzīja, ka tā galā ir blāva gaisma.

Viņi klusiņām rāpoja uz priekšu, un tuneļa griesti kļuva arvien zemāki, līdz galu galā viņi plakaniski izlīda pa kaut kādu caurumu un nonāca uz gludas dzegas. Džo ievēroja, ka no klints šeit bija izcirsti kārtīgi taisnstūrveida bluķi. Viņi pasniecās un palūkojās pāri dzegas malai.

Džo neviļus samiedza acis. Viņu priekšā bija augsta kvadrātveida telpa: nevis ala, bet cilvēka rokām izcirsta akmenī. Gar sienām dega lāpas, un ne vairāk kā desmit pēdu zem viņiem atradās iespaidīga sabiedrība: vairāki simti košās, garās drānās ģērbušos vīru ar apstulbinoši daudzveidīgām cepurēm, lielākoties augstām un smailām.

Visur plīvoja karogi un vimpeļi. Vienā pazemes zāles galā bija uzcelts koka paaugstinājums. Uz tā sēdēja šīs sabiedrības pīlāri sevišķi greznās drānās, un visi uzmanīgi klausījās, ko viens no viņu vidus patlaban klāstīja sanākušajiem.

Jaunā un papildinātā Kardinālu kolēģija, nodomāja Džo. Galu galā Roma tomēr ir zaudējusi. Viņi ir atgriezušies te, un šis acīmredzot ir jaunais, nule ievēlētais pāvests. Beigās uzvarētāja ir Jeruzāleme.

Hadžs Hārūns uzlika roku viņam uz delma.

Tas, kurš tagad runā, ir Godfruā no Buljonas, viņš čukstēja.

Balss gan viņam ir kā angļu armijas seržantam, nodomāja Džo.

Un tas, pa labi, Hadžs Hārūns čukstēja, ir viņa brālis Baldvins I, pirmais latiņu karalis, kas valdīja Jeruzālemē. Tie pārējie tur, augšā, ir Tulū-zas Raimunds, Normandijas Roberts, Flandrijas Roberts II, Boemunds un Tankreds. Pašā priekšā — tie divi, kas visu sāka, Pēteris Vientuļnieks un Valters Nabaģelis.

Salašņas, Džo nopurpināja, pūlēdamies izburtot, kas rakstīts uz karogiem un vimpeļiem.

Cik nu viņam tajā mīklaino zīmju juceklī izdevās saprast, te šodien bija sapulcējusies kompānija, kas dēvējās par Mistiskās Svētnīcas ordeni, kaut kādu masonu biedrību, kurā bija apvienojušies tipi ar augstām brīv-mūrniecības pakāpēm. Orators patlaban klāstīja, ka brīvmūrnieki no daudzām ložām daudzās zemēs mērojuši tālo ceļu uz Jeruzālemi, lai piedalītos šajā starptautiskajā sanāksmē, kuru ordenis pirmo reizi rīkoja šajās akmens alās, kas atradās apakš Vecpilsētas rietumu mūriem un tautā izsenis bija iesauktas par Zālamana raktuvēm; tieši te senlaiku mūrnieki izcirtuši un aptēsuši akmeņus, no kuriem Zālamans cēla savu templi.

Un, ņemot vērā, ka šos pašus mūrniekus mēs uzskatām par brīv-mūrniecības priekštečiem, orators turpināja runāt, man jānorāda, ka šis ir patiešām vēsturisks notikums, lai arī tik slepens, ka pasaule par to nekad neuzzinās; mēs esam sapulcējušies un veiksim mūsu brālīgā ordeņa mistiskos rituālus šajā velvētajā kambarī, kur no zemes dzīlēm tika izcirsts Zālamana templis, šajā kambarī, kuru neminstinoties var dēvēt par Zālamana templi mūžībā, jo šī zāle, kurā mēs šobrīd atrodamies, zāle, ko savām rokām reiz klintī izcirta mūsu brāļi, nav nekas cits kā materializēta garīgā svētnīca, kuru mēs visi glabājam savās sirdīs un turam dārgu.

Karogi plandīja, vimpeļi plīvoja. Atskanēja klaigas klau klau, jā jā, vēl vēl, tā gan. Orators laipnīgi pasmaidīja un pacēla roku, klusinādams aurus.

Dieva dēļ, nu gan mīlīgi, nodomāja Džo, tāda sarežģīta akmeņu va-lodiņa. Mistika, skaidra lieta, vismaz manām ausīm. Ko tas viss galu galā nozīmē?

Hadžs Hārūns raustīja viņu aiz piedurknes, tik ļoti satraucies, ka Džo nesaprata viņa izmisīgos čukstus.

Ko tu teici?

Es teicu, ka vajag iejaukties, kamēr vēl nav par vēlu, kamēr viņi nav paspējuši atgriezties pie savām armijām. Otras tādas iespējas varbūt nekad vairs nebūs, viss bars vienkop, viņus var satriekt ar vienu triecienu. Nāc. Ejam lejā.

Mēs nonāksim aplenkumā, čukstēja Džo. Tieši "melnbrūnajiem" pa vidu.

Aizstāvot Jeruzālemi, cilvēks vienmēr ir aplenkumā.

Bet mums vispār nav izredžu. Mēs esam divi, un viņu tur ir simtiem.

Aizstāvot Jeruzālemi, izredzes vienmēr ir tādas, Hadžs Hārūns ātri čukstēja. Labākas tās nemēdz būt, un reizēm ir vēl ļaunāk. Nāc.

Nē, es tomēr domāju, ka vispirms vajag nogaidīt. Kazi, varbūt viņi piespers sev uguni. Kad lāpas vēl mazliet padegs, tās smailās cepures būs briesmīgi ugunsnedrošas.

Hadžs Hārūns klusi iekunkstējās.

Bet iepriekšējo reizi viņi mūs nokāva tūkstošu tūkstošiem. To vienkārši vairs nedrīkst pieļaut. Par to domājot vien, man galvā sāk zvanīt.

Rāmu garu, puis, Džo čukstēja, galvenais, nezaudē mieru. Izšķirīgos vēstures krustceļos galvā nedrīkst būt nevēlams troksnis.

Troksnis, Hadžs Hārūns izmisīgi atkārtoja, es jau dzirdu, kā viņi tuvojas. Žvadzina zobenus pa bruģakmeņiem un slepkavo nevainīgos, lidz pa ielām sāk plūst asiņu upes, es tev saku, tas bija drausmīgi. Līķu kaudzes līdz ceļiem.

Hadžs Hārūns nodrebēja. Tad viņa seja pārvērtās, un viņš izaicinoši paslēja galvu.

Tieši viņi pirmie lika man staigāt dzeltenā apmetnī. Tagad es atceros.

Kāpēc?

Lai uzreiz būtu redzams, kas es tāds. Lai pazemotu mani kā jūdu.

Džo stipri apstulba.

Vai tu gribi teikt, ka vēl turklāt esi ari jūds?

Hadžs Hārūns nevērīgi atmeta ar roku.

Ja cilvēks Jeruzālemē dzīvo kopš tik seniem laikiem, iekams ļaudis tika sadalīti pēc visādiem nosaukumiem, tad tu esi tāds, kādu ienaidnieks vēlas tevi redzēt. Bet es kategoriski atteicos būt pazemots. Savu dzelteno apmetni es valkāju ar pašcieņu. Vienmēr un visur. Bet nāc, prezbi-teri Jāni, troksnis man galvā kļūst arvien skaļāks.

Nē, pagaidi. Aizver acis, un viņi pazudīs.

Troksnis, Hadžs Hārūns čukstēja un pielēca kājās. Viņš pielika pie lūpām savu āža ragu, un atskanēja šaušalīgs pūtiens. Zālē sanākušie apstulbuši pagriezās uz dzegas pusi. Hadžs Hārūns vicināja āža ragu un kliedza pa visu kambari.

Valter Nabaģeli. Es redzu, kā tu tur slapsties, ar visu to neģēlīgo franku baru perinādams jaunu nodomu, kā iekarot Jeruzālemi. Bet tam nav lemts notikt, tādēļ atkāpies, atturies no nekrietnībām. Sī pilsēta ir mūžīga, nedz tu, nedz ari kāds cits to nekad nespēs iekarot, kad beidzot tu to sapratīsi? Ved prom savas bruņotās bandas un vairs pat nemēģini mūs aplenkt, mērdēt badā un slepkavot. Mēs esam neiekarojami. Mēs vienkārši atsakāmies pieļaut, ka mūs iekaro.

Hadžs Hārūns vēlreiz iepūta āža ragā, un atskanēja otrs skaņš pūtiens.

Ei, jūs tur, lejā, klausieties. Ja jūs neparko nevēlaties atkāpties, es izsaucu drosmīgāko no jums uz divcīņu. Lai iznāk priekšā tas, kam ir dūša. Tankred? Boemond? Pēteri Vientuļniek? Lai paceļ zobenu, kurš ir gatavs, es cīnīšos.

Hadžs Hārūns trešo un pēdējo reizi iepūta āža ragā. Džo pastiepa roku, gribēdams viņu apklusināt, taču nepaspēja, Hadža Hārūna ģinde-nīgās kājas jau tirinājās gaisā. Izbalējušais dzeltenais apmetnis piepūtās kā bura, viņš aiztraucās pāri dzegas malai un metās lejup, apstulbušajā pūlī.

Pamatīgs būkšķiens, šausmīgi nobrīkšķēja kauli.

Džo pārbijies palūkojās lejup. Hadžs Hārūns bija saļimis uz akmens grīdas, ļodzīgi turēdams gaisā āža ragu. Rūsainās bruņucepures virsmā spīdēja jauns ierobs.

Apjukušie masoni sāka bļaustīties. Karogi, vimpeļi un smailās cepures salīgojās un brāzās turp, kur gulēja dīvainais rēgs. Viens ar kāju piebikstīja Hadžam Hārūnam, un vecais saraudamies dobji ievaidējās. Likās, viņš pūlas pielikt āža ragu pie lūpām, lai izvilinātu no tā vēl vienu pūtienu, taču bija skaidrs, ka viņam trūkst spēka.

Dzīvs, nodomāja Džo. Vismaz tik daudz.

Piepeši viņš atskārta, ka viņiem abiem sejas joprojām slēpj maskas: mutauti, kurus viņi konjaka pagrabā bija apsējuši ap muti un degunu.

Au, palīgā, Džo domāja, divi sasodīti apakšzemes bandīti, lūk, pēc kā mēs viņiem izskatāmies. Kāds nolīdzis slepkavniekus, negantus pazemes rīkļurāvējus, lai tie sabojātu viņu dumjo saietu un izspiegotu viņu muļķīgās spēlītes. Mjā, esam nu gan mēs iepērušies, diez, kādu padomu tādai reizei dotu ceptuves priesteris? Dari kaut ko, viņš teiktu. Jebko, bet ātri.

Džo pietrūkās kājās un pacēla dūri.

Stāvēt un nekustēties, viņš kliedza, stāvēt un nekustēties, dzirdat, masonu salašņas. Jūsu priekšā ir Iru Republikāņu Armija, un šādus formas tērpus ĪRA izsniedz kaujiniekiem, kurus sūta uz īpašo pazemes karadarbību Jeruzālemē. Mēs jau pirms daudziem mēnešiem nominējām šis raktuves ar kārtīgiem spridzekļiem, lai tad, kad jūs būsiet ieradušies un atklājuši, kādus jezuītiem naidīgus nodomus perināt, mēs visu šo informāciju nogādāsim zemes virsū, dosimies taisnā ceļā pie pāvesta, un, ja kāds fanātiķis lūkos stāties mums ceļā, viņu gaida nāve uz līdzenas vietas. Nekustēties ne no vietas, citādi es pavēlēšu, un tas vecītis tur, lejā, ceturto reizi iepūtīs āža ragā, un tad sāksies apokalipse, saku jums svētu patiesību, gluži kā svētais Jānis, kas to rakstīja. Vēl viens āža raga pūtiens, un visas bumbas spruks vaļā, jā, tad gan jūs lidosiet pie Zālamana, un pasaule būs tīra no jūs melnajām nekatoliskajām sirdīm. Stāvēt, es teicu, ja jums dzīvība dārga.

Džo viegli nolēca zemē un, griezdamies uz papēža, apmeta riņķi, /vērīgi skatīdamies uz apstulbumā sastingušajiem masoniem. Tad viņš pietupās un pacēla nabaga Hadžu Hārūnu, kurš tikām bija bezpalīdzīgi rāpojis šurpu turpu, jo bruņucepure bija nošļukusi viņam uz deguna un viņš neko neredzēja, turklāt pāri vaigiem viņam lija asaras no acīs sabirušās rūsas.

Mēs uzvarējām, Džo iečukstēja viņam ausī.

Tiešām?

Jā. Neviens pats neuzdrošinājās pieņemt izaicinājumu. Ne Boe-monds, ne Tankreds, pat ne neģēlīgais blēdis Valters Nabaģelis. Visi no bailēm bija galīgi stīvi un tagad dodas mājās, pat neizvilkuši zobenus. Tev izdevās. Jeruzāleme ir glābta.

Lai slavēts Dievs, Hadžs Hārūns nomurmināja, un Džo, saudzīgi uzcēlis trauslo vecīti kamiešos, zvārodamies devās prom cauri karogu, vimpeļu un smailu cepuru biežņai, aiz muguras palika lāpu raustīgās liesmas, un drīz jau viņš bija pie ziemeļrietumu mūra, iznākdams no Vecpilsētas tieši tajā brīdī, kad svelmainā jūlija saule nogrima aiz Jaunās pilsētas jumtiem.

2 daļa

..

5 Munks Šondi

Tu ēd tīrus ķiplokus? Jā. Cik daudz? Prāvu galviņu pirms katras ēdienreizes un divas pēc tam. Esi pārņēmis visādas prastas Vidusjūras paražas, ko?

Cilvēks, kuram piederēja trejkārtīgs pulkstenis un samuraju loks, savas plašās zināšanas par Levantes tirgiem vispirms ieguva nevis ceļojumos, bet gan neparastajā vēstuļu krājumā, kas glabājās Sondi nama arhīvā.

Sentēvu, kas bija rakstījis šīs vēstules, sauca Johans Luidži Sondi, viņš bija dzimis Bāzelē 1784. gadā, un viņa tēvs bija Šveices vācu perfekcio-nists, kurš izgatavoja ļoti mazus pulksteņus. Jo pulkstenis bija mazāks, jo lielāks bija tēva gandarījums, un patiesībā tēva pulksteņi bieži bija tik mazi, ka to ciparnīcās neko nevarēja saskaitīt. Tādēļ kādu pārdot izdevās reti, un gandrīz visi palika sakārti gar sienām pulksteņmeistara namā kā stikla zīlīšu virtenes, nedzirdami tikšķēja un bezmērķīgi skaitīja pareizu laiku.

Taču laimīgā kārtā Johana Luidži māte bija Šveices itāļu virēja, kurai piemita nepārspējams maizes cepējas talants. Visā Bāzelē nebija labākas maizes, un tādēļ, kamēr Johana Luidži tēvs knibinājās, samazinādams laiku gandrīz līdz tukšai vietai, viņa māte apstaigāja pilsētu, pārdodama prāvus tikko ceptas maizes klaipus, un ģimenei bija sava rocība.

Gadsimta beigās tēvs un māte nomira, un uzreiz kļuva redzams, ka ļohans Luidži nebija parasts šveicietis. Iztikšanai skaldīdams malku, viņš sāka studēt ķīmiju, medicīnu un valodas. Vienu gadu viņš Kembridžā mācījās arābu valodu un nolēma kājām izstaigāt Levanti: savam vecumam neparasti gudrs un mundrs jauneklis ar gaišzilām acīm, vēl tikai astoņpadsmit gadu vecs.

Johanam Luidži piemita dabiska pievilcība, un izlūgties naktsmājas pa ceļam viņam nepavisam nebija grūti. Albānijā viņam gadījās pieklauvēt

pie vārtiem, aiz kuriem atradās varenā Vallenšteinu klana vadoņa pils, un viņu, protams, uzaicināja pārnakšņot. Pilskungs, kura kristītais vārds bija Skanderbegs un kurš bija pagaidām pēdējais no daudziem jo daudziem Skanderbegiem, bija devies karot kaut kur tālās zemēs, rādās, gluži tāpat, kā pēdējos simt piecdesmit gadus bija darījuši viņa priekšteči.

Tādēļ Johanu Luidži uzņēma pilskunga jaunā, laipnā sieva. Pēc vakariņām mākoņos virs pils sākās briesmīgs negaiss, un saimniecīte aicināja viņu uz savu guļamistabu skatīties zibeņus. Visu nakti pili pīckāja lietus šaltis.

No rīta vētra bija pāri. Apveltīdams pilskunga jauno sievu ar platiem smaidiem, Johans Luidži uzcēla plecos mugursomu un devās tālāk, nezinādams, ka namamātē ir iesējis sēklu, no kuras izaugs dievbijīgs vientuļnieks, kura pārvarigo Bībeles viltojumu pēc daudziem gadu desmitiem visi uzskatīs par autentisku tekstu, atkritējs trapistu mūks un ģeniāls valodnieks, kurš būs pēdējais no Skanderbegiem Vallenšteiniem.

Kādu laiku Johans Luidži staigāja pa Levanti, un tas, ko viņš redzēja, viņam patika. Nākamā gada sākumā viņš jau bija atgriezies Budapeštā, kur nolēma studēt medicīnu un atkal pelnīja iztiku, skaldīdams malku. Pabeidzis universitāti, viņš uzsāka privātpraksi un specializējās histērijas gadījumos. Nepagāja ilgs laiks, un viņš pieņēma jūdu ticību, lai varētu apprecēt vienu no savām bijušajām slimniecēm, jaunu hazāru cilmes ebrejieti, kuras dzimta Budapeštā jau kopš devītā gadsimta pārtika no sīkumtirdzniecības.

Abiem piedzima dēls, kuru nosauca par Munku saskaņā ar ērmotu ieražu, kuru viņa sievas priekšteči bija paņēmuši līdzi no Aizkaukāza; tā bija cēlusies vēl pirms viņu pievēršanas jūdaismam astotajā gadsimtā un paģērēja, lai ikkatrā paaudzē pirmdzimtajam dēlam tiktu dots šis vārds. Johanam Luidži vārds bija visnotaļ pa prātam, jo tas atbilda viņa paša nosliecei uz mūka dzīvesveidu.

Ap to pašu laiku Johans Luidži sāka domāt par vēl vienu ceļojumu uz Levanti. Viņš pa sauszemi aizbrauks uz Alepo, tā viņš sacīja sievai, un pāris nedēļas padzīvos tur, lai paspodrinātu savas arābu valodas zināšanas. Pēc tam pa Tigru dosies uz Persijas līci, tur uzmeklēs kuģi, kura ceļamērķis ir Ēģipte, un tad atgriezīsies Eiropā. Kopumā viņš nebūs mā-|as trīs mēnešus, tā viņš teica un apsolīja katru dienu rakstīt, nepaskaidrodams nedz to, kā viņa vēstules varētu nonākt Budapeštā ātrāk par viņu pašu, nedz ari, kā viņš grasās tik ātri pievārēt nodomātos attālumus.

Taču par Vidējo Austrumu ģeogrāfiju toslaikus nekas daudz nebija zināms, un var gadīties, ka Budapeštas dzimta, kas pārtika no sīkumtirdzniecības, par to nezināja vispār neko.

Tomēr, redzot, kā jaunais ārsts pošas ceļam, Sāra un viņas ģimenes locekli droši vien noskārta, ka lieta ir nopietnāka. Tā vietā, lai rakstītu vēstules kuģu aģentiem, Johans Luidži uz veselu gadu nozuda Ungārijas laukos, visviens, sniegs vai lietus, staigāja basām kājām, nakšņoja zem klajas debess bez segas un ēda zāli, Budapeštā atgriezdamies tikai vienu reizi, lai pabūtu kopā ar sievu, kad šī gada vidū piedzima viņu meita Sāra.

Tomēr neviens par šo ērmoto uzvedību nebilda ne vārda. Sāras dzimtā sievietes vienmēr bija pratušas mīlēt savus vīriešus, un Sāra vēlējās, lai lohans Luidži dzīvo tā, kā jūtas laimīgs, pat ja tas nozīmē, ka viņš kādu laiku nebūs mājās.

Un tā, kādā saulainā 1809. gada rudens dienā, Johans Luidži mīļi apkampa savu sievu un abus bērnus un devās neilgā ceļojumā uz Levanti, atgādinādams, ka viņa gaitām Sāra varēs sekot pēc vēstulēm, kuras viņš ik dienu rakstīja uz mājām.

Tā tiešām bija. Johans Luidži ik dienu rakstīja uz mājām, reizēm piecas vai sešas vēstules.

Un, paturot prātā, ka viņam gribējās zināt visu līdz pēdējam sīkumam, nav brīnums, ka šīs vēstules saturēja garus stāstījumus par visu, ko viņam gadījās redzēt. Tādējādi līdztekus liriskām pasāžām, kurās Johans Luidži aprakstīja savu mīlestību uz Sāru, Budapeštā nonāca neizsīkstošas ziņas par labību un tirdzniecību, kokvilnas audzētāju saraksti un vietējo paražu analīze; faktiski tas viss veidoja izsmeļošu viņa ceļojumu dienasgrāmatu.

Divus gadus no Alepo regulāri pienāca smagi vēstuļu žūkšņi. Pa šo laiku zinātkārais Šveices jauneklis bija apaudzis ar garu bārdu un iemācījies simt piecdesmit vārdus, kādos arābu valodā sauc vīnu, un, pēc visa spriežot, bija kļuvis par zinīgu arābu tirgoni, kas staigāja, uzcirties turciskās drānās, un dēvējās par šeihu Ibrāhīmu ibn Hārūnu, bet par savām zilajām acīm stāstīja, ka tās mantojis no saviem čerkesu senčiem.

Arābu domāšanu viņš bija apguvis tik lietpratīgi, ka pirms došanās prom no savas mītnes Sīrijā viņš tāpat vien, sev par prieku, pārcēla kādu "Gargantijas" epizodi arābiski un ietvēra to "Tūkstoš un vienas nakts" izdevumā, ko laida klajā kāds privāts apgāds; stilizācija bija tik meistarīga, ka to nekavējoties atzina par zudušo Bagdādes oriģinālu.

Divus nākamos gadus Johana Luidži vēstules Budapeštā te pienāca, te nepienāca. Reizumis mēnešiem ilgi no viņa nebija nekādu ziņu, bet tad pār Sāru vienā dienā nāca simtiem vēstuļu. Šajā laikā viņš uzturējās Ēģiptē, kur bija ieradies no Petras; cik noskāršams, kopš viduslaikiem viņš bija pirmais eiropietis, kas savām acīm skatījis šo tuksneša klintīs izcirsto pilsētu.

Rožaina, mana mīļā, viņš no Petras rakstīja Sārai. Un tikai divreiz jaunāka par laiku.

Kairā viņš izpelnījās cieņu kā islāma likumu pārzinātājs. Viņu uzaicināja ieņemt augstu amatu islāma tiesā, taču viņš kautri atsacījās, aizbildinādamies, ka viņu gaida steidzamas darīšanas Nīlas augštecē. Nākamās ziņas par viņu bija tādas, ka viņš Nūbijā ēd dateles, soļo desmit stundas dienā un mēnesī noiet deviņsimt jūdžu.

Tomēr Nūbijā 1813. gadā nerimtīgā Johana Luidži dzīvē gadījās ari dažas rāmas nedēļas. Kādā mazā ciemā tuksneša malā viņš iemīlējās un neilgi dzīvoja kopā ar lepnu meiteni, kura dienās kļūs par Ēģiptes verga Kaira Liecinieka vecvecmāti.

Pēc tam viņš no Šendi devās uz dienvidiem, šķērsoja Sarkano jūru, ieradās Džidā un pazuda.

Taču pēc gada Sāra pie savām namdurvīm ieraudzīja pajūgu karavānu, kas bija piekrauta ar simtu simtiem vēstuļu un saiņu. Kā izrādījās, Johans Luidži, tēlodams šeihu Ibrāhīmu ibn Hārūnu, šī pazudušā gada laikā bija slepus ielavījies ij Mekā, ij Medīnā, un no visas tiesas noskūpstījis melno Kaabas meteorītu.

Viņš bija pirmais ceļotājs, kas redzējis Abū Simbelu, kas tolaik gandrīz pilnībā bija aprakta smiltīs; kā viņš rakstīja, Ramzesa auss ir trīs pēdas un četras collas gara, pleci divdesmit vienu pēdu plati, gluži pareizi lēsdams, ka tātad faraons, par spīti savam leģendāri izlaidīgajam dzīvesveidam, ir sešdesmit piecas līdz septiņdesmit pēdas garš.

Johans Luidži vēlreiz ieradās Kairā mācīt islāma likumus, taču pilsētā sāka plosīties mēris, un viņš, no tā glābdamies, devās uz Svētās Katrīnas klosteri Sīnājā. Divus gadus pirms tam, kad Anglijas dienvidos piedzima dižais angļu ceļotājs Strongbovs, proti, 1817. gadā, Johans Luidži tur pēkšņi nomira no dizentērijas un bez bēru runām tika apbedīts anonīmā musulmaņu kapā Sīnāja kalna pakājē, vietā, no kurienes varēja redzēt alu, kurā dēls, par kuru viņš pat nenojauta, pēdējais no Skanderbegiem Vallenšteiniem, reiz radīs savu apbrīnojamo Bībeles viltojumu.

Johans Luidži nomira, būdams tikai trīsdesmit trīs gadus vecs, un Meku viņš apmeklēja veselus piecdesmit gadus pirms Strongbova, kurš būs nākamais eiropietis, kam tas izdosies. Nav vārdam vietas, Strongbovs ceļos vairāk un tālāk nekā apbrīnojamais Johans Luidži. Taču no otras puses, angļa hadžs ilgs četrdesmit, nevis tikai astoņus gadus.

Vēl ilgi pēc Johana Luidži nāves Budapeštā turpināja pienākt pazīstamajā rokrakstā rakstītas vēstules no visiem Āfrikas un Vidējo Austrumu nostūriem. Maigas, mīlestības pilnas vēstules, kas atkal un atkal solīja, ka viņš atgriezīsies mājās, kā solījis, trīs mēnešu laikā. Tās pienāca gadu gadiem; pēdējā — četrus gadu desmitus pēc viņa nāves.

Taču Sāra nezināja, ka viņš ir miris, un kurš izspriestu, ka šī vēstule ir pēdējā?

Vienmēr bija cerība, ka Budapeštu beidzot sasniegs vēl kāda vēstule no nevienam nezināma Levantes nostūra, kur Johans Luidži to uzticējis miegainam karavānas tirgonim, kas sava kamieļa mugurā lēnītēm ligo cauri laikam.

Tādēļ, atskatīdamās uz savu dzīvi, Sāra gribot negribot atzina, ka viņas laulība ir ideāla. Viņa bija sasniegusi astoto sava mūža gadu desmitu,

gandrīz visas viņas māsas un māsīcas jau sen bija atstājuši atraitnēs viņu vīri, kuri nekad nebija devušies prom, turpretim viņas vīrs joprojām sūtīja viņai mīlestības vēstules. Viņš gan bija mazliet aizrāvies ar ceļošanu, tomēr visu laiku kārtīgi rakstīja uz mājām.

Tādēļ Sāra aizmiga mūža miegā, lolodama viņa piemiņu un klausīdamās, kā mazmazmeitiņa lasa viņai priekšā Johana Luidži vēstuli, kas īstenībā bija pēdējā; tā pienāca todien, kad viņa šķīrās no dzīves, un tajā brīnišķīgiem vārdiem bija aprakstīts saulriets Sīnāja kalnā, bet beigās bija nemainīgais solījums, ka nu jau drīz, pavisam drīz, viņš atkal būs pie savas sirdsmīļās Sāras.

Un tā tiešām bija. Liegi smaidīdama, viņa aizvēra acis. Pēdējais, ko viņa savā mūžā dzirdēja, bija vīra mīļie vārdi.

Gadu gaitā Johana Luidži mīlestības vēstuļu bija tik daudz, ka ne saskaitīt. Taču visai drīz pēc viņa aizceļošanas no Budapeštas Sāra saprata divas lietas.

Pirmkārt, ar šīm mīlestības vēstulēm jau bija gandrīz pilni augstie grāmatskapji, kurus viņa bija likusi iebūvēt virtuvē, lai, stāvot pie plīts, vīra vēstules būtu viņai pavisam tuvu.

Un otrkārt, šīs mīlestības vēstules satur tik visaptverošas ziņas par Vidējiem Austrumiem, ka, pēc visa spriežot, visā Eiropā nav līdzīga ziņu krājuma.

Sāra pēc savas dabas bija atjautīga un rosīga sieviete, un mājas solis viņu garlaikoja. Tādēļ, kolīdz bērni vairs nebija zīdaiņi, viņa sāka prātot, kā vislabāk izmantot savus talantus.

Kādu piektdienas pievakari, lasot vīra vēstuli par Damaskas nažiem, viņai prātā ienāca teicama doma. Nebija apstrīdams, ka komercija viņas vīra mīlestības vēstulēs aprakstīta ar gluži apbrīnojamu precizitāti. Varbūt šīs ziņas iespējams likt lietā, nodibinot rūpalu?

Nevienam neko neteikusi, viņa aizgāja pie augļotāja un ieķīlāja savu namu. No Damaskas ievestos nažus izdevās pārdot lieliski, un gūto peļņu viņa ieguldīja nākamajā darījumā, Persijas paklājos, kas bija aprakstīti

no

kādā citā mīlestības vēstulē. Paklāji ļāva atpirkt ķīlu, tiem sekoja Ēģip-ies kokvilna un Bagdādes dārgakmeņi.

Uzņēmums vērtās plašumā, un Sāra sāka iesaistīt tā grāmatvedībā savas māsas, tantes un māsīcas. No nerimšas Johana Luidži pienāca arvien jaunas mīlestības vēstules, kurās varēja smelties ziņas par jauniem tirgiem. Maksāt procentus bankām par aizdevumiem bija tīrā naudas sķērdēšana, un Sāra nolēma nodibināt savu tirdzniecības banku.

Banku lietas viņu drīz aizrāva tikpat lielā mērā kā tirdzniecība, un viņa nodibināja ari komercbanku. Darījumu kļuva arvien vairāk, un viņa nopirka vēl dažas bankas. Sasniedzot četrdesmit gadu slieksni, Sāras banku aktīvi bija lielākie Budapeštā; kad viņai apritēja piecdesmit, viņas filiāles Vīnē, Prāgā un citur veidoja lielāko daļu finanšu darījumu šajās pilsētās. Aktīvi pieauga, aizvien plašāka kļuva arī uz vīra mīlestības vēstulēm balstītā tirdzniecība ar Levanti.

Viss ritēja tik labi, ka viņas mūža nogalē tā dēvētais Šondi nams bija varenākais finanšu uzņēmums visā Eiropā.

***

Pēc Sāras nāves Šondi nama vadībā nekas nemainījās. Jau kopš pirmsākumiem banku padomēs strādāja tikai un vienīgi viņas radinieces, vispirms māsas, tēvamāsas un mātesmāsas, pēc tam māsu un brāļu meitas un mazmeitas.

Visu banku galvenā padome, kuru sanāksmēs dibinātājai par godu dēvēja kopvārdā "sāras", pēc viņas nāves sapulcējās un, pats par sevi saprotams, par nākamo Šondi nama galvu iecēla viņas meitu un nevis dēlu.

Sāra Otrā labprāt kļuva par rikotājdirektrisi, taču, pēc dabas būdama ne tik mērķtiecīga kā māte, viņa padomāja arī par par ģimenes vīriešiem. Viņai šķita smieklīgi, ka tagad, kad Šondi nams ir tik bagāts, direk-trišu vīri, dēli un tēvi joprojām nodarbojas ar sīkumtirdzniecību, proti, piekopj vienīgo dzīvesveidu, kurš viņiem bija pazīstams kopš devītā gadsimta.

Pat viņas vecākais brālis Munks joprojām saimniekoja nocenotu manufaktūras preču tirgotavā, kas atradās trūcīgā kvartālā Budapeštas austrumos, un tur no rīta līdz vakaram vaiga sviedros kravājās pa greizi pašūtiem palagiem un spilvendrānām.

Sāra Otrā zināja, ka brālis visu mūžu paslepšus lolo mīlestību uz vijoli, ko viņš mājās spēlēja tumšā kambarītī, kas lielumā nepārsniedza skapi, jo muzicēšana viņa amatbrāļu vidū tika uzskatīta par aušību: vīriem pienācās domāt tikai par praktiskām lietām.

Tādēļ Sāra Otrā izteica brālim priekšlikumu. Ja Munks iznāks no skapja, lai no visas sirds un dvēseles nodotos savai patiesajai kaislībai mūzikai, viņa to uzturēs līdz pat nāves stundiņai. Kā jau tas bija gaidāms, Munks ierosinājumu uzklausīja ar sajūsmu un tūdaļ piekrita.

Nākamajā "sāru" sanāksmē viņa paziņoja par to, ko bija izdarījusi, un tādējādi faktiski ieviesa dzimtā jaunu kārtību. Direktrises neminstināda-mās sekoja viņas priekšzīmei, un ģimenes vīriešu pulkā drīz atklājās jauni slepeni mūziķi. Munkam uzreiz piebiedrojās trīs brālēni, tikpat apdāvināti puiši, kuri līdz šim ari bija strādājuši nocenotu preču tirgotavās Bu-dapeštas trūcīgajos austrumu kvartālos. Viņi izveidoja pilnvērtīgu stīgu kvartetu, kuru drīz aicināja uzstāties vienā koncertzālē pēc otras.

Nākamajā paaudzē dzimušos Šondi jau kopš agras bērnības apņēma mūzika. Brāļi, māsu un brāļu dēli un tēvoči pulcējās mēģinājumos tobrīd valdošā Munka zižļa vadībā, un nākamo gadu desmitu laikā Šondi vīru Filharmoniskais simfoniskais orķestris, nemaz nerunājot par daudzajiem Šondi baroka mūzikas ansambļiem, Viduseiropas muzikālajās aprindās iemantoja tādu pašu slavu kādu naudas pasaulē bija izpelnījusies Šondi sievu bankas uzņēmums.

©

Un tā, raugi, kamēr dzimtas sievietes ar tobrīd valdošo Sāru priekšgalā pelnīja naudu, dzimtas vīrieši tobrīd valdošā Munka vadībā spēlēja mūziku. Taču, godājot dzimtas jaunās matriarhālās tradīcijas, katras paaudzes pirmdzimtais dēls, jaunais Munks, nebija vis Munka dēls, bet gan Sāras dēls un, attiecīgi, pēdējā Munka vecākais brāļadēls vai māsasdēls; tiem, kas paši nebija Šondi, šos mulsinošos ciltsrakstus lielākoties neizdevās izprast.

Bez šaubām, Šondi sievietes, apgūdamas amatu, ilgi un uzcītīgi pēli ja ģimenes arhīvu, tomēr ari Šondi vīriešiem šai ziņā bija savas saistības.

Katru pavasari tie nolika savus instrumentus un sapulcējās Sāras Pirmās plašajā, vecajā virtuvē. Ikgadējās atmodas mēnešus viņi vadīja, uzmanīgi studēdami grāmatplauktus, kuros glabājās dzimtas finansiālo un māksliniecisko panākumu avoti. Dārzā dziedāja putni, maigas vēsmas piestrāvoja virtuvi ar jauno ziedu skurbajām smaržām, bet Šondi vīrieši nesteigdamies būrās cauri simt simtiem maigo mīlestības vēstuļu, kuras

kāds klaidonīgs Šondi vīrs reiz bija sūtījs savai uzticīgajai Šondi sievai.

©

Nākamais Jeruzālemes pokera Munks piedzima 1890. gadā. Viņš par savu mūzikas instrumentu izraudzījās čellu un, bez šaubām, apguva tā spēli. Tomēr reizē viņš vīriešu dzimuma Šondi vidū bija izņēmums, jo .ir mūziku vien viņam dzīvē šķita par maz. Viņš neskaidri ilgojās pēc kaut kā pavisam cita, lai gan pats nezināja, pēc kā īsti.

Zēna gados jaunais Munks nedēļas vai mēneša ilgumā izmēģināja visas iespējamās nodarbes, alkatīgi dzīdamies pēc jaunas lomas. Kādu brīdi viņš bija pastnieks, pēc tam ugunsdzēsējs, vēl pēc tam dzelzceļa konduktors. Devītajā mūža gadā viņš savā istabā ierīkoja ārsta kabinetu, bet jau tajā pašā vasarā pilsētas parkos medīja lauvas un ziloņus. Līdz nākamajam rudenim viņš jau bija paspējis pamēģināt dārznieka, krāsotāja un namdara amatus, kā ari pabijis ievērojams tiesnesis.

Vienpadsmit gadu vecumā viņu apbūra vecvectēva, nenogurdināmā Johana Luidži Šondi vēstules, un viņš sāka no jauna izdzīvot šos pārva-ngos ceļojumus pa Nīlu un Vidējiem Austrumiem. Ari viņš apbrīnoja I'etras pamestās ēkas un, pārtikdams no datelēm, kājām gāja pa Nūbiju, mēnesī noiedams deviņus simtus jūdžu, pēc tam piestāja, lai izmērītu Ramzesa ausi, kas izrādījās trīs pēdas un četras collas gara, bet tad no Šendi devās tālāk uz dienvidiem, uz Sarkano jūru.

Galu galā viņam nesniedza sātu neviena no šīm dzīvēm, pat vecvectēva fantastiskie ceļojumi, jo šie ceļojumi nebija viņa paša. Tomēr tas viss viņam palīdzēja saprast, ka viņš vēlas tikt prom no savas ģimenes un tās tradīcijām, kuras viņam sāka likties smacīgas. Pārējie Šondi to pat nenojauta, jo zēna gados jaunais Munks dzīvoja viscaur sevī. Ja tie viņu labāk pazītu, tad pamanītu, ka viņā neticami savijās īpašības, kas piemita pirmajai Sārai un viņas klejotājam vīram, uzņēmība, iztēle un dedzīga interese par katru sīkumu.

Ko īsti tu gribi darīt, jaunais Munk? sapīkušie tuvinieki viņam atkal un atkal vaicāja.

Taču Munks tikai smaidīja, raustīja plecus un, atbildējis, ka nezina, atkal ierakās dzimtas arhīvā, alkdams atklāt noslēpumu, kuram tur noteikti bija jābūt noglabātam, noslēpumu, kā nodzīvot neparastu mūžu, neparastu tāpēc, ka tas nodzīvots atbilstoši tikai un vienīgi tā iekšējai iedabai.

Kas bija šis noslēpums, kas viņa vecvectēvu pamudināja darīt visas tās neticamās lietas? Vienkārša ziņkāre? Vājība uz ērmotām paražām? Viņš redzēja to, ko citi nebija pamanījuši?

Sēdēdams Sāras Pirmās omulīgajā virtuvē, starp milzīgajiem grāmatplauktiem, kuros grēdojās tūkstoš tūkstoši mīlestības vēstuļu, jaunais Munks skatījās pa logu, taču patiesībā neko neredzēja. Vecvectēvs noteikti bija izjutis to visu, viņš to zināja. Bet ko vēl meklēja Johans Luidži? Kas bija viņa dzenulis? Kas bija viņa noslēpums?

Astoņpadsmit gadu vecumā, kad tuvinieki pieprasīja, lai viņš izvēlas savu dzīves ceļu, jaunais Munks pēdīgi izlēma. Un, kad viņš paziņoja savu lēmumu, pārējie neticēja savām ausīm.

Bet kāpēc, Munk, kāpēc tā? Ja tev nav vēlēšanās kļūt par mūziķi, mēs saprastu, ja tu pievērstos tirdzniecībai. Galu galā mēs gadu simteņiem esam ar to nodarbojušies. Vai vismaz izraugies zinātni, vai kādu no derīgiem amatiem. Galu galā tavs vecvectēvs bija zinātnieks un ārsts. Vai varbūt ķīmiju, vai valodas, arī tām viņš nodevās. Bet Sondi armijā? Austroungārijas impērijas armijā? Sondi, kas grib kļūt par virsnieku? Tas ir kas nedzirdēts.

Jā, Munks klusi atbildēja un smaidīja. Arī man tā liekas.

Taču, pabeidzis karaskolu un neilgi dienējis netālu no Vīnes kādā dragūnu pulkā, jaunais Munks atskārta, ka ari munsturēšana nav domāta viņam.

Viņš iesniedza lūgumu, lai viņu pārceļ uz kādu ārzemēs izvietotu armijas daļu, un viņam paveicās, jo tieši tonedēļ, saēdies bojātu turku gaļu, nomira Austroungārijas militārā atašeja adjutants Konstantino-polē. Un tā 1908. gada vasarā Munks tika aizkomandēts uz Osmaņu impērijas galvaspilsētu.

Kad viņš tur bija uzturējies nedaudz ilgāk par mēnesi, Austrija anek-tēja Bosniju, sākās kārtējā Balkānu krīze, un turki slepenībā sāka gatavoties karam. Leitnanta Sondi ziņojumi no notikumu vietas izrādījās tik vērtīgi, ka decembra sākumā viņu paaugstināja par kapteini.

Pēc tam, Ziemassvētku maltītē pamielojušies ar bojātu turku mežacūku, atašejs un visa militārā misija smagi saslima. Munku saindēšanās neskāra, jo viņš kopš pašas ierašanās Turcijā bija sācis lielos daudzumos ēst ķiplokus, tāpēc ka par šo vienkāršo, taču iedarbīgo pretindi bojātai gaļai savās vēstulēs bija rakstījis viņa vecvectēvs, kurš ķiplokus kā zāles bija veiksmīgi izmantojis visos savos ilgajos klejojumos.

Nedaudziem no viņa dienesta biedriem izdevās nodzīvot līdz Jaunajam gadam, taču vēl pirms Zvaigznes dienas visi bija pagalam. Kon-stantinopolē nebija neviena cita, kurš varētu pildīt šos pienākumus, un sūtnis iecēla Munku par militārā atašeja vietas izpildītāju; tik jaunam zēnam tā bija neiedomājama atbildība.

Taču Munka zvaigzne tikai sāka uzlēkt. Bijušais atašejs nebija paspējis iesniegt ikgadējo ziņojumu par stāvokli Osmaņu impērijā, un Munks izmantoja izdevību šo dokumentu viscaur pārstrādāt.

Pats par sevi saprotams, viņa komandieri nevarēja zināt, ka viņš izmanto milzīgo noderīgu ziņu klāstu, ko bija apguvis zēna gados, Bu-dapeštā studēdams Sondi slepenos arhīvus. Viņi zināja tikai to, ka pēc kārtējās klizmas ar bojātu turku gaļu, šīm briesmām, kas apdraudēja visu Konstantinopoles eiropiešu dzīvību, piepeši bija atklājies, ka turku misijā ir apbrīnojami talantīgs jauns virsnieks ar nepārspējamām zināšanām par Osmaņu impēriju.

Munkam rakstiski tika izteikta pateicība. Viņu paaugstināja par majoru un iecēla par pastāvīgo militārā atašeja pienākumu izpildītāju.

Beidzot Munks bija uzdūries kam tādam, kas viņu tiešām interesēja. Turpmākos četrus gadus viņš saujām vien tiesāja ķiplokus un ar baudu nodevās savai kaislībai uz sīkumiem, krustu šķērsu ceļodams pa Balkā-niem un analizēdams neiedomājamo jucekli, kas tajos valdīja, sabrūkot Osmaņu impērijai. Neviens cits Eiropas militārais atašejs nespēja viņam līdzināties, jo visus dzina kapā bojātā turku gaļa. Munka sasniegumi izpelnījās pienācīgu atzinību, un viņam piešķīra pulkvežleitnanta pakāpi.

1912. gada rudenī turki paziņoja, ka Adrianopoles apkaimē rīkos militārus manevrus, un visās Balkānu valstīs tika izsludināta mobilizācija. Sākās pirmais Balkānu karš. Bulgāri, serbi, melnkalnieši, albāņi un maķedonieši, visi sacēlās pret turkiem, bet Krievija un Austroungārija tikmēr gatavojās savstarpējam karam, lai aizstāvētu katra savas intereses.

Šajā plašajā intrigu, draudu un nodevīgu uzbrukumu labirintā jaunais Munks nepagurdams ceļoja no frontes uz fronti un vāca informāciju, laiku pa laikam ar tādu pašu aizrautību traukdamies uz slepenām pārrunām Konstantinopolē un ne tikai tur.

Jauns, nenogurdināms un drosmīgs, pulkvežleitnants Šondi pamazām iemantoja slavu, kas Austroungārijas ļaunākajam ienaidniekam drīz būs kā dadzis acī.

***

1912. gada nogales drudžainajās nedēļās viņam ceļabiedros nereti bija Japānas militārais atašejs Konstantinopolē, kāds majors Kikuči, augumā sīks aristokrāts, kas krievu-japāņu karā bija kļuvis par varoni, pavēlēdams saviem kareivjiem klajā Mandžūrijas līdzenumā sakraut kaudzēs kazaku beigtos zirgus, lai aiz tiem kā aiz barikādes patvertos no nemitīgajiem uzbrukumiem; viss pārējais japāņu pulks gāja bojā briesmīgajā slaktiņā, taču Kikuči ar šo izmisīgo rīcību pasargāja savu bataljonu, paglāba to aiz astoņas pēdas augsta pūstošas gaļas mūra.

Vai nu tāpēc, ka viņš bija budists, vai varbūt tādēļ, ka no atmiņas nebija izdeldējamas atmiņas par drausmīgo smirdoņu tajā Mandžūrijas līdzenumā, taču Kikuči neēda gaļu un tādēļ pa Turciju pārvietojās tikpat brīvi un netraucēti kā Munks.

Tā nu viņi bieži ceļoja kopā, līdz vēlai naktij salīdzinādami savas piezīmes un risinādami garas sarunas neērtajos ratos un ļodzīgajos vagonos, kas veda viņus no frontes un fronti, un tā starp viņiem radās īsa, taču paliekoša draudzība, kas kādu dienu palīdzēs Munkam tuksneša klostera savādajā mūzikā atrast to, ko viņš visu savu mūžu būs meklējis.

Novembra beigās Munkam izdevās tikt pie dokumentiem, kas pielika punktu pirmajam Balkānu karam: zināmām no Maskavas sūtītām slepenām depešām, kas apliecināja, ka Balkānu slāvu dēļ Krievija karu neuzsāks. Kaut arī Krievijā tika izsludināta mobilizācija, serbiem nācās atteikties no savām teritoriālajām pretenzijām.

Šie atmaskojumi krievus pazemoja un saniknoja, un par piekrišanu piedalīties miera sarunās viņi pieprasīja tiesības uz nekrietnu un neparastu atriebību. Izdaudzinātais Austroungārijas militārais atašejs, kas tik teicami uzdarbojās Balkānos, bija jāizraida no armijas. Tas vēl nebija viss: lai viņam vairs nebūtu ne mazākās iespējas iespaidot militāro politiku Balkānos, viņš bija jānosūta trimdā uz Osmaņu impēriju, kur viņu acīs paturēs Krievijas aģenti.

Munks šīs pavēles saņēma nākamā gada sākumā un skumīgi iekāpa Austrumu ekspresī, lai dotos uz Vīni, kur paies viņa militārā dienesta pēdējā diena.

Stacijā viņu sagaidīja godasardze. Viņu iesēdināja automobilī un kava-lērijas eskorta pavadībā aizveda uz ģenerālštābu, kur svinīgi paaugstināja par pulkvedi, divdesmit divu gadu vecumā: imperatora armijā vēl nekad nebija bijis tik jauna pulkveža. Pie viena viņam piešķīra arī Zelta aun-ādas ordeni.

Pēc tam notika bankets ar viņa vecā pulka virsnieku piedalīšanos, un, kad tas bija beidzies, dragūni viņam par godu sarīkoja svinīgu parādi. Vispēdīgi, kad saule jau rietēja, viņš, jau atkal kavalērijas eskorta pavadīts,

atgriezās ģenerālštābā, kur noklausījās pavēli par viņa izraidīšanu no armijas, kā ari visuaugto ediktu, kurā imperators izteica viņam līdzjūtību un miera vārdā lika nedēļas laikā doties trimdā.

Vakarā, kad Munks ieradās Budapeštā atvadīties no tuviniekiem, mājās bija tikai ģimenes vīrieši. Šondi nama direktrises bija devušās uz ārkārtas sanāksmi, kas bija sasaukta kāda ļoti svarīga notikuma dēļ.

Viņam bija atstāti norādījumi. Bijušais pulkvedis Šondi nevilcinādamies paklausīja, lēca seglos un traucās uz veco, nekārtīgo namu augstu

Donavas krastā, kur reiz dzīvoja Sāra Pirmā.

©

"Sāras" bija sapulcējušās savā sanāksmju telpā, virtuvē, kur starp augstajiem dzimtas arhīva skapjiem pa logiem pavērās plašs skats uz tirdzniecības kuģu kustību upē.

Munks izsoļoja virtuves vidū, militāri pagriezās un izstiepās miera stājā savas vecāsmātes, valdošās priekšsēdētājas Sāras Otrās, priekšā. Vecītei pie labās rokas sēdēja amata tiešā mantiniece, viņa māte Sāra Trešā. Plašajā telpā atbilstoši rangiem bija sasēdušās Munka krustmāmiņas, vectantes un māsīcas, proti, visa Šondi nama direktrišu padome.

Labvakar, vecomāt, viņš sveicināja, sasizdams papēžus un eleganti piešaudams roku pie cepures. Priecājos, redzēdams jūs tik ziedošu. Vecīte nepatikā saviebās.

Kas vēl nebūs. Nerunā blēņas, es izskatos briesmīgi un pati to zinu. Ar maniem matiem šajā drēgnumā vispār nekas nav iesākams. Un kas tā par caurcaurēm šaušalīgu smirdoņu, kas nāk tev no mutes? Ķiploki.

Tu ēd tīrus ķiplokus? Jā.

Cik daudz?

Prāvu galviņu pirms katras ēdienreizes un divas pēc tam. Esi pārņēmis visādas prastas Vidusjūras paražas, ko? Nepavisam ne. Tīri terapeitiskos nolūkos. Nelāgā Osmaņu gaļa?

Jā.

Tagad atceros, par to ir ziņas arhīvā. Lai būtu, iespēju robežās vērs šos izgarojumus pret grīdu un sasveicinies ar visām pārējām.

Labvakar, māt, Munks teica. Labvakar, viņš atkārtoja, pieklājīgi klanīdamies sanākušajām "sārām", kurām katrai klēpī bija adīklis. Tās, kuras /iglām, satrauktām kustībām neņirbināja adatas, tobrīd raizīgi pieglauda matus vai saraustīja ņieburus. Virtuvē sēdēja desmitiem sieviešu, un visas bija ģērbušās melnā, visu sejas bija nekrāšļotas un mati sasieti ciešos mezglos, ko saturēja matadata ar trijstūrveida briljanta uzgali. Visām bija melnas cepures, melni cimdi un pie krūtīm kreisajā pusē neuzkrītoša trijstūrveida dimanta piespraude; tā bija pieņemts ģērbties "sāru" īlircktrišu padomes oficiālajās sēdēs.

Neiedomājama aušība, Munka vecāmāte iesaucās, un ar to pašu sanāksme bija oficiāli atklāta. Gadu gadiem mēs mūsu ģimenes vīriešiem esam lūgušas tikai vienu, lai viņi spēlē savu mūziku un nemaisās pa kaļam, lai viņi uzvedas pieklājīgi un reizumis uzstājas kādā dzimtas saietā. Vai tas ir tik daudz prasīts? Bet ko tu sastrādāji tajā nelāgi slavenajā nost ūrī, ko saukā par Balkāniem? Kļuvi par apsmieklu. Pievērsi sev starptautisku uzmanību. Mēs esam baņķieres, jaunais Munk, un baņķierēm skaļa slava nav vajadzīga.

Visā virtuvē neganti klakstēja adāmadatas. Crescendo kuru katru bridi ilraudēja kļūt apdullinošs, taču viņa vecāmāte nokremšļojās. Adatas uzreiz mitējās.

Vecīte pieliecās, un visu skatieni viņai sekoja. Viņa piemiedza ar aci.

Mēs tā dzirdējām, ka tev šodien esot piešķirts Zelta aunādas ordenis. Apsveicu.

Paldies, vecomāt.

Kāda bija parāde, ko tev par godu sarīkoja vecie pulka biedri?

Ļoti iespaidīga.

Un bankets? Cik ēdienu bija?

Divpadsmit.

Tu taču nobaudīji visus, vai tiesa? Jā.

Hm, tu tomcr izskaties pabāls. Tev vajadzētu vairak est. Vai taisnība, ka tevi visur pavadīja kavalērijas eskorts?

Jā.

Un ka izraidīšanas pavēli nolasīja pats ģenerālštābā priekšnieks? Un ka Viņa majestāte atsūtīja līdzjūtības apliecinājumus?

Jā.

Vecīte adiecās taisni un pacēla acis pret griestiem. Nošmakstināja lūpas. Visā virtuvē atkal sāka klakstēt adāmadatas.

Mans mazdēls, viņa nomurmināja, jūs tikai padomājiet. Jaunākais pulkvedis visā impērijas armijā. Vai tu neesi lepns?

Esmu. Ļoti lepns.

Un pilnīgi pareizi. Krievi ir barbari, un viņiem nevar uzticēties. Pateicoties tev, viņi dabūja, ko bija pelnījuši. Bet tagad ķersimies pie lietas.

Vecīte domīgi noglaudīja zodu. Viņas jaunākās radinieces nopietni aplūkoja savus adīkļus. Kad vecāmāte atkal ierunājās, adatas atsāka klakstēt.

Teikšu atklāti, jaunais Munk, tava militārā karjera beidzās mums ļoti izdevīgā brīdī. "Sondi nams" atrodas ārkārtīgi sarežģītā situācijā, bet arābu un turku zemēs sievietes vienkārši nevar rīkoties tik ērti kā Eiropā. Kaut arī tu tur, dienvidos, jau dzīvoji krietni ilgu laiciņu, es par tevi nebiju iedomājusies, jo tu esi trakoti jauns, taču, uzzinājušas, ka tu tiec izraidīts, mēs nospriedām, ka tā ir vairāk nekā veiksmīga sagadīšanās. Nevienu no mūsu muzikantiem ar tādu uzdevumu nevarētu sūtīt, turpretim tu ar savu militāro pieredzi, iespējams, kaut ko spēsi izdarīt, ari neraugoties uz tavu jaunību. īsi sakot, es nolēmu, ka tas būsi tu.

Munks kareiviski sveicināja.

Gatavs pakalpot, kundze.

Pēkšņi viņa vecāmāte pikti sarauca uzacis, un viņa mātes seja apmācās. Pārējās virtuvē sēdētājas izskatījās vai nu apjukušas, vai sabijušās. Adatu klakstoņa atkal mitējās. Kad viņa vecāmāte ierunājās, virtuvē valdīja pilnīgs klusums.

Nevienam no dzimtas vīriešiem mēs neko neesam teikušas, jo negribējām jūs lieki satraukt, tomēr apstākļi mums jau labu laiku ir zināmi. Ziņas sāka pienākt apmēram pirms divdesmit gadiem. Vispirms tie bija savstarpēji nesaistīti gadījuma rakstura mājieni, tomēr mēs visu reģistrējām. Mūsu branžā cilvēks nevar būt pārlieku piesardzīgs. Tu banku lietas nepārzini un šādus finansiālus smalkumus visviens nesapratīsi, tādēļ visus faktus es tev nestāstīšu. Pietiks, ja pateikšu, ka vienmēr ir iespējams droši zināt, kad viens vai otrs konsorcijs vai kāda cita grupa luko pārpirkt uzņēmumu. Jo sevišķi, ja pirkums ir prāvs, tik liels, ka tas ļ.ipērk pa daļām. Vai tik daudz ir saprotams?

Jā, vecomāt.

Tad lūk, tieši tas šoreiz ir noticis. Vismaz divdesmit pēdējos gadus, kopš mēs par to zinām, un acīmredzot arī iepriekš, kad mēs vēl neko nezinājām, kāds ir izmanīgi uzpircis minētā uzņēmuma daļas. Rīkojies mums pašā deguna galā. Un, tā kā tur jau no laika gala atrodas "Šondi nama" pamati, tam var būt katastrofālas sekas.

Kas tas par uzņēmumu, kas pārpirkts jums pašā deguna galā?

Vecīte nikni nozibināja acenes. Viņas seja satumsa. Osmaņu impērija, viņa šņāktin nošņāca.

Kas?

Uz mata tā, tu nepārklausījies. Pierādījumi ir nepārprotami, par to vairs nav nekādu šaubu. Apmēram pirms trīsdesmit gadiem, lai cik neticami tas varbūt izklausās, kāds slepeni sācis pārpirkt Osmaņu impēriju.

Jūs gribat sacīt, ka krievi atkal kaut ko perina kopā ar frančiem vai angļiem? Vai varbūt noslēguši slepenu savienību ar vāciešiem?

Nē, es runāju par ko citu. Ar politiku tam nav nekāda sakara. Šis ir tiri finansiāls darījums, un to savās rokās tur viens vienīgs cilvēks. Viens cilvēks ir nopircis Osmaņu impēriju.

Bet, vecomāt, tas nav iespējams.

Skaidrs, ka nav iespējams. Mēs jau gadu desmitiem to apgalvojam, l iesa, meitenes?

Viņa bargi palūkojās apkārt, un viņa māte un visas krustmāmiņas, vectantes un māsīcas sparīgi māja ar galvu. Tad viņas visas sāka runāt, ātri un skaļi, un neviena neklausījās, ko saka pārējās.

Viss, meitenes, uzkliedza Munka vecāmāte. Virtuvē acumirklī iestājās klusums.

Tā ka, jaunais cilvēk, pats redzi, tas viss ir vairāk nekā uztraucoši. Situācija ir kritiska un, iespējams, pat neglābjama. "Sondi nama" pamats ir tirgošanās ar Levanti, un te pēkšņi atklājas, ka viens cilvēks ir ņēmis un visu Levanti pievācis sev. Kas viņš tāds ir un ko grib? Kāpēc viņš to nopircis? Ko viņš ar to grasās darīt?

Jūs skaidri zināt, ka tas ir viņš un nevis viņa? Munks jautāja.

Viņa vecāmāte nicīgi nosprauslojās.

Pilnīgi droši, ka tas ir viņš, neviena sieviete nerīkotos tik rupji. Varbūt uzņemtos kādu būtisku un ietekmīgu lomu aizkulisēs, bet ne jau visu impēriju vienā neģēlīgā kampienā. Tas ir vīrietis, par to nav ne mazāko šaubu.

Munks sasita papēžus.

Jā, vecomāt.

Un vairs nejaucies pa vidu, lūdzams.

Nejaukšos, vecomāt.

Tagad klausies tālāk. Mēs atgriezāmies pašos pirmsākumos, lai mēģinātu saprast, kas īsti ir noticis, bet vienīgais, ko mēs spējam saprast, pašas agrākās ainas, ko iespējams noskārst, ir miglainas ziņas par vienu Ēģiptes emīru, Bagdādes baņķieri un persiešu augstmani, kas 1880. gadā Konstantinopolē sēdus notur tumšas pārrunas. Sēdus, to tu ielāgo. Kā rādās, viņš bijis pārdabiski gara auguma, taču mūsu ziņu avoti nespēj pateikt, cik īsti garš, jo viņš vienmēr atradies sēdus. Es saku viņš, nevis viņi, jo mums nav šaubu, ka šis emīrs, šis baņķieris un šis augstmanis, nav svarīgi, par kādu tautību pārstāvi viņš uzdodas un kā labskanības vārdā saliek kopā tautību ar statusu, viņi visi bija viens un tas pats cilvēks, vilt-vārdis, kas lieliski pieprot izlikšanos. Un par ko viņš izliekas? Allaž par levantieti, un mēs no tā redzam, ka viņš pilnīgi noteikti bijis eiropietis, tā ir vēl viena atjautīga viltība. Tātad droši fakti ir šādi. Neizsakāmi bagāts eiropietis, kurš ir tik neparasti gara auguma, ka baidās, vai pēc tā nebūs iespējams uzminēt, kas viņš patiesībā ir, sēdus uzpērk visas akas Mekā un visas akas pie visiem hadža ceļiem uz Meku, slepenībā kļūst par turku armijas un flotes mantzini, uzpērk visas Turcijas valdības obligācijās un izlaiž jaunas, dod padomus visiem pašā un ministriem un nogulda iespaidīgas summas uz viņu mazdēlu vārda, atstādina no amata un no jauna ieceļ visus baznīcu patriarhus Vidējos Austrumos, un tagad tic pakļaujas viņam, un noslēdz vēl simt tamlīdzīgu darījumu, kļūdams par Osmaņu impērijas vienīgo īpašnieku. Pērnajā gadsimtā ir bijis viens vienīgs eiropietis, kuram atbilst šis apraksts. Vai tu zini, par ko ir runa?

Nē, vecomāt.

Strongbovs. Vārdā Plantagenets. Anglis, kurš bija Dorsetas divdesmit i Ievītais hercogs. Septiņas pēdas un septiņas collas garš. Vispirms viņš Kembridžā ieguva zinātnisku grādu trīs jomās un tika uzskatīts par labāko paukotāju un botāniķi karalienes Viktorijas laikmetā, taču pēc tam pameta augus un kļuva par jaunu zemju pētnieku. 1840. gadā viņš pēdējo reizi tika redzēts Kairā diplomātiskā pieņemšanā par godu karalienes divdesmit pirmajai dzimšanas dienai. Un, lai mestu izaicinājumu angļu audzināšanai un piedienības izjūtai, jo viņam aplam patika tā izrīkoties, Strongbovs šajā diplomātiskajā pieņemšanā ieradās pilnīgi kails, viņa vienīgais apģērbs bija pārnēsājams saulespulkstenis, ko viņš nēsāja pie gurna tā, ka tas neaizsedza pilnīgi neko. Apmēram četrdesmit gadu pēc tam Bāzelē nāca klajā viņa grāmata, un tā ir vienīgā reize, kad mēs par viņu dabūjam dzirdēt, iekams viņš atkal parādās Konstantinopolē, izlikamies te par Ēģiptes emīru, te par Bagdādes baņķieri, un tamlīdzīgi. Šai grāmatai būtu vajadzējis mūs brīdināt par to, kas notiks Konstantinopolē.

Par ko bija šī grāmata?

Viņa vecāmāte tikko noskāršami pasmaidīja. Paslēja zodu.

Par seksu. Tā bija monogrāfija par Levantes seksu trīsdesmit trijos sējumos.

Vecīte apklusa. Desmitiem adāmadatu klakstoņa pārtapa apdullinošā kakafonijā. Munks stāvēja miera stājā un skatījās uz savu vecomāti, kura pēdīgi nolaida acis un izņēma no piedurknes mežģīņu nēzodziņu. Lēni, vieglītēm viņa nosusināja sviedru pilītes, kas bija izspiedušās viņai ap muti.

Tā gan, jaunais Munk. Tā gan un oho. Šai lietai nav ne mazākā sakara ar to, par ko mēs te runājam, bet man rādās, ka tu gaidi paskaidrojumus, un, ņemot vērā, kurp mēs tevi sūtām, es tev tos neliegšu. Tad nu klausies. Strongbova monogrāfija tika laista klajā Bāzelē, un "Šondi nams", gluži dabīgi, iegādājās vienu eksemplāru. Galu galā tas ir pašsaprotami. Mums jāzina viss, kas ir saistīts ar Levanti. Mēs nevaram atļauties atstāt nepamanītu pat visniecīgāko pētījumu, un Strongbova monogrāfija par niecīgu laikam gan nav uzskatāma. Taču tā tika aizliegta un arī, ņemot vērā, ka apraksti tajā ir visai izsmeļoši, mēs uzskatījām, ka būs prātīgi to turēt aiz atslēgas un lieki nekladzināt, ka tā atrodas mūsu īpašumā.

Munks skatījās uz savu vecomāti ar neizsakāmu godbijību.

Jūs gribat teikt, ka ģimenes vīrieši par to neko nezina?

Tā gan, un arī tu neko neteiksi. Tādas lietas muzikantiem tikai traucētu vingrināties. Muzikantam vajadzīga stingra disciplīna, nekas nedrīkst novērst viņa uzmanību. Lai radītu, viņam dzīvē nepieciešams miers un kārtība. Es tev teikšu tā, ziņas, ko satur Strongbova monogrāfija, ir neiedomājami nemierīgas. Tās pilnīgi izkliedē uzmanību un pašos pamatos iznīcina disciplīnu.

Par to es nešaubos, sacīja Munks. Bet vai jūs man tagad teiksiet, ka jūs visas gadu gadiem esat klusībā lasījušas šos sējumus?

Tīri profesionālu iemeslu pēc, jaunais Munk. Tikai un vienīgi. Šajā ģimenē darījumi atrodas mūsu rokās, un, ja mēs apzinīgi nenodosimies darījumiem, tad mūsu vīrieši nevarēs nodoties mūzikai. Lai "Šondi nams" ari turpmāk pastāvētu, mums nepieciešams zināt visu, kas notiek Levantē. Tas ir "sāru" uzdevums un pienākums. Un es varētu arī piebilst, ka pēc grūtas, banku darbos aizvadītas dienas, mēs vēlamies aizmirst par darbu. Šim nolūkam mums kalpo Strongbova monogrāfija.

Es saprotu. Citiem vārdiem sakot, kad beidzas padomes sanāksmes, šajā virtuvē tiek lasīti priekšā tās fragmenti?

Viņa vecāmāte iebāza savu mežģīņu nēzdodziņu piedurknē. Viņa izslējās taisni.

Nu jau būs diezgan, jaunais Munk. Mūsu padomes sanāksmju dienaskārtība uz tevi neattiecas, un tam visam nav nekāda sakara ar šāvakara drk.irtas sēdi. Mūs interesē nevis Strongbova monogrāfija, bet pats Strong-bovs, Strongbovs Konstantinopolē pirms trīsdesmit trim gadiem. Kādu lunišu spēli viņš tur spēlēja? Vai viņš iedomājās, ka varēs tā vienkārši Ierasties un pievākt sev Osmaņu impēriju?

Vecīte aiz dusmām drebēja, viņas balss bija dobja un draudīga.

Jā. Tumša spēle. Tik tumša, ka nevienam šīs ģimenes vīrietim kas tāds ne prātā nevar ienākt. Mēs jūs visus allaž esam sargājušas un gādājušas, lai jums nav jāuzzina dzīves skarbākās patiesības. Mēs aiztaupījām jums nelāgos atklājumus, bez kuriem naudas lietās nav iespējams iztikt. Tomēr dzīve nav tikai mūzika, puisīt, tā nav tikai burvīgi koncerti, kurus vasaras pievakarēs spēlē baroka ansambļi. Dzīvei ir arī sava tumšā puse, un to mēs redzam, kad runa ir par šo angli, šo izbijušo hercogu, jaunu iecīnu pētnieku un seksologu, kurš cītīgi izlikās, ka ir pārāk cēls tik zemiskām būšanām kā darījumi. Pārāk cēls? Kāpēc viņš tik manīgi slēpās pirms trīsdesmit trim gadiem Konstantinopolē, iekustinādams zobratus, lai pārpirktu Osmaņu impēriju? Un ko viņš darīja pēc tam? Tā ir vēl tum-Uka lieta.

Ko viņš darīja pēc tam?

Viņš atkal nozuda, vienkārši ņēma un nozuda. Kā es jau tev teicu, baņķierēm skaļa slava nav vajadzīga. Jo mazāk par viņām zināms, jo vieg-l.ik viņas var darboties un noslēgt darījumus. Taču ņemt un vispār nozust, kā to izdarīja Strongbovs? Tas jau nu gan ir caurcaurēm tumšs gājiens, tā var rīkoties tikai visneģēlīgākais baņķieris, kuram vispār nav sirdsapziņas. Viņš spēlē sātanisku spēli. Kādus nekrietnus nodomus viņš vel perina? Kāpēc viņš, rūpīgi turēdamies ēnā, nopērk impēriju un tad nozūd, it kā viņam šī impērija vispār nebūtu vajadzīga? Mēs nezinām, bet mums tas jāzina, un to izdibināsi tu. Jaunais Munk?

Munks sasita papēžus un militāri sveicināja.

Jā, kundze?

Mans burukuģis atrodas lejā, piestātnē, un, līdzko tu uzkāpsi uz klāja, las tūlīt pacels enkurus. Tu, gluži tāpat kā tavas vecvecmātes vīrs, dosies uz. Levanti, un es vēlos saņemt no tevis tikpat rūpīgus ziņojumus. Vari iet. Ēd labi daudz ķiploku, un lai tev veicas!

Visas sievietes piecēlās. Munks piegāja pie vecāsmātes un godbijīgi noskūpstīja viņu uz vaiga. Tad viņš noskūpstīja māti un izstaigāja virtuvi, skūpstīdams savas krustmāmiņas, vectantes un māsīcas.

Viņas sāka pārlūkot cepeškrāsnis, kurās tapa vēlīna vakara maltīte, kas, spriežot pēc aromātiem, jau bija gandrīz gatava, bet Munks izsoļoja no virtuves un pa taciņu kāpa lejup uz Donavas krastu, savā nodabā smaidīdams, skaidri un gaiši atcerēdamies, kā bērnībā māte mēdza uzsaukt, lai viņu negaida uz vakariņām, viņa nepārnāks, jo "sārām" jāaizkavējas kantorī steidzamu un neatliekamu bankas lietu dēļ.

1924. gada februāri, kādā lietainā dienā vairāk nekā divus gadus pēc tam, kad pokera partijā pirmo reizi tika atļauts iesaistīties svešiniekiem, kuri vēlāk to izdaudzināja pa visiem Vidējiem Austrumiem, Hadžs Hārūns iegriezās savas pārdotavas dibenistabā, kur ritēja spēle, un rokās viņam bija kāpnes.

Pielicis kāpnes pie augstā, senlaicīgā turku seifa, viņš uzrāpās un apsēdās uz tā. Pastūma taisni aprūsējušo krustnešu bruņucepuri, atraisīja un no jauna sasēja zem zoda zaļās lentes, nogludināja izbalējušo dzelteno apmetni un dziļdomīgi skatījās taisni uz priekšu tukšumā.

Kairs un Munks viņam uzsmaidīja. Džo pamāja ar roku. Tomēr spēle pārtrūka, jo pārējie spēlmaņi pagriezās un blenza augšup uz seifu, uz kura, šūpodams sakrustotās, izģindušās kājas, sēdēja sīks vecītis.

Vai viņš ir īsts? čukstēja apstulbis Irākas princis.

Kā nu ne, Džo atsaucās, pētīdams savas kārtis.

Bet kas viņš ir?

Džo pacēla acis.

Nu, es teiktu, viņš varētu būt liktenis, kāpēc ne? Tas būtu atbilstoši kāršu spēlei. Liktenis sardzē, un tādā garā.

Tad tāpēc viņš tur sēž? Viņš ir sardzē?

Kas to lai zina? Varbūt viņš pārlūko gadu simteņus, meklēdams kādu aizmirstu notikumu, ko viņam par varītēm vajag atcerēties. Kungi, kuram kārta solīt? Turpināsim.

Bet ko viņš no turienes redz? Pajautā viņam, ko viņš redz.

Jā, kāpēc ne. Hadž Hārūn? Sveiki tur, augšā, ko tu redzi?

Kas tad nu, prezbiteri Jāni?

Es dkai gribēju zināt, kā tur, augšā, izskatās dienā, kad apvārsnis lietains. Kāda aina paveras?

Hadžs Hārūns pagriezās un uzmanīgi skatījās uz apdrupušo apmetumu istabas stūri, divas pēdas no viņa sejas. Tad palocīja galvu.

Man negribas to sacīt, bet rādās, ka tuvojas mēdieši.

Tiešām? Atkal tas salašņu bars.

Tā izskatās.

Lietus laikā nelāgi, ļoti nelāgi. Kā turas pilsētas mūri? Droši un stipri, kā vajadzētu būt? Nevieni vārti nav palikuši vaļā? Varbūt pārbaudi, lai varam elpot droši.

Noteikti pārbaudīšu, prezbiteri Jāni.

Hadžs Hārūns atkal pievērsās sienai istabas stūri. Viņš piešķieba galvu, bruņucepure nošļuka, un viņam acīs nolija rūsas lietus. Sāka plūst asaras.

Kāpēc viņš visu laiku sauc tevi par prezbiteri Jāni? vaicāja dārgakmeņu zaglis no Sīrijas.

Tāpēc, ka pirmajā reizē, kad es iesoļoju pa šīm durvīm, man ap kaklu bija Viktorijas krusts, jo es tolaik biju pensijā un dzīvoju Krimas kara veterānu mītnē, tādēļ viņš noturēja mani par teiksmaino, zudušo kristiešu patvaldnieku no milzīgas zemes kaut kur Āzijā.

Kur Āzijā?

Nezinu, un viņš arī nezina. Droši vien var pajautāt skarabejam, ska-rabejs noteikti zinās, bet šaubos, vai šodien tas runās. Ziemā tas parasti guļ. Nūja, tā kā es biju zudis, viņš, gluži dabiski, nolēma, ka esmu ieradies Jeruzālemē, lai atrastos. Tā, kuram kārta solīt, es gribētu zināt?

Dārgakmeņu zaglis no Sīrijas sīki nosmējās.

Jūs abi esat jukuši. Viņš taču vienkārši blenž sienā.

Nepavisam ne, Džo attrauca. Viņš nemaz neskatās sienā, tas ir spogulis. Prāta spogulis, tā to sauc. Tici man, tā tiešām ir.

Sīrietis nespēja vien beigt smieties.

Un par ko viņš uzskata to tur? viņš noprasīja, norādīdams uz Munku galda otrā pusē.

Viņš neuzskata, Džo atbildēja, viņš zina. Skaties un redzēsi. Sveiki tur, augšā, Hadž Hārūn jeb Āron, kā tevi dēvē jūdi un kristieši. Kas ir tas tips te, lejā, tas, uz kuru rāda ar pirkstu?

Sīkais vecītis notrausa asaras un, pastiepis kaklu, skatījās lejup.

Bar Kohba, viņš atbildēja.

Ei, Munk, man tā rādās, viņš tevi uzreiz ieraudzīja, Džo čukstēja. Rādās, tev nav izdevies vēstures gaitā pašmaukt viņam garām nepamanītam. Vai viņam ir taisnība? Par kādu vēsturisku mirkli ir runa, kad tiek piesaukts šis džentlmenis, šis Bar Kohba?

Otrā gadsimta pirmā puse, Munks atbildēja, cītīgi pētīdams savas kārtis.

Loma? prasīja Džo.

Jūdu ticības aizstāvis, Munks atbildēja.

Nākotne?

Kritis kaujas laukā. Cīnīdamies pret neuzvaramajiem romiešu leģioniem.

Tā ir? Džo sauca uz seifaugšu. Vai tie romiešu leģioni tiešām ir neuzvarami? Kā tev tur, augšā, izskatās?

Hadžs Hārūns atkal pagriezās pret sienu. Viņš pasmaidīja.

Tikai kādu laiku, prezbiteri Jāni. Pēc kāda laika tie tiks sakauti.

Ahā. Redzi, Munk, tagad tu redzi, kā tas ir? Romieši tomēr izrādās uzvarami. Dabīgi, to spēj laiks. Laiks, kāds tas ir vai būs. Laiks ir viss.

Laiks ir, Hadžs Hārūns sapņaini murmināja no sava posteņa seif-augšā.

Tu redzi vēl kaut ko? Džo uzsauca.

Bar Kohbam, jā. Es paredzu, ka šī laimes spēle viņam izrādīsies ļoti ienesīga. Galu galā, Mēness ciklā ir deviņpadsmit gadu.

Džo manāmi neko nesaprata.

Pēc jūdu kalendāra, Munks čukstēja.

Un tāpēc, Hadžs Hārūns turpināja, tā kā jūs šo spēli uzsākāt 5482. jūdu gadā, Bar Kohbam nudien veiksies ļoti labi.

Džo seja pauda vēl lielāku neizpratni.

Un kāpēc, sakiet, lūdzu?

Tāpēc, ka tas bija pirmais gads trīssimt gadu ilgā Mēness ciklā, Hadžs

Harūns atbildēja. Pēc manām domām, tā ir visnotaļ laba zīme, ņemot vērā, ka spēli aizsākāt jūs trīs.

Džo klusiņām nosvilpās.

Fakti, džentlmeņi, tie birst pār mums vienā biršanā. Un šis lunārais vērtējums no seifaugšas tak ir pienācīgi dibināts? Liktenis atkal ir trāpī-|is desmitniekā, kā gan citādi. Paklau, pagaidiet. Man liekas, es dzirdu, kā pieteikties grasās ne tik tāls brīdis laika gaitā.

Kurami, kas šūpojās pie saulespulksteņa, nočīkstēja un bimbinādami vēstīja pulksten četrus tajā lietainajā pēcpusdienā. Kopā tie nozvanīja divpadsmit reižu.

Pusnakts, bilda Džo. Man liekas, pēc kādas stundas mums vajadzētu mest mieru.

Laba doma, Munks piekrita. Es šodien jūtos tāds kā paguris.

Es arī, apspiezdams žāvas, piebalsoja Kairs.

Pārējie spēlmaņi, kas šajās trijās stundās kopš spēles sākuma bija ne pa jokam zaudējuši, pikti iebilzami, pielēca kājās. Sevišķi dusmīgs bija kāds bagāts franču tirgonis no Beirūtas.

Blēži, viņš kliedza, vicinādams dūres. Kā jūs zināt, ka ir pusnakts? Tikpat labi var būt divpadsmit dienā.

Var būt, bet nav, Džo smaidīdams atbildēja. Dienvidu šie kuranti nozvanīja stundu pirms jūsu atnākšanas. Kā jums šķiet, cikos jūs ieradāties?

Es ļoti labi zinu, cikos es ierados, francūzis auroja. Pulksten vienos.

Nu, redziet. Tātad pulkstenis nozvanīja pusnakti un neko citu. Vai kāds vēlas solīt? Pirms bodītes slēgšanas mums vēl ir krietna stunda kārtīgai spēlei. Munk, vai tagad nebija jāsola tev?

Man šķiet, bija gan. Un, ja reiz Hadžs Hārūns ir uzgājis lunārus pierādījumus, ka mani šajā spēlē gaida veiksme, es nevilcināšos to izmantot, triskāršodams likmi, ko nupat minēja mūsu augstdzimušais viesis no Bagdādes. Džentlmeņi, lunātisma gadījumā likmes kāpj.

Jauki, teica Džo, ļoti jauki. Spēle atsākas. Nav nekādas vajadzības atturēties tāpēc vien, ka tādā lietainā februāra dienā dienvidu no pusnakts šķir tikai trīs stundas. Nelāgā laikā tā gadās. Bet drīz būs pavasaris, un mēs varēsim atgūt zaudēto.

6 Svētās Katrīnas klosteris

Izvēle ir bulta.

1913. gada sākumā Munks atgriezās Vidējos Austrumos un sāka braukāt apkārt, lai izpildītu "sāru" uzdevumu. Gada nogalē viņš varēja ziņot, ka, lai gan ir atrodamas liecības, ka Osmaņu impērijai agrāk ir bijis īpašnieks, patlaban gluži tāpat ir skaidrs, ka tā nevienam nepieder, un Os-maņiem jau nepavisam ne.

Vecā klampa kuru katru brīdi izlaidīs garu, viņš rakstīja vēstulē uz Budapeštu. Reiz tā bija lepna, bet tagad pagalam sagrabējusi, tā gaužas savā mijkrēslī, no visām pusēm pazemota un apvainota. Drīz pār to sa-tumsīs nakts.

Munks noskārta, ka reizē viņš apraksta arī gaidāmo Austroungārijas impērijas sabrukumu, tiesa, cik ātrs tas būs, viņš nekādi nevarēja paredzēt. Taču gadījās tā, ka jau tuvāko pāris gadu laikā zudībā aizgāja ne tikai "sāru" impērija, bet ari vēl nesen tik varenais "Sondi nams"; tiklab vienu, kā otru sagrāva Pirmais pasaules karš.

Jaunais Munks to visu vēroja iztālēm; militārās lietas viņu vairs nesaistīja, tomēr viņš joprojām, kā sengadis, meklēja savu vietu dzīvē un lauzīja galvu par jautājumu, kas viņam nedeva mieru kopš bērnības: par jautājumu, kāds noslēpumains spēks pirms simt gadiem bija dzinis uz priekšu viņa vecvectēvu Johanu Luidži.

Kara gados Munks ceļoja viens, krustu šķērsu izbraukāja visus Vidējos Austrumus un par redzēto stāstīja vienam vienīgam cilvēkam, kuru bija grūti iedomāties kā viņa draugu, taču tāds tas bija, turklāt viņa tuvākais draugs šajā laikā: bagāts grieķu satīrs, kas dzīvoja Smirnā.

Grūti iedomāties, tā varēja sacīt vien, pavirši raugoties, jo Sivi tolaik jau l&gt;ija pāri sešdesmit, viņš bija gandrīz četrdesmit gadu vecāks nekā Munks. I bties šķita, ka viņš savā laikā pazīst visus, izsenis cauruncauri pārzina visas ilažnedažādās Levantes intrigas, un, lai kādas būtu viņa izdaudzinātās seksuālās pārmērības, viņš bija gudrs un sirsnīgs draugs, kurš Munku savā paspārnē paņēma tik pašsaprotami, it kā tieši tāda būtu viņa dzīves sūtība.

Tā nu Munks atkal un atkal no jauna atgriezās Sivi skaistajā jūrma-l.is savrupnamā Smirnā, trimdinieks no eiropiešu laikmeta, uz kura galu vairs nebija ilgi jāgaida.

Nu ko, jau var atvadīties, viņš teica Sivi kādu dienu 1918. gada pavasari. Mana dzimta ir dzīvojusi Budapeštā kopš devītā gadsimta, bet šis karš i/nīcinās visu mūsu dzīves kārtību.

Viņi sēdēja Sivi dārzā, un Sivi tobrīd lēja tasēs tēju, elegants, kā jau allaž, savos garajos, sarkanajos ritasvārkos, kuros viņš parasti staigāja līdz saulrietam un tad pārģērbās, lai dotos uz teātri vai operu. Nolicis tēj-kanniņu, viņš tīksmi aplūkoja lielos rubīna gredzenus, kas rotāja viņa pirkstus. Kā vienmēr, viņa acu kaktiņos jautās smaids un balsī bija dzirdama draiskulība.

Kas tad nu, jaunais Munk, kas tad nu? Tu taču netaisies ļauties melanholijai, ko? Es tavā vietā to uztvertu pavisam citādi. Desmit gadu simteņus nīkt Eiropas vidienes lietū un miglā? Es teiktu, pēdējais bridis lasīties prom, un vai gan varētu būt labāks gadalaiks nekā šis? Ak jā, pavasaris, )iira, tāli krasti. Tieši tas, kas vajadzīgs, lai uzkarsētu asinis. Tu taču visu laiku apgalvoji, ka gribēji tikt projām no turienes, un tā ari ir noticis. Uz visiem laikiem, gribētos domāt. Un tomēr uzmācas tāda kā nostalģija, ko?

Munks paraustīja plecus.

Laikam gan.

Saprotams, un tur nav nekā slikta. Bet, ja drīkstu tā sacīt, šai nostalģiskajai smeldzei tavā sirdī patiesībā nav nekāda sakara ar kaut kādu zemes nostūri, ar negaidītām ilgām pēc Budapeštas. Man ir aizdomas, ka tā ir saistīta ar laiku, ar to, ka tu tur biji bērns, nevainīgs un pasargāts.

Tāds stāvoklis ir tik liels retums, ka jebkurā var izraisīt nostalģiskas jūtas. Vai es pareizi saku?

Droši vien. Jā, es jūtu, ka kļūstu vecs.

Sivi nešpetni smējās.

Ā, protams, jaunais Munk, cik tev ir gadu? Nepilni trīsdesmit? Sirms vecītis, nav vārdam vietas. Man reiz bija draugs, kurš ap to bridi, kad viņam tuvojās trīsdesmit, jutās līdzīgi. Jaunība bija palikusi pagātnē, un atlika vienīgi padarīt sev galu. Viņš lūdza, lai es sadabūju viņam attiecīgās tabletes, un es teicu, jā, labi, bet tas prasīs kādas pāris stundas, tikmēr tu varētu aiziet nopirkt sev jaunu tērpu un cepuri. Nu, lai viņš nopērk sev tādu īsteni ekstravagantu tērpu, tad apsēžas vienā no ostmalas smalkajām kafejnīcām, un sagaida mani tur. Ja tu taisies mirt, es viņam teicu, tad tev jāizskatās spoži.

Un viņš nopirka sev jaunas drēbes?

Kā nu ne. Bet, kad es ierados kafejnīcā, viņa tur vairs nebija. Kā rādās, glīts grieķu jūrnieks, garām iedams, bija piemiedzis viņam ar aci, abi bija iedzēruši aperitīvu, turpinājums nebija ilgi jāgaida, un es trīs dienas viņu meklēju un nevarēju atrast. Beidzot sadzinis rokā, es viņam teicu, ka esmu sagādājis tabletes. Kādas tabletes? viņš nesaprata. Es esmu iemīlējies. Tik vien ij bija, tiesa, protams, tas notika ap 1880. gadu, kad tērpi bija daudz krāšņāki nekā tagad, turklāt tiem bija turnīras, no tām cilvēkam uzreiz bija pacēlums.

Munks smējās.

Vai šis draugs bija gara auguma?

Gara gan.

Masīvs un plecīgs?

Diezgan.

Ar iespaidīgām ūsām, kuras viņš mēdza virpināt ap pirkstu?

Tā ja, un droši vien tieši tas iekrita acīs glītajam grieķu jūrnieciņam, kad tas tā lēnītēm soļoja garām.

Cik ilgs bija šis mīlas sakars?

Līdz jūrnieciņa kuģis devās jūrā, tātad kādu nedēļu. Un, kad tas beidzās, mans draugs palika ar salauztu sirdi.

Vai tu atkal domāji par tabletēm?

Ko vēl ne. Jau biju sapratis, kas darāms. Devos uz pilsētu, nopirku vēl vienu ekstravagantu tērpu un vēlreiz apsēdos vienā no smalkākajām kafejnīcām. Nepagāja ne stunda, un notikumi jau ritēja savu gaitu, sākās jauna, lieliska dēka. Redzi, šim stāstam ir arī morāle, lai gan, saprotams, kuram katram tā neder. Man šķita, ka jaunība ir palikusi pagātnē, un tādēļ es gribēju sev padarīt galu, taču risinājums bija daudz vienkāršāks. Vajadzēja tikai atstāt pagātnē vēl vienu jaunību.

Munks atkal smējās, un Sivi līksmi šūpoja galvu.

Briesmīgi, Sivi. Tu esi šausmonīgs.

Kā nu ne. Taču turpmāk es dzīvoju saskaņā ar šo gudrību, un man klājos visnotaļ labi.

Sivi eleganti pacēla pie lūpām savu tasīti un maziem malciņiem dzēra tēju.

Ko raksta "sāras", Munk? Vai viņas jau ir izdomājušas, ko darīs pēc kara?

Jā. Viņas ir nolēmušas emigrēt.

Ko? Visas kā viena?

Jā, visas kā viena.

Apbrīnojami. Uz kurieni?

Pa kādai uz Kanādu, Austrāliju un Savienotajām Valstīm. Lielākā daļa uz Dienvidameriku.

Sivi nopūtās.

Atkal jauna diaspora, tas laikam nekad nebeigsies. Mjā, droši vien tas nav nekas tik ļoti apbrīnojums. Viņu bankas droši vien ir neglābjami pagalam, ja? Karš nav bijis viņām žēlīgs? Jā.

Sivi lēni palocīja galvu.

Zināms, tā mēdz gadīties. Vecā pasaule dažiem kļūst pārāk veca. Man Argentīnā ir brālēni, kurus es nekad mūžā neesmu redzējis. Un kas notiks ar ģimenes vīriešiem? Vai tagad visās Jaunās pasaules malās, un visvairāk Dienvidamerikā, būs Sondi baroka orķestri?

Kādu laiku diez vai, vismaz man tā liekas. Viņiem nāksies atteikties no mūzikas un atkal kļūt par nocenotu koloniālpreču tirgotājiem, uzturot "sāras". Atkal sīkumtirdzniccība, tikai šoreiz Sanpaulu, Sidnejā un Ņujorkā.

Bet, Munk, tas noteikti būs īslaicīgi. "Sāras" ir aplam attapīgas, viņas noteikti drīz kaut ko izdomās.

Tā varētu būt.

Jā, jā, viņiem klāsies labi, tas mums abiem ir skaidrs. Es vairāk raizējos par tevi. Vai drīkstu runāt bez aplinkiem?

Munks pasmaidīja.

Tu, vecais grēkagabals. Vai tu kādreiz esi runājis citādi?

Sivi atzinīgi pašūpoja galvu un rūpīgi nopētīja, kā krīt viņa ritasvārku drāna, šur tur iztaisnodams pa kādai krokai.

Hm, pēdējos četrdesmit vai piecdesmit gadus noteikti ne. Kopš tā agrīnā vecuma, kad nolēmu pazīt to radījumu, ko ik rītu spogulī redzēju ņirdzam man pretim. Bet, no otras puses, man bija paveicies, es uzaugu brīnišķīgajā Smirnā, kur gaisma ir tik dzidra un jūra tik dzirkstoša, ka viss šķiet dabisks, pat es. Tādēļ man nebija grūti atzīt, ka tas miesaskārīgais monstrs, ko es redzēju spogulī, nemaz nav monstrs, tas esmu tikai es, patiesībā nekaitīgs un iemīlējies mīlestībā, es tikai nezināju sāta baudās, kas atrodamas nomaļā liedagā, kad saule ir zenītā, kad baltās smiltis maigi dedzina ādu un žilbinoši zilā jūra čukst tagad un vēlāk, tagad un viemēr, mīlestība, dzīvība un jūra, kas dziedina visas bēdas.

Munks smaidīdams izstiepa kreiso roku sānis, bet ar labo tēloja ģitārspēli, reizē skandēdams vārsmu.

Līksms bija trubadūrs, stīgas strinkšķināja, Ceļš zem kājām ritēja, no kara mājās gāja. No Palestīnas svelmainās pie sirdsmīļās steidzos, Kundze mana mīļotā, sagaidi mājās.

Sivi smējās.

Kā naglai uz galvas, viņš teica. Vecīgais trubadūrs mūžīgi klejo, mūžīgi dzied, ka grēki nav grēki, ja tos redz kailus saulē, dzied, ka vienīgi tumsa un izmisums spēj izķēmot mīlas aktu, pārvērst to nožēlā. Taču mēs runājām par tevi, jaunais Munk, un es grasījos iztikt bez aplinkiem. Tad klausies. Ir pilnīgi skaidrs, ka tu kaut ko meklē un pats nezini, kas tas ir. Manuprāt, tas, pēc kā tu alksti, nav tikai arods, mājas, ģimene vai draugi. Tā ir, pareizi?

Bez šaubām.

Jā, asiņu balss. Es tās, kas rit manās dzīslās, esmu mantojis no senajiem grieķiem, kuri dzīroja mirdzošajā saules gaismā; tev savas mantojumā devis Luidži Šondi, kura vārds vien jau liecina par pretrunīgiem priekštečiem, noslēpumainais ceļotājs, kura nenogurdināmos klejojumus tev nekad mūžā līdz galam neizdosies izprast. Tas viss tikai astoņos īsos gados? Ielavīties ij Medīnā, ij Mekā un vēl izmērīt Ramzesa ausi? Ēst dateles Nūbijā, mēnesī noejot deviņsimt jūdžu? Skatīties uz akmeņiem pamestā, rožainā pilsētā, tikai uz pusi jaunākā par laiku? Jā, apbrīnojami sasniegumi.

Es negribu prom, Munks pēkšņi paziņoja, šos vārdus izrunādams ar tādu spēku, ka Sivi iztrūkās.

Prom? Kā gan citādi, es arī negribu. Bet par ko mēs runājam? Par dzīvi? Par Smirnu? Par šo dārzu ar ziedošām pavasara puķēm?

Par šo pasaules daļu, Munks tādā pašā tonī piebilda.

Sivi nomierinājās.

Ā, nu, protams, par Vidusjūras austrumu piekrasti. Neviens, kas ir pie pilna prāta, no šejienes nedosies prom. Bet kurš tad vispār ir ieminējies par tik nejēdzīgu iedomu?

Tu.

Es? Sivi iztrūkās vēl vairāk nekā pirmīt. Es? Tas nav iespējams. Pilnīgi izslēgts.

Tu, tu. Pirmīt tu runāji par pavasari, jūru un tāliem krastiem, bet es ne mazākajā mērā negrasos doties uz Ameriku vai kādu tamlīdzīgu aizkakti.

Sivi piesita pie pieres un līksmi iesmējās.

Ā, tik vien. Klau, jaunais Munk, izskatās, ka tu nepavisam neesi sapra-tis, par ko es runāju. Nāc, es tev parādīšu. Sagadīšanās pēc tālu nav jāiet.

Munks sekoja Sivi, un, izgājuši cauri dārzam, viņi iesoļoja Sivi namā. Uzkāpa otrajā stāvā, un Sivi ar plašu žestu atvēra balkona durvis. Saule laidās uz rietu, turp, kur ostā vēl šaudījās laivas. Krastmala bija ļaužu pilna, bija vakara pastaigas laiks.

Šī, jaunais Munk, ir tā jūra, par kuru es runāju. Egeja. Un tu jau esi tās tālajos krastos, drēgnā, saltā Eiropa ir tālu ziemeļos. Skaidrs taču, ka tu jau esi pacēlis buras, šeit un tagad, saulē un gaismā, tieši par to es runāju. Un man ir taisnība, vai ne?

Sivi smaidīja. Arī Munks pasmaidīja.

Jā. Tev ir taisnība.

Labi. Esmu dzirdējis, ka tev ļoti labi padodas kāds īpatnējs tirgošanās paveids, nākotnes darījumi, vai tā tos sauc? Tad klausies, ja jau reiz tu tirgojies ar nākotni, varbūt dabū ari pats sev tādu, kas tev ir pa prātam?

Tā tirgošanās man neko nenozīmē, atbildēja Munks. Tev ir tavs sapnis par Lielgrieķiju. Bet es, kā jau tu pats teici, nezinu, ko es gribu.

Sivi smējās. Viņš izpleta rokas, itin kā apkampdams visu jūru.

Ko tu gribi? Skaidrs, ka tu zini, ko tu gribi. Tu gribi sapni, kā ikkurš katrs. Bet sapnis, vai tad tas ir viss? Paskaties jel, kas ir tev pie kājām, paskaties un nomierinies. Vai vispār ir dzīvojis cilvēks, kas ir stāvējis šajos krastos nesapņodams? Sī ir Vidusjūras austrumu piekraste, jaunais Munk, sapņu dzimtene. Tie, kas deva mūsu Rietumu pasaulei tās dievus un civilizācijas, nāca no šejienes, un ne bez iemesla.

Kāds ir šis iemesls?

Es jau domāju, ka tu nepajautāsi. Ērmīgi, kā jaunie neliekas zinis par gadu simteņu gudrību, viņiem viss jāatklāj pašiem. Gluži vai izskatās, ka gara mācības nevar pārmantot, tās var apgūt tikai pieredzē. Iemesls, Munk? Gaisma. Tas, cik šejienes gaisma ir dzidra. Sajā gaismā cilvēks no-skārš, ka viņam pasaulē nav robežu. Viņš spēj redzēt mūžīgi, un šis redzējums viņu reibina. Tas aizdedz viņa sirdī uguni un liek viņam vēlēties iet un darīt, nekad neapstāties, iet arvien tālāk, iet dziļāk, iet vēl. No tā nāca seno grieķu zinātkāre un viņu bezbailīgie meklējumi dvēselē. Cilvēce tā arī nav pārspējusi drāmas, kas šajā piekrastē risinājās pirms divarpus gadu tūkstošiem, pirms trim gadu tūkstošiem. Tie bija smiekli, tās bija traģēdijas, un tieši to mēs zinām par dzīvi. Ari šoslaikus mēs neko vairāk nezinām. I In dīvaini, savus smieklus un savas traģēdijas viņi saistīja ar dievu iejaukšanos. Nē, tie nebija dievi. Tas viss bija viņu pašu brīnums. Tie bija viņi. Viņi stāvēja šajā piekrastē, smējās un raudāja, un dzīvoja savas dzīves.

Sivi pasmaidīja un pieglauda ūsas.

Nu, ko tu par to saki?

Tu esi nekaunīgs romantiķis, Sivi, lūk, ko es saku.

Tā varētu būt. Taču gaisma šeit tiešām ir citāda. Tas ir acīm redzams, un tās iespaids ir neizbēgams, tieši tādēļ Grieķija vienmēr ir bijusi drīzāk ideja, nevis vieta. Pērnajā gadsimtā, kad tika dibināta jaunlaiku valsts, Aleksandrija un Konstantinopole bija šīs pasaules dižākās grieķu pilsētas, bet Atēnas nekas vairāk par vientulīgu līdzenumu, kur Akropoles pakājē aitas pieskatīja pāris gani. Bet tas nav galvenais. Ideja nemirst. Tā mēdz ieslīgt miegā, taču to vienmēr var pamodināt. Saki man, lūdzams, vai kāds vispār būtu dzirdējis par doriešiem, ja viņi būtu palikuši tur, ziemeļos, tā arī turpinājuši vazāties gar Donavu? Viena no daudzajām nenozīmīgajām Viduseiropas ciltīm pirms trīstūkstoš gadiem, no šūpuļa līdz kapam rušinās pa savām druvām un kopj savus mājlopus, reizumis pa-sirojot pāris jūdžu lejāk gar straumi? Tieši tā, kurš katrs no tā varētu aizmigt. Bet dorieši nepalika ziemeļos. Likteņa labvēlības pēc, vai varbūt pašiem pietika prāta, viņi cilpoja šurp, uz dienvidiem, kur varēja iemācīties sapņot, un šāviņi sapņoja: tā radās senā Grieķija visā savā godībā. Ak, Munk, jā, tev vajadzētu ņemt priekšzīmi no doriešiem. Starp citu, kad tu braukāji apkārt "sāru" uzdevumā, cik tālu tev izdevās izsekot Strongbovu?

Viņš man pazuda kaut kur uz dienvidiem no Svētās Zemes. Tas arī viss, ko es zinu.

Ak tā? Nu, tad klausies, galu galā viņš nonāca Jemenā un tur ari šķīrās no dzīves.

Strongbovs ir miris?

Jā, nomira pirms četriem gadiem, pašā kara priekšvakarā. īstajā brīdī, vai nav tiesa. Viens no deviņpadsmitā gadsimta lielajiem milžiem, Johana Luidži pēcnieks klejojumos pa šo pasaules daļu, mirst īsi pirms tam, kad sākas Lielais karš, kas pieliks punktu viņa gadsimtam.

Kā tu to izdibināji?

Kā? Sivi murmināja. Vai tad tāpat nav skaidrs, ka es zinu visu noslēpumus? Jā, tā tiešām ir, bet šajā gadījumā bija vēl vienkāršāk. Man pastāstīja Strongbova dēls.

Viņa dēls? Es pat nezināju, ka viņam bija dēls.

Kā tad, bet neko vairāk par šo dēlu es tev nevaru pateikt, tās ziņas jātur slepenībā. Viņš visu mūžu dēvējies citā vārdā.

Munks sāka smieties.

Vai šajā pasaules daļā vispār ir kāds cilvēks, kas agri vai vēlu nebūtu ieradies pie tevis, lai uzticētu tev slepenas ziņas?

Viņi bija atgriezušies dārzā. Sivi atkorķēja ūzo pudeli, kas stāvēja uz galda, un pielika to pie deguna. Paostījis viņš atzinīgi pamāja un piepildīja divas glāzes.

No tējas mums šobrīd nebūtu nekāda labuma. Ūzo pavisam noteikti ir vēlams, krietns mēriņš uz ledus, tā aizmiglojot dzidro dzērienu, lai, iestājoties vakaram, mums abiem prātā būtu skaidrība. Kas attiecas uz cilvēkiem, kas uztic man savus noslēpumus, mjā, droši vien ir tādi, kas to vēl nav izdarījuši, bet, no otras puses, es nebrīnīšos, ja viņi šobrīd gatavojas, lai to izdarītu jau šovakar pat, zināms, tikai tad, kad būs sa-tumsis. Saproti, mans gadījums ir tik pretrunīgs, ka ļaudis nomierinās. No vienas puses, visi zina, ka mans tēvs bija viens no tiem, kas veda grieķus karā par neatkarību, ka viņš bija liels Rairona draugs. Citiem vārdiem sakot, vīrišķa varonība, taures skaņas un triecienuzbrukums apspiedējiem, apmetņi plīvo, uzacis bargi savilktas, visiem pa priekšu auļo dzejnieks un kareivis, un tādā garā. Taču no otras puses, visi tikpat labi zina, ka, ieradies operā un noraisījis savu vakara apmetni, es visu skatieniem atklāšu, ka mans tērps un rotaslietas ir tik elegantas, ka ar mani nespētu mēroties neviena sieviete. īsi sakot, es esmu dzīves dīvainā pretrunīguma iemiesojums. Un tādēļ man var uzticēties.

Munks smējās.

Sivi, kas tev lika atcerēties Strongbovu?

Sapņi, protams. Sapņi, kurus mēs sapņojam, kad esam jauni.

Ak jā, Sivi ļāvās atmiņām. Būdams tavā vecumā, es sapņoju kļūt par ievērojamu zinātnieku, un, vai zini, tas bija tikai Strongbova monogrā-lijas dēļ.

Ko? Tu taču neteiksi, ka ari tev ir viens eksemplārs?

Kā nu ne. Trīsdesmit trīs Levantes seksam veltīti sējumi, lai man to nebūtu? Vai kaut kas tāds vispār ir iedomājams? Bet kāpēc ari man?

Izrādījās, ka viens eksemplārs ir "sāru" īpašumā. Neviens no mūsu dzimtas vīriešiem par to nav zinājis.

Sivi labpatikā noklakšķināja mēli.

Ak, tad re, kā? Hm, tad jau dzīve tajos ziemeļos nebija tik pelēcīga, kā man likās. Acīmredzot lietainos vakaros Donavas krastos, kad "sārām" vajadzēja aizkavēties darbā, tur ir notikusi arī šāda tāda izklaidēšanās. Het vispār, man šķiet, viņas vienkārši ļāvās sentimentam. Tā monogrāfija nav gluži tāda, kā ļaudis iedomājas. Divas trešdaļas patiesībā ir veltītas mīlas romānam, kas Strongbovam deviņpadsmit gadu vecumā bija ar kādu maigu persieti, tas ir visrūpīgāk aprakstītais mīlas stāsts pasaules vēsturē un tāda pastorāla idille, ka jebkura sieviete ģībtu. īsi sakot, es gribēju uzrakstīt otru tādu monogrāfiju, par Bizantijas seksu. Levante ii viena lieta, bet kas notika Bizantijā? Tur varēja iznākt kaut kas patiesi aizraujošs.

Kas atgadījās?

Es uzrakstīju divas lappuses garu darba plānu, un tad man uzmācās šaubas. Kā Strongbovs gluži pareizi norāda, ir deviņi dzimumi, piederēdams tikai nedaudziem no tiem, vai es spēšu pareizi aprakstīt visu? Nē, es sapratu, nespēšu, un atteicos no šīs idejas. Liekas, tik iespaidīgi nodomi vairs nav īstenojami. Mūslaikos Aleksandrs Lielais būtu spiests sagatavoties daudz labāk. Mēs zinām, ka viņš mīlēja vairākas sievietes un vienu otru zēnu, savu zirgu, dažus cīņu biedrus un vismaz vienu einuhu. Ja to visu mēs zinām, tad iedomājies, ko mēs nezinām. Jā nudien, tajos laikos cilvēks varēja būt vispusīgāks.

Sivi smējās. Pacēlis gaisā gandrīz iztukšoto ūzo glāzi, viņš to piešķieba un raudzījās uz pienaino šķidrumu, kas vēl bija palicis glāzes dibenā. Munks pašūpoja galvu.

Tu neesi vienkārši nekaunīgs romantiķis, Sivi. Tu esi nekaunīgs, vecs romantiķis, un tie ir pati ļaunākā suga. Būt jaunam un romantiskam, tas ir kaut kas pašsaprotams. Bet tavā vecumā? Pēc visām bēdām un ciešanām, kuras tu esi redzējis šajā pasaulē?

Sivi palocīja galvu. Noglauda sirmo ūsu galus.

Tev taisnība. Agrāk es centos ar to cīnīties; no rītiem celdamies, gribēju lādēties un īgt. Te smeldz, tur sāp? Ne prāts, ne ķermenis neklausa tik labi kā vakar? Pierādījums, tā varētu padomāt, ka pasaule tiešām ir elles kakts. Jā, man bija krietni, melni nodomi, taču kā gadījās, kā ne, tie nekad netika tālāk par guļamistabu, kurā man attiecīgajā rītā gadījās pamosties, lai cik nošņurkusi tā reizēm pirmajā brīdī likās. Es pamodos, paskatījos apkārt un domāju: ak Dievs, ko tu atkal esi sastrādājis? Kur tu šoreiz esi iekūlies? Kā tu naktī varēji tā uzvesties? Vakar ap šo laiku tu biji nožēlojamāks par nožēlojamu, un tu pamanījies grimt vēl zemāk? Ārprāts. Tālāk vairs nav, kur.

Un tādā garā. Citiem vārdiem sakot, rītausmas tumsa. Rītausmas galējais izmisums. Melnākās domas, ko var domāt dzīvajo zemē. Bet kas notika pēc tam? Ko es pamanīju, bezcerībā gulēdams tajā šaušalīgajā ūķī? Logu, ko tad citu. Pat visdrūmākajām Smirnas guļamistabām ir logi. Tad nu es cēlos, piegājis pie loga, pacēlu žalūzijas un izbāzu galvu laukā, cik nu no tās manas galvas vispār bija adicis, un kā tev šķiet, kas mani tur, ārā, gaidīja? Egeja un Egejas gaisma. Uzreiz kļuva skaidrs, ka, lai es censtos, kā cenzdamies, slīgt izmisumā man todien neizdosies. Pasaulē bija pārāk daudz tāda, ko redzēt un just, dzirdēt, sasmaržot un pagaršot. Laika gaitā es mitējos cīnīties. Man neatlika nekas cits kā vien pieņemt, ka mana mīlestība uz dzīvi un mīlestību ir nedziedināma.

No otras puses, es biju slinks, un tas bija patiesais iemesls, kādēļ man neparko neizdotos uzrakstīt pamatīgu zinātnisku grāmatu, Sivi piebilda, šūpodams galvu un kāri lūkodamies uz plānajām, pienainajām nogulsnēm ūzo glāzē. Tad man vajadzētu atteikties no pārāk daudziem priekiem.

Munks smējās.

Tavās rokās viss kļūst piedauzīgs.

Ne gluži, attrauca Sivi. Viss vienkārši tiek aplūkots patiesajā gaismā, un tā ir caurcaurēm piedauzīga.

Baidos, tu vecais blēdi, ka saule ar savu patieso gaismu jau ir norietējusi. Liec nost šo glāzi, kas tevi vedina uz tādām domām.

Pagāja gandrīz trīs gadi, kamēr Munks, kā jau Sivi bija paredzējis, atrada savu sapni, atrada nevis jūras krastā, bet tuksnesī. Un, dīvainā kārtā, tas viņam izdevās, jo negaidīti iesaistījās vecais draugs no drudžainajām pirmā Balkānu kara nedēļām, sīciņais virsnieks, kas toreiz bija Japānas militārais atašejs Konstantinopolē.

Majors, bet tagad jau pulkvedis, Kikuči pēc Pirmā pasaules kara atgriezās Japānā. 1921. gada ziemas nogalē viņš no Tokijas atrakstīja Mun-kam, teikdamies nupat uzzinājis, ka viņa vecākais dvīņubrālis, kādreizējais barons Kikuči, estēts un franču impresionistu gleznu kolekcionārs, pa ceļam no Eiropas iegriezies Jeruzālemē un pieņēmis jūdu ticību. Šobrīd viņš uzturoties Safedas pilsētiņā Palestīnā.

Kā rakstīja pulkvedis, brālim vienmēr bijusi trausla veselība, un viņš raizējoties par dzīves apstākļiem pēckara Palestīnā. Turklāt pēdējo mēnešu laikā brāļa vēstulēs parādījusies iepriekš nebijusi drudžainība, kas pulkvedi ļoti uztrauca, jo viņš atcerējās briesmīgās ligas, kas piemetās ārzemniekiem, kuri Osmaņu impērijas laikos nonāca saskarē ar turku gaļu.

Vai viss joprojām ir tikpat bīstami kā pirms kara? pulkvedis savā kārtīgajā rokrakstā taujāja. Vai varbūt Sabiedrotie ir sakopuši Vidējo Austrumu gaļu? Kad mans brālis bija budists, viņš gaļu, saprotams, neēda, bet tagad, kad viņš ir jūds, es nezinu, ko viņš tur ēd. Lūdzams, mīļais Munk, vai tu nevarētu aizbraukt uz šo Safedu, kas kartē izskatās nožēlojami niecīga, un paskatīties, vai mans brālis ir pie labas veselības?

Munks nosūtīja telegrammu, ka nekavējoties palūkosies, un tūdaļ pat devās ceļā uz Safedu. Pulkvedis Kikuči viņam bija palicis sirsnīgā piemiņā, un viņš būtu braucis jebkurā gadījumā, taču aprakstītie apstākļi jo īpaši veicināja ziņkārību. Safedā viņš uzzināja, ka bijušais barons Kikuči pilsētiņā izmācījies par rabīnu, sevišķi cītīgi studēdams viduslaiku jūdu misticismu. Tagad viņš dēvējās par rabi Lotmanu un mistiķu aprindās tika uzskatīts par ārkārtīgi cienījumu, taču visai ekscentrisku personu. Kā rādās, pirms dažām nedēļām viņš bija aizbraucis, taču Safedā neviens isti neatcerējās, kuru dienu tas varētu būt noticis. Tāpat neviens nezināja sacīt, kad viņš atgriezīsies un kurp īsti devies. Turpinādams mācītos jūdus izprašņāt, Munks skaidri redzēja, ka tie laipo.

Kāpēc? Vai rabīni baidās, ka viņš varētu atklāt ko slēpjamu?

Zināt, es esmu ebrejs, Munks teica, un, saprotams, viņi zināja gan, pateicoties "sārām" Šondi vārds bija pazīstams ir tuviem, ir tāliem. Un tomēr mācītie vīri viņam negribēja neko stāstīt. Vispēdīgi Munks devās pie Safedas galvenā rabīna, cerēdams saprast, kāpēc viņu uzņem tik atturīgi.

Ja runa ir par rabi Lotmanu, sirmgalvis svarīgi atbildēja, tad ar faktu, ka tu esi ebrejs, nepietiek.

Nepietiek?

Nepietiek.

Kāpēc?

Tāpēc, ka šoslaikus ir nepieciešams kas vairāk. Bet es neko vairāk neteikšu.

Nenieka nesaprazdams, Munks devās uz Jeruzālemi, kur cerēja uzmeklēt vēl kādu savu paziņu no pirmā Balkānu kara laikiem, tādu arābu ebreju vārdā Sterns, kurš ieveda ieročus, ar kuriem Vidējos Austrumos cīnījās pret britiem un francūžiem; Sterns bija īstais, kuram vaicāt par visādām slepenām lietām Palestīnā un citur.

Munkam paveicās, Sterns tiešām bija Jeruzālemē. Kā vienmēr, viņš lūdza Munkam naudu, un Munks viņam to iedeva. Tad Munks pastāstīja, ko viņš meklē un kas viņam bija sacīts Safedā.

Sterns pamāja. Viņš gausi pasmaidīja.

Japāņu rabīns? Jā, esmu par viņu dzirdējis. Viņš ir pagrīdes cionists. Nesen iesaistījies, taču ļoti sparīgs.

Munks zaudēja valodu. Sterns smaidīja vēl platāk.

Jā, Munk, es tev piekrītu. Var jau gadīties, ka pēdējā laikā noticis kas vēl dīvaināks, taču es par to neko nezinu. Tā rādījās, ka briti bija sākuši viņu izsekot, tādēļ tika nolemts, ka viņam kādu laiku jānoiet no skatuves.

Kurp viņš devās? Uz Turciju? Uz Eiropu?

Sterns papurināja galvu.

Tas neizskatītos pēc viņa. Dzīvot neuzkrītoši, to viņš var. Bēgt, neparko. Viņš joprojām tepat vien ir, viņš dzīvo Sīnājā. Svētās Katrīnas klosteri. Un es tev ieteiktu viņam tuvoties uzmanīgi. Runā, ka viņš meistarīgi šauj ar loku. No simt jardu attāluma spēj trāpīt šiliņā.

Ko?

Sterns smējās.

Dzens un loka šaušana, Munk, japāņu karotāja ceļš. Rādās, bijušais barons Kikuči ir baudījis veco laiku audzināšanu. Un, ja tu grasies doties uz Sīnāju, ņem līdzi mēteli. Naktīs tur vēl ir ļoti auksti.

Svētās Katrīnas klosterī Munks bija pirmo reizi. Viņš uzzināja, ka rabi I otmans klosteri dēvējas savā japāņu vārdā, lai neviens ziņotājs nesa-/imētu viņā Safedas talmudistu Lotmanu, kas tiek turēts aizdomāts kā slepens cionists. Tādēļ viņš grieķu mūkiem bija stādījies priekšā kā nes-toriešu kristietis no Ķīnas, kurš ieradies apceļot Svēto Zemi un lūdz atļauju padzīvot klosteri, jo sirsnīgi vēlas pielūgt Dievu Mozus kalnā.

Tā nomaļā kakta mūki neko nesaprata no austrumnieku vārdiem un pārejošām vēsturiskām parādībām nepievērsa uzmanību, tādēļ laipni uzņēma dievbijīgo ķīniešu kristieti vārdā barons Kikuči, nezinādami, ka šis nav un nevar būt ķīniešu vārds un ka nestoriešu baznīca Ķīnā ir izzudusi jau pirms krietni daudziem gadu simteņiem.

Kā Munks uzzināja, pa dienu ķīniešu svētceļnieks dodas uz kalna otru pusi, lai vienatnē pielūgtu Dievu pie salokāma altāra, kuru viņš pats turp aiznes, vispirms vienu pusi, tad otru; acīmredzot tā pie nestorie-šiem pieņemts, svētos kalnos jāuzstāda pārnēsājami altāri.

Saulrietā ķīniešu svētceļnieks atgriezās klosteri, ieturēja vakariņas un devās uz savu celli, kur līdz vēlai naktij slavināja Dievu, spēlēdams neparastu stīgu instrumentu, kas stāvēja plakaniski uz grīdas, droši vien ari kāda nestoriešu paraža. Šis savdabīgais austrumnieku nakts dievkalpojums, stāstīja grieķu mūki, ik vakaru ilgst vismaz trīs četras stundas.

Munks pēc šī apraksta saprata, ka ērmotais stīgu instruments ir koto, tā pati senatnīgā japāņu arfa, kuru pulkvedis Kikuči bija spēlējis Kon-stantinopolē viņu retajos pavaļas brīžos. Kas ir pārnēsājamais altāris, Munks saprata vakarā, kad rabi Lotmans atgriezās klosteri ar sarkanu lakotu cilindru pār plecu un vieglu, plānu, vismaz sešas pēdas garu audekla futrāli rokā.

Samuraja loks un bultu koceris.

Pēc visa spriežot, kādreizējais barons Kikuči savu uzturēšanos klosteri izmantoja, vingrinādamies loka šaušanas mākslā.

Pēc vakariņām Munks kopā ar grieķu mūkiem devās uz tumšo gaiteni pie Kikuči celles; viņi tur ik vakaru sasēdās uz grīdas un klausījās Kikuči eksotisko mūziku. Tāvakara programma ietvēra gan svēto mūziku, kas skanēja Japānas imperatora galmā, gan mūziku No teātra izrādēm. Kikuči, ģērbies svētku kimono, sēdēja, savilcis kājas un ļoti stalti izslējies, pieteikdams katru skaņdarbu pilnīgi apstulbušu grieķu mūku baram.

Programmas pēdējais numurs Munkam izklausījās sevišķi skaists, trīspadsmitā gadsimta kagura, kas parasti skan vissvinīgākajos japāņu reliģijas rituālos. Izturēdams savu incojjnito, Kikuči to bija nodēvējis par dīvainu ķīniešu skaņdarbu. Lai vai kā, grieķu mūkiem tas likās caurcaurēm murgains.

Kad koncerts bija beidzies, grieķu mūki pārkrustījās un cits pēc cita aizslīdēja tumsā. Tikai tad Munks pienāca pie durvīm un ielūkojās Kikuči cellē, ko apgaismoja viena vienīga svece. Viņš bija nolēmis runāt vāciski, lai neviens nesaprastu: ja nu gaitenī vēl bija aizķēries kāds mūks.

Baron Kikuči, tas bija bezgala skaisti.

Paldies, cienītais kungs.

Man ir aizdomas, ka Svētās Katrīnas klosterī vēl nekad nav skanējusi tik ērmota mūzika.

Man ir aizdomas, ka jums varētu būt taisnība.

Jo īpaši pēdējais opuss. Tas dīvainais ķīniešu skaņdarbs, kā jūs to nosaucāt.

Dīvains, Kikuči nomurmināja. Tāds jau tas ir, jā nudien.

Pustoņu dēļ?

Ko?

Jā. Patiesībā visu vakaru te skanēja vieni vienīgi pustoņi.

Tagad man jāteic, ka tas patiešām ir dīvaini, bilda Kikuči. Bet kāpēc I u s tā domājat?

Redziet, esmu dzirdējis, ka ķīniešu skaņkārtās nav pustoņu. Toties japāņu skaņkārtās esot.

Ak tā? Jūs gribat teikt, ka es, ķīniešu svētceļnieks, spēlēju japāņu mūziku? Arvien dīvainīgāk un dīvainīgāk. Kā jūs domājat, vai nevarētu būt tā, ka no svētā kalna, kas te slejas mums pāri, nāk kaut kāda dievišķa dvesma, kas sašķeļ manas notis? Tā sakot, krakš, un pārcērt katru uz pusēm?

Kikuči jautri smējās.

Dīvaini, pagalam dīvaini. Būšu izvēlējies īsto vārdu. Starp citu, kā jūs ieguvāt savas zināšanas par austrumnieku mūziku?

No drauga. Kāda krievu-japāņu kara varoņa, kurš tuksnesīgā Mandžū-rijas līdzenumā izglāba savu bataljonu, sakraudams kazaku zirgu līķus kā barikādi, aiz kuras varēja patverties no to nemitīgajiem uzbrukumiem. Vēlāk, atļaušos piebilst, kad mēs abi bijām militārie atašeji Konstantino-polē, gaļa, ar kuru mūs baroja turki, bija tikpat šaušalīga kā pussatrūdē-juši kazaku zirgi.

Sīciņais japāņu aristokrāts pielēca kājās.

Tad jau jūs esat Munks? Brālis man daudz par jums stāstījis.

Kikuči, vareni priecādamies, spieda Munka roku. Viņi sarunājās gandrīz visu nakti un no rīta kopā izgāja kalnos, visu laiku tērzēdami; reižu reizumis Kikuči apstājās, notēmēja uz kādu tālumā redzamu smilšu saliņu un izšāva bultu.

Tagadējais rabi Lotmans, izsmalcināts manierēs un sīciņš augumā, piedzimstot bija mantojis varena Japānas ziemeļu muižnieku klana vadoņa titulu, taču pēc tam, kad viņš pārgāja svešzemnieku ticībā, gan šis tituls, gan plašie zemes īpašumi nonāca pie viņa jaunākā dvīņubrāļa. To kurš katrs uzskatītu par satriecošu ticības apliecinājumu, tomēr Munks visvairāk brīnījās par to, ka vecākais Kikuči dvīnis pēc tam bija kļuvis par dedzīgu cionistu.

Munks pats gan saprata, kāpēc cionisms valdzina apspiestos Austrumeiropas ebrejus, tomēr viņš par to nekad nebija sevišķi licies zinis. Pirmskara Hābsburgu impērijā tas kaut kā nešķita nekas svarīgs.

Turpretim tagad viņa priekšā bija aristokrāts no pilnīgi svešas zemes pasaules otrā galā, bagāts estēts, vienreizējas, senas kultūras pārstāvis, kurš pirmos trīsdesmit piecus savas dzīves gadus bija veltījis šaušanai ar loku un glezniecībai, un tagad viņš staigāja pa Sīnāja atkalnēm un, lai pierādītu to, cik ebrejiem absolūti nepieciešama sava valsts, aizgūtnīgi un no galvas citēja Der Judenstaat.

Munks nezināja, ko domāt. Sīciņā japāņa dedzība bija neapstrīdama, viņa apsvērumi bija cauruncaur pārliecinoši. Munks manīja, kā viņu pašu aizrauj cionisma ideja, aizrauj arvien spēcīgāk.

Trešajā dienā pēc viņa ierašanās klosterī atgadījās kāds notikums, kuru viņš nekad mūžā neaizmirsīs. Jau bija pievakare, un viņi abi gāja pa atkalni, pa tās plašo smilšu klajieni. Bija sacēlies ass vējš, kas šaustīja viņus no austrumiem.

Ap šo brīdi Munks jutās visai apdullis no sarunām, kas nemitējās stundām ilgi. Vējš jauca viņam prātus, un viņš neviļus sāka tajā klausīties. Kikuči bija to pamanījis un jau pirms laba brīža apklusis.

Piepeši Kikuči apstājās klajienes vidū un sāka ar loka galu vilkt smiltīs japāņu burtus. Viņš rakstīja ātri, staigādams augšup un lejup pa atkalni, plašiem vēzieniem pīckādams smiltis, kurās palika virknējamies sarežģīti ķekši, pārkrustotas līnijas un nošļaupti leņķi, kas līgani plūda no čumura uz čumuru. Pabeizis viņš šļūkšus nokāpa lejā un, apstājies blakus Munkam, atspiedās uz loka un smaidīdams pacēla acis uz savai roku darbu.

Tas ir slīpraksts, viņš teica. Diemžēl jaunajos laikos to necik daudz nelieto. Pat mums pašiem nav viegli to saprast.

Kas tur rakstīts? Munks sapņaini vaicāja.

Kikuči smējās.

Vairākas lietas. Sākumā, tur augšā pa labi, ir haiku, ko kāds trūcīgs dzejnieks uzrakstīja pēc savas jaunākās meitas nāves. Viņam bija divpadsmit bērni, un visi nomira agrāk par viņu, bet šī mazulīte viņam bija īpaši mīļa. Tulkojums ir tāds: Rasas pasaule ir rasas pasaule, un tomēr. Un tomēr. Zem haiku ir slavena šintoistu tempļa nosaukums, tas atrodas ziemeļos, mūsu senču novadā. Atkal augšā ir daži specifiski estētikas jēdzieni. Zem tiem ir septītā daoistu skolotāja vārds, pēc tam manas mātes vārds, viņa man iemācīja spēlēt koto. Nākamā virkne ir brokastis.

Brokastis? Munks jautāja.

Jā, brokastis, ko mēs ar brāli ēdām bērnībā. Rīsi un marinēti dārzeņi, un kāda īpaša balta zivs, izcepta uz restēm, pasniegta auksta. Pašās beigas, apakšā pa kreisi, ir divi paraksti. Barons Kikuči un rabi Lotmans. Isi sakot, šī atkalne esmu es. Skaties.

Viņš uzvilka loku un notēmēja. Bulta aizšāvās augšup pa atkalni un ieurbās dziļi burtu vērpetes vidū. Munks lūkojās uz bultu, kas slējās smilšu klajienē. Pēc kāda brīža Kikuči aizskāra viņa piedurkni.

Nu?

Piedod, es laikam biju kaut kur aizklīdis. Ko tu teici?

Skaties uz atkalni, Munk. Ko tu redzi?

Munks pacēla acis. Vējš pūta rakstzīmes prom, aizpildīja līnijas ar smiltīm. Tās jau bija gandrīz izdzēstas. Vietumis bija palikusi viena otra līnija, un arī tās viņa acu priekšā izgaisa. Kikuči skaļi smējās un raustīja viņu aiz piedurknes.

Tik ātri, un palikusi ir vienīgi mana bulta? Kas notika ar manu smalko rakstu? Visi šie skaistie, zīmīgie burti ar visām neskaitāmajām nozīmēm un atmiņām, kuras tie glabāja. Kurp tie aizlidoja?

Kad bijušais barons Kikuči paņēma savu bultu, smilšainā atkalne atkal bija tukša, vēja gludi noslaucīta. Viņi pagriezās un devās uz klostera pusi; tagadējais rabi Lotmans sprausloja un smējās.

Munk, stāstīdams par savu vecvectēvu, to tālu zemju apceļotāju, tu ieminējies, ka bijis kāds neizdibināms spēks, kas viņu dzinis uz priekšu un palīdzējis tikai astoņos gados paveikt tik daudz. Man gan nešķiet, ka tur kaut kas būtu neizdibināms. Es domāju, ka viņš nolēma iedzīt kalna nogāzē bultu un to izdarīja. Tavas ģimenes atmiņās šī bulta ir mīlestības vēstules, ko viņš sūtīja sievai. Taču, lai cik pasakainas tās ir, lai cik nozīmīgas tās ar laiku kļuva tavai ģimenei, man šķiet, viņam pašam tas bija nedaudz citādi. Viņa lepnums tajos astoņos gados bija viņa bulta.

Kikuči sprausloja, viņš smējās.

Jā. Lai gan Visums ir un paliks neizdibināms, pastāv viena maza patiesība, ar kuru mēs varam dzīvot. Izvēle. Neapmierināties ar to, ka mums kaut kas ir dots vai piešķirts mantojumā, bet izvēlēties. It kā nav nekas daudz, bet tieši ar to smiltīs izzūdoša jēga un atmiņas atšķiras no tā, kas neizzūd. Izvēle ir bulta. Jo tad vismaz mums ir kāda loma, kļūstot par tiem, kas mēs esam.

No rīta Munks pateica, ka uz pāris dienām aizbrauks, lai pabūtu vienatnē. Kikuči tikai palocīja galvu, viņa sejā nebija nekādas izteiksmes.

Kad Munks atgriezās Svētās Katrīnas klosterī, ikvakara koto koncerts jau bija sācies. Nesdams krēslu un lielu kasti, viņš klusītēm aizgāja līdz Kikuči cellei un apsēdās durvīs. Grieķu mūki acis vien nobolīja, turpretim Kikuči nelikās manām.

Pirmās notis, ko Munks izspēlēja ar savu čellu, vēl neatrada ceļu pie koto, taču jau pēc dažām minūtēm takas savijās, un mūzika, plūstot no abiem instrumentiem, plūda dāsnā saskaņā.

Kikuči, stalti sēdēdams uz grīdas, laimīgi smaidīja Munkam.

Vieds lēmums, Munk, bulta kalna nogāzē. Dzimtene tautai, kam tādas nav, vai pasaulē var būt labāks mērķis. Un šovakar, man šķiet, mēs pavisam noteikti dzirdam tik ērmīgu mūziku, kāda Svētās Katrīnas klosteri vēl nekad nav atskaņota.

Uzsācis savu cionistisko darbību Jeruzālemē, Munks atkal atbrauca uz Svētās Katrīnas klosteri apciemot rabi Lotmanu. Viņš redzēja, ka japānis ir slims, un galu galā Lotmans atzinās, ka viņu moka vairākas nesaprotamas ligas, kuru dēļ viņam pārlieku bieži vajag urinēt. Medicīniskā aprūpe Palestīnā bija zem katras kritikas, un pēdējo nedēļu laikā viņa stāvoklis bija pasliktinājies. Munks uzstājīgi skubināja savu skolotāju atgriezties Japānā, kur būtu pieejama pienācīga ārstēšana. Lotmans negribīgi piekrita, ka tā būtu visprātīgāk.

Maija pēdējā dienā abi stāvēja uz Haifas ostas dambja. Munkam tk'is bija asaras, turpretim Lotmana seja bija bezkaislīga.

Hs drīz būšu atpakaļ, viņš čukstēja.

Kā gan citādi.

Ne vēlāk kā gada sākumā.

Labi.

Sīciņais rabi Lotmans pieliecās un no ratiņiem, kuros atradās viņa bagāža, izņēma sarkani lakotu bultu koceri un iegareno, šauro audekla lutrāli, ko Munks tik labi pazina.

Hs no šīm lietiņām nekad neesmu šķīries, Kikuči sacīja. īsti nezinu, nk vecas tās ir, manai dzimtai tās pieder jau kopš neatminamiem laikiem. Bet tagad, kad manas īstās mājas ir šai zemē, es gribētu, lai tās paliek šeit. Tu paglabāsi, līdz es atgriezīšos?

Protams.

Lotmans pasmaidīja un no vestes kabatas izņēma mazu zelta pulkstenīti. Ielika to Munka rokā.

Šo te es pirms vairākiem gadiem atradu vienā Bāzeles senlietu tirgotavā. Mani apbūra tas, cik neiedomājami miniatūrs tas ir. Vai tu spēj iedomāties, cik mazītiņām jābūt detaļām, lai tās tur satilptu? Bet skaties, tās ir pat mazākas, nekā tev šķiet. Šajā pulkstenī ir vairāk brīnumu nekā jebkurš spētu iztēloties. Tāpat kā pasaulē, ja?

Kikuči smējās un nospieda podziņu. Vāciņš atvērās, un Munks ieraudzīja tukšu emaljas ciparnīcu. Lotmans vēlreiz nospieda podziņu, tukšā i īparnīca nozuda un skatienam atklājās jauns pulkstenis, tā ciparnīca šķita gluži parasta, taču minūšu rādītājs kustējās sekunžu rādītāja ātrumā, bet sekundes bija viena vienīga ņirboņa. Kikuči trešo reizi nospieda podziņu, un parādījās trešā ciparnīca, šķietami tik pat parasta, t.iču abi rādītāji, liekas, stāvēja uz vietas.

Tie kustas, teica Lotmans, taču ļoti lēni. Atkarībā no temperatūras, paisumiem un tava garastāvokļa, sekunžu rādītājs apiet pilnu loku divās v.vi trīs stundās.

Viņš sprausloja un smējās.

Šo ari tu varētu paglabāt, Munk? Man tas ir ļoti mīļš, un es priecātos, zinādams, ka tas ir šeit un gaida. Gaida manu atgriešanos.

Atskanēja kuģa svilpe. Kikuči uzkāpa uz klāja un apstājās pie reliņiem. Kad tauvas atraisījās un kuģis sāka attālināties no piestātnes, Munks salutēdams pacēla gaisā samuraja loku. Tā viņš palika stāvam, raudzīdamies, kā kuģis kļūst arvien mazāks, un mazītiņais zelta pulkstenītis gandrīz nedzirdami tikšķēja viņam pie auss, rādīdams laiku: lēnu, ātru un neesošu.

Senlietu tirgotava Bāzelē.

Viens no miniatūrajiem pulksteņmeistara amata šedevriem, ko sendienās radījis Johana Luidži Šondi tēvs?

*

Lotmans tovasar atrakstīja, ka viņa liga izrādījusies diabēts, un viņš ir spiests uzturēties savās mājās Kamakurā. Tur viņš nodzīvoja nākamo gadsimta ceturksni, tulkodams Talmūdu japāniski un nepacietīgi gaidīdams Munka ikmēneša ziņojumus par cionistu panākumiem Palestīnā.

Tomēr izskatījās, ka liktenis Kikuči dvīņiem lēmis nelabu galu. 1938. gadā Munks uzzināja, ka ģenerālis Kikuči drausmīgi noslepkavots tonakt, kad viņa armija ieņēma Nandžīnu. Un vēlāk, 1945. gada nogalē, ģenerāļa atraitne atrakstīja, ka rabi Lotmans kara beigās gājis bojā amerikāņu fugasbumbu uzlidojumā, neizskaidrojama nāve, kuras spējā ugunslode aprija viņu pašu un viņa tulkojumus, atstājot neskartu viņa namu un dārzu, kurā viņš strādāja.

Munkam Lotmana nāve neizbēgami atgādināja uguns ratus, kuros ar vēja vērpeti debesīs uzbrauca Elija, rabi mīļākais pravietis.

*

Kādu agru 1925. gada marta rītu pa Vecpilsētas ieliņām gaudodams brāzās vējš, un Alepo Sīrijas Grieķu baznīcas patriarhs piecēlās no pokera galda. Trīs pārējie pokera viesi, turīgs Sumatras vergu tirgonis un divi beļģi, pārtikas palīdzības kravu izlaupītāji no Flandrijas, bija atkrituši neilgi pirms gaismas svīdas. Spēle bija sākusies dienvidū, un visi jutās gurdeni. Kairs un Munks, acis pievēruši, čurnēja savos krēslos.

Ārkārtīgi interesanti, nomurmināja patriarhs, masīvs vīrs ar pamatīgu, sirmu bārdu un ūdeņainām acīm. Džo aiz cieņas bija piecēlies līdzi un tagad, galvu piešķiebis, stāvēja, lēnītēm malkodams no savas glāzes un uzmanīgi klausīdamies.

Kas tieši, tēvs?

Cik tas ir simetriski. Tie trīs, kuri pirmie aizgāja, paspēlēja krietnu naudiņu, taču summas atšķīrās pat par vairākiem tūkstošiem mārciņu. Savukārt jūs trīs galu galā esat vinnējuši gandrīz precīzi atbilstošas summas, turpretim es iespēlēju tieši tikpat, cik paspēlēju. Cik gan savādi. Jāatzīst, jau pirms laba brīža izskatījās, ka tā arī būs, taču es vienkārši nespēju noticēt.

Laimes spēle, tēvs. To, kā kārtis kritīs, nav iespējams paredzēt.

Dievišķā iejaukšanās, manā gadījumā, purpināja patriarhs. Providences neitralitāte. Tas bija pārdabiski.

Var gadīties, tēvs. Es jau no tādiem augsto spēku gājieniem neko nesaprotu.

Visaugstāko debesu gājiens, šaubu nav, patriarhs purpināja. Dievs pats ar savu roku parādīja man, kāda tukšība ir šis dzīvesveids. Piekodināja, lai es atmetu šo vājību.

Vājību, tēvs?

Kārtis. Baznīcas naudas izputināšanu kāršu spēlēs. Nenodoties ļaunām izpriecām, trūcīgo pabalstīšanai domātus ziedojumus neatstāt pie neģēlīgiem galdiem, tādiem kā šis. Gadu gadiem esmu grēkojis, bet vairs tā nedarīšu.

Ak, tēvs, es tiešām nezinu. Man jau nu šķiet, kārtis iet un nāk kā tas vējš, kas zēvelē tur, ārā. Tīra laimes spēle Jeruzālemes ieliņās, es to redzu tikai tā.

Patriarhs sapņaini smaidīja ar savām ūdeņainajām acīm.

Varbūt tev, mans dēls, tā tiešām ir, bet man vairs ne. Šonakt es ar Viņa žēlastību esmu uz visiem laikiem atpestīts no sava netikuma. Te bija iesaistīta Dieva griba. Visuvarenais turēja pār mani savu roku.

Man tie ir pārlieku augsti plaukti, tēvs. Bet šis pavisam noteikti ir viens traki vējains marta rīts Svētās Pilsētas augstienēs. Droši vien drīz būs pavasaris.

Dvēseles pavasaris, patriarhs purpināja. Manas dvēseles.

Kairs pakasījās. Šīs sarunas laikā viņš pamazām bija kļuvis arvien nemierīgāks.

Viņam uz pleca, kā jau bieži vien, saritinājies gulēja mazs radījums, balts un pūkains, galvu un asti glīti paslēpis, lai nevar redzēt. Kad patriarhs izrunāja vārdus manas dvēseles, pret Kaira krēslu pēkšņi atsitās skaļš pir-diens. Kairs pacēla galvu un pasmīnēja.

Zināt, tēvs, kā man šķiet? Man šķiet, ka dažu cilvēku dvēseles ir līdzīgas pērtiķiem. Jūsējā, piemēram. Izsmiekls.

Patriarhs zaudēja valodu, taču viņš tagad atradās žēlastības stāvoklī, tādēļ gandrīz uzreiz attapās no nogānīšanas. Viņš laipnīgi pasmaidīja un pārmeta Kairam krustu.

Nē, paldies, tēvs. Un, ja reiz mēs runājam par pērtiķiem, man pašam tāds ir. Viņš man palīdz atcerēties, kas ļaudīm ir aiz ādas, kad viņi sāk runāt briesmīgi cēli. Bongo, sasveicinies ar šo dievbijīgo kraķi, kurš dēvējas par patriarhu.

Izdzirdis savu vārdu, baltais pūku kamols Kairam uz pleca uzreiz pamodās. Albīnais pērtiķēns vienā mirklī bija pielēcis kājās, izriezis savas koši jūraszilās ģenitālijas un ņēmās tās sparīgi braucīt ar abām ķepiņām.

Patriarhs šausmās atsprāga nost. Munks smējās. Džo saņēma patriarhu aiz elkoņa un veikli vadīja laukā pa durvīm.

Lai Dievs tam cilvēkam žēlīgs, patriarhs bubināja.

Neņemiet galvā, tēvs, teica Džo, nekad nevar zināt, kādi riebīgi elementi uzradīsies pie pokera galda. Labāk tam vispār nenākt tuvumā, tas nu ir skaidrs. Reizēm gadās, ka cilvēks ir galīgi paklīdis. Nu, pilnīgi bezcerīgs. Durns arābs ar baltu mērkaķi uz pleca? Viņam noteikti ir grūta dzīve, viņiem abiem, citādi taču viņi tā neuzvestos. Izmetiet to no galvas, es jums iesaku, visus taču nevar izglābt. Dažiem jāpaliek guļam ceļmalā, ko tu padarīsi. Neglābjami ļautiņi, bezcerīgi. Tādu salašņu te ir pulka, it sevišķi šeit, acīmredzot Jeruzāleme salašņas pievilina kā magnēts.

Skaidra lieta, meklē dziedināšanu, nāvīgi slimi galvā, par varītēm grib labi ātru brīnumu Svētajā Pilsētā. Cauruncaur samaitāti, nav vārdam vietas, metiet viņu laukā no prāta. Alepo viss izskatīsies citādi, daudz labāk, cerigāk. Ticiet man.

Džo izstūma patriarhu laukā pa durvīm, atnāca atpakaļ un atkrita krēslā. Albīnais pērtiķēns jau atkal gulēja, saritinājies Kairam uz pleca.

Nekrietna krāpšana, Munks smaidīdams sacīja. Viņa žēlīgā roka? Es lā kā atceros, ka tikai pirms pāris minūtēm Visuvarenā roka cilāja glāzi nelegāla īru šņabja.

Debess, neticu savām ausīm, vai tava sirds šorīt ir pavisam noslēgusies pret žēlastību? Un tu, Kair? Vai tu arī esi tādās pašās domās?

Tas vilkās par trim stundām ilgāk, nekā vajadzēja, Kairs norūca. Viņu pieklājās dabūt laukā vēl pirms rītausmas, kopā ar tiem pārējiem blēžiem.

Tjā, protams, atsaucās Džo, es zinu un nožēloju. Bet tas resnais, glumais tips ar savām ūdeņainajām acīm neparko nevēlējās redzēt gaismu, iekams bija atausis rīts. Sēdēja te kā pienaglots un ietiepīgi cerēja kaut ko saraust vai pazaudēt, kaut ari jūsu uzticamais ūķis dūķis nemitīgi bārstīja pa galdu pierādījumus, kas liecināja par pretējo. Nu, galu galā viņš atjēdzās, bet, Jēziņ, šitāda žonglēšana nepavisam nav viegla padarīšana.

Kāda bija starpība? Munks jautāja, žāvādamies un berzēdams acis.

Cik viņš zaudēja? Divdesmit stundu no ierašanās līdz aizkuģošanai, vi ii viņam palika divi šiliņi pie dvēseles. No otras puses, par tiem viņš nopirka minerālūdeni, un tātad jūsu padevīgais kalps noturēja visu precīzi, kā pa diedziņu. Ij ne puspenija vairāk vai mazāk.

Brīnumu lietas, Džo.

Bet vai tas bija to trīs lieko stundu vērts? Kairs, tāpat žāvādamies, prasīja.

Debestiņ, man domāt, bija gan. Man domāt, jebkāda sasodīta Baznīca, kas atrodas tādā zagļu midzenī kā Alepo un turklāt vēl ir gan grieķu, jjan sīriešu, ir pelnījusi visvisādu godīgu palīdzību, cik nu tā spēj dabūt, un jo vairāk pašā augšā, tur, kur mēs sākām. Man domāt, ka tur notiek tik nekrietnas mahinācijas, ka bail pat iztēloties. Sīriešu fokusi plus grieķu fokusi, un tad vēl Dievs tiem abiem par fasādi? Bail pat iedomāties, es taču saku. Pilnīga piedauzība, brēktin brēc pēc rerfor-mām visaugstākajā līmenī.

Kairs pasmaidīja. Munks smējās. Viņi kluknēja katrs savā krēslā, tik paguruši, ka negribējās ne celties, ne iet, taču atskanēja savādas gaudas, klusas un tālas; pēkšņi tās pieņēmās spēkā un piepildīja visu istabu.

Kas tas bija? jautāja Munks?

Vējš, protams, Džo mudīgi atbildēja, uzslējās taisni un iesvilpās. Dzirdat? Tas ir vējš, kas tur ārā zēvelē, šo ielu pagriezieni un līkumi to padara ekscentrisku.

Es nu gan neteiktu, ka tas nāca no ārpuses, Munks nelikās mierā. Varu apzvērēt, izklausījās, ka tās gaudas skan kaut kur tepat.

Tās nāca no kakta, piebilda Kairs.

Jā, man arī tā likās, Munks piekrita. No tā kakta, kura stāv seifs.

Seifs? Kairs pārvaicāja.

Goda vārds.

Tās nāca no seifa, Munk?

Man tā izklausījās.

Kušiņ, kušiņ, Džo klusināja. Man liekas, mēs visi esam tā pārguruši, ka mums galvā jau sākas visādi trokšņi. Tūlīt vēl sāks likties, ka no otra kakta uz mums sāks runāt tas milzīgais akmens skarabejs. Kā nu ne. Klausieties.

Džo salika rokas pie mutes, un no kakta, kurā gulēdams, viņus ar viltīgu smaidu vēroja milzīgais akmens skarabejs, atskanēja aizsmakusi balss.

Uhū, nolādētie mirstīgie. Vai jūs patiešām domājat, ka varat izdibināt skarabeja noslēpumu? Nemūžam, es jums saku. Tas ir noglabāts manā melnajā sirdi uz laiku laikiem, nekustīgs kā akmens vīpsniga mūžības skar abējā.

Sī runa beidzās ar nešpetniem smiekliem. Munks un Kairs novaidējās vien. Džo domīgi palocīja galvu.

Areče, ko jūs tagad sakāt? Skaidri un gaiši, mums visiem ir vajadzīga atpūta pēc ilgas nakts pie kāršu galda. Tā kā es jūs te tik ilgi aizkavēju, tad būs tikai taisnīgi, ka es palikšu un visu sakopšu, bet jūs varat doties mājās baudīt pelnīto atpūtu. Nē, nē, nemaz nemēģiniet iebilst. Kas darāms, tas darāms. Aiziet, mīļais Munk. Palīdzi nu mazdrusciņ, draugs Kair. Lai Dievs žēlīgs, tādi nekustīgi jūs abi esat briesmonīgi smagi.

Džo uzslēja abus kājās un izstūma laukā pa durvīm. Apstājies uz sliekšņa, viņš smaidīja un māja abiem nopakaļ, taču, kolīdz tie nozuda aiz stūra, viņš veikli iespruka iekšā un aizvēra durvis. Tad atkrita krēslā, un, uzcēlis kājas uz galda, sev zem deguna murmināja.

Saldais Jēzu, cik tur trūka. Vēl mirklis, un vecais šķelmis būtu izlīdis laukā, un cauri būtu, pazemes alu noslēpums tutū un pagalam uz visiem laikiem.

Viņš paslējās. Augstā, senlaicīgā turku seifa rokturis pagriezās. Nočīkstēja viras. Durtiņas atvērās, un Hadžs Hārūns ienāca istabā, nesdams kaudzi glīti salocītas veļas, padusē pasitis āža ragu.

Ā, sveicināts, prezbiteri Jāni. Biju domājis, ka tu jau esi mājās savā gultā.

Es arī tā biju domājis, bet mazliet aizrāvos, dievišķi iesaistījos ar žēlīgu roku, un tādā garā.

Vai atgadījies kas nelāgs? Tu izskaties dusmīgs.

Jā, pats uz sevi. Mums te gandrīz gadījās katastrofa.

Kas notika?

Rīta agrumā paklīda baumas, ka krustneši nāk atpakaļ.

Ko? Atkal? Un mēs te sēžam un pļāpājam? Nāc, jāpūš taure un jāsteidzas stāties posteņos.

Paga, rāmi, tās bija tikai baumas, izrādījās, ka viņi nenāk vis. Vai nav jauki?

Hadžs Hārūns nopūtās, bruņucepure sašķiebās, un viņam acīs ielija rūsas lietus.

Ļoti jauki. Cik labi, ka tā.

Gluži manas domas.

Kā tur īsti bija?

Kur?

Tajās baumās.

A, skaidrs. Hm, rādās, ka viss izskatījās diezgan nopietni. Krustneši tiešām bija devušies ceļā, žvadzošas bruņas līdz zobiem, briesmīgi zirgi un dārdošas aplenkuma mašīnas, šķind zobeni, zvārojas bozes, apkaltas vāles un smagi šķēpi, tāda žvadzoņa, ka vai traks, ar visām regālijām.

Hadžam Hārūnam acīs bija sariesušās asaras.

Lūdzu, nevajag, viņš čukstēja. Es zinu, kā viņi izskatās.

Klau, piedod, es biju piemirsis. Nūja, tātad notika tā, ka šie cildenie kristiešu bruņinieki bija tikuši līdz Konstantinopolei un tur nolēmuši atvilkt elpu un varbūt pie viena tā kristīgi izlaupīt šo krietno kristiešu pilsētu, bet pavei, laupīšana izrādījās tik aizraujoša, slepkavot un dedzināt bija tik patīkami, un tad vēl varēja tā braši dalīt visu to jauko, kristīgo laupījumu, vieni vienīgi prieki, vai zinies, tādēļ viņi vienkārši nolēma, ka ir jau labi, un tālāk uz Jeruzālemi nemaz nestūrēja.

Tas bija Ceturtais krusta karš, Hadžs Hārūns notrauca no acīm asaras, jau smaidīdams un visnotaļ atplaucis.

Tieši tā. Ceturtais.

Un tie nākamie, no Piektā līdz Devītajam, tie nebija nekas liels.

Man prieks. Tas nozīmē, ka mums ar tevi būs laiks te mazliet atvilkt elpu. Ā, redzu, ka tev līdzi ir tavs uzticamais āža rags. Tas nu gan bija pūtiens, tas numurs, kuru tu mums te pirms brīža atskaņoji.

Es biju ejas galā, gandrīz pie pašām kāpnēm.

Skaidrs. Tu vienkārši izklaidējies, pūzdams taurē, vai varbūt šis signāls pauda kādu nelabu nodomu?

Man likās, tur kāds ir paslēpies aiz akmens.

Ā.

Bet tas man tikai tā likās.

Tikai, tu saki.

Jā, tā bija manas lāpas ēna.

Aha, tā tās lāpas dara, es zinu. Un kā bija tur, lejā? Vai bija kas tāds, par ko būtu vērts ziņot?

Nē, es vienkārši biju persiešu līmenī, mazgāju veļu.

Kāpēc tieši tajā ērā?

Viņu kalnu ūdens ir ļoti dzidrs un dzirkstošs.

Skaidrs.

Un pēc tam es gaidīju, kamēr viss izžuva. Man patīk izkārt veļu uz nakti.

Vai tu re, kā. Un kāpēc, saki man, lūdzams?

Tā ir daudz baltāka.

Protams. Bet kāpēc?

No mēnesnīcas.

Ak jā, biju piemirsis.

Saproti, mēnesnīcā veļa kļūst daudz baltāka.

Tagad saprotu, lai gan agrāk nesapratu. Nemitīgi uzrodas kaut kas jauns.

Skaties, prezbiteri Jāni. Vai tu kādreiz esi redzējis tik baltas rīklu-patas?

Nekad dzīvē. Tās ir pasakaini baltas.

Paldies. Vai nevēlies iziet pastaigāties?

Jauki, ļoti jauki. Es nudien jūtu, ka derētu ieelpot svaigu gaisu, izvēdināt prātu pēc dūmainas nakts pie kāršu galda. Pastaigāties, jā, tieši tas, kas vajadzīgs.

Viņi ieslēdza āža ragu seifa un devās laukā, Hadžs Hārūns paņēma līdzi savas riklupatas un lepni cilāja tās, izrādīdams visiem, kam viņi gāja garām.

Nu, bet protams, Džo domāja, viss arvien vairāk liecina par to, ka šis vājprāts nav izticis bez mēness stariem. Nekur no tā nevar dēties, laiks iet un pienāk. Apbrīnojami, es teiktu. Iespaidīgi. Ar katru manu mūža dienu arvien iespaidīgāk.

7 Hadžs Harūns

Nē, maniem spēkiem persiešu kundzības laika nebija ne vainas. Bija cita nelaime, saproti, to lielo kārestību dēļ es veselus simt gadus biju gluži kā nesamanīgs.

Hadžs Hārūns un O'Salivans Bīrs gāja pa Musulmaņu kvartālu, puslīdz ieturēdami austrumu virzienu.

Tur, tieši priekšā, Hadžs Hārūns ierunājās, ir slavena krustnešu baznīca. Vai tu tur esi bijis?

Tu runā par Svēto Annu? Jā, esmu.

Un vai tu esi bijis tajā alā?

Jaunavas Marijas dzimšanas vietā? Kā nu ne.

Hadžs Hārūns domīgi palocīja galvu.

Tad tu varbūt zināsi pateikt, kāpēc tik daudzi svarīgi evaņģēliju notikumi atgadījās alās. Kāpēc tā bija? Kāpēc viss notika alās? Vai tā ir mīlīgāk?

Alas, nomurmināja Džo. Tā būšana aizsākās kā pagrīdes reliģija, droši vien tā notika ar gandrīz visām. Bet paklau, kāpēc tu brīžos, kad kopā ar mums ir Kairs un Munks, esi tik klusiņš? Tev viņi nepatīk?

Nē, nē, man viņi patīk, Hadžs Hārūns kaunīgi atbildēja. Taisnību sakot, man viņi ļoti patīk. Viņi ir laipni un pieklājīgi, un apbrīnojami apņēmīgi. Viņi ir labi cilvēki.

Nu, tad kāpēc? Kāpēc tu viņu klātbūtnē esi tik nerunīgs?

Hadžs Hārūns pagriezās pret Džo un atvēra muti. Viņam nebija gandrīz neviena zoba, tikai daži, un tie paši nolauzti.

Akmeņi, viņš čukstēja. Divtūkstoš gadu ļaudis ir apmētājuši mani ar akmeņiem un skrējuši pakaļ, mani zākādami, jo viņi uzskatīja, ka es esmu muļķis. Un varbūt tā tiešām ir.

Džo aplika roku vecītim ap pleciem.

Kušiņ, kušiņ, kas tās pēkšņi par runām? Tu neesi muļķis, tas ir pil-nīgi skaidrs. Šī pilsēta pastāv tevis dēļ, tā joprojām eksistē tikai tavu pū-litļu pēc. Tu esi vienīgais, kas apstaigā tās mūrus un sargā vārtus, un taurē trauksmi, kad tuvojas ienaidnieki. Ja nebūtu tevis, kurš būtu šo pilsētu uzcēlis no jauna, kad tā kārtējo reizi bija iznīcināta? Kā šis kalns augtu arvien augstāks? Kurš rūpētos par pazemes alām?

Hadžs Hārūns nokāra galvu. Viņš klusi raudāja.

Paldies, prezbiteri Jāni. Es zinu, man nekad nekas nav izdevies, bet ļoti daudz jau ir tas, ka ir kāds, kurš zina, ka es mēģināju.

Ne jau mēģināji, puis, Džo teica, tev tas izdevās. Tā, tagad saņemies, un pietiks šo blēņu.

Hadžs Hārūns notrausa asaras. Bruņucepure sašķiebās, un viņam acīs atkal sabira rūsa. No jauna sāka ritēt asaras.

Paldies, viņš čukstēja. Bet tu saproti, paies kāds laiks, kamēr es pieradīšu, ka man atkal ir draugi. No jauna sākšu uzticēties cilvēkiem. Pēc visa tā mūžīgā izsmiekla un pazemojumiem, pēc sitieniem, spērieniem un dunkām cilvēks gribot negribot kļūst bailīgs. Kad mēs ar tevi sastapāmies un tu nevis ņēmies mani kaustīt, bet ticēji tam, ko es saku, tas bija brīnišķīgi, nekas tik labs nebija noticis divus tūkstošus gadu, kopš ļeruzālemes iemītnieki pārstāja man ticēt. Bet es negribu pārsteigties ar Munku un Kairu, man jāatgūst kaut cik pašapziņas. Es tik ļoti baidos, ka viņi noturēs mani par traku, tas ir briesmīgi, ja ļaudis tā domā, daudz s.ipīgāk nekā sitieni, spērieni un dunkas. Tu taču spēj to saprast? Lūdzu, saki jā. Mazdrusciņ?

Skaidra lieta, ka es saprotu, es saprotu visu. Bet rimsties, tagad abi izsliesimies stalti. Ir marta rīts, tuvojas pavasaris, un mēs ejam pa tavas pilsētas ielām. Un neaizmirsti smaidīt.

Hadžs Hārūns lūkoja pasmaidīt, un viņa sejā pazibēja bikla, greiza vīp-sniņa. Garām gāja divi labi ģērbti jaunekļi, un viņš nedroši pacēla vienu nupat izmazgāto rīklupatu, lai abi redzētu, cik tā tīra. Garāmgājējiem pietika viena skatiena, lai ieraudzītu ij rīklupatu un vecīša izbalējušo dzelteno apmetni, ij viņa ģindenīgās kājas un aprūsējušo krustnešu bruņucepuri, ko viņš bija sasējis ar divām zaļām lentēm.

Kā sarunājuši, jaunie cilvēki skaļi nokraukājās un nospļāvās renstelē. Abi aizgriezās un brašā gaitā aizsoļoja tālāk; viens aizspieda ciet degunu, un otrs vēl parādīja piedauzīgu žestu.

Hadžs Hārūns nolaida roku ar riklupatu un, sarāvies nožēlojamā kamoliņā, nošļuka pie nama sienas. Viņam pār lūpām izlauzās milzīga nopūta.

Tu redzi? viņš bēdīgi čukstēja. Jaunā paaudze vispār man netic. Viņu acīs es esmu nekam nederīgs vecs kraķis.

Ko? Džo pārprasīja. Tie resnie tirgoņu šlakas vilkači? Kuru interesē, ko viņi domā? Viņi jau ir apdullinājušies ar dienas pirmo ūdenspīpi un vispār nesaprot ne rīta, ne vakara. Pie joda tos pienapuikas, mēs te runājām par Munku un Kairu, diviem varen cēliem džentlmeņiem. Paklau, kāpēc lai tu baidītos no tādiem zēniem kā Munks un Kairs?

Varbūt tiešām nevajag, bet es viņu klātbūtnē tomēr jūtos neērti. Nekas, prezbiteri Jāni, ar laiku tas pāries, un es labāk pagaidīšu, līdz jutīšos brīvāk. Bet man viņi patīk. Varbūt pagaidām ar to pietiek?

Pietiek, noteikti pietiek, tad nu iesim tālāk. Klausies, vai es tev esmu teicis, ka man kādreiz, pirms es ierados Jeruzālemē, bija arī cits, parasts vārds?

Visiem vienmēr ir citi vārdi, iekams viņi ierodas Jeruzālemē.

Droši vien. Bet kā būtu, ja tu mani reizēm uzrunātu tai otrajā vārdā?

Hadžs Hārūns samulsa.

Kāpēc?

Tāpat vien, lai man nejuktu, vienkārši tas vārds man ir bijis kopš dzimšanas. Reizēm, kad mēs abi esam kopā, es vairs neko nesaprotu. Pats zini, laiks, un tamlīdzīgi, reizēm tie ir tīrie brikšņi.

Laiks ir, Hadžs Hārūns murmināja.

Ak Dievs, es zinu, bet tikai reizēm. O'Salivans Bīrs, tāds būtu tas vārds. Vai vienkārši O'Salivans, lai nebūtu pārāk gari.

īru vārds.

Kā tad. Nu, ko tu saki, vai tu nevarētu reizēm saukt mani tā, lai es neputrotos?

Kāpēc ne.

Jā, tas būtu jauki.

Viņi iegriezās dārzā pie Svētās Annas baznīcas un apsēdās uz sola. I ladžs Hārūns atraisīja zaļās lentes, noņēma aprūsējušo bruņucepuri un pastiepa uz priekšu, lai Džo varētu labāk apskatīt.

Skaties, O'Rūrk, tu redzi tās iedobes abās pusēs? Tās uzradās pirms pieciem vai sešiem simtiem gadu, kad es vienu dienu nācu ārā no alas, lepat, šajā baznīcā.

Vajadzēja izcīnīt kauju līdz galam, ko? Tu nāci no pazemes alām, bet krustneši bija nocietinājuši izejas?

Nē, nē. Tas ir, es tiešām nācu no pazemes, bet tuvumā diemžēl neviena nebija. Atceries, cik zemi griesti ir tajās kāpnēs, kas ved laukā no alas? Saproti, mana lāpa bija nodzisusi, jau bija nakts, un es visu laiku atsitos ar galvu. Beigās jau biju tik pikts, ka tīšām iebadīju griestos un iesprūdu.

Ko? Iesprūdi?

Mana ķivere iesprūda, O'Banjen, spraugā starp diviem griestu akmeņiem. Un tad es zaudēju pamatu zem kājām un paliku karājamies gaisā. Man likās, pauris kuru katru brīdi nolūzīs.

Šausmīgi, es zinu, kā tas ir. Reizēm no rīta es pats tā jūtos. Kā tu tiki vaļā?

Nekā netiku. Tā arī paliku karājamies, visu nakti. No rīta pēdīgi ieradās pulciņš svētceļnieku, un viņi mani izpestīja, raustīdami aiz kājām, tas gan bija briesmīgi. Tad man tiešām šķita, ka pauris nolūzīs.

Hadžs Hārūns ierāva galvu plecos.

O'Donel? Jā?

O'Driskol?

Te, līdz pēdējam tavā rīcībā.

Zini, mans prāts pēkšņi ir tukšs kā izslaucīts.

Kāpēc?

Nespēju iedomāties. Jāpadomā.

Labi.

Bet kā tad es domāšu, ja mans prāts ir tukšs kā izslaucīts? Debestiņ, liekas, šodien es galīgi nekur netieku, visu laiku uz riņķi vien.

Hadžs Hārūns pēkšņi iesmējās.

Es sapratu, kas notiek. Tas ir tāpēc, ka mēs esam šeit. Manā dzīvē šai vietai ir bijusi īpaša nozīme.

Vecītis ķiķinādams uzlika galvā bruņucepuri. Tad piecēlās un ieklu-buroja baznīcā, kur viņa uzmanību piesaistīja kāda vieta tās sienā. Viņš uzmanīgi nopētīja savu atspulgu mazā neesošā spogulītī, tad pakāpās atpakaļ, lai vēlreiz paskatītos uz sevi lielā neesošā spogulī. Viņš kaut ko dungoja, smaidīja un visu laiku rauca uzacis.

Neparasti ieinteresējies par savu izskatu, nodomāja Džo.

O'Braien?

Jā?

Nekad neesmu redzējis otru tik ļoti apdauzītu bruņucepuri, vai tā nav gluži kā vēsture? Mūždien jauni sideni pa galvu? Neizbēgami sitieni, tā varētu sacīt?

Varētu, jā, tik tiešām.

Bet dzīvē ir ari citādi brīži, O'Konor, patiešām neaizmirstami brīži. Tepat, šajā dārzā, es atceros, manā jaunībā?

Tavā jaunībā? Tas tik ir ceļojums, es teiktu. Cik dziļā pagātnē mēs dosimies?

Uz persiešu kundzības gadiem. Ak, tas tik bija laiciņš, tu pat iedomāties nevari.

Hadžs Hārūns klusītēm smējās.

Tik ilgas, dīkas pēcpusdienas, O'Dēr. Persiešu laikā es visu laiku ēdu ķiplokus un nekad nenoņēmu ādas aproci, to, ar ēzeļa labo pautu.

Ko tu neteiksi. Kāpēc šādas paražas?

Lai vairotu manu dzimumspēku.

Ā.

Jā. Un vēl es toreiz vajadzības gadījumā spēju nodzīt sievietei augli caur muti.

Ar muti, tu gribēji teikt?

Nē, no mutes. Tajos laikos tas vēl bija iespējams.

Skaidrs.

Un to vajadzēja darīt bieži, jo man ar dāmām bija ļoti daudz piedzīvojumu. Drudžains laiciņš, tas bija O'Keisij, kad te saimniekoja persieši.

Drudžains?

Jārēšanās ar dāmām. Atkal un atkal, nemitīgi. Nevaldāma jārēšanās. l .s biju nepiesātināms.

Citiem vārdiem, cirkšņu drudzis. Nebija un nebija gana?

Nebija. Tikai tad, kad princese pēdīgi paņēma mani par mīļāko. Es pat atceros, kad tas bija, 454. gadā pirms Kristus.

Tiešām? 454. gadā pirms Kristus ķiplociņi un ēzeļa labais pauts panāca savu? Parasti tu gadus tik precīzi neatceries. Lielākoties mēs neliekam tālāk par laikmetiem.

Bet šajā gadījumā es nevaru aloties. Togad es piedzīvoju caurcaurēm neatkārtojamas lietas. Nāc, es tev parādīšu, kur tas sākās.

Džo gāja līdzi. Drīz te, drīz tur Hadžs Hārūns apstājās un priecājās par puķēm, visas dēvēdams par Zālamana lilijām.

Kā tas var būt? Džo nesaprata. Katra ir citāda. Vai tad katrai no tām nav savs nosaukums?

Ne šeit. Šeit visas puķes ir Zālamana lilijas. Redzi to dīķi, O'Nolan?

Nu, rauj mani kociņš, redzu.

Pie tā mēs satikāmies, tieši tur tas bija. Un viņai rokā bija Zālamana lilija.

Kam?

Princesei.

Kur pazuda saule? prasīja Džo. Kāpēc izskatās, ka tūlīt sāks līt?

©

Džo piesēda pie dīķa un uztina smēķi, bet Hadžs Hārūns klaiņoja gar krastu, izklaidīgi brizdams tieši dubļos. Laiku pa laikam viņš apstājās un kliedza.

Te tas bija, O'Raien. Šo dīķi toreiz sauca Betesda, tu to zināji?

Ak, tagad es būšu arī O'Raiens, norūca Džo. Burvīgs zvaigznājs, tikai kāda no tā jēga, ja Jeruzālemes laiks vairs nemaz nav valdāms. Trakas debesis augšā un traka klanu bara ņemšanās te, Svētajā Pilsētā, visu un ikkatra Svētajā Pilsētā.

Viņš atlaidās dīķmalā un aizvēra acis.

Gaisā tiešām ir lietus smarža, tomēr nosnausties visviens varētu. Vakardienas spēle ievilkās aplam ilgi, kamēr izdevās panākt, lai viens Alepo patriarhs kaut ko ierauga ar savām ūdeņainajām acīm. Un pārlieku daudz kandžas, skaidrāks par skaidru, tā ka gulēt, drusku pagulēt, kāpēc ne.

Cigarete izkrita viņam no rokas. Galva slīga mīkstajā zālē. Miegā kaut kur iztālēm atskanēja žēlabains brēciens.

Es grimstu, O'Māra. Grimstu.

Skaidrs, ka grimst, domāja Džo, mēs visi grimstam. Ik stundu arvien zemāk, ik dienu, tāda jau tā dzīvīte ir.

O'Boil, māla kājas, atkal atskanēja vaimanas, bet tagad jau skaļāk un daudz tuvāk.

Kā naglai uz galvas, domāja Džo. Tādi mēs esam, tādi un ne citādi.

O'Haloran, lūdzu.

Izmisuma balss? Džo atvēra acis un ieraudzīja, ka Hadžs Hārūns netiek laukā no dīķa. Vecītis bija iebridis dīķa vidū, lai palūkotos savā atspulgā, un līdz ceļiem iestidzis glīzdā. Viņš nespēja pakustēties. Džo metās rāpot apkārt, sadabūja kārti un izvilka vecīti krastā.

Daudz netrūka, Hadžs Hārūns čukstēja.

Nebija tik traki, attrauca Džo. Te nav necik dziļš.

Nav necik dziļš? Divtūkstoš četrsimt gadu, tas nav necik dziļš?

Ak, pareizi, atkal aizmirsu. Tā, sēdies man blakus, te tev nekas nenotiks.

Hadžs Hārūns pasmaidīja un paklausīja.

Ari tas vēl, viņš čukstēja. Es tur vispār nedrīkstēju kliegt. Nebūtu labi, ja citi izdzirdētu. Ari viņi kļūtu pārlieku dedzīgi. Vei, tāda vīra spēja mūsu laikos ir kas nedzirdēts.

Balta patiesība.

Labi, Hadžs Hārūns čukstēja. Ar ko man sākt?

Ar sākumu, ja drīkstu ierosināt. Tepat pie dīķa, kur tu viņu ieraudzīji.

Lai notiek, Hadžs Hārūns lepnīgi atsaucās. Un, lūdzams, paturi prātā, ka toslaikus es biju pavisam cits vīrs.

Paturēšu.

Nepavisam ne tāds, kādu tu tagad redzi. Spēcīgs un zaļoksns jauneklis. Vīrietības pilnbriedā.

Pašā pilnbriedā, jā.

Labi, tad raugi, es šeit ieraudzīju to persiešu princesi, un viņa bija lik skaista, ka es uzreiz viņā iemīlējos. Es viņai to pateicu, un arī viņa nebija pret mani vienaldzīga. Tomēr vispirms, viņa teica, viņa gribot pārliecināties, ka es spēju viņu patiesi apmierināt. Zināms, man šajās lietās jau bija ievērojama slava, taču viņa gribēja būt droša, galu galā viņa bija Persijas princese, bet es tikai jauns puisis no iekarotās Jeruzālemes.

Galu galā. Un tātad?

Un tātad viņa sacīja, ka man vajadzēs paveikt trīs varoņdarbus. Pirmais varoņdarbs bija tāds, ka man nākamajā pilnmēnesī vajadzēja ierasties viņas pilī un vienā naktī laupīt nevainību trim jaunavām, neļaujot sēklai noplūst.

Lai visi svētie mūs pasargā. Toslaikus tu tiešām biji spēku pilnbriedā.

Un tas vēl ir tikai pirmais uzdevums no trijiem. Vai tu klausies, O'Makartij?

Klausos, šitāds vai tāds, brīžam tikpat nedzirdēts kā tavi jaunības varoņdarbi. Lūdzams, stāsti jel tālāk. Kā tu tiki galā ar šo uzdevumu?

Kā pienākas. Stiprinājies ar ķiplokiem, nenoraisījis savu ādas aproci, vai plīsdams aiz mīlestības pret princesi, es izdarīju visu, kas bija prasīts.

Ēzeļpauts te lieti noderēja, tagad man tas ir skaidrs.

Nav vārdam vietas. No rīta princese pateica, kāds būs mans nākamais uzdevums. Man vienu pilnu mēnesi vajadzēja kailam stāvēt viņas galmā, gatavam kaujai, un galma dāmas drīkstēs iet un nākt, atkailinā-damās, kā vien vēlējās, un glāstīt mani, cik tik viņām labpatiks, bet man visu šo laiku nebija brīv nedz ļaut sēklai noplūst, nedz sašļukt. Šis varoņdarbs, O'Gāra, man bija jāpaveic nākamajā pilnmēnesī.

Arī šeit mēness pielicis savu roku. Tālāk?

Pienāca pilnmēness laiks, un es nostājos tur, kur man bija jāstāv. Tās bija briesmīgas mokas, taču es tik ļoti mīlēju princesi, ka spēju to paveikt. Pēdīgi mēnesis pagāja, un princeses alkas kļuva arvien spēcīgākas, es to skaidri redzēju.

Es ari redzu.

Viņu sāka pārņemt bijība.

Nav jau arī nekāds brīnums, es tev saku. Kāds tad bija trešais un pēdējais uzdevums?

Viņa neparko neatbildēja, nevēlējās man stāstīt, kas būs jādara. Nākamajā pilnmēnesī esi klāt, viņa teica, gatavs varoņdarbam, kas prasīs četrdesmit dienas.

Tā, mēness rokas klātbūtne ir apstiprinājusies, jāgatavojas pārsteigumam. Kā tad var sagatavoties tik hroniskam seksuālam varoņdarbam, kura iedaba tev nebija zināma?

Hadžs Hārūns smaidīja.

Ķiploki.

Pareizi, atkal piemirsu.

Es ēdu ķiplokus.

Protams, ka ēdi, kā gan citādi.

Veselām bļodām.

Kā gan citādi.

Un pēc tam vēl un vēl.

Skaidrs.

Un vēl. Jā.

Un vēl.

Labi.

Tad vēl.

Lieliski.

Un vēl, un vēl, es ēdu ķiplokus, ēdu un ēdu, un ēdu ķiplokus.

Ak Dievs, puis, nu jau pietiks, man jau sāk svilināt kuņģi, pāriesim pie paša lielā notikuma. Beidzot pienāca noliktā nakts, debesīs spīdēja pilnmēness. Par ko tu domāji?

Es nedomāju, Hadžs Hārūns čukstēja. Es viss degu. Manī plosījās uguns, pa visiem caurumiem laukā šāvā liesmas, varu apzvērēt.

Nevajag, es tāpat noskāršu, kā tas bija. Kad princese pateica, kāds būs tavs trešais un pēdējais varoņdarbs, tu kuru katru brīdi būtu varējis eksplodēt.

Jā, nudien, tā tiešām bija. Mīlestība bija mani pilnīgi apmājusi.

Jēziņ, puis, stāsti taču. Kas tur bija? Trīssimt sieviešu? Visas uzreiz? I s vairs nespēju izturēt.

Nē, Hadžs Hārūns čukstēja. Es gaidīju kaut ko tādu, bet izrādījās, ka man būs jāsaguļ ar vienu vienīgu sievieti.

Ar vienu pašu? Tiešām? Un tas ir viss?

Jā, O'Donahjū, bet ar to pietika. Izrādījās, ka princeses galmā ir milzīga sieviete, viscaur resna un viscaur apaļa, viņas doze bija neizmērojama, viņas kāre to piepildīt nepiesātināma. Augām dienām viņa gulēja, acis pievērusi, un par to vien domāja, bet kāpēc? Tāpēc, ka, ak vai, šīs lielās, resnās un apaļās sievietes doze vēl nekad nebija piepildīta un viņas kāre nebija remdināta. Nevienu pašu reizīti. Vai tu spēj iedomāties, kā viņai bija ap sirdi un miesu?

Nē, es to nespēju. Vai bija tā, ka daudzi bija izmēģinājušies, taču lielās, apaļās sievietes acis nekad nebija nedz pavērušies, nedz vēl vairāk pie-vērušies? Tāda bija tā nelaime? Neapmierināta? Vai manu, palīgā.

Tieši tā arī bija. Un mans trešais un pēdējais uzdevums bija četrdesmit dienas un naktis bez atelpas pūlēties ap šo sievieti un tādējādi gūt uzvaru.

Kuram katram tūtiņdreijerim tas nebūtu pa spēkam.

Nekādā ziņā, O'Salivan.

Ko?

Tas ir, O'Reilij. Tad raugi, elsdams un pūzdams savu iznīcinošo dvašu, cs tuvojos šīs gigantiskās sievišķās būtnes lepnajai gultai, un kas gan viņa bija par sievieti. Viņas krūtis bija neizmērojamas kā smilšu kāpas tuksnesī, viņas vēderi bija kalnu masa, un šo augsto grēdu pakājē pletās pilošs biezoknis, no kura plūda tvaiki, gāzes un pirmatnējo džungļu sulas. I-ai gan, jāsaka godīgi, patiesībā es džungļus nekad neesmu redzējis.

īsi sakot?

īsi sakot, viņa bija lieliska, Dievs vēl nekad nebija radījis tik pasakainu būtni, un uzreiz bija skaidrs, ka viņa pārbaudīs visas manas spējas.

Es jau esmu noguris.

Hā. Es ķēros pie darba, un, kad bija pagājušas desmit dienas, viena no princeses kalponītēēm pietipināja palūkoties, kā man veicas. Viņa pasniedzās un čukstēja manam sievišķajam kontinentam, kura acis šobrīd jau šķita mazliet platākas, mazdrusciņ modrākas.

Vai viņš vēl nav piekusis? meitenīte vaicāja.

Nēēēēēēēēēēē, kalna dzīlēs tālu zem manis atskanēja guldzens rēciens.

Tā tiešām bija?

Jā, O'Šī, tā bija. Un, kad bija pagājušas divdesmit dienas, un meitenīte atkal nāca paraudzīt, viņa bez jautāšanas redzēja, ka mana kontinenta acis bija apaļas un izvalbītas, stiklainas un miglainas.

Ak Dievs. Kādi jaunumi bija pēc trīsdesmit dienām?

Tad sākās. Vispirms apslāpēts vaids piekrastes teritorijās, tad plaši, ilgi krampji, kas virzījās lejup pa centrālo grēdu. Un nākamās desmit dienas tā turpinājās, O'Flahertij, veselas desmit dienas bez atelpas un pārtraukuma. Acis aizmiegtas, veselas desmit dienas džungļus, kalnus un tuksnešus drebina kliedzieni, gārdzieni un žagas. Viņa šo bridi bija gaidījusi ļoti ilgi, un tagad, reiz pienācis, tas bija valdonīgs un pamatīgs.

Brīnumu lietas.

Jā, O'Rīgan. Un tad, četrdesmitajā dienā, viņas spēki bija galā, viņa apvēlās uz muguras un beidzot sāka krākt.

Beidzot, beidzot, es atkārtoju, piekrītu. Tas nu gan bija pārbaudījums. Nu, un vai princese tevi pēc tam pieņēma?

Jā.

Jauki.

Tas bija jauki, O'Līrij. Īstenībā tas bija pasakaini.

Es ticu.

Džo piecēlās un aizkūpināja cigareti. Pagāja dažus soļus gar dīķi.

Man liekas, būs lietus, viņš teica.

Hadžs Hārūns pagriezās un skatījās uz viņu plati ieplestām acīm. Pasmaidīja.

Ko tu ar to gribi teikt, O'Geratij? Jau līst.

Džo paraustīja plecus.

Vārds vietā. Zini, varbūt labāk tomēr sauc mani par prezbiteri Jāni. Iespējams, tā man būs vieglāk izsekot sev līdzi.

Ka velies. Jā.

Klau, Hadžs Hārūns ieminējās, kāpdams augšup un atskatīdamies uz dubļaino dīķi. Vai tu saproti, ka par maniem varoņdarbiem, iekarojot princeses sirdi, Jeruzālemē pēc tam runāja gadu simteņiem ilgi?

Es nebiju par to iedomājies, bet, jā, protams. Tie bija grandiozi, tas ir īstais vārds.

Vēlāk tos pat aprakstīja grāmatās. Bet tu zini, ka mans vārds nekad netika pieminēts? Nevienu vienīgu reizi? Manas dēkas vienmēr piedēvēja citiem, kaut kādiem ļautiņiem ar izdomātiem vārdiem.

Varbūt tā ir vienmēr, bilda Džo. Varbūt mēs nekad neuzzinām, kas bijuši īstie varoņi. Varbūt to arī nozīmē būt varonim.

Tas ir kā iedobes manā ķiverē, ja?

Paskaidrosi?

Neviens nezina, kā tās radušās, es vienīgais zinu.

Taisnība.

Interesanti, murmināja Hadžs Hārūns.

Pagaidi, ieminējās Džo, man tikko kaut kas iekrita prātā. Vai tad tu vienmēr neesi man stāstījis, ka tieši persiešu laikā tava vārda svars Jeruzālemē sāka mazināties?

Tā bija gan.

Hm, vai tas ir kaut kā saistīts ar princesi un taviem varoņdarbiem? Biji viņas dēļ iztērējis pēdējos spēkus, kaut kā tā? Tas tomēr bija satriecošs veikums.

Hadžs Hārūns nopūtās.

Nē, maniem spēkiem persiešu kundzības laikā nebija ne vainas. Bija cita nelaime, saproti, to lielo kārestību dēļ es veselus simt gadus biju gluži kā nesamanīgs. Man prātā bija tikai miesaskārīgas ainas, un tas ļoti sašaurināja manu vārdu krājumu. Kad es atvēru muti, no tās nāca ārā tikai pizda un palaizīt, izpist un pasākāt. Tie bija jauki vārdiņi, kad mēs ar princesi tos čukstējām viens otram ausī, bet vēlāk, ļaužu priekšā, tiem kaut kā uzradās cita nozīme. Rādās, tie vairs nebija pieņemami. Taisnību sakot, tajos simt gados manā runā nebija vairāk par kādu duci vārdu.

Diezgan ierobežota izteiksme, tev taisnība.

Un pēc simt gadiem neviens vairs nespēja mani uztvert nopietni. Jo sevišķi runas, kuras es teicu tirgū. Pirms tam es ar savu oratora mākslu pratu saviļņot ļaužu sirdis, manī klausījās visa Jeruzāleme, bet pa tiem simt gadiem, kad mana valoda sastāvēja tikai no duča vārdu, ļaudis pierada par mani smieties.

Skaidrs.

Un tādēļ, kad es atguvu runas spējas, mani vairs neviens neuzklausīja. Nē, es nevainoju līdzpilsoņus, pats vien biju vainīgs. Galu galā, ja tu kādam novēlēsi laburītu, bet tas par atbildi brēks tikai pīzda, un tad tu teiksi viņam labdien, un tas kliegs pretī palaizi, un tu teiksi labvakar, un tev pretī kliegs izpist, un tu vēlēsi jauku nedēļas nogali, bet pretī dabūsi pasūkā, kā tu pēc kāda laika uz tādu skatīsies?

Ne pārāk cerīgi.

Un, ja tā turpināsies simt gadu pēc kārtas?

Bezcerīgi.

Kā gan citādi, Hadžs Hārūns nopūzdamies piekrita, un ar mani tā ari notika. Bet, ja būtu iespējams atgriezties tajos laikos, es visu darītu tieši tāpat, pilnīgi visu. Es mīlētu princesi tāpat kā toreiz, kaut arī tagad jau zinātu, ka tas izpostīs manu dzīvi.

Patiešām?

Hadžs Hārūns kaunīgi pasmaidīja. Palocīja galvu.

Jā, jā, prezbiteri Jāni, patiesi, patiesi tā. Tagad mēs ar tevi abi esam svēti vīri un mūsu prātus nodarbina tikai garīgas rūpes. Taču pat viena vienīga nakts ar princesi ir tā vērta, lai pēc tam gadu simteni nodzīvotu nesamanīgos murgos.

Ak, tās patiešām ir īstas jūtas.

Un pēc tam vēl divdesmit trīs gadu simteņus paciestu kaustīšanu, izsmieklu un pazemojumus.

īstas jūtas, ļoti īstas.

Jā, prezbiteri Jāni. Ja mēs ar tevi atkal būtu jauni, dāmas to zinātu, ka es tev saku. Izdzirdušas mūsu klauvējienu pie durvīm, tās ieraudzītu, kā mums spīd acis, un uzreiz saprastu mūsu nolūkus.

Mēs būtu miesaskārīgi, tu saki? Neatzītu nekādus atraidījumus? Parādītu viņiem te, Jeruzālemē, kā vajag nodoties baudām?

Dalītu mīļajām, jaukajām drostaliņām Dieva dāvanas, Hadžs Hārūns murmināja. Bezbailīgi dāvātu viņām mīlestību.

Bezbailīgi, kā tad. Kāpēc gan ne.

Diemžēl mēs vairs neesam jauni, prezbiteri Jāni, un mums ir savi pienākumi, kas jāpilda.

Jāpilda, jā, un priekšā ir lietaina marta diena 1925. gadā. Zini, reizēm man šķiet, ka es esmu uzdevuma augstumos, bet vai tu zini, cik man ir gadu, ja var ticēt kalendāram?

Tu noteikti esi jaunāks par mani.

Tā gan. Ja gribam būt precīzi, es drīz svinēšu savu divdesmit piekto dzimšanas dienu.

Bet tas, saprotams, ir acīm redzamais vecums, un šeit tam nav nekādas nozīmes.

Es zinu. Šis fakts man tika pavēstīts pirmajās badainajās dienās pēc ierašanās Svētajā Pilsētā. To izdarīja ceptuves priesteris, kas man iedāļāja šo formas tērpu, piešķīra Viktorijas krustu un iekārtoja mani Krimas kara varoņu mītnē. Ņem šo formas tērpu un ordeni par drosmi, viņš teica, acīm redzamais vecums Jeruzālemē nav šķērslis. Tā teica bijušais Mak-mels n-mBo, ceptuves priesteris un mans pirmais labdaris šajā pilsētā.

Hadžs Hārūns noliecās un paņēma plakanu, nodeldētu akmeni. Sāka ļoti vērīgi tajā lūkoties.

Ceptuves priesteris, tu saki?

Tāds viņš ir gan, neapstrīdami. Kad es pēc ierašanās šajā pilsētā vairs nebiju nabaga klāriņa un iestājos Jeruzālemes bezdarbniekos, šī kalna galā kļuvu par gnīdausi, tieši viņš nostādīja mani uz kājām.

Es viņu pazīstu, Hadžs Hārūns paziņoja, joprojām blenzdams plakanajā, nodeldētajā akmenī. Aktā?

Viņš ir tas, kurš allaž cep četru veidu klaipus, pareizi?

Tas pats.

Vieni pēc izskata atgādina viņa dzimteni, otri apliecina viņa Dievu, trešie ir kā zeme, kur viņš atsacījās no veltīgas cīņas, un ceturtie ir kā Jeruzāleme, kur viņš rada mieru.

Viss saskan, tas ir viņš. Īrija, krusts, Krima un Jeruzāleme.

Un tas ari ir viss, ko viņš savā dzīvē dara. Cep un cep Vecpilsētā savu četru veidu maizi, un neko vairāk viņam nevajag.

Cik tu pareizi pateici. Bet kā tas gadījies, ka tu viņu pazīsti?

Es viņu pazīstu jau ļoti, ļoti sen, kopš viņš tikko bija te ieradies.

Ā. Un kad tad viņš ieradās?

Pirmajā gadsimtā. Neilgi pēc Kristus nāves. Ak tā.

Jā. Sāka Vecpilsētā cept maizi, bija tieši tikpat omulīgs kā tagad. Viņam patīk dancot pie krāsns mutes, šaujot iekšā mīklu un raujot laukā maizi, sandales plakšķ uz akmeņiem, krāsns priekšā dietin dej.

Tas ir viņš, kā izspļauts.

Gudrības vārdi lido klaipiem pa vidu, smiekli, līksmība un pantiņi, teiksmas, ko padungot, un acis allaž sprēgā nebēdnībā.

Žēlīgais Dievs, viņš un neviens cits.

Omulīgs zēns, šis mūsu ceptuves priesteris, mēs uz viņu vienmēr varējām paļauties. Kā gan citādi. Bez viņa mēs nebūtu spējuši pastāvēt.

Hadžs Hārūns pacēla acis no akmens spoguļa. Pasmaidīja.

Jā. Jeruzālemei ir vajadzīgs ceptuves priesteris, kuram ir ieraugs un smiekli, ieraugs un danči pie krāsns mutes. Viņš dod mums ko tādu, kas mums Svētajā Pilsētā ir ļoti vajadzīgs, kaut ko vienkāršu, bet neaprakstāmi svarīgu, mēs nemūžam bez tā nespētu iztikt. Un mēs esam pateicīgi.

Esmu gatavs, Džo čukstēja. Un šis kaut kas būtu?

Hadžs Hārūns lēnīgi palocīja galvu.

Maize, prezbiteri Jāni. Pat šeit nevar dzīvot no gara vien.

8 Jokers

Jānomaina ainava, tāda ir recepte.

Ja tu nīksti pie jūras, lasies prom uz kalniem.

Ja esi kalnos, dieb lejā uz jūru. Saprotat ?

Vēl aizvien svētā pilsēta, vēl aizvien visu un ikkatra Svētā Pilsēta. Augstais, apaļais galds Hadža Hārūna pārdotavas dibenistabā bija nokrauts ar valūtām, dārgakmeņiem un dārgmetāliem, Lielā Jeruzālemes pokera partija ritēja jau devīto gadu un par to runāja visos Vidējos Austrumos, apgalvojot, ka tajā var vienā mirklī laimēt milzu bagātības vai vienā mirklī tās paspēlēt; šo partiju joprojām diriģēja trīs dibinātāji un vienīgie pastāvīgie spēlētāji, neizdibināms afrikānis, izmanīgs ungārs un blēdīgs īrs.

Munks Sondi, nosēdies galda viņā pusē, uzsita knipi, nokomandēdams drūzu karotāju, kam šodien bija dežūra ēdamistabā, no jauna sabērt ķiploku galviņas viņa bļodā. Drūzs ar bļodu devās uz istabas kaktu, kurā karājās ķiploku virtenes, ar zobenu nocirta pienācīgu daudzumu un atgriezies uzlika uz galda bļodu, pilnu ar kaudzi.

Munks paņēma sauju ķiploku, vienā paņēmienā nokrumšķināja visus un nožāvājās. Vakars stiepās garumā, ritēja septiņu kāršu augstā-zemā spēle, un viss bija pārāk ievilcies. Viņam priekšā bija maza kaudzīte vekseļu, kas simbolizēja nākotnes darījumus ar Jērikas apelsīniem, Sīrijas olīveļļu, un vēl šādi tādi sīkumi. Munks nopūtās, ar ķiploku dvingu satricinādams kārtis, un garlaikots palūkojās apkārt.

Pa kreisi no viņa sēdēja kalsns, stiegrains britu armijas brigadieris no Bombejas ulānu pulka, ilgā atvaļinājumā Jeruzālemē.

Tam blakus klibs, sakucies Lībijas paklāju tirgonis, kas bija ieradies skaitīt lūgšanas Klinšu kupolā, jo pirms tam kaut kur austrumos ar bozi

nekaunīgi un sekmīgi piekāvis savu mirstošo brālēnu, lai dabūtu savos nagos brālēna vērtīgo Buhāras tepiķu krājumu.

Turpinot pulksteņrādītāja virzienā: francūzis ar šaudīgām acīm — zagtu bizantiešu ikonu tirgotājs un pederasts, kas savos apgānīšanas braucienos pa Levantes piekrasti regulāri ieklīda ari Jeruzālemē.

Vecīgs Ēģiptes plantators, resns kā kokvilnas pogaļa, satraucies sāk raustīties un, ja var ticēt ļaužu runām, nespējīgs, ja uz guļamistabas spoguļa nesēž mīļotais medību vanags ar kapuci galvā.

Divi miesās raženi krievi ar skūtām galvām, pārģērbušies par kulakiem, zobus baksta ar nažiem, tēlo raktuvju inženierus, kas pēta sēra iegulas Nāves jūras krastā: skaidrs kā diena, boļševiku aģenti, iesūtīti musināt Svēto Zemi uz ateismu.

īsi sakot, gluži parasta kompānija, brīžiem kāds piebiedrojas, brīžiem izstājas no spēles.

Pa labi no Munka, nedaudz savrup, pie savas ūdenspīpes sakumpis sēdēja Kairs Liecinieks, un arī viņam diezcik labi neklājās: priekšā atradās maza kaudzīte Marijas Terēzijas dālderu, kurus afrikānis laiku pa laikam pārcilāja, ar gludo īkšķi bezkaislīgi spodrinādams bijušās Austrijas imperatores varenās krūtis.

Un pa kreisi, arī nedaudz savrup, kā parasti, O'Salivans Bīrs, kas šonakt pārmaiņas pēc uzvedās klusi un, liekas, interesējās nevis par kārtīm, bet par savu aizvēsturisko konjaka pudeli, kurā patiesībā bija neganti stipra pašdzīta kandža. īrs ar pirksta galu izklaidīgi klāstīja lielo krustu, kas allaž rotāja visas viņa pudeles, un viņa priekšā bija gluži nenozīmīga turku dināru kaudze, ko piestutēja pilnīgi bezjēdzīgas poļu zlotu rezerves.

Munks vēlreiz nožāvājās un paskatījās savās kārtīs. Bija viņa kārta nosaukt likmi.

Pasēju, viņš paziņoja un pabāza roku zem galda, lai pakasītos. Arī Džo pasēja, un Kairs darīja tāpat.

Izskatījās, ka uzvarēs iztapīgais Lībijas paklāju tirgonis un franču ikonu zaglis. Tomēr britu brigadieris un raustelīgais Ēģiptes plantators nebija ar pliku roku ņemami, un ari okšķerigie boļševiki kuru katru bridi varēja parādīt velnu. Veiksme izrādīja labvēlību svešiniekiem.

Ei, Munk, pāri galdam uzsauca Džo. Vai tev šai briesmīgi skumīgajā vakarā atradīsies laiks?

Munks izvilka no kabatas savu trīskārtīgo pulksteni un citu pēc citas vēra vaļā ciparnīcas. Pēdīgi atradis kādu, kas bija viņam pa prātam, ieurbās tajā ar skatienu. No viņa iekšu dziļumiem izlauzās pamatīgs ķiploku pirdiens.

Ei, Munk, no otras puses uzsauca Kairs. Kā izskatās?

Lēni, ungārs atbildēja.

Pareizi, noteica afrikānis.

Atbilst patiesībai, norūca Džo.

Nenoteikti pamājuši cits citam, visi trīs atkal pievērsās savām izklaidēm, ķiploku daiviņām, kandžai un bijušās Austrijas imperatores krūtīm. Kamēr tika jauktas kārtis, Džo noskandēja dažas rindas gēliski.

Munk, Kair, jūs zināt, kas tas bija? Pantiņš, kurus es mēdzu pats sev skaitīt tajos laikos, kad dancoju džigu ap "melnbrūnajiem". Aptuveni tulkojot, tur sacīts, ka brīžos, kad deguns velkas pa zemi, nevajag sēdēt kā ķipim. Jānomaina ainava, tāda ir recepte. Ja tu nīksti pie jūras, lasies prom uz kalniem. Ja esi kalnos, dieb lejā uz jūru. Saprotat? Jāpārvācas uz tādu vietu, kur tu esi bijis vai būtu gribējis būt, tad varbūt kaut kas beidzot notiks. Un tāda, mani kungi, ir šī īsā, jaukā pantiņa jēga.

Munks un Kairs miegaini klanīja galvu, lai ari pulkstenis vēl bija tikai vienpadsmit. Munks nožāvājās un, atbīdījis krēslus, savāca nedaudzos atlikušos nākotnes apelsīnu un olīveļļas vekseļus. Tikām saulespulksteņa kuranti priekšistabā sāka zvanīt un nobimbināja divpadsmit reizes.

Agra pusnakts, un man laiks likties gulēt, teica Munks. Domāju, ka nevienam nebūs iebildumu, ka zaudētājs ceļas un atstāj kāršu galdu.

Iebildumu nebija. Munks izslīdēja pa durvīm, kad no jauna tika dalītas kārtis. Lībietis spēlēja uz augstu likmi un vinnēja, francūzis spēlēja uz zemu un vinnēja. Nākamajā izspēlē Kairs pasēja, un viņa guvums bija tās divas Marijas Terēzijas krūtis, kas vēl bija viņa īpašumā.

Tā gan, zēn? norūca britu brigadieris. Arī tev šonakt diezkā neiet?

Kairs paraustīja plecus un savās krāšņajās drānās izlīgoja pa durvīm, atstādams istabā saldenu pēdējā ūdenspīpes dūma smaržu. Kuranti priekšistabā iečīkstējās un neizprotamā kārtā vēlreiz nobimbināja pusnakti, kaut arī bija tikai piecpadsmit pāri vienpadsmitiem. Vienā izspēli vinnēja krievi, pēc tam ēģiptietis, tad brigadieris. Pēc tam vēl vienu banku uz pusēm pievāca franču pederasts un klibais lībietis; paklāju zaglis bija spēlējis augstu un ikonu zaglis zemu.

Kad Džo bija adikuši tikai trīs poļu zloti, drūzu karotājs, kurš stāvēja postenī pie durvīm, pēkšņi ienāca istabā un izstiepās miera stājā Džo aiz muguras.

Liekas, jūs esat vajadzīgs savam raitniekam, noņurdēja britu brigadieris.

Džo pacēla galvu, un drūzu karotājs pasnieza viņam zeltā gravētu vizītkarti. Džo uzmeta tai vienu vienīgu skatienu un izbolīja acis. Viņš apsēdās ļoti stalti un klusītēm nosvilpās.

Kas ir? kāds vaicāja.

Jēzus Marija.

Jauns spēlētājs? vaicāja viens no krieviem.

Jēzus, Marija un Jāzep.

Trīs jauni spēlētāji? tincināja otrs krievs.

Pavēlu gan, brigadieris ņurdēja, bet, protams, vietas pietiek, ja tikai viņiem ir nauda, ko paspēlēt.

Džo pavisam klusītēm nosvilpās un ar pirkstu galiņiem paklauvēja pa vizītkarti. Atlaidās krēslā un kārīgi aplaizījās.

Ak vai, viņš nomurmināja, žēl, ka Munks un Kairs jau meta mieru un aizkopās prom. Man gribētos redzēt, kādus ģīmjus viņi tagad rādītu.

Un tātad? kāds par varītēm gribēja zināt.

Ziniet, jūs nevarat man pārmest to, ka esmu apstulbis, teica Džo. Kas būtu varējis iedomāties, ka šis tips vēlreiz uzdrošināsies te rādīties, pēc tam, kad viņš divdesmit ceturtajā nospēlējās līdz kliņķim? Es ne, man kaut kas tāds neliktos iespējams. Sēdāja akurāt tur, kur sēžat jūs, mister brigadieri, un uz mata tikpat aukstasinīgi, ja atļausiet tā izteikties, nospēlēja trīs villas Budapeštā un divas Vīnē, ar visiem dārgumiem, neskaitāmām gleznām un skulptūrām, es jums teikšu, tās bija īstas pilis, un, it kā ar to nebūtu diezgan, piemeta klāt vēl medību muižu Čehijā, vienu Bohēmijas mežu un veselu Horvātijas ezeru, kurā ņudzēt ņudzēja zivis, pāri diviem akriem, vai jūs ko tādu spējat iztēloties? Pāri diviem akriem? Balta patiesība, vīzdegunīgs, ka vai traks. Varētu padomāt, ka viņam piederējusi bijusī Austroungārijas impērija, un, sagadīšanās pēc, tas nav tālu no patiesības. Vēl viņš tonakt lika uz spēles lērumu mūzikas instrumentu.

Ko? brigadieris ņurdēja.

Skaidra patiesība, vijoles, čellus un tādā garā. Viņš te nospēlēja tik daudz instrumentu, ka pietiktu vismaz ducim stīgu kvartetu. Ziniet, man tādā spēlē uz diviem akriem būtu žēl riskēt pat ar vienu smieklīgu zlotu, bet viņš jau nebija valdāms. Ieraugot dūzi, viņš vairs nesajēdz ne rīta, ne vakara. Dievs augstais, viņam smadzenes laikam pilnīgi savārījušās ķīselī, citādi taču viņš nebūtu atkal te ieradies, lai dabūtu tādu pašu sutu.

Džo neticīgi šūpoja galvu. Visi, kas sēdēja pie galda, nenolaida no viņa acu. Viņš attaisīja importa īru sviesta kārbu un uzsita knipi. Drūzu karotājs, kas šodien dežurēja ēdamistabā, iegāja istabas kaktā un atvilka pie galda brangu maisu. Maisā bija auksti, vārīti kartupeļi, un Džo sāka pa to rakņāties, meklēdams kartupeli sev pa prātam.

Kas ir šis ārprātīgais bagātnieks? kāds ievaicājās.

Džo pāršķēla kartupeli pušu un, ar pirksta galu pataustījis mīkstumu, uzzieda sviestu. Nokoda kumosu, nosprieda, ka sviesta ir par maz, un dziļdomīgi sakošļāja. Kad viņš pēdīgi noliecās uz priekšu, viņa balss skanēja sazvērnieciski un nebija skaļāka par čukstu.

Kas viņš ir, jūs sakāt? Ziniet, es nevienu negribu baidīt, Dievs mans liecinieks, mēs te, pie šī galda, esam redzējuši visādus neģēļus un rīkļurāvējus, bet šis zellis vienkārši ir no citas sugas. Ja šovakar kārtis nebūtu pret mani, es spēlētu pret šo nelgu ar visu, kas man ir. Saprotat? Tas ir tips, kas, ieraudzījis dūzi, ir gatavs uz visu. Viņš vienmēr liek uz dūžiem, nekas cits viņam nav gana labs. Nomet trīs kungus, vai zināt, ja tikai ir cerība dabūt dūzi, tāds viņš vienkārši ir, prātiņā salauzies. Skaidra lieta, tā svaidīties ar naudu ir noziegums, bet viņš ir tik sasodīti bagāts, ka viņam vienalga. Ņem un nogāž naudu uz galda kā nākamgada olīvu ražu. Ak, ja man šovakar būtu laime, ka es jums saku.

Neviens neuzdrīkstējās ne pakustēties. Istabā valdīja pilnīgs klusums. Džo skaļi izšņauca degunu un pablenza mutautā. Nolauza gabalu auksta kartupeļa un ņēmās kustināt žokļus.

Tā tik ir izdevība, viņš ņurdēja, piestūķējis muti ar kartupeli. Tips, kurš uz diviem vientuļiem dūžiem liks veselu kaudzi naudas? Kad es par to pastāstīju savam draugam ceptuves priesterim, viņš mani uzreiz aizdzina uz baznīcu. Tas ir bīstami, viņš teica, tava dvēsele atrodas nāves briesmās. Cilvēks, kurš tā svaidās ar naudu, noteikti ir slēdzis derību ar sātanu. Bārstīdamies ar netīru naudu, kārdina nabaga dvēseles lēkt bezdibenī, tieši tā, un tagad marš uz īpašu mesu, tevi vajag kārtīgi šķīstīt. Tā viņš sacīja, ceptuves priesteris, vārds vārdā.

Džo sparīgi māja ar galvu. Seši kāršu spēlmaņi ne uz mirklīti nenovērsa acis. Džo izķesēja no kārbas atlikušo sviestu, uzkrāva pikuci uz kartupeļa un aizvēra acis, lai nodotos košļāšanai.

Kāds gardums, viņš nobubināja. Labāks par visu uz pasaules.

Bet kas viņš ir? kāds čukstēja.

Kā, lūdzu?

Ak Dievs, nu, tas cilvēks, kas gaida pie durvīm. AT&lt;wviņš ir?

A, tas tips. Tik briesmīgs neģēlis, kāds vēl nekad nav cēlies no Eiropas vidienes, lūk, kas viņš ir. Skaidrs, ka īstenībā viņš nav nekāds vidus-eiropietis, viņa melnajā sirdī ir tik daudz izvirtības, ka Eiropā tāda nebūtu varējusi rasties. Nē, viņa cilts ir izkūņojusies tālākos austrumos, kaut kur Volgas krastos, kā runā. Vai varbūt pat Aizkaukāzā, kas tad to var zināt.

Abi krievi nemanāmi pievēra plakstus.

Lai nu būtu, kā būdams, pirms kara viņš uzradās Budapeštā, bet no turienes aiznesās uz Vīni, kur ar meliem un viltu iefiltrējās karaliskajās aprindās. Kā tieši? Vispirms dziedināja ar hipnozi, kaut kā māžojās tādā garā. Pēc tam sāka dot padomus finanšu lietās. Un visu laiku perina kādus tumšus nodomus, vai tad jūs neredzat, te mājiens, tur viltība, droši vien slepus iepilna kādu dziru šķietami nevainīgā tējas tasītē, lai vieglāk panāktu savu, un galu galā karaliskie hercogi un hercogienes bez viņa vairs ne soli nesper. Klausieties, ja jūs savā mūžā esat kaut ko dzirdējuši par vampīriem un vilkačiem, kas slapstās pa miglaino Viduseiropu, varat to visu aizmirst. Šim elles izdzimumam nav līdzīgu. Tā nu viņš kārtīgi iecirta zobus, un, kā runā, tieši tad sametās kopā ar Trocki. Paplašināja darbības sfēru, tā sacīt jāsaka, gribēja būt gatavs jebkādai notikumu attīstībai. īsumā, tāda ir tā aina.

Krievi, liekas, vairs pat neelpoja. Pa skūtajiem pauriem ritēja sviedri. Džo parakņājās pa savu maisu un izvilka vēl vienu kartupeli, kas atbilda viņa prasībām.

Sazvērestības, viņš čukstēja. Viņš kaldināja velnišķīgus nākotnes plānus, tā lūk, un ko, lūdzami, nesa nākotne? Lielo karu, esiet tik laipni. Vai tad nav skaidrs, ka viņš tajā karā visu izkārtoja tā, lai Austroungārijas impērija sabruktu latatā, un viņš tās skumīgajos gruvekļos varētu savākt visu, kas vien viņam labpatika? Vai tad ne tādēļ viņš biedrojās ar Trocki? Klau, Leo, veco zēn, sarīkojam karu, tu dabūsi visu, ko gribi, tur, tajā galā, bet es akurāt tāpat šeitan? Un, drauģel Leo, ķeramies pie lietas, zini ko, es gādāšu, lai mūsu erchercogs dabū lodi rīklē. No patriota, kā gan citādi, ha-ha.

Britu brigadieris bija dziļi satriekts.

Tā ja, čukstēja Džo. Ir ļaudis, kas gatavi apzvērēt, ka tieši tā ari viss notika, nu, es personīgi neko neapgalvošu, tās pirmskara intrigas tur, ziemeļos, man ir tumša bilde. Bet nav vērts noliegt, ka viņš pakampa visu, ko gribēja, un aizšmugulēja prom uz Brazīliju, drošībā, bet pēc tam, ērti izstiepis kājas, vienā bezsirdīgā mierā noskatījās, kā vecā, prātu izkūkojusī Hābsburgu impērija sabrūk un sairst kā izburbējis sprāgonis. Vai jūs domājat, ka viņam bija žēl visu to hercogu un hercogieņu, kuru dēļ viņš bija kļuvis par tik smalku vīru? Ne kripatiņas. Saulainu taciņu, viņš, nelietīgi smaidīdams teica, kad vecā impērija izlaida garu. Piedod, večiņ, tu esi mirla, kurai ne gailis pakaļ nedziedās. Saprotiet, ko es gribu teikt? Viņš bija dabūjis, ko gribējis, un vienā mierā aizlasījās ar visām savām pekelēm. īsts impēriju šakālis, ne ko pielikt, ne atņemt. Saprotams, viņš tirgojās ar visām iesaistītajām pusēm, tagad tas nācis gaismā.w

Ieroči? francūzis svētbijīgi čukstēja.

Bezsirdīgā mierā noskatījās, kā impērija sabrūk, sapņaini teica ēģiptietis, ar raustīgajām rokām pūlēdamies sašķirot iespēlētās naudaszīmes divās kaudzītēs, vienā tās, kas bija apgrozībā Britu impērijā, un otrā visas pārējās.

Bet kārtis viņš spēlē godīgi? brigadieris spraigi noprasīja.

To gan, Džo atbildēja, kārtis ir vienīgā spēle, kurā viņš neblēdās. Un vēl viņam ir tāda īpatnība, ka viņam patīk spēlēt ar džokeru. Apgalvo, ka viņam patīk, ja spēlē ir vēl viena kārts. Droši vien tāpēc, ka tad viņam ir cerība dabūt piecus dūžus.

Godīga spēle, teica brigadieris, tas ir pats galvenais. Kā viņš ticis pie naudas, tas mūs neinteresē.

Cik svarīga persona viņš kopš kara laikiem ir Brazīlijā? iejautājās viens no krieviem.

Svarīga? Tas nebūtu īstais vārds. Puse tās sasodītās valsts vienkārši ir viņa īpašums, un otru pusi viņš tur eža cimdos. Bet neviens to nezina, jo visas naudas lietas viņš kārto ar sieviešu starpniecību. Viņš tās dēvē par "sārām", visas kā vienu, un apgalvo, ka tās ir viņa krustmāmiņas, vectantes un māsīcas, lai gan ir pilnīgi skaidrs, ka ar tādu elles izdzimumu neviens nemūžam neuzdrošinātos radoties. Un vēl viņš nekad nerādās ļaudīs tāds, kāds viņš ir. Dabīgi, viņam visur ir ienaidnieki. Es tikai atceros, ka viņam bija blonda parūka un kaut kāds bezgaumīgs armijas formas tērps. It kā viņš būtu kaut kāds sasodīts prūšu aristokrāts, ka tik ne tā.

Velns par stenderi, teica francūzis, vai nav vienalga, kādas kuram parūkas.

Tur Brazīliju eža cimdos, bubināja viens no krieviem.

Hābsburgi par labiem paklājiem maksāja baltu naudiņu, murmināja lībietis. Jo sevišķi par buhāriešiem. Viņi bija kā traki uz buhāriešiem.

Lielākā Dienvidamerikas valsts, čukstēja otrs krievs. Dienās būs tikpat bagāta kā Amerika, un viņš tur to eža cimdos.

Man tas viss uzdzen zosādu, teica Džo. Tas monoklis, un tas junkura smīniņš, vai zinies, skatās uz tevi no augšas. Vienkāršie ļaudis viņam ir kā tādi dzimtcilvēki, es jums saku.

Džo noņurdējās un novaikstījās. Iebāza roku maisā un, neskatoties i/,vilcis kartupeli, noņurija to trīs milzīgos kumosos. Pārējie kāršu spēlmaņi skatījās kā apstulboti, vai nu aizmirsušies savās domās, vai malstī-gās mutes hipnotizēti.

Te pēkšņi francūzis uzsprāga. Zvēla pa galdu ar abām dūrēm.

Velns par stenderi, ko mēs te sēžam? Varbūt viņam ir apnicis gaidīt un viņš ir aizgājis. Ātri. Sauciet viņu iekšā, kamēr nav par vēlu.

Visi nepacietīgi māja ar galvu. Džo paraustīja plecus.

Uz jūsu atbildību. Tātad spēlei pievienojas šakālis no Eiropas vidienes, viņš teica, uzšņāpa uz zeltā gravētās vizītkartes savus iniciāļus un atdeva to drūzu karotājam, kurš stāvēja postenī pie ārdurvīm.

Pa durvīm lepni iesoļoja jaunais spēlētājs, kurš bija ģērbies militārā parādes mundierī. Britu brigadierim uzreiz bija skaidrs, ka tā ir Austroungārijas impēriskās armijas dragūnu pulkveža uniforma, un viņam nebija grūti pazīt arī augstāko apbalvojumu pie jaunpienācēja krūtīm, Zelta .uinādas ordeni. Pie sāniem žvadzēja parādes zobens, zem kreisā elkoņa bija eleganti pasists ādas steks ar ziloņkaula rokturi.

Jā, un, kā jau Džo bija sacījis, elles izdzimumam bija blonda parūka, nepārprotami teitoniska un acīm redzami neīsta, un vēl viņam bija blonda bārdiņa, tikpat neīsta. Viņam bija nevis viens, bet divi monokļi, katrs savā krāsā, tādēļ viņa sejas īstie vaibsti nebija sazīmējami. Apstājies istabas vidū, viņš izstiepās miera stājā un sasita papēžus.

Pieņemiet manus cieņas apliecinājumus īru zemniecībai, viņš uzrunāja Džo, runādams angliski ar pamatīgu akcentu. Labvakar, džentlmeņi, viņš īsi paklanījās pārējiem.

Lībietis, glumi smaidīdams, jau bija pielēcis kājās un mudināja pulkvedi sēsties blakus. Tas sakārtoja blondo parūku un pieņēma uzaicinājumu, uzmezdams lībietim dziļa nicinājuma pilnu skatienu. Britu brigadieris pētīja jaunpienācēja apbalvojumus. Tad valdonīgi nokremšļojās.

Man jāteic, pulkvedi, iespaidīga ordeņu parāde. Taču jums būs man jāpiedod, es tomēr nepārzinu aizmirstus no vēstures skatuves nogājušu impēriju apbalvojumus. Kas, piemēram, ir tā melnā lentīte?

Uzslavas cienīga izturēšanās Balkānos, pulkvedis atbildēja. īpaši pieminot Bosniju, 1908. gada krīze.

Ak, protams. Un šī mēļā un melnā lentīte?

Atkal Balkāni, joprojām Bosnija. Par 1911. gada krīzi.

Un šī oranžā, mēļā un melnā lentīte?

Arī šoreiz tā ir Bosnija. 1912. gada krīze.

Ārkārtīgi interesanti, pulkvedi. Rādās, jums bijusi šauri specializēta karjera.

Pulkvedis pagaldē sasita papēžus.

Nenozīmīgi vietēja rakstura konflikti. Neizrasīs ne mazāko interesi ārpus nelaiķes Hābsburgu impērijas teritorijas.

Jā, uzdrošinos sacīt, ka Balkāni ar to mūžīgajām krīzēm mums visiem bija apnikuši kā rūgta nāve. No otras puses, pēc dažiem gadiem, kad Bosnijā nošāva to jūsu erchercogu, mēs sev par nelaimi dabūjām piedalīdes jau pavisam citā cirkā, vai nav tiesa? Krietni daudzi no mums.

Pagaldē atkal nobliukšķēja pulkveža papēži.

Tā laikam bija gan, ser. Bet man jums jāteic, ka Bosnija no paša sākuma bija šķobīga padarīšana. Jau pati Bosnijas ideja vien ir smieklīga un nepārliecinoša. Lai nu kuram, bet man to vajadzētu zināt, to apliecina mani apbalvojumi. Bet tagad pievērsīsimies saistošākām tēmām.

Pulkvedis izvilka no kabatas biezu vīstokli un nolika to uz galda. Tad uzrunāja Džo, kurš drūmi žļembāja kārtējo kartupeli.

No manas iepriekšējās vizītes, kas notika pirms dažiem gadiem, jūs, jaunekli, atcerēsieties, ka es neatzīstu lielas summas skaidrā naudā. Klausieties, es ar jums runāju. Nekavējoties izvāciet no mutes to derdzīgo dārzeni, citādi es šajā pašā brīdī došos prom.

Niknu skatienu pavadīts, Džo nolika savu kartupeli uz galda. Prasts īru zemnieks, ko no tāda var gaidīt, pulkvedis pusbalsī norūca. Džo ar bārdu noslaucīja muti un nopurināja klēpī iekritušās kartupeļa atēdas.

Tā, es sāku no sākuma, teica pulkvedis. Man šeit ir dokumenti, kas apliecina īpašumtiesības uz zeltraktuvēm Dienvidamerikas kontinentā, lielāko tiesu Brazīlijā. Pieņemsiet kā likmi? Jā?

Džo vēl nebija atvēris muti, lai atbildētu, kad ap galdu sākās bļaustīšanās.

Velns par stenderi, kliedza francūzis, protams.

Izmeklēts pagodinājums, spiedza ēģiptietis.

Bet vai mums nevajadzētu spēlēt ar džokeru? brēca lībietis. Lai atdzīvinātu mūsu augsto-zemo spēli?

Augstās-zemās Brazīlijas zeltraktuves, abi krievi bauroja, sajūsmā pielēca kājās un gandrīz nogāza viens otru gar zemi.

Teicami, paziņoja brigadieris. Aiziet, sākam spēli, kamēr nav pārāk vēls.

Džo negribīgi pastūma savu tupeni maliņā. Noslaucīja rokas gar kreklu un sāka dalīt. Pulkvedim neiekrita kombinācija, un viņš ar dūzi/ kungu pamatīgi zaudēja ēģiptietim un pirmajam krievam. Nākamajā izdalē viņš ar dūzi/kalpu tikpat pamatīgi zaudēja francūzim un lībietim. Trešajā piegājienā vinnestu dalīja britu brigadieris un otrs krievs.

Neviens lāgā nesaprata, vai pulkvedis ar saviem dūžiem tēmē uz augstu vai zemu spēli. Taču visi, izņemot Džo, pēkšņi bija sākuši tik vareni vinnēt, ka par to nelikās zinis. Neviens nelikās zinis arī par faktu, ka pulkvedis bija uzgājis Munka Šondi atstāto ķiploku bļodu un tagad neuzkrītoši šķūrēja tos mutē saujām vien. Ja uz galda atradās bagātību zeme, visam pārējam nebija nozīmes.

Spēle ritēja arvien naigāk, kārtis un zelta raktuves lidot lidoja. Džo nupat bija atvadījies no sava pēdējā poļu zlota, pretī dabūdams simtu absolūti nevērtīgu poļu grošu, un tad iesoļoja drūzu karotājs, kas stāvēja postenī pie ārdurvīm; viņš ieradās ar vēl vienu vizītkarti.

Atkal tas jūsu raitnieks, noņurdēja britu brigadieris.

Džo paskatījās uz kartīti un skaļi izlasīja. Evelyn Barinjj? Tas ir viņš vai viņa? Kāds zina?

Ja pie galda, vai nav vienalga? ēģiptietis nozvaigājās, ar pirkstu drudžaini bakstīdams Džo sānā.

Velns par stenderi, kāda starpība, lai nāk iekšā, jautri bauroja francūzis, reizē ar pirkstu galiem noglāstīdams pamatīgu, biezu līgumu, kas gulēja viņam kabatā.

Man šķiet, es to vārdu kaut kur esmu dzirdējis, britu brigadieris bubināja.

Vēl, auroja krievi, kas bija izvilkuši vodkas pudeli un jau to krietni pa-tukšojuši.

Ir vajadzīga vienbalsīga piekrišana, Džo īdzīgi teica, tādi ir spēles noteikumi. Spēlējam tikai ar tiem, ar kuriem gribam spēlēt. Kā tas izskatās no Lībijas puses?

Paklāji, lībietis guldzeni atbildēja.

Balsojums ieskaitīts. Jūs, pulkvedi?

Man viens pīpis.

Viss skaidrs. Ar visas tautas lēmumu šī persona tiek pielaista.

Džo uzšņāpa uz vizītkartes savus iniciāļus, un drūzu karotājs aizso-ļoja. Pa durvīm ienāca stalts, pašcieņas pilns melnādainis ar tumšām brillēm. Viņš bija ģērbies garā, melnā mantijā, un galvā viņam bija balta, svinīga parūka, visai līdzīga tām, kādas valkā Anglijas tiesneši. Viņam uz pleca saritinājies gulēja mazs radījums ar sniegbaltu kažociņu, galvu un asti glīti paslēpis, lai nevar redzēt.

Melnais tiesnesis nolika uz galda prāvu žūksni Anglijas naudaszīmju un apsēdās blakus francūzim; viņš izskatījās nicīgs un pat vīzdegunīgs. Tomēr neviens uz viņu daudz neskatījās. Kāršu spēlmaņiem nebija laika, viņi lasīja tikko vinnēto zeltraktuvju dokumentus.

Vai drīzāk izlikās lasām. Eiropieši jau bija kunga dūšā. Lībietis ar ēģiptieti bija no jauna aizkūpinājuši Kaira Liecinieka ūdenspīpi un gurdeni padeva viens otram iemutni; abu acis bija stiklainas. Krievu biedri plikšķināja viens otram pa plecu un dungoja "Trešo internacionāli".

Džo, paspēlējis savus simt grošus, piecēlās kājās. Viņš paberzēja acis un izņēma no maisa pēdējo kartupeli. Brigadieris veltīja viņam šķību smaidu.

Jums pietiek, veco zēn? Tikai nesakiet man, ka slavenais Jeruzāle-mes pokera velna pulveris reizi par visām reizēm ir paspēlējis?

Diemžēl ir gan. Rādās, ka vēl viens nabaga īru dūķis ir melns un maziņš varenā britu lauvas priekšā.

Gribat, atdošu jūsu simt grošus? brigadieris noprasīja. Varēsiet iedot kādam ubagam, ja tas nezinās, kas tie tādi ir.

Džo papurināja galvu. Viņš izskatījās noguris un sabēdājies.

Nē, paldies, vilkšos vien uz mājām. Spēlējiet, cik ilgi gribat, tas tips, kas stāv sardzē, pēc tam aizslēgs durvis.

Augstprātīgais melnais tiesnesis ar balto parūku acīmredzot nolēma piebiedroties neapdomīgajam pulkvedim ar blondo parūku; abu likmes kļuva arvien augstākas, abi atkal un atkal zaudēja. Droši vien jau bija vismaz stunda pāri pusnaktij, kad drūzu karotājs atkal ienāca dibenistabā, lai pieteiktu vēl viena potenciāla spēlmaņa ierašanos. Francūzis, ar pirkstu galu glaudīdams matiņus nāsī, izlasīja vizītkarti un ieķiķinājās.

Kāpēc jūs tā izdarāties ar savu degunu, ser? noprasīja pulkvedis.

Kad viņš izgaja no istabas, saulespulksteņa kuranti neizskaidrojami nobimbināja šā vakara trešo pusnakti.

9

Tas ir ļoti juteklīgi, francūzis nomurmināja.

Tā, tūlīt pat izbeidziet, pulkvedis pavēlēja, citādi es slēgšu visas jūsu iespēlētās zeltraktuves.

Francūzis negribīgi izvilka pirkstu no deguna. Atkal ieķiķinājās.

Šī vizītkarte, tas laikam ir joks. Citādi nevar būt.

Vārdu, ser.

Vārda nav. Tā vietā ir zīmējums, uzšvīkāts ar zīmuli: lācis ar pudeli. Tas arī viss.

Pulkvedis pastiepa roku un pievāca vizītkarti. Draudīgā nopietnībā ierunājās.

Ne jau ar zīmuli, jūs, muļķi, tas ir zīmēts ar ogli. Un tā pudele ir viņa zīme. Izbeidziet reiz ķiķināt, it kā jūs tiešām būtu tukšpaurigs idiots.

Kāds viņš? Ko jūs ar to gribat teikt?

Es gribu teikt, ka pazīstu viņa zīmi. Jaunajā Pasaulē būtu grūti atrast kādu, kas to nepazītu. Taču savādi, ka viņš parādījies tik tālu no dzimtenes.

No kādas dzimtenes?

No Ziemeļamerikas rietumu puses. Novadi, kas kopš laika gala bijuši virsaiša Apskurbušā Lāča un viņa senču mantojuma tiesa. Vēsturei nav zināms otrs tik varens indiānis. Viņa valdījumiem nav skaita, bet cita starpā viņš ir septiņu zudušo Sibolas pilsētu mantinieks.

Kādu vēl pilsētu? britu brigadieris ņurdēja, iešļākdams sev glāzē kārtējo viskija devu.

Klausieties, ser, teica pulkvedis, jūs taču Indijā noteikti esat dzirdējis līdzīgas teikas. Septiņas zudušās Sibolas pilsētas ir leģendārās zelta pilsētas, kas atradušās kaut kur Amerikas Savienoto Valstu dienvidrietumu tuksnešos. Konkistadori pūlējās tās atrast, taču viņiem tas neizdevās, jo tālaika virsaitis Apskurbušais Lācis pārspēja viņus viltībā. Es pats esmu ieceļotājs jaunā pasaulē, tādēļ labprāt uzņemtu pie mūsu galda tik ievērojamu spēlētāju.

Es tāpat, žigli piebalsoja ēģiptietis. Zudušajās pilsētās Nīlas krastos kopš vēstures pirmsākumiem ir bijušas neizsmeļamas dārgumu krātuves.

Vēstures mantojums, iebaurojās krievi, laidiet iekšā apspiesto sar-kanādaini.

Lībietis piekrita, noģiezdams, ka sarkanādainiem indiāņiem noteikti varētu noderēt pāris duču tepiķu, ja jau reiz viņi dzīvo tuksnešos tāpat kā beduīni. Britu brigadieris atzinās, ka viņam kārojas palūkoties uz kādu citas pasugas iedzimto. Kas attiecas uz melno tiesnesi, kurš dēvējās par Ivlinu Bēringu, tad tas vienkārši piesita ar pirkstu kauliņiem pa galdu, tā pauzdams savu atbalstu.

Pieņemts vienbalsīgi, brēca francūzis. Virsaitis Apskurbušais Lācis no Jaunās Pasaules tiek uzaicināts iesaistīties spēlē.

Interesanti, vai viņš var apskurbt trakāk par O'Salivanu Bīru? pulkvedis pačukstēja Ivlinam Bēringam, kurš uz īsu bridi nemaz vairs nešķita bargs; žilbinoši balti zobi, bet seja tik melna, ka izskatījās gandrīz zila.

Ar blīkšķi atsprāga durvis, un spēlmaņu priekšā parādījās ērmots tēls, kas nebija nedz tik cildens, nedz arī tik mežonīgs kā visi pēc pulkveža pastāstiem bija gaidījuši.

Sīks, melnīgsnējs vīriņš, kas savu seju un krūtis bija šā tā nopervējis ar brūnganām svītrām, bet gurnus apsējis ar drānu, ko saturēja kopā virve. Viņa mokasīni atgādināja lētas, nomīdītas arābu tupeles, izdilušais, zaļganpelēkais deķis, ko tas bija apmetis ap pleciem, izskatījās pēc kaut kādas pagājušā gadsimta armijas izsniegta ekipējuma, bet pārlieku lielā spalvu galvasrota nemitīgi nošļuka uz acs, un tādēļ viņš atgādināja klejojošu kumēdiņu rādītāju vai huligānisku zema līmeņa šarlatānu. Arī spalvas nepavisam nebija ērgļa, drīzāk jau kāda pilsētas baloža.

Aiz virves viņš bija aizspraudis primitīvi pataisītu tomahauku, akmeni, kas bija piesiets pie sprunguļa, ļoti iespējams, slotaskāta gabala. Toties garais šaujamloks viņam rokā bija reti smalki darināts, trausls un jaudīgs, ar izmeklētiem apkalumiem, un tikpat daiļš bija sarkanais lakkoka bultu koceris. Tik daiļš, ka ari tas izskatījās pagalam neiederīgs.

Šitais parādīja baltajiem cilvēkiem velnu? francūzis ķiķināja.

Bezcerīgi, murmināja ēģiptietis.

Nožēlojami, norūca brigadieris. Ir pilnīgi skaidrs, ka bez impērijas lā lieta neies.

Ja viņa priekšstati par segām ir šādi, man negribas pat domāt, kādi paklāji varētu būt viņa gaumē, teica lībietis.

Apspiestais sarkanādainis, drūmi purpināja krievs.

Pulkvedis nostenējās un pašūpoja galvu, it kā viņam aiz izmisuma trūktu vārdu. Melnais tiesnesis nopūtās un caur tumšajām brillēm palūkojās griestos, it kā lūgdamies tūlītēju kādas augstākas varas iejaukšanos.

Tomēr indiānis, lai cik šaubīga bija viņa āriene, acīmredzot dzīrās t īkoties aplam draudīgi un nešpetni. Savilcis ģīmi ļaunā grimasē, viņš virzījās ap galdu lēnā, šļūceniskā danča solī, augstu cilādams ceļgalus, un, vicinādams savu loku, skandēja kara dziesmu kaut kādā barbaru valodā. Urigadiera uzmanību piesaistīja bultu koceris.

Man tādus ir gadījies redzēt, viņš apstulbis čukstēja lībietim ausī.

Ak tā? lībietis pārvaicāja.

Jā, Tālajos Austrumos. Tas ir japāņu. Tādi mēdza būt samurajiem.

Vērtīga mantiņa? prašņāja francūzis.

Vērtīga gan, es jums teikšu. Tas taču ir vismaz sešsimt vai septiņsimt gadu vecs.

Samuraji? purpināja viens no krieviem. Pienāks ari viņu kārta.

Vai tad japāņi dzīvo Amerikā? neko nesaprazdams, tincināja ēģiptietis.

Kā naglai uz galvas, atbildēja brigadieris. Kā viņš pie tāda ticis?

Blēņas, pēkšņi atsacījies no savas atturības, iejaucās pulkvedis. Katram bērnam zināms, ka Amerikas indiāņu pirmdzimtene ir Āzija, un virsaiša Apskurbušā Lāča priekšteči izsenis ir bijuši lepni karotāji labākajās samuraju tradīcijās. Šis gara mantojums ir cauruncaur īstens.

Tās tupeles, sēca lībietis, mani kalpi staigā uz mata tādās pašās.

Iekams vēl kāds paspēja izteikties, virsaitis vienā mirklī apklusināja visus ar asinis stindzinošu bļāvienu. Kara dancis ap galdu bija beidzies. Viņš pavicināja savu šaujamloku, vēl vienu reizi iebaurojās un blenza lejup uz spēlmaņiem.

Mans ir Apskurbušais Lācis, liels rietumu virsaitis. Hau.

Pulkvedis pieklaudzināja ar steku pa galdu, pieprasīdams klusumu. Tad piecēlās un sasita papēžus.

Hau, kā nu ne. Laipni lūdzam, virsaiti. Mēs te spēlējam ar septiņām kārtīm, augsto-zemo, ar džokeru. Sakiet, lūdzams, kādā krāsā ir jūsu vampums?

Indiānis izņēma no kocera ādas zuteni un izķeksēja no tā zelta tīrradni baloža olas lielumā. Pēc tam izvilka vēl trīs tikpat lielus tīrradņus un novietoja tiem pa vidu uz galda savu tomahauku. Francūzis, būdams krietni vien kunga dūšā, tomēr pamanīja, ka mežonis ar savām zelta olām un tomahauku bija uz galda izlicis krusta zīmi.

Ņemt Sibolas akmeņus, indiānis rūca, tā iezveldams sev pa krūtīm, ka pašam uznāca klepus. Sibolā viss tāds, lasīt pa ielām un taisīt vampumus.

Jauki, virsaiti, mums nav iebildumu. Sakiet, lūdzu, kā jums gadījies ieklīst šajā pasaules nostūri?

Nākt redzēt Austrumu Svētu Pilsētu. Rīt ceļot atpakaļ uz rietumi, būt mājā vigvamā, kad saule rietēt. Bet vispirms spēlēt džokeru Austrumu Svētā Pilsētā.

Kāda runa. Sēdieties, lūdzams.

Virsaitis saķīķerēja Džo atstāto kandžas pudeli un, nadzīgi to pagrābis, iekampa garu malku.

Mmmm, ugunsūdens labs, Apskurbušais Lācis mīlēt ugunsūdeni. Šonakt spēlēt pokeru, vinnēt pulka zelta. Diet saules danci rit, kad saule lēkt, iet mājā. Dod kārtis.

Izgrūdis dobju rūcienu, viņš atkal iebāza roku savā koceri, bet šoreiz izzvejoja kukurūzas vālīti.

Jaunas Pasaules ēdamais, viņš teica un, atiezis zobus, ņēmās krimst vālīti, reizē ar lielām aizdomām skatīdamies apkārt. Tad uzreiz pakampa tomahauku.

Nedot kārtis lielam virsaitim? Nedot kārtis, iet uz kara takas. Nespē-let ar indiāni?

Rāmi, rāmi, veco zēn, kušināja brigadieris. Nevienam te nav nekas pretim spēlēt ar indiāni.

Tieši tā, piebalsoja pulkvedis. Šī ir draudzīga spēle.

Līdz šim, pērkondimdošā balsī izsaucās melnais tiesnesis, kurš ierunājās pirmo reizi, kopš bija ienācis pa durvīm, un viņa balss bija tik valdonīga, ka visi pagriezās un skatījās, acis iepletuši. Un tikai tagad visi pamanīja arī pūkaino radījumu, kas saritinājies gulēja viņam uz pleca, galvu un asti glīti paslēpis, lai nevar redzēt.

Es dalu, melnais soģis paziņoja. Jā, ir mana kārta, un es domāju, ka jums pienākas iepazīties ar gariņu, kas mani sargā, ar manu mazo sarg-mošķi, kas izliekas guļam man pie auss, taču tā nemaz nav, jo patiesībā viņš vispār nekad neguļ. Bongo, sasveicinies ar šiem blēdīgajiem alkatām.

Izdzirdējis savu vārdu, albīnais pērtiķēns acumirklī pielēca kājās, izslējis koši jūraszilās ģenitālijas, un sparīgi ņēmās tās braucīt ar abām dū-ntēm pamīšus, un viņam ne reizi nesamisējās kārtība.

Šim džungļu zvēram, melnais tiesnesis draudīgi sacīja, garšo gurķi. Viņš gan ir pavisam sīciņš, taču spēj apēst pārsteidzoši daudz gurķu. Sākuma likme ir apaļas trīssimt sterliņu mārciņas vai kas vērtības ziņā līdzīgs. Tagad es gribu redzēt zibam jūsu naudu.

Melnais soģis pacēla roku un pamatīgi uzbelza pa galdu.

Laiks, džentlmeņi. Tiesa ir sākusies. Virsaiti Apskurbušais Lāci? Vai jūs nevarētu parūpēties, lai tā pudele nedanco jums acu priekšā? Pulkvedi? Bosnija mani atstāj vienaldzīgu, tādēļ pūtiet savu ķiplokaino dvašu uz citu pusi. Un jums, visi pārējie, es ieteiktu visiem spēkiem turēt ciet savu veiksmi. Jums tā būs vajadzīga.

Mutes palika vaļā, melnais tiesnesis smējās. Albīnais pērtiķēns sparīgi sita dūrē savu ugunszilo locekli, kārtis atkal sāka lidot virmainajā alkohola izgarojumu un hašiša mākoņu dvingā, kas pa šo laiku bija ietinusi galdu, prāti miglojās un domas klīda neceļos šai tumšajā Jeru-zālemes naktī, saulespulkstenis priekšistabā pēkšņi saviedēja šķietamu gaismas staru un iešūpināja savus kurantus, nobimbinādams kādu neredzamu stundu.

Kad jau bija pāri trijiem no rīta, apdullušais Lībijas paklāju tirgonis nošļuka no krēsla un ļengani paslīdēja pagaldē, garāmejot pieķerdamies pie sava blakussēdētāja, bijušā Austroungārijas dragūnu pulkveža, bikšu staras.

Atvainojiet, pulkvedis teica, nevienu neuzrunādams, un pieliecās paskatīties, kas tur pagaldē notiek. Lībietis bija sagumis kņūpus, ar vienu roku apkampis pulkveža zābaku.

Ūja, ūja, pulkvedis čukstēja. Tā nu gan nevajag uzvesties.

Izputināts, iegaudojās lībietis. Vai tad jūs neredzējāt tos vekseļus, kurus es viņam sarakstīju, veselu kaudzi?

Kādam viņam?

Tam nēģerim.

Nē, es koncentrējos uz savām kārtīm. Cik jūs zaudējāt?

Visu. Vispirms es paspēlēju buhāriešus, savus dārgos Buhāras tepiķus, kurus dabūju tikai pirms nedēļas. Pēc tam visus paklājus, kas man ir Tripolē, un tad arī pārdotavu, kurā tie atrodas. Pēc tam savu pilsētas namu un otru namu pie jūras. Pēc tam savas sievas, savus bērnus un kalpus.

Tādā secībā? Jā.

Un jūsu kurts?

To ari viņš pievāca sev. Pēc tam viņš pievāca manu tvaikoņa biļeti, es vairs netieku mājās un palieku šeit, viņa žēlastībā. Un tad vēl tā liktenīgā likme.

Kāda tā bija?

Kazas. Es salīgu par kazu ganu uz veselu gadu. Rītvakar jau stāvēšu dzelkšņainā kalna nogāzē, ēdīšu jogurtu un sarunāšos ar kazām.

Pulkvedis mēģināja pavākt nost kāju. Paspēlējušais ar savu slienaino muti saķēzīja viņa zābaku spodro melnumu.

īsi sakot, viņš jūs aptīrīja līdz pēdējam? Mjā. Ko lai teic, tā smalkā, baltā parūka un melnā mantija, šķiet, liecina, ka viņš ir tiesnesis. Varbūt viņš jūs tiesāja un atzina par vainīgu bezkaunīgā nekrietnībā, ar kādu jūs tos buhāriešus dabūjāt no sava mirstošā brālēna.

Viņš ir tiesnesis?

Tā man rādās. Paskatieties pats.

Lībietis uzsvempās uz ceļiem un pāri galda malai palūrēja uz melnādaini.

Redzat, cik bargi viņš sakniebis lūpas? pulkvedis čukstēja. Redzat to smago, nokārto degunu? Tās spīvās, nesamierināmās acis?

Es neredzu viņa acis, tām priekšā ir melnās brilles.

Bet jūs noteikti varat tās iztēloties. Salti zilas un nesaudzīgas. Varētu pat teikt, nežēlīgas.

Zilas acis? Tādā melnā ģīmī?

Jā, zilas. Varu derēt uz savu dzīvību. Un paskatieties, cik augstprātīgi viņš vēzē roku, dalīdams kārtis. Viņš izskatās pēc faraona, kas māj ar savu dievišķo zizli.

Nobijies un apstulbis, lībietis atkal nošļūca pagaldē. Pulkvedis viņam sparīgi uzsita pa galvu ar steku.

Kas ir? lībietis čukstēja.

Kaut kas vienreizējs. Paskaties, ko viņš tikko uzlika galvā.

Lībietis tupus rāpus izlīda un atkal palūrēja pāri galda malai. Meln-ādainis bija uzlicis uz parūkas zelta diadēmu ar kobru, faraona simbolu.

Ivlins Bērings, pulkvedis čukstēja, bet, protams. Man taču vajadzēja uzreiz saprast. Mūslaikos viņu biežāk piemin kā Kromeras grāfu.

Kas tas tāds?

Jūs nezināt? Mūsdienu faraons, Ēģiptes ģenerālkonsuls. Ap gadsimtu miju viņš divdesmit piecus gadus valdīja Ēģiptē. Sai pasaules daļā neviens nebija par viņu varenāks.

Anglis?

Pats par sevi saprotams.

Angļu lords? Es nezināju, ka lordi mēdz būt tādā krāsā. O, mēdz gan. Viņš ir no senas dzimtas, daudz senākas par anglosakšiem.

Par ko?

Par tiem, kurus jūs esat radis dēvēt par angļiem, par tiem gaišādai-najiem. Viņa ciltsraksti sniedzas daudz dziļāk, līdz tiem laikiem, kad feniķieši savos kuģos burāja uz Angliju pirkt alvu. Pa ceļam tie iegriezās Ziemeļāfrikā, lai no jauna piepildītu savas ūdens krūkas, acīmredzot kāds viņa sencis būs piebiedrojies šai tirdzniecības misijai.

Vai tāpēc viņam uz pleca sēž balts pērtiķis? Jo viņa senči ir nākuši no Āfrikas?

Iespējams. Lai vai kā, nokļuvis Anglijā, tas viņa sencis sāka noņemties ar alvu un kļuva par titulētu magnātu, āre, tā mēs esam atraduši, no kurienes angļu aristokrātijā radusies šī melnā strāva. Un viņam ir daudz slavenu senču. Arī Merlins, piemēram, nāk no šīs dzimtas.

Kas ir Merlins?

Burvis un liels maģijas meistars. Karalis Arturs bez viņa būtu kā bez rokām.

Kas ir karalis Arturs?

Mīļais draugs, jūs jau runājat kā visīstākais kazu gans. Jūsu zināšanas par vēsturi ir vienkārši briesmīgas.

Lībietis, joprojām apkampis pulkveža zābaku, nošļūca zemāk.

Vēsture? Kā es varētu domāt par vēsturi, ja esmu zaudējis visu, pat nākotni.

Ā, nākotne, gandrīz piemirsu. Nākotnes darījumi man ir visai mīļi, un izskatās, ka šobrīd uz galda ir šis tas interesants.

Pulkvedis atstāja pagaldi, ieskatījās savās kārtis un trīs reizes pieklaudzināja ar steku, norādīdams, ka viņš trīskāršo likmi.

Pagāja stunda, un abi krievi apkampušies izģeņģerēja pa durvīm, skaļi raudādami. Viņi ne tikai bija izšķērdējuši naudu, kas viņiem bija izsniegta ateisma veicināšanai Jeruzālemē, bet ari pārdevuši visus boļševiku noslēpumus, un tagad viņiem atlika vienīgi taisnā ceļā doties uz Maskavu, parakstīt atzīšanos, ka viņi patiesībā ir Rokfellera, Krupa un ukraiņu nacionālistu uzpirkti trockistu aģenti, un tikt nožņaugtiem īpašā OGPU pagrabā, kas nesen bija ierīkots šai ļaundarībā vainīgiem noziedzniekiem.

Aiz durvīm melnais tiesnesis ar kobras diadēmu galvā nupat bija beidzis mīzt pret sienu un patlaban nolīdzināja savas mantijas krokas. Krievi izlīda ieliņā, paklupa uz bruģakmeņiem un, ar blīkšķi nogāzušies viņam pie kājām, raudādami palika guļam viens otram virsū.

Laiks, džentlmeņi?

Pagalam, abi krievi reizē nošļupstēja.

Tā nu gan, es manīju, ka pulkvedis šonakt pret jums bija nesamierināmi naidīgs. No otras puses, Austroungārijas armija vienmēr ir centusies nostiprināt Austrumu fronti.

Pulksten četros piecpadsmit rausteklīgais Ēģiptes plantators drebošām rokām sagrāba indiāņu virsaiti aiz elkoņa.

Vai jūs saprotat angļu valodu?

Indiānis mitējās krimst mutē iestūķēto kukurūzas vālīti un ar to iezvēla sev pa krūtīm.

Angļu valoda slikti, bet es liels virsaitis, saprast, ko saka sirds. Uguns-ūdens labs, dzert.

Paldies, bet es jau esmu piedzēries. Tas melnādainis ar pērtiķi uz pleca, kāpēc viņam par visām varītēm vajadzēja mani apspēlēt? Kāpēc es viņam nepatīku? Viņš vinnēja manu kokvilnas ražu desmit gadu uz priekšu. Es esmu izputināts, man vairs nekā nav. Kāpēc?

Kokvilna. Melns vīrs domāt tikai par kokvilnu. Tev ir kokvilna, viņš ņemt.

Vairs nekā nav, ēģiptietis vaimanāja. Viņš nezin kā zināja pat to, ka man ir vanags, un arī to pievāca sev.

Tu vecs, pārāk vecs priekš spoguļiem un vanagiem ar kapuci. Liecies mierā un skaties, kā aiz piramīdām noriet saule. Hau.

Ko?

Sirds. No sirds. Apskurbušais Lācis zināt.

***

Pulksten piecos trīsdesmit britu brigadieris nokrita uz galda, abām rokām saķēris galvu. Pulkvedis piebikstīja viņam pie pleca.

Vai kaut kas nav labi, ser?

Tā ir katastrofa, kaut kas neiedomājams. Es tikko paspēlēju savus pulkus, vai jūs spējat iztēloties? Bombejas ulānus tagad komandēs tas šaubīgais indiānis gurnautā, tas ugunsūdens trekterētājs un vecas armijas segas valkātājs.

Katastrofa, jā, es jūs saprotu. Neliegšos, es vienmēr esmu zinājis, ka virsaiti uzskata par izmanīgu vīru, bet pat man nebūtu ienācis prātā, ka viņš ies tik tālu, pārņems veselu angļu brigādi Indijā.

Ko lai es tagad daru?

Neko, ja nu vienīgi jums izdotos atrast kādu īru, kurš pierunātu virsaiti, lai tas atdod jūsu pulkus. Manuprāt, tā ir jūsu vienīgā cerība. Ejiet un pielūdzieties kādam īram.

Iram?

Jā. Kaut kāda neizprotama iemesla pēc virsaitim kopš seniem laikiem ir vājība uz īriem. Bet kāpēc, Dieva dēļ?

Nav ne mazākās nojausmas. Varbūt viņam šķiet, ka īri arī ļoti ciena ugunsūdeni. Galu galā viņa vārds ir Apskurbušais Lācis.

Pulksten sešos trīsdesmit franču ikonu zaglis un pederasts pielēca kājās un sāka dauzīt galvu pret sienu. Melnais tiesnesis saņēma viņu aiz elkoņa un izvilka pa durvīm.

Esi jel rāms, puis.

Bet, velns par stenderi, vai jūs redzējāt, ko tas pluskainais mežonis ar mani izdarīja, vienā mierā krimzdams savu kukurūzu? Viņš vinnēja visas ikonas, ko es jebkad esmu nozadzis, un piedevām visas tās, kuras vēl nozagšu. Desmit gadu no šī brīža man visas būs jāatdod viņam un j.iatzīstas, kur esmu tās dabūjis. Un zēnus tāpat. It kā ar to vēl nebūtu diezgan, man jāiet dzīvot šķīstītavā.

Kur tāda atrodas?

Kaut kur tepat Vecpilsētā. Tur priekšnieks ir kaut kāds vecs melnsvārcis, kuru sauc par ceptuves priesteri. Man rīt jāierodas šeit, un tad tas īrs, kurš parasti piedalās spēlē, mani uz turieni aizvedīs. Tik ilgi, cik ceptuves priesterim labpatiks, man būs jāvergo pie nokaitētas krāsns, jācep maize krusta formā un jāskaita Esi sveicināta Marija. Tas ceptuves priesteris būs mans uzraugs.

Jāizcieš sods šķīstītavā, domīgi bilda melnais tiesnesis, jāvergo pie nokaitētas krāsns mutes. Un viss zagtu ikonu dēļ. Nudien, indiāņu virsaitis laikam šonakt būs turējis uz jums ļaunu prātu. Kā jums šķiet, vai varētu gadīties, ka viņš ar savu primitīvo prātu ir dusmīgs uz to, ka jūs tirgojaties ar zagtām kristiešu svētlietām?

Velns par stenderi, bet kāpēc? Viņš taču ir mežonis, es neko nesaprotu. Kāpēc es vispār atbraucu uz šo Jeruzālemi un iemaldījos šajā pokerā.

Jā, atsaucās melnais tiesnesis. Jau agrāk ļaudis ir tā sacījuši, un man ir aizdomas, ka tādi būs vēl.

Kad viņš atgriezās pokera istabā, virsaitis Apskurbušais Lācis dejoja pēdējo džigu visgarām galdam. Melnais tiesnesis paņēma ūdenspīpes iemutni un apsēdās blakus dragūnu pulkvedim, kurš omulīgi krumšķināja ķiplokus. Ievilka dūmu. Viņi bija palikuši trijatā.

Džokers Austrumu Svētā Pilsētā, dziedāja virsaitis. Diena nāk, nakts iet, laiks mīzt un likties sust, jauki sapņi jaukos medību laukos, jauks miegs virsaitim Apskurbušam Lācim, virsaitim Dejlācim, virsaitim Dzied-lācim, virsaitim O'īstam O'Salivanam Bīram.

Izgrūdis varenu bļāvienu, viņš izlēkšoja pa durvīm. Melnais tiesnesis noņēma kobras diadēmu un sakārtoja balto parūku.

Vai mums iznāks pa ceļam, pulkvedi?

Pulkvedis piekrītoši pamāja un pasita padusē steku. Abi kopā izgāja no Hadža Hārūna pārdotavas un lēnām gāja pa līko ieliņu. Pār pilsētu bija uzaususi gaisma.

Gara nakts, ierunājās Munks.

Tā jau mēdz gadīties, atbildēja Kairs.

Nogriezušies gar stūri, viņi gandrīz ieskrēja krūtīs angļu policistam. Tas apstulbis blenza uz abu parūkām un tērpiem. Munks ar steku salutēja.

Neraizējieties, ser, mēs visnotaļ spēsim paši atrast ceļu. Šis ir Sudānas augstākais tiesnesis, un es esmu viņa adjutants, pēc drošības norādījumiem Svētajā Zemē par mani pakāpē augstāks ir tikai nelaiķa imperators Francis Jozefs. Esam izgājuši agrā svētceļojumā, lai palūkotos uz ievērojamām šejienes vietām, iekams saradušies lielie pūļi.

Sēr, policists norēja, pakāpās atpakaļ un atdeva godu. Kairs laipnīgi pamāja ar galvu, Munks pasmaidīja, abi nesteigdamies gāja tālāk.

Zini, ko, ierunājās Kairs, šonakt bija vērts negulēt kaut vai tādēļ, lai izputinātu to francūzi. Derdzīgs radījums, man viņš nekad nav paticis. Bet tu saki, viņš arī ir no UIA?

Jā. Viņu pirms kāda mēneša savervēja Nubara Nāves jūras pārvalde. Man tur ir viens tirgotājs, kurš palaikam piegādā derīgas ziņas.

Munks pamāja.

Nubaram tas taču izmaksā baltu naudu, cik spēlētāju jau viņš ir iesūtījis un visu zaudējis. Vai tiešām viņam vēl nav apnicis? Ir nu gan nešpetns, tas albāņu suska.

Traks, tas būtu trāpīgāk sacīts, atbildēja Kairs. Bet nav svarīgi. Mums viņš vairs ilgi nebūs jāpacieš.

Kas viņam ir?

Sifiliss, apmēram pirms desmit gadiem dabūts anālā ceļā. Un man teica, ka jau ceturtajā stadijā.

Kas tev teica, Kair?

UIA aģenti, kas viņam piegādā ziņas par maniem tirgotājiem, par to viņiem nolaiž cenu. Tomēr sifiliss nav viņa lielākā bēda. Tā otra liksta droši vien piebeigs viņu ātrāk. Kā sacīt jāsaka, mazais Nubars Val-lenšteins ir bezcerīgs dzīvsudraba narkomāns.

Munks smaidīja.

Tavas zināšanas visādās ezoteriskās jomās ir vienkārši satriecošas. I )icva dēļ, kādi ir dzīvsudraba mānijas simptomi?

Viņa gadījumā, atbildēja Kairs, nedziedināma lielummānija, ko pavada halucinācijas. Agri vai vēlu viņš sāks mērdēt sevi badā. Mūslaikos tas nav nekas neparasts. Zini, Eiropā dzīvsudraba narkomānu gandrīz nebija, un tad ap sešpadsmito gadsimtu saradās pulka, alķīmiķu aprindās. Pirms tam šādi gadījumi bija divpadsmitajā gadsimtā, arābu alķīmiķu vidū. īsi sakot, kuru katru dienu tā negadās.

Munks atkal pasmaidīja.

Skaidrs. Ja jau mēs esam sākuši runāt par divpadsmito gadsimtu, vai tu esi ievērojis, kādās konjaka pudelēs Džo tur savu kandžu?

Esmu pamanījis, ka tās ir roku darbs, ka tās ir vecas un gadskaitļi uz etiķetēm ir rakstīti latīņu burtiem. Ja atmiņa mani neviļ, tad uz šīs-nakts pudeles bija sacīts A.D. 1122. Kālab tu tā jautā?

Tālab, ka uz visām etiķetēm ir ari kāda zīme, balts krusts uz melna lona, un krustu veido bultas, kuru gali centrā īsti nesaiet kopā. Vai tu zini, kas tas par krustu?

Nē.

Tad klausies, Munks sacīja, šis krusts ir Svētā Jeruzālemes Jāņa bruņinieku ordeņa zīme. So ordeni biežāk dēvē par Hospitāļa bruņiniekiem, jo viņi pēc Pirmā krusta kara šeit nodibināja slimnīcu kristiešu svētceļniekiem. Laika gaitā viņi kļuva par pašu varenāko bruņinieku ordeni un gadu simteņiem saimniekoja Vidusjūras austrumos. Bagātībām, kuras viņi pamazām salaupīja, nav skaita.

Un?

Un kā mūsu Džo ticis pie konjaka pudelēm, uz kurām ir Hospitāļa bruņinieku krusts?

Kairs pēkšņi pasmaidīja, viņš skaidri zināja, kā tas noticis. Galu galā viņš pats bija ne mazums uzdarbojies vēstures slepenajās krātuvēs.

Tad tu saki, šiem bruņiniekiem senos laikos Jeruzālemē bija slimnīca?

Tas viņiem bija tāds blakus darbiņš, iegansts atrotīt piedurknes. Itin drīz viņi jau bija marodieri un bagāti varmākas.

Arī faraoni bija bagāti varmākas, bilda Kairs. Un tie nebija nieka bru-ņinieciņi, kas izlikās cīnāmies kaut kāda dieva vārdā. Viņi tiešām bija dievi.

Un?

Un tagad viņi ir tikai mūmiju pīšļi, ko var dabūt kurā katrā Vidējo Austrumu bazārā. Par dārgu naudu, kā gan citādi, tomēr to var dabūt ikviens, kas spēj saskrabināt naudiņu vienam šņaucienam.

Tu runā par savu spēli, teica Munks.

Nē, par Džo pudelēm. Vai nebūtu loģiski, ja slimnīcā pa rokai būtu ārstnieciska konjaka pudeles?

Kairs smaidīja arvien platāk. Munks apstājās un izbolīja acis.

Tu gribi teikt, ka tās pudeles ir īstas? Jā.

Ka tās Svētajā Zemē divpadsmitā gadsimta sākumā ieveduši Hospitāļa ordeņa bruņinieki?

Tikai un vienīgi medicīniskiem nolūkiem, Kairs smiedamies atbildēja.

Munks izvilka no kabatas pulksteni un atdarīja to ciparnīcu, kas nerādīja laiku. Brīdi lūkojās.

Tātad tu gribi teikt, ka Džo ir atklājis slepenu vīna pagrabu, kurā bruņinieki reiz glabāja savu konjaku? Bet kur tad?

Kairs pacēla patentādas tupelīti un vieglītēm uzsita pa bruģakme-ņiem viņiem zem kājām.

Tur? Kaut kur apakš pilsētas?

Ļoti tālu apakšā, es teiktu. Jeruzāleme kopš tiem laikiem ir nākusi un gājusi, un atkal no jauna uzcelta virs drupām.

Munks noliecās un skatījās uz bruģakmeņiem.

Dziļas pagātnes alas? Bet kā viņš tur nonāca? Ja tādas alas pastāvētu, tad taču ļaudis gadu simteņiem tās meklētu.

Iespējams, ir tikai viens cilvēks, kurš zina par to pastāvēšanu un atklāja Džo šo noslēpumu. Tas ir cilvēks, kuram neviens nekad nav ticējis, kurā neviens vispār nav klausījies.

Munks iebāza pulksteni kabatā. Abi gāja tālāk.

Hadžs Hārūns, cits tas nevarētu būt, teica Munks.

Visticamāk.

Bet viņš nav pie pilna prāta.

Protams.

Viņš pat apgalvo, ka ir nodzīvojis trīstūkstoš gadu garu mūžu.

Tieši tāpēc viņā neviens neklausās. Bet saki man, lūdzams, Munk, ja šis alas tiešām pastāv, vai tevi tās interesētu?

Taisnību sakot, nē. Mana joma, kā tu zini, ir nākotnes būšanas.

Jā, jauna dzimtene visiem ebrejiem. Es zinu.

Un tevi? vaicāja Munks.

Arī mani tas īsti nesaista. Kaut kādā ziņā ari es skatos nākotnē.

Ko tu tur meklē?

Tiesu un taisnību, smaidīdams atbildēja Kairs. Viņš izvilka no mantijas azotes zelta dozīti un paņēma šķipsniņu pulvera. Iešņauca to, un viņa koši zilo acu zīlītes iepletās. Muskuļi ap muti atslāba. Abi jau bija iznākuši netālu no Jafas vārtiem.

Šis mūmiju pulveris uz tevi atstāj diezgan varenu iespaidu, Munks neizteiksmīgi piezīmēja.

Kairs uzsmaidīja tālēm, rāmi palocīja galvu, un viņi gāja katrs savu ceļu.

10

Nekas cits kā kolosāla noziedzīga organizācija, kas darbojās visos Balkānos, un visus savus rokaspuišus darbā salīga Nubars pats, ņemdams vērā vienīgi viņu talantus intrigu vērpšanā, iebaidīšanā, zagšanā un izlaupīšanā.

Albānijas pilī, kur viņa vectēvs deviņpadsmitā gadsimta sākumā bija mācījies no galvas bībeles, Nubars Vallenšteins sēdēja torņa istabā un ul/īgi domāja par depešu, kas lika domāt, ka eksistē vēl viens visu aizmirsts traktāts, kura autors ir slavenākais alķīmiķis pasaules vēsturē, Bombasts fon Hoenheims, kuru biežāk piemin pavārdā Paracelss.

Nubara bibliotēkā glabājās visi sacerējumi, kurus parasti piedēvē dižā sešpadsmitā gadsimta šveiciešu meistara spalvai, un piedevām vēl tūkstošiem sušķainu lappušu, kas bija vai nu viltotas, vai neizburtojamas. Sešu gadu laikā savāktā kolekcija liecināja, cik neiedomājami centīgi bija strādājis viņa aģentu tīkls Balkānos.

Paracelss Bombasts fon Hoenheims.

Hoenheims Paracelss fon Bombasts.

Nubars šajās zilbēs dzirdēja mistisku jēgu, to skaņas vēstīja par slepenām zinībām, kuru valdzinājumam viņš bija ļāvies jau todien, kad pirmo reizi par tām padzirdēja, 1921. gadā, piecpadsmit gadu vecumā.

Vecāmāte Sofija viņam toreiz izdabāja, kā arvien, un viņš sāka rakstīt visiem Balkānu grāmattirgoņiem un bibliofiliem, piesolīdams prāvas naudas summas, ja tiem izdotos sadzīt rokā kaut jele kādu Paracelsa sacerējumu. Lielais karš bija nesaudzīgi pārgrozījis likteņus. Dižas dzimtas bija izputējušas, muižas nonākušas ūtrupēs. Traktāti un folianti pienāca katru mīļu dienu, un gads vēl nebija ne beidzies, kad, pateicoties Sofijas milzīgajai bagātībai un varai, Nubaram piederēja lielākais Paracelsa krājums visā pasaulē.

Taču Nubaram ar lielāko Paracelsa krājumu pasaulē nepietika. Albā nijas Vallenšteinu senajā pilī uzaugušo Nubaru jau bērnībā bija apmājis tradicionālais aizdomīgums un svelošās bailes, kas septiņpadsmitaļ.i gadsimtā bija vajājušas pirmo Vallenšteinu pilskungu un pēc tam ori visus pārējos Vallenšteinus, izņemot pēdējo, Nubara vectēvu, fanātisku izbijušo trapistu mūku, kurš Sīnājā atklāja vecu manuskriptu, kas izrā dījās senākā Bībele pasaulē. Pārbiedētajam vectēvam šī Bībele nekādi ziņā nebija pieņemama, tā noliedza itin visas reliģiskās patiesības, kuras jebkad bija par tādām atzītas, un viņš savā dievbijībā uzņēmās pats uz taisīt pieciešamu oriģinālu, kas apveltītu ticību ar pamatiem.

Parabasts Hoencelss fon Bombenheims.

Pirmo Albānijas Vallenšteinu mocīja bailes, ka viņa nokautā tēvoča, reiz varenā Svētās Romas impērijas ģenerālisimusa, ienaidnieki sūta spiegus, kuriem uzdots viņu nogalināt.

Nākamos Skanderbegus, tos neskolotos algotņus, kas savus dzīves gadus vadīja svešās zemēs, karodami kopā ar jebkuru armiju, kas bija ai mieru viņus pieņemt, mocīja aizdomas, jo viņi neprata apvienot mīlēs tību un jutekļu baudu un ar savām sievām bija nespējīgi. Viņus uzbudi nāja tikai meitenītes, pavisam jauniņas: astoņus vai deviņus gadus vecas.

Aizdomas, kas cēlās pašas sevī un galu galā radīja savu īstenību. Skan-derbegi savos zēnības gados arvien nojauta, ka viņu tēvi ir svešinieki, un uzauguši skaidri un gaiši zināja, ka viņu dēlu tēvi ir svešinieki; briesmīgā izstumtības nasta visu cauru mūžu, dēli bez tēviem un tēvi be/ dēliem, paaudzi pēc paaudzes, un dzimtas tumšā, drēgnā pils drūmi čurn mežonīgas Albānijas klints galā, visu vēju pluinīts un nedrošs cietoksnis nemierīgajā pierobežā, kur beidzas kristiešu Eiropa un sākas turku muhamedāņu valstība.

Hoenbombs fon Celss Paraheims.

Pārmērīgas šaubas un tradicionālas bailes tirdīja Nubaru tāpat kā gadu simteņiem bija tirdījušas visus Vallenšteinus, šos radniecības nesaistītos, aizdomu pilnos karakalpus, kas spīvi neuzticējās nevienam pašu mājās un iztēlojās fantastiskas sazvērestības, kas pret viņiem tiek perinātas ārzemēs. Miglainas, toties plašas sazvērestības, kas izskaidroja pilnīgi visu, kas notika uz zemes. Visa pasaule, tā viņi iedomājās, slepus trina nažus, lai kaitētu šiem nenozīmīgajiem nomaļas Albānijas pils s.iimniekiem.

Un tāpat likās arī Nubaram, kaut arī pils saimniece pagaidām bija viņa vecāmāte Sofija, kas valdīja tajā kā bija valdījusi septiņdesmit piecus gaiļus, kopš viņas nelaulātais vīrs, Nubara vectēvs, bija pārradies no sava neiedomājamā pasākuma Svētajā Zemē, pārradies salauzts un ārprātīgs. Nubars nomanīja šīs pašas pagātnes sazvērestības, un viņa bailes bija tikpat nepārvaramas, cik nekontrolējama bija kreisā plakstiņa nošļūdēšana, kad viņš satraucās, vēl viena pirmā Vallenšteinu pilskunga bēda, kas pēc tam vārdzināja visus vīriešu dzimuma Vallenšteinus.

Tam nebija izskaidrojuma. Ja reiz pirms Nubara vectēva nevienu vīriešu dzimuma Vallenšteinu nesaistīja radniecība, kā iespējams, ka viņiem visiem bija šāda īpatnība?

Uz šo jautājumu nebija atbildes, un skaidrs, kāpēc nebija. Atbildot vajadzētu atzīt, ka Balkānos sekas nav saistītas ar cēloņiem, atzīt neloģiskas ietekmes, kuru juceklīgi žuburainie iznākumi bija neiedomājami mulsinoši, un tādēļ tās vienmēr un allaž bija palikušas nepamanītas, uzskatītas par neesošām.

Hoenbasts fon Heims Parabombs.

Vai, izsakoties īsi un skaidri, Paracelss, pasaules dižākais alķīmiķis.

Sešpadsmitā gadsimta sākumā neilgi bijis medicīnas profesors Bāzeles universitātē. Padzīts no tās par necieņu pret tradīcijām, proti, viņš izskaidroja parādības, kas vēl nekad nebija izskaidrotas, sasaistīja tādas lietas, kādas neviens vēl nebija saistījis, un otrādi, atlaulāja parādības, kas izsenis Iii ja uzskatītas par cieši salaulātām. Jeb, citiem vārdiem sakot, sēja haosu visā tajā krēslainajā teritorijā, kas atradās starp cēloni un sekām.

Ģeniāls, ekscentrisks un nesaticīgs, pats sev devis vārdu Paracelss, jo manīja, ka ar šūpulī doto vārdu viņa vajadzībām būs par maz. Neizmērojami izglītots, dzēlīgs disputos un psihotiski pašpārliecināts, ticēja četriem grieķu elementiem, proti, zemei, gaisam, ugunij un ūdenim, un trim arābu sākotnēm, dzīvsudrabam, sālij un sēram. Atklājis filozofu akmeni, kas viņam ļautu iegūt mūžīgu dzīvību. Pēc kārtas: nopietns zinātnieks, kalnracis, metālu jaucējs tumšās pagraba laboratorijās, sapņiem nodevies klaidonis, politisks radikālis, baskājains kristiešu mistiķis, Un vispēdīgi, visu magu mags, fausts, jaunlaiku pirmais dvēseles pēt nieks. Ģēnijs, kurš pirmais izmantojis minerālus iekšķīgo slimību ārstēšanai, kurš brāķējis tādus dziedināšanas paņēmienus kā asins nolaišana, vēdera iztīrīšana un sviedrēšana.

Nelokāmi aizstāvējis opija un dzīvsudraba tinktūras, neaizstājamus palīglīdzekļus gara meklējumos. Celsheims Parahoens fon Bombs.

Ar to, ka viņam pieder lielākais maga sacerējumu krājums pasaulē, Nu-baram nebija diezgan, viņam vajadzēja visus. Ja viņam nepieder visi līdz pēdējam, tātad kaut kur kāda varā būtu perināt sazvērestības, izmantot kādu neatrastu alķīmijas maģistra meklējumu lappusi, lai viņam kaitētu.

Arī šoreiz Sofija izdabāja viņa kaprīzēm un atvēlēja neierobežotus naudas līdzekļus, lai viņš varētu noalgot literārus aģentus, kas, rauda-mies melnās miesās, meklētu un uzpirktu Paracelsa maz zināmos sacerējumus, kā viņai nevainīgi paskaidroja Nubars.

Apbrīnojami, domāja Sofija. Zēnam vēl nav ne sešpadsmit gadu, un viņa raksturā jau tik koši izpaužas vectēva kaislība uz zinātni.

Taču Nubaru zinātne neinteresēja ij ne drusciņas. Viņa kaislībai bija cita daba, un viņa literāro aģentu tīkls itin drīz bija pārtapis privātā izlūkdienestā ar rūpīgi izstrādātu pārvalžu, aģentu un informatoru hierarhiju, tas nebija nekas cits kā kolosāla noziedzīga organizācija, kas darbojās visos Balkānos, un visus savus rokaspuišus darbā salīga Nubars pats, ņemdams vērā vienīgi viņu talantus intrigu vērpšanā, iebaidīšanā, zagšanā un izlaupīšanā.

Tas bija nepieciešams, jo sacerējumi, pēc kuriem Nubars tagad dzinās, bija vai nu tik reti, vai ari īpašniekiem tik dārgi, ka tos nevarēja nopirkt ne pat kādu naudu. Tos varēja vienīgi izkrāpt vai, ja ar izkrāpšanu neveicās, nozagt.

Un tā jau sešus gadus, kopš 1921. gada pēdējām dienām, Nubars savā Albānijas štābā, Vallenšteinu dzimtas pils torņa istabā, diendienā saņēma slepenus ziņojumus. Rūpīgi un neuzticīgi tos izstudējis, viņš nosūtīja saviem aģentiem norādījumus, un galu galā viņa krājumā parādījās vēl viens nelikumīgs guvums, ar šantāžas vai iekaustīšanas palīdzību iegūts kādā Maķedonijas klosterī vai kādā Bulgārijas grāmatnīcā, vai varbūt kaut kur Transilvānijā, privātā bibliotēkā.

Celss Heimbombs fon Basts.

1921. gadā nodibinājis savu noziedzīgo organizāciju, Nubars to nosauca par Urānistu izlūkošanas aģentūru, jo viņam labpatika tā saradoties ar grieķu debesu dievu Urānu, pasaules pirmo valdnieku, kas bija ilzemdinājis tos senlaiku neradījumus, ciklopus un fūrijas.

Lempīgi, tukšprātīgi gani, kas ar savu vienīgo apaļo aci blenž uz aitas dibengalu? Nevaldāmas, satrakotas sievietes, kas ir tik ķēmīgas, ka pat matu vietā tām ir čūskas?

Jā, šīs ainas Nu baram labi patika. To apslēptā jēga viņa sirdij bija trakoti mīļa, tādēļ viņš savam slepenajam aģentu tīklam piešķīra Urāna vārdu.

Un vēl arī tāpēc, ka zināja: ja pār viņa likteni valda kāda planēta, tad tas noteikti ir Urāns, tāls un noslēpumains, tā patiesā daba nezināma, tā astroloģiskā zīme cēlusies no vīrišķības simbola, sagrozīta, ar melnu caurumu vidū.

Parahofon Bombsfon Heims. Mūžīgais Bombasts.

UIA aģentūru veidoja paši necienīgākie subjekti Balkānu pussalā, tādēļ viņi visi nevarēja būt profesionāli noziedznieki. Gluži dabiski, pulciņā pie kārtīgiem blēžiem un viltvāržiem bija ieslapstījušies ari attapīgi šarlatāni, glumi afēristi, kuru vienīgais talants bija perināt vēl jo sarežģītākus un fantastiskākus plānus, kā noplenderēt Nubara naudu.

Nubaram tas nebija noslēpums. Viņš lieliski zināja, ka ar savu aģentu tīklu divdesmitajos gados Balkānu pussalā ir dzemdinājis veselu jaunu industriju: negodīgi veikalnieki laida tirgū viltotus Paracelsa manuskriptus un traktātus, uzdodami tos par zudībā aizgājušu oriģinālu tulkojumiem.

Lai vazātu viņu aiz deguna, šie viltojumi lielākoties bija savārstīti nevienam nezināmās valodās, teiksim, baskiski vai latviski, lāgiem mirušās vietējās valodās, piemēram, baznīcslāviski, un vismaz vienreiz tā bija tik tāla un arhaiska mēle, ka neviens, kurš jebkad tajā būtu runājis, ne kādi nevarēja būt dzirdējis par Paracelsu, proti, jancīga Centrālāzijas bul durmēle, ko zinātnieki nodēvējuši par B tipa toharu valodu.

Taču Nubara apsēstība ar Paracelsu bija tik milzīga, ka galu galā viņš vienmēr maksāja un nolīga speciālistus, lai tie neiedomājami bezkaunīgos viltojumus pārbaudītu; universitāšu profesoriem tas bija patīkams papildu ienākumu avots un vēl viena industrija, ko viņš pēckara gados bija radījis Balkānos. Jo Nubars vienādvien labprātāk šķērdējās, iegādādamies kārtējo bezjēdzīgo abrakadabru, kauču arī pilnīgi nelasāmu, nevis pieļāva iespēju, ka viņa rokās nenonāks kaut viens autentisks maģistra raksta gals.

Bombasts Parenheims fon Celsho.

Nubars pagriezās un paskatījās uz milzīgo zobenu, kas bija iesliets torņistabas kaktā, precīza tā zobena kopija, ko dižais maģistrs bija pārvedis no saviem noslēpumainajiem ceļojumiem pa Vidējiem Austrumiem un tad devies strādāt kaut kādās venēciešu dzīvsudraba raktuvēs Dalmācijas piekrastē, precīza atrašanās vieta nav zināma, varbūt ne pārāk tālu no Vallenšteinu pils.

Dižais maģistrs apgalvoja, ka zobenu dabūjis no bendes. Tā roktura pogā viņš glabāja savu brinumzālīti, laudanumu, kas bija pagatavots pēc Konstantinopolē iegūtas receptes. Laudanums bija Paracelsa lielākais dārgums, un tādēļ viņš nekad nešķīrās no zobena, pat gulēt ejot ne.

Nubars arī glabāja laudanumu zobena roktura pogā, arī viņš bez tā nelikās gulēt, salts, ciets un mierinošs, tas naktī atradās gultā viņam blakus.

Parabasts Celsensfon Heimbombs.

Viņa priekšā uz ēvelsola gulēja vairāki maģistra Philosophia sajjax un Archidoxa. Abi traktāti Nubaram bija desmitos eksemplāru, un tic visi pilnīgi un galīgi negāja kopā. Rindkopas atradās aplamās vietās vai bija apšķibītas, līdz nepazīšanai mainot nozīmi. Formulas bija pretrunīgas, premisas savstarpēji izslēdzošas. Dažā trūka vairāku lappušu, citā klāt bija nākušas vairākas nodaļas. īsi sakot, nesaskaņu mudžeklis.

Viena bēda bija tāda, ka dižais maģistrs nekad nepārlasīja uzrakstīto, šo darbiņu viņš atstāja citiem.

Otrkārt, daudzi ar viņa vārdu izdoti sacerējumi bija viņa priekšlasī-jumi, kurus bija pierakstījuši apstulbuši studenti, vai arī pārspriedumi, kurus viņš bija diktējis nemākulīgiem sekretāriem, kas nejēdza izsekot līdzi maģistra žilbinoši negaidītajām diatribām. Tādēļ profesori neparko nespēja vienoties par to, kuras grāmatas atzīstamas par oriģināliem.

Likās, dižais dvēseles maģistrs, mags, Fausts, bija izzinājis visas mistērijas un tad pasviedis savas zināšanas gaisā, lai tās tur pajūk un pēc tam gadu simteņiem sastājas neskaitāmos zīmējumos; neapstrīdamās patiesības, ko viņš lika priekšā, bija gluži tikpat pārvarīgas un pretrunīgas kā pati dzīve.

Un, lai jukas būtu briesmīgākas, vēl piedevām bija ari šifrs.

Dižais šveiciešu maģistrs, kā jau visi viņa laika alķīmiķi, savus atklājumus slēpa, paņēmienus, ar kuriem viņš pamatmetālus veiksmīgi pārvērta zeltā, aprakstīdams ar metaforu palīdzību. Zelts varēja būt arī dvēsele un haoss. Un haoss varēja būt esence vai gāze. Arī sērs varēja būt gāze. Vai haoss varēja nozīmēt kādu elementu, kuru viņam tai brīdī negribējās nosaukt. Savuties dzīvsudrabs bija pirmās no nākamības metafiziskajām debesīm.

Hcimbombs Celshoens fon Para.

Pretrunas, minējumi, slepenraksts.

Sešpadsmitajā gadsimtā izlaisti ķēdes posmi.

Neatšifrējami papildinājumi un dzēsumi, ar kuriem manuskriptus bagātināja apstulbuši sekretāri, kas, izvārguši no nepietiekama uztura, cīnīdamies ar piepešiem galvas reiboņiem, nakts melnumā velvētās viduslaiku laboratorijās skrapstināja spalvu, bezcerīgi pūlēdamies pierakstīt dižā maģistra bubināšanu, čukstus atklāto mistisko viedību, kas kopā ar dūmiem virmoja no viņa neskaitāmajiem pelikāniem un alembikiem, tīģeļiem un atanoriem.

Sadulbuši sekretāri dūmu mākoņos truli skrīvē, dižais maģistrs pakrēslī te izslējās pārdabiskā augumā, te sarūk līdz cilvēciskam lielumam, te paslēpjas tumsā aiz darbgalda, kaut ko bubinādams, izgaist pavisam, bet pēc brīža atkal uzrodas migliņā pie darbgalda, aurodams mūžīgas formulas un neiedomājamas patiesības, kuras līdz šim brīdim nekur un nekad nebija atskanējušas. Un visu laiku stāsta par mainīgo un netveramo, par Merkuru, zinību un tirgus dievu, un par dzīvsudrabu, tā elementu, dzīvsudrabu, ar kuru var izdziedināt sifilisu, dzīvsudrabu, metālu māti, ko vajadzēs attīrīt pirms septiņiem pakāpieniem ceļā uz septītajām debesīm pie zelta. Gāze, haoss un dvēsele.

Gāze, mags. Haoss, dvēsele. Fausts garaiņu miglājā lūkojas savos pe-likānos un alembikos, aizdedz arvien jaunus slepenus virumus laika tīģeļos un atanoros.

Hoenbasts fon Heims fon Ho.

Nubaram iekšās ar troksni uzsprāga gāze. Varens pirdiens parāva viņu no krēsla. Viņš skaļi, sāpīgi nožagojās un atkrita krēslā, lai pārlaistu dārdošu pirdienu un šaušalīgu žagu izvirdumu, kas no viņa kuņģa lau zās uz visām pusēm, izplatot gaisā viņa paša gāzi.

Saindēšanās ar dzīvsudrabu, un šī vēl bija tikai viena no pazīmēm; pie tā bija noveduši viņa hroniskie alķīmiskie eksperimenti ar šo metālu. Bija skaidrs, kā gadiem ilga pārmērīga dzīvsudraba tvaiku ieelpošana varēja būt kaitīga, iespējams, pat bīstama. Tomēr Nubars ar to samierinājās, saprazdams, ka, izzinot dižā maģistra noslēpumus, tas būs neizbēgami.

Tikai viena no slimības pazīmēm, bija ari citas. Kuņģa un zarnu trakta iekaisums. Pastiprināta siekalu un gāzes izdalīšanās. Apgrūtināta ūdens nolaišana. Trīces. Psiholoģiska nomāktība.

Maģistrs, haoss. Slepeno garaiņu, pirdienu, gāzveida zelta dvēsele, kas, šķīstīta un šķīstīta, jāpaceļ līdz septītajām debesīm. īsi sakot, mags un mistērijas.

Ho Parabasts fon Heimenbombs.

Tā, nopūloties torņa istabā, jau bija aizritējuši seši gadi, un brīžiem Nubaram uzmācās drūmas domas par to, vai viņš jebkad panāks gribēto. Kā lai viņš savāc visus dižā doktora darbus, ja profesori nespēj izlemt, kuri ir īsti un kuri nav? Ja maģistra viltošana Balkānos kļuvusi par veselu industriju? Un par otru industriju kļuvusi šo viltojumu pētīšana? Gan viena, gan otra nozare tēmēja uz Nubaru, abas uzturēja viņš vienīgais. No viņa apsēstības pārtika veseli blēdnieku un pētnieku karapūļi.

Ņemsim kaut vai Sag[ax. Kura versija bija pareiza? Vai pareiza versija vispār pastāv, varbūt visas ir vienādi pareizas? Vienādi nepareizas?

Arī tu esi tāds dižs sagācis, ja pats domā, ka tu esi? Tā sagādes, ka nemetas?

Pelikāns ar trīcēm, gāzēm un čūlām? Almebiks, kurā juku jukām ir urinēšanas traucējumi un dvēsele? Tīģelis ar pastiprināti izdalītām sieka-lām? Haosa un psiholoģiskas nomāktības atanors? Arhigudriba līdz bezgalībai?

Rimsties, Nubars attapās. Nē. Jāuzmanās, viņš atkal bija zaudējis kontroli. Nemanāmi ieslīdējis tajā miglainajā apjukuma stāvoklī, kas bieži iestājās pēc šķērmām atraugām un sīviem pirdieniem, kas pēkšņi izlauzās no saindēšanās ar dzīvsudrabu. Jāķeras atkal pie darba, līdz pusdienām vēl ir pulka jāpadara. Ņemot vērā, ka viņš ir pavisam jauns, divdesmit vienu gadu vecs, uzdevumi, kurus viņš dzīrās paveikt, bija grandiozi.

Bija silta 1927. gada decembra diena. Nubars iztaisnoja muguru un ņēmās kārtot papīrus uz ēvelsola. Acīs iekrita plāna, bālzilā velūrā iesieta brošūriņa, tik maza, ka to varēja nēsāt svārku kabatā, un neviens neko nepamanītu. Tas taču nevarētu būt dižais doktors, ko? Viņš izvilka grāmatiņu no papīru kaudzes, kur tā bija paslēpusies.

Klejojošā bulgāra neoficiālais ceļvedis pa Balkānu bāreņu (vīriešu dzimuma) namiem, ilustrēts, papildināts ar ugunsdzēsēju kāpņu shēmām un ieteicamiem maršrutiem. Autors anonīms, Mola, 1924.

Nubars pasmaidīja un iebāza brošūru atvilktnē. Nepavisam nebija saprotams, kāpēc kāds no viņa UIA aģentiem bija uzskatījis par nepieciešamu savam ziņojumam kā informatīvu materiālu pievienot šo ļoti piedauzīgo ceļvedi. Viņš bija ziņojumu lasījis un nemanīja tajā neko tādu, kam varētu būt saistība ar klejojošā bulgāra brošūru. Aģentam vienkārši bija kļūmējies, bet varbūt tas ir blēdīgs un nejauks izlēciens? Lai nu būtu, kā būdams, ugunsdzēsības kāpņu shēmas varēs pētīt vakarā, veicot eksperimentus ar dzīvsudrabu. Tagad bija jāpievēršas svarīgākam jautājumam.

Jau trešo reizi šai rīta cēlienā Nubars pārlasīja mulsinošo dokumentu, kas bija pienācis uzreiz pēc brokastīm: tas bija pielikums atskaitei, ko ik menesi iesniedza pārvalde, kura atradas Bulgarijas osta Varna un kuras pienākums bija paturēt acīs visu, kas notiek Melnajā jūrā.

11

Pielikums tika uzdots par stenogrāfiski vārds vārdā pierakstītu sarunu, ko Bračas salā Adrijas jūrā viens no viņa Bulgārijas aģentiem bija risinājis ar kādu ziņotāju, Bračas noziedzīgās pasaules pārstāvi. Aģents bija ieradies salā, lai pārbaudītu baumas, ko bija ieguvis no konfidenciāla avota Vārnā.

Baumas vēstīja, ka Bračā slapstās bez darba palicis horvātu laukstrādnieks no Krkas salas, kurš kādam tūristam bija nozadzis acīm redzami senu manuskriptu. Tika apgalvots, ka nozagtais manuskripts esot Para-celsa "Trīs paragrāfi par franču slimību": sarakstīts 1529. gadā, parādījies Nirnbergā 1530. gadā.

Ziņotājs, noziedzīgās pasaules pārstāvis, stāstīja, ka horvātu laukstrādnieks Bračas salā gandrīz visu laiku atrodoties sļivovicas reibumā. Tomēr, lai gan alkohols bija pamatīgi aptumšojis viņa prāta skaidrību, viņš ietiepīgi pieprasīja trīs tūkstošus bulgāru Ievu par to vien, lai speciālists drīkstētu izpētīt manuskriptu.

Savukārt noziedzīgās pasaules pārstāvis, tālāk raksīja aģents, tikpat piedzēries kā laukstrādnieks un arī no sļivovicas, tieši tikpat stūrgalvīgi pieprasīja trīs tūkstošus bulgāru Ievu ari sev, tikai tad viņš atklāšot laukstrādnieka slēptuvi Bračā, lai aģents pats varētu ar to sazināties.

Noslēgumā aģents ierosināja izmaksāt abas prasītās summas, un viņa priekšnieks Vārnā bija tādās pašās domās. Tika lūgta atļauja rīkoties kā parasti.

Kā parasti?

Nubars nošņācās. Vai tad, kad runa bija par manuskriptu, kas, iespējams, bija īsts Bombasts, kaut kas vispār varēja būt parasts? Un vispār, jo vairāk Nubars domāja par šo ziņojumu, jo lielākas aizdomas tas viņā modināja.

Teiksim, kāpēc šī Adrijas informācija nebija nākusi no Belgradas pārvaldes? Varnai bija jāpatur acīs visa Melnā jūra, kā tai pēkšņi bija ienācis prātā uzdarboties Balkānu otrā galā?

Un, starp citu, cik lielā mērā varēja paļauties uz aģenta stenogrammu? Vai tas, būdams bulgārs, runāja ari horvātiski?

Un tad vēl citas manāmas dīvainības.

Vai tik mazā saliņā kā Brača patiešām bija vajadzīgs ziņotājs, noziedzīgās pasaules pārstāvis? Ko, lūdzu, tur vispār dara noziedzīgā pasaule?

Kāpēc laukstrādnieki no Krkas zog tūristiem manāmi senus manuskriptus un tad aizbēg uz Braču? Kā tas nākas, ka viņi interesējas par latīniski sarakstītiem sešpadsmitā gadsimta prātojumiem par franču slimību? Vai piedzēries horvātu laukstrādnieks vispār zina, kas ir franču slimība? Vai varbūt laukstrādniekam pašam ir franču slimība, un tādā gadījumā, vai tā jau sasniegusi tik vēlīnu stadiju, ka viņa prāts ir degradējies līdz vājprātam?

Kas tie par tūristiem, kas dodas uz mazītiņu Krkas salu, ņemdami līdzi tik vērtīgus manuskriptus?

Vai, palūkojoties uz šo lietu no citas puses, kā uzticamais avots Bulgārijā uzzināja, par ko baumo Krkā? Un kā, pirmais jautājums, bez darba palicis horvātu laukstrādnieks no Krkas varēja atļauties Bračā, otrais jau-tājums, trekterēt importa plūmju brendiju?

Trešais jautājums varētu attiekties uz faktu, ka plūmju brendijs, ko visi te laka vienā lakšanā, bija ražots, kas to būtu domājis, Bulgārijā.

Un, ja mēs turpinām prātot tai pašā virzienā, kāpēc visi šajā padarīšanā iesaistītie prasīja samaksu bulgāru Ievās, ja reiz abas minētās salas pieder Dienvidslāvijai? Kas vainas vecajiem, labajiem dienvidslāvu dināriem?

Nubars izslējās ļoti taisni, turēdams zīmuli gatavībā, apzinādamies savu lomu vēsturē. Dižais doktors bija aizplīvurojis savus atklājumus, lai vestu maldināšanā necienīgos, taču Nubars bija apņēmies būt cienīgs, viņu tik viegli nevarēs apmuļķot. Vai kādam no Krkas var ticēt? Vai var ticēt kādam no Bračas? Ko īsti perina viņa darbinieki no Melnās jūras, prasīdami atļauju Adrijas jūrā rīkoties kā parasti?

Krka un Brača. īsi sakot, kas ir patiesība?

Nubars uzrakstīja garu jautājumu sarakstu, un, iekams uz tiem nebūs saņemtas atbildes, Krkas-Bračas operācijā jauni līdzekļi netiks ieguldīti. Pēc tam viņš jau jutās daudz labāk. Piecēlās un piegāja pie loga ieelpot svaigu gaisu.

Tālumā vīdēja Adrijas jūra. Nubars pārlaida skatienu ielejām, kur zemnieki ara Vallenšteinu zemi, un pavērās uz strādniekiem, kuri vairā kus simtus pēdu lejāk tīrīja pils aizsarggrāvi, lai tajā mazliet vairāk nek.i simt gadu pēc tam, kad viņa vectēvs nozuda Svētajā Zemē un pils pa lika novārtā, atkal varētu ielaist ūdeni.

Tas bija viņa priekšlikums, un Sofija to jūsmīgi atbalstīja, taču viņš to nebija ierosinājis, godinādams vectēva piemiņu. Sasniedzis divdesmit viena gada vecumu un juridiski kļuvis par vīrieti, viņš vēlējās, lai aizsarggrāvis ir vēl viena aizsardzības līnija, higiēnisks izolācijas slānis starp viņu un ārpasauli.

Atbalstījies uz palodzes, Nubars pamanīja, ka viens no dzegas akmeņiem kustas. Kreisais plakstiņš uzreiz nošļuka pār aci. Viņš izķeksēja akmeni no mūra un, izkāries pa logu, notēmēja uz vienu no zemniekiem grāvī.

Aiziet, aiziet svelpdams, kriti nu. Akmens netrāpīja zemniekam pa galvu, kā viņš bija cerējis, tikai ķēra plecu. Tomēr tas nāca no tāda augstuma, ka notrieca vīru gar zemi. Tālu lejā atskanēja sāpju brēciens, pēc tam nikni bļāvieni. Pēdējo reizi vīrs bija redzams, raušoties laukā no grāvja, ar cērti draudēdams strādniekiem grāvja augšmalā.

Nubars ķiķinādams atrāvās no loga.

12

Kārtība. Precizitāte. Higiēna.

Līdz pusdienām Nubars noņēmās ar grāmatplauktu kārtošanu, stumdīja grāmatas uz priekšu un atpakaļ, lai muguriņas veidotu ideāli līdzenu virsmu. Lai šis dienišķais darbiņš sekmētos ātrāk, visu viņa grāmatu muguriņās bija iemontētas mazītiņas metāla plāksnītes, plauktos bija metāla kontakti, kuru rindas beidzās pie slēdža. Katra plaukta galos bija keramikas izolatori. Nubaram vajadzēja vienīgi nospriegot gar plauktu elektrības vadu un paraut slēdzi; uzreiz bija skaidrs, vai rinda bija ideāli līdzena.

Z-z-z-z.

Nubars iestūma neģēlīgo grāmatu vietā un ķērās pie nākamā plaukta.

Bērnībā viņam, sēžot uz poda, patika pieliekties un skatīties starp kājām. Parādās brūna galviņa, tā pamazām stiepjas garumā. Viņš aiztur elpu. Plunkš. Tad viss no sākuma. Ūdenī rāmi riņķo brūni kukurznīši. Viņš parauj ķēdi un, mādams ar roku, noskatās, kā tie aizpeld.

Uz neredzēšanos, mazie draudziņi.

Deviņu gadu vecumā viņš aizrāvās ar taureņiem un sagribēja iemācīties tos balzamēt. Sofija aizrakstīja uz Venēciju, un drīz pilī ieradās jauns, slaiks itāļu lepidopterists, gatavs sākt pildīt balzamēšanas privāt-skolotāja pienākumus. Kamēr Nubars, acis iepletis, liecās pār kiretēm ar taureņiem, piespiedis lūpas starp to košajiem, izplestajiem spārniem, itālis no aizmugures skoloja viņu vēl dažā labā mākā.

Svētdienās privātskolotājs vadāja viņu uz pūtēju orķestru koncertiem Adrijas piekrastes pilsētiņās. Ar sāpīgu pēcpusi sēdēdams uz cietajiem koka krēsliem, Nubars svētlaimīgi skatījās uz mundieriem. īpaši viņu valdzināja zelta trešu kaskādes uz diriģentu frenčiem.

Pienāks laiks, viņš nolēma, un ari man būs lepns mundieris.

Ziemā viņam pēkšņi ļoti iepatikās viens no mehāniķiem, kas gādāja par pils automobiļiem, spalvains, mūždien ar eļļām notriepies tēvainis. Balzamēt taureņus Nubars jau mācēja, un itāļu privātskolotājs bija aizsūtīts atpakaļ uz Venēciju. Ārā bija drēgns un lietains, taču mazā Nubara atklāsmes garāžas bedrē, kur viņš ar abām rokām turējās pie aukstajām, glumajām sienām, bet spalvainais mehāniķis tikmēr nopakaļus elsa un stenēja, bija daudz neprātīgākas nekā gurdenās vasaras baudas, ko viņš ar slaiko, jauno itāli bija iepazinis, noliecies pāri tauriņu traukiem.

Kad beidzās Lielais karš, Nubars bija kļuvis par sīku pusaudzi ar neparasti lielu galvu, šaurām, iedubušām krūtīm un manāmu vēderiņu. Viņa seja bija sīka un apaļa, vājās ačeles izvietotas ļoti tuvu viena otrai. Viņš valkāja apaļas brillītes zelta ietvaros, tādēļ acis šķita saspiestas vēl ciešāk kopā. Divi priekšzobi viņam bija no zelta.

Viņam bija mazs deguns un maza mute, bet lūpas tik plānas, ka pasvilpot viņš nejaudāja. Viņš audzēja īsas, taisnas ūsiņas un taisnos, melnos matus sukāja pāri pierei, slēpdams plikpauribu: mati bija sākuši atkāp ties jau tad, kad viņam bija piecpadsmit gadu.

Silta 1927. gada decembra diena Vallenšteinu dzimtas pils torņa istaba.

Raukdams pieri, Nubars pabeidza kārtot grāmatas; prātā bija ienācis sapnis, kas pēdējā laikā neļāva viņam izgulēties. Sapnī viņš iegāja restorānā ar zīdaini rokās un lika šefpavāram to izcept pusjēlu. Šefam galva bija augsta, balta cepure, un tas godbijīgi klanījās, bet trīs jaunekļi, kas pie kāda galdiņa šņakāja iekšā vistu, skatījās uz viņu un kārīgi smīnēja, no viņu rokām un mutēm pilēja tauki. Viņš pamodās no tā, cik riebīgi viņiem mutē krakšķēja vistas kauli, un saprata, ka neizturami vajag pa-mīzt.

Jau atkal saindēšanās ar dzīvsudrabu?

Parabombheims fon Ho fon Celss. Nemirstīgais Bombasts.

Pagalmā nodārdēja gongs, signāls, ka jāiet ēst pusdienas kopā ar Sofiju. Savācis savas piezīmes par Krkas-Bračas operāciju, Nubars devās lejup pa garajām vītņu kāpnēm.

Viņa iemērca labo rociņu trauslajā porcelāna tasītē, pagrozīja, un, kad viņa to izvilka, no dūrītes pilēja jēlnafta.

Ar valdonīgu žestu viņa to piespieda tieši kartes vidū.

Sofijai ienākot ēdamistabā, no ērģeļbalkona istabas otrā galā sāka dārdēt Baha Si minora mesas pirmie akordi. So skaņdarbu ļoti bija mīlējis viņas nepielaulātais vīrs, Nubara vectēvs, un Sofija to allaž lika spēlēt pils maltīšu laikā. Nubars viegli noskūpstīja vecomāti uz lūpām un devās uz savu vietu galda vidū. Galda galā, netālu no ērģelēm un pretim Sofijai, viss bija uzklāts viņa mirušajam vectēvam.

Sofijai tolaik bija astoņdesmit seši gadi. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā; tā viņa staigāja jau pusgadsimtu, kopš pēdējais no Skanderbe-giem Vallenšteiniem vairs nebija viņu pazinis pēc tam, kad bija piedzimis viņu dēls Katrīns, Nubara vājprātīgais nelaiķa tēvs. Viņai rokās bija melni cimdi un galvā melna cepurīte ar plānu plīvuru, ko viņa pacēla, tikai sēdēdama pie galda. Taču viņas āda bija tvirta, sejā nebija nevienas grumbiņas, un viņa izskatījās daudz jaunāka par saviem gadiem.

Tāds pats iespaids radās, redzot viņas stāju. Sofija bija miniatūra auguma, kas gadu gaitā bija sarukusi vēl vairāk, un tagad viņa nebija daudz lielāka par prāvu lelli. Taisnību sakot, Nubars reizēm mēdza prātot, kas notiktu, ja viņa nodzīvotu vēl desmit vai piecpadsmit gadu. Izgaistot šādā ātrumā, ap to laiku viņa taču nebūs lielāka par zīdaini.

Varbūt tieši tā ari bija domāts. Ko liegties, Sofijai piemita ērmības un dīvainības. Varbūt, gadu desmitiem augusi, viņa tagad bija nolēmusi iziet visus savas neparastās dzīves posmus ačgārnā secībā, atgriezties pie pirmsākumiem?

Lai Sofija varētu sēdēt pie galda, viņai bija īpašs, augsts krēsls ar salokāmām kāpnītēm. Vienīgi ēzdama viņa pa caurumu plīvurā citu pēc cita nesmēķēja melnus turku šerūtus, ārkārtīgi vieglus cigārus, kurus viņai pēc pasūtījuma izgatavoja Stambulā. Nubara pirmās bērnības atmiņas bija šūpulim pāri noliekusies maiga, balta seja melnās mežģīnēs un spēja lavandas smaržūdens un kodīgu cigāra dūmu brāzma.

Toreiz viņa Nubaram šķita ļoti liela, taču, zināms, viņš nenojauta, ka Sofija ir uzkāpusi uz krēsla.

Reiz, sensenos laikos, kad viņa bija pa drusciņai vien atjaunojusi vectēva izputinātās Vallenšteinu bagātības un savā pieticībā vien retumis bildusi kaut vārdiņu, viņu novadā bija iedēvējuši par Sofiju Klusētāju. Nubara zēnībā šo pavārdu lāgiem vēl gadījās dzirdēt, taču šoslaikus viņu sauca vienvienīgi par Sofiju Melnrocīti.

Kālab tā, mēdza skaidrot dažādi. Apkaimes zemnieki uzskatīja, ka viņu tā dēvē tādēļ, ka viņai rokās allaž ir melni cimdi. Tālāk Balkānos gruzdēja aizdomas, ka viņai bijusi svarīga loma teroristu organizācijā Melnā roka; šī organizācija Serbijā čakli rosījās pirms Lielā kara. Savukārt citur Eiropā šis pavārds šķita gluži pašsaprotams epitets dāmai, kas tik vērienīgi un apņēmīgi darbojas naftas tirgū.

Kaut kādā ziņā patiesi bija visi apgalvojumi. Kurš katrs varēja redzēt, ka Sofija valkā melnus cimdus, un pirms kara viņa bija palīdzējusi Balkānu nacionālistu organizācijām. Un, protams, viņas ietekme Vidējos Austrumos bija tik milzīga, ka viņa bija kļuvusi par lielāko naftas tirgotāju pasaulē.

Tomēr neviens no šiem faktiem nebija viņas pavārda rašanās iemesls; patiesībā tas bija dzimis pēc kādas lieki nereklamētas sanāksmes, kas 1919. gadā notika uz citronu baržas; vispār šo tikšanos ietina tik biezs slepenības plīvurs, ka par to bija zināms tikai dažiem visā plašajā pasaulē.

Un ne bez pamata, noskārta šie zinātāji, jo šī tikšanās pierādītu, ka Eiropā pēc Pirmā pasaules kara pastāvējis prātam neaptverami milzīgs starptautisks naftas kartelis.

Notikumu virkne, kas galu galā beidzās ar šo stingri slepeno tikšanos, aizsākās desmit gadus iepriekš. Trīs gadus pēc tam, kad 1906. gadā bija miris viņas mīļotais virs, Sofija pilnīgā vientulībā dzīvoja pilī, kopdama Nubaru, kurš priekšlaicīgi piedzima dienu pēc vectēva nāves. Tomēr galu galā virsroku guva viņas senču neizdeldējamais dzīvesprieks.

Kaut arī divdesmitajā gadsimtā šī patiesība nebija zināma nevienai dzīvai dvēselei, Sofija nebūt nebija albāniete; viņa bija armēniete, un viņas vecvecmāti uz pili pirms divsimt gadiem bija atvedis kāds Vallen-šieinu analfabēts, kurš bija karojis Osmaņu sultāna armijas rindās. Šis Skanderbegs bija palīdzējis apspiest sadumpojušos armēņus, un kā balvu par rokas pielikšanu nežēlīgajā slaktiņā viņam tika atļauts paņemt sav dažus karagūstekņus. Gluži tāpat būtu rīkojies ikviens Skanderbegs, izņemot pašu pēdējo: bez šaubām, viņš izvēlējās tikai meitenītes, pavisam jauniņas, astoņus vai deviņus gadus vecas. Pusducim šādu verdzē sasietu meitenīšu tipinot nopakaļ viņa zirgam, viņš devās atpakaļ uz Albāniju, domās jau izbaudīdams kārigu karakalpa atvaļinājumu.

Tomēr šim senajam Skandcrbegam neveicās. Kad viņš vēl nebija ne sasniedzis Melno jūru, viņam uzbruka armēņu patriotu pulciņš, kas atbrīvoja trīs no mazajām gūsteknēm. Kamēr viņš gaidīja burinieku, ceturtā aizbēga ar laiviņu, bet piektā aizmuka nākamajā vakarā, kamēr Skanderbegs piedzērās, lai viņu izvarotu. Tā nu Albānijas pilī nonāca tikai Sofijas vecvecmāte, nonāca, joprojām būdama jaunava, jo Vallenšteinu karakalpi spēj izvarot vienīgi, būdami lopiski piedzērušies, bet šis Skanderbegs visu ceļu līdz mājām vairs nedzēra, baidīdamies zaudēt ari pēdējo kara laupījumu.

Ap to brīdi, kad tālumā parādījās senču pils, šis Vallenšteins no mie-saskāres vairs nezināja, kur dēties. Kopā ar meitenīti ieslēdzies torņa istabā, viņš drudžainā steigā iztukšoja krūku araka.

Pēc vairākas nedēļas ilgušās atturības dzira iedarbojās uzreiz. Viņš zaudēja pēdējās prāta paliekas un lēja puņķus un asaras; apkārtne izplūda, prāts atgādināja sikspārņu pilnu alu. Kreisais plakstiņš nošļūdēja pār aci, un cirkšņus spieda pārlieku labi pazīstams smagums. Nokritis četrrāpus, viņš ekstātiski līda pie meitenītes, kas bija piespiedusies pie loga aplodas.

Mazā bija nobijusies, taču prāta spējas nebija zaudējusi. Viņa bija gatava izlēkt pa logu, taču vispirms vēlējās palūkot, vai neizdosies, tāpat

kā pārējām, izmantot karakalpa dzērumu. Un viņa ievēroja, ka tā kusti bas ir diezgan nesakarīgas, pēc visa spriežot, nošļūdējušā plakstiņa dēļ.

Tādēļ viņa sāka slavēt šī Skanderbega pasakaino vīrietību. Viņa nedē|u pēc nedēļas gaidījusi šo bridi, viņa teica un sniedza Vallenšteinu karakalpam vēl vienu krūku ar araku, viņa cerot, ka, to izdzēris, viņš tai virsu gulēs divtik ilgi. Tas senais Skanderbegs, histēriski smiedamies par to, kāds viņš varens vīrs, kaut kā uzslējās kājās un iztempa araku.

Kreisais plakstiņš aizkrita ciet. Viņš sazvārojās un ietriecās sienā, neko neredzēdams, metās atpakaļ un izlidoja pa logu, uz ģīmja piezemē damies aizsarggrāvī vairākus simtus pēdu lejāk; uz vietas beigts savās neapmierinātajās kārībās.

Mazo armēņu gūstekni lika pie darba pils staļļos, un tur viņa strādāja, līdz viņai apritēja desmit gadu un viņa bija pārāk veca, lai piesaistītu nākamā Skanderbega uzmanību. Sasniegusi piecpadsmit gadu vecumu, viņa naktīs sāka zagties uz apkaimes ciemiem, nolēmusi atrast tur kādu armēni, kas kļūtu par viņas bērna tēvu un tā palīdzētu šajā barbaru zemē, kurp viņu bija atvedis liktenis, saglabāt armēniskumu. Nepagāja ne ilgs laiks, kad cauri šim novadam gadījās doties ceļojošam armēņu paklāju tirgonim, kurš ar lielāko prieku viņai izlīdzēja. Piedzima meitenīte, un, kad bija pagājuši vēl piecpadsmit gadi, kāds cits klejojošs armēņu paklāju tirgonis kādā no apkaimes ciemiem pavadīja jauku, mīlas priekiem bagātu nedēļu kopā ar citu jaunu armēnieti.

Un tā šīs mātes un meitas, kas mēza Vallenšteinu staļļus, nosargāja savu armēņu asiņu tīrību līdz pat deviņpadsmitā gadsimta vidum, kad Sofija, neievērodama paražu, sev par nelaulātu vīru apņēma pēdējo Skanderbegu Vallenšteinu, Sīnāja bībeles viltotāju.

1909. gadā Sofija pielika punktu oficiālajam sēru laikam un pirmo reizi atkal iznāca no pils. Lauksaimniecība viņu vairs nesaistīja, tādēļ viņa pievērsās enerģētikai un turpat savas muižas zemēs ierīkoja vairākas zemas kvalitātes brūnogļu raktuves. Kad britu jūras kara flote 1911. gadā no brūnoglēm pārgāja uz naftu, Sofija nolēma doties uz Konstantinopoli, lai apgūtu to mazumu, kas Vidējos Austrumos bija zināms par naftu. Cītīgi mācīdamās, viņa nonāca pie pārliecības, ka naftu var atrast Tigras apkaimē.

1914. gadā viņa izdarīja otru spožāko gājienu savā veikalnieces karjerā, Konstantinopolē nodibinādama sindikātu, lai ar angļu naftas sabiedrību un vācu banku palīdzību meklētu naftas atradnes Tigras baseinā, un šim nolūkam dabūdama no Osmaņu valdības nepieciešamo koncesiju.

Par līguma noslēgšanu Sofija sev paturēja septiņus procentus no visiem nākotnes ieņēmumiem.

Kara dēļ sindikāts turpmākos piecus gadus neko nepasāka. Pēc tam, 1919. gadā, Sofija uzaicināja sindikāta locekļus uz to stingri slepeno sanāksmi.

Angļi nekavējoties piekrita, tikpat jūsmīgi atsaucās arī franči, sindikāta jaunākie locekļi, jo Sofija bija attapīgi nodevusi frančiem pajas, kas piederēja nupat sakautajiem vāciešiem. Vidējos Austrumos ar dažādu mandātu tiesībām tagad saimniekoja Anglija un Francija, un abās šajās valstīs naftas sabiedrības, viņas mudinātas, bija veiksmīgi pārliecinājušas valdības, ka sindikāta koncesija attiecas ne tikai uz Tigras ieleju vien, bet arī uz visām bijušās Osmaņu impērijas teritorijām.

Sanāksmei bija jānotiek uz baržas Skodēras ezerā uz Albānijas un Dienvidslāvijas robežas, lai tās dalībnieki varētu ierasties no dažādām valstīm un būtu lielāka diplomātiskā drošība. Pati Sofija Skodērā ieradās jau iepriekšējā vakarā.

Lai nevienam viņas klātbūtne pilsētā neliktos aizdomīga, viņa bija panākusi, lai arhibīskaps viņai par godu sarīko banketu un oficiāli paziņo par viņas ziedojumu vietējās jezuītu koledžas morālās metafizikas katedrai. Taču viņa piecēlās no galda agri, paskaidrodama arhibīskapam, ka viņu moka nierakmeņi.

Kad vēl nebija ausis rīts, zvejas laiva, kuras airi bija aptīti ar lupatām, pa tumšo ezeru veda Sofiju turp, kur bija noenkurota barža.

Ar šo baržu agrāk no ezera uz Adrijas jūru bija vadāti citroni. Skur-binošā citronu smarža bija dziļi iekodusies vecajos, izdilušajos dēļos, un patiesībā Sofija sanāksmei šo baržu bija izvēlējusies sentimentālu iemeslu dēļ.

Jau gandrīz septiņdesmit gadu citronu smarža bija īpaši dārga viņas sirdij, kopš tās tālās jaunības dienas, kad Sofija un viņas Skanderbegs roku

rokā bija klīduši pa pils apkaimes citronu birzīm, smaidījuši un smējušies, un pēdīgi iekrituši zālē un kļuvuši par mīlētājiem, pirmo reizi ar miesu atzinuši viens otru tā senā plaukstoša Vidusjūras pavasara reibi nošajā aromātā.

Barža bija no ārpuses nomaskēta ar māliem, krūmiem un vīten.V jiem, lai tā iztālēm atgādinātu saliņu, taču tās iekārtojums nevarētu būt vēl lepnāks. Krāšņu austrumnieku tepiķu un gobelēnu pārpilnība radīja levantiskas greznības gaisotni. Apspriežu galda nebija, toties aplī bija salikti biezi atlasa spilveni, kuros sindikāta pārstāvji varēja ērti atlaisties un maziem malciņiem baudīt stipru turku kafiju. Garās sveces, degdamas gar sienām, deva maigu, mainīgu gaismu un kopā ar izsmalcināta vīraka traukiem un saldo, neatvairāmo ziedošu citronkoku smaržu izplatīja īsteni austrumniecisku lieglaimi.

Virs spilveniem stieplēs bija atjautīgi iekārts neliels, taču īpaši grezns austrumnieku tepiķis; stieples nespodrajā gaismā nebija redzamas, un izskatījās, ka tur gaisā šūpojas lidojošais paklājs no senām arābu teiksmām. Gaidīdama viesus, Sofija ieņēma vietu uz tā, uz lidojošā paklāja, kas bija pacelts tik augstu, lai viņa ienācējus sveiktu, skatīdamās tieši acīs.

Laivās, kuras airēja par vietējiem zemniekiem pārģērbušies Sofijas kalpi, sāka ierasties Anglijas un Francijas pārstāvji, saģērbušies kā smalki kungi, kas sabraukuši pamedīt. Katrs stādījās priekšā Sofijai, un viņa ar rokas mājienu raidīja visus apsēsties spilvenos. Kad visi bija ērti atlaidusies, viņa apsēdās uz lidojošā paklāja un teica īsu uzrunu, īpaši uzsvērdama, ka sindikātam tagad pieder visas naftas atradnes bijušajā Osmaņu impērijā. Pēc tam viņa aicināja izteikties tos, kas sēdēja uz grīdas.

Uzreiz kļuva skaidrs, ka pārējiem sindikāta locekļiem nav ne mazākās sajēgas, kur atrodas bijušās Osmaņu impērijas robežas. Apļa vidū tika izklātas un pētītas kartes, taču katrā viss izskatījās citādi. Bijušās Osmaņu impērijas teritorija nebija nosakāma, to bija bezcerīgi izpludinājuši pagrimšanas gadu desmiti.

Aizritēja stunda. Anglijas pārstāvji joprojām vienmuļi bubināja, franči joprojām dedzīgi tarkšķēja, taču kopīgiem spēkiem nekas nebija kļuvis skaidrāks. Sofija visu šo laiku nebilda ne pušplēsta vārda, viņa sēdēja uz s.iva lidojošā paklāja pārējiem virs galvas, smēķēja vienu šerūtu pēc otra un vēroja notikumu gaitu. Taču, kad stunda bija pagājusi, viņa laikam pateica kaut ko saviem kalpiem tosku vai gegu mēlē, jo paklājs piepeši sakustējās.

Visi apklusa. Pārstāvji, atlaidušies spilvenos, neticīgi skatījās uz lido-ļošo paklāju, kas lēni laidās lejup apļa vidū un apstājās dažas collas virs grīdas; uz tā nekustīgi sēdēja Sofija: melni cimdi, melna cepurīte un plāns, melns plīvurs, kuram cauri rēgojas šerūts. Tagad visi redzēja, ka viņa kreisajā rokā tur kaut ko līdzīgu izsmalcinātai porcelāna tasītei.

Sofija pastiepa tasīti uz priekšu un noliecās pāri lidojošā paklāja malai. Bridi vērās uz grīdas izklātajā kartē, tad iemērca tasītē labās rokas rādītājpirkstu. Pielika to pie kartes.

Pārstāvjiem aizrāvās elpa. Tur, kur nupat bija pieskāries pirksts, lēni i/platījās smags, stīgrs melnums. Tīra jēlnafta.

Sofija savā nodabā palocīja galvu un izpūta dūmu gredzenu. Viņa bija pieskārusies Konstantinopolei, izdzēsusi to ar naftu. Lidojošais paklājs līgani virzījās pa apli, visu laiku turēdamies dažas collas virs grīdas, un blīvā, melnā līnija, ko atstāja Sofijas pirksts, sāka stiepties garumā.

No Konstantinopoles viņa zinīgi lidoja uz dienvidiem gar Vidusjūras Austrumu piekrasti.

Lidojošais paklājs apstājās. Sofija atkal iemērca pirkstu pienbaltajā porcelāna tasītē. Delegāti kā apburti liecās uz priekšu un aizturēja elpu: Sofija nonāca pie Sarkanās jūras un ātri virzījās par kreisi gar Arābijas pussalas galu, pāri ūdeņiem dodamās uz Persijas līča pusi, un jēlnaftas līnija devās viņai līdzi.

Pārstāvji piemiedza acis. Lidojošais paklājs pārslīdēja pāri Abadanai un nesatricināmi devās uz ziemeļiem, turp, kur pletās Melnā jūra, un Sofijas melnās līnijas ietvertā teritorija pamazām ieguva elipses apveidus, iezīmējot milzīgas platības, kurās atradīsies visas nākotnes naftas ieguves zemes Vidējos Austrumos: visas, izņemot Persiju.

Vēl pēdējo reizi pirksts tika iemērkts jēlnaftā, un elipses loks noslēdzās. Līnija bija atkal nonākusi pie Konstantinopoles, Osmaņu impērijas agrākās galvaspilsētas.

Sofija triumfējoši pacēla plīvuru, tā bija vienīgā reize, kad delegātiem bija ļauts ieraudzīt viņas seju. Viņa apmierināti smaidīja un pūta šerūta dūmus, taču ļoti iespējams, ka vēlāk viņi vislabāk atcerēsies, cik sapņainas tobrīd bija viņas acis. Tik tiešām, viņa izskatījās uz pusi jaunāka par saviem gadiem, un tas vien bija pārsteidzoši. Tomēr viņus apstulbināja mīlīgums viņas acīs, neko tādu viņi šādā brīdī nebija gaidījuši.

Gandrīz šķita, ka viņa šī vienreizējā mirkļa dramatisko sakāpinātību bija radījusi ar bērna nevainīgo vientiesību.

Jā, viņiem nebija šaubu. Nevainība. Viņu priekšā bija nevainība.

Sofija bikli pasmaidīja, un piepeši viņas seja kļuva nopietna. Vēl viena pavēle tosku vai gegu mēlē, un lidojošais paklājs apstājās apļa vidū tieši virs kartes. Viņa iemērca rociņu trauslajā porcelāna tasītē, pagrozīja un, kad viņa to izvilka, no dūrites pilēja jēlnafta. Ar valdonīgu žestu viņa to piespieda tieši kartes vidū.

Nepārprotami melns rokas nospiedums pašā Vidējo Austrumu sirdī. Sofija izpūta dūmu gredzenu. Spilvenos zvilnošajiem pārstāvjiem aizrāvās elpa.

Lidojošais paklājs līgani cēlās augšup, pavirzījās atpakaļ un apstājās aiz apļa robežas. Pēc kārtas ieskatījusies ikkatram acīs, Sofija nolaida plīvuru. Valdonīgi pavicināja šerūtu un klusi ierunājās.

Jā, kungi, tagad jūs redzat. Bijusī Osmaņu impērija ir mūsu rīcībā, šī ir teritorija, kas saskaņā ar koncesiju pienākas mums. Mēs esam vienojušies ar jūsu valdībām, un ar šo es svinīgi pasludinu, ka mūsu sindikāts uzsāk savu darbu. Jūs atgriezīsieties savās zemēs un dosiet nepieciešamos rīkojumus. Mēs nekavējoties sāksim rakt, sūknēt un piegādāt.

Tāds bija spožākais gājiens viņas veikalnieces gaitās. Traukdamās uz smalka lidojošā paklāja, Sofija Klusētāja dažu minūšu laikā bija aplidojusi visus Vidējos Austrumus un pārtapusi Sofijā Melnrocītē.

Citronu smaržas piesātinātās baržas lepnajā austrumnieku kambarī darbu uzsāka milzīgs starptautisks kartelis. Un šo sīko armēnieti melnajās drānās tie ļoti nedaudzie, kas varas krēslainajos visaugstākajos līmeņos zināja par viņas īsteno lomu pasaulē, turpmāk dēvēs par Madamc Septiņi procenti no bagātīgākajām naftas atradnēm zemes virsū.

*

Nafta un neizmērojama bagātība.

Tomēr sīciņajā vecītē joprojām mita neticamā nevainība, ko ļaudis bija pamanījuši citronu smaržas piesātinātajā baržā, kur viņa bija slīdējusi pa gaisu uz lidojoša paklāja, nevainīgā vientiesība, kas bija mājojusi astoņus gadus vecajā zemnieku meitenītē, kas pie novārtā pamestās pils vārtiem bija atradusi vājprāti, pēdējo Skanderbegu Vallenšteinu, kurš pēc pārvarīgiem pārbaudījumiem Svētajā Zemē bija pārradies mājās, un Sofija ar savam vecumam raksturīgo nesatricināmo ticību iemīlējusi viņu ar mūžīgu mīlestību.

Nudien, joprojām mēdza būt rīti, kad Sofija cēlās ilgi pirms gaismas svīdas un, smaidīdama savādu, tālu smaidu, klusi kāpa pa pils kāpnēm uz pamestu kambari dziļi tās pamatos, kalpotāju virtuvi, kur viņa bija piedzimusi un kopā ar savu māti dzīvojusi mūža pirmos gadus, bet vēlāk viņas abas tur bija kopušas un savās salmu cisās uz akmens grīdas izlolojušas dzīvei pēdējo Skanderbegu Vallenšteinu.

Šo telpu Sofija bija saglabājusi tieši tādu, kāda tā toreiz bija, kailas sienas un mazs pavards, pāris vārāmpodu, salmu cisas un slota aizdurvē.

Tādos rītos viņa ņēma slotu un ar lepnumu slaucīja virtuves grīdu. Ģērbusies savā vienkāršajā, melnajā kleitā, ar melno cepurīti un melnajiem cimdiem, viņa nometās ceļos un berza izdilušos akmeņus. Sasmalcināja dažus neesošus dārzeņus, vēlreiz nometās ceļos, izmazgāja un izkāra žaudēties neesošas lupatas, darīja savus bērnības darbiņus un dungoja armēņu bērnu dziesmiņas.

Viņa atkal, kalpi bijīgi čukstēja, piespiedušies pie logiem.

Sofija bija lauzusi gūžu, un kauli nebija saauguši, kā pienākas, tādēļ viņa staigāja nedroši, saliekusies viduklī, ar rokām tvarstīdama gaisu, lai nepakristu. Un šajās dienās šķita, ka salīkusi vecīte, kas tik sīciņa un trausla staigāja pa pagalmu, kuru katru brīdi satvers garām slīdošu vēja pūsmu, kas viņu pacels pāri mūriem un citronkoku birzīm viņas atmiņu liegajā saulgozī.

Viņa atkal, kalpi bijiīgi čukstēja, piespiedušies pie logiem, lai redzētu, vai sīciņā pilskundze vēl nav viņus pametusi. Varbūt viņa jau ir

aizlidojusi, un savadais, talais smaids no bcrna sapņiem beidzot devies uz debesīm.

*

Ēdamzālē turpināja skanēt Baha Si minora mesa, solo mijās ar kora at bildēm. Sofija paņēma divas jēra karbonādes, pagaidīja, kamēr tiks ap kalpota tukšā vieta galda viņā galā, un tikai tad paņēma dakšiņu. Nubars jau bija piestūķējis muti ar brūnu maizi un sācis griezt vārītus dārzeņus.

Tu tomēr varētu paņemt kaut vienu karbonādi, viņa maigi mudināja, taču Nubars nelikās dzirdam. Viens no svarīgajiem solījumiem, kurus viņš bija sev devis divdesmit pirmajā dzimšanas dienā, bija veģetārisms.

Es uzdūros apbrīnojamam vēsturiskam pētījumam, viņš teica, mainīdams sarunas tēmu.

Sofija nopūtās.

Kas tad nu šoreiz?

To sarakstījis kāds skots. Nosaukums ir "Pierādījumi sazvērestībai pret visām reliģijām un Eiropas valdībām, kas perināta slepenās sapul cēs, kuras noturējuši masoni, ilumināti un lasīšanas pulciņi".

Sofija pašūpoja galvu.

Nevajag, Nubar, lūdzams. Ko tas viss nozīmē?

Tieši to, kas nosaukumā sacīts. Saproti, izrādās, ka Tempļa ordenis netika vis iznīcināts 1364. gadā, kā visi domāja. Templieši turpināja pastāvēt kā slepena biedrība, kuras mērķis bija gāzt visas monarhijas un pie viena ari pāvestu, un pasaulē nodibināt republiku, kurā valdītu viņi. Sākumā viņi indēja karaļus, mazpamazām, lai izskatītos, ka tie ir zaudējuši prātu, kā jau ne reizi vien. Pēc tam, astoņpadsmitajā gadsimtā, viņi uzkundzējās masoniem. 1763. gadā viņi nodibināja slepenu literāru biedrību, kuru šķietami vadīja Voltērs, Konkordē un Didro. Bet patiesībā to visu nemaz nedarīja templieši. Tur bija nomaskējušies viņi.

Sazvērestība? jautāja Sofija. Vēl viena sazvērestība? Kas ir šie "viņi"?

Zīdi, protams.

Ak, Nubar, nevajag. Tikai ne šīs blēņas.

Bet, baba, tās nav blēņas, tā ir patiesība. Un viņi iet daudz tālāk nekā templieši, es tev pierādīšu.

Tagad sarunas tēmu mēģināja mainīt Sofija.

Kas ir tajās kastēs, kuras vīri šorīt stiepa augšā tavā tornī?

Cinobrs, baba.

Cinobrs? Atkal cinobrs? Tev taču to atveda tikai pirms nedēļas.

Jā, bet maniem eksperimentiem vajag daudz dzīvsudraba.

Pastāsti, kas tie tev par eksperimentiem. Interesanti?

Jā, bet es tev pastāstīšu kādu citu reizi. Vai tu kādreiz esi dzirdējusi par Mānī vai par Kalna Veci? Vai par Osmānbeju?

Sofija apmulsa.

Neatceros. Vai viņi dzīvo kaut kur te tuvumā?

Nepavisam. Mānī Persijā trešajā gadsimtā nodibināja maniheismu. Kalna Vecis komandēja asāsīnus, muhamedāņu sektu, kas ari ir dibināta Persijā. Viņi abi bija žīdi. Bet Osmānbejs bezbailīgi atmaskoja sazvērestību, ko žīdi perināja, lai sagrābtu kundzību pār pasauli.

Ak, Nubar. Vai tu negribi labāk palasīt katolikosu Nersesu IV? Viņam ir tik jauka dzeja. Tā palīdzēs tev nomierināt nervus.

Un masonu dibinātājs, dedzīgi turpināja Nubars, ari bija žīds, un daudzi itāļu kardināli ir žīdi. Viņi cer drīz būt vairākumā, tad viņi varēs ievēlēt žīdu pāvestu. Tu zināji, ka Franču revolūcija bija žīdu un masonu sazvērestība?

Smiekli nāk. Vai tu nupat neteici, ka žīdi astoņpadsmitajā gadsimtā pakundzēja masonus? Kāpēc viņiem to vajadzētu darīt, ja viņi masonus būtu nodibinājuši?

Tāpat kā vienmēr. Zīdi noslēdza slepenu līgumu ar templiešiem un pēc tam tos pakundzēja, vēlāk viņi tieši tāpat izrīkojās ar masoniem. Masonu lielmeistars vienmēr ir bijis žīds, un, ja lielmeistars masonam liek kādu nogalināt, tad viņam tas ir jādara, pat ja tas būtu iekšējās padomes loceklis. Cilvēks, kas nav žīds, nemaz nevar kļūt par trīsdesmit trešā grāda masonu. Tajās savās ložās viņi izmanto čūskas un faila simbolus.

Tev vajadzētu atrast sievu, Nubar.

Vai tu esi dzirdējusi par seru Džonu Retklifu?

Nē.

Tas bija viens anglis, kurš sarakstīja autobiogrāfisku romānu ar nosaukumu "Biarica". Tur vienā nodaļā viņš apraksta slepenas sanāksmes, ko kādā Prāgas kapsētā notur divpadsmit žīdi, kas pārstāv divpadsmit ciltis. Romānam ir divas versijas. Pirmajā sers Džons ir galvenais rabīns vien.i 1880. gada sanāksmē, un viņš tur saka runu, sludinādams, ka pasaulē jā valda žīdiem. To viņš uzrakstīja, jo gribēja viņus apmuļķot, bet nei/ devās, un otrajā versijā viņš uzrakstīja patiesību.

Kāda ir patiesība?

Ka viņš ir angļu diplomāts, katolis, un varbūt viņam vajadzēs samaksāt ar dzīvību par to, ka viņš romānā ir atklājis pasaulei šo sazvērestību Prāgas kapsētā.

Kas ar viņu notika?

Viņš samaksāja ar dzīvību.

Sofija šūpoja galvu.

Kādas šaušalīgas fantāzijas, Nubar. Un tu taču vispār nekad neesi redzējis nevienu žīdu.

Nevienu, kas neslēptu, ka ir žīds, vai to atzītu. Bet man ir šādas tādas aizdomas.

Ak debess, Nubar. Man liekas, tev vajadzētu padzīvot pie mhita-riešiem.

Nubars savilka skābu ģīmi. Mhitarieši bija mācītu katoļu armēņu mūku ordenis, kura mītne agrāk atradās Konstantinopolē, bet tagad Venēcijā. Viņi izdeva grāmatas armēniski, un Sofija apbrīnoja to, kā viņi prata askētisku dievbijību apvienot ar literārām nodarbēm, iespējams, tāpēc, ka tas viņai atgādināja Nubara vectēva mūža darbu Svētajā Zemē; kad Sofijai šķita, ka Nubars pārlieku aizraujas, viņa allaž mudināja to doties pie mhitariešiem. Tie uzņemtu viņu atplestām rokām, jo Sofija bija viņu galvenā labdare. Taču Nubaram nebija ne mazākās vēlēšanās atpūsties pie mūkiem Venēcijā vai jebkur citur.

Es tev pateikšu vienu lietu, viņš atsaucās. Es nekad mūžā nebraukšu uz tādu pilsētu, kurā ir tuneļi pazemes vilcieniem.

Kāpēc tad tā?

Tāpēc, ka šādi žīdi grasās uzspridzināt pilsētas. Sagaidījuši īsto bridi, viņi sagrābs pazemes vilcienus un braukās apkārt, spridzinādami bumbas.

Vai tā maize tev tiešām nāk par labu, Nubar?

Jā, tā ir jauna maize, no veseliem kviešu graudiem.

Varbūt iedzersi mazu glāzīti vīna? Vīns veicina gremošanu.

Nē, baba, paldies. Veģetārietim jābūt atturībniekam. Nav nekā svarīgāka par iekšēju un ārēju tīrību.

Ak, Sofija nopūtās, es tevi galīgi nesaprotu. Bet es jau esmu veca, un pasaulē ir pārlieku daudz noslēpumu.

Nubars sparīgi māja ar galvu. Pieliecās uz priekšu.

Šķietami neatminamu noslēpumu?

Tā izskatās. Meklēt naftu ir daudz vienkāršāk nekā saprast, kas noliek cilvēku prātos.

Es tev pateikšu vienu citātu, baba. Pilnīga patiesība ir atrodama šajā formulā, kas var kalpot kā atslēga veselam pulkam trauksmainu un šķietami neatminamu noslēpumu. Ko tu par to saki?

Manuprāt, tās ir blēņas. Pilnīgu patiesību var atrast vienīgi Dievā, un Viņš ir pārāks par cilvēku saprašanas spējām. Kas tas par lozungu? Kaut kāda fašistu vai marksistu ideoloģija?

Taču Nubars pēkšņi negribēja atbildēt.

Ne gluži, viņš atsaucās un uzreiz uzdeva kaut kādu jautājumu par savu vectēvu, abu neredzamo galdabiedru, kura jēra kotletes šobrīd tika aizvāktas, priekšā noliekot trauciņu ar augļiem; runādama par viņu, Sofija acumirklī aizmirsa visu citu un vienā lēcienā pārlidoja pāri gadu desmitiem.

Divas nedēļas vēlāk, tumšā, vējainā vakarā, Nubars savā torņa istabā kluk-nēja pie darbgalda, īdzīgi ieelpodams indīgos dzīvsudraba tvaikus un ļaudamies juceklīgām domām. Eksperimentus ar dzīvsudrabu viņš bija uzsācis agrā pēcpusdienā, un šobrīd uz darbgalda bija sarežģīts peli-kānu un alembiku, tīģeļu un atanoru juceklis, kas sīca, guldzēja, šņāca un meta burbuļus.

Nubers nošņācās. Dziļi ievilka elpu un sāka klepot.

Viņš labi zināja, ka hroniska saindēšanās ar dzīvsudrabu var izraisīt delīriju, kas necik daudz neatšķiras no vājprāta, tomēr šīs zināšanas viņu nespēja aizkavēt. Šādas briesmas bija neatņemama viņa eksperimentu sastāvdaļa.

Varbūt tas jādara tūkstošiem reižu, rakstīja Paracelss, kamēr iestāsies tā neatkārtojamā apstākļu sakritība, kurā var rasties mūžīgās d/i vības filozofu akmens.

Filozofu akmens. Mūžīgā dzīvība. Vai viņš pēdīgi būtu ceļā uz to? Un tikai tāpēc, ka viņa rokās nonācis ērmots ziņojums, kas slepus nosūtīts no kādas poļu kopsaimniecības Palestīnā?

Šim ziņojumam Nubars bija uzdūries Jaungada dienā, pēc pusdienām. Paēdis viņš allaž likās gulēt diendusu un ņēma līdzi žūksnīti UIA ziņojumu, lai būtu vieglāk aizmigt. Todien nosnausties neizdevās. Uztrūcies sēdus, viņš atkal un atkal pārrasīja neparasto ziņojumu ar neiedomājami savādo nosaukumu.

Pazudušais grieķis un Lielais Jeruzalemes pokers

Pazudušo grieķi, par kuru šeit bija runa, sauca Odisejs, un viņš agrāk bija UIA Itakas posteņa priekšnieks. Pērnruden viņš, kā parasti, aizgāja atvaļinājumā, bet pēkšņi paziņoja, ka dosies uz Jeruzālemi, jo vēloties apmeklēt svētvietas. Un tad viņš pazuda, vienkārši izgaisa bez pēdām. Nedz no viņa, nedz par viņu nebija nekādu ziņu, līdz piepeši UIA Salonīkas posteņa kabinetā kādu decembra rītu pēkšņi bija uzradies šis ziņojums, acīmredzot kāda neidentificēta persona to bija iemetusi pa vēdlodziņu. Ziņojums reizē bija atzīšanās un izmisīgs sauciens pēc palīdzības.

Sākumā pazudušais grieķis atzinās, ka, dodamies uz Jeruzālemi, nebūt nav vēlējies apmeklēt svētvietas. Viņam svētvietas ir dziļi vienaldzīgas, viņš rakstīja, visviens, Jeruzālemē vai kur citur. Viņš turp devās tikai tāpēc, ka vēlējās iespēlēt kaudzi naudas Lielajā Jeruzālemes pokerā.

Ko, Ј0? Nubars brīnījās; par tādu spēli viņš neko nebija dzirdējis. Ziņkārība bija pamodināta, viņš lasīja tālāk.

Un tā kādu dienu pazudušais grieķis ar visai ievērojamu naudas summu bija uzsācis spēli. Pienāca vakars, viņš bija itin pieklājīgi vinnējis.

Taču viņam misējās, spēlēdams viņš dzēra, un alkohols atraisīja viņa mēli, kaut arī parasti viņš bija izmanīgs tips, ko daudzināja kā asprātīgu un atjautīgu taktiķi. Dižīgs un, iespējams, nedaudz ieskurbis, viņš sāka plātīties, kāds viņš izmanīgs kramplauzis un cik Palestīnā viegli laupīt. Cit-starp viņš pieminēja, ka pa ceļam uz Jeruzālemi aplaupījis kaut kādu mājeļu puduri, ko saucot par kibuci. Tas bijis pavisam mazs, putekļains kakts, ļoti nabadzīgs. Visi iemītnieki bijuši uz lauka, un viņam pieticis ar pāris minūtēm, lai savāktu vērtīgās mantas un lasītos prom.

Ja, protams, čemodānu ar veciem, salauztiem poļu pulksteņiem var saukt par vērtīgām mantām, viņš smiedamies piebilda. Nekā cita viņiem tur nebija, tad nu pievācu tos pašus.

Pārējie spēlmaņi pie galda smējās, taču daži nesmējās. Vismazāk uzjautrināts, liekas, bija viens tips, vārdā Šondi. Un tad pazudušo grieķi piemeklēja katastrofa.

Vispirms viņš paspēlēja šim Šondi visu naudu, kas viņam bija līdzi. Nieka divos piegājienos. Nākamajā partijā viņš paspēlēja neaizskaramo rezervi, ko bija paslēpis savā viesnīcas istabā, paspēlēja ar labākajām kārtīm, kādas viņam pokerā jebkad bija kritušas, un piedevām ari čemodānu ar vecajiem poļu pulksteņiem, kurpes un zeķes. Tad viņš gribēja mukt prom, uz Itaku, kaut vai basām kājām, taču izrādījās, ka viņš nespēj piecelties.

Kā liekas, līdzko šis Šondi sāka spēlēt pret viņu, tā cits spēlmanis ņēmās viņam uztiept pudeli ļoti veca konjaka. Vismaz tā šis spēlmanis, aušīgs īrs, apgalvoja, tas esot konjaks, un pudele tik tiešām izskatījās ļoti veca. Pazudušais grieķis ļāvās pierunāties un dzēra, ka klunkšķēja vien, taisni no pudeles, līdz tā bija tukša. Rīklē dzēriens salija itin gludi, taču pēc tam kļuva skaidrs, ka īrs bija viņu piemānījis. Pudelē nemaz nebija konjaks, bet kaut kāda pašdarita īru žļurga, kandža, tā laikam to sauc. Pazudušais grieķis piepeši atklāja, ka no vidukļa uz leju viņš ir kā nolēmēts.

Jā, tādas izjūtas kādu laiku mēdz būt, īrs mundri norādīja, kamēr cilvēks vēl nav pieradis. Pēc tam paralīze lielākoties iestājas nevis no vidukļa uz leju, bet no kakla uz augšu, vai jūs spējat izsekot manai domai?

Pazudušais grieķis papurināja galvu. Viņš zināja, ka vairs nevienam nespēj izsekot, šis kāršu galds ir izrādījies slazds. Dalīt vajadzēja melnādainim arābu paltrakā un arābu galvautā, šis tips plati smaidīja un bija tik melns, ka izskatījās gandrīz zils. Smaidīdams līdz ausīm, melnādainis aši izda līja kārtis, un pazudušais grieķis atkal zaudēja Šondi, kurš, liekas, sevišķi veikli spēlēja uz nākotnes darījumiem. Grieķis paspēlēja savas Itakas saimniecības olīveļļas ražu divdesmit gadu uz priekšu. Pēc tam viņš pa spēlēja olīveļļu, ko tikpat ilgā laikā izspiedīs viņa brāļi, tēvoči un brālēni.

Pazudušais grieķis pinkšķēja aizvilkdamies. Viņa ģimenei Grieķija vairs nebija nākotnes, divi gadu desmiti bija izniekoti. Viņš lūdzās žēlastību, gribēja krist ceļos, taču nespēja pakustēties, jo uz leju no vi dukļa bija kā nolēmēts.

Vispēdīgi Šondi izteica priekšlikumu. Viņi izspēlēs vēl pēdējo partiju, un, ja pazudušais grieķis vinnēs, visi viņa parādi tiks anulēti. Bet, ja viņš zaudēs, viņam vajadzēs nenoteikti ilgu laiku liekt muguru lauku darbos kādā vietā, kuru izraudzīsies Šondi.

Pazudušais grieķis zināja, ka viņam nav izvēles. Bija jācer uz laimi. Tika izdalītas kārtis, un pazudušais grieķis zaudēja.

Vieta, kur viņam pēc Šondi gribas vajadzēja liekt muguru lauku darbos, izrādījās trūcīgais, putekļainais poļu kibucis, kur Odisejs bija nozadzis to nekam nederīgo, salauzto poļu pulksteņu kaudzi. Tur viņš tagad vergoja saules svelmē, un vergos līdz kapa malai, ja nu vienīgi par viņu tiks samaksāta izpirkuma nauda.

Līdz nemaņai pārguris, viņš nedēļām ilgi pa vakariem zem segas, sveces gaismā, bija rakstījis šo ziņojumu, kamēr knišļi ēda viņu nost. Decembra sākumā viņam bija izdevies kādu pierunāt slepus izvest to uz ārzemēm un pa vēdlodziņu iemest UIA Salonīkas priekšnieka darba kabinetā.

Ziņojums bija rakstīts ar zīmuli, un tas nebija necik labs zīmulis. Nu-bars ievēroja, ka pie paraksta ir mitruma plankumi, visticamāk, asaras.

Jūsu bezgala uzticamais UIA darbinieks un Jūsu bijušais Itakas priekšnieks, tagad kaut kur Palestīnā kopā ar poļiem kopdams putekļainus laukus,

Odisejs,

pazudušais grieķis

Salonīkas posteņa priekšnieks apakšā bija piedrukājis pāris jautājumus, vaicādams, kā rīkoties.

Piekrist izpirkumam P Cik dārgi esam gatavi maksāt ? Nubars nošņācās un nekavējoties nosūtīja telegrammu.

VAI JŪS ESAT GALĪGI TRAKS? NEKĀDUS IZPIRKUMUS PAR PAZUDUŠIEM GRIEĶIEM. KAM VAJADZĪGS PAZUDIS GRIEĶIS? UN KĀ ŠIS STULBENIS VISPĀR TIKA IZDAUDZINĀTS PAR IZMANĪGU, KUR NU VĒL ASPRĀTĪGU VALODĀ, NEMAZ NERUNĀJOT PAR ATJAUTĪGU TAKTIKU? PATS VAINĪGS, CAURCAURĒM, LAI PŪST.

BET KAS IR ŠIS LIELAIS JERUZĀLEMES POKERS? ATSŪTIET ZIŅAS, JA TĀDAS IR. UN KĀPĒC PRASTAI KĀRŠU BLĒDĪBAI IR TIK LEPNS NOSAUKUMS?

Toreiz, Jaungada dienā, Nubars pats nezināja, kāpēc viņš uz šo ziņojumu bija reaģējis tik strauji. Taču viņa zemapziņā kaut kas norisinājās, un šis kaut kas bija saistīts ar Jeruzālemi un Svēto Zemi.

Šorīt pēdīgi bija pienākusi atbilde uz telegrammu, bieza mape ar izlūkdienesta iegūtajām ziņām, un Nubaram šīs ziņas likās gluži neiedomājamas.

Par minēto kāršu spēli, kā izrādās, runāja visos Vidējos Austrumos. Tie, kas savu reizi nebija tajā piedalījušies, bija par to vismaz dzirdējuši un gribēja piedalīties. Un tās slava bija izplatījusies ārpus Levantes, par to liecināja pazudušā grieķa dedzīgā vēlme doties uz Jeruzālemi, lai spēlējot iedzīvotos bagātībā. Spēle ilga jau veselus sešus gadus, patiesībā nupat jau septīto, un tai beigas joprojām nebija manāmas. Naudas summas, kas tajā apgrozījās, nebija ne aptveramas, ne saskaitāmas.

Spēli bija aizsākuši trīs vīri, tie ari bija vienīgie pastāvīgie spēlētāji, un visi trīs bija pieminēti pazudušā grieķa ziņojumā.

Šondi, trūcīgiem kibuča laukstrādniekiem piederošu vecu poļu pulksteņu aizstāvis, bija zvērināts cionists. Un, būdams cionists, viņš, gluži dabiski, tirgojās ar nākotnes darījumiem, kā jau pazudušais grieķis bija norādījis, jo patlaban nekādas žīdu valsts nebija. Viņa godavārds bija

Munks, iespējams, tāpēc, ka viņam labpatika sevi uzskatīt par mūku, g.ii dāmās žīdu revolūcijas varonīgo askētu.

Irs, kurš laipni dzirdīja viesus ar paralītiskām žļurgām no aizvēstu riskām konjaka pudelēm, bija kāds O'Salivans Bīrs. Viņš bija iedzīvojies turībā, tirgodams neīstus kristiešu suvenīrus, kas formas ziņā nepār protami atgādināja failus. Un viņš joprojām tos tirgoja, apgalvodams, ka tos apsvētījis kāds kulta kalps, acīm redzami izdomāta persona, ko viņš dēvēja par ceptuves priesteri.

Melnais arābs, kas bija smaidījis līdz ausīm, patiesībā bija sudānietis un dēvējās neiespējamā vārdā Kairs Liecinieks. Arī viņam bija savi blakus ienākumi no tirgošanās ar faraonu mūmiju pulveri un mūmiju zieķi, ko visā Levantē uzskatīja par afrodīziju un eiforiantu.

Kas attiecas uz spēles bramanīgo nosaukumu, tā rašanās iemesls bija fakts, ka galvenais vinnests tajā bija ne vairāk, ne mazāk kā nedalīta slepena valdīšana Jeruzālemē. Tieši pēc tās tiecās ikkatrs spēles aizsācēju trijotnes pārstāvis, un ari, pats par sevi saprotams, visi, kas stājās viņiem pretim, visviens, apzināti vai neapzināti.

Nubaram trūka vārdu.

Nedalīta slepena valdīšana Jeruzalemē?

Tagad viņš saprata, kāpēc pazudušā grieķa ziņojums bija acumirklī piesaistījis viņa uzmanību. Tieši Jeruzālemē viņa vectēvs bija noracis oriģinālo Sīnāja bībeli pēc tam, kad bija safabricējis viltojumu. īstā bībele joprojām bija tur, un viņš, Nubars, bija tās likumīgais īpašnieks.

Jeruzāleme, Svētā Pilsēta. Mūžīgā pilsēta. Varbūt tad iznāk, ka filozofu akmens, pēc kura viņš tā dzinās, patiesībā bija Sīnāja bībele? Jo tā saturēja visas senās, mūžīgās patiesības, tādējādi bija vienīgais drošais ceļš uz nemirstību?

Varbūt bija pienācis laiks mest mieru jaunības gāzveidīgajiem, haotiskajiem dzīvsudraba eksperimentiem un bezbailīgi ņemt to, kas viņam pienākas?

Tā sāka likties. Nubars bija gatavs izšķirīgam lēmumam. Un tādēļ viņam šķita, ka šī diena, 1928. gada Zvaigznes diena, var izrādīties pati svarīgākā viņa mūžā.

***

Pclikāni un alembiki uz viņa darbgalda, tīģeļi un atanori sīca un guldzēja, šņāca un burbuļoja, un viņš līkņāja tiem pāri, tīdamies dzīvsudraba garaiņos. Vairs nebija tālu pusnakts. Ap torni plosījās vētra. Tas brīdis bija klāt. Okultisma trešā acs tumsā saskatīs nesaskatāmo.

Nubars izņēma no slepenas atvilktnes noslīpēta obsidiāna lodīti. Pie tās bija piestiprināta cilpa no gandrīz neredzama zelta pavediena. Uzsmaidījis melnajam vulkāniskajam stiklam, viņš paberzēja to gar degunu. No viņa ādas taukiem melnais akmens iemirdzējās vēl spožāk. Viņš aplika zelta cilpu ap galvu tā, lai obsidiāna lode atrastos tieši pieres vidū: viņa trešā acs. Tagad viņam bija dota pārdabiska redzība.

Vara visu aptvert. Apjaust Visumu tā veselumā un nonākt pie lēmuma.

Nubars jauca dzīvsudrabu, uzkarsētu dzīvsudrabu, bez domāšanas pildīdams alķīmijas maģistra norādījumus. Viņš nolieca galvu garaiņos, un viņa domas klejoja vētras naktī: sazvērestības un neģēlīgas viltības, izredzes stāties līdzās Paracelsam izredzētajā nemirstīgo pulkā, Zogs, "Melnā grāmata", muskuļainais staļļa zēns ar cirtainajiem matiem, pilnīga atturība, Protokoli, pirmatnēja vulkāna acs.

Dārzeņi un melns stikls, tumša Prāgas kapsēta, Tēbu svētā falanga un Bībeles oriģināls, ko viņa vectēvs bija uzgājis Sīnājā, aizsarggrāvis ap pili un higiēna vispār.

Urānistu izlūkošanas aģentūra un maize, kas cepta no veseliem kviešu graudiem, Krka-Brača, pilnīga patiesība un Lielais Jeruzālemes pokers, asāsīni un pazemes vilcieni, Kalna Vecis. Melns stikls, pirmatnējas vulkāna acis. Trešā acs, bumbas.

Melnā grāmata. Kā apgalvo, to pirms kara sastādījis Vācijas slepenais dienests. Kā apgalvo, tajā ir četrdesmit septiņu augsta ranga angļu homoseksuālistu vārdi, tiklab vīriešu, kā sieviešu. Tā tika uzticēta Vīdas princim Vilhelmam, kurš 1914. gadā ieradās Albānijā un kādu laiciņu pildīja šīs valsts karaļa pienākumus. Kur "Melnā grāmata" atradās ta gad? Varbūt to var nopirkt vai nozagt? Varbūt Zogs zina, kur tā ir?

Zogs. Dzimis Ahmeds Zogu no Mati apgabala Zogolli dzimtas. Pēdējos trīs gadus bijis Albānijas diktators, drīz pasludinās sevi par karali Zogu I. Sofija bija atbalstījusi liberāļu vadoni, bīskapu Fanu Noli, turpretim Nubars iestājās par reakcionāru Zogu. Kas viņam par to būs, kad Zogs dabūs savu kroni?

Urānistu izlūkošanas aģentūra. Viņa privātais Paracelsa aģentu un ziņotāju tīkls, kas bija iedzinis bijāšanu visos Balkānos un, kazi, ne tikai Balkānos vien. Augstākā līmeņa blēži, zagļi un bandīti, kas kopā veidoja lielāko privāto izlūkdienestu visā pasaulē.

Tēbu svētā falanga. Trīssimt jauni, varonīgi kareivji no dižciltīgām seno Tēbu dzimtām, saistījušies ar zvērestu aizstāvēt savus ideālus un savu pilsētvalsti, elitāra homoseksuāla brālība, kas vienotā kaislē dzīvoja un cīnījās, līdz ieradās Maķedonijas Filips un visus apkāva. Varbūt svētā vienība var atdzimt Albānijā? Varbūt tieši to viņš varētu paprasīt Zogam?

Staļļa zēns bija bolījis acis, aizdedzinādams Nubara cigareti, kas Nu baram bija liegta pēc lēmumiem, kurus viņš bija pieņēmis savā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Taču Nubars bija ievilcis dūmu, reibinošs mirklis, pustumsa aiz staļļa, kur viņš noslīga mitra siena kaudzē, pēkšņi virsū uzgūlis smagums un briesmīgas sāpes, kas steidzās šķīstīt viņa ķermeni.

Dzīvsudraba garaiņi, hroniska saindēšanās, murgi.

Uz darbgalda izkārtotajos tīģeļos Nubars vienādās daļās sajauca sēru, svinu un dzelzi, arsēnu, vara sulfātu, dzīvsudrabu un opiju. Vienādās daļās, viņš lēja un jauca, vairs neko nesaprazdams, noliecies pār darbgaldu tai vētras naktī, nedomādams atkārtoja eksperimentu vēl un vēlreiz, meklējot neatkārtojamo apstākļu sakritību, meklējot Paracelsu un slepeno nemirstīgo vīru biedrību.

Bet tumšā Prāgas kapsētā veči ar gariem, resniem deguniem noliekušies pār puisēnu, nelaiž viņu vaļā un ņirgājas, sirmās bārdas pelēcīgas un netīras, Kalna Vecis lēni iestumj puisēna kājstarpē trulu, aprūsējušu nazi.

Nubars nodrebēja, un pēkšņi viņa priekšā bija ierinda, trīs simti glītu ļ.iunekļu, izstiepusies miera stājā. Tiem bija sengrieķu bruņucepures, zobeni un pepli, visi vienādā piegriezumā un krāsā. Drošsirdīgie, neuzvaramie karavīri gaidīja viņa uzrunu, gaidīja, kad viņš atkal vedīs tos uzvarošajā cīņā, to spēja vienīgi viņš, nemirstīgais komandieris Para-steins fon Ho fbn Heims, Bombastas Celss, fon Vallenbombs, kuram nebija līdzinieku.

Glītie, jaunie karavīri sveica viņu ar gavilēm, ar paceltām dūrēm. Nubars svinīgi palocīja galvu un pamāja ar roku, lūgdams klusumu. Ar lepnu žestu pārslidināja labo roku labajai dibenpusei. Ierinda aizturēja elpu.

Sākās nevaldāmas gaviles. Nubars smaidīja un paklanījās. Uz brīdi viņam bija izdevies iebāzt roku līdz pat elkonim. Jaunie karavīri ekstāzē kliedza un auroja. Muskuļainais staļļa zēns noslīga viņam blakus uz ceļiem, gaidīja, noliecis galvu. Nubars lēni noslaucīja roku zēna cirtainajos matos.

Maize, kas cepta no veseliem kviešu graudiem, dārzeņi, matu cirtas un bumbas.

Garaiņi. Dzīvsudraba garaiņu mākuļi un aizsarggrāvis, higiēna vispār, asāsīni un pazemes vilcieni. Brača. Truls, aprūsējis nazis. Sprādzieni.

Un jūras otrā krastā trīs neģēļi spēlē pokeru uz valdīšanu Jeruzā-lemē. Viņa vectēva atklātā Sīnāja bībele, joprojām norakta Jeruzālemē, viņa īpašums pēc tiesas un taisnības.

Bībeles oriģināls, filozofu akmens un slepena biedrība, kas Jeruzālemē vērpj viltu, lai dabūtu to savos nagos. Slepens spēlmaņu trijats, kas grib nozagt viņa mantojuma tiesu.

Ar savu trešo aci, ar pirmatnēja stikla obsidiāna aci Nubars to visu redzēja pilnīgi skaidri. Tai vētrainajā Zvaigznes dienas naktī viņa melnajai, vulkāniskajai acij nekas nepalika nepamanīts.

Nubars saguma. Ar galvu atsitās pret darbgalda dēļiem un palika guļam; viņa saindētais, murgainais prāts aizmirsies vīzijās, kas bija pilnas ar nemirstību un Sīnāja bībeli.

Nākamajā dienā, kad viņi apsēdās pie vakariņu galda un ērģeles dārdi • nāja Si minora mesu, Nubars bija neparasti nomākts.

Es šo to papētīju, ierunājās Sofija. Man likās, tev varētu būt interc • santi uzzināt, kas nāca gaismā.

Ko tu papētīji, baba?

Pirmkārt, angļu diplomātu un autogrāfisko romānu autoru, kas pazīstams ar vārdu sers Džons Retklifs. Viņa īstais vārds ir Hermanis Gēdše, un viņš agrāk bija Vācijas pasta ierēdnis. Vēlāk viņš pats atzinās, ka "Biarica" ir safabricēta no viena gala līdz otram, ieskaitot, protams, ari nodaļu, kuras darbība notiek Prāgā.

Nubars blāvi pasmaidīja.

Un Osmānbejs?

Vēl trakāki meli. Viņš dēvējās ari par Kibridli Zadē, bet viņa īstais vārds bija Milingers, un viņš bija ebreju cilmes blēdis no Serbijas. Viņš rakstīja vāciski, savas grāmatas izdeva Šveicē un tad pats tirgoja savus antisemītiskos murgus, klauvēdams pie katrām durvīm no Konstanti nopoles līdz Atēnām. No visām valstīm, kurās viņš savā mūžā iebrauca, viņu izraidīja par visu iespējamo un neiespējamo krāpšanu, viņš nemitīgi bēguļoja un nemitīgi tika arestēts. Savu karjeru viņš uzsāka 1879. gadā ar izraidīšanu no Venēcijas un beidza 1898. gadā. Krievu slepenpolicija iedeva viņam četrsimt rubļu un nosūtīja uz Parīzi ar uzdevumu atklāt pierādījumus, ka ebreji ir sazvērējušies sagrābt varu visā pasaulē. Par šo naudu viņš uzcepa un izdeva "Pasaules iekarošanu ar žīdu rokām".

Rabīni šaušalīgos rituālos nokauj kristiešu puisēnus? Nubars izklaidīgi noburkšķēja.

Pēdējais, kas tā apgalvoja, bija kāds poļu izcelsmes Romas katoļu priesteris, kam garīdznieka kārta bija atņemta par visvisādiem noziegumiem, sākot ar zagtas mantas piesavināšanos un beidzot ar izvarošanu. 1876. gadā šis tips par to sarakstīja grāmatu un pēc tam stājās sakaros ar vairākiem Krievijas ebreju kopienas vadoņiem, ierosinādams, ka par adīdzību publicēs atsaukumu pats savai grāmatai. Ja atlīdzība būs dāsnāka, viņš bija gatavs uzstāties ar priekšlasījumiem, šo grāmatu atmaskojot. Nubar, vai tu pats nesaproti, ar kādu bandu tu esi sapinies?

Pilnīga, patiesība ir atrodama šajā formulā, Nubars murmināja, kas var kalpot kā atslēga veselam pulkam trauksmainu un šķietami neatminamu noslēpumu.

Es zinu. Šie vārdi attiecas uz "Cionas gudro protokoliem," kurus Parīzē sadzejoja kāds Račkovskis, Krievijas Ohrankas ārzemju aģentūras priekšnieks. Šis Račkovskis to vien darīja, kā rakstīja apsūdzošus sacerējumus un pēc tam atbildēja uz savām apsūdzībām, un visu publicēja ar citu cilvēku vārdiem. Vēl viņam bija paradums izdomāt neesošas organizācijas, to vārdā izdot brošūras, kuras viņš pēc tam atmaskoja citu neesošu organizāciju vārdā. Un tā bez sava gala. Vai tu tiešām neredzi, pie kā tas var novest?

Nubars nomurmināja, ka rūpīgāk apdomās savas vēsturisko sazvērestību teorijas, taču patiesībā viņš par tām bija zaudējis interesi. Viņu bija apmājusi doma par Lielo Jeruzālemes pokeru, par spēles slepenajiem iemesliem un jo sevišķi par trim ļaundariem, kas bija to aizsākuši un grasījās atņemt viņam nemirstību, liedzot filozofu akmeni, kas bija paslēpts Jeruzālemes Vecpilsētā, kur to bija noracis viņa vectēvs.

Sofija nolika viņam blakus plānu sējumiņu, divpadsmitā gadsimta armēņu baznīcas katolikosa Narsesa IV dzeju.

Palasi, Nubar. Dzeja nomierinās tavus nervus.

Nubars palocīja galvu.

Un apsoli, ka padomāsi, vai tev tomēr drīzumā nevajadzētu doties pie mhitariešiem uz Venēciju. Tu tur atpūtīsies, es to zinu.

Apsolu, baba, viņš atsaucās, jau pilnīgi nodevies domām par UIA operāciju pārcelšanu no Balkāniem uz Vidējiem Austrumiem.

Lai atsvarotu mūžības haosu tāluma, ieviest galēju kārtību tuvuma.

Nubars uzdeva UIA sadzīt rokā pilnīgi visas ziņu kripatas, kas jelkādā veidā ir saistītas ar Lielo Jeruzālemes pokeru. Bruņojies ar šīm zināšanām, viņš rīkosies, lai izjauktu spēli un iznīcinātu trīs neģēlīgos aizsācējus. Kad tas būs paveikts, viņš beidzot varēs sagrābt slepenu valdīšanu Svētajā Pilsētā, izcelt no aizmirstības Sīnāja bībeli, ko Jeruzālemē bija noracis viņa vectēvs, un, izmantojot to kā filozofu akmeni, iemantos drošu nemirstību.

Pirmais solis, UIA pārcelšana uz Vidējiem Austrumiem, izrādījās pārsteidzoši viegls un vienkāršs. Īstenībā Nubara aģenti Levantes bazāros darbojās daudz sekmīgāk nekā pirms tam Bulgārijas grāmatnīcās un Transilvānijas privātbibliotēkās. Ziņas par pokeru Jeruzālemē vīri metās vākt ar tādu dedzību, kādu nekad nebija izrādījuši, dzenoties pēc Pa-racelsa un alķīmijas noslēpumiem.

Jau viens no pirmajiem faktiem, ko aģenti atklāja, bija ļoti nepatīkams: tas bija gnomons, kas karājās pie durvīm velvētajā kambarī, kurā norisinājās spēle. Ja varēja ticēt atsūtītajiem ziņojumiem, šis nejēdzīgi smagais bronzas priekšmets deviņpadsmitajā gadsimtā bija pārnēsājams saulespulkstenis, kas piederēja teiksmainam angļu ceļotājam vārdā Strongbovs, kuram gadu simteņu mijā it kā slepenībā bija piederējusi Osmaņu impērija.

Nubars uzreiz saprata, ka tas ir ļoti svarīgi. Un ari tas, ka saules pulkstenim bija kuranti, kas bimbināja stundas bez jebkādas kārtības, izjaukdami pienācīgus priekšstatus par laiku un absolūti dezorientēdami

Gronka

jaunpienācējus spēlē. Toties trīs spēles aizsācējus tas, kā rādās, necik nemulsināja. Gluži otrādi, pēc visa spriežot, tie haosa gaisotnē, ko radīja šis pretdabiskais stundenis, jutās kā zivis ūdenī.

Tad kā tas viss iet kopā? Vai nevar gadīties, ka viņa trīs ienaidnieki ar šo savādo saules pulksteni mēģina noliegt laiku, lai atdzemdinātu Strong-bova deviņpadsmitā gadsimta impēriju? Slepeni rotaļājas ar laiku mūžīgajā pilsētā, tīkodami ne tikai pēc varas Jeruzālemē, bet tēmējot uz visiem Vidējiem Austrumiem?

Nafta. Šī trijotne ne tikai lūko atņemt viņam nemirstību, tā grib ari visu naudu, ko viņš agri vai vēlu saņems mantojumā. Neģēļi bija apbrīnojami izmanīgi.

Nubars piemiedza acis.

Jeruzālemes pokers bija vēl bīstamāks, nekā viņš bija domājis. Viņam pat prātā nebūtu ienācis, ka sazvērestība, kas pret viņu tiek perināta

Svētajā Pilsētā, ir tik neaptverama.

***

Izvērstajos ziņojumos, ko Nubara aģenti sūtīja viņam uz Albāniju, neiedomājamā juceklī jaucās tenkas, miglaini mājieni un līdz galam neizteikti apgalvojumi, cits par citu neticamāks. Un arī tad, kad izdevās atrast neapstrīdamus faktus, tie uzreiz it kā aizslīdēja un nozuda Jeruzālemes līčloču ieliņās gluži kā Hadžs Hārūns, šis neiespējamais rēgu tēls, kas iemiesoja šī kalna garu, visu un ikkatra mītiskās Svētās Pilsētas būtību.

Ziņojumi bija tik samudžināti, ka prāts kļuva truls, un Nubars augām dienām drūmi prātoja par jucekli mūžīgajā pilsētā. Sākumā viņš vēl spēlējās ar domu doties ceļā un tur ierasties, izliekoties par kādu citu, lai pats savām acīm novērtētu situāciju. Ja viņš aizbrauktu uz Jeruzālemi, tad kādu vakaru pat varētu pievienoties spēlei, kā miesassargus paņemot līdzi dažus spēcīgus aģentus, atjautīgi tēlojot kurlmēmu, lai netīšām neizpaustu neko no visa, kas viņam zināms.

Bet nē, Nubars domāja. Vēl ne. Šobrīd iesoļot Jeruzālemē un stāties pretim trīs zemiskajiem pokera spēlmaņiem būtu pārāk bīstami, pat

izliekoties par kādu citu un ņemot līdzi miesassagus. Uz spēles bija liki v pārāk daudz. Lai vispirms UIA paveic savu uzdevumu, tad varēs uzdrošināties turp doties. Pagaidām vajadzēja uzturēties drošā paslēptuvē, pils tornī tālu jo tālu no Jeruzālemes, rūpīgi attīstīt teorijas un cītīgi kārtoi biezos grafiku un aprēķinu žūkšņus.

Un varbūt ne tikai pagaidām. Nubaram sāka rasties noskārta, ka var būt Svētās Pilsētas mīts paliks tikpat netverams kā lidojošs tauriņš, kas savā bezgalīgajā ceļā ik bridi un mūžīgi nicina jebkādu kārtību. Bērnībā viņu ārkārtīgi valdzināja tauriņi, bet tikai jau miruši. Slidināšanās pa vēju, te šurpu, te turpu, košās krāsas pazibējušas uzreiz nozūd: tas viss Nubaram likās nepanesami, un tādēļ viņš pats nekad neķēra tauriņus, ko balzamēja savai kolekcijai. Tas bija kalpu pienākums.

Tādēļ var gadīties, ka Nubars jau toreiz nojauta, ka neuzdrošināsies doties uz Jeruzālemi, kur būtu jāsastop īstenības, kas dzimst no šī mīta ar tā nodeldētajiem, aizlaicīgajiem bruģakmeņiem, ar tā biezajiem mūriem, kas slīdējuši cauri gadu tūkstošiem, sargādami cerību un savā pa vēnī glabādami svēto avotu loloto ūdeni, ticības un apsolījuma slepenās takas: neieraudzīs simtsimtu sapņu kalnu, ko simtsimt ciltis uzcēlušas augstāku par tukšājiem.

Nē, tas viss, ko nozīmēja šis mīts, Nubaram bija riebīgs, un ari pats mīts neciešams, pārāk noslēpumains un pārāk netverams, pārāk tālu viņpus jebkādas zemes varas un valdīšanas. Viņš jau pašā sākumā nojauta, ka ar šo pilsētu un tās spēlmaņiem varēs cīnīties vienīgi iztālēm, lai spēlmaņi paliktu neredzami un mīts būtu nesasniedzams, bet UIA būs viņa tīkls dzīves mainīgo krāsu sagūstīšanai. Tauriņi, lai būtu, bet tikai iebalzamēti. Kārtība, precizitāte un abstraktu patiesību slēpnis, ideju drošība; gan tad, kad jānoķer tauriņi, gan tad, kad tā ir Jeruzāleme.

Un tā, mēnešiem ritot, cits pēc cita pienāca ULA ziņojumu smagie žūkšņi, juceklis papildināja jucekli, trīs tālie ienaidnieki jūras viņā krastā smējās, bārstīja jokus un dalīja kārtis, kas gadu no gada ritināja viņu spēli mūžīgajā pilsētā, bet Nubars savā Albānijas pilī lauzīja galvu par tenkām, miglainiem mājieniem un līdz gaļām neizteiktiem apgalvojumiem, viņš bija tālu un drošībā, kā pats vēlējās, jo tā tiešām vajadzēja, tik lielas bija

viņa bailes no pretrunīgajiem pavedieniem, kurus viņam atvēlēja Vecpilsēta, kas bija augstāka par laiku un tuksnesi, bet viņš savā pils tornī pēc sirds patikas sastatīja tabulas un aprēķinus, droši un bezbailīgi nolīdzināja idejas.

No otras puses, vakaros kļuva arvien grūtāk aizmigt, neparko neizdevās izgainīt no prāta dienā lasīto ziņojumu pretrunas. Lai kaut kā ar to cīnītos, Nubars nolēma, ka viņam vajadzīga vēl kāda nodarbošanās, kaut kas tieši pretējs haotiskajam pokeram Svētajā Zemē, viņam jānodarbojas ar ko tādu, kas visā pilnībā būtu viņa paša pārvaldībā. Lai atsva-rotu mūžības haosu tālumā, ieviest galēju kārtību tuvumā.

Bet kādai gan tai būt? Nubara domas aizklīda savā vaļā, un viņa prātā sāka grūstīties bērnības atmiņas.

Pūtēju orķestru koncerti, kurus viņš svētdienās bija klausījies kopā ar savu pirmo mīlnieku. Orķestrantu mundieri, salīdzinājumā ar tiem vēl daudz lepnākais mundieris, kas bija mugurā diriģentam, uz kuru visi skatījās un kuram visi klausīja. Atgriešanās mājup pievakarē, lai noliektos un piespiestu lūpas pie kārtīgajām balzamētu tauriņu paplātēm, dežurējošais mīlnieks aiz muguras.

Orķestranti. Balzamēti tauriņi glītās rindās. Krāsas un mundieri, diriģents.

Nubars pasmaidīja. Kā gan citādi. Pašam sava armija.

Elitārs privāts karaspēks, kam par visu dārgāks krāšņums, kārtība un disciplīna. Viņš pats to sapulcinās un komandēs, un saistīs ar visbargāko paklausības zvērestu saitēm; to ar dzelzs dūri vadīs ģenerālisimuss Nubars Parašteins fon Ho fon Heims, Bombastas Celss, nesalīdzināmais feldmaršals fon Vallenbombs, vadonis maximus un numur viens, nākamais Albānijas svētās falangas virspavēlnieks.

Līdz vēlai naktij Nubars laimīgs kūkoja pie darbgalda un spēlējās ar zīmuļiem. Vai ir kaut kas tāds, kas nervus nomierina labāk nekā prātošana par mundieriem viņa elites karaspēkam un ceremoniju izgudrošana? Uzvedības kodekss?

Pats par sevi saprotams, līdzīgs Tēbu svētajai falangai, senās Grieķijas cildenajiem karavīriem un to tradīcijām: gods un fiziska tīrība, homo-seksualitāte un fanātiska brālība. Bet vai nevarētu to visu papildināt ar galēju, neatgriezenisku iesvaidīšanas rituālu? Kaut ko līdzīgu Spartas aristokrātu baigajām neģēlībām?

Senajā Spartā katram jaunajam virsniekam apmācību noslēgumā vajadzēja izdomāt un pastrādāt asinsdarbu, naktī vienam izzagties no pilsētas un klusībā pēc iespējas zvēriskāk noslaktēt veselu Spartas zemnieku dzimtu; šis noziegums pret paša valsts pilsoņiem apliecināja, ka viņš ir gatavs vest savus vīrus kaujā.

Mūslaiku Albānijā par to droši vien nav vērts pat domāt, Nubars prātoja. Tomēr ideja par slepeniem noziegumiem, kas ar nesaraujamām saitēm saistītu viņa vīrus, viņam šķita caurcaurēm lieliska.

Mundieri?

To iecerēšanai, visu izkrāsojot ar zīmuļiem, Nubars veltīja vairāk laika nekā jebkuram citam topošās Albānijas svētās falangas nākotnes aspektam. Bet mundieri bija paši galvenie. Kas gan varēja būt vēl būtiskāks karavīru lepnumam un stājai; piederība viņa elites karaspēkam vīriem būs goda lieta. Šis darbs prasīja vairākus mēnešus, bet galu galā Nuba-ram bija gatava kaudzīte izkrāsotu skiču, kas atbilda viņa prasībām.

Melnas cieši piegulošas ādas tunikas ar augstu, melnu ādas apkakli. Melnas ādas bikses cieši apskauj kājas. Melni, virs ceļgaliem paplatināti jātnieku zābaki, melna ādas cepure ar nagu, virs kura slējās augsts masīva sudraba galvaskauss. Melns ādas frencis jebkuros laika apstākļos, gan iekšā, gan ārā, tāpat melni ādas cimdi, tik gari, lai roku locītavas būtu pilnīgi apsegtas.

Pāri labajam plecam pārmesta zvērāda, ko uz kreisā gurna satur kopā sprādze ar sudraba galvaskausu. Ierindnieki valkās leoparda ādas, virsnieki tīģerādas, viņam pašam būs džungļu karalis lauva.

Frencis tiks sajozts ar smagu sudraba ķēdi. Pie tās karāsies prāva, dzelkšņaina vāle un aprūsējis bārdasnazis biezā, melnā cilindrveida ādas makstī, ādas steks, melni ādas rokudzelži un garš, melns ādas zizlis.

Krūtis apvīs smaga sudraba ķēde, un starp tās vijumiem būs ar drošsirdību nopelnīti ordeņi, uz kuriem būs attēloti aļņi, ērzeļi un buļļi, vilki, šakāļi un hiēnas. Ap kaklu būs sudraba ķēdē iekārts galvaskauss.

Viņa paša mundierim sudraba vietā visur būs zelts.

Ceremonijas?

Tās notiks tikai un vienīgi naktī, lāpu gaismā; vīri stāvēs viņa priekšā nevainojami taisnā ierindā. Viņš pastaigāsies šurpu turpu, pilnā rīklē sprediķodams, un viņa vīri klausīsies. Viņš teiks nebeidzamas runas, visos sīkumos izklāstīdams savas teorijas un idejas, runās, cik ilgi vien gribēs un par ko vien gribēs, un karapulks nekustīgi stāvēs miera stājā, neviena sejā nekustēsies ne vaibsts, visniecīgākā pakustēšanās tiks sodīta ar negodu un padzīšanu. Pēc tam, kad viņam labpatiks, viņš izdalīs medaļas par paklausību un sniegs detalizētus norādījumus par to, kas jādara tālāk.

Pašam sava elitāra armija. Dzelkšņainas vāles, galvaskausi un zižļi, rokudzelži un melna āda lāpu gaismā, dzelzs disciplīna.

Atkal pienāca svētdienas vakars, un Nubars savā torņa istabā bija visu izplānojis. Jau trešo reizi todien viņš vienādās daļās sajauca sēru un svinu, dzelzi un arsēnu, vara sulfātu, dzīvsurabu un opiju. Rīt atkal būs jāķeras pie neizprotamajiem ziņojumiem no Jeruzālemes, bet vismaz šobrīd viņš bija apmierināts.

Viņš piegāja pie loga un nostājās tur, iespiedis rokas sānos, izaicinoši lūkojās tumsā, tukšumā, dziļi jo dziļi iegremdējies kārtības un paklausības ainās un caurcaurēm gandarīts, nenoskārzdams, ka gan pirmie panākumi, gan kaunpilnā sagrāve Albānijas svēto falangu piemeklēs ar viņa senā drauga Mahmūda ziņu.

©

Viņi iepazinās, kad Nubaram bija divpadsmit gadu un Mahmūdam par gadu vairāk.

Tajā pavasarī Sofija bija devusies atpūsties uz Rodu. Kādu vakaru saulrieta stundā uz krustnešu pils mūriem Sofijai gadījās uzsākt sarunu ar tādu pašu tūristi, vecīgu princesi no Afganistānas valdnieku dzimtas. Abas padzīvojušās dāmas tūdaļ viena otrai iepatikās un devās uz Sofijas viesnīcu kopā ieturēt vakariņas. Princese Rodā bija iegriezusies pa ceļam uz Rivjēru, taču apsolīja septembri, dodamās atpakaļ, apmeklēt Albāniju un paņemt līdzi arī mazdēlu, lai Nubaram būtu rotaļbiedrs.

Kad viesi ieradās pilī, Nubaram šķita, ka afgāņu princis ir daudz vecāks. Mahmūds bija galvas tiesu garāks par viņu, runāja rupjākā balsī un uz viņa slābanajām krūtīm bija spalvas. Nubars, kuram apmatojums vēl nebija sācis dīgt un kurš runāja smalki un pīkstīgi, aiz kauna paslēpās un neparko nenāca ārā rotaļāties.

Nubaru tolaik bija savaldzinājusi draņķīga albāņu dzeja. Tas sākās, kad viņš iepazinās ar kādu Arnoti, gados jaunu albāņu izcelsmes francūzi, kurš Nubaram parādīja savu dzejas krājumu — padzeltējušu, nobružātu — un tad turpināja ceļu uz Aleksandriju. Dzejoļi bija neizturami sentimentāli, taču Nubars aizrāvās un nu jau rakstīja arī pats, atdarinot Arnoti, pieblīvēdams savus pantus ar retu minerālu un pusdārgakmeņu nosaukumiem; Arnoti bija izkopis šo paņēmienu, jo tā visparastākās krāsas izklausījās eksotiskas.

Vairākas dienas notupējis savā paslēptuvē, Nubars tomēr galu galā parādīja Mahmūdam savus dzejoļus. Mahmūds apgalvoja, ka viņam tie ļoti patīk. Zēni sāka ķiķināt, un itin drīz abi jau stenēdami vārtījās uz dīvāna, čukstus dalīdamies baismos stāstos par īstiem un izdomātiem piedzī vojumiem ar dzīvniekiem, saimniecības lietām un pieaugušiem kalpiem.

No visiem Mahmūda stāstiem Nubaru visvairāk ieintriģēja tas pat uzturēšanos smalkā dziednīcā netālu no Kabulas. Nubars ne reizi nebija pabijis slimnīcā un kā apburts klausījās par nopietnajiem vīriešiem, kuri, ģērbušies baltos virssvārčos, staigāja šurpu turpu ar ērmotiem instru mentiem rokās.

Kā rādās, bija tā, ka vienpadsmit gadu vecumā Mahmūdam sāka parādīties nervu kaites pazīmes. Viņš histēriski smējās nelaikā un pēc tanī bez iemesla izplūda asarās. Viņš tika parādīts afgāņu ārstiem, un tie noteica diagnozi: priekšlaicīgs plānprāts, iespējams, vienlaikus arī pubertātes katatonija. Ieteikums: ievietot zēnu psihiatriskā dziednīcā netālu no Kabulas, lai tur veiktu intensīvu novērošanu.

Nākamo pusotru gadu Mahmūds pavadīja dziednīcā, kas bija ierīkota idilliskā vietā: strauti un dīķi, aitas un kazas, papilnam savvaļas ziedu.

Katru rītu viņu ārstēja ar hipnozi, un katru pēcpusdienu viņu apmeklēja māte, kas ar zēnu gāja pastaigāties dziednīcas parkā. Tomēr labāk viņam nekļuva. Taisnību sakot, Mahmūds raudāja vēl trakāk un smējās vēl nepiemērotākos brīžos.

Vienā jaukā saulainā dienā, kad Mahmūds, kā jau allaž, kopā ar māti pastaigājās, kāds ārsts nejauši atrada viņus aiz krūma pie burzguļojoša strautiņa. Pēkšņi ārsts sāka vicināt rokas un briesmīgi kliegt uz Mah-mūda māti.

Ko tu tur dari, sieva? ārsts auroja.

Mahmūds garšļaukus gulēja zālē un bez skaņas hihināja, vērdamies slīpajos saules staros, kas lauzās cauri krūmam, bet māte, tupēdama blakus uz ceļiem, turēja mutē viņa dzimumlocekli. Māte, neizglītota tadžikiete, kuru Mahmūda tēvs bija apprecējis politisku apsvērumu pēc, apjukusi pacēla galvu un noslaucīja lūpas.

Bet viņš sāka raudāt, sieviete vientiesīgi sacīja. Kad viņš raud, es vienmēr tā izdaru. Skatieties, viņš jau smaida. Un Mahmūds nudien smaidīja, lai gan viņa tukšā seja aizdomīgi līdzinājās dzimuša idiota ārprātīgajam vieplim. Māti nekavējoties izveda no dziednīcas teritorijas un aizliedza vēl kādu reizi tajā spert kāju.

Nepagāja ne mēnesis, kad Mahmūds tika atzīts par izārstētu un nosūtīts pie tuviniekiem uz Rivjēru atpūsties.

Afgāņu princese un viņas mazdēls uzturējās pilī līdz oktobra beigām. Pēc tam viņi devās prom no Albānijas un atgriezās Afganistānā, kur vecīgā princese drīz nomira pēc smadzeņu satricinājuma, ko bija dabūjusi, kad viņas zirgs uz klints kļuva nevaldāms. Nubars pāris reižu aizrakstīja draugam, taču Mahmūdam bija slinkums atbildēt. Tādēļ Nubars par viņu neko nezināja, līdz 1929. gada rudenī Mahmūds, kritis negodā, pēkšņi uzradās Albānijā. No kādas lētas Tirānas viesnīcas slepus atsūtīta vēstulīte ziņoja, ka viņš nupat atbraucis un viņam ļoti nepieciešama palīdzība.

Nubars devās uz šo noplukušo Tirānas viesnīcu un ierauzīja savu bērnības draugu vāļājamies netīrā gultā, ģērbušos turku zemnieka bezveidīgajos paltrakos. Desmit gadu neredzējušies, abi apkampās ar asarām acis. Pēc tam Mahmūds izvilka no pagultes pudeli lētas zīdkoka ogu rakijas un sāka stāstīt, kas atgadījies.

Acīmredzot afgāņu valdnieku dzimtas pilīs jau vairs nebija šaubu, ka pasaulē gaidāma ekonomikas krīze. Cits pēc cita izjuka dažnedažādi uz spekulācijām balstīti veikali, un Mahmūds bija iepiņķējies sazvērestībā, kuras mērķis bija noindēt finanšu ministru, viņa tēvabrāli, ar kuru viņš bija uzturējis slepenas seksuālas attiecības un šādi ieguvis ekonomiska rakstura informāciju.

Mahmūdam bija izdevies ar svešu vārdu aizbēgt uz ārzemēm, un pa sauszemi nokļūt līdz Baku un pēc tam līdz Odesai, pa ceļam dāsni uzpērkot visus, kas bija jāuzpērk, ar tēvoča dārgakmeņiem un citām vērts lietām, ko viņš vēl pēdējā brīdī bija paspējis nozagt. Viņam vēl bija mazliet naudas no pāris noguldījumiem Rivjērā, taču pagaidām par katru cenu vajadzēja atrast paslēptuvi kādā nevienam nezināmā kaktā un nogaidīt, lai skandāls dzimtenē aizmirstas. Viņš noskārta, ka Albānijā tādu kaktu noteikti varēs atrast, un lūdza bērnības drauga palīdzību.

Tikpat atklāti Mahmūds runāja arī par citiem tematiem. Pēdējo desmit

gadu laikā viņš esot kļuvis par alkoholiķi, un, nekad nebijis augstās do, mās par cilvēku kā lopisku radījumu, šobrīd viņš sevi pamazām mērdēja badā. Aiziet no dzīves straujāk un izlēmīgāk viņam neesot dūšas, viņš teica, un piedevām viņam tīri labi patīk dzīvesveids, kuru viņš sev ieviesis. Taisnību sakot, viņš vienkārši aizguvis Vidusjūras piekrastē izplatīto paražu gulēt palaunadzi, lai viņam būtu tas prieks līdz nemaņai piedzerties divas reizes dienā.

Viņa dienas režīms bija vienmērīgs un nemainīgs. No rīta pamodies viņš gultā izdzēra vairākas kvartas silta alus, lai nomierinātu kuņģi. Ap pulksten desmitiem kuņģis bija pietiekami gurdens, lai viņš varētu piecelties un doties uz kādu kafejnīcu dzert zīdkoka ogu rakiju, un tā, tukšodams piņģerotu pēc piņgerota, viņš tur sēdēja līdz divpadsmitiem, lasīdams recenzijas par grāmatām. Ar to pašu dienas intelektuālais darbs bija padarīts, un viņš gāja uz restorānu, kur apēda vienu ceptu vistas spārniņu, apēda, turēdams pirkstos, jo rokas trīcēja tik nelāgi, ka nazis un dakšiņa uz šķīvja šķindēja pārāk skaļi.

Pēc pusdienām viņš atgriezās kafejnīcā un dzēra neatšķaidītu vīnu, bet pēc tam likās gulēt un ap astoņiem vakarā pamodās, lai visu atkārtotu no sākuma, recenzijas, pats par sevi saprotams, izlaižot. Otrā uzstāšanās kaut kad pēc pusnakts beidzās ar nemaņu, un viesmīlis pēc iepriekšējas vienošanās aizstiepa viņu mājās un iemeta gultā.

Un tā uz priekšu, Mahmūds smaidīdams sacīja, izdzēra zīdkoka ogu rakijas pudeli tukšu un palīda pagultē pēc nākamās.

Nubars līdzietīgi noklausījās to visu un apsolīja darīt visu, kas būs viņa spēkos. Tādēļ nākamās dienas rītā viņš uzvilka savu balto putekļu mēteli, uzlika sacīkšu braucēja brilles un, sēdies savā Hispano-Suiza, devās Albānijas kalnos meklēt Mahmūdam slēptuvi.

Viņš to atrada jau tajā pašā dienā, gan ne kalnos. Stundām ilgi braukājis pa pelēcīgiem ciemiem, Nubars nolēma, ka pusdienās garastāvokļa pacilāšanai vajadzīgi uz restēm cepti jūras vēži. Viņš apjautājās, kur ir tuvākais zvejnieku ciems, un viņam parādīja ceļu uz Gronku.

Olīvbiržu vietā sāka parādīties apelsīnkoki, viņš izbrauca no kalniem un traucās gar smilšainu jūras piekrasti, brinum skaistu, vientuļu liedagu, kas droši vien bija savas piecas jūdzes garš. Un tad pēkšņi, apbraucis krauju zemesragu, viņš apstulbis apturēja automobili.

Mazā, burvīgā Gronka. Kā tas nāk, ka viņš par to nebija dzirdējis?

Venēciešu mūris visapkārt, pussabrucis venēciešu forts kalna pierē. Minareti no turku laikiem, tiem priekšā maza, rāma osta, ko ieskauj staltas, no augstajiem, stāvajiem Venēcijas tirgotāju namiem palikušas akmens arkas. Pagalmi otrā pusē, lai ziemā tos nesasniegtu jūra. Šaurās ieliņas līču loču ved tālāk pilsētiņā, pārkārušies augšstāvi gandrīz aizsedz debesis.

Žilbinoša rudens diena, zilie ūdeņi dzirkstī, piestātnē mīlīgi zvalstās košas zvejas laivas, daži veci zvejnieki lāpa tīklus vai skalo jūras ežus un dauza pret akmeņiem mazus astoņkājus. Ostmalā bija viens vienīgs restorāns, liela, vienkārša ēstuve, galdiņi stāv dažus soļus no ūdeņiem,

dziļumā milzīga plīts un arkas, zīme, ka venēciešu laikā te bijusi laivu meistara darbnīca. Nubars ēda un dzēra rāmajā ostmalā, sildīdamies saulē, kas klāja rūsganas ēnas pār veco venēciešu namu nodeldētajiem akmeņiem.

Pēc pusdienām viņš aprunājās ar ēstuves saimniekiem. Tie sacīja, ka Gronkā iegriežas vienīgi zemnieki no apkaimes sētām, atved produk tus. Vīri iet jūrā un audzē apelsīnus, sievietes rūpējas par bērniem un vistām, aizmirstībai nodots Vidusjūras piekrastes nostūris ar atmiņām par venēciešiem un turkiem. Puse ostmalas namu ir tukši, tos var nopirki par nieka grašiem, ja nu kāds sadomātu tos pirkt, tikai līdz šim neviens nebija sadomājis.

Nubars iedegās sajūsmā un tūdaļ brauca atpakaļ, lai par mazo, burvīgo Gronku pastāstītu Mahmūdam. Dzirdētais Mahmūdam patika, taču viņam bija viens otrs praktiskas dabas jautājums.

Kāda runa, Nubars apgalvoja, protams, ka ēstuvē viņam varēs divreiz dienā pasniegt vienu vienīgu ceptu vistas spārnu. Un tā bija pienācīgi apgādāta ar alu, zīdkoka ogu rakiju un vīnu, lielā plīts būs silta un mīlīga lietainajos ziemas mēnešos, bet ostmalas galdiņi tīkami visu pārējo gadu. Mahmūds tur varēs jauki pavadīt stundas, kas viņa dienas režīmā atvēlētas nomodam. Nubars jau bija parunājis ar ēstuves saimnieku, un tas bija piekritis ik nakti aizstiept savu pastāvīgo ārzemju klientu mājās un nolikt gultā.

Tagad ari Mahmūds iedegās. Abi devās uz Gronku, un Mahmūds nopirka vienu no ostmalas venēciešu savrupnamiem un sāka organizēt remontdarbus. Jaukajā ēstuvē, kas tagad bija viņa štābs, Mahmūds, lūkodamies uz ūdeņiem, aizrāvās ari ar Albānijas svētās falangas ideju, ko Nubars viņam tur izklāstīja.

Bet man ir daži ierosinājumi, Mahmūds bilda, nozibinādams zobus smaidā un atkal salēja glāzēs vīnu; viņu pirmā pēcpusdiena kafejnīcā "Jūras vēzis" skurbi līgoja uz vakara pusi.

Pirmkārt, Mahmūds domāja, ka augstākā feldmaršala ģenerālisimussa un viņa vietnieka, proti, Nubara un viņa paša, mundieri izskatītos iespaidīgāk, ja viņi atteiktos no kaklā pakārtā galvaskausa un tā vietā valkātu lielas ziloņkaula maskas pāri visai sejai: tad viņu galvas izskatītos pēc skeletu galvaskausiem.

Ja, Nubar? Smaidā atiezušās miroņgalvas, izgrebtas saltā ziloņkaulā?

Nubars māja, dedzīgi piekrizdams.

Un otrkārt, Mahmūds no jauna ielēja savā glāzē vīnu, vai mūsu izlases karaspēku drīzāk nevajadzētu saukt par Albāņu-afgāņu svēto falangu, lai tās nosaukums vēstītu par starptautisku brālību, kas aptver daudz vairāk par šo Gronku? Par brālību, kas sniedzas līdz pat Aleksandra Lielā impērijas tālākajām robežām?

Nubars noreibis klanīja galvu.

Kas attiecas uz slepenajiem asinsdarbiem, kurus Nubaram gribējās ieviest kā iesvaidīšanas rituāla pēdējo posmu, arī Mahmūds piekrita, ka pienācīgas spartiešu zvērības vienkārši vairs nav iespējams.

Nē, Nubar, laiki tiešām mainās, mēs nevaram slaktēt bērnus, viņš teica, ar rokas mājienu padzīdams iedomātu sikspārni, kas knibināja viņa ausi. Bet cik cēlas vīzijas, tu gribi, lai senā Grieķija atdzimst visā savā godībā un pat vēl krāšņāka. Tiešām, tu laikam esi traks ģēnijs. Man jau sen bija tādas aizdomas, un tagad tas ir pilnīgi skaidrs.

Nubars smējās.

Es neesmu traks, viņš teica.

Mahmūds iztempa kārtējo glāzi un ar delnu nobraucīja ausi.

Paskaties, kas man pielipis te, virs pleca?

Tur nekā nav.

Savādi, es būtu gatavs apzvērēt, ka tur kāds grauž manu ausi, un vakar tas pats bija ar pakausi. Nu, vai tu esi gatavs tūlīt pat pasūtīt tās maskas un mundierus?

Kāda runa, uz līdzenas vietas.

Ļoti labi, Nubar, mundieri ir pats galvenais. Nekad neesmu īsti sapratis, kāpēc, bet tā ir. Es īsti ērti jūtos tikai tad, kad man mugurā ir mundieris vai kāda cita drēbes. Tu saproti?

Nubars palocīja galvu, Mahmūds smaidīja, un tā, pasaulei mazpama-zām arvien dziļāk slīgstot Lielās depresijas postā un izmisumā, no kura dzims tik daudz vēsturisku pārmērību, 1929. gada rudenī, dienišķā alus, zīdkoka ogu rakijas, viena vienīga cepta vistas spārniņa un neatšķaidīta vīna pavadīta, tapa elitāra organizācija, kuras credo bija gods, fiziska tīrība, homoseksualitāte un fanātiska brālība; Gronkas brīnum skaistajā ostmalā nāca pasaulē Albāņu-afgāņu svētā falanga, ko abi dibinātāji mīļi dēvēja par AA.

Un tā vairāk nekā trīs gadu gaitā, ritot ilgām, gausām Vidusjūras piekrastes dienām — dzidri, cikāžu dziesmas piepildīti vakari, nakts maigās ēnas un mirdzoši, klusi saullēkti —, cauri Mahmūda staltajam sešpadsmitā gadsimta venēciešu savrupnamam ostmalā izsoļoja garum gara zemnieku zēnu rinda: viņi saņēma iesvaidīšanu AA brīnumos.

Lai savrupnamā valdītu mūžīga tumsa, visi logi bija aiznagloti ar slēģiem. Sveču liesmas rotājās uz bāli mēļajām drapērijām un zemajiem, mīkstajiem dīvāniem, uz kuriem gulšņāja zēni, bet Nubars un Mahmūds zvilnēja mundieros ar visām AA regālijām, gurdi pasliedamies, lai iemalkotu zīdkoka ogu rakiju un spriestu par seno Grieķiju.

Zēni mundieros ietērpās tikai reizi gadā, Lieldienu saulrietā; tad visi aizslēgtie savrupnama skapji tika atdarīti, katrs saņēma mundieri, ķēdi, ādas rokudzelžus un zizli, pagrabā tika skandēti svinīgi zvēresti, un pēc tam sākās dzīres: ārpusniekiem neredzot, iekšpagalmā bedrēs bija izcepti jēri, un pēc tam bija skurbas dejas, visu nakti pa savrupnamu, no stāva stāvā, no istabas istabā, neprātā virpuļojot, traucās anonīmu, melnu stāvu verdze.

Tomēr saldākas par visu abiem AA dibinātājiem, iespējams, bija vasaras ainas Gronkas apkaimes liedagos, pārdrošas arbūzu orģijas mēnesnīcā. Vispirms Nubars uzstājās ar īsu priekšlasījumu par kādu grieķu filozofijas jautājumu, bet Mahmūds tikām uzšķērda pirmo arbūzu un izdalīja šķēles. Un tad abi vienā mirklī pazuda zēnu barā, un smiltīs sākās samtaina, slīdīga plakšķoņa, lipīgajiem pirkstiem izspiežot sēklas; visās malās bija saldais, sulīgais mīkstums, parādījās arvien jaunas šķēles, un apkārt ritmiski ņammāja mutes un ritmiski viļņojās jūra, kāras acis pētīja nepiesātināmos melnatnes avotus, viļņi vēlā stundā nāca krastā arvien klusāk, arvien maigāk un tad ieskaloja vasaras nakti aizmirstībā.

Nubaram un Mahmūdam Gronkas aizmūžīgajā jūrmalā tie bija drudžaini reibinoši gadi. Arbūzi, rituāli un nebeidzami prieki divu draugu sapņotajā pārvarigajā, senajā sapnī.

Līdz kādu ziemas rītu staltajā venēciešu savrupnamā Gronkas ostmalā ienāca apkopēja un atrada sakropļotu Mahmūda līķi, kas visā AA godībā, bez galvas, izpostīja gultas kārtīgās aprises.

Pārbiedētās sievietes histēriskā kliegšana skanēja pa visu mazo ostu, viņa skriešus izmetās uz ielas. Ieradās policija, un pagultē tika atrasts smīnā atiezies ziloņkaula galvaskauss ar Mahmūda galvu iekšā. Tika uzlauzti aizslēgtie skapji, atklājot kārtīgas melnu mundieru rindas un AA ordeņu kaudzes. Pie sienām karājās milzīgi AA vimpeļi un fotogrāfijas, kurās bija redzamas masu sapulces lāpu gaismā, garas, taisnas nekustīgu karavīru rindas, fotogrāfijas uzņemtas no aizmugures, sejas nav redzamas, un ierindas priekšā dīžīgi sludina sīks, melns stāvs ar miroņgalvu un zelta ķēdēm, tas vicina pa gaisu zižļus, bārdasnažus un melnus ādas stekus; kas viņš ir, nav nosakāms, to slēpj ziloņkaula maska.

Policisti taisnā ceļā devās uz kafejnīcu "Jūras vēzis", lai ievāktu ziņas par to, ko Mahmūds darījis savas dzīves pēdējā dienā, taču, kolīdz viņi ienāca pa durvīm, flegmātisks zemnieku puišelis, kas tur ieturēja brokastis, piecēlās un atzinās noziegumā. Puišeli aizveda. Sākās izmeklēšana.

Tikko policija devās prom no kafejnīcas "Jūras vēzis", Nubaru, kurš gulēja savas pils torņa istabā, pamodināja telefona zvans. Par laimi, Sofija veikalu darīšanās bija devusies uz Stambulu, un neko nevajadzēja paskaidrot. Viņš tūdaļ nosūtīja telegrammu mhitariešu mūkiem Venēcijā, Sofijas vārdā paziņodams, ka ieradīsies stāties laulībā, lai tie viņam sameklē piemērotu sievu. Vēl pirms pulksten divpadsmitiem, pēc vairākām konfidenciālām telefona sarunām ar Tirānu, viņš uzkāpa uz no-fraktētas jahtas klāja un devās uz Venēciju.

Kad viņš ieradās, mhitarieši jau bija viņam atraduši godīgu, jaunu sievieti no Venēcijas armēņu kopienas. Laulību ceremonija notika, kolīdz Nubars izkāpa uz sauszemes. Nakti, pārbīlī pēc notikumiem, no kuriem bija aizbēdzis Albānijā, viņš aiz šausmām kaut kā spēja panākt, lai vi ņam saceļas, pirmo un vienīgo reizi. Tādējādi laulība bija stājusies spēkā, un vairs nebija iespējas par šķiršanās iemeslu piesaukt dzimumnespēju, kaiti, kas no Nubara neatstājās visu mūžu.

Turklāt gadījās tā, ka šīs acumirklīgās sagulēšanas laikā viņš sievu padarīja grūtu.

Izmeklēšana Gronkā nebija ilga. Albāņu kārtības sargi jau no paša sākuma bija gatavi ticēt, ka ārzemnieks, jo vairāk princis no tik barbariskas zemes kā Afganistāna, ir spējīgs uz pašām baigākajām izrīcībām. Tādēļ viņi visnotaļ sliecās lielumu vainas par slepkavību uzvelt pašam noslepkavotajam, šim Mahmūdam ar nocirsto galvu.

Sākās tiesas prāva, un zemnieku puišelis paskaidroja, ka netīšām no-žņaudzis Mahmūdu ar vienu no ķēdēm, kas Mahmūdam bija ap kaklu. Puišelim nemanot, kad viņi abi gulēja gultā, ķēde bija aptinusies viņam ap kāju. Kad viņš sapratis, kas noticis, puišelis stāstīja, un atskārtis, ka viņu uzskatīs par vainīgu Mahmūda nāvē, viņu sagrābušas nevaldāmas dusmas uz piedauzīgo masku, kas glūnēja uz viņu no kājstarpes, tās at-ieztie zobi bijusi nepanesama ņirgāšanās. Viņš satrakojies, aizskrējis uz virtuvi un sadabūjis gaļas nazi, lai miroņgalvai sadotu, kā pienākas. Pēc tam miroņgalva laikam bija nokritusi no gultas un paripojusi pagultē, kur, joprojām smīnēdama, nostājusies taisni; tādu policisti to atrada.

Pēc tam liecinieku vietu cits pēc cita ieņēma Gronkas iedzīvotāji, kuriem bija jāstāsta, ko viņi zina par Mahmūda izrīcībām un dzīvi, tiesa, neviens nespēja nokauto nosaukt vārdā. Visi bez izņēmuma Mahmūdu dēvēja par to pretīgo afgāni, to nicināmo austrumnieku vai vienkārši par derdzīgo ārzemnieku.

Un tad uzreiz tiesas zālē notika grandioza sensācija, atklājās, ka derdzīgais ārzemnieks Albānijā bija ieradies caur Baku un Odesu, kur viņš taču bija varējis stāties slepenos sakaros ar boļševikiem; šīs apstulbinošās ziņas kaut kā nāca gaismā no liecībām, kuras sniedza vairāki analfa-bētiski Gronkas zvejnieki, visi kā viens jau metuši zvejai mieru, veci un nabadzīgi, taču paraduši grozīties ap kafejnīcu "Jūras vēzis" cerībā kaut ko izmangot.

Kad diena tuvojās vakaram, tiesnesis bija nācis pie pārliecības, ka šajā lietā ir atlicin vainu mīkstinošu apstākļu. Derdzīgais ārzemnieks ir bijis morāls kroplis, tas bija vairāk nekā skaidrs, un skaidrs ari, ka viņš ar savu ķēmīgo ietērpu un vēl ķēmīgākajiem ieročiem, bet jo sevišķi ar riebīgo miroņgalvas masku, pats bija nepārprotami aicinājis uz vardarbību. Tādēļ zemnieku puišelim piesprieda tikai divdesmit gadu lauksaimniecības cietumā, kurā tika audzēti tomāti, un katra darbdiena tiks ieskaitīta kā divas cietumsoda dienas, tādēļ, priekšzīmīgi uzvezdamies, viņš jau pēc sešiem gadiem varēs tikt brīvībā.

Pagaidām, un tas nācijas mieram bija daudz būtiskāk, visus Mah-mūda namā atrastos priekšmetus bruņotu sargu pavadībā bija jānosūta uz Tirānu, kur ekspertīzi veiks augstākas instances, varbūt pat karalis Zogs personiski, jo vajadzēja pārliecināties, vai AA tiešām nav veikli nomaskēts boļševiku manevrs ar mērķi iefiltrēties Albānijā un noslepkavot karali, tā vārdā vispirms samaitājot jaunatni stratēģiski svarīgā vietā uz valsts jūras robežas.

Uzreiz pēc tiesas beigām Nubars Venēcijā saņēma izvērstus ziņojumus par prāvas norisi. Sofija bija atgriezusies no Stambulas un^pārsteigta rakstīja viņam, vaicādama, kāpēc viņš piepeši devies uz Itāliju. Nubars nenoteikti atbildēja, ka izjutis vajadzību atpūsties. Pēdējā laikā viņš pārāk cītīgi nodevies eksperimentiem ar dzīvsudrabu, tādēļ nolēmis vispēdīgi paklausīt Sofijas uzstājīgajam padomam un doties uz Venēciju. Šī pilsēta viņu tik ļoti apbūrusi, viņš rakstīja, ka viņš nopircis pili pie Lielā kanāla, lai te atpūstos ari turpmāk. Sofija ļoti nopriecājās, ka mazdēls beidzot izlīdis no savas torņa istabas un devies pasaulē, nekavējoties telegraleja. Pāris dienas notika īsu telegrammu apmaiņa.

LIELISKAS ZIŅAS, NUBAR, ES ĻOTI PRIECĀIOS. EJ LAUKĀ UN BAUDI SKAISTUMU. NENĪKSTI AUGĀM DIENĀM SAVĀ PALACO UN KĀDU LAIKU TURIES TĀLĀK NO DZĪVSUDRABA. LASI DZEJU. TĀ IZTĪRĪS TAVU PRĀTU.

*

BABA, MANS PRĀTS UN APZIŅA IR PILNĪGI TĪRI. UN VISPĀR, ES ĻOTI DAUDZ DZĪVOJU PA ĀRU. STUNDĀM ILGI

UZTUROS SANMARKO LAUKUMĀ.

*

BURVĪGI. KAS VAR BŪT VĒL LABĀK. TUR IR TIK SKAISTI.

DZER DAUDZ MINERĀLŪDENS PRET GĀZĒM, KĀRTĪGI

IZGULIES UN BAUDI DZĪVI.

*

PALDIES. GĀZES DROŠĀS ROKĀS. BAUDU DZĪVI NOSLĒPUMAINĀ ZIEMAS DŪMAKĀ, KAS IETINUSI PILSĒTU. CAURCAURĒM APBUROŠI.

Ja viņa zinātu, Nubars domāja, saulrietā atkal iziedams saltajā miglā, lai dotos uz Sanmarko ar prāvu kaudzi biezu burtnīcu. Augu dienu, no rīta līdz vakaram, viņš skrīvēja sev pašam juceklīgas liecības.

Burtnīcās gari un plaši bija aprakstīts, cik ļoti viņam žēl par slepkavību Gronkā notiesātā zemnieku puišeļa, kurš sākumā bija viņa paša un nevis Mahmūda mīļākais, tas gan netika pieminēts. Tomēr lielākoties šo burtnīcu lappuses aizpildīja nesakarīga ķengāšanās par pilnīgi visām Mahmūda rakstura un uzvedības izpausmēm.

Vēl Nubara burtnīcās bija gari, cauruncauri no pirksta izzīsti stāsti par AA, kuros neapstrīdami un nenoliedzami tika pierādīts, ka organizācijas vienīgais dibinātājs un vadītājs bija Mahmūds, turpretim viņš, Nubars, būtībā neko nav zinājis. Viņš vispār nav pat nojautās, ka tāda pastāv. Viņš nav varējis pat iedomāties, ka mazajā, miegainajā Gronkā slepeni varētu darboties tik šaušalīga banda.

Un, starp citu, patiesībā šo zemisko bandu sauca Absolūti afgāniska svētā falanga, un tas ar lieliem burtiem bija uzrakstīts katras lappuses augšā, lai nerastos ne mazākās šaubas, ka šī sazvērestība bijusi caurun caur svešzemnieciska, tā no sākta gala bijusi pilnīgi sveša albāņu dzīvesveidam un albāņu tautas raksturam, nemaz nerunājot par albāņu ideāliem un albāņu darba tikumu, tā ar savu laisko dekadenci ir pat galīgi pretēja albāņu čaklumam. Nubars savās burtnīcās skaidri un gaiši pierādīja, ka doma par kaut kādu AA varēja rasties tikai derdzīga ārzemnieka slimajā un pilnīgi nenormālajā prātā.

īsi sakot, visa šī afēra bija klīnisks gadījums: klusā, civilizētā un cienījamā albāņu zvejnieku pilsētiņā pēkšņi bija parādījusies baiga afgāņu kalnu trakumsērga.

Vēl tikai jāpiemin, ka Nubara burtnīcās bija pārpārēm slavas dziesmu Albānijas soda un pārmācības iestādēm, jo sevišķi lauksaimniecības cietumiem, līdz ar pierādījumiem, ka pāris gadi, kas pavadīti tādā iestādē, kopjot tomātus, katrā ziņā nāk par labu visādiem zemnieku puišeļiem, kas līdz šim savā dzīvē redzējuši tikai mazītiņu piejūras pilsētiņu.

Puika.

Šis vārds bija uz katras burtnīcas vāka. Augām dienām viņš kricelēja savās burtnīcās, uzdzerdams zīdkoka ogu rakiju, lai nomierinātu nervus, vakarpusē pasita visas padusē un devās uz Sanmarko, lai tur staigātu no kafejnīcas uz kafejnīcu, uzmākdamies svešiem cilvēkiem, lai nolasītu viņiem priekšā kādu rindopu, vai centās iedot burtnīcas pārsteigtiem tūristiem un muka prom, lai tiem nebūtu, kur sprukt, un tie varbūt pāris lappuses izlasītu.

Pavasaris bija pagājis, pienāca vasara, tad rudens. Neilgi pirms tam, kad pilsētu atkal ietina baltā migla, mhitarieši atsūtīja ziņu, ka viņa sieva, kura uzreiz pēc kāzu nakts, sapratusi, kas viņš par cilvēku, bija atgriezusies Venēcijas armēņu kvartālā, ir dzemdējusi dēlu. Nubars atbildēja, lai viņa dēlu nosauc par Mēklenburgu Vallenšteinu; piesaukdams dzimtas seno slavu, viņš cerēja saglabāt kādu mazumu pašcieņas: Svētās Romas imperators pirmā Albānijas Vallenšteina tēvoci par nopelniem Trīsdesmit gadu kara kaujas laukos bija iecēlis par Mēklenburgas hercogu.

Tomēr zudušo laiku godība nekliedēja izmisumu, kas Nubaru tirdīja, vakaros staigājot pa kafejnīcām Svētā Marka katedrāles priekšā, slapstoties arkās un nogaidot, līdz viesmīļi palūkosies uz citu pusi, lai tad šaudītos starp galdiņiem, pūloties izdalīt liecību burtnīcas, pūloties panākt, lai ļaudis atskārš patiesību, pūloties panākt, lai kāds, kaut viens pats cilvēks, uzklausītu viņa cauruncaur patiesīgo stāstu par notikumiem Gronkā.

Kurt pārprasīja apstulbušais tūrists.

Nubars stūma viņam rokās savu burtnīcu.

Gronkā, viņš bauroja. Vai tu esi traks? Vai tu esi kurls? Gronkā, es teicu. Gronkā.

Tikmēr jau pagalam nemierīgi bija kļuvuši arī tie tūristi, kas savā dzīvē patiešām bija redzējuši pasauli. Uz viņa pusi lidoja lipīgas kūciņas un tasītes ar melnu kafiju, kas nu gadījās pa rokai viesmīļiem un kafejnīcas pastāvīgajiem apmeklētājiem, kurus tracināja viņa ložņāšana ap galdi ņiem, zaglīgie čuksti, kas atskanēja aiz muguras, kad viņš atkal bija pielavījies un lūkoja iemest kādu burtnīcu tiem klēpī, iekams tie bija viņu pamanījuši.

Tā nu pār viņu bira lipīgu kūciņu krusa, garām ausīm šāvās tasītes ar biezu, gandrīz verdošu kafiju, un Nubaram atiika vienīgi pagriezties un bēgt, tumsā uztriecoties namu sienām rēgainajā, miglas vālu ieskautajā milzīgā laukuma tukšumā, kur tāla gājēja soļi šķita klaudzam tieši aiz muguras, viņš skrēja un skrēja pa slidenajiem bruģakmeņiem, apmaldījies Venēcijas ziemīgajās miglās un lietus smīlās, klupdams un krizdams spieda pie krūtīm dārgās burtnīcas, kas uz visiem laikiem izskaidrotu Gronku, ja vien kāds tās izlasītu, ak, ja vien izlasītu.

Kad jau nebija tālu rīts, viņš kaut kur ievēlās gondolā un lika laiviniekam steigšus irties uz Lielo kanālu, lai viņš paspētu nokļūt savā pili pirms gaismas svīdas. Un tad slīdēja pa ūdeņiem, gulēdams laivas dibenā ar pie sejas piekaltušām kūku drupačām, vakara uzvalks nosmērēts un operas pelerine saplēsta, cilindrs saburnīts, viņam nebija spēka, viņš trīcēja, reiba galva, viņš slīga arvien dziļākā sastingumā, bīstami novārdzis, jo tagad viņš pārtika no viena vienīga cepta vistas spārniņa divreiz dienā: jau visu pērno gadu viņu bija apmājusi vēlme nomērdēt sevi badā. Turklāt viņš bija piedzēries bezmaz līdz nemaņai, jo vakaros viņš uz Sanmarko vienmēr devās ar zīdkoka ogu rakiju koka blašķē pār plecu: vēl viena pašiznīcināšanās mānija, kas viņu kaut kā bija pārņēmusi pērnajā gadā.

Beidzot mājās. Nubars metās uz piestātni un gandrīz aizvēlās garām, ūdenī iekrita kurpe un cilindrs, operas pelerine palika piestātnē, bet viņš pats, nesakarīgi murkšķēdams, vilkās pa slapjajiem akmeņiem, raudams nost drānas, un pēdīgi, jau gandrīz kails, nozuda aiz sava elegantā palaco durvīm, lai tur slēptos, līdz atkal iestāsies nakts un viņš varēs nemanīts iziet ielās.

Tā Nubars dzīvoja 1933. gada nogalē: ārprātīgs rēgs, kas blandās pa Venēcijas ziemīgajām miglām, un viņa sapņu mūžīgā pilsēta bija tik tālu kā vēl nekad. Tomēr jau drīz, pavisam drīz, viņš sasniegs savu mērķi, iemantos nemirstību, izlasījis UIA pēdējo neticamo ziņojumu par Lielo Jeruzālemes pokeru.

Baidās no Jeruzalemes, tu padomā.

No kaut kā baidās, atšķirībā no mums, pārējiem.

Nebūtu jābrīnās, ka Modās ilgā draudzība ar Munku sākās Smirnā. Pēc daudziem gadiem, lūkojoties atpakaļ uz četriem Vidusjūras austrumu piekrastē nodzīvotajiem gadu desmitiem, Smirna bija viena no divām pilsētām, kas viņai nozīmēja visvairāk: Smirna kaut kādā ziņā iemiesoja cilvēciskās mīlestības noslēpumus, gluži tāpat kā Jeruzāleme glabāja noslēpumus no cēlākiem sapņiem.

Patiesībā Moda abās bija dzīvojusi pavisam neilgi, apmēram pusgadu Smirnā un nedaudz ilgāk Jeruzālemē. Taču laika plūsma, atpakaļ raugoties, bija ļoti mainīga, veselus gadus tā sablīvēja pāris neskaidros mirkļos, turpretim citur bangoja kā vāls, vienu pēcpusdienu vai vakaru pārvēršot mēnešiem ilgās atmiņās, tādēļ šīm pilsētām viņas dzīvē bija nesalīdzināmi lielāka loma nekā gadu desmitiem, kurus viņa bija nodzīvojusi Atēnās, Stambulā un Kairā.

Jeruzāleme, jo tur viņa sastapa Džo. Smirna Sivi un Terēzes dēļ. Ar Munku viņa iepazinās pirmajā, taču visu mūžu viņai tas saistījās ar otro.

Tātad Smirna, 1921. gads. Moda ir aizbēgusi no Jērikas, no ziedos slīgstošā namiņa, kuru Džo viņai bija tik gādīgi sameklējis, lai viņa varētu paglābties no ziemas vējiem, kas zēvelēja kalnienē. Viņa gaidīja bērnu, kas bija ieņemts pērngada pavasari viņu pirmajās mīlestības dienās un naktīs mazajā oāzē Akabas līča piekrastē. Mēnesis brīnišķīgas divvientu-lības tai mazītiņajā oāzē, viens bezgalīgs mēnesis liesmainu tuksneša saulrietu un zvaigžņotas tumsas pasaulē, saulē izkusušas stundas mirdzošajās

smiltīs, ar viņu mīlestības pirkstiem sasienot kopā Sīnāju un zilo, veldzējošo ūdeni.

Pēc tam ziema citā oāzē, ziedošajā Jērikā, gaidot viņu bērna dzimšanu, Džo gandrīz nekad nav mājās, viņš slepus vadā ieročus, jo, Palestīnā būdams bēglis, nevar atrast citu darbu; viņš nav mājās, jo viņam nekas cits neatliek, taču no Modās bērnības atgriežas senās bailes būt pamestai, atgriežas, uzdodot tos briesmīgos bērnības jautājumus.

Kāpēc visi ir mani pametuši? Kāpēc viņi mani atstāja vienu?

Viņu pameta vienu tēvs, kāršu spēlmanis, aizmukdams no viņu Pen-silvānijas fermas un dodamies uz rietumiem. Viņu pameta vienu māte, kas izmisumā norija prāvu devu Parīzes zaļā un, kad tas nelīdzēja, vakariņu laikā aizgāja uz šķūni un pakārās. Vecāmāte, kas stāvēja aiz letes tumšajā, netīrajā bārā, ko viņa turēja tai Pensilvānijas ogļraču pilsētelē; vecā indiāniete dienām ilgi nebilda ne vārda, bet mazā Moda mācījās aritmētiku, skaitīdama, cik ogļrači izdzer, un no tiem uzzināja, ka viņas vectēvs bijis notiesāts par slepkavību, izraidīts un tā ari nav atgriezies.

Un pēc tam pusaudzes gadu sapnis kļūt par labāko daiļslidotāju pasaulē, varbūt, kad viņa sešpadsmit gadu vecumā aizbēga uz Eiropu, būdama jaunākā olimpiskajā daiļslidotāju komandā, viņai tas būtu izdevies. Turpretim viņa, pilnīgi neko nezinādama par vīriešiem, katastrofāli kļūdījās, iziedama par sievu pie vīrieša, kuru nemaz nepazina, pie vīrieša, kurš dzīvoja Albānijā, septiņpadsmitā gadsimta pilī, pie izvirtušā Katrīna Vallenšteina.

Katrins, jukdams prātā, trakoja starp diviem lāstiem, kurus viņam bija uzlicis tēvs, pēdējais Skanderbegs Vallenšteins, kas bija iedomājies, ka ir Dievs, un, attiecīgi, viņa dēls ir Kristus, tādēļ nosauca dēlu par godu tam Sīnāja klosterim, kurā bija uzgājis Bībeles oriģinālu: dubulta nasta, pārlieku smaga Katrinam Vallenšteinam, kurš, neglābjami zudis, arvien bezcerīgāk maldījās starp svētās Katrīnas simboliem, starp zobenu un kroni, riteni un grāmatu; ar riteni viņš Albānijas mežos spīdzināja zēnus un ar zobenu tos lēnām nogalināja, asinīm pilot no ērkšķu kroņa paša galvā, bet grāmatu par savu īso, neģēlīgo dzīvi iesēja upurējot nokauta cilvēka ādā, nevaldāmā ārprātā likdams citiem no jauna piedzīvot vēsturiskās Katrīnas moceklību un viņas mistisko laulību ar Kristu.

Viņam, šim Katrīnam Vallenšteinam, jau no paša sākuma bija lemts nelabs gals. Viņa lāsts bija tā nepanesami dievbijīgā rīcība iepriekšējā gadsimtā, viņa tēva lēmums viltot Bībeli: pārvarigs uzdevums, ko tas bija uzņēmies, lai no haosa radītu kārtību un tukšumā uzbūvētu pamatus ticībai.

Modu no vājprāša izglāba neizprotama vecīte, Sofija Klusētāja, kurai pilī bija ērmota vara; Sofija, par kuru Moda tolaik nezināja, ka tā ir Katrīna māte, 1906. gadā palīdzēja Modai aizbēgt no pils neilgi pirms tam, kad pasaulē bija jānāk Katrīna bērnam. Moda priekšlaikus dzemdēja kādā zemnieku sētā, bet Katrīns, meties pakaļ ar četrdesmit jātniekiem, sadzina viņai pēdas un, nokāvis visus sētas iemītniekus, pavēlēja vienam no saviem vīriem nogādāt jaundzimušo dēlu pilī, pats aiztraukdamies pa priekšu, lai nonāvētu Sofiju, taču tā pēdīgi izdeldēja lāstus, kas vajāja viņas dēlu, nogalēdama viņu turpat uz ceļa pils priekšā. Nogalēdama ar skatienu, kā viņa pati domāja, un ar krusta zīmi.

Tā Nubars, Modās dēls no Vallenšteina, viņai zuda jau uzreiz dzimšanas dienā. Un meitiņa, kas septiņus gadus vēlāk nomira šūpulī, kamēr viņas otrais vīrs, grieķu patriots Jannis, cīnījās kādā no saviem kariem; pats Jannis krita 1916. gadā Maķedonijas frontē.

Pēc četriem gariem bēdu gadiem šis sapnis Jeruzālemē, kur viņa sastapa savu teiksmaino īru, sastapa tieši tajā brīdī, kad tas pirmo reizi nāca laukā no Hadža Hārūna noslēpumainajām pagātnes alām; Džo, viss vārdu un vīziju virpuļos Kristus kapa baznīcas ēnainajā pazemē, un Moda, apbrīnodama un klusēdama, noslīgusi ceļos, sniegdama pirmo mēmo komūniju.

Kurai sekoja brinum skaistā Akaba pavasari, nodeldētie Jeruzālemes akmeņi vasarā un ziedošā Jērika rudenī, kad kalnienē vakari jau bija vēsi. Un Džo, kura nebija mājās, kaut viņam nekas cits neatlika, un briesmīgās bailes, kas Modu mocīja, raugoties Jordānas strāvās turpat pie viņu namiņa, duļķainās brīnumu upes īsais un straujais tecējums te tuvojās beigām: no rasmīgajām Galilejas nogāzēm tā bija atsteigusies uz Nāves jūras galējo tukšumu.

Bailes, ka Džo viņu pametis vienu. Ka ari šī mīlestība zudīs. Upes plūdums viņai pie kājām, un Džo pārāk jauns, lai spētu saprast briesmīgo

klusumu, kas viņu plosīja tai ziemā Jordānas krastā, kad Moda nespēja atraut acis no ūdeņiem, lai izstieptu rokas un apskautu vīrieti, kuru mīlēja.

Tādēļ ziemas nogalē, kad piedzima Bernīni, viņa aizbēga no mazi namiņa. Devās prom, liegdama Džo ieraudzīt dēlu, neatstādama pat vēstulīti, jo nemūžam nespētu paskaidrot, cik baigas ir atmiņas par šķūni Pensilvānijā un par pili Albānijā, par meitiņu, kas mirst, kamēr Jannis ii frontē, un par Jaņņa nāvi, nespētu pastāstīt Džo par šiem neapremdi nāmajiem dēmoniem, kas bija atgriezušies, lai sadragātu sapni par mieru, kuru viņa, likās, bija atradusi klusajā Kristus kapa baznīcas pazemē.

Izmisumā aizbēga no ziedos slīgstošā namiņa uz Galileju, kur palika tik ilgi, līdz varēja kopā ar Bernīni braukt tālāk. Un tad, aprīlī, skumji devās uz vienīgo patvērumu, kuru viņa pasaulē zināja, uz skaisto savrup-namu pie jūras Smirnā, kur dzīvoja Jaņņa vecīgais pusbrālis, izsmalcinātais un laipnais Sivi.

©

Sivi tolaik jau bija gandrīz septiņdesmit gadu. Viņš bija neparasti gara auguma; arī Jannis reiz bija tāds pats, abi savu spēkpilno staltumu un tumšzilās acis bija mantojuši no tēva, slavena grieķu neatkarības kara varoņa, kurš bija dzimis tālā Krētas nostūri, kura iemītnieki teicās esam doriešu pēcteči. Dedzīgais cīnītājs bija precējies divreiz, jau cienījamā vecumā, un Sivi dzemdinājis, būdams vairāk nekā piecdesmit gadu vecs, bet Janni tad, kad viņam bija krietni pāri astoņdesmit.

Tā nu pusbrāļus šķīra gandrīz trīsdesmit mūža gadi un ari daudz kas cits, Jannis bija nesamierināms patriots, kura dzīves devīze bija kaujas sauciens, kas veda krētiešus karā pret turkiem, brīvība vai nāve, turpretim Sivi izsmalcināti sprieda par mākslu un sabiedrību savās slavenajās tējas pēcpusdienās, kuras, šķiet, agri vai vēlu apmeklēja ikkatrs, kam liktenis bija lēmis būt Smirnā.

Pagājušajā gadā Moda Sivi bija aizrakstījusi tikai vienu reizi, neilgi pēc atgriešanās no Akabas, pavisam īsi pavēstīdama, ka Jeruzālemē dziļi iemīlējusies. Vēlāk, kad viņu sāka paralizēt bailes, viņa neuzdrošinājās rakstīt. Tādēļ Sivi nekādi nevarēja zināt, kas stāvēs uz viņa nama sliekšņa

tai aprīļa dienā, kad viņš atvēra durvis un ieraudzīja lietū mirkstam Modu, izdēdējušu, izmocītu, rokās zīdainis, pie kājām viens vienīgs apbružāts čemodāns.

To, ko viņa teiks, Moda bija iemācījusies no galvas, taču, Sivi ieraugot, šie vārdi piepeši palika kaut kur gaisā. Viņa nespēja parunāt. Uznāca raudiens.

Kas notika tālāk, viņa pēc tam īsti neatcerējās. Sivi viņu apkampa un ievilka pa durvīm, mazuli nodeva mājkalpotājas gādībā, Modai palīdzēja uzkāpt otrajā stāvā, uzsauca, lai Terēze, viņa franču sekretāre, salej vannā ūdeni un sagādā tīras drēbes, un visu laiku runāja sirsnīgā, priecīgā balsī, it kā šis apciemojums būtu sen ieplānots, it kā vienīgā bēda tai tumšajā aprīļa dienā būtu tā, ka, Modai ierodoties, līst lietus.

Vēlāk viņi sēdēja pie kamīna ar konjaku, Sivi grumbainā seja smaidīja līdz ausīm, viņš šūpoja savu lielo galvu un tērgāja par Smirnu un saviem jaunākajiem piedzīvojumiem, ne reizi neieminēdamies par Bernīni vai Modās dzīvi pēdējā gada laikā, vienkārši pieņemdams viņas atrašanos savā namā un izpušķodams savus stāstus ar aizvien košākām epizodēm, lai viņu izklaidētu.

Konstantinopole, 1899. gads.

Sivi savā viesnīcas numurā uzņem kādu jaunu jūrnieku, bet vienu bridi ierodas jūrnieka pastāvīgais mīlnieks, miesās ražens muitas inspektors, kurš ar cirvi sāk skaldīt durvis baurodams, ka Sivi tūlīt nositīs. Logs ir vienīgais glābiņš, un durvis padodas tik ātri, ka apģērbties laika nepietiek. Atvēris lietussargu virs galvas kā izpletni, Sivi slaidi izlec pa logu, tērpies vienīgi garā, sarkanā naktskreklā, jo viesnīcā ir tik auksti, ka naktskrekls ir nepieciešamība, neatkarīgi no tā, kādas izdarības tiek piekoptas.

Naktskrekls uzpūšas kā bura, atklādams gājējiem uz ielas viņa kailumu. Taču ļaunākais ir tas, ka tādēļ viņš neredz, kas tur apakšā notiek.

Nezināt pat to, Sivi izteiksmīgi noprasīja, kādā kapā es tūdaļ kritīšu? Liktenim labpatīk velnišķīgi pasmieties.

Taču gadījās tā, ka viņš, saceldams varenas šļakatas, iekrita ūdenī, jo pa ielu tobrīd brauca kāds armēnis ar savu vāti, kas neprātīgi zvalstījās, tāpēc ka zirgi, izbijušies no kaut kāda kvankšķa, nebija valdāmi. Muitas inspektors, izkāries pa logu, vicina cirvi, vāts dārdēdama aizripo, tai pakaļ dzenas ķiukstošs suns, Sivi līdz viduklim sēž ūdenī; viņam virs galvas joprojām ir lietussargs, bet naktskrekls izplājies apkārt kā milzīga sarkana ūdensroze; viņš smaida un laipni māj ar galvu apstulbušajiem garāmgājējiem, kas redzējuši viņu izšaujamies pa logu tieši īstajā brīdī, lai triumfējoši aizbēgtu.

Vai Salonīka, 1879. gads.

Jaunībā Sivi trakoti gāja pie sirds draiskulības, un savā operas ložā viņš parādījās ne ātrāk kā pirmā starpbrīža beigās, kad cēli ieradās ar gigantisku sarkanu cepuri, ko no vienas vietas klāja rozes, gariem sarkana zīda cimdiem un sarkanā tērpā ar iespaidīgu turnīru, dekoltē izrotājis ar grandiozu viltotu rubīnu brošu.

Parterā un ložās sākās skaļa sačukstēšanās, taču Sivi nenovērsa acis no skatuves, neko citu nelikās manām, lēni glaudīja ar rādītājpirkstu savas lepnās ūsas.

Paceļas priekškars. Zigfrīds izsoļoj skatuves vidū un izpleš rokas, lai pasludinātu savu varoņdarbu, taču te Sivi teatrāli pietraucas kājās un nodārdina pirmās ārijas taktis tādā basso profundo, ka ne tikai apklusina satriekto Zigfrīdu un apstulbina publiku, bet vēl arī nogāž priekškaru.

Un Aleksandrija, Roda un Roma, Venēcija, Kipra un Florence, Sivi uzjautrināja Modu, stāstīdams pagātnes teiksmas, līdz viņa gribot negribot sāka smieties; un tad, pirms gulēšanas noskūpstīdams, viņai iečukstēja ausī, ka šis Smirnā būs sevišķi skaists pavasaris. Tik smalkjūtīgi viņš darīja zināmu, ka Moda viņa savrupnamā pie jūras var dzīvot, cik ilgi grib.

Un pēc tam, tumsā gulēdama un nespēdama aizmigt, klusītēm šņukstēdama, kamēr nama slēģos triecās lietus šaltis, viņa atkal no jauna apbrīnoja šo laipno, izsmalcināto vīrieti, kurš dzīvē kaut kā bija iemācījies pieņemt visu un visus, nevaicādams, kāpēc jābūt tieši tā.

Mierā ar sevi un pasauli. Vai es jelkad sasniegšu tādu prāta skaidrību, viņa domāja.

Ar Munku viņa iepazinās jūnijā, un atskarta, ka viņš Sivi ir tik ļoti tuvs, it kā būtu tā audžudēls, un sākumā viņa par to brīnījās, jo Sivi pazina jau ļoti sen, bet nekad nebija dzirdējusi viņu pieminam Munku. Tad viņa atcerējās, ka tāda ir Sivi daba. Lai cik uzkrītoša bija viņa paša uzvedība, attiecībā uz citiem viņš bija ārkārtīgi diskrēts un ar vieniem draugiem nekad neapsprieda citus. Ari Munks bija tikpat pārsteigts, atklājis, ka Sivi, izrādās, ir brāļasieva.

Turklāt vēl amerikāniete ar skaistām, zaļām acīm, Munks teica, saspiezdams Sivi elkoni. Kā tu varēji to noklusēt, vecais grēkagabals?

Sivi šūpoja galvu un palaidnīgi smaidīja.

Kāpēc man vajadzētu tev to stāstīt? Es negribēju sarežģīt jums abiem dzīvi. Daiļa atraitnīte no Jaunās pasaules? Klejojošs vecpuisis no Buda-peštas? Nē, es neparko neuzņemtos atbildību par kaut ko tādu. Kas zina, ar ko tas beigtos? Vai zināt, man visos skapjos čum un mudž radinieki un draugi, par kuriem jūs nekad neesat dzirdējuši. Pavisam parasta lieta, kā jūs abi sapratīsiet, kad sasniegsiet manu vecumu un būsiet sev sadzīvojuši garu un daudzveidīgu pagātni. Kas to būtu domājis, kā notikumi gadu desmitu gaitā vairo cilvēkus tavā dzīvē. Un pat tādās reizēs, kad tu vienkārši esi izgājis pastaigāties un cītīgi nebāz degunu citu darīšanās. Nāciet nu, dzersim tēju. Šim jaunajam Munkam briesmīgi gribas mums kaut ko pastāstīt. Pazīmes ir nepārprotamas.

Nudien, Munks bija atbraucis uz Smirnu, lai pastāstītu Sivi par savu neseno pievēršanos cionismam, un tas arī bija vienīgais, par ko viņš spēja runāt, kad visi četri tai pirmajā dienā sēdēja savrupnama dārzā; Munka aizrautīgās čalas par to, kādas brīnumu lietas tiks darītas Palestīnā, Sivi uzklausīja, tēvišķīgi klanīdams galvu, bet Sivi sekretāre Terēze ar šķietamu vienaldzību. Taču Moda pa šo laiku jauno francūzieti bija iepazinusi pietiekami labi, lai saprastu, ko nozīmē viņas uzspēlētais miers.

Cik sen viņi vairs nav mīļākie? viņa vaicāja Sivi vakarā, kad abi bija palikuši divatā un posās iziešanai. Sivi līksmi pasmaidīja un, pienācis klāt, apsēdās viņai blakus, ar lielāko prieku pakavēdamies, kā vienmēr, kad radās iespēja parunāt par mīlestību.

Mīlulīt, viņš papliķēja pa savai īsi apcirpto, sirmo galvu, viņi joprojām ir mīļākie.

Diez vai. Viņš, iespējams, to vēl nezina, bet viņa gan zina.

Tu doma par tam viņa jaunajam politiskajam interesem, dzimtene viņa tautai un tādā garā? Jā.

Sivi majestātiski atmeta ar roku.

Nieki. Kaislība vienā jomā izraisa kaislību citās. Mūsu draugs Munks gadiem ilgi ir meklējis, kur pielikt roku, jau sen pirms viņa vecā, lepnā impērija tajās Eiropas vidienes drēgnajās miglās sāka jukt un brukt. Viņa dzīslās rit brašā Johana Luidži Sondi asinis, tas pats nenogurdināmais jaunu zemju pētnieka gars, un tagad, kad Munks ir atradis savu lielo darbu Vidusjūras austrumu piekrastē, viņa liesma degs vēl spožāk un izgaismos visus dvēseles nostūrus. īsi sakot, mīlestība. Visa turpmākā dzīve, lai izpētītu mīlestības ainavu. Beidzot Vidusjūra ir viņu sagūstījusi.

Sivi, cik tu vareni runā. Tev vajadzētu atgriezties uz skatuves.

Neatminu, ka jebkad būtu no tās aizgājis. Vai esi gatava saderēt u/ vienu drahmu? Es apgalvoju, ka viņu jūtas kļūs tikai vēl spēcīgākas. Tu it kā teici, ka tās jau ir pagātne?

Labs ir, saderam uz drahmu.

Pēkšņi Sivi pieliecās viņai tuvāk, ļoti nopietns. Uzlika roku viņai 11/ delnas.

Nē, Modiņ, nevajag. Vai tad tu neredzi, ka tā nedrīkst? Nekad tā nedari, tu nekad nebūsi laimīga. Pat ne uz vienu drahmu. Vai tad tu nesaproti, ka liec pret mīlestību?

Laikam gan.

Tātad derības pēc abpusējas vienošanās tiek atceltas? Jā.

Sivi pasmaidīja un saspieda viņas roku.

Lieliski. Pats mazākais, ko mēs varam darīt šajos brīnum skaistajos Egejas krastos, ir godāt mūsu pagānu dievus, un par to nu gan neviens nav šaubījies: viņi ir mīlestības pusē. Debestiņ augstā, kā viņi cīnījās. Ne gulbji, ne vērši viņiem nebija nekādi šķēršļi. Mūsu dižākie sasniegumi salīdzinājumā nobāl.

Tavi dievi, Sivi. Es nezinu, vai manējie.

Nav tiesa, madame, tas vienkārši nav tiesa. Tie pieder visiem, kuri

dzīvo šajā gaismā, dzīvo dienu vai mūžu, tas nav svarīgi. Saproti, tas nav atkarīgs no mums. Saukti vai nesaukti, dievi visviens ir.

Tava atziņa?

Debestiņ, nē, man tas ir daudz par dziļu. Tā sacījis kāds cienījams senlaiku padomnieks, Delfu orākuls, ja gribam būt precīzi. Tā tika sacīts spartiešiem, kad tie nespēja izlemt, vai karot ar atēniešiem. Tjā, tie devās savā karā un spoži uzvarēja, bet pēc tam tēbieši tikpat spoži sakāva viņus; tad ko, pēcgalā, tas viņiem deva? Ak jā, pēcgalā. Pēcgalā mēs visi esam pederasti.

Moda smējās.

Sivi. Tas ir briesmīgi.

Kā tad, ka briesmīgi. Nudien pretīga poza, ko ieņemt tik agrā vakara stundā. Bet vai tu saproti, ko es ar to gribu teikt? Tu redzi, cik neiespējami ir izvairīties no mīlestības? Arī tad, kad esam uzgriezuši muguru, mēs neesam drošībā.

Sivi, nu jau gan.

Vecītis līksmi šūpoja galvu un piecēlās kājās.

Tev, protams, ir taisnība. Šīs pilsētas kafejnīcās, kur savas mānijas skurbeni lolo visi iespējamie izvirtuļi, tik ieturēti izteikumi paliktu nepamanīti. Turpretim šeit, jā, nudien, mēs stāvam pie pavarda, te toni nosaka mātišķība, un augšā krūti gaida nevainīgs bēbītis. Starp citu, ja reiz runājam par viņu, tu visu jau esi izlēmusi.

Ko es esmu izlēmusi?

Viņa nākotni, nosaukdama viņu par Bernīni. Ja cilvēkam ir tāds vārds, viņam nav ne mazāko cerību, ka pagānu dievi viņu liks mierā. Vai nu viņam tas patiks, vai nepatiks, Vidusjūras saule būs viņa dzimtene, un viņš, es paredzu, ir ar to svētīts. Viss, tagad tu vari doties veikt savus mātes pienākumus otrajā stāvā, Munks un Terēze ir aizgājuši baudīt ostas ūdeņu mistēriju mēnesnīcā, bet man laiks nozust Smirnas tumšajos nostūros, lai izdibinātu, kādu garīgu stiprinājumu man ir paglabājis šis spirdzinošais jūnija vakars. Vai negribi novēlēt man veiksmi? Vairs neesmu tik jauns kā savureiz.

Moda smējās. Sivi, stāvēdams durvīs, noglauda ūsas.

Nu? Nebūs pat ne paša pieticīgākā vēlējuma?

Tev tas nav vajadzīgs, tu, vecais āzi.

Ak, tad man nevajag? Galu galā? Hmm. īsti piedienīgi vārdi. Vedina uz filozofisku ļaušanos liktenim. Taču zināms, stoiska nostāja man vienmēr ir bijusi augstāka par visu, lai gan, zināms, es ne vienmēr esmu augšā. Ja tev nakts melnumā gadās izdzirdēt čukstus, neliecies traucēties. Iespējams, tas būs kāds jauns, dziļdomīgs bandīts, kas ieradies iztaujāt viedo Smirnas Zēnonu, kurš pamatoti izslavēts par dzīvošanu harmonijā ar savu dabu tiklab gaismā, kā tumsā. Un kāda ir šī harmonija? Nesatricināma. Nekāda jucekļa, ko vienmēr rada jaukta sabiedrība. Tad addio. Mūs atkal aicina Smirna, un kas es tāds būtu, lai varētu pretoties mīlestības glāsmainajiem čukstiem? Addio, mīļā Moda.

Vasarā Sivi vēlējās doties uz Krētu, lai apmeklētu sava tēva ciemu. Viņš aicināja arī Modu, taču Moda atteicās, jo tur bija dzimis Jannis, un viņa nevēlējās redzēt šo vietu, kas viņai simbolizēja visas dzīves zaudējumu sāpes, kuras viņa joprojām nespēja atzīt.

Jannis viņai nekad par to nebija stāstījis. Tieši Sivi pēc sava pusbrāļa nāves atklāja viņai šo stāstu, gribēdams, lai Moda saprot, kāpēc Jannis bija dzīvojis tā un ne citādi.

Sivi māte bija mirusi dzemdībās. Bagāta māsa, kas dzīvoja Smirnā, piedāvājās ņemt mazuli pie sevis un uzaudzināt kā savu dēlu. Sivi tēvs, pēc sievas nāves ieslīdzis melnā izmisumā, piekrita, turklāt nolēma aizmirst par politiku un atgriezties tālajā Krētas nostūrī, kurā bija dzimis.

Viņš atkal, tāpat kā jaunībā, ganīja kazas, pusgadu viens pats dzīvodams kalnos kopā ar savu ganāmpulku, no gaismas svīdas līdz tumsiņai dzīdams kazas pa trūcīgajām ganīklām, vientulīgi nakšņodams no lieliem, plakaniem akmeņiem uzceltajās būdās, kas šajos kalnos stāvēja kopš gadu simteņiem tālas senatnes, pretodamās negantajiem vējiem, kas zēvelēja šajā mēness ainavā, kalnu vasaru saltajās naktīs nenoaudams zābakus un nenovilkdams raupjās vilnas drānas, tumsā pirms saullēktā un pēc tam atkal pēc rieta steigšus ieturēdamies ar kazas piena jogurtu un pavasarī no ciema līdzi paņemtu divreiz ceptu maizi, kas pirms iz-mērcēšanas ūdenī bija cieta kā akmens.

Reižu reizumis viņa skadrās acis tālumā pamanīja kādu kustību, un tad varēja no kalna gala sasaukties ar citiem klejojošiem ganiem. Attālumi bija pārāk lieli, vārdi tos nespēja pārvarēt, un viņi iztika bez vārdiem, dziedoši sakliegdamies, nododami ziņas ar intonāciju un melodiskiem saucieniem. Iespēja parunāt ar dzīvu cilvēku aci pret aci nemēdza gadīties, iekams oktobra beigās pārejas sāka aizsnigt un pienāca laiks doties lejup uz ciemiem un gaidīt aprīli, kas nāks ar kūstoša sniega paliem.

Tā pagāja vairāk nekā gadsimta ceturksnis, tikai tad Sivi tēvs, kuram jau bija astoņdesmit četri gadi, vēlreiz apņēma sievu, deviņpadsmit gadu vecu meiteni no tā paša ciema. Viņa ieņēma bērnu, gaidību laika beigās grūtniecībā sākās sarežģījumi. Kad viņa bija astotajā mēnesī, abi izgāja kalnos, lai dotos uz ziemeļu piekrasti, tuvāko pilsētu, kurā varēja atrast ārstu.

Bija oktobra sākums, kalnu pārejās jau aurodamas brāzās sniegavēt-ras. Pēc divas dienas ilgas iešanas viņi beidzot sasniedza pēdējo grēdu un lejā ieraudzīja Krētas jūru. Naktī viņai sākās priekšlaicīgas dzemdības, un rītausmā bērniņš nāca ar kājām pa priekšu un smaka nost.

Viņi pārmija dažus vārdus, vecais vīrs, kas bija nodzīvojis ilgu, sātu mūžu, un jaunā sieviete, kuras dzīve bija tikko sākusies. Nāve nebija atnākusi pēc īstā, taču tur nekas nebija iesākams.

Viņš apskāva savu jauno sievu. Abi pārmeta krustu. Tad vecais vīrs ielika viņai katrā rokā pa akmenim, iespieda viņai starp zobiem savvaļas timiāna greizo sakni un, ar savu mednieka nazi pārgriezis viņai vēderu, izņēma bērniņu, bet viņa zaudēja samaņu un nomira.

No rīta viņš iegāja ziemeļu piekrastes pilsētiņā ar jaundzimušo Janni rokās un ar Jaņņa mātes stingo līķi uz muguras.

Jā, mīļā, es zinu, Sivi teica, kad viņa sēdēja, saķērusi galvu.

Tas ir nežēlīgi, bezsirdīgi un izklausās barbariski, bet neaizmirsti, kā ļaudis tur dzīvo. Tajos kalnos tikpat labi var iedomāties, ka tu esi uz mēness. Tur nekā nav, vienīgi šur un tur klintīs ieķēries kāds savvaļas timiāna puduris, un cilvēks visu dienu, no pieciem rītā līdz desmitiem vakarā, ir uz kājām un skrien, lai viņa kazas dabūtu paēst. Un tā viņi tur dzīvo, tie vīri, viņi skrien pa kalniem. Ja neesi redzējis pats savām acīm, tam gandrīz nav iespējams noticēt. Dzīve ir grūta un spīva; jā, tad, ja viņus liek mierā, viņi nodzīvo līdz ļoti sirmam vecumam, bet bieži viņus neliek mierā, un nāve mēdz būt aplam ātra.

Ne tik senos laikos kādā no šiem ciemiem bērns spēlēdamies pa jokam noņēma zvārgulīti vienai no sava tēva kazām un uzkāra to kaimiņa kazai. Nozagta kaza? Vēl nebija ne pusnakts, kad puikas tēvs bija nokauts un kaimiņš bija nokauts, un vēl trīs vīri bija nokauti, bet nākamajā rītā ciems bija tukšs, tajā vairs nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ja visas ģimenes tūdaļ nebūtu devušās prom, brāļi un brālēni kautu brāļus un brālēnus tik ilgi, līdz visi ciema vīri būtu pagalam. Viņi to zināja, un viņiem nebija izvēles; atlika vienīgi pamest mājas un bēgt.

Viņu dzīvē ir tā iekārtots, ka ikkatram ir savi pienākumi un no nāves nevar būt bail. Jā, protams, Jannis būtu varējis pārrasties no kaujaslauka ap to bridi, kad pasaulē vajadzēja nākt tavai meitiņai, un viņš varēja pārrasties, kad mazā saslima, bet es šaubos, vai viņam tas ienāca prātā. Viņš atradās tur, kur bija viņa vieta, viņš darīja to, kas bija viņa pienākums. Tā Krētas nostūra kalniešus nekad nebija pakļāvuši turki, no visiem grieķiem vienīgos. Divus gadu simteņus turki dedzināja viņu ciemus, bet viņi aizgāja savos kalnos, un tad, kad atkal kārtējā dēlu paaudze bija gana pieaugusi, lai cīnītos, viņi nāca lejā un un cīnījās, redzēja savus dēlus krītam un atkal atgriezās kalnos. Tā viņi darīja divsimt gadu, un, kad pretošanās bija sevišķi varonīga, turki tos, kurus bija izdevies saņemt gūstā, sēdināja uz mietiem un viņiem priekšā nolika spoguļus, lai viņi paši redzētu savu lēno nāvi saules svelmē. No visiem viņu vadoņiem visbiežāk piemin kādu kapteini Janni, kurš tā aizgāja bojā, būdams dažus gadus jaunāks nekā tavs Jannis. Tagad tu redzi, kur tavs Jannis ir cēlies, un tāds viņš bija.

Moda noskurinājās. Tā var dzīvot, viņa saprata. Bet viņa šos kalnus negribēja redzēt.

©

Moda ieminējās, ka vasarā grib pabūt divatā ar Bernīni, un Sivi aicināja viņu palikt Smirnas savrupnamā. Viņa, ilgi nedomājusi, piekrita, grasī-damās pēc tam, kad Sivi septembrī būs pārradies, atgriezties Atēnās un atrast kādu tulkošanas darbu. Terēze jau bija devusies prom, lai vasaru pavadītu salās; jūnijā, gluži kā Moda bija pareģojusi, viņas mīlas romāns ar Munku pēkšņi bija beidzies.

Munks tovasar divas reizes atbrauca uz Smirnu, un otrajā reizē Moda ar viņu pārgulēja; vakars, ko izraisīja vīns un vientulība no viņas puses, vīns un nesarežģītas vajadzības no viņa puses. Nākamajā dienā abi par to smaidīja, labi zinādami, ka tas neatkārtosies, Munks traucās tālāk savās cionista darīšanās, un Modās prātu joprojām nodarbināja gaidāmais jaunas dzīves sākums Atēnās. Taču abi noģieda, ka no šīs ilgās, lielā tuvībā aizritējušās nakts dzims draudzība.

Viena no tās nakts sarunām pievērsās Terēzei, un abi piepeši saprata, ka neviens neko nezina par viņas pagātni. Kā bija stāstījis Sivi, pirms trim gadiem viņa bija nokāpusi no kuģa klāja Smirnā, būdama deviņpadsmit gadu veca, viena pati, bez draugiem un bez naudas. Kāds kuģa pasažieris, kas pazina Sivi, bija atvedis Terēzi pie viņa uz tējas pēcpusdienu, un Sivi bija meitenei piedāvājis nākt pie viņa par sekretāri, šādi viņš gribēja tai palīdzēt. Pavisam drīz viņš Terēzei ļoti pieķērās un bija pasācis to draiski dēvēt par savu neīsto meitu.

Arī viņa ir mājās uzņemts klaidonītis, teica Munks, tāpat bija ar mani, pirms kara. Un, kopš viņa te ir apmetusies, vecais grēkāzis ir gluži atplaucis. Lai ko viņš pats apgalvotu, viņam mēdz uzmākties gan drūmas domas, gan vientulība, un tagad, kad te ir Terēze, viss ir gluži citādi. Terēze ir viņa ģimene, viņš to neprātīgi mīl, un es domāju, ka arī viņa Sivi mīl, kā nu viņa to spēj. Bet Terēzē ir kaut kāds spriegums, ko es nekad neesmu spējis saprast. Kaut kas apslēpts. Tādēļ viņa nespēj patiešām tuvināties citiem. Nezinu, kā lai to apraksta.

Vai tas ari ir viss, ko Sivi par viņu zina?

Jā, nu, vēl ari to, ka viņa Francijā mācījās kaut kādā klostera skolā, šķiet, ļoti stingrā, kaut arī tagad viņa nekādus katoļu rituālus nepiekopj. Bet viņš nezina pilnīgi neko par viņas ģimeni un vai viņai tāda vispār ir, un kā gadījās, ka viņa nonāca Smirnā. Saprotams, viņš nekad cilvēkiem nejautā, kas viņi tādi ir un no kurienes uzradušies. Ja kāds pats gribēs stāstīt, viņš noteikti klausīsies un vēl līdzcietīgāku klausītāju nav iespējams atrast. Bet, ja cilvēks nestāsta, viņš atzīst to, ko pats redz, un metas uz priekšu, nedomādams, kā lēkdams atvarā: viņš vienkārši domā, ka tu esi pelnījis viņa uzticēšanos, viņa draudzību. Tas ir kaut kas ļoti neparasts, liekas, viņā vispār nav viltus. Kāds nieks jau noteikti ir, citādi viņš nebūtu cilvēks. Bet es nekad to neesmu pamanījis. Un vispār, Moda, tu jau nu gan to visu noteikti zini.

Viņa pamāja.

Jā. Kad es pirmo reizi šurp atbraucu kā Jaņņa sieva — amerikāniete, turklāt bez tuviniekiem, viekārši nokritu no gaisa —, viņš neuzdeva nevienu vienīgu jautājumu, kas tā tāda, no kurienes. Un šopavasar, kad viņš atvēra durvis un ieraudzīja mani te stāvam ar Bernīni, gandrīz gadu nesaņēmis no manis nekādas ziņas, nenojauzdams, ka man ir bērns, nu, viņš pasmaidīja līdz ausīm, metās mani apkampt, un tas arī viss. Ā, tu esi klāt, cik jauki. Neko vairāk viņš neteica. Un tas nebija tikai vārdos vien. Es zvēru, arī viņa acīs nebija nekādu jautājumu.

Munks piecēlās no gultas un atkal ielēja glāzēs vīnu. Moda iedzēra malciņu, pa atvērto logu lūkodamās uz ostas ugunīm.

Kad jums ar Terēzi viss sākās?

Apmēram pirms gada. Es jau pirms kara sāku braukāt pie Sivi, un droši vien jau varēja gaidīt, ka mēs ar Terēzi iemīlēsimies. Bet es nekad neuzturējos Smirnā ilgāk par pāris dienām, un man nešķita, ka viņai vai man tas bija kaut kas sevišķi nopietns. Vismaz Terēze nelika manīt, ka tā būtu.

Tā nespēja tuvoties, ko tu pieminēji?

Jā. Viņa nebija gluži vēsa, bet izturējās tā, it kā viņai nebūtu diez cik svarīgi, vai viss ir tā vai citādi. Teiksim, viņa ne reizi man nevaicāja, vai es negribētu palikt kādu dienu ilgāk. Īstenībā viņa ne reizi nepajautāja, kad es atgriezīšos. Es ierados, tas bija ļoti labi, bet, kad es devos prom, arī tas nebija nekas slikts. Bet tagad, jūnija sākumā, kad es atbraucu, viņa pēkšņi bija briesmīgi bēdīga un teica, ka vairs negrib mani redzēt. Bet tas bija savādi. Kad viņa man to pateica, man bija sajūta, ka viņas kaut kādā ziņā tur nav, nu, ka viņa nav kopā ar mani. Viņa bija kaut kur citur, runāja par kaut ko citu. Taisnību sakot, es pat nedomāju, ka viņa tik ļoti satraucās manis dēļ, tādēļ ka es viņai būtu vai nebūtu svarīgs.

Zinu, teica Moda.

Kāpēc? Tas ir, kā tu to vari zināt?

Vienkārši, ari es ar viņu pavasarī vairākas reizes runāju, pirms viņa aizbrauca. Viņa bija šausmīgi piesardzīga, tomēr kaut kādas jūtas vienalga izlauzās. Savādi, bet gandrīz izskatījās, ka viņu uztrauc tās vietas, par kurām tu visu laiku runāji. Tas ir, Palestīna. Svētā Zeme. It īpaši Jeru-zāleme. Pati nezinu, kāpēc man tā likās. Varbūt tas kaut kā ir saistīts ar faktu, ka viņa agrāk bija ticīga, bet tagad vairs nav. Kā tev šķiet, varbūt viņa nezin kāpēc baidās no Jeruzālemes?

Moda pašūpoja galvu. Pēkšņi pasmējās pati par sevi.

Baidās no Jeruzālemes, tu padomā. No kaut kā baidās, atšķirībā no mums, pārējiem. Vai tu ne no kā nebaidies, Munk?

Nē. Mūsu cīņa prasīs laiku, bet mēs uzvarēsim.

Moda pasmaidīja. Piespieda pirkstu viņam pie deguna.

Ak tā? Uzvarēsiet, un punkts? Kas tad tas? Sentēvu ticība?

Kas vairāk, madame, kaut kas daudz lielāks. Atceries, es kļuvu par cionistu, pateicoties kādam bijušajam japāņu baronam. Un savu rabi Lot-manu es sastapu tāpēc, ka reiz man gadījās pārspriest kavalērijas taktiku ar viņa dvīņubrāli, baronu Kikuči, krievu-japāņu kara varoni.

Un tā?

Un tā mēs ar baronu Kikuči bijām nejauši iepazinušies Konstanti-nopolē, kur mēs abi rakstījām depešas par Pirmo Balkānu karu. Pēc tam paiet daudzi gadi, un pēkšņi viņš man atraksta, lūgdams noskaidrot, kā klājas viņa dvīņubrālim, kurš ir pārgājis jūdaismā un, cik zināms, dzīvo Safedā un studē jūdu viduslaiku misticismu. Bet šī dvīņa tur nav, es sāku viņu meklēt un beigu beigās atrodu Sīnājā, Svētās Katrīnas klosteri, kur viņš inkognito uzturas savu cionistisko pūliņu dēļ un izliekas par kristiešu svētceļnieku, nestorieti no Ķīnas. Tur es vakaros klausos, kā šis cilvēks, kurš tagad ir rabi Lotmans, spēlē koto, un viņa mūzika šajā klosteri skan tik neparasti un trauksmaini, ka man naktīs vairs nenāk miegs. Es eju pie bijušā japāņu barona, un mēs augām naktīm runājam un runājam, un tas beidzas ar to, ka Sīnājā bijušo Ungārijas ebreju pievērš cionismam augstdzimis Ziemeļjapānas muižnieks, kurš nāves patiesības ir mācījies no budisma, bet dzimšanas patiesības apguvis sintoismā.

Moda atkal smējās.

Kā gan citādi. Un tā?

Un tā, redzot, cik neticami tas viss ir, neticami no ģeogrāfijas, rasu, reliģijas un estētikas viedokļa, uzreiz kļūst saprotams, ka te ir darīšana ar kaut ko daudz dižāku nekā manu sentēvu ticība vien. Ir skaidrāks par skaidru, ka ir iejaucies kāds, kurš visu redz ārkārtīgi plašā perspektīvā, iejaucies un devis man ticību šim pasākumam.

Moda pastiepās un paraustīja viņu aiz deguna.

Tādi palīgi vienmēr noder, viņa bilda. Vienīgi tu vēl neesi paskaidrojis, kā gadījās, ka šiem japāņu dvīņiem Dieva nodomā ir tik svarīga loma?

Bet tas taču ir pavisam vienkārši, Munks savukārt uzsita knipi viņai pa degunu. Japāņi ir ļoti neparasta tauta, viņi tajās savās salās ieradās, jau būdami puslīdz nācija, viņiem jau bija sava kultūra, īsi pirms Kristus dzimšanas un mazdrusciņ pēc. Taču nevienam nekad nav izdevies līdz galam saprast, no kurienes viņi uzradās. Un zini, pagājušajā gadsimtā ne reizi vien tika izteikts minējums — to, protams, izteica viņi paši, kad bija atvēruši savas valsts durvis un sākuši pielaikot Rietumu civilizāciju —, ka viņi varētu būt kāda no desmit zudušajām Israēla ciltīm. Neviens to neņēma nopietni, bet vispār laika ziņā tas nebūtu aplam, padomā, cik ilgs laiks paiet, nesteidzīgi šķērsojot visu Āziju, pa ceļam sējot labību un ganot lopus, kā jau klejotājiem pienākas, bet pavaļas brīžos veidojot savu kultūru, lai galu galā, pēdīgi ieradušies savās Āzijas salās, viņi no visas tiesas būtu aziāti. Un vēl pēdējā lieta: es laikam aizmirsu pateikt, ka gan barons Kikuči, gan viņa dvīņubrālis rabi Lotmans ir ļoti maza auguma cilvēki ar ļoti īsām kājām. Tik īsas kājas, ja nav ļoti jāsteidzas, lielus attālumus pievārē pamazītēm, un, kamēr tādas pārstaigā pasaules lielāko kontinentu no rietumu gala līdz austrumiem, zini, tomēr paiet vairāki gadsimti. Un tātad, kļūst redzams, ka Dievs savā apredzībā pēdējos divarpus gadu tūkstošus ir veltījis, izvietojot Savus izredzētos ļaudis abos Āzijas galos, lai tur viducī nenotiktu nekādas nejaucības, jo mēs taču zinām, ka tajā viducī kopš aizvēsturiskiem laikiem šķīlušies visādi nekrietni tirāni un laupītāji. Tādi īsumā ir fakti. Nu, ko tu saki?

Moda pasmaidīja un ielēja vīnu gan sev, gan viņam. Pacēla savu glāzi.

Chapeau, Munk.

Pateicos, mndame.

Septembrī, pirms došanās uz Atēnām, Moda redzēja, cik ļoti pārvērtusies Terēze. Viņa nespēja noticēt, ka ir tik slikti, kā izskatās, taču patiesībā bija vēl ļaunāk; to viņai pastāstīja Sivi, kad abi atkal satikās, Atēnās, nākamā gada pavasari.

Viņa iet postā, vecais vīrs skumji sacīja. Viņai viss vienalga. Narkotikas, alkohols un gandrīz jebkurš vīrietis, kas viņu uzrunā uz ielas. Viņa teica, ka pagājušajā mēnesī bijuši trīsdesmit pieci, un par lielāko daļu no tiem viņa nezināja pat to, kā viņus sauc. Pēc tam viņa sāka smieties un piebilda, ka visi toties bijuši bārdaini.

Bārdaini?

Jā, ārprāts. Es nesaprotu, ko tas nozīmē un vai tas vispār kaut ko nozīmē. Bet man nepatika tas, kā viņa to pateica, un viņas smiekli drīzāk izklausījās pēc izmisuma kliedziena, tos nebija iespējams klausīties. Taču viņa neļauj, lai es viņai palīdzu, tā neesot mana darīšana un es tur neko nevarot iesākt. Klau, ja tā nav mana darīšana, tad kā darīšana tā ir? Neviena cita viņai nav. Ak, Moda, zini, man vairs nav spēka. Tā vienkārši vairs nevar turpināties. Ja tā turpināsies, ar viņu būs cauri. Un viņa taču ir tik jauniņa, vēl pavisam bērns.

Moda turēja viņu aiz rokas un piekrita, nezinādama, ka tā tiešām vairs ilgi neturpināsies, jo ieroču kontrabandists, vārdā Sterns, tas cilvēks, kurš Munkam Jeruzālemē bija pateicis, kur var atrast rabi Lotmanu, nesen bija nolēmis, ka O'Salivanam Bīram un Sivi septembrī jātiekas Smirnā.

Sivi gādāja Sternam ieročus, un Džo tos paslcpus veda pāri robežām. Sivi, slepenais patriots ar saviem sapņiem par Lielgrieķiju: par viņa neredzamo dzīvi Moda toreiz neko nezināja un uzzinās tikai pēc daudziem gadiem. Un Sterns, skumjais, noplukušais ieroču kontrabandists, kurš vairāk nekā desmit gadu pēc tam izglāba Modai dzīvību, kad viņa izmisusi stāvēja lietū pie Bosfora, grasīdamās beidzot padoties: pagātne viņai bija kļuvusi pārāk smaga, un viņa bija gatava, pienākot naktij, mesties ūdenī.

Sivi, Terēze, Sterns, Džo. Vēl tikai daži mēneši, un viņi visi sastapsies Smirnā, kad tur būs sākusies ārprātīga asinspirts, kas uz visiem laikiem pārvērtīs viņu dzīvi.

Sterns nekad nespēs aizmirst šīs šausmas. Laipnais Sivi sajuks prātā. Terēzes mokpilnās vīzijas slaktiņa ugunī un dūmos tik sāpīgi atklāsies Džo, kad pienāks viņu laiks, uz mazā, vientuļā jumta, kur viņš stāvēja nomodā par Vecpilsētu.

Smirna un Jeruzāleme. Cilvēciskā pilsēta un svētā pilsēta, abas reiz neatšķetināmi savērpsies Modās atmiņās.

13 O'Salivans Birs

Aplam neparasta nakts, viņš domāja, ir nu gan klusums.

īsti groda nakts te, augšā, zem debesu čukstiem.

Un bija citi brīži, klusāki brīži tai divpadsmit gadu ilgajā pokera spēlē: reizēm kāds no trim draugiem uz vairākām dienā vai nedēļām nozuda, dzīdamies pēc sava sapņa. Munks Sondi cēla nākamo ebreju valsti, Kairs Liecinieks lūkojās pēc muhamedāņu melnā meteorīta, O'Salivans Bīrs nokāvās ar domām par zudušās Sīnāja bībeles mīklām un savu zudušo mīlestību, Modu, sievieti, kas 1921. gadā Jērikā bija no viņa aizgājusi un paņēmusi līdzi viņa jaundzimušo dēlu.

Kad nāca virsū tādas domas, Džo bēga no Jeruzālemes un devās uz Galileju, kur gaidīja viņa mazītiņais hidroplāns Sopwith Camel.

Džo "kamieli" bija vinnējis spēlē, kas risinājās divdesmit devītā gada lielā sniegputeņa laikā. Pavasarī viņš iemācījās ar to lidot un lika uzbūvēt angāru ezera krastā, bet pirmais tā pavasara lidojums kļuva par mēru visiem pārējiem, kas tam sekoja.

Vēlu vakarā viņš izstūrēja rāmajos ūdeņos. Iedarbināja motoru uz pilnu jaudu, un "kamielis" atrāvās no zemes virsas, apmeta loku pār kalnu, kur sensenos laikos bija Bētjeraha jeb Mēness templis, sekodams Jordā-nas straumei, lidoja pa ieleju garām Naharaimai, Bētšeānai un Jabēšai Gileādā, garām Jabokai un Admai, un Jordānas biezokņiem, kur sensenos laikos rēca lauvas, pāri mazajam, ziedos slīgstošajam namiņam, kurš reiz bija viņa un Modās mājas, namiņam netālu no Jērikas, kuras senais vārds arī stāstīja par Mēness dievu, starp Moāba kalniem un Nāves jūru gar Nebo kalnu, no kura Mozus bija lūkojies uz Apsolīto zemi, kurā viņš tā arī nespers savu kāju, aizvien ātrāk traucās pāri tuksnesim

un, sasniedzis Akabu, lidoja gar līča rietumu krastu, līdz ieraudzīja kādu zemesragu un kādu kalnu: tātad apakšā tūlīt būs Sīnāja oāze.

Tur Džo nolaidās un daļēji izvilka savu "kamieli" smiltīs. Paņēma krastā groziņu un pudeli, uz kuras bija svētā Jāņa krusts un datums A.D. 1122, un, sakrustotām kājām sēdēdams palmas pakājē, ēda svaigas vīģes un dzēra sīvu kandžu, gaidīdams, kad pēdējās nakts stundas būs pagājušas un pāri Arābijas kalniem uzspīdēs saules stari, kas sasildīs smiltis un dzirk stīs ūdeņos, kur viņš sensenos laikos bija pavadījis mēnesi kopā ar Modu

Reiz viņu šajā nomaļajā nostūrī apciemoja savāds viesis, un šis notikums bija tik ērmots, ka viņš vēlāk prātoja, vai tas nav bijis sapnis, vīzija, ko izraisījusi kandža un tumšais vientulīgums viņa dvēselē.

Pašos pirmajos gaismas staros viņš ieraudzīja, ka no Sīnāja iznāk sīks, neskaidri saskatāms stāvs, kas virzās uz viņa pusi. Minūtēm ritot, stāvs kļuva par arābu, kas joprojām soļoja tieši pie viņa. Džo atcerējās savu neizpratni par to, kā arābs varēja zināt, ka viņš te sēž, ja tumsa beidzamajās melnajās stundās pirms rītausmas ir tik milzīga, ka pat lidmašīna no pārsimt jardu attāluma nebija saskatāma. Taču jau kopš pirmā brīža, kad viņš arābu ieraudzīja, tas soļoja uz viņa pusi. Iznāca no nakts un dc vās taisnā ceļā pie Džo, no plašajiem, melnajiem tuksneša kalniem taisnā ceļā turp, kur liedaga smiltīs sēdēja Džo.

Smiltīm pāri gulēja pelēka gaisma. Arābs nāca arvien tuvāk, līdz attālums starp viņiem nebija lielāks par desmit jardiem; tad viņš apstājās un pasmaidīja. Viņam rokā bija gana nūja. Dželabija, ko viņš valkāja, bija noskrandusi, ap galvu veca lupata, kājas basas: trūcīgs vīrs nenosakāmā vecumā. Mādams ar rokām, smaidīdams, viņš draudzīgi lika manīt, ka Džo jānāk līdzi.

Un tas tiešām bija sapnis, jo Džo cēlās kājās. Kāpēc? Viņš pats nezi nāja, vienkārši viņam šķita, ka tā vajag. Gans atzinīgi māja ar galvu, un skat, Džo jau gāja pa liedaga smiltīm, viņam sekodams, gāja prom no sava lidmašīnas.

Kad viņi kādu laiku bija soļojuši, arābs apstājās un iedeva Džo savu nūju. Viņš smaidīja un rādīja uz līča ūdeņiem. Džo noāva kurpes, novilka kreklu un bikses un iebrida līdz ceļiem ūdenī, nūja rokā.

Tai vietā bija sēklis, un, bridis piecdesmit jardu, Džo joprojām bija ūdenī tikai līdz vidum. Arābs krastā visu laiku smaidīja, māja galvu un rādīja, lai viņš brien tālāk. Džo pasmaidīja, paspēra vēl dažus soļus, un pēkšņi ūdens bija viņam līdz krūtīm. Sēklis bija beidzies, pamats zem kājām strauji zuda.

Prātā ienāca bezjēdzīga doma. Ja nu šis gans tā arī visu laiku rādīs uz austrumiem? Cik tālu viņam vajadzēs peldēt? Līdz Akabas līča galam uz Arābiju? Garām Arābijai uz Indijas okeānu? No turienes uz Kluso?

Kāpēc? Kur tam pienāktu gals? Varbūt vajadzētu peldēt un peldēt. Visu mūžu peldēt, līdz pēdīgi viņš, aizpeldējis līdz Aranu salām, nomirs. Un ko domās beduīni, Sīnāja piekrastes smiltīs atraduši pamestu Sopivith Camel un tam blakus groziņu ar svaigām vīģēm un pašbrūvēta īru brandvīna pudeli ar gadskaidi A.D. 1122 un svētā Jāņa krustu?

Te arābs sāka satraukti kliegt. Džo izdzirdēja pārbiedētu smilkstēšanu. Viņš pagriezās; ūdens jau sniedzās līdz zodam.

Pirmīt viņš nebija pamanījs. Pa kreisi roki sēkļa galā bija neliela akmeņu grēda. Gans vicināja rokas, mudinādams viņu peldēt uz to pusi.

Viņš laidās peldus. Uz akmeņiem, kamolā savilcies, gulēja izbiedēts suns. Gans kliedza un vicināja rokas, un Džo saprata. Viņš pastūma nūju uz akmeņu kaudzes pusi, un suns lēca pakaļ. Tad viņš sāka virzīties uz krastu, vilkdams nūju pa ūdeni, suns peldus tai pakaļ. Kad viņi izkāpa smiltīs, arābs smaidīja pa visu seju. Ari Džo pasmaidīja un atdeva nūju. Viņš paņēma savas drēbes, un abi gar krastu devās atpakaļ; suns priecīgi pinās saimniekam pa kājām.

Džo piedāvāja ganam kandžu, taču tas paostījis pieklājīgi atteicās. Norādīja uz krustu, kas rotāja pudeli, un smējās. Tad svinīgi uzlika roku uz sirds, nolieca galvu un devās prom, turp, no kurienes bija atnācis. Uzkāpis pirmajā kalnu grēdā, gans pagriezās un atsveicinādamies pacēla nūju, un tieši tajā brīdī virs apvāršņa parādījās jaunā saule, un baskājis stāvēja, mirdzēdams zeltā.

Gans nozuda skatienam. Džo apsēdās smiltīs un skatījās, kā saule kāpj debesīs līča otrā krastā, savā nodabā prātodams, kas tas varētu būt par radījumu, kas iznāk no Sīnāja un bez vārdiem, ar smaidiem un žestiem

vien, liek, lai viņš brien iekšā jūrā, nezinādams, kāpēc, un nemaz negribēdams zināt, gatavs, ja vajadzēs, peldēt un peldēt līdz mūža galam. Rītausmas dievs? Gaismas dievs?

Savādas būtnes gadījās sastapt Sīnāja piekrastē, kur viņš un Moda reiz bija iepazinuši mīlestību.

Tā 1933. gada rudens diena jau sliecās uz vakara pusi. Kairs gāja pa Armēņu kvartāla klusajām ieliņām un galu galā atrada namu, kuru Džo bija minējis kā savu Vecpilsētas adresi. Durvis atvēra vecs armēņu priesteris. Kairs apjuka.

Vai jūs nācāt pie tā īra? priesteris laipni vaicāja.

Jā, atbildēja Kairs. Biju domājis, ka viņš te dzīvo.

Jā, dzīvo. Tur pa kreisi ir kāpnes, pa tām līdz pašai augšai.

Kairs pateicās priesterim, un durvis aizvērās. Viņš sāka kāpt pa akmens kāpnēm, kas veda augšup gar mājas ārpusi. Acīmredzot vecajam namam laiku pa laikam bija uzradies kāds jauns stāvs, jo mūri drīz te, drīz tur varēja manīt nelīdzenas pārbūves pēdas. Stāvās kāpnes vijās gar šiem negludumiem un beidzās pie akmens tiltiņa, arkas, ar kuru ielas nams bija savienots ar mazāku ēku aiz tās. Kairs pārgāja pāri tiltiņam virs šaura pagalma, uzkāpa vēl pēdējo laidienu un apstājās. Tagad viņš bija vēl vairāk apjucis.

Viņš bija iznācis uz jumta, un uz tā nekā nebija, vien būcenis vienā galā, zems un bez logiem. Viņš paraustīja būceņa durvis, taču tās bija aizslēgtas. Nenieka nesaprazdams, viņš apsēdās uz zemā mūra, kas ietvēra jumtu, un, skatīdamies uz Vecpilsētu, nogrima domās. Laiks ritēja, viņš nezināja, cik minūtes tā bija pagājušas, bet pēkšņi aiz muguras atska nēja klusā, pazīstamā balss.

Nav slikts skats, ko?

Kairs pagriezās un nespēja novaldīt smieklus. Džo bija uzcirties ceptuves priestera noplukušajā Krimas kara mundieri, ap kaklu viņam bija lidotāja brilles un galvā pilota ādas ķivere. Brillēm sitoties pret Viktorijas krustu, viņš uzkāpa pa dažiem pēdējiem pakāpieniem un, kasīdams bārdu, pienāca klāt.

Ei, Kair, kas te pēkšņi tik smieklīgs?

Tas, kā tu izskaties. Nemaz nezināju, ka Krimas karā bija iznīcinātāju piloti.

Ak, tad nezināji, ko? Mjā, man liekas, es ari nezināju, gandrīz līdz trīsdesmit gadu vecumam. Jaunībā vēsture ir tumša bilde. Tad ko, atnāci satikt mani?

Nepavisam ne. Tāpat vien pavaļas brīžos klaiņoju pa Vecpilsētas jumtiem. No Heopsa piramīdas virsotnes, protams, paveras tālāks skats, toties šeit ir lielāka dažādība. Starp citu, kur tu dzīvo?

Šeit.

Nē, manuprāt te dzīvo vecs armēņu priesteris.

Ā, tu esi iepazinies ar tēvu Zenonu. Pirmšķirīgs vecītis, labāki nemēdz būt.

Es nemaz nešaubos.

Viņš tur pie armēņu baznīcas ir bibliotekārs un vēl nodarbojas ar podniecību. Vispirms mani savā paspārnē paņēma ceptuves priesteris, pēc tam cepļa priesteris. Acīmredzot tādas būs tās manas gaitas Jeruzā-lemē. Gribi ko iedzert?

Labprāt. Kā tu sacīji, kur tu dzīvo?

Džo paraustīja plecus. Piegāja pie būceņa un atslēdza durvis. Kairs pienāca un apstājās ārpusē, raudzīdamies uz šauro dzelzs gulteli, ap-skrambāto lādi, ieplaisājušo spogulīti virs galdiņa, uz kura atradās mu-tesbļoda, krūze, ziepju gabals, ķemme un zobubirste, blakus glīti karājās dvielis. Pie sienas blakus grāmatplauktam bija petrolejas lampa. Virs gultas krucifikss. Griesti būcenī bija gaužām zemi, iegājis iekšā, Kairs nevarētu izslieties taisni, bet, zināms, viņš jau ari bija daudz garāks par Džo.

Vienā kaktā bija mazs kamīns, tam blakus zema bufete. Džo izņēma pudeli un divas glāzes un ielēja kandžu. Abi atgriezās pie jumta apmales un apsēdās.

Aiziet, Kair, draugs, iedzeram, paša brūvējums un pagaidām labākā kandža Svētajā Pilsētā. Bet nesāc domāt, ka es esmu ticīgais, tāpēc vien, ka tu redzēji to krucifiksu. Tas ir tikai paraduma pēc, tā es esmu audzināts.

Ko tu saki, labākais skats taču ir uz ziemeļiem? Vismaz parasti man tā liekas.

Kairs palocīja galvu.

Nu, un ko tas nozīmē?

Kas?

Sī laucinieka būda. Sī mūka celle.

Nezinu, par ko tu runā. Es te dzīvoju, tas neko sevišķu nenozīmē.

Ak, tad nenozīmē? Ja tā dzīvo viens no bagātākajiem cilvēkiem Palestīnā?

A, tās manas blēdības, ak Kungs, tīrā blēņošanās, nekas vairāk. Es piedzimu laukos, tu zini, tad kāpēc lai es nedzīvotu kā laucinieks?

Džo noņēma pilota cepuri un brilles. Aizdedza cigareti un malkoja kandžu. Kairs saāķēja rokas ap ceļgalu un adiecās, kluss, aizvēris acis.

Tu šeit ari gatavo ēst?

Kā nu ne. Te tu vari dabūt labākos sautējumus uz austrumiem no Īrijas. Sātīgus un spēcinošus ziemas vakaros.

Kā tu te sildies ziemas vakaros?

Jauka, omulīga kūdras uguns, kas var būt labāks.

Varu iedomāties, cik te, tavā laktā, ir omulīgi, kad no ziemeļiem zēvelē ziemas vētras.

Paklau, Kair, bet vai tu neesi bagātāks par mani?

Iespējams.

Un Munks tāpat?

Tā būtu, ja viņš visu neatdotu.

Nūja, un tā tiešām ir, Munks jau ir mūsu lielais ideālists. Es vienu tādu jau pazinu, vienu tipu, kuram bija līdzīgs sapnis, valsts viņa tautai. Bet viņa tauta bija ebreji, arābi un kristieši, visi kopā, ja tu spēj iedomāties kaut ko tik bezcerīgu. Uh, kā es viņu neieredzēju, bet es toreiz biju jauns. Bet, nē, man ir tikai vissiltākās jūtas pret mūsu mīļo revolu cionāru Munku un viņa trīsstāvu pulksteni, laiks ir laiks jebkurā dienas vai nakts stundā, ātrs vai lēns, vai vispār neesošs. Un man liekas, viņam izdosies, šim mūsu Munkam. Es tiešām tā ceru. Ir labi reizēm redzēt kādu, kurš tic tādām lietām, kas lielākas par naudu. Bet vai tad tāpēc tu šodien te iegriezies? Pārbaudīt, vai esmu pienācīgi sagatavojies ziemai?

Mēs bijām par tevi noraizējušies, Džo. Munks domāja, ka vienam no mums jāatnāk un jāpaskatās.

Varat neraizēties. Es vienkārši biju paņēmis "kamieli" un devies baudīt smalkos rudens saulrietus.

Akabā?

Tā gan.

Veselas trīs nedēļas?

Tiešām tik ilgi? Hm, laikam gan. Nu, es vēl drusku iemetu arī.

Trīs nedēļas biji pilns kā mārks?

Nē, kur nu tik ilgi, nevar būt.

Jā, tā gan. Kādas pāris dienas tev vajadzēja būt skaidrā, lai tu būtu spējīgs lidot atpakaļ.

Runa jau nav par to, vai es biju spējīgs vai ne, tie ir tīrie nieki, biedē kas cits, ka tu varētu nokrist. Kuram gribas tā nogāzties zemē? Man noteikti ne. Tādēļ tādos brīžos cilvēks vienkārši baidās sēsties lidmašīnā. Cilvēkam adiek tikai sēdēt un skatīties ūdenī, un airēties, kamēr tur, iekšā, viss atkal ir puslīdz kārtībā. Pat staigāt ir bail. Briesmīga padarīšana, tās bailes no krišanas.

Džo pūlējās pasmaidīt, taču viņa seja bija skumja un nogurusi. Viņš iztukšoja savu glāzi un aizdedzināja vēl vienu cigareti. Ir viens tāds pantiņš, viņš teica, kas pasaka visu, kā man šajās trīs nedēļās gāja, klausies.

Tu pūlies un kauliņus lauz,

Bet viss aizgājis greizi un glābiņa nava;

Tu bēdās jau akmeņus grauz,

Un stiprā kauss ir vienīgā draudzene tava.

Nu, Kair, patīk? Skan vareni, šis pantiņš, es teiktu, majestātiski, un tas būs ļaužu mutē, kamēr vien kāds runās šajā valodā. Bet mums šeit portera nav, tādēļ es laikam vienkārši uzcienāšos ar vēl vienu glāzi šī draudzīgā dzēriena, kas izskatās kā ūdens, bet ir daudz, daudz draudzīgāks. Tev arī vēl vienu?

Nē, paldies. Manai rīklei tas mazliet par asu

Droši vien, tā varētu būt. Droši vien pie šitāda jāpierod kopš šūpuļa.

Bet tas ir īsti laikā, ja tu, cilvēks, jūties kā pērnās ziemas kūdras uguns, auksti, pelēki kukuržņi un pelni. Labs ir, tad es ieliešu vēl vienu sev.

Džo iegāja būcenī, bet Kairs piemiedza acis un pētīja savas rokas. Te aiz muguras atskanēja spārnu vēzieni: uz jumtiņa mazdrusciņ zemāk par to, uz kā sēdēja viņi, nolaidās balodis. Tur bija divi koka būri. Pie tiem varēja nokāpt pa trepītēm.

Džo, tu šeit turi baložus?

Lai būtu kāda sabiedrība, vai tad tas nav skaidrs. Viņš paēdīs un lik sies gulēt, drīz ieradīsies pārējie un darīs tāpat. Būs noguruši pēc suņa.

No kurienes viņi nāk?

Džo paraustīja plecus.

No Akabas, man liekas.

Tu viņus ņem līdzi?

Kopā jautrāk, un pēc tam, posdamies atpakaļ, es viņiem pamāju ar rociņu un saku, lai lido, kur grib. Brīnumu lietas, vai nav tiesa, kā viņi tā lido šurp to gaisa gabalu no Sīnāja uz šo jumtiņu? Viņi var lidot uz visām četrām debespusēm, kur vien tīk, bet viņiem vajag vienu mazu jumtiņu Jeruzālemē? Te nu cilvēkam uznāk domas par mājām un sāk gribēties zināt, kur viņam tādas ir.

Džo nokāpa lejā un pabārstīja baložiem graudus. Kad viņš atgriezās un apsēdās uz apmales, Kairs stāvēja pie būceņa durvīm un skatījās uz krucifiksu.

Es jau zināju, tu nospriedīsi, ka es esmu ticīgais, bet, ak Kungs, tā nav, un viss. Kāpēc tev vispār tā liekas?

Kairs pamāja. Uzlika roku Džo uz pleca.

Ei, kam vajadzīga šī roka? Kas tad nu, mani vajag pieturēt, vai? Izskatās, ka man atkal uznākusi krišanas slimība?

Džo, varbūt vienkārši pastāsti par viņu?

Par ko?

Par sievieti, ar kuru tu reiz biji aizbraucis uz Akabu. Neilgi pēc tam, kad tu biji ieradies Jeruzālemē, pareizi? Jā.

Pastāsti.

Nu, mes iepazināmies šeit.

Kur?

Šeit. Vecpilsētā.

Kur īsti?

Baznīcā.

Kādā baznīcā.

Baznīcā, vai ar to nav diezgan, kāda starpība.

Pasaki, Džo.

Labi, jau labi, ak Dievs, Kristus kapa baznīcā. Es tikai pirms pāris nedēļām biju ieradies Jeruzālemē, un pirms tam četrus gadus skraidījis pa Korkas kalniem, nedabūdams parunāt ne ar vienu dzīvu dvēseli, un pirms tam bija tikai Dublinas pasts, kurā mums pāris dienu izdevās noturēties, bet pirms tam bija tikai puikiņš Aranu salās. Nūjā, tātad mēs sastapāmies Kristus kapa baznīcā, un viņa toreiz neteica ne pušplēsta vārdiņa, viņa vienkārši izdarīja to turpat baznīcas pazemē. Klausies, es nekad neko nebiju darījis ar sievietēm, pilnīgi neko. Vai tu mani saproti? Jā.

Tā ja, tātad mēs iepazināmies, es, četrus gadus skraidījis pa purviem un karojis ar angļiem, visu laiku auksts un slapjš, ar katru staigno soli iestigdams līdz ceļiem, un te mēs ar šo sievieti devāmies uz tuksnesi. To ierosināja Hadžs Hārūns. Bija pavasaris, un Hadžs Hārūns teica, ka pavasari jādodas tuksnesī, tur viss zied, un šiem ziediem ir dotas tikai dažas nedēļas, pēc tam viss būs cauri. Nu, lielais paldies vecītim, ka viņš to pateica, jo mēs paklausījām un braucām, aizbraucām līdz Akabai un tad tālāk gar līča piekrasti, un mēs atradām nomaļu oāzi, un bijām tajā divi vien, sarkanais Sīnājs vienā pusē un zilais līcis otrā, un smiltis tik karstas, un ūdens tik spirdzinošs, un araks, ko dzert, un svaigas vīģes, ko ēst, un viss, vēl tikai naktis un dienas, kurām nebija ne gala, ne sākuma. Tu saproti, Kair? Mēs tur nodzīvojām mēnesi, un man bija tikai divdesmit gadu, un es nezināju, ka var būt tāda saule un tādas debesis, un tādas dienas un naktis. Augstais Dievs, es agrāk vienkārši nezināju, vai tu saproti? Jā.

Nu, izrādījās, ka es viņu nepazīstu. Mēs atgriezāmies šeit, un viss jau bija citādi, un kļuva arvien ļaunāk, un es neko nesapratu, pilnīgi neko, un beigu beigās viņa aizgāja no mūsu namiņa Jērikā, no namiņa, kur mēs gribējām pavadīt ziemu, aizgāja un paņēma līdzi mūsu jaundzi mušo dēlu, es nebiju mājās un to puikiņu vispār nedabūju redzēt, man vajadzēja iet pie vecmātes, lai uzzinātu, ka piedzimis zēns. Tas ari viss, un ar to pietiek. Viņa mani pameta pirms divpadsmit ar pusi gadiem, un tā es iepiņķējos mūsu sasodītajā pokera partijā, augstais Dievs, tieši tā. Kad viņa aizgāja, es gribēju naudu un varu. Ko tad vēl var gribēt?

Bet tu visu laiku atgriezies Akabā.

Jā, skaidrāks par skaidru, un es vēl es eju uz Kristus kapa baznīcas pazemi. Vienkārši atkal un atkal eju uz turieni, tāpat vien. Es no tā nogurstu, no atgriešanās. Šausmīgi nogurstu, Kair.

Vai pēc tam ir bijusi vēl kāda sieviete?

Jā, viena bija, viņu sauca Terēze. Un tas ir savādi, jo Munks viņu pazina pirms manis. Viņi reiz bija kopā.

Kas viņa bija? Kas viņa ir?

Jā, tā tiešām ir liela starpība. Kad Munks ar viņu Smirnā iepazinās, viņa bija jauna un bezbēdīga; kad es ar viņu Smirnā iepazinos, viņa joprojām bija jauna, bet juka prātā. Un tad vēl, jā, tad vēl tā būšana, Džo nodūra galvu. Ielēja rīklē kandžu.

Tagad viņa dzīvo pirmajā stāvā, viņš klusi teica. Pie tēva Zenona. Tēvs Zenons par viņu rūpējas un viņu sargā, un uzmana, lai neviens viņu neredzētu, tās būšanas dēļ. Viņš ir labs cilvēks, viņš to meiteni sargā, citādi visa pasaule tāpēc saskrietu un blenztu, un viņai vispār vairs nebūtu dzīves.

Kāpēc

Stigmas. Viņai ir stigmas. Es pats redzēju, un mes ar tevu Zenonu esam vienīgie uz pasaules, kas ir tās redzējuši.

Debesis mirdzēja zvaigznēs virs ta Armēņu kvartala jumta, kur Džo un Kairs tovakar sēdēja, pārcilādami gadus, un apkārt bija Vecpilsētas kupoli, zvanutorņi un minareti, bet tālumā melnā tumsā nozuda Jūdejas tuksneša ēnas.

Terēze?

Viena Terēze bija Munka mīļākā Smirnā pēc Pirmā pasaules kara, bet Džo 1922. gada slaktiņā Smirnā sastapa citu Terēzi, un šī Terēze moku trakumā kliedza un dauzīja galvu pret akmens grīdu.

Smirna?

Džo turp bija aizsūtījis tips, vārdā Sterns. Viņš toreiz vadāja šim Sternam ieročus, un Sterns gribēja, lai viņš Smirnā ar kādu iepazīstas, ar vecu grieķi, no kura Sterns dabūja savus ieročus, tad Džo varēs visu norunāt bez starpniekiem. Grieķi sauca Sivi, Terēze bija viņa sekretāre. Tas notika 1922. gada septembri. Džo bija paņēmis līdzi Hadžu Hārūnu.

Taču viņiem Smirnā neiznāca laika aprunāties par darīšanām, par Sterna idejām un Sivi idejām, un par to, kā Džo vadāja viena ieročus otram. Kādā septembra svētdienā bija sācies slaktiņš, un tas arī viss, kas bija Smirnā, asinis un uguns, turki slepkavo armēņus un grieķus. Džo un Hadžs Hārūns bija ieradušies tur, kur viņiem bija sacīts, Sivi sav-rupnamā ostas krastmalā, un tur Sterns un Terēze pūlējās aizvilkt Sivi drošā vietā, vecajam no galvas tecēja asinis un viņš nesakarīgi murgoja, viņu bija piekāvuši turku zaldāti, kas saimniekoja viņa namā, laupīja un pielaida uguni.

Džo piepalīdzot, Sternam izdevās vecīti aiznest. Terēze vēl bija mierīga, taču vēlāk ari viņa salūza un sāka murgot. Un slaktiņš turpinājās, pilsēta dega, un Džo nošāva turku kareivi, kas viņiem uzbruka, un Hadžs Hārūns nonāvēja vecu armēni, kuram bija izdurtas acis un kura drēbes dega, un Sterns pārgrieza rīkli armēņu meitenītei, kas mocījās neizturamās nāves mokās. Kliedzieni un dūmi Smirnas ieliņās, kliedzieni un nāve visapkārt tai šausmu murgā pie ostas.

Viņiem visiem izdevās palikt dzīviem. Džo pēc tam pārtrauca attiecības ar Sternu un viņam to pateica. Viņš vairs nevienam nepalīdzēs tikt pie ieročiem, nekādu ideju vārdā, neviena ideja nebija šī slaktiņa vērta.

Sivi?

Viņš tās asinspirts laikā sajuka prātā.

Terēze?

Džo nezināja, kas ar viņu bija noticis pēc Smirnas. Atvadījies no Sterna uz neredzēšanos, viņš vairs nesatikās ne ar vienu no viņiem, tikai ar Hadžu Hārūnu. Bet izrādījās, ka Sternu pazīst arī Munks, un vēlāk Džo no viņa uzzināja, ka Sterns joprojām vadā ieročus un Sivi vairs nebija atguvis prātu. Taču par Terēzi Munks neko nezināja. Viņa bija pazudusi.

Gadu. Kad kopš Smirnas bija pagājis nedaudz vairāk nekā gads, viņa skaidrā novembra vakarā ieradās pie Džo uz šī jumta. Piektajā novembrī, ja gribam būt precīzi. Kā Džo visupēdīgi izdzirdēja, Terēzes izmocītajā prātā tam bija jābūt tieši šim datumam.

Viņš nezināja, kāpēc meitene viņu uzmeklējusi, un ari neko nejautāja. Viņai bija līdzi pudele konjaka, un abi apsēdās tepat, kur tagad sēž viņi ar Kairu, dzēra un sarunājās, un neviens no abiem nepieminēja Smirnu. Bezmaz it kā viņi reiz būtu iepazinušies patīkamos apstākļos, atkal sastapušies nejauši paziņas, kas zina? Skaidra nakts, konjaks un zvaigznes, un no šaurajām ieliņām lejā reizumis atskanējusi soļu dipoņa vai aprauta frāze.

Džo nosprieda, ka būs labāk, ja tovakar viņiem nebūs pagātnes. Nebūs viņu pagātnes. Nebūs to briesmīgo stundu, kuras viņi kopā pieredzēja Smirnā. Labāk iedzert vēl pa glāzei un klausīties, kā lejā murd Vecpilsēta, kas nekad neieslīgst miegā.

Pagāja kāds laiks, viņi nonāca gultā. To gribēja Terēze, bet pēc tam viņa piecēlās sēdus un sāka aizvilkdamās raudāt. Džo nodomāja, ka viņa ir piedzērusies. Lūkoja viņu nomierināt, taču viņa kliedza tik skaļi, ka vajadzēja iecirst viņai pļauku, iecirst vēl otru reizi, un pēc trešās viņa apklusa. Tad viņa drudžaini runāja, un viņas balss bija briesmīga.

Es esmu ļauna, viņa teica. Jau gadu pirms iepazīšanās ar Džo viņa bija gulējusi ar visiem bārdainajiem Smirnas vīriešiem pēc kārtas. Jo es esmu sajukusi Kristus dēļ, viņa teica un smējās kā negudra.

Viņai par visām varēm vajadzēja atrast Kristu, bet vienīgais, ko viņa vēl atcerējās no gleznām klosterskolā, bija tas, ka Kristum ir bārda. Bārda. Esmu pazaudējusi Viņa seju, Terēze kliedza un smējās kā negudra.

Nē, neviens no tiem Smirnas vīriešiem nebija Kristus, viņa teica. Bet tad asinspirts liesmās un dūmos viņai tika dāvāta vīzija, un tas viņai bija par daudz. Viņa bija redzējusi Džo stāvam blakus, viņam bija bārda un acīs dega uguns, viņam acīs dega Smirnas ugunsgrēks, un viņa domāja, ka beidzot ir atradusi Kristus seju, tieši tādēļ viņa šovakar bija atnākusi. Lai liktos ar viņu gultā, lai viņu izmantotu, lai piepildītu savu slimīgo vīziju.

Un kā tev patīk? viņa kliedza. Kā tev tas patīk ?

Džo paspruka vaids.

Nevajag, viņš skumji čukstēja. Rimsties.

Bet viņa nerimās. Viņa kliedza un ņirgājās, līdz galu galā viņš vairs nespēja izturēt un arī sāka kliegt, sauca viņu par nekrietnu, sauca par samaitātu, kliedza, ka viņa ir nolādēta uz mūžīgiem laikiem. Nolādēta uz mūžīgiem laikiem.

Šos vārdus Terēze sadzirdēja, un pēkšņi viņa atžirba, viņas sejā bija liela nopietnība. Viņa pacēla acis.

Es esmu nolādēta uz mūžīgiem laikiem, viņa vienkārši sacīja. Un tad pēkšņi viņa bija sīciņa, kaila sieviete, kas, sarāvusies kamoliņā viņa šaurajā dzelzs gultelē, čukstēja kailus vārdus, briesmīgus, kailus vārdus.

Normandija. Senā pils, kur piedzima Terēze un viņas brālis. Viņu tēvs, grāfs, bija fanātiski ticīgs, māte bija vienkārša un klusa sieviete. Dienās Terēze būs viņai līdzīga.

Padauza, auroja tēvs. Lūk, kas tu biji, pirms es tevi izglābu.

Mazā Terēze un viņas brālis, kaktiņā ierāvušies, dzird šos briesmīgos vārdus, izkliegtus vēl un vēlreiz, māte stāv, galvu nodūrusi, nekad neko nebilst. Pēc kāda laika māte vairs necēlās no gultas, un virtuvē viņi padzirdēja kalpones čukstam vārdu opijs.

Tēvs padzina visus kalpus. Bērniem viņš paziņoja, ka viņa kauns Dieva vaiga priekšā ir pārāk liels, viņš nepieļaus, lai kāds redz viņu māti tā pagrimušu. Viņi dzīvos pilī vieni paši un lūgsies, lai Dievs piedod viņas grēkus; ja viņu lūgšana būs gana stipra, agri vai vēlu nāks ari piedošana.

Taču tā nenāca. Toties pienāca diena, kad bērni spēlēdamies izdzirda šķūnī āmura sitienus. Viņi palūkojās pa durvju spraudziņu. Pie sienas bija piesliets no veciem dēļiem pataisīts krusts. Viņu tēvs jau gandrīz bija piesitis pie tā viņu māti.

Viņi metās iekšā, un tēvs notrieca viņus gar zemi. Viņi uzbruka virsū vēlreiz, un tēvs viņus aizgainīja prom ar āmuru. Viņi skrēja pāri pļavām pie tuvākā kaimiņa, vikāra, kurš skriešus atgriezās kopā ar viņiem. Tēvs sēdēja pie krusta un raudāja. Mātes galva bija noslīgusi sānis. Viņa jau bija noslāpusi.

Vikārs devās pie bīskapa, un tika nolemts, ka skandāls nedrīkst nonākt ļaužu mutēs, jo tas ir saistīts ar ticību. Bīskaps un miertiesnesis vienojās, ka grāfu nesūtīs prom, lai viņš, pasarg Dievs, nesāktu runāt par savu noziegumu. Grāfs paliks dzīvot pilī, un turpat ievāksies arī vikārs. Bērnus nobiedināja ar mūžīgām mokām, un viņiem, liekot rokas uz krucifiksa, bija jāapzvēr nevienam nestāstīt par to, ko viņi bija redzējuši. Viņu mātes miršanas apliecībā bija rakstīts, ka nāvei bijis dabīgs cēlonis.

Vikārs sāka dzīvot viņu pilī. Terēze un viņas brālis tēvu gandrīz nedabūja redzēt, jo tas kopā ar vikāru, ievērojot kanoniskās stundas, septi ņas reizes dienā gāja baznīcā. Pārējās stundās viņš, paklausīdams vikāram, neiznāca no savām istabām.

Tēvs pildīja savus grēku nožēlnieka pienākumus, taču neviens nezināja, ka gavēnis, ko viņš sev bija uzlicis, ir tik stingrs, ka viņš gandrīz pilnībā atsacījās no ēdiena. Viņš pārtika no tīra kalvadosa, un gadu gaitā metilspirts, kas ietilpa kalvadosa sastāvā, lēni saēda viņam smadzenes.

Nemanāmi pieaugušais vājprāts pēkšņi atklājās pēc pieciem gadiem, slepkavības jubilejā, īpašā misē, ko mātes piemiņai ģimenes kapelā ik gadu noturēja bīskaps. Skanot pēdējiem svētības vārtiem, vecais, izģin-dušais grāfs nelabi iekliedzās un metās uz priekšu. Iekams viņu kāds bija paspējis apturēt, viņš jau bija uzrāpies uz altāra. Izstiepis rokas pret krucifiksu pie sienas, viņš izkliedza vārdus, kurus Galilejas jūras krastā bija sacījis spitālīgais.

Kungs, ja Tu gribi, Tu vari mani šķīstīt.

Viņš lēca, lai apkamptu krustu, aizlēca garām un izlidoja pa logu, sadragādams krāšņo vitrāžu, kurā bija attēlots dārzs Jeruzālemes pievārtē, dārzs, kurā bija satikušās divas radinieces, pār kurām pēcdienās nāks bēdas: Marija un Elizabete.

Logs bija pagalam, vecā grāfa rīkle bija pušu, kapelā bija pilnīgs klusums, dega sveces.

Terēze ar brāli atgriezās pilī un turpināja dzīvot tāpat, kā līdz šim, noslēgušies paši savā pasaulē, norobežojušies savā mīlestībā. Un mazpa-mazām zem pelēkajām Normandijas debesīm, tālu no pagātnes melnajām, greizajām saknēm, viņos dzima sapnis no citas zemes, no aizlaicīgas zemes Nīlas krastos, kur zilās debesis plešas līdz pašai pamalei un tāliem apvāršņiem nav ne gala, ne malas: sens sapnis, kurā mūžīgais faraons svin kāzas ar savu mūžīgo māsu.

Kādu dienu Terēze nolēca no kāpnēm. Brālis aiznesa viņu uz istabu un naktī devās uz pielijušo mežu, lai irdenajā, smirdošajā zemē raktu dziļu kapu viņu bezcerīgajai mīlestībai, lai apbedītu tur niecīgo nedzimušas miesas kripucīti, ko Terēze bija ietinusi savā reiz nevainojami baltajā un krokotajā, bet tagad līdz pēdējai smalko mežģīņu cilpiņai asiņainajā iesvētību kleitā, kas drīz satrūdēs mežā starp kritušām zaru stīgām un aklām pazemes radībām.

Ziemā viņas brāli sāka vajāt iesprostotu atmiņu gaudojošie vēji. Aizgājis uz šķūni, kur krustā bija piesista viņu māte, viņš aplējās ar petroleju un uzrāva sērkociņu.

Un tādēļ Terēze deviņpadsmit gadu vecumā pameta visu un bēga uz dienvidiem, uz Vidusjūru, un nejaušības pēc nonāca brīnum skaistajā Smirnā, kur laipnais Sivi paņēma viņu pie sevis un viņa piedzīvoja dažus mierpilnus gadus, taču pēc tam izrādījās, ka no pagātnes šausmām nav iespējams aizbēgt, un viņa ļāva vaļu saviem grēkiem, strauji grimdama arvien dziļāk pazušanā.

Līdz Smirnu piemeklēja drausmīgā asinspirts, un Sivi murgoja nepanesamās sāpēs, un viņus aizstāvēt piepeši ieradās izģindis nenosakāma vecuma karotājs, parādība norūsējušā bruņucepurē un izbalējušā, dzeltenā apmetnī, ar garu zobenu rokā.

Kas viņš ir? viņa iekliedzās, un klusa īra balss viņai pie auss čukstēja, lai viņa nebaidās, vecais ir iedomājies, ka viņš tagad ir ercenģelis Gab-riels, kas nācis satriekt Dieva ienaidniekus.

To dzirdot, viņa pagriezās. Pacēla acis, un ieraudzīja blakus stāvam sīku, tumsnēju vīrieti, to bārdaino vīrieti ar ugunī kvēlošām acīm, kas bērnībā uz viņu bija raudzījis no gleznojumiem uz klosterskolas sienām. Tumsā un dūmu vālos Kristus ar pistoli aiz jostas. Kristus ugunī degošajā Smirnā.

***

Kad Terēze bija visu izstāstījusi, pār Vecpilsētas jumtiem jau ausa gaisma. Džo noglāstīja viņai galvu un ietina viņas kailo augumu vēl vienā segā. Viņa bija atteikusies ģērbties, vispirms vajadzēja visu pateikt. Džo piecēlās un piegāja pie durvīm, atstādams viņu sēžam šaurajā dzelzs gul-telē. Atvēris durvis, viņš pelēkajā gaismā lūkojās uz ziemeļiem.

Džo? Jā.

Es to nevienam nebiju teikusi. Nevienam pašam. Tu nedusmojies, ka es tev pastāstīju?

Nē, viņš skumji atbildēja. Labāk ir kādam pastāstīt.

Džo? Tā vitrāža Normandijā? Dārzs Jeruzālemes pievārtē, kur Marija satikās ar Elizabeti?

Viņa pleci durvjailā saguma. Viņš atspiedās pret aplodu un nopūtās.

Jā, es zinu, kur tas ir, Ein-Karemā. Esmu tur bijis. Un vakar bija Svētās Elizabetes diena. Tu ar nodomu atnāci šurp, pie manis, tieši vakar. Kāpēc?

Tāpēc, ka es tur dzīvoju, Džo. Kopš Smirnas, visu šo gadu. Tur ir spitālīgo kolonija, es tur strādāju. Džo? Lūdzu? Rokas, kas tevi turēja apskautu, mazgā spitālīgos. Mazgā spitālīgos. Nekam citam tās nav derīgas. Džo? Vai tu piedosi to, ko es savā dzīvē esmu darījusi? Dievs nemūžam nepiedos, es pati zinu, bet tu, varbūt tu piedosi? Jau daudzus gadus mana dzīve ir briesmīga, un es zinu, man vispār nav tiesību staigāt pa šīm ielām, kurās viņš nāca ciest mokas un mirt mūsu dēļ. Vakar, ienākdama pa vārtiem, es domāju, ka mani nospers zibens. Bet man vajadzēja atnākt šurp un kādam pastāstīt, un tu esi vienīgais, ar ko es uzdrošinājos runāt, jo tu mani vispār nepazīsti. Man tik ilgi ir bijis šausmīgi bail no Jeruzālemes, Džo, tu nespēj iedomāties, neviens to nespēj. Un es esmu vāja un savā dzīvē esmu darījusi briesmīgas lietas, daudz briesmīgu lietu, un tādēļ daudz izcietusi, bet tieši tāpēc es gribēju dzīvot Ein-Karemā.

Lai būtu pavisam netālu no Jeruzālemes, lai varētu lūkoties augšup un to redzēt, redzēt Svēto Pilsētu, kas nekad nebūs mana. Ak, Džo, lūdzu? Es zinu, tas, ko es darīju ar tevi naktī, bija briesmīgi, bet, ja tu teiksi, ka tu man piedod, es iešu prom, un tu mani vairs nekad neredzēsi, es tev apsolu. Es iešu prom un vairs tevi netraucēšu, Džo. Tikai, lūdzu, ļauj man kaut vienu reiz saņemt piedošanu, tagad, lūdzu. Tikai vienu reizi. Lūdzu.

Viņš stāvēja durvīs. Jaunās dienas saule zeltīja kupolus, zvanu torņus un minaretus. Asaras lija viņam pār vaigiem, un balss skanēja aizžņaugti.

Jā, Terēzīt, jā, nabaga izmocītais bērns. Protams, es tev piedodu.

Ar Viņa vārdiem, Džo? Lūdzu, vai tu tā varētu? Es iešu prom, un tu mani vairs nekad neredzēsi. Viņa pilsētā? Lūdzu.

Džo pamāja. Sie vārdi nebija novēlēti viņam, taču viņš tos izrunāja, jo nebija neviena cita, kas tos izteiktu, nebija neviena cita, kas izsacītu šos dziedinošos vārdus. Viņš nodūra galvu un, skatīdamies grīdā, čukstēja vārdus, kurus Kristus bija sacījis sievietei farizeju namā.

Tev tavi grēki piedoti, tava ticība tev palīdzējusi, ej ar mieru.

Kliedziens, gandrīz mēms kliedziens, kas izdūrās cauri viņa sirdij ar visām Smirnas sāpēm. Džo pacēla acis, viņš paskatījās uz gultu. Terēze sēdēja, izstiepusi rokas; viņa skatījās uz tām un mēmi kliedza.

Arī Džo nespēja atraut skatienu. Viņas delnās bija parādījušies pušumi. Kristus brūces. Sāka lāsot asinis.

14

Džo piecēlās un sāka staigāt pa jumtu.

Es nezinu, Kair, cik ilgi es tā stāvēju, nekustēdamies stāvēju tur, šajās durvīs. Likās, paiet vesela mūžība. Un viņa ari nekustējās. Viņa sēdēja gultā kaila, segas bija noslīdējušas, viņa turēja rokas izstieptas un skatījās, kā veidojas brūces, kā no tām spiežas laukā asinis, tas notika mūsu acu priekšā, mēs neticējām un skatījāmies, kā tas nodek. Es pat neat ceros, vai kāds no mums teica kaut vārdu, neatceros, kā es dabūju viņu lejā pie tēva Zenona, bet, jā, es viņu turp aizvedu.

Viņa bija tāda kā nolēmēta, un es ari nebiju pie skaidras apziņas. Tēvs Zenons apsaitēja viņas rokas, nolika viņu gulēt un lūdza Dievu pie viņas gultas, lūdza dienu un nakti. Viņš negribēja, lai es kādam par to stāstu, un, skaidrs, es nevienam neko nebūtu teicis, mēs abi izlikāmies, ka tas nav nekas tāds, kaut kāda slimība.

Bet tā nebija, Kair. Tā nebija slimība. Pēc dažām dienām brūces izzuda, bet pēc mēneša atkal parādījās, un pēc diviem mēnešiem atkal, un tagad tā ir visu laiku. Kopš tās nakts pirms desmit gadiem, kad mēs šeit, augšā, nodevāmies mīlestībai.

Ko saka tēvs Zenons?

Tikai to, ka viņš uzklausa viņas grēksūdzes un ka man nav brīv nevienam stāstīt, ko viņa man tonakt teica. Viņa vairs neiet ārā, pati tā grib. Viņai tur, lejā, kaut kur ir istaba, es nezinu, kur īsti, un viņa gandrīz visu laiku uzturas tajā, un, kad parādās brūces, viņa nevienu nelaiž iekšā, pat tēvu Zenonu ne. Es viņu cienu, šo priesteri. Tā viņai ir vislabāk.

Vai tu viņu apciemo?

Nekad.

Bet gribētu?

Nezinu. Pirmos trīs vai četrus mēnešus es pie viņas gāju. Likās, viņa tā grib, šķita, ka viņai tas ir vajadzīgs. Mēs neko nedarījām, pat gandri/ nesarunājāmies, vienkārši vakaros mēdzām kopā sēdēt pagalmā. Bet tad vienu vakaru tēvs Zenons atvēra durvis un teica, ka viņa nevar pie manis iznākt, un būtu labāk, ja es pie viņas vairs neietu.

Vai viņš pateica, kāpēc? Nē.

Vai tu pajautāji? Nē.

Kairs pamāja. Džo atkal apsēdās. Mēness bija nozudis, un Vecpilsētas kupoli, zvanutorņi un minareti pamazam izgaisa pusnakts maigaja, zvaigžņotajā mirdzumā.

***

Zini, ierunājās Džo, man liekas, es vairs ilgi nespēlēšu.

Kas tad nu?

Es īsti nezinu, bet, galu galā, ir pagājuši jau gandrīz divpadsmit gadi. Decembri būs divpadsmit.

Decembra pēdējā dienā, teica Kairs. Tu sēdēji tajā kafijas dzertuvē pagalam saīdzis, jo pēc dažiem mēnešiem tev paliks divdesmit divi gadi, bet tu jau biji astoņdesmit piecus gadus vecs, un tad, glābdamies no vēja, ienācām mēs ar Bongo, pēc brīža ar savu samuraja loku un trīsstāvu pulksteni ieradās Munks, un tad viss sākās. Auksta ziemas diena, kad pavisam noteikti smaržoja pēc sniega.

Jā. Zini, šajā reizē es Akabā šo to pārdomāju. Izdomāju, ka varbūt ir laiks iet tālāk. Izdomāju, ka tas, ko es domājos gribam pēdējos divpadsmit gadus, varbūt nemaz nav tas, ko es patiesībā gribu.

Džo pavicināja roku, rādīdams uz pilsētu.

Tas, kas te notiek, ko lai saka? Notiek, un viss. Vai tev kādreiz ir gadījies dzirdēt par tādu būšanu, ko sauc par Sīnāja bībeli?

Kas tas tāds?

Nu, tiek uzskatīts, ka tas ir Bībeles oriģināls. Tiek uzskatīts, ka tas sarakstīts pirms trim tūkstošiem gadu, vairāk vai mazāk.

Kairs pasmaidīja.

Kā tad tas būtu iespējams?

Kas to var zināt? Kas var zināt, kas te ir un nav iespējams? Es ne, es nezinu, es esmu tikai nabaga zemnieka dēls no Aranu salām, no tuksnesīga, visu vēju vantēta pasaules gala, kas ir tik nabadzīgs, ka Dievs tam nav atvēlējis pat augsni. Mums tur jāiztiek ar jūraszālēm un kūtsmēsliem. Nu, īsi sakot, Sīnāja bībele ir norakta tepat blakus.

Kā tu dabūji zināt par šo Sīnāja bībeli?

Ā, es jau kopš ierašanās Jeruzālemē par to vien dzirdēju. Par tādām lietām es klausos, muti iepletis. Un, ja cilvēks sāk meklēt pavedienus, tad jau šo un to var atrast.

Džo pasmējās.

A, cik nevainīgs es biju, kad nupat biju te ieradies. Es visā nopietnībā ticēju, ka šo bībeli sarakstījis Hadžs Hārūns. Es biju par to dzirdējis un visu sapratis aplam, un Hadžs Hārūns man vēl vairāk sajauca galvu, un paskat, es jau virpuļoju kā ercens, dzīdamies pakaļ Sīnāja bībelei. Zini, kā Hadžs Hārūns mēdz sacīt, kārtējo reizi putrodamies pa gadsimdem? Mans dzīvesstāsts, viņš saka. Bet, protams, tā varētu būt, viss atkarīgs no skatpunkta. Tikpat labi tā, kā jebkā citādi. Lai nu kā, apmēram tik ilgu mūžu viņš ir nodzīvojis, kādus trīs tūkstošus gadu. Viņš itin pamatoti var uzskatīt, ka Bībeles oriģināls ir viņa dzīvesstāsts, vai ne?

Kāpēc gan ne, tā ir jauka iedoma, atsaucās Kairs.

Jā. Bet pagāja kāds laiciņš, un es uzzināju, ka tāda bībele tiešām ir atrasta, pagājušajā gadsimtā, laikam jau Sīnājā, tādēļ to tā sauc. To uzgājis kāds trapistu mūks, bet neko vairāk par viņu es nezinu, un tās jucek-līgums viņu tik briesmīgi satrieca, ka viņš nolēma pats uztaisīt jaunu oriģinālu un gādāt, lai to atrod, bet īsto oriģinālu noraka šeit, Jeruzā-lemē, skaidrs kā diena, Svētajā Pilsētā. Āreče, tā viņš izdarīja, un viltoto oriģinālu pagājušajā gadsimtā nopirka cars, bet šogad boļševiki to par simt tūkstoš mārciņām pārdeva Britu muzejam. Nav slikts stāsts, vai ne? Bet īstā Bībele, īstā Bībele joprojām ir te.

Kur?

Te, kaut kur tepat, Armēņu kvartālā. Norakta kādā pagrabā.

Ak, tādēļ tu par varītēm gribēji te dzīvot? Apmeties šeit, lai būtu pēc iespējas tuvāk, jo gribēji to atrast?

Jā, es gribēju to atrast, trakoti gribēju, bet tagad vairs nezinu. Vairs nezinu, vai es tiešām gribu atklāt, kas tur rakstīts. Kaut kā tā, es vien kārši vairs nezinu. Varbūt labāk likties mierā. Varbūt labāk ir to uzskatīt par Hadža Hārūna dzīvesstāstu, un atgādināt sev, ka man ir paveicies, es divpadsmit un vienu gadu esmu drīkstējis staigāt viņam līdzi un klausīties, labāk lai tā arī paliek. Viņa dzīvē jau tāpat pietiek mīklu, par ko lauzīt galvu, vismaz man ar to pilnīgi pietiktu, nu, tad kāpēc meklēt vēl?

Kāpēc? vaicāja Kairs.

Džo pasmaidīja.

Nūjā. Man liekas, es vairs nemeklēšu. Man liekas, es beidzot varētu mest mieru visādu zudušu dārgumu meklēšanai un doties uz rietumiem pelnītā atpūtā, apmesties Rietumu svētajā pilsētā, gan jau tāda kaut kur ir. Ir laiks kļūt par virsaiti Apskurbušo Lāci rietošās saules namā.

Vai tagad mums būs tas gods redzēt Zuni cilts saules danci?

Pipari tev uz mēles, Kair. Saullēkts vēl jāgaida un jāgaida, un šajā stundā no tādiem dančiem nekas labs nevar iznākt. Nē, mūs gaida citas būšanas. Ā, tā kā ir drusku pāri pusnaktij, mums jāuzklausa, kas sakāms ļoti svarīgam oratoram, kas pazīstams ar vārdu Fins Makkūls.

Džo pielika rokas pie mutes un tēloja, ka kliedz pāri jumtiem. Aū, Finnnnn, viņš čukstēja, mēs esam te, Jeruzālemē. Vai tu nevarētu mums palīdzēt?

Kā tev šķiet, vai viņš dzirdēja? Džo čukstēja. Es tēmēju aptuveni uz rietumiem, bet nezinu, cik tālu šonakt skan mana balss. Ko tu saki?

Kairs smējās.

Viņš tevi pilnīgi noteikti dzirdēja. Un viņš droši vien ir kāds cilšu dievs, Īrijas ūkņu aizgādnis?

Ei, kāpēc tu tā mini, pavisam uz dullo? Mjā, taisnību sakot, tieši tāds viņš ir, varens, spēcīgs milzis, kurš tādās naktīs kā šī vislabprātāk stāsta pasakas. Zini, viņš zina tik daudz pasaku, lielākoties par sevi pašu, ka viņam to nekad nepietrūkst. Tā viņš īsina laiku jau gadu simteņiem, un izskatās, ka šādi turpināsies līdz pasaules galam. Pie mums, ja gribas, lai Finns pastāsta pasaku, ir jāsaka tā: Klāj vaļā, lūdzams. Nu, tad klāsi vaļā?

Ko?

Ko tu te dari, Kair. Esmu pamanījis, ka arī tev, liekas, spēle pamazām sāk apnikt. Ir pazīmes, un, zināms, es ar savu vērīgo skatienu taču nevarēju tās palaist garām. Kāpēc tu vispār sāki spēlēt šo pokeru? Kāpēc tu gribēji varu pār Jeruzālemi? Klāj vaļā, lūdzams.

Pateicos, tomēr laikam cietīšu klusu.

Džo sāka smieties.

Ak, Kair, tā tu te runā, manā pašaustajā angļu mēlē, lai cik draņķīga tā ir un labāka nekļūst. Bet ar tādu izrunu tevi nemūžam nenoturēs par Iru, pat Āfrikā. Tavas intonācijas ir pārlieku aristokrātiskas. Nu ko, klāsi vaļā?

Lai būtu, Džo, es tev pa daļai piekāpšos. Pastāstīšu pasaciņu, tāpat kā tavs Finns Makkūls.

Un proti?

Visu izstiepšu garumā un sagrozīšu, un papildināšu ar dažnedažādām briesmu lietām.

Smalki, ļoti smalki. Tā arī jāstāsta pasakas, un tik un tā nekas nespēj labāk atbilst patiesībai. Lūdzu, sāc stāstīt. Un es tikmēr iedzeršu vēl mazu lāsīti šī dzēriena, kas izskatās pēc ūdens, bet nav ūdens, nē, nepavisam nav.

Šai nakts stundā tas tev nelīdzēs.

Tev taisnība, Kair, nelīdzēs vis, nemaz nelīdzēs. Tas liek krietniem vīriem pāragri nosirmot un neģēļus pataisa jaunus, iekams viņi ir tam nobrieduši, nācijas lāsts, nav vārdam vietas. Bet, ja tas tev ko dod, man te ir šis tas pīpē liekams, varbūt tu pa nakti kādu bridi sagribi uzvilkt kādu dūmu. Jā, nu, ja tev sagribas, es te nolieku pīpi un maisījumu, ja nu tev pa tumsu piezogas kārestība, vēla stunda Svētajā Pilsētā nav īs tais bridis, kad lieki sevi mocīt. Tātad tu mums esi afrikāņu Finns Mak kūls, tā tu teici?

Es neievēroju, ka būtu tā sacījis.

Ak, Kair, liecies nu mierā. Mēs gadu no gada esam spēlējuši pokeru, vai tiešām tev būtu izdevies nozaudēt savu vārdu? Es no sākta gala zināju, ka tu nespēlē naudas dēļ, tev vajadzīgs kas cits. Pēc kā tu dzenies?

Es gribēju vispirms Jeruzālemi, un pēc tam Meku.

Skan labi, nav vārdam vietas. Ko Mekā?

Visu svētumu svētumu.

Ā.

Melno meteorītu.

Ā.

Tu varbūt nezini, bet tas melnais meteorīts muhamedāņiem ir vislielākais svētums. Tas atrodas Kaabā. Es gribēju to nozagt, aizvest uz Āfriku un norakt krietnajā, dāsnajā Āfrikas zemē. Kur to neviens neatrastu.

Kāpēc?

Kairs kļuva nopietns. Viņš stāstīja par Džidu, no kuras gadu simteņiem tālāk tika vesti vergi, un par to, ka daudzi afrikāņu bērni pirms nonākšanas tur jau kājām bija nostaigājuši vairāk nekā tūkstoš divsimt jūdžu līdz Sarkanajai jūrai, kur viņus sadzina arābu kuģos.

Viņš stāstīja par akām, ko bija redzējis viscaur Sahārā, ūdens avotiem, ap kuriem jūdzēm tālu smiltis gulēja sausi, izbalējuši kauli, viss, kas bija palicis pāri no vergiem, kas nebija izturējuši šo gājienu, kurā viņus dzina arābi, viņu īpašnieki. Un, kaut ari vergu pēdas bija aizpūtis vējš, tur, kur zeme bija cieta, no pamales līdz pamalei joprojām varēja redzēt taisnas, dziļas sliedes, kas stāstīja, kur gadu simteņiem pa tuksnesi bija gājušas neskaitāmas vergu karavānas, risēs, ko bija ieminuši kamieļi, grīļodamies zem smagajām nastām, nesdami pa tuksnesi arābu vergturus un viņu teltis, un viņu ēdienu un ūdeni, viņiem pašiem, ne jau tiem, kas novārguši vilkās viņiem nopakaļ.

Džo klausījās, noklausījās to visu, nesacīdams ne vārda. Un ne pirmo reizi viņš nomanīja milzīgās skumjas Kaira sirdī, skumjas, kas Džo liktos nepanesamas, taču Kairs bija ļoti stiprs. Kairs ar žilbinošo smaidu, Kairs, kas tik sirsnīgi smējās, kura milzīgās rokas tik saudzīgi nogūla tev uz pleciem, kad viņš tevi sasveicinādamies apkampa un nudien pacēla tevi gaisā savā lielajā priekā, maigi, saudzīgi un tik dabiski, kā cilvēks paņem rokās savu bērnu. Galu galā nesatricināms. Citādi nevarēja būt.

Tādēļ Džo klausījās klusēdams, un pēc kāda brīža Kairs pievārēja drūmās noskaņas.

Nikns, ko, Kair?

Biju.

Un gribēji atriebties?

Gribēju.

Nu, lai Dievs žēlīgs, tagad es saprotu, kā tu visus šos gadus varēji spēlēt, neskatīdamies savās kārtīs. Pietiek jau ar tavu vārdu vien.

To man deva mana vecvecmāte, verdzene no Sudānas. Es gribēju to paveikt viņas dēļ, visu manu tautasbrāļu dēļ, lai atmaksātu arābiem par melno zeltu, ko viņi gadu simteņiem laupīja Āfrikā.

Bet tagad tu vairs īsti nezini, vai tiešām to gribi? Nezinu. No manām kvēlajām alkām vairs gandrīz nekas nav palicis pāri. Labāk tomēr kaut ko uzbūvēt. Iespējams, tas noticis spēles dēļ. Iespējams, esmu to iemācījies pie pokera galda. No mūsu Munka? No Munka, jā.

Ei, bet kas tad tas? Vai acis mani neviļ, tu tiešām piebāz to pīpi un grasies smēķēt?

Neviļ.

Interesanti. Es pats to padarīšanu nekad neesmu sapratis. Kāpēc muļļāties ar kaut ko tādu, ja dabūjama kārtīga kandža? Tā man ir mīkla, viena no daudzajām. Bet, klau, ja reiz izrādās, ka mēs abi grasāmies mest spēlei mieru, vai mums nevajadzētu parunāt par nākotni? Tu jau zini, Munks, teiksim, nodarbojas tikai ar nākotni. Bet mēs? Vai ari mums nebūtu laiks drusku padomāt par tādām lietām?

Kairs pasmaidīja.

Laiks, viņš teica.

Nūjā. Starp citu, kā tā padarīšana garšo?

Labi garšo.

Hm, tas nu gan ir savādi. Arī kandža garšo labi, bet izskatās pavisam citādi.

Kad jau bija uzaususi gaisma, Kairs un Džo uz jumta apskāvās un Kairs devās prom, šķērsodams akmens tiltiņu un pa līčloču trepēm nokāpdams uz ielas, kas šajā agrajā stundā bija klusa, bet tukša ne, Vecpilsētas ubagi, jukušie un ticības fanātiķi jau bija iznākuši un nodevās saviem arodiem, šorīt tāpat kā gadu tūkstošiem.

Kairs lēni gāja pa līkumotajām ieliņām uz bazāra pusi, domādams, ka varētu mazliet iekost. Viņš drīz dosies atpakaļ uz Āfriku, tagad viņš to zināja. Abi ar Džo visu nakti bija runājuši un kaluši plānus, nospriez-dami, ka 31. decembris būs piemērots datums pēdējai partijai kopā ar Munku: spēles divpadsmitā gadskārta. Viņi nosprieda ari Munku šajā pēdējā reizē pārsteigt.

Bet vai Munks būs pārsteigts? prātoja Kairs. Diezin vai. Viņi jau aplam labi pazina cits citu.

Pēc garas rudens nakts uzaususi gaisma. Desmit gadu pēc tam, kad Džo un Terēze uz kāda Jeruzālemes jumta bija kopā pieredzējuši tumsu un gaismu un ieņēmuši bērnu.

Vai Džo zināja?

Kairs palocīja galvu. Pats par sevi saprotams, Džo zināja. Neviens viņam nebija teicis, bet viņš zināja. Viņš gandrīz bija to atzinis, stāstīdams, kā tēvs Zenons viņu aizraidīja un pieteica vairs nenākt pie Terēzes.

Vai viņš pateica, kāpēc? bija vaicājis Kairs.

Nē, atbildēja Džo.

Vai tu pajautāji?

Nē, atbildēja Džo.

Jā, Džo visus šos gadus zināja; noslēpums, kas bija radies citu dēļ un nebija izpaužams, līdz šonakt viņš tomēr to atklāja, atklāja savam draugam, būdams noguris pēc kārtējā lidojuma no Akabas.

Un kam, Kairs gudroja, tēvs Zenons atdeva bērnu? Audžuģimenei? Bāreņu namam?

Katrā ziņā ne reliģioziem ļaudīm. Tik daudz ir skaidrs. Pēc tā, ko Džo bija par tēvu Zenonu stāstījis, Kairs zināja, ka vecais, laipnais priesteris nemūžam nebūtu uzņēmies izvēlēties bērnam ticību. Tādēļ tikai viņš un neviens cits zinās, kas ir šis bērns. Kairam par to nebija ne mazāko šaubu.

Tēvs Zenons būs ļoti rūpīgi visu pārdomājis un izdarījis, un noslēpums aizies kapā viņam līdzi. Un kaut kur Jeruzālemē, vai kādā apmetnē netālu no pilsētas, augs bērns, kurš nezinās, ka viņa vecāki ir Kristus un Marija Magdalēna.

Kairs apstājās blakus aklam ubagam un iemeta viņa dāvanu bļodā vara monētu. Jau kopš tā pavasara, kad viņš bija ieradies Nīlas lejtecē un atradis Menelika Zivāra masīvā sarkofaga vāku aizvērtu, grumbaino, smaidīgo seju pazudušu, viņš ne reizi nebija pagājis garām ubagam, neko neiedevis; tā viņš pieminēja laipnību, ko kāds vecs vīrs reiz bija izrādījis izbiedētam divpadsmit gadu vecam zēnam, kas, neskolots un nekādu amatu nemācēdams, pēkšņi bija palicis viens pats visā pasaulē.

Aklais večuks čukstus pateicās, un Kairs gāja tālāk.

Taču pēc dažiem jardiem apstājās un atskatījās. Viņš ilgi raudzījās uz ubagu, kas sēdēja uz apdeldētajiem, putekļainajiem akmeņiem, tad griezās atpakaļ un ielika tā rētainajā rokā trīs zelta monētas: vispirms vienu, tad otru, tad trešo. Ubags dzirdēja, kā naudas gabali nodžinkst, un viņa aklās acis pavērās augšup. Neticēdams savām ausīm, viņš čukstēja.

Zelts?

Jā. Es gribētu, lai tu noskaiti lūgsnu par kādu bērnu, ja tev nav iebildumu.

No visas sirds. Pasaki, kā bērnu sauc, un es lūgšu Dievu par viņu.

Es nezinu, kā šo bērnu sauc, un nekad neesmu viņu redzējis. Vai var būt esmu to redzējis un nepazīstu. Sai ziņā esmu tikpat akls kā tu.

Mēs visi esam neredzīgi, ubags nomurmināja. Bet Dievs zina vārdus, kurus mēs katrs nesam un nesīsim; es lūgšu, un Viņš uzklausīs manu lūgšanu.

Kairs pamāja. Viņš vieglītēm uzlika roku ubagam uz pleca un brīdi tur paturēja, tad pagriezās un iegāja bazārā, kurā jau valdīja bļaustīga dzīvība, visapkārt tirgotāji un zagļi slavināja savas neskaitāmās preces un blēdības.

©

Bet tas nams Armēņu kvartālā līdzās Svētā Jēkaba katedrālei glabāja vēl vienu noslēpumu, ko nezināja arī tēvs Zenons, noslēpumu, ko Džo bija atklājis vairākus gadus pēc tam, kad 1921. gadā bija atradis tajā patvērumu, kad vecais priesteris bija atvēlējis viņam šo mitekli uz jumta, kur viņš mācījās sapņot savus Jeruzālemes sapņus.

Deviņpadsmitā gadsimta sākumā, kā rādās, kādā vētrainā ziemas naktī pie šī nama durvīm bija klauvējis jauns ubags, kurš lūdza pajumti. Ubags bija pilnīgi kails, viņam nebija pat gurnauta. Viņš izlikās par armēni, taču priesteris, kas viņu ielaida, zināja, ka viņš tāds nav. Viņam iedeva drēbes, segu un ierādīja istabu.

No rīta ubags izteica priekšlikumu. Ja viņam atļautu ziemu pārlaist nama pagrabā, viņš iznestu visa kvartāla mēslus un darītu citus netīrus darbus. Priekšlikums tika pieņemts kā labdarīga rīcība.

Uzreiz kļuva skaidrs, ka šis atnācējs nav parasts cilvēks. Vakarā, grasīdamies nokāpt savā pagrabā, viņš pazemīgā, taču apņēmīgā balsī paskaidroja, ka labprātīgi ievēro trīs stingrus zvērestus: nabadzību, celibātu un klusēšanu. Ja nebūtu izlaistā paklausības zvēresta, viņš tikpat labi varētu būt slepens trapists, kam uzticēts vienam veikt kādu uzdevumu.

Priesteris, kas toreiz dzīvoja šajā namā, sākumā skatījās uz viņu pašķībi, taču noticēja, kad atklājās, ka atnācējs, tiekdamies pēc vēl lielākas askēzes un noslēgtības, ir izvācies no pagraba un apmeties tumšā caurumā, kas atradās vēl zemāk par to. Tātad pie viņiem tiešām bija ieradies viens no tiem anahorētiem, kas laiku pa laikam parādījās Jeruzālemē, iedami savrupus ticības cīnītāju ceļus.

Anahorēts vairs neizrunāja ne vārda, vismaz neviens nebija dzirdējis viņu runājam. Divpadsmit gadu viņš nodzīvoja caurumā zem nama pagraba, darīja visa kvartāla netīros darbus, reizumis nāca un gāja, taču gandrīz visu laiku viens pats tupēja savā pazemes cellē.

Vismaz tā tika uzskatīts. Īstenībā pagrabā tieši virs viņa cauruma bija vēl vienas durtiņas, kas izveda ieliņā ārpus kvartāla robežām, tādēļ vispār viņš varēja iziet no mājas, priesteru nemanīts. Un, taisnību sakot, bija gadi, kad lieliem lāgiem neviens no tiem viņu nebija redzējis. Anahorēts dzīvoja tik galējā askēzē, ka priesteri, draudzīgi jokodami, bija viņu savā starpā iesaukuši par brāli Zenonu, par godu stoiķu skolas dibinātājam Zēnonam.

Un tad, 1836. gadā, jeb apmēram tad, kad anahorētam varēja būt kādi trīsdesmit gadi, viņš vienu ritu izsoļoja no kvartāla, pacēlis roku par miera zīmi, aiz vārtiem, ne vārdiņa nesacīdams, nogriezās uz dienvidiem un vairs nekad netika redzēts.

Šī piepešā nozušana vedināja Armēņu kvartāla priesterus prātot par to, kas īsti bija šis neizdibināmais cilvēks, kurš divpadsmit gadu bija nodzīvojis blakus viņu katedrālei. Tagad viņi par brāli Zenonu runāja ar bijību, ne vairs ar iecietīgu humoru. Uz kurieni viņš aizgāja un kāpēc? Kādu jaunu misiju viņš bija uzņēmies?

Deviņpadsmitā gadsimta gaitā šis stāsts Svētā Jēkaba katedrāles apkaimē pamazām pārtapa leģendā. Priesteriem, kuri vēlāk ieradās Armēņu kvartālā, nezin kāpēc šķita bezgala skaisti, ka zem akmeņiem, kurus viņi mina kājām, pagraba caurumā bija dzīvojis kāds nezināmas izcelsmes cilvēks bez vārda, ar nezināmu likteni, cilvēks, kas nelicies zinis par jebkādu baznīcu aizliegumiem, taču dzīvojis visstingrākajā sevis aizliegšanā saskaņā ar nenoskārsta aicinājuma likumiem.

Leģenda bija tik iecienīta, ka pamazām pašam cienījamākajam kvartāla priesterim sāka ierādīt dzīvesvietu namā, no kura varēja iekļūt pagraba caurumā, un pārējie priesteri viņu dēvēja par tēvu Zenonu, pieminot nelokāmo askētu, kas bija neizskaidrojami uzradies deviņpadsmitā gadsimta sākumā un kas pēc divpadsmit gadiem bija tikpat neizskaidrojami nozudis.

Pašreizējais tēvs Zenons šo godu bija izpelnījies 1914. gadā, būdams septiņdesmit deviņus gadus vecs.

Un es domāju, viņš reiz sacīja Džo, ka mūsu iztēli visvairāk nodarbina šī cilvēka mīklainā nozušana. Mēs visi te esam atklāti izteikuši savus svētos solījumus. Atbilstoši tiem mēs dzīvē esam ieņēmuši katrs savu vietu un tā, kārtīgā dievkalpojumu un lūgsnu ritmā, dzīvosim, līdz mums noliktais laiks būs beidzies. Bet viņš? Kāds bija viņa svētais aicinājums? Ko viņš bija zvērējis paveikt un kurp devās? Vai mēdz būt aicinājumi, kas citiem tā ari paliek apslēpti? Un vēl jau visus nodarbina jautājums par to, cik īsti gadu viņam bija, kad viņš devās prom, vai tas bija Kristus vecums, kad Viņš devās uzrunāt savu tautu? Vai tas ko nozīmē?

Tēvs Zenons smaidīja savu lēnīgo smaidu.

Priesteriem ir atļauts lauzīt galvu par tādām lietām. Šeit, Jeruzālemē, kur mēs sargājam un liecinām par Viņa upuri, mēs drīkstam par to domāt.

Es spēju to saprast, atsaucās Džo. Tā ir savāda un valdzinoša teiksma.

Un pēc tam, salicis kopā visu, ko viņam bija izdevies uzzināt par pēdējā Skanderbega Vallenšteina dzīvi, bet uzzinājis viņš bija vairāk, nekā jebkad atzinās Kairam vai kādam citam, atcerējies, kad no ļaužu acīm nozuda šis dedzīgais albāņu trapists, kas izstājās no sava ordeņa un devās uz Sīnāju viltot Bībeli, Džo pieliecās tuvāk un uzdeva savu jautājumu.

Ko, pēc ļaužu domām, brālis Zenons tai pagraba caurumā darīja veselus divpadsmit gadus? Vai tas ir zināms?

Tiek uzskatīts, ka viņš lūdza Dievu, bet nekas nav zināms. Cienot viņa nošķiršanos no pasaules, neviens no priesteriem ne reizi viņu netraucēja.

Jā, pats par sevi saprotams. Un vai pie viņa vienu otru reizi ieradās kāds, kas nedzīvoja šai kvartālā?

Tēvs Zenons izskatījās pārsteigts.

Kāpēc tu tā vaicā?

Tāpat, bez iemesla. Vienkārši ienāca prātā.

Nu, tas ir ērmoti, jo sagadīšanās pēc viņam tādi viesi bija. Nenozīmīgs fakts, taču palicis atmiņā droši vien tāpēc, ka šie apmeklējumi bija tik reti. Ne biežāk kā reizi gadā. Un vēl arī tāpēc, ka tālaika priesteri netika gudri, kas šajās viesošanās reizēs varētu notikt, ņemot vērā, ka viņš bija devis klusēšanas zvērestu.

Varbūt viņam un viesim vārdi nebija vajadzīgi. Vai par šo cilvēku ir saglabājušās kādas atmiņas?

Apraksti ir ļod miglaini. Vienīgais, tiek norādīts, ka viņš bijis ļoti vecs.

Arābs?

Tēvs Zenons bija satriekts.

Jā, viņš nočukstēja.

Tā cilvēka drēbes, vai par tām kaut kas ir zināms?

Ir viens neizprotams norādījums, ka viņam mugurā bijis izbalējis, dzeltens apmetnis. Kāpēc tu tā jautā? Vai tas ko nozīmē? Tu nespēj pat iedomāties, cik ļoti tas mūs visus šeit interesē. Kaut mēs zinātu vairāk. Kaut es zinātu vairāk.

Tēvs Zenons saņēma rokas. Nodūra acis.

Piedod, tas bija lieki. Es negribēju uzvesties kā mazulis, kas min savu pirmo mīklu. Šai pasaulē ir daudz tādu lietu, kuras mēs nezinām, un daudz tādu, kuras nekad neuzzināsim, un tas attiecas uz mums visiem. Uz tevi, uz mani, uz katru.

Un tā tēvs Zenons bija pazemīgi nodūris acis un savā pazemībā atsacījies no jautājumiem, kuri šķita neatbildami. Savukārt Džo bija uzzinājis, ka starp cilvēkiem, kurus Hadžs Hārūns apmeklēja, reizi gadā apstaigādams Svēto Pilsētu, līdz ar bezvārda kurpnieku, kura kaktu kaut kur netālu no Damaskas vārtiem Hadžam Hārūnam neparko neizdevās atrast, līdz ar bezvārda bubinātāju, kas nemitīgi staigāja uz priekšu li 11 atpakaļ pie kāpnēm, kas veda laukā no Kristus kapa baznīcas pazemes, līdz ar viņiem ir bijis arī kvēli ticīgs ģeniāls valodnieks, ar kuru Hadzs Hārūns sarunājās aramiski, valodā, kurā Palestīnā runāja pirms diviem un trim gadu tūkstošiem.

Pēdējais Skanderbegs Vallenšteins divpadsmit gadu vingrinās vajadzīgajās mākās Jeruzālemē, kaut kur pagraba caurumā; viņš mācās rak stīt ar abām rokām, zinādams, ka tas, kas viņam kādā Sīnāja alā jāpaveic, būs pāri cilvēka spēkiem. Gatavojas radīt to, ko bija nolēmis, pašu grandiozāko viltojumu cilvēces vēsturē.

Un tātad šeit, zem šī jumta, uz kura Džo bija mācījies sapņot savus Jeruzālemes sapņus, šeit apakšā, pagraba caurumā, ir norakts īstenais manuskripts, ko Vallenšteins atnesa no Sīnāja, kad bija pabeidzis to vil tot, te, apakšā, dus teiksmainais oriģināls, kuru meklējuši tik daudzi meklētāji, grāmata, kas ir annālēs neierakstīta, met lokus, ir klaji pret runīga, jaušami bezgalīga: īstā Sīnāja bībelc.

©

Aiz muguras viņa baloži klusi dūkoja un cits pēc cita iesnauzdamics iegrima miegā. Gulēdams garšļaukus uz vēdera zem zvaigznēm, uz šaurā akmens tiltiņa, kas veda uz viņa jumtu, Džo, aizturējis elpu, palūkojās pāri tiltiņa malai lejup, uz šauro pagalmu, kurā gaismu lēja viena vienīga lampa. Tēvs Zenons strādāja pie podnieka virpas, un viņa priekšā maigi dzeltenajā gaismā, skatīdamās, zemē sēdēja Terēze.

Tēvs, viņa čukstēja, tūlīt atkal sāksies.

Skaties uz ripu, bērniņ. Skaties uz ripu.

Bet man ir briesmīgi bail. Man vienmēr tik briesmīgi bail, kad tas sākas.

Skaties šurp, bērniņ. Mēs jau esam gandrīz pabeiguši, un pēc tam mēs iesim iekšā un lūgsim Dievu, un viss būs labi.

Džo klusiņām pagriezās uz muguras un sāka lūkoties debesīs, klausīdamies, kā, savu trauku darinot, čīkst podnieka ripa, kā tā griežas un griežas klusajā pagalmā.

Lai Dievs svētī mūsu Terēzīti, viņš nodomāja, mūsu mazo meitenīti.

Nakts, kas šķita līdzīga tik daudzām citām. Tēvs Zenons nodevies savai ripai, Terēze savam svētumam, un virs viņiem, augšā uz jumtiem, Džo ar saviem aizmigušajiem baložiem, mēms liecinieks, sargā jauno zvaigžņu sapņus pār Jeruzālemi.

Aplam neparasta nakts, viņš domāja, ir nu gan klusums. īsti groda nakts te, augšā, zem debesu čukstiem.

Un ja arī izrādās, ka Dievs ir ieroču kontrabandists, kas 1914. gadā laižas pāri tuksnesim ar balonu'

1933. gada Ziemsvētku vakars.

Džo kleknēja netīrā arābu kafijas dzertuvē netālu no Damaskas vārtiem, sagumis pār iztukšotu arābu konjaka glāzi. Vējš trieca logos sniega pītes un gaudoja ieliņās. Šai stundā te sēdēja vēl tikai viens cits, arābu algādzis, ar avīzi uz sejas aizmidzis pie priekšējā galdiņa.

Durvis atvērās, un ienāca masīvs, lācīgs vīrietis. Uz brīdi apstājās ar muguru pret durvīm, tad, smagi vilkdams kājas pa zemi, nāca tuvāk. Dž( &gt; piecēlās un sniedza roku.

Sveiks, Stern.

Arābs apakš avīzes sagrozījās, bet uzreiz atsāka krākt. Klusumā tikšķēja sienas pulkstenis. Neskūtais dzertuves saimnieks, hašiša iespaidā kustēdamies diezgan grīļīgi, atnesa Sterna pasūtīto konjaku un kafiju. Sasveicinājušies abi brīdi sēdēja, pa logu skatīdamies sniega dejā. Pirmais ierunājās Džo.

Sniegs. Tāpat kā pagājušo reizi. Un tas pats vakars, un tā pati vieta, tikai pagājuši divpadsmit gadi. Zini, Stern, toreiz es tev apgalvoju, ka kļūšu par Jeruzālemes slepeno ķēniņu. Man gribējās varu. Un tieši to kādā 1914. gada jūnija naktī bija pareģojis mans tēvs. Viņam nebija ne jausmas, ko viņš runā un kāpēc to saka, bet viņš tā pateica, un viņam bija taisnība, tā tiešām varēja būt. Zini ko, Stern? Ja es būtu gribējis, tad arī kļūtu, bet es negribēju pietiekami stipri. Jocīgi ar tiem pareģojumiem. Jā, tie ir nemaldīgi, bet tev vienalga ir jāgrib, lai tie piepildītos.

Jā.

Jā, un tikai paskaties uz šo brūno žļurgu, kas mums ir glāzēs. To joprojām lej lampās tāpat kā iepriekšējo reizi. Kad tu vēl nebiji atnācis, mūsu ļodzīgais saimnieks staigāja apkārt, liedams lampās savu draņķīgo konjaku, tas droši vien ir lētāks par petroleju un deg tikpat labi, redzi, viņš uzpoš šo ūķi Ziemsvētkiem, tiesa, kāpēc muhamedānim vajadzētu gatavoties Ziemsvētkiem, tas nu man nepavisam nav saprotams. Tev liekas, tas ir normāli?

Sterns smaidīja.

Džo, tu izskaties daudz vecāks.

Es? Kas vēl nebūs, salti meli. Tu domā, ka tā var apgalvot tikai tāpēc vien, ka mana bārda ir sākusi sirmot un manas acis izskatās tā, it kā desmit baloži visus šos divpadsmit gadus būtu lēkuši tām apkārt džigu? Ir nedomāju ticēt, bet, ja tā tiešām būtu, es sacītu, ka vainīgs ir retinātais gaiss, tāds nu tas ir, te ir svētā kalna gals, un tamlīdzīgi. Maz ir tādu, kas Jeruzālemē kļūst jaunāki, lielais vairums noveco. Padzīvo te kādu laiku: šī pilsēta aplam nadzīgi uzšķērž cilvēku un izliek viņa iekšas, lai visādi spēki no augstumiem var izpētīt. Paklau, es jau sen tev kaut ko gribēju pateikt. Piedod man par to, ko es tev sarunāju divdesmit otrajā, Smirnā. Toreiz man dzīvē kaut kā negāja, un es biju visu saputrojis, nesapratu ne rīta, ne vakara. Pagājis jau gana ilgs laiks, vai mēs varam par to aizmirst? Es toreiz galīgi nedarīju to, ko vajadzēja.

Tu nebiji vienīgais, Džo.

Lai svētie stāv mums klāt, balta patiesība. Jā, tad piedod man, tā, lūk, un es gribēju tev to pateikt. Tas nebija lāgā, bet, kā jau tu teici, tur nekas nebija lāgā. Tev vēl ir tās drausmīgās arābu cigaretes?

Sterns sniedza viņam paciņu.

Es priecājos, ka tu mani sameklēji, Stern, goda vārds. Un ne tikai tādēļ, lai es varētu atvainoties, lai gan ari tādēļ. Ak Dievs, es toreiz biju jauns un necik daudz nezināju, nē, patiesībā vispār neko nezināju. Pa šiem gadiem šo to esmu iemācījies. Tā jau notiek, ja cilvēks divpadsmit gadu Jeruzālemē spēlē pokeru.

Sterns paņēma cigareti, un Džo sniedza viņam uguni. Viņš uzmanīgi skatījās Sternam acīs.

Ei, tev nekas nekaiš?

Kāpēc tu tā jautā, Džo?

Tāpat.

Nē, kas par lietu?

Ņemot vērā, ka ir Ziemsvētku vakars, apgaismojums te ir nožēlo jams, mjā, bet ko var gribēt, ja viņi te lampās lej to pašu draņķību, kas mums glāzēs. Sasodītie Ziemsvētki, man tie nekad nav patikuši. Jaun gads ari, tāda pati preteklība. Tu, sasodīts, gaidi, gaidi, un tad bum, tu ar blīkšķi uztriecies tieši virsū patiesībai. Droši vien Ieva vainīga, vai tā nevarētu būt? Leģenda tomēr ir izrādījusies pareiza, un par visām likstām vajag vainot viņu?

Ko tu pirmīt gribēji sacīt, Džo?

Neatceros. Bet paklau, varbūt pastāstīsi vecam draugam, kā tev iet ar darbiem? Mēs mūžību neesam tikušies, es esmu atpalicis. Tu braukāji apkārt pa pasauli, es nekur nekustēju, tāpat vien sēdēju Jeruzālemē. Nu, tad kā?

Klausies, mēs abi tur bijām. Par ko tu nerunā?

Neko.

Neko? Tu gribi man pajautāt par Terēzi, Džo? Ari viņa tur bija. Un lai es tev pastāstu par Sivi? Ari viņš tur bija. Viņš beidzot nomira, pirms diviem mēnešiem, paldies Dievam. Tātad, par ko tu nerunā?

Labi, jau labi. Tavas acis, Stern.

Kas vainas manām acīm.

Sērkociņš. Kad es aizdedzu sērkociņu.

Džo apklusa un paberzēja pieri. Sērkociņš te, sērkociņš Norman-dijā. Viņš redzēja sērkociņu, kas aizdegās Normandijā, šķūnī, kas oda pēc petrolejas un trupēs. Vai tiešām Smirna nekad nebeigsies? Vai tiešām vienmēr jānonāk atpakaļ pie šausmām? Pie tās dienas un tā vakara, un nakts Smirnā, kopā ar Sternu. Kopā ar Sivi, Terēzi un Hadžu Hā-rūnu. Vai no tā nekad neizdosies aizbēgt?

Džo nopūtās.

Paklau, Stern. Tu taču neesi aizrāvies ar tām smagajām vielām, ko? Tas ir, tu taču pats zini, ka tas labi nebeigsies.

Stcrns smaidīja. Atglauda matus. Labi nebeigsies jebkurā gadījumā, viņš sacīja.

Džo pamāja. Cik tas Sterns ir liels, viņš domāja, agrāk nebiju pamanījis, cik viņš liels. Masīvs un pamatīgs, vienkārši milzīgs un tāds kā lācīgs, bet viņa lācīgums ir tāds drošs un uzticams, tas ir savādi. Un es, sīks un mazs, špicka vien, gan tagad, gan puikas gados, mjā, visu mūžu. Nekā no manis nav. Nabaga zvejnieka puikiņš, kas iepraties Vecpilsētā spēlēt pokeru.

Džo?

Jā, ak Kungs, puis, es zinu, ļoti labi zinu. Tev nav viegli laipot starp visiem tiem sasodītajiem arābiem un ebrejiem, kas visu laiku pūlas viens otram pārkost rīkli, un tu pats esi gan arābs, gan ebrejs, un gribi, lai no tā iznāk kaut kas labs, un, jā, vēl ar tavu cilmi. Tā Jemena, nu, atradis gan, kur uzaugt. Un kāpēc tu man nepateici, ka Strongbovs ir tavs tēvs? Es visu laiku domāju, ka viņš ir mīts.

Viņš ari bija mīts, Sterns klusi atsacīja.

Es zinu, un tev ar to vajadzēja dzīvot. Ar to dzīvot. Vai nav par daudz, sasodīts.

Džo, kā tu uzzināji, ka viņš ir mans tēvs?

Kairs Liecinieks. Tu atceries, mēs kopā spēlējam pokeru?

Ak jā, neizdibināmais mūmiju pīšļu tirgonis. Bet kā viņš to dabūja zināt?

No vīra, kurš viņu bērnībā adoptēja, no vēl viena deviņpadsmitā gadsimta mīta, kas dēvējās par Meneliku Zivāru.

Zivārs? Bet tas jau bija pirms tam, kad Strongbovs meta mieru varoņdarbiem un apmetās uz dzīvi Jcmenā. Ilgi pirms manas dzimšanas.

Jā, bet viņi satikās vēlreiz, neilgi pirms abu nāves. Tu par to nebiji dzirdējis?

Nē, skaidrs, ka nebiju. Kur viņi satikās? Jemenā?

Nepavisam ne. Veco Meneliku bija saliecis ragā artrīts, un viņš ar lielām pūlēm spēja tikai aizvilkties pāris jardu gar upi uz augšu. Viņi satikās Ēģiptē, Kairā. Tajā pašā smulīgajā Nīlmalas ēstuvē, kur abi bija risinājuši savu četrdesmit gadu ilgo sarunu.

Nespēju noticēt.

Nu ko, tā ir skaidra patiesība.

Bet es nebiju dzirdējis, ka Strongbovs jebkad būtu izbraucis no Jemenas. Viņš bija nozvērējies vairs nekad nespert kāju uz rietumiem no Sarkanās jūras.

Jādomā, viņš nolēma pārkāpt šo solījumu, lai vēl reizi satiktos ar veco Meneliku. Un viņš jau nedevās prom uz ilgu laiku, uz vienu svētdienas maltīti. Rādās, viņiem bija sakrājies daudz kas pārrunājams.

Kaut kas neiedomājams. Kad tas bija?

Es teiktu, varbūt 1913. gadā? Kā rakstīja Strongbovs, viņiem abiem jau bija pāri deviņdesmit, un drīz būs jādodas prom, tādēļ vajag vēl pēdējo reizi uzsist pa bungām vecajā midzenī, apreibināties ar vīnu, sarunām un vircotu jēru, bet pievakarē vēl reizi atkārtot viņu slaveno lēcienu upē, lai, tā sakot, pirms aiziešanas atskurbtu. Un tā arī abi vecie kungi darīja, septiņdesmit piecus gadus pēc pirmās reizes. Sadzērās vīnu, saēdās jēru un no visas sirds izbaudīja skandalozu svētdienu, tad ielēca Nīlā un devās mājās skaidrā, vairāk vai mazāk. Zini, Kairs Liecinieks kopš bērna kājas sapņoja par Strongbovu un viņa varenajiem darbiem, jo vecais Meneliks viņam par to nemitīgi stāstīja. Sapņi, tu taču saproti. Tavs tēvs deva sapņus bāreņos palikušam melnādainam puikiņam, kas bija uz audzis Nīlas krastā, un Hadžam Hārūnam arī.

Ko tu saki.

Skaidra lieta. Kā nu tas bija, pagājušajā gadsimtā: džins tuksnesī? Hadžs Hārūns iet savā ikgadējā hadžā, un pēkšņi Arābijas ziemeļos debesis ir savādi tumšas, pavisam tumši savādas, un viņš saprot, ka augstākajās sfērās notiek kaut kas neparasts. Vai tā nevarētu būt? Vēsture izdara kārtējo gājienu ar komētas palīdzību? Nobimbina laika griežu kurantus, ko tu saki?

Džo piemiedza ar aci.

Tā ja, Stern. Džins tuksnesī, džins bur savu buramo, un Hadžs Hārūns ir liecinieks. Un pēc tam Hadžam Hārūnam ir mīklas, par kurām sapņot.

Sterns adiecās taisni un pasmaidīja. Strongbova komēta. Viens no tēva mīļākajiem stāstiem. Kā viņš Arābijas ziemeļos atklājis komētu, un ka pārbiedēts arābs neviļus uzskrējis viņam virsū, kad viņš noņēmies ar mērījumiem, un kā viņš pārbiedētajam svētceļniekam izskaidrojis komētu.

Akurāt, jā, bilda Džo. Hadžs Hārūns man pastāstīja, un es pēc tam visu atkārtoju Kairam, un stāsts mats matā sakrita ar teiksmu par Strong-bova komētu, ko viņš puikas gados bija dzirdējis no vecā Menelika. Areče, tā mēs noskaidrojām, kas bija džins, ko Hadžs Hārūns sensenos laikos sastapa tuksnesī, kas bija šis milzis un brīnumdaris. Sapņi, nav vārdam vietas, tu pats redzi. Džins Strongbovs tos atstāj visās malās.

***

Sterns sažņaudza rokas. Skatījās uz tām, raukdams pieri, iegrimdams savās domās. Džo izvilka no kabatas biezu aploksni, ko pastūma Ster-nam zem elkoņa. Tad piecēlās un devās uz labierīcībām kafijas dzertuves dziļumā.

Kas tas? Sterns jautāja, nepaceldams galvu.

Nekas. Bāz azotē un aizmirsti.

Džo aizsoļoja. Saprotams, Sterns zināja, kas tur bija. Nauda, lērums naudas, daudz vairāk, nekā Sterns būtu varējis iedomāties. Visi zināja, ka Sternam naudas nekad nav. To mazumu, kas viņam mēdza būt, viņš allaž iztērēja savam bezcerīgajam sapnim par plašu Levantes valsti, kurā dzīvotu arābi, kristieši un ebreji, ciltis viņa mantojuma tiesā: Sterna māte bija Jemenas ebrejiete un viņa tēvs angļu lords, kas bija kļuvis par arābu.

Tāda tēvzeme? Tāds sapnis? Bezcerīgi. Tā nekad nebūs.

Bet Džo vienalga gribēja viņam iedot naudu. Varbūt viņš tomēr iztērēs kādu nieku savām vajadzībām. Dieva dēļ, ir taču Ziemsvētki, Sterns varētu sev uzdāvināt vismaz jaunas kurpes. Viņam kājās, liekas, bija tās pašas, kas Smirnā, tai naktī ostmalā, tai drausmīgajā divdesmit otrā gada septembra naktī. Džo atcerējās šīs kurpes, viņš tās nekad neaizmirsīs. Viņš skatījās uz tām, kad viņam blakus uz bruģakmeņiem nokrita nazis, tas asiņainais nazis. Viņš uz tā bruģa gulēja uz sāna, roka bija lauzta, un tad blakus šīm kurpēm nokrita tas šausmīgais nazis. Nomītas kurpes, lētas kurpes, neērtas, jau toreiz. Viņš labprāt būtu Sternam pateicis, ka tā nauda ir Ziemsvētku vakaram, viss biezais žūksnis tikai tāpēc, lai viņš nopērk jaunas kurpes un viņiem abiem vairs nav jāskatās uz vecajām. Taču, saprotams, tā nevarēja teikt, neko tādu nevarēja pieminēt. Ja tu cilvēku neesi redzējis vairāk nekā vienpadsmit gadu, tu ar viņu nerunā par viņa kurpēm.

Nomītas, lētas, kur staigājušas? Kāpēc? Pār ko klupušas?

Bezcerīgi, Džo domāja. Sasodītie ideāli vienmēr izpostīs cilvēkam dzīvi. Nākamības valstība, nekas vairāk. Šajā pasaulē — bezcerīgi.

Viņš apsēdās Sternam predm. Aploksne bija turpat, kur viņš to atstāja.

Džo?

Neliecies zinis, un viss, bāz azotē, lai par to vairs nav jādomā. Sasodītais sniegs neparko nerimstas, ko? Tikai snieg un snieg, un aizmiglo skatu šajā zemē, kur vajadzētu tecēt pienam un medum. Un neīgņo-jies uz mani šai Ziemsvētku vakarā, es zinu, kas tevi kremt. Tu domāji par to, ka tavu tēvu ļaudis noturēja par kaut kādu pasaku džinu, bet tu esi tikai ieroču kontrabandists, kas lēnām laižas dibenā, kļuvis atkarīgs no morfija vai ko nu tu mēdz lietot, lai pārlaistu trakākos brīžus. Bet tas vēl nav viss, es tev teikšu. Dieva dēļ, šai leģendai ir arī otra puse, un tā ir iespaidīga. Tāda, ka mati slienas stāvus, un varbūt pat izdodas noticēt, ka var būt tādi brīnumi. Vai tu zināji, ka Hadžs Hārūns tevi pazina acumirklī, kolīdz viņš Smirnā tevi ieraudzīja?

Tas nav iespējams. Viņš mani nekad nebija redzējis.

Nekā, bija gan. Viņš bija tevi redzējis, tikai tu toreiz biji kāds cits. Un nevis vienkārši kāds džins, kas tuksnesī kaitējas ar komētu, kur nu tādi sīkumi. Nevis vienkārši milzīga auguma burvis, kas nokleķē debesis mēļas, lai vienkāršā tauta zinātu, ka no tuksneša nāk atkal jauns pravietis. Tu biji kas stipri iespaidīgāks par Strongbovu, nav vārdam vietas. Zini, tu brīnīsies, uzzinājis, kas tu biji.

Sterns smaidīja.

Kas es biju?

Labs ir, es tev pateikšu. Tas arī biji. Viņš.

Kas tad?

Dievs. Saki viens cilvēks, vai nav teicams acumalds? Daudz krāšņāks nekā Strongbova gadījumā, un, kā jau bieži esmu sacījis, nevajag novērtēt par zemu Hadžu Hārūnu, nevajag vis. Tā nu viņš kluburo pa tuksnesi uz Meku un redz visādus brīnumus. Āreče, šis brīnums, un tas reiz ir visai iespaidīgs brīnums, notiek rītausmā. Tu lidoji pa gaisu savā balonā, vedi savus ieročus, un, gaismai austot, nākdams lejā, lai paslēptos, tu gandrīz nolaidies Hadžam Hārūnam tieši uz galvas, bet viņš, gluži dabīgi, saprata, ka tu esi Dievs, kas nokāpis no debesīm, lai apbalvotu viņu par tiem trim tūkstošiem gadu, kad viņš centās aizstāvēt Svēto Pilsētu, allaž būdams zaudētāju pusē. Es teiktu, tam vajadzēja būt ap 1914. gadu, vai tagad tu atceries? Vecs, izmērējis arābs tuksnesī, ritam austot, ļinkā, vilkdams ģindenīgās kājas? Acīs mūžīgs drudža spīdums no "Tūkstoš un vienas nakts" sapņiem? Un tu savā balonā laidies lejā, un viņš metas ar seju pie zemes un lūdz, vai tu neatklātu savu vārdu? Atceries?

Jā, tagad atceros.

Nu, un kā tad ar to reizi?

Sterns skumji pasmaidīja. Skatījās uz savām dūrēm un klusēja.

Nu, tad kā?

Tas nav smieklīgi, Sterns pēc kāda brīža nočukstēja. Saņemt balvu no nenozīmīga ieroču kontrabandista ar gaisa balonu. Nav smieklīgi. Jo vairāk, ja cilvēkam ir tāda ticība kā Hadžam Hārūnam.

Ei, paga, paga, attrauca Džo, tu laikam neko nesaproti. Ne jau no tevis viņš saņēma balvu, viņš to saņēma no Dieva. Paklau, es nekad mūžā neesmu redzējis, ka vēl kādam uz šīs zemes acis mirdzētu tā, kā Hadžam Hārūnam, kad viņš stāsta, kā, ritam austot, tuksnesī sastapis Sternu. Sterns, viņš murmina, un viņam seja staro tā, ka ar šo spēku pietiks, lai aizstāvētu Svēto Pilsētu vēl trīs tūkstošus gadu, vienmēr zaudējot, protams. Sterns, viņš saka, ritam austot, man tuksnesī atklājās Pats Dievs. Es Viņam teicu, vecītis stāsta, jā, es zinu, ka Dievam ir daudz vārdu un ikkatrs jauns, ko uzzinām, ved mūs tuvāk pie Viņa, un todien tuksnesī, rītam austot, es lūdzu, lai Viņš pasaka Savu vārdu, un Viņš Savā laipnībā man to atklāja, atradis ko vērā ņemamu manos pūliņos, lai ari tas viss allaž bija velti. Sterns, viņš murmina, un viņš ir gatavs, lai nāk, kas nākdams, nekas nespēs viņu apturēt, nekad un nemūžam. Un es tev saku, tā viņš to redzēja, un tātad tā bija, un to paveici tu, Stern. Acis, kas mirdz tādā mirdzumā, ar to pietiek, lai cilvēks apraudātos. Tāpēc netiepies, Stern, ļauj, lai viņš saņem to, kas viņam pienākas. Viņš bija grūti pūlējies, lai tas bridis pienāktu, un pēdīgi tas pienāca, un viņš ir to pelnījis. Un ja ari izrādās, ka Dievs ir ieroču kontrabandists, kas 1914. gadā laižas pāri tuksnesim ar balonu? Zini, ko gan mēs te varam sacīt. Ja reiz tā ir, tad mums ar tevi atliek vienīgi to atzīt. Iespējams, mums labāk patiktu, ja Dievs parādītos citādi, bet cilvēkam, kurš bija pelnījis, lai viņam parādās Dievs, Viņš atklājās tā. Es, teiksim, vienmēr esmu zinājis, ka Hadžs Hārūns redz vairāk nekā mēs, citi. To taču tu neapstrīdēsi, ko? Nē.

Skaidrs, ka ne. Tāpēc, ka mēs esam iesprūduši vietā un laikā, bet viņš nav. Mēs cenšamies ticēt, bet viņš tic, un tā ir grandioza atšķirība. Mēs te sēžam Jeruzālemē, bet viņš tik tiešām ir šai kalna galā, Svētajā Pilsētā. Un tu tak netaisies, tajā savā krēslā kleknēdams, man apgalvot, ka tu vai es visu redzam labāk, netaisies, ko? Ar balonu, un kas par to? Nenozīmīgs ieroču kontrabandists, un kas par to? Pokers šur, pokers tur, kāda tam nozīme? Nekādas, jo ir Ziemsvētki, bet mēs te sēžam un dedzinām savas iekšas ar to draņķīgo petroleju. Tu neuzdrošināsies neko tādu apgalvot, un es to zinu. Tā ir vai tā nav?

Tā ir.

Kā nu ne. Tātad Hadžs Hārūns redzēja to, ko viņš redzēja, uzzināja to, ko viņš uzzināja, un punkts. Viens no Dieva slepenajiem vārdiem ir Sterns, un viss. Hadžs Hārūns reiz to dzirdēja, viņam to pateica, un reizi dzirdēt nozīmē sadzirdēt uz mūžīgiem laikiem. Pagātni nevar tā ņemt un padarīt par nebijušu, šajā pasaulē faktus nevar apstrīdēt, un viņam tas bija fakts, tātad tā ir. Viņš ir nodzīvojis garu mūžu, vecītis saka, un šis brīdis viņam allaž būs pats dārgākais. Sterns. Viens no Dieva slepenajiem vārdiem.

Sterns pacēla galvu. Viņš paplēta rokas, parausdja plecus un pasmai dīja; šoreiz viņa sejā nebija ne miņas no skumjām.

Džo pamāja un smējās. Kaut arī pavisam mazs solītis, viņš jutās atvieglots. Taču viņš zināja ari, ka viņiem tonakt vēl tāls ceļš ejams, tonakt, vienpadsmit gadus un trīs mēnešus pēc kādas citas nakts Smirnā.

***

Vakars, kad nodoties atmiņām, kā tad, Džo bilda, ar pirkstiem bungodams pa galdu. Ārā ieliņas putenis izmēzis tukšas, un šī murgainā arābu ākstība, nevis krogs, te tak neviens nenāk, mēs esam vienīgie; nav gluži tas, ko gribētos uzskatīt par burvīgu vietiņu, kur svinēt svētkus. Paklau, pastāsti, ko tu zini par šo runājošo mūmiju vārdā Meneliks? So aizvēsturisko Zivāru, par ko Kairs runā vienā runāšanā? Vai tu viņu pazini? Noteikti pazini.

Protams.

Nu?

Starp citu, Strongbovs, dodamies tuksnesī, lai kļūtu par svētnieku, atstāja viņam visas savas vēstules.

Džo novaibstījās.

Ak, tad vēstules? Nodzeltējušus papīrus? Nezinu vis, cik uzmundrinoši un aizraujoši tas ir vienā tādā klusā, sniegotā Ieruzālemes naktī pašā gada nogalē. Varbūt labāk atgriezīsimies tajos laikos, kad es tev vedu ieročus Hadža Hārūna gigantiskajā akmens skarabejā ar dobu vidu. Tā tik bija staipīšana, ka es tev saku. Manai mugurai klājās plāni, un no biedra dežurējošā burvja liela palīga nebija, arī to es tev varu pateikt skaidri un gaiši.

Bet tās bija neparastas vēstules, Sterns turpināja. To bija apmēram divpadsmit tūkstoši, un visas no viena cilvēka, no Timbuktu Baltā mūka.

Džo iezvēla pa galdu. Sajūsmā ieaurojās.

Lēnāk. Tagad lēnāk. Kazi, tieši tas, kas man vajadzīgs. Tas subjekts, tas augšminētais džentlmenis no Timbuktu, vai viņš gadījumā nebija pazīstams arī ar vārdu tēvs Jakuba?

Tas pats vien būs.

Kad viņam piedzima deviņi simtais bērns, tavs tēvs viņam apsveikdams nosūtīja paipu kalvadosa? Skat, apmēram septiņi simti pudeļu aiz-soļo taisnā ceļā uz Timbuktu, un par to tas iepriekš piesauktais ūnikums atraksta tavam tēvam vēstuli, uz kuras ir datums, 1840. gada Svētā Jāņa nakts? Un augšminētajā vēstulē pateicās tavam tēvam par šo jauko dāvanu, simt piecdesmit galoniem brandaviņa? Jo Timbuktu valda briesmīgs sausums, tāds sausums, ka slāpju remdēšanai pieejams tikai banānu alus?

Sterns smējās.

Par to vēstuli es nebiju dzirdējis, viņš teica. Bet deviņpadsmitajā gadsimtā bija tikai viens Sahāras Baltais mūks, un viņi ar Strongbovu bija lieli draugi.

Džo atkal iezvēla pa galdu.

Dieva dēļ, vecais, tad re, kā. Reiz, senos laikos, kad es nupat biju te ieradies, Hadžs Hārūns kaut kur uzgāja to pateicības vēstuli, viņš tā mēdz darīt, vai zini, viņš galu galā ir bijušais senlietu tirgotājs. Nu, tic skaitļi, kas tur bija minēti, tie man pamatigi sagrozīja galvu, saproti pats, es vēl biju pieradis domāt, ka priesteri dzīvo pavisam citādi, galīgi ne tā, kā šis Baltais mūks acīmredzot dzīvoja tai savā Timbuktu. Un kopš tā laika mani beidz nost ziņkārība, trakoti gribas izdibināt, kā šis Baltais mūks nonāca līdz tik saldai dzīvei, kā viņš vispār iekūlās Timbuktu. Varbūt tu sagadīšanās pēc to zini?

Sterns smējās. Viņš palocīja galvu.

Zini? Vaimandieniņ, paklau, tas tak ir īstais stāsts Ziemsvētku vakaram. Akurāt kā radīts, lai šī nožēlojamā ākstiba, nevis ciema krogs, aukstā, sniegotā naktī kļūtu omulīgāka. Tā, es tikai aši pamodināšu mūsu saimnieku, lai viņš mums atnes veselu pudeli savas gardās petrolejas, tad mēs varēsim iekurties, kad vien mums labpatiks. Nu, Stern, stāsti! Kas bija šis grandiozais subjekts no tās Timbuktu? Un, galvenais, kāpēc viņš to visu sastrādāja?

Sākumā viņš bija misionārs Tripolē, Sterns teica, viņš bija mūks no balto tēvu ordeņa. Dzimis viņš bija Normandijas laukos un prata novērtēt krietnu kalvadosu. Tad raugi, Tripolē ieradās kāds Parīzes kardināls, mākslas kolekcionārs, kuram piedevām bija krītamā kaite. Vispār kardināls gribēja paklusām izšmugulēt no Āfrikas dažas vērtīgas mozaīkas, bet, ja reiz bija tik tālu aizblandījies, nosprieda pieklājības pēc pateikt arī kādu sprediķi. To viņš sakāroja sacīt nevis pašā Tripolē, bet kaut kur tuksnesī, jo nekad mūžā nebija redzējis tuksnesi.

Džo pacēla rokas, lai pārtrauktu runātāju.

Paga. Un tika nolemts ar šo sprediķi aplaimot kalvadosa priestera, zemniekpriestera draudzi? Un tuksneša sprediķi vajadzēja sacīt palmas ēnā? Bet sasodītais kardināls iznāca saulē, un viņam sākās lēkme?

Jā. Draudzē visi bija nēģeri, un zemnieku priesteris stāvēja ar seju pret viņiem un tulkoja, bet kardināls stāvēja viņam aiz muguras. Ā, es aizmirsu pateikt, ka zemniekpriesteris bija punduris.

Džo viņu atkal pārtrauca.

Paga, man liekas, es sāku to visu iztēloties. Tur ir sasodīts karstums, un kardinālam uznāk tā lēkme, un viņš sāk vicināt rokas, lai nenogāztos gar zemi, un kalvadosa priestera, zemniekpriestera galva itin ātri kļūst par tādu kā katedru. Pār to nāk sitiens pēc sitiena, nabagam zvetē un zvetē pa galvu, un drīz jau viņš ir sakaustīts ne pa jokam. Šitā, ja?

Džo pielēca kājās un, vicinādams rokas, sāka blietēt pa galdu.

Tā bija, pareizi? Tas tips rikai vālē un vālē nabagam pa galvu, lai Dievs žēlīgs, un tad krītamā viņu sagrābj pēdējos krampjos, un viņš nobļauj kaut ko svētu? Piemēram, ka tā jēra miesa ir garda ēsma? Un viņa pēdējais zvēliens ir tik svēts un trāpīgs, tas nāk no tik dedzīgas ticības, ka mūsu cālītis ar blīkšķi nogāžas gar zemi, nabaga knislīgais priesterītis guļ ar ģīmi smiltīs? Tā bija vai nebija?

Džo, vai tu jau esi dzirdējis šo stāstu?

Neesmu dzirdējis, nevienu vienīgu vārdiņu, bet pasakām ir savi likumi, un tavā pasakā pagaidām viss rit tieši tā, kā pienākas. Tā, un tagad, pasaki, ja maldos, bet es domāju, tagad kardināls ieveļas savā palankīnā un vienā stiepienā tiek nogādāts kādā vēsā Tripoles pilī, kur top spirdzināts ar glāzi vīna, vannu un tīkamu snaudienu. īsi sakot, ar viņu ir cauri. Šai stāstā viņš ir izdarījis visu, ko vajadzēja, un mēs varam par viņu aizmirst. Jā vai nē?

Jā.

Tātad viss joprojām notiek tā, kā pasakā jānotiek. Tātad mums laiks atgriezties pie galvenā varoņa, pie mūsu pundurīgā zemnieka un priestera, kas garšļaukus guļ smiltīs, guļ, galīgi apdullis, galva džinkst no augstā baznīckunga zvēlieniem, viņš visiem spēkiem pūlas attapties no šīs trakoti svētās iemizošanas. Un viņa nēģeru draudze, dabīgi, blenž platām acīm, un viņš blenž pretī, un neviens pilnīgi neko nesaprot. Paklau, tas nu gan ir baigi, tā iesākt jauku dienu. Tiesa?

Jā.

Un tie nabaga melnādaiņi, kas sēž tajās smiltīs, tie tak ir izbadējušies. Katrs no viņiem ar lielāko prieku iecirstu zobus tā jēra miesā, kā jau augstais kardināls mudināja, ja tikai viņiem kāds dotu, bet viņi zina, ka nav ne mazāko cerību, neviens no viņiem nekad nedabūs ne kumosiņa, ne vismazākā kriksīša. Pareizi? Jā.

Un tagad mēs redzam, kā šī aina, absolūti nemainīga, dzīvā bilde, ja tā varētu sacīt, turpinās visu bezgala garo, karsto dienu, apakš tās palmas ir tik karsts, ka gaiss virmo, neviens nekustas, pie apvāršņa tikai mirāžas vien, debesīs ne mākonīša, nēģeru draudze skatās uz pundurpriesteri no Normandijas, un pundurpriesteris zemniekpriesteris skatās uz savu izbadušo draudzi, vieni skatās, otrs skatās, un tā visu dienu, bet saule slīd arvien zemāk un zemāk, izpostot to mazumiņu ēnas, kas tur no rīta vēl bija, un sveilē arvien nešpetnāk, līdz tur vispār vairs nav nekādas ēnas, tikai šī bezcerīgā svelme un nokaitētās smiltis, galīgi nav, ko elpot, un viss tā turpinās kādas piectūkstoš stundas, līdz tā sasodītā saule beidzot ir norietējusi. Vai tā tur viss bija, Stern?

Jā.

Džo iesūca malku kafijas un ielēja glāzē konjaku.

Labs ir. Saulriets. Beidzot. Tās saules vairs nav, un tagad, kad metas tumšs, ļaudis apakš palmas sāk celties augšām no smiltīm kā spoki, ceļas abas puses, vienā pusē pundurpriesteris, otrā izbadušie nēģeri, neviens visu dienu nav teicis ne pušplēsta vārda, neviens visu dienu nav pakustinājis ne pirkstiņa, un abas puses vakara krēslā aizsoļo, kur kurā. Pareizi?

Jā.

Jā, tu saki? Tad es beidzot visu redzu pavisam skaidri. Areče, naktī ir tā, ka pundurpriesteris zemniekpriesteris ieslēdzas savā miteklī briesmīgi vientuļš, vientuļāks par vientuļu, un viņš tur izvelk pudeli kalvadosa un pats sev jautā: kas te vispār notiek? Kas tā bija par māžošanos? Kāpēc krītamsērdzīgs Parīzes kardināls mani samizoja tā, ka es gulēju smiltīs un nevarēju piecelties? Kāpēc vispār kāds manu galvu dauza kā katedru? Kāpēc es visu garo dienu garšļaukus guļu neizturamā svelmē, apkārt vienīgi mirāžas un debesīs ne mākonīša, bet mana nabaga nēģeru draudze tikai skatās uz mani, un es skatos uz viņiem? Kas te būtu kristīgs? zemniekpriesteris pats sev noprasa un ielej rīklē vēl vienu pamadgu kalvadosa malku. Vai aplūkotajā gadījumā notika akurāt tā? Jā.

Tātad viss joprojām notiek saskaņā ar likumiem. Un tātad, nākamajā rītā mēs atrodam savu jauko priesterīti, kurš visu ilgo, vientulīgo nakti ir domājis, kārtīgi domājis, nav vārdam vietas, gudrojis par mīlīgāku nākotni, tātad, mēs viņu atrodam, godbijīgi ieradušos pie savas balto tēvu priekšniecības ar pieticīgu ierosinājumu. Kā būtu, ja jūs mani kā misionāru brigādi vienā personā nosūtītu uz Timbuktu, viņš saka, es varētu pievērst turienes pagānus ticībai. Fakts? Jā.

Labi, fakts. Tiesa, skaidrs arī, ka tūkstoš jūdžu rādiusā ap Timbuktu nav neviena franču kareivja, un tas nozīmē, ka nekāda pagānu pievēršana tur nav iespējama. Bet priekšniecība tomēr nolemj piekrist viņa lūgumam, jo viens tāds pundurpriesteris zemniekpriesteris no Norman-dijas viņiem neko nenozīmē, un vēl arī tāpēc, ka, apliecinot kristīgus centienus tik tālu dienvidos, viņi noteikti izpatiks savam Parīzes kardinālam, kurš tikām ir sapratis, ka viņu zagtās mozaīkas nemaz nav tik vērtīgas, kā viņš bija cerējis. Joprojām viss pareizi?

Jā.

Ļoti labi. Tā nu pundurpriesteris zemniekpriesteris dodas ceļā, un pēc dēkām, par kurām būtu jāstāsta stundām ilgi, viņš pēdīgi ierodas Timbuktu. Tur viņš nostājas kādā putekļainā pagalmā un sāk sludināt ārkārtīgi sirsnīgu vēsti, sludināt visaptverošu mīlestību. Mīliet savu tuvāko, tas jā, bez vārda runas. Bet neapmierinieties ar to vien. Mīliet svešus ļaudis un tāliniekus, īsi sakot, mīliet visus, ko jums dzīvē iznāk sastapt. Vai tā bija?

Jā.

Ziedojiet kādu daļu spēku un laika godīgam darbam, bet pirms tam, pēc tam un pa vidu mīliet visus, kam gadās būt pa rokai? Jā.

Džo pietrūkās kājās. Atstūma krēslu un uzlēca uz tā. Arā sniegs krita straujāk. Arābs, kas gulēja pie priekšējā galdiņa, atraugājās, pakasīja še-kumu un vēlreiz atraugājās, un, neticēdams savām acīm, skatījās uz Džo, kurš, izpletis rokas, stāvēja uz krēsla, ģērbies ceptuves priestera noskran-dušajā Krimas kara zaldāta mundieri.

Jo sevišķi svarīgi, Džo skandēja, ar rokām glāstīdams smirdīgo gaisu, ir nepieļaut, ka cilvēks kaut reizi mūžā vientuļš karstā dienā sēž un skatās uz citiem. Un lai ari citi nesēž un neskatās uz nabaga vientuļo cilvēku, pat ja tas ir punduris, kurš kaut kā viens pats nonācis otrā pusē. Abām pusēm nekavējoties jāceļas un jākopojas Dieva mīlestībā. īsi sakot, mitējieties, Dieva dēļ. Nesēdiet un neskatieties, mīlējieties, tūlīt pat, ātri, visi kopā. Vai tāda bija ultrakristīgā vēsts, ko varēja dzirdēt Timbuktu?

Sterns, skatīdamies augšup uz Džo, smaidīja un palocīja galvu.

Ahā, teica Džo, tāds tad ari būs patiesais stāsts par to, kā bijušais Normandijas zemniekpriesteris deviņpadsmitajā gadsimtā Sahāras otrā galā nodibināja milzīgu poliseksuālu kopienu. Āreče, šādi kāds tēvs Ja-kuba, punduris, ko lielākoties dēvēja par Sahāras Balto mūku, mazpa-mazām dzemdināja deviņus simtus bērnu. Un šim notikumam par godu leģendārais tālu zemju apceļotājs Strongbovs, tavs augšminētais tēvs, savam vecajam draugam, augšminētajam Timbuktu pundurim, ar vissirsnīgākajiem apsveikumiem nosūtīja paipu priestera mīļākā dzēriena kal-vadosa, bet paips pēc ne tik kolosālu viru mēriem nozīmētu apmēram septiņus simtus parasto pudeļu ar šo brandvīnu. Vai es joprojām nemaldos? Jā.

Džo nolaida rokas. Nolēca uz grīdas un kāsēdams apsēdās. Iedzēra un aizdedza cigareti. Draņķīga žļurga, šī petroleja, lai svētie stāv mums klāt. Bet šonakt ir auksts un bez tās nevar iztikt. Starp citu, to visu man pastāstīja Kairs. Viņš to bija dabūjis dzirdēt no Menelika, un tas, saprotams, bija uzzinājis četrdesmit gadu ilgajā sarunā ar Strongbovu. Bet, žēlīgais Dievs, tas tik bija gigants, šis punduris, šis Sahāras Baltais mūks. Zini, ko man reizēm gribētos? Man gribētos, lai es būtu pazinis kaut vienu no šiem pagājušā gadsimta ūnikumiem. Veco Meneliku, Balto

mūku, džinu Strongbovu, kaut vienu no viņiem.

©

Džo gribēja pasmieties, bet viņam atkal uznāca kāss.

Zinu jau, zinu, viņš, beidzis klepot, teica, kāpēc es vienmēr runāju par pagātni? Nelāgs paradums, vajadzēs reiz tikt no tā vaļā. Reiz vajadzēs tikt vaļā no visiem maniem paradumiem. Un varbūt tu gribētu ar mani parunāt par Modinu, tu tagad viņu pazīsti. Kā viņa pēc tā slaktiņa Smirnā meklēja Sivi un nevarēja viņu atrast, un tikai pēc vairākiem gadiem uzzināja, ka viņš dzīvo Stambulā, ja to var saukt par dzīvošanu, pēc tām šausmām, ko viņam bija nodarījusi Smirna. Nabaga vecais Sivi. Ak Jēzu, viņa noteikti bija satriekta, ieraudzījusi viņu tādā stāvoklī un mitināmies nožēlojamā istabelē pie Bosfora, un strādājam netīrus darbus lazaretē nedziedināmi slimajiem, tik ļoti izsists no sliedēm, ka bieži aizmirsa jelko apēst. Un es saprotu, kāpēc viņa devās uz turieni, lai par nabaga Sivi rūpētos, viņa to mīlēja un pūlējās saglabāt vismaz šo saikni ar pagātni, bet tad viņš nomira, un viņa atgriezās Atēnās. Sivi pat toreiz noteikti to spēja, apveltīja viņas dzīvi ar kaut jele kādu jēgu. Ā, kā šī pasaule sadragā cilvēkus, ko lai te saka? Kā to vispār var sev kaut kā izskaidrot? Turklāt Sivi, tieši viņš. Cik esmu dzirdējis, bezmaz laipnākais, sirsnīgākais cilvēks zemes virsū. Vienmēr visiem palīdzēja, bet beigas bija tik murgainas. Ko te lai saka? Neko, pilnīgi neko.

Kā tu zini par Modu?

No Munka. Viņa un Munks pēc kara ir kļuvuši par lieliem draugiem.

Es nezināju, bet būtu vajadzējis nojaust. Caur Sivi, saprotams.

Jā. Un es mēģināju viņai palīdzēt, Stcrn. Es iedevu Munkam naudu, lai viņš to nodod tālāk Modiņai, nosauc to par dāvanu vai aizdevumu no viņa, ne jau no manis, bet viņa neņēma. Droši vien zināja, ka tā ir no manis, un nespēja pieņemt, pēc tā, kā viņa no manis aizgāja. Munks arī mēģināja viņai palīdzēt, bet viņa vienmēr atsakās, laikam domā, ka tā ir mana nauda.

Bet, Džo, kāpēc tu ne reizi neaizbrauci pie viņas?

Diez vai tas kaut ko dotu. Atgriezties nav iespējams, Stern, vienkārši nav iespējams. Es zinu. Es nekad nevienu sievieti nemīlēšu tā, kā viņu, bet atgriezties vienalga nav iespējams. Tas bija pārāk sen, un esmu centies tikt tam pāri, kā nu mācēju. Nekas cits neatliek, saproti, tā ir jādara, un viss.

Bet tavs dēls?

Džo pasmaidīja.

Bernīni. Viņa puikiņam izvēlējusies jauku vārdu. Es drīz pie viņa aiz braukšu, bet ar Modinu netikšos un negribu, lai viņa uzzina, tā būs labāk. Viņai ir izdevies savā dzīvē atrast kaut kādu līdzsvaru, un es negribu to izjaukt, jo vairāk tik drīz pēc Sivi nāves. Viņš tomēr bija Modiņas ģimene. Brālis, tēvs, visi viņas radi. Neviena cita viņai nekad nav bijis. Un es zinu, ka viņai par mani noteikti ir sāpīgas atmiņas. Tas prasa laiku. Varbūt kādreiz. Kādu citu reizi, kaut kur citur. Bet paklau, es tev gribu ko palūgt. Ja viņai ievajagas naudu, nu, ja tu redzi, ka viņai tiešām to vajag, vai tu nevarētu man to paziņot, atrakstīt, un es tev aizsūtīšu. No tevis viņa pieņems, ja nezinās, ka mēs esam pazīstami, un viņa to nezina. Toreiz, kad mums bija tas namiņš Jērikā, es viņai neteicu, kam es vadāju ieročus. Tu taču ari viņai nestāstīsi? Vai tu vari man to apsolīt? Lai es varu caur tevi nodot viņai naudu, ja būs tāda vajadzība?

Sterns palocīja galvu. Protams.

Paldies, tas man ir ļoti svarīgi. Un tagad klausies, man ir sensacionāli vietējie jaunumi. Mēs ar Kairu pēc pāris dienām pieliksim punktu pokeram. Munks vēl nezina, bet nu vienreiz tas būs cauri.

Tu dosies prom no Jeruzālemes?

Zvaigznes, Stern, zvaigznes.

Uz kurieni?

Es? Uz Jauno pasauli, kur tad vēl. Mani šausmīgi interesē indiāņi, jau kopš tiem laikiem, kad es biju tikko iepazinies ar Modinu un viņa man pastāstīja par savu šejennas vecomāti. Es gribu viņus redzēt. Varbūt pat kādu laiku pie viņiem padzīvot.

Sterns smaidīja.

Un Kairs?

Viņš dosies atpakaļ uz Āfriku. Tu laikam neesi viņu saticis?

Neesmu.

Tas gan žēl. Viņš ir lielisks tips, caurcaurēm lielisks. Prot glabāt noslēpumus, ko tu viņam atklāj, bet dzird ari tos, kurus tu nestāsti, un glabā arī tos. Lai kas bija šis vecais Meneliks, viņu vajadzētu iecelt svēto kārtā par to, kā viņš uzaudzinājis Kairu. Kas viņš bija, Stern?

Strongbova labākais draugs.

Tas nav maz. Jā.

Bet nomet vienreiz nost to smagumu, Stern, pietiks. Tev nav tas jāstiepj. Nevienam nebūtu pa spēkam.

Droši vien.

Draņķība, tādu var tikai lampās liet. Aizdedz tev daktiņu, bet izdedzina līdz pašam galam, nekas nepaliek pāri.

Džo? Kas notiks ar Hadžu Hārūnu?

Es zinu, jau esmu par to domājis. Munkam vajadzēs viņu pieskatīt. Ja viņš grib šo sasodīto kalna galu, tad vajadzēs vien uzņemties šādus tādus pienākumus.

Tā būs labi?

Dieva dēļ, kā es varu zināt, droši vien būs, kas cits atliks. Pirms mēs ar viņu iepazināmies, viņš kaut kā bija ķepurojies jau gandrīz trīstūkstoš gadu. Kāpēc lai viņš tagad bez manis netiktu galā?

Tāpēc ka viss mainās, Džo.

Jā, jau jā, tā vienmēr ir bijis. Viss mainās Jeruzālemē, mainās Vecpilsētā. Un tu? Tāpat turpināsi? Jā.

Neņem ļaunā, bet tu taču jau esi sapratis, ka nekas labs te neiznāks.

Varbūt.

Ne jau varbūt. Tu to zini. Bet visviens turpināsi?

Man nav izvēles.

Džo pieliecās un nolika rokas uz galda. Skadjās uz resnajām dzīs lām, kas pirms pāris gadiem vēl nebija redzamas.

Nav izvēles, Stern? Nav izvēles?

Sterns lēni palocīja galvu.

Jā. Brīžiem tā izskatās.

Džo aizvēra acis un pašūpoja galvu. Sterns runāja pavisam klusi.

Džo? Toreiz Smirnā?

Es tevi dzirdu.

Tie dūmi un uguns, tu atceries?

Mums nekas cits neatlika, saproti. Mums abiem, nekas cits neatlika. Jā, es atceros.

Un Sivi zaudēja prātu.

Zaudēja, tā gan, un vairs neatguva. 1922. gada septembrī, svētdienā.

Un Terēze dauzīja galvu pret grīdu un kliedza: Kas viņš ir?

Es dzirdu. Kopš tās nakts es to esmu dzirdējis daudz un dikti, un tagad arī dzirdu, nabadzīte.

Un Hadžs Hārūns?

Jā, stiepj līdzi savu garo, asiņaino zobenu pa to dārzu, raud un klīst apkārt, apmaldījies puķēs, apmaldījies dūmos un liesmās, vienkārši apmaldījies, tas vecais, vienreizējais kaulu kambaris, lai Dievs viņu svētī. Man sirds vai lūzt, viņš ar to savu noplukušo, dzelteno apmetni un to savu aprūsējušo krustnešu ķiveri, stāv tur, tai dārzā, pacēlis zobenu, grasi damies mesties uzbrukumā tam turku zaldātam, kurš mūs tur uzgāja. Viņš tak būtu beigts, iekams paspētu spert kaut soli, šautenes stobrs viņam tieši vēderā, bet viņš bija gatavs aizstāvēt nevainīgos, ar vecu zobenu aizstāvēt savu dzīvības Svēto Pilsētu drausmīgajā Smirnā, tas bija neizturami, tas bridis, es viņa vietā paspēju izlaist garu desmit reižu, kamēr man izdevās pacelt pistoli un iešaut tam zaldātam galvā. Un tu zini, ko viņš man nesen jautāja? Vai mums nevajadzētu apbruņoties, lai es paskatoties, kā arābi un ebreji te plēšas savā starpā. Mums abiem ar viņu, tu spēj to iedomāties? Mums abiem jāstājas plecu pie pleca un jāaizstāv Jeruzāleme. Ko tu par kaut ko tādu saki? Galīgs plānprāts, bet pilnīgi atbilst īstenībai. Pilnīgi.

Un vēl viena lieta. Vēl viena lieta tur, Smirnā.

Džo paberzēja acis. Ielēja rīklē konjaku.

Jā, un tas arī. Klausies, arī to mums vajadzēja izdarīt, nekas cits neatlika. Tā armēņu meitenīte tonakt ostmalā, ģērbusies savā smalkākajā svētdienas kleitiņā, melnā kleitiņā, jo tā bija svētdiena. Viņai nebija vairāk par astoņiem gadiem, izvarota un nomocīta vienā elpas vilcienā, viņa tur gulēja, viena pati gulēja tajā ellē, kliedzieni, dūmi un mirstošie. Nāve, nekā cita tur nebija, uguns no vienas puses, osta no otras, un nav, kur likties, viņu nevarēja nekur aiznest, viņa varēja tikai tur gulēt un mirt neizturamās mokās. Un tu, Stern, izdarīji to, ko vajadzēja izdarīt man, un kaut es būtu to spējis, tad tu tagad tā nemocītos. Lūdzu, viņa armēniski čukstēja, un tu man pateici, ko tas nozīmē, bet es neko nedarīju, tādēļ vajadzēja tev, tas bija jāizdara man, bet es biju pārskaities uz tevi un Modinu, un uz visu sasodīto draņķa pasauli. Tas ir, pārskaities pats uz sevi, kāda jēga melot. Ko īsti tu izdarīji, Stern? Tu izbeidzi mirstoša bērna sāpes. Viņai vairs nebija jāmokās. Viņa nebūtu sagaidījusi rītu.

Džo?

Es tev saku, Hadžs Hārūns izdarīja to pašu, tādēļ viņš tik briesmīgi raudāja dārzā. Pirms tam, uz ielas. Tur bija viens vecs armēnis, kuram bija izrautas acis, un viņš gāja deši liesmās, neglābjams. No tukšiem acu dobuļiem karājās asiņainas šķieznas. Asiņu asaras, Stern. Sastingušas asaras. Dieva dēļ, nogaliniet mani, viņš kliedza. Neļaujiet sadegt dzīvam. Un Hadžs Hārūns to izdarīja. Tas laipnais vecītis, kas ne mušai nespēj nodarīt pāri, pacēla zobenu un atvēzējās, un pēc tam man vajadzēja ņemt viņu aiz rokas un vest atpakaļ uz dārzu, viņš pats nebūtu atradis ceļu, tik briesmīgi viņš raudāja. Un, Stern, viņš trīstūkstoš gadu ir bijis zaudētāju pusē, aizstāvējis Svēto Pilsētu, visu un ikkatra Svēto Pilsētu. Tādās spēlēs tu vienmēr esi zaudētājos, bet viņš neatkāpjas. Nekad. Uzvarēt nav izredžu. Tad kāpēc tu tik briesmīgi mokies? Ko tu tādu izdarīji?

Sternam trīcēja rokas. Viņš pieliecās un saķēra Džo aiz pleca.

Es tev pateikšu, ko es izdarīju. Es paņēmu nazi. Es pārgriezu viņai rīkli.

Jēzus Marija, puis, iekliedzās Džo, tā nebija tava vaina.

Sterna krēsls ar troksni nogāzās uz grīdas. Viņš pielēca kājās un skatījās uz Džo ar neprātīgām acīm, atmuguriski kāpdamies prom. Atmuguriski, nedrošiem, neveikliem soļiem kāpdamies prom.

Pagaidi, kliedza Džo, beidz taču vienreiz bēgt. Nāc, runāsim. Beidz vienreiz bēgt.

Sterns tikai skatījās, notramdīts dzīvnieks atmuguriski kāpjas prom, liels, uzkumpis un lācīgs. Kaut kur apgāza krēslu, neapstājās, kāpās atpakaļ, uzskrēja virsū galdam un, atmuguriski uzdūries durvīm, drudžaini grābstījās, meklēdams rokturi, iedzīts stūri, izmisīgi vēlēdamies aizbēgt.

Stern, Dieva dēļ. Pagaidi.

Durvis atsprāga. Tukšs tumsas rāmis, sniega vērpetes. Džo pat kam bara tālākajā galā sajuta auksta gaisa brāzmu. Palika sēžam, skatīdamies uz nakti un sniegu tukšajā durvailā.

Beidz vienreiz bēgt. Reiz Sterns to pašu bija teicis viņam, šajā pašā ūķī. Pirms vienpadsmit gadiem, pirms Smirnas. Savādi, Džo domāja, kāpēc, gribēdami palīdzēt, mēs sakām vienus un tos pašus vārdus. Kāds tā sacīja tev, kad tu grimi bedrē, sacīja, lai tev palīdzētu, un tad paiet vienpadsmit gadi, un tu to pašu saki viņam. Jūs runājat un runājat, tas nekad nebeidzas. Bet reizēm tu vienkārši nevari nebēgt, nevari, un viss, tu bēdz pats no sevis, tev nav citas iespējas, tu mēģini kaut kā palikt dzīvs aukstumā un tumsā. Katrs ir upura lomā, tagad vai toreiz, katrs mēģina palikt dzīvs.

Cik ilgi Sterns ar savu morfiju izvilks? Sļircinās morfiju un dzīvos ar savu bezcerīgo sapni par neiespējamo valsti, arābi, kristieši un ebreji kopā, cendsies dcēt. Cik ilgi? Bēgt.

Durvis ar troksni aizvērās. Tās aizcirta vējš, kas auroja ieliņās, noslē dza, nobultēja gaismu savrup no tumsas, siltumu savrup no aukstuma, sniega vērpetes zemē, kur tek piens un medus.

Viņš nebija varonis, Sterns, tādēļ cilvēki viņu mīlēja. Masīvs, lācīgs, viņš gāja postā, tomēr centās ticēt, tādēļ cilvēki viņu mīlēja. Visi grib ticēt, grib būt tuvāk cilvēkam, kuram pietiek drosmes mēģināt. Taču visiem tas neizdodas. Visi nespēj. Cik ilgi Sterns izturēs?

Bēgt.

Arābs pie priekšējā galdiņa atkal krāca zem savas avīzes. Džo atstūma krēslu un gurdi pieslējās kājās. Viņš mēģināja, bet nekas labs no tā neiznāca. Jā, bija mazs solītis uz priekšu, bet pēc tam čiks. Var jau būt, ka Sterns kādudien atcerēsies šo mazo solīti, var jau būt, ka reiz tas viņam ko dos, viņš ar savu morfiju grims savā bezcerīgajā sapnī arvien dziļāk, bet šis solītis kaut mazdrusciņ palīdzēs.

Jā, Sterns. Viens no Dieva slepenajiem vārdiem.

Ūka saimnieks piesteberēja pie galdiņa un skatījās glāžainām acīm. Tomēr saņēmās un speķaini pasmaidīja. Kāpēc gan ne? domāja Džo. Ir laiks ievākt sieciņus, un ja nu paveicas. Tas viņam tagad ir svarīgāk par sniegu, klusumu, tumsu, viņam ir savas rūpes kā jau jebkuram, kas dzīvo savu dzīvīti, jebkuram, kas dzīvo. Cik labi vien spēj. Greizas acis, zobi mutē sapuvuši, klibs un noskaņots izpatikt, cik labi vien spēj.

Vai vēlaties sievieti, kungs?

Nē, paldies.

Zēnu?

Ari ne, paldies.

Ko citu? Šonakt ir auksti.

Es zinu.

Hašišu?

Nē.

Ko tad jūs vēlaties?

Neko, pilnīgi neko. Ņem. Tas tev.

Arābs paskatījās uz banknošu žūksni. Viņa smaids kļuva platāks.

Jūs esat jūds?

Nē.

Kristietis?

Tāds es piedzimu, jā.

Tad priecīgus Ziemsvētkus.

Ak jā. Paldies.

15 Seihs Ibrahīms ibn Haruns

Kair, kādu spēli mēs te spēlējām P Un kur tā īstenībā sākās?

Pirmie Ziemsvētki, un Kairs bija ņēmis spaiņus ar omāriem un šampanieti, ieradies Armēņu kvartālā un uzkāpis uz mazā jumta, kur ar saviem baložiem dzīvoja Džo. Laiks bija auksts un nemīlīgs, debesis apmākušās, tomēr viņi uzklāja galdu ārā, lai svinību laikā pilsēta plestos viņiem priekšā; abi jau pavisam drīz dzīrās doties prom no Jeruzālemes.

Paskat, mēs atkal sēžam mēteļos, purpināja Džo, tāpat kā pirms divpadsmit gadiem pirmajā pokera dienā, kad mēs sēdējām uz grīdas Hadža Hārūna tirgotavas dibenistabā. Jocīgi, kā viss mēdz apmesties uz riņķi un saiet kopā. Un te nu man jāteic, Kair, es priecājos, ka tu atnāci. Man pašam tik smalkas lietas kā omāri nebūtu ienākušas prātā.

Par to es nešaubos. Tu būtu tupējis tur, iekšā, pie savas kūdras uguns, perēdams kaut kādu šausmīgu sautējumu.

Kā naglai uz galvas, un arī tam nebūtu ne vainas, bet šitā ir daudz labāk. Te nu mums ir svētki, kurus cilvēks varēs atminēties, kad būs pabeidzis savu darāmo un grasīsies kopties uz mūža mājām, skaidra lieta, viņš pa to starpu ir iekūlies kaut kādā sasodītā pasaules aizdurvē, ten-terē apkārt uz bezjēdzīgām kājām, visas locītavas čīkst, viņš lād to dienu, kad ir piedzimis, lamājas, ka tūlīt atkal būs jāpārlaiž kārtējie Ziemsvētki, jo kāds prieks kaut ko svinēt un izlikties priecīgam, ja viss jau tāpat ir beidzies, cauri un pagalam, un vairs nekā nebūs? Un droši vien ieķēris, kā vienmēr Ziemsvētkos, jo Īrijā tā ir melna diena, saproties, krogi ir ciet, un viņš viens pats mājās, drūmā omā, krata galvu un purpina pik tas domas, tā ja, uz vecumu kļuvis par īgņu, jo kas tikai dzīvē nav

redzēts, lai gan patiesībā visu redzējis kā pa miglu, un tad pēkšņi viņš nepaceļ glāzi pie mutes, un skatās tajā iekšā, skatās tieši savas dvēseles duļķainajā avotā, tā kārdgi ieskatās un saka pats sev: paga, tu, nekrietnais blēdi, vai tu biji sadomājis aizmirst tos brīnum skaistos Ziemsvētkus pirms daudziem gadiem un gadu desmitiem, kad tu, kājas saslējis, sēdēji Jeruzālemē uz jumta, divatā ar draugu, un jūs uzdzīvojāt kā lielkungi, un jums pie kājām gulēja pati Svētā Pilsēta? Tā bija tev pašā deguna galā, tu nepateicīgais rūgumpods. Un tad tev, brālīt, nāksies vien piekrist. Nāksies vien izbeigt zākāt visu, ko tu redzi, un smaidīt tajā glāzē. Lai nu kāds pļundurs es esmu, tu teiksi, bet esmu pieredzējis tos brīžus, jā, esmu, tos retos, brīnumskaistos brīžus, un to dēļ viss ir bijis vērts, viss un vēl vairāk, to saldo, reto brīžu dēļ, ak, vai var būt vēl saldāki. Nūja, tieši tā viņam beigās vajadzēs teikt, ļaunas un palaidnīgas dzīves galā tomēr vajadzēs atzīt patiesību. Tad pacelsi, lūdzams, par to savu glāzi, draugs Kair? Par šo brīdi, un ne par ko citu.

Kairs smējās. Viņš atkorķēja vēl vienu šampanieša pudeli, un baloži uz-spurdza gaisā. Abi skatijās, kā putni aizlido un lēni atgriežas, mezdami debesīs arvien šaurākus lokus.

Dieviņ tētīt, tiem jau nu gan šodien nepavisam nav miera, šampanieši šauj vienā šaušanā. Bet ir jauki skatīties, kā viņi tur lido, viņi zina, kur ir mājas, un atlidos atpakaļ.

Kas viņus baros, kad tu būsi devies prom?

Nezinu, gan jau atradīšu kādu bez darba palikušu ubagu vai reliģisku fanātiķi, tāda darbaspēka Jeruzālemē netrūkst. Klausies, Kair, es te tāpat vien prātoju. Kāpēc īsti tu gribi, lai mēs ļaujam Munkam vinnēt visu mūsu naudiņu?

Un kāpēc ne? Vai tas nebūtu piedienīgi? Spēli mēs uzsākām trijatā, mēs ar tevi izstājamies, tātad vinnētājam jābūt viņam.

Man nav nekādu iebildumu, kā es jau teicu, bet es tomēr kaut ko saožu.

Ko tu saod?

Ka runa nav tikai par to vien. Ir vēl kāds iemesls. Nevajag liegties, draugs Kair, tu esi neciešami sentimentāls. Nu, kāds tad ir otrs iemesls?

Kairs piešķieba galvu. Pasmaidīja.

Ģimene. Otrs iemesls ir ģimene.

Džo pamāja. Pārlauza omāra asti. Sula trāpīja sejā, un viņš to susināja un laizīja pirkstus.

Pateiksi?

Jā. Mēs ar Munku esam brālēni.

Džo ar omāra asti pamāja uz pilsētas pusi.

Jeruzāleme, tu dzirdi? Paskat, kādas lietas te atklājas.

Viņš pagriezās pret Kairu un smīkņāja.

Tagad lēnām pār tiltu, mani šodien nedrīkst steidzināt. Es dzīroju pie Ziemsvētku galda, un man galva nav gluži skaidra. Tu ar mani netaisi jokus?

Nē.

Brālēni, tu saki? Tu un Munks, jūs abi esat brālēni? Jā.

Hm, brālēniem nav jābūt līdzīgiem, tik daudz pat es zinu. Bet, ja reiz tu tā saki, tad tā ari ir. Es jau pirms daudziem gadiem sapratu, ka ir vērts ticēt visam, ko tu šai kalna galā dabū dzirdēt. Lai nu būtu. Un kā jums ar Munku gadījās būt brālēniem?

Mums bija viens vecvectēvs.

Džo klusītēm nosvilpās.

Un kāpēc ne, ka es tev saku. Es vienmēr esmu brīnījies, no kurienes tev tās zilās acis. Mjā, viņš laikam bija ceļotājs, ko? Bālādains sudānietis? Vai tumšādains ungārs?

Kairs smējās.

Nē un nē. Šveicietis.

Ā, skaidra lieta, man taču vajadzēja iedomāties. Tradicionālā neitra litāte un tādā garā, viņš negribēja, lai kāds no jums domātu, ka ir viņam mīļāks. Un kāds gudrinieks, atstāja sev brīvas rokas un ij nedomāja savas dzimtas nākotni ieknapināt vienā rasē vai kontinentā. Bet kas īsti bija šis ceļojošais priekštecis ar tieksmi dzemdināt dēlus tik tālās pasaules malās kā Ungārija un Sudāna?

Albānijā ari.

Ak, tad viņam ari Albānijā bija dēls? Man liekas, tas man nepatīk. Vienīgie albāņi, par kuriem es savā mūžā esmu dzirdējis, ir Vallenšteini. Tu taču negrasies man paziņot, ka nejaucēns Nubars Vallenšteins ir rados ar jums abiem? Ne taču, paklau? Saki, lūdzams, ka tā nav.

Kairs smaidīja.

Diemžēl ir gan.

Tiešām? Tad man diemžēl ir jāteic, ka es nupat novēlos no klāja vētrainā jūrā un tur nav pat glābšanas riņķa. Vai varbūt vēl ļaunāk, esmu apmaldījies milzīgā ūkņā, ir vakars, tūlīt būs tumšs, un man nav ne jausmas, kā lai tiek laukā. Apžēlojies par mani, Kair, kā lai te kaut ko saprot? Kas bija šis klaidonīgais šveicietis?

Viņu sauca Johans Luidži Sondi. Dzimis Bāzelē, 1784. gadā.

Paga, kāpēc tu pieminēji Bāzeli?

Tāpēc, ka tieši tur pēc nepilna gadsimta tika nodrukāta un sadedzināta Strongbova monogrāfija.

Izbeidz, Kair, nejauksim te iekšā Strongbovu. Runā par to savu Luidži. Kas viņš tāds bija?

Bezgala apdāvināts šveiciešu valodnieks, kurš gribēja zināt visu līdz pēdējam sīkumam.

Ak, tad līdz sīkumam, ja? Ticu, sīkaļas viņš kaisīja pa labi un pa kreisi. Tātad viņš bija neparasti apdāvināts, kas vēl?

1802. gadā students Johans Luidži kājām devās uz Levanti un pa ceļam palūdza naktsmājas kādā Albānijas pilī. Pilskungs bija devies karā, viņa viesmīlīgā, jaunā sieviņa bija viena pati. Tā mēs dabūjam albāņu brālēnu. Vēlāk Johans Luidži Budapeštā izmācījās par ārstu un apprecēja Munka vecvecmāti Sāru Pirmo. Tā mēs dabūjam ungāru brālēnu. Vēl pēc kāda laika viņš ar pieņemtu vārdu klaiņoja pa Vidējiem Austrumiem un Āfriku, un tur kādā ciemā pašā Nūbijas tuksneša malā sastapa manu vecvecmāti. Te nu mums ir sudāniešu brālēns.

Te nu mums ir, atrūca Džo, man pēkšņi ir par daudz. Pagājuši vairāk nekā simt gadi, visa šī blandīšanās apkārt un dēlu dzemdināšana pagalam nogurdina. Noteikti pastāsti, kas bija tālāk, bet vispirms varbūt pasēdēsim un papriecāsimies par skatu?

Protams pasēdēsim. Īstenībā es pats tieši to gribēju ierosināt.

Tiešām?

Jā. Palaidīsim garām kādus simt gadus un ierīkosimies iepretim kādam savrupnamam Bosfora krastā.

Kāpēc mums vadzētu to darīt?

Lai papriecātos par skatu un reizē pārdomātu kādu interesantu notikumu. Saki man, kā, tavuprāt, tapa zināms, ka Johans Luidži 1802. gadā kājām devās uz Levanti?

Es teiktu, Luidži droši vien to vēlāk pastāstīja savai noprecētajai sievai Sārai Pirmajai. Viņa tad varbūt pateica saviem pēcnācējiem, un tā nu šis fakts ir nonācis Munkam azotē.

Pareizi. Un par to pārgājiena nakti, kad Johans Luidži tika uzņemts kādā Albānijas pilī? Kur viņam laiku pakavēja jauna un viesmīlīga sieviņa, kuras vīrs bija devies karā?

Es teiktu, iespējams, Luidži neienāca prātā par to ieminēties Sārai Pirmajai. Kāpēc viņai vajadzīgi lieki uztraukumi, laulības svētums un tādā garā. Jaunības neapdomība, turklāt tikai viena nakts.

Kairs lūkojās uz pilsētas jumtiem.

Ei, paga, Džo pēkšņi paslējās. Tikai viena nakts Vallenšteinu pilī, un tad tālāk, ceļā? Kā Luidži uzzināja, ka viņam izdevies pataisīt pilskundzei bērnu?

Kairs smaidā nozibināja zobus.

Tieši tā. Kā viņš to dabūja zināt?

Nekā, viņš nevarēja zināt. Un tātad viņš par to nevienam nevarēja pastāstīt. Šo faktu varēja atklāt tikai jaunā un viesmīlīgā Vallenšteinu pils saimniece.

Pareizi.

Nu, un kur mēs tā nonākam?

Kā jau teicu, mēs esam pārlēkuši pāri gadsimtam un stāvam Bosfora krastā iepretim kādam savrupnamam, priecājamies par skatu. Ir 1911. gads, ja gribam būt precīzi. Lūkojoties, kā pār Eiropu noriet saule, mēs pamanām, ka savrupnamam tuvojas kariete; aizkari ir aizvilkti.

Kur? Karietē vai savrupnamā?

Abos.

Ā.

Klausies tālāk. Savrupnama vārti ir izbūvēti tā, lai viesi varētu piebraukt un ieiet netraucēti, lai viņus nepamanītu tādi kā mēs, tēlodami, ka stāv pie Bosfora un ķīķerē uz saulrietiem. Gluži dabīgi, ņemot vērā, ar kādām lietām nereti nodarbojas nezināmā persona vai personas, kuru dzīvesvieta ir šis savrupnams.

Ar netīrām lietām, iesaistījās Džo, skaidrs kā diena. Es jau nojaušu. Ak tad tu saki, ka šajā savrupnamā notiek visvisādas palaidnības?

Iespējams. Bet mēs ar tevi neesam parasti glūniķi, tu pats to zini, un mēs ar savu apbrīnojamo redzi spējam saskatīt šo personu, kas nupat izkāpa no aizkaros tītās karietes un iegāja aizkaros tītajā savrupnamā. Un mēs visu redzam, kaut ari saule jau ir norietējusi un nams slīgst mel-num melnās ēnās.

Ēnās, Džo rūca, liedams šampanieti. Es saožu, ka tur notiek rendez-vous, kas necieš dienasgaismu. Slēpjamas būšanas, par to nav ne mazāko šaubu. Saprotams, es to jau nojautu, nevieni aizvilkti aizkari man nepalika nepamanīti.

Pareizi, atsaucās Kairs. Nu, un vai tu spēj saskatīt, kas tur pa tumsu izkāpj no karietes?

Es skatos kā vanags, goda vārds. Esmu piemiedzis acis un lieku lietā savu vislabāko naktsredzi.

Un?

Un man izdodas saķīķerēt tādu nenoteiktu stāvu.

Ļoti sīka auguma stāvu? Kairs vaicāja.

Jā. Ārkārtīgi sīka auguma.

Tā ir sieviete?

Kā tu zināji, ka tieši tādas aizdomas man jau bija radušās? Pagaidi, es vēl papētīšu gaitu un kustības. Jā, sieviete, kā nu ne. Nav ne mazāko šaubu.

Ģērbusies viscaur melnā?

Melnā kā šī nakts stunda. Bet mani viņa nepiemuļķos pat tajās mel-num melnajās ēnās.

Vai viņai ir melns plīvurs?

Kā tad, rūca Džo. Skaidra lieta, slēpj seju. Gudra un piesardzīga sieviete, cauruncauri, absolūti.

Un kas viņai tur rēgojas pa caurumu plīvurā.

Kas gan tas varētu būt. Hm, cigarete? Viņa laikam ir liela pīpmane, ja jau nespēj pagaidīt, kamēr ieies pa durvīm un tad aizkūpinās.

Tu esi pārliecināts, ka tā ir cigarete?

Taisnību sakot, neesmu vis. Tas ir tik tālu, ka grūti saprast, 1911. gads bija pirms laba laiciņa, saproties. Man toreiz bija tikai vienpadsmit gadu, un es par cigaretēm daudz galvu nelauzīju.

Man liekas, izskatās par garu, lai tā būtu cigarete, bilda Kairs.

Gluži manas domas.

Bet tas varētu būt garš, smuidrs cigārs. Iespējams, šerūts.

Tas noteikti ir šerūts, norādīja Džo. Es akurāt gribēju tā teikt.

Kaut kāds īpašs turku šerūts, ko viņai izgatavo pēc pasūtījuma?

Visnotaļ saprotami, Džo purpināja. Galu galā mēs esam Turcijā.

Tieši tā. Tagad uzmanību, vai tikai tur neveras vaļā savrupnama durvis?

Un kā vēl veras, bet bez mazākā troksnīša. Kurš gan šaubītos. Kārtīgi saeļļotas viras ar aizkariem noplīvurotā savrupnamā, viss iekārtots tā, lai varētu nodoties netīrām lietām.

Vai tur neiznāk kāds vīrietis, kurš sagaida sīciņo sievieti viscaur melnā?

Kurš tad vēl. Vīrietis, un tikpat gudrs un piesardzīgs kā tā sīciņā sieviete, ko viņš sagaida. Te briest afēra, un nepavisam nevar izslēgt iespēju, ka notiks slepena romantiska tikšanās.

Vai vīrietis nav ģērbies mundierī? vaicāja Kairs.

Mundieri ne ar ko nevar sajaukt, atbildēja Džo. Es pats bieži stai gāju mundieri, mani šai ziņā nav iespējams apšmaukt.

Un šis namatēvs mundierī izskatās stalts un iznesīgs?

Trakoti iznesīgs. Ieraugot šitik iznesīgu subjektu, sievietes Bosfora krastos noteikti zaudē kauna jūtas. Tiesa, es galīgi nespēju saprast, kāpēc tā neiedarbojas mans mundieris.

Vai tu sacītu, ka viņš ir jauns vīrietis? jautāja Kairs.

Ir gan, kas to būtu domājis.

Vai tu pazīsti viņa mundieri?

Cenšos, bet es jau tev teicu, no šī divdesmit divu gadu attāluma viss izskatās nedaudz izplūdis.

Vai tas nevarētu būt kavalērijas virsnieka mundieris?

Džo pagriezās un skatījās uz Kairu. Jā.

Dragūni?

Džo izbolīja acis. Jā.

Vai viņš gadījumā nav Austroungārijas impērijas armijas dragūnu pulkvežleitnants?

Džo klusi iesvilpās.

Augstais Dievs, ko tu neteiksi. Mēs izspiegojam Munku jaunībā.

Un viņa viešņa, sīciņā sieviete melnā? Tu joprojām viņu nepazīsti?

Nē. Īstenībā esmu puslīdz drošs, ka nekad neesmu viņu redzējis.

Neesi ari, Kairs zīmīgi sacīja. Ari es viņu nekad neesmu redzējis. Tajā laikā, 1911. gadā, viņu pazītu labi ja ducis cilvēku visā pasaulē, un lielais vairums no viņiem laucinieki, jo viņa savā aizkaktē bija dzīvojusi lielā savrupībā. Tikai pirms pāris gadiem viņa iznāca no savas pils, kurā bija noslēgusies, sērodama par sava nepielaulātā vīra nāvi. Bet pirms tam viņa daudzus gadu desmitus bija dzīvojusi tik pieticīgi un šajā pieticībā runājusi tik maz, ka viņu visbiežāk dēvēja par Klusētāju. Bet es tev saku, vēl tikai pāris gadi, un viņa kļūs slavena. Visā pasaulē ļaudis varas augstākajos līmeņos par viņu runās kā par Melnrocīti.

Džo pavisam klusi iesvilpās.

Sofija? Vai tā tiešām ir Sofija, un viņa ir ieradusies apciemot Munku?

Kairs smaidīja.

Mitējusies sērot, Sofija kādu laiku rotaļājās ar brūnogļu raktuvēm Albānijā, bet nolēma, ka ir vērts papētīt naftu. Viņa ir ievākuši ziņas par naftas lietām Vidējos Austrumos un nākusi pie pārliecības, ka pamatīgas iegulas ir atrodamas Tigras baseinā. Viņa vēlas izveidot sindikātu un sākt šo naftu sūknēt, bet vispirms viņai ir jādabū koncesija no Osmaņu valdības, kas ir bezcerīgi izkurtējusi un caurcaurēm korumpēta. Kuram jādod kukuļi? Ceļu ir daudz, un tie ved aplinkiem. Viņai noteikti ir jāiegūst konfidenciālas ziņas no neieinteresēta novērotāja, kāda, kas nesastāv valdībā, ir zinīgs un pilnīgi uzticams. Viņa ir aptaujājusies Konstantinapolē, un atbildes saskan. Izskatās, ka jāuzmeklē jaunais, talantīgais Austroungārijas militārais atašejs impērijas galvaspilsētā. Jā gan, savam amatam viņš ir pārsteidzoši jauns, taču visi ir vienisprātis, ka viņš lieliski pārzina intrigas Osmaņu zvērnīcā. Piedevām izrādās, ka viņš nāk no visvarenākās Viduseiropas finansistu ģimenes, no augsti godātā "Šondi nama".

Tas visu izšķir. "Sondi nama" pārvaldē ir tikai un vienīgi sievietes, tādēļ viņa tam uzticas. Tādēļ viņa ies pie pēcteča, lai ari tas ir nepieklājīgi jauns.

Sofija slepeni sazinās ar jauno pulkvežleitnantu un tiek norunāta tikšanās viņa savrupnamā, drošības apsvērumu dēļ tam jānotiek uzreiz pēc saulrieta, divas nedēļas no šī brīža. Pa to laiku jaunais pulkvežleitnants vēlas noskaidrot, kas ir šī Sofija, un atklāj, ka viņa ir ietekmīgās Albānijas Vallenšteinu dzimtas galva. Politiskais stāvoklis Balkānos nekad nav bijis vēl nestabilāks, tas ļoti interesē Austroungārijas impēriju un tādējādi ari tās militāro atašeju Konstantinopolē. Šī ietekmīgās albāņu dzimtas galva taču noteikti varēs daudz pastāstīt? Tad taču šī varētu būt sevišķi svarīga diplomātiska tikšanās?

Pienākuma balss. Nav šaubu, ka no šīs sarunas varētu gūt vairāk labuma, ja tā nebūs tikai vienmuļa lietišķa tikšanās pie vienmuļa lietišķa galda. Un tā mēs redzam, ka savrupnamā tiek veikti zināmi sagatavošanās darbi.

Ēdamistaba, piemēram, ir izbrāķēta, un tās vietā nolemts izmantot mājīgu alkovu ērtās bibliotēkas galā. Tur kalpi ir uzklājuši galdu ar dažnedažādām delikatesēm un pēc tam palaisti mājās. Ar maigu gaismu deg sveces. Bibliotēkā omulīgi kuras kamīns, kura priekšā ir divi lieli ādas zviļņi un un liels, mīksts ādas dīvāns. Džo? Tu vēl klausies?

Džo acis bija apaļas kā pogas. Kairs plati pasmaidīja.

Tad raugi, Kairs teica. Ir skaidrs, ka mūs te gaida nesteidzīgas vakariņas divām personām savrupnamā Bosfora krastā, dzirkstošs vakars ar šampanieti omulīgos apstākļos. Tikai un vienīgi valsts interešu vārdā, to tu paturi prātā, mūsu jaunais militārais atašejs grasās pildīt savu pienākumu iespējami nepiespiestā gaisotnē, liekot lietā visu savu vīrišķīgo valdzinājumu.

***

Džo attapās no transa. Viņš velēja ar dūrēm pa galdu un sāka lēkt pa jumtu tādu kā danci, visā galvā dziedādams.

Mūsu Munks, ho ho ho. Valdzinās Sofiju, ho ho ho.

Pēkšņi viņš turpat galda priekšā apstājās kā iemiets.

Sofija? Paga, paga. Tā pati Sofija Klusētāja? Lai Dievs žēlīgs, cik viņai tobrīd bija gadu?

Sešdesmit deviņi, Kairs vēsā mierā attrauca. Munkam bija divdesmit viens.

Džo ierēcās smieklos un izvēla pa galdu. Apsēdās, taču uzreiz atkal pielēca kājās.

Tas ir grandiozi, vienkārši grandiozi. Klausies, es taču biju domājis, ka līdz tumsiņai kaut kā būšu ticis laukā no šausmonīgās Luidži ūkņas, bet nekā, jo tālāk, jo trakāk. Ak, tad sveces un šampanietis Konstantino-polē, tu saki? Jaunais, iznesīgais Munks savā brašajā kavalērista mundierī nesteidzīgi pilda savus pienākumus lepnās vakariņās divām personām kādā savrupnamā Bosfora krastā? Omulīga kamīna uguns un sveces, kas deg ar maigu gaismu? Lieli, mīksti ādas zviļņi un dīvāni? Delikateses mājīgā alkovā? Stāsti, stāsti tak, Dieva dēļ, citādi man sāksies aknu kolikas.

Kairs nokremšļojās.

Iespējams, tev trūkst pieredzes tādās lietās.

Ak Dievs, skaidrs, ka trūkst, tu pats zini. Tikai nesāc tagad runāt riņķī un apkārt, stāsti, kas tur bija tālāk.

Jā. Redzi, kad es vēl pirms kara Ēģiptē strādāju par dragomānu, es atklāju, ka mēdz būt gadījumi un ne tik reti, kā tev varētu likties, kad vecāka sieviete, pat daudz vecāka sieviete, var aizrauties ar daudz jaunāku vīrieti. Ja sieviete ir dzīvesgudra, un ir skaidrs, ka Sofija tāda ir, viņai nav ilūziju. Viņa ļoti labi zināja, kas un kāpēc notiek, bet tas nenozīmē, ka viņai tas nesagādāja baudu.

Ai, palīgā, lai svētie stāv mums klāt. Tu taču netaisies paziņot, ka šis vakariņas zem četrām acīm kļūs par intīmām vakariņām?

Un kā vēl. Tieši to es taisos paziņot.

Tad mums abiem vēl žigli jāierauj šampanietis. Tev varbūt to nevajag, man gan. Bet neklusē. Pasniedz šos neticamos jaunumus, kārtīgi uzkultus.

Labs ir, īsi sakot, mēs redzam, ka vakars it ņipri rit uz priekšu. Tiek nogaršoti ēdieni, pa gaisu aizlido korķi, skan komplimenti un smiekli. Sofijai netīšām ienāk prātā vairāki piedauzīgi stāstiņi par ceļojošiem ar mēņu paklāju tirgoņiem, viņas dzimtā tos mātes acīmredzot nodevušas meitām vismaz pāris gadsimtu garumā. Ari Munks neatpaliek, viņš spēj atkārtot dažu labu nepiedienīgu baumu, kas tolaik klīst drusku šaubīgās Konstantinopoles aprindās. Un, kamēr rit visa šī saviesīgā daļa, Sofija lieliski apzinās, ka par jaunā, glītā dragūnu pulkvežleitnanta uzmanības apliecinājumiem no viņas tiek gaidīta aizmaksāšana, derīga informācija. Politiska un ekonomiska informācija par Balkāniem.

Nē, Džo iebrēkdamies pielēca kājās, bet uzreiz atkal apsēdās. Es negribu dzirdēt nevienu vārdu par tiem sasodītajiem Balkāniem. Aši atpakaļ pie vakariņām sveču gaismā, saki vienreiz, kas notika tālāk; es zinu, ko tu teiksi. Kas notika tālāk?

Viņi mīlēja viens otru, Kairs klusi teica.

Džo ar dūri gāza pa galdu. Iekaucās.

Hā. Es zināju. Es jau zināju, ka tu tā teiksi. Ja Bosfora krastā sadedz veselu lērumu mājīgu sveču, citādi vienkārši nevar beigties. Bet, Dieviņ tētīt, vai patiešām? Vai Munks tiešām to izdarīja?

Jā, īsteni draudzīgā gaisotnē. Lai gan visviens līdz laimīgajām beigām pagāja zināms laiks.

Ko?

Nu, kad sievietei jau ir gandrīz septiņdesmit, pats saproti.

Nē. Stop, Kair, ne soli tālāk. Es nesaprotu, un bez šīm ziņām šobrīd varu lieliski iztikt, man pagaidām ar šādu probēmu nav jāsaskaras. Kad pienāks laiks, teiksim, pēc gadiem četrdesmit, es tev aizrakstīšu, un tu varēsi man izskaidrot visu, ko es vēl nezinu. Bet tu vari iedomāties, ka Munks ielaižas uz kaut ko tādu? Un tu pats, kad vēl dzīvoji Ēģiptē, tu bezkaunīgais dragomān? No kurienes jums abiem šī skandalozā uzvedība? Saņēmāt mantojumā no tā sava Luidži?

Kairs smaidīja. Džo aizdedzināja vienu cigareti pēc otras un kūpināja aizvilkdamies.

Pagaidi, es tūlīt nomierināšos, viņš teica, pūzdams dūmus uz visām pusēm. Un, kamēr mēs atkal neesam sapinušies ar to tavu Luidži, pasaki man vienu vārdiņu par to, kā beidzās vakars savrupnamā. Nu, kā tur viss beidzās?

Beidzās tikai no rīta. Naksniņa nebija no mierīgajām, neviens nedabūja izgulēties. Labi, ka visiem kalpiem bija pieteikts pirms pulksten divpadsmitiem nerādīties.

Un?

Un, pēc dažiem pēdējiem pūliņiem, kas pavadīja saullēktu, Munks aizmiga. Viņš pamodās ap pulksten desmitiem no ūdens šalkoņas.

Kas tā par ūdens šalkoņu?

Sofija lēja viņam vannā ūdeni.

Opā, opā. Kas vēl?

No virtuves plūda gardas smaržas. Munks pamanīja uz krēsla kārtīgi noliktu savu mundieri, tas bija izgludināts. Blakus stāvēja viņa zābaki, tikko nospodrināti. Uz naktsgaldiņa bija dārzā nupat saplūktu ziedu pušķis. Pēc visa spriežot, kamēr Munks tās pāris stundiņas pagulēja, Sofija bija čakli rosījusies. Kad viņš bija novannojies, Sofija ieradās ar paplāti un pasniedza viņam brokastis gultā.

Ko?

Ja pareizi atceros, svaigi spiestu apelsīnu sulu, ceptas olas un steiku, kanniņu stipras kafijas ar konjaku un veselu kalnu maizīšu tieši no cepeškrāsns. Neiedomājami mīkstas maizītes, viņš teica. Gaisīgas kā ambrozija.

Gaisīgas, kā tad. Ambrozija. Un pēc tam?

Pēc tam sīciņā vecenīte no sliekšņa pasmaidīja, piemiedza viņam ar aci un prom bija. Tas viss bija vienreizēji, teica Munks. Vienreizējs vakars, vienreizēja nakts un vienreizējs rīts. Pēc viņa domām, piecdesmit gadu jaunāka sieviete uz kaut ko tādu nebūtu spējīga. Bija tikai viena nelaime.

Ak tā? Kāda?

Viņa mugura. Visu viņa muguru no vienas vietas klāja garas, dzi|as skrāpējumu švīkas. Ar nagiem, tu saproti. Nevaldāmā kaislē.

Es saprotu.

Bet, skaidrs kā diena, viņš ar lielāko prieku pacieta šīs sāpes, jo bija pietiekami daudz guvis pretī.

Skaidrs kā diena.

Un vēl viņam bija lielas grūtības ar staigāšanu. Kājas, viņš teica, bija kā ķīselis.

Ķīselis, tā ja.

Un arī taisni viņš nespēja izslieties, un viņam sāpēja visas maliņas. Pēc piedzīvotā viņam smeldza visi muskuļi, bet, zināms, arī tas nebija nekas briesmīgs.

Džo saguma.

Es nevaru pakustēties, viņš teica, nevaru piecelties kājās. Cerams, tas ir viss.

Ne gluži. Kā rādās, Sofijas šerūtu smagais aromāts dienām ilgi nebija izvēdināms no Munka guļamistabas. Kā viņš teica, ienākdams pa dur vīm, viņš acumirklī aizmirsās sapņos. Esot pagājušas vairākas nedēļas, līdz viņam izdevies saņemties un pienācīgi pievērsties darbam.

Pienācīgi? iebrēcās Džo. Kas visās šajās būšanās būtu pienācīgs? Tas ir klajš skandāls un nekas cits, un tādas lietas vispār nedrīkst stāstīt godīgiem kristiešiem, tādiem kā es. Ak, tad viegliņas kā ambrozija, ko tu neteiksi. Kaut kas nedzirdēts.

Kairs smējās.

Jā, saprotams, tajā ļoti garajā naktī Sofija daudz runāja, un viņa runāja arī par vīrieti, ko visu mūžu bija mīlējusi, par pēdējo Skanderbegu Vallenšteinu. Viņas māte bija kalpojusi Vallenšteinu pilī tajā 1802. gadā, kad Vallenšteina jaunā un viesmīlīgā sieviņa bija uzaicinājusi pie sevis gultā kādu šveicieti un nākamajā dienā, kad ceļotājs bija devies tālāk, viņa bija tik sajūsmināta, ka viņai noteikti vajadzēja visu izstāstīt vienai otrai kalponei. Tādēļ Sofija varēja pastāstīt, kāds bija šis Šveices ceļotājs, kas kļuva par viņas mīļotā Skanderbega tēvu, kāds bija šis students, kas vēlējās zināt visu līdz pēdējam sīkumam un togad bija nolēmis kājām doties uz Levanti. Saproti, viņa ļoti precīzi aprakstīja tā izskatu, līdz pat ļoti intīmai iezīmei.

Kādai? jautāja Džo.

Kairs nokrekšķinājās.

Izskatās, ka visi Ungārijas Šondi no Johana Luidži mantoja zināmu īpatnību.

Kādu?

Fizisku īpatnību, kas Šondi sievietēm acīmredzot sagādāja ārkārtīgi lielu baudu.

Runā taču, Kair, kas tā par īpatnību?

Tai ir sakars ar lielumu, ar izmēriem. Ak tā.

Un ar virziena maiņu. Aktā?

Ļoti neparasti. Ka rādās, apmēram pusceļā tā būšana piepeši pagriežas. Tādējādi kustība notiek vairākos virzienos uzreiz, un tātad, kad Šondi vīrietis apliecina mīlestību, tā tiek apliecināta pulka dažādos veidos vienlaikus. Pēc visa spriežot, tādā gadījumā nevar runāt par grūdieniem. Un tāds šurpu-turpu vienkārši nepastāv. Pēc visa spriežot, to, ko sieviete tādā gadījumā jūt tur, iekšā, var izteikt tikai ar vienu vienīgu vārdu.

Proti?

Sprādziens. Plašs, nepārtraukts sprādziens, kas turpinās tik ilgi, kamēr vien viņš ir iekšā. Saproti, tā virziena maiņa trāpa visur uzreiz. Kā rādās, sajūta ir tāda, it kā tur, iekšā, bubinātu, kliegtu un priecīgi klaigātu kaut kas aptuveni maza bērna galviņas lielumā.

Sprādzieni, rūca Džo. Šīs atklāsmes mani nogurdina. Tūlīt pat atgriezies pie Munka un Sofijas.

Jā. Nu, kad Sofija stāstīja par jauno Šveices studentu, kas 1802. gadā bija pataisījis bērnu jaunajai un viesmīlīgajai Vallenšteina sievai, Munks uzreiz saprata, ka šis students nebija nekas cits kā viņa paša vecvectēvs, nenogurdināmais Johans Luidži Šondi.

Nenogurdināmais Luidži, purpināja Džo. Skaidra lieta, kurš tad cits. Bet paga. Un tā Šondi vīriešu īpatnība, par kuru tu nupat runāji?

Ko tu par to gribi zināt?

Nu, Sofija tak tikko pavadīja nakti ar Munku. Jā.

Nu, un?

A, tu gribi zināt, vai tad viņa nepamanīja šo līdzību, šo īpatnību, kas Munkam bija kopīga ar to Šveices studentu deviņpadsmitā gadsimta sa kumā? Protams, pamanīja. Neviena sieviete nespētu nepazīt šo sprādzienu. Patiesību sakot, Munks prāto, vai tas ari nebija īstais iemesls, kāpēc tad, kad viņi bija likušies gultā, Sofija tik ļoti aizrāvās. Viņš, būdams pieii cīgs, nemēģina iestāstīt, ka tas noticis viņa neatvairāmā valdzinājuma dēļ. Nē, viņš domā, ka Sofiju neiedomājami uzbudinājusi šī doma. īsi sakot, kur nu vēl erotiskāk, mīlēties ar jaunekli, kura vecvectēvs ir bijis viņas sirdsmīļotā Skanderbega tēvs.

Es Balkānus nemūžam nespēšu saprast, noteica Džo. Stāsti.

Tad raugi, Sofija Munkam ari pastāstīja, kā viņas Skanderbegs, kurš, starp citu, pirms tam bija trapistu mūks, Svētajā Zemē bija atklājis Bībe Ies orģinālu, pārbijies no tās haosa un nolēmis pats uztaisīt pieņema māku versiju. Jaunu Bībeles oriģinālu.

Ko viņš atklāja? čukstēja Džo. Man ausīs pūš vējš, es lāgā nedzirdu.

Bībeles oriģinālu, Kairs lēni atkārtoja. Sīnāja bībeli, tu zini.

Džo aizrijās. Viņš ķēra pēc nēzdoga, taču nepaspēja to pielikt pie mutes. Viņam no rīkles izlauzās tumšbrūnu gļotu receklis, kas trāpīja šampanieša glāzē. Džo brīdi izklaidīgi skatījās tajā, ķeselēdams pa glāzi ar karoti.

Tu pārāk daudz pīpē, aizrādīja Kairs. Džo apstulbis palocīja galvu.

Tam es dcu. Tam par Sīnāja bībeli gan neticu: ko, Munks visus šos ga dus par to ir zinājis? Kāpēc viņš man par to ne reizi neieminējās?

Vai tu kaut reizi ieminējies viņam?

Nē.

Nu?

Saprotu. Bet vai tad viņš negribēja to uzmeklēt?

Munks nav ticīgs, sacīja Kairs. Tu taču zini.

Zinu. Bet es ari neesmu ticīgs.

Un?

Džo grozīja galvu. Izskatījās, ka viņš ir pagalam apstulbis.

Ak vai, Kair, tagad es esmu dūksts vidū un stiegu arvien ātrāk. Dod roku un izvelc mani, iekams es tur iestiegu ar visu galvu. Citiem vārdiem, kad tu to visu no Munka uzzināji? Par šito Luidži, kas bija jūsu abu vecvectēvs, un ko viņš sastrādāja tai vienā naktī Albānijā? Nē, par to ne, pastāsti par Sīnāja bībeli. Kad tu uzzināji par Sīnāja bībeli?

Kad iepazinos ar Munku.

Ko? Tik sen, kad mēs vēl tikai sākām spēlēt pokeru? Jā.

Kā tas notika? Es tūlīt pavisam noiešu dibenā.

Es pajautāju Munkam, kas tas viņam par uzvārdu. Meneliks Zivārs teica, ka mana vecvectēva īstais vārds esot bijis Sondi.

Ko? Tā pateica vecais Meneliks, tā mūmija? Gulēdams sarkofagā un izburdams no tā pagātni? Klausies, es domāju, ka tūlīt noslīkšu, bet izskatās, ka šajā dūkstī var slīkt un slīkt, tam nekad nebūs gala. Tu man pasaki, kā vecais Meneliks to zināja? Es kaut kā biju domājis, ka viņš ošņājās pa kapenēm Nīlas krastos un nevis slaistījās pa ciemiem pašā Nū-bijas tuksneša malā, mangodams stāstus par šveiciešu blandoņām, kas tur gājuši cauri ar svešu vārdu gadiem pirms viņa dzimšanas.

Meneliks jaunībā pazina manu vecvecmāti, viņi abi vergoja deltā. Viņa tam pastāstīja par sava bērna tēvu, kurš savas dzīves laikā bija ievērojams islāma likumu zinātājs. Vēlāk Meneliks kaut kā uzmeklēja šī likumu zinātāja pēdas Alepo un tur arī uzzināja, kas viņš patiesībā ir. Saproti, Johans Luidži vairākus gadus bija dzīvojis Alepo, viņš tur papildināja savas arābu valodas zināšanas, grasīdamies pieņemt svešu vārdu un uzsākt savus klejojumus.

Ā, skaidrs, uzzināja, kas kāds patiesībā ir. Tad varbūt tagad, kad viss jau ir gandrīz beidzies, pasaki man, Kair, kādu spēli mēs te spēlējām? Un kur tā īstenībā sākās?

Kairs smējās. Kādā no tām vietām, kuras mēs pieminējām?

Jā, droši vien. Un kad? Kad tas sākās?

Kādā no tiem laikiem, kurus mēs pieminējām?

Ticu, jā, tam es ticu. Visus šos gadus esmu piederējies gluži kā tic mani baloži gaisā virs jumtiem. Klausies, varbūt atrausim vaļā vēl vienu laika dziesmu, lai mēs saprastu, kā īsti tur, Vecpilsētā, viss ierīkots?

Kairs atkorķēja kārtējo šampanieša pudeli, baloži pajuka gaisā. Abi skatījās, kā tie iztālēm atgriežas un sāk mest lēnus lokus.

A, nu ir labāk, tas bija jauki un nomierinoši. Kādu bridi man no tā visa prāts bija pagalam apjucis. Galu galā es jau vismaz divpadsmit gadu gudroju, kā sadzīt rokā to Sīnāja bībeli, un domāju, ka tās pastāvēšanas lielais noslēpums ir zināms man vienīgajam, un kas tagad pēkšņi atklājas? Ka to zināt ari jūs abi ar Munku, padomā tikai. Un tu, Kair. Tikai pirms pāris mēnešiem mēs ar tevi runādamies visu nakti sēdējām te, augšā, un nolēmām pielikt punktu pokeram, un tu ļāvi man vāvuļot par Sīnāja bībeli, it kā par to nekad nebūtu dzirdējis. Atzīsties, vainīgs?

Kairs smaidīja.

Nē, tā nu gan es nedarīju.

Ko? Vai mans prāts klīņā un un klandās kā Hadžam Hārūnam? Man katrā ziņā šķita, ka tieši tā tu darīji.

Nē. Es tikai pajautāju, kā tu par to dabūji zināt. Un, galvenais, ko tā tev nozīmē.

Un viss? Jā.

Un es uzreiz sāku žvankstēt un nevarēju vien rimties? Mjā, ar mani tā gadās, pats zinu. Bet kāpēc tu mani nepārtrauci un nepateici, ka tu jau simts gadu zini par to sasodīto Sīnāja bībeli? Ka par to zina visi, kas piedalās šajā spēlē? Skaidrs, ka zina, galu galā tā droši vien ir visvecākā mantiņa Jeruzālemē.

Apmēram trīstūkstoš gadu veca? Kairs smaidīdams vaicāja.

Džo nostenējās.

Ai, lai nu paliek, es tātad žvankstēju un žvankstēju, un tu pieklājīgi klausījies. Bet pasaki man tādu lietu, Kair. Kāpēc tu, uzzinājis par Sīnāja bībeli, nekad negribēji to sameklēt? Kāpēc Munkam tas ne prātā nenāca?

Es teiktu, mums šai spēlē bija savi mērķi.

Droši vien. Un visgalā iznāk tā, ka mēs zinām tikai to, kur šī spēle beidzas. Jeruzalemē, kur tad vēl. Jeruzalemē, pats par sevi saprotams. Teic beidz beidzot beidz. Jeruzalemē, kas ir un būs. Te nu mēs esam, tu, Munks un tas nejaucēns Nubars šodien esat brālēni, draugi un ienaidnieki izrādās radi, un kur tad palieku es? Vai man nepienākas kāds radagabals?

Kāpēc tad ne. Zini, tā kā tu biji jaunākais no trīsdesmit trim brāļiem, man jau nu liktos, ka tev varētu būt tāds krietns pulciņš brāļudēlu un brāļumeitu, un kur tad nu vēl to pašu bērni.

Tā gan, man tādi varētu būt. Krietns pulciņš. Lai arī septiņpadsmit no maniem brāļiem krita Lielajā karā, tomēr man noteikti vēl varētu būt viens otrs brāļadēls, brāļameita un to pašu bērni.

Kur ir citi tavi brāļi?

Gandrīz visi Amerikā, izklīduši pa kaut kādu Bronksu. Agri vai vēlu vajadzēs viņus sameklēt. Bet jūs ar Munku un Nubariņu esat otrās pakāpes brālēni, un pagājis vesels gadsimts. Braši pastrādājis vecvectētiņš, šis nenogurdināmais jaunais Luidži. Kas ar viņu beigu beigās notika?

Viņš nomira no dizentērijas Svētās Katrīnas klosterī, 1817. gadā. Vai tu kaut ko zini par šo klosteri?

Tikai to, ka tas ir kluss un nomaļš. Es tur vienreiz aizblandījos, gribēju uzrāpties tā kalna galā. Biju sakārojis uzzināt, kā tas ir, stāvēt tur augšā, bet, skaidra lieta, neviens uz mani nerunāja un nekādus bauslības galdiņus neiedeva.

Džo rokās pārlūza omāra aste.

Ak Dievs, paga, tu taču netaisies paziņot, ka tieši tur Skanderbegs Vallenšteins atrada Sīnāja bībeli?

Protams.

Kur tad citur, skaidra lieta, kur tad vēl viņš to varēja atrast. Tas ir viss?

Vēl tikai tas, ka turpat viņš arī uztaisīja savu viltojumu. Alā, gandrīz pie pašas virsotnes.

Džo klusi iesvilpās.

Pilns aplis, bez apstāšanās. Grozi, kā gribi, ir iesaistīta Svētā Katrīna, tā piedalās visās instancēs bez izņēmuma, brīnums kalna galā, un kāpēc gan ne. Luidži visus dzemdina un tur beidz savas gaitas, pabijis ij kristietis, ij jūds un musulmanis, tad viens no viņa dēliem tur uziet Bībeles oriģinālu un pēc tam tur uztaisa jaunu oriģinālu. Bet vēl pēc tam viens no viņa mazmazdēliem, skaidra lieta, tas ir mūsu pašu Munks, tur atrod savai dzīvei mērķi, skaidra lieta, ne bez japāņu barona iesaistīšanās, kā jau varēja gaidīt, un visā drīzumā šis minētais Munks vinnēs Lielajā Jeruzālemes pokerā, skaidra lieta, kā tad, nav vārdam vietas. Tāda šī spēle neapstrīdami ir, un tagad man tas viss ir skaidrs, tagad, kad es izstājos. Viss grozās ap to burlaku Luidži, tas viņam ir glīši izdevies. Bet viņš nu gan ir bijis viens varens blēdnieks, slīpēts, vai ne, nostrādāja visu tā, ka ir pagājis gadsimts, un nekas notiek un nenotiek bez viņa ziņas. Aijaijai. Un, starp citu, Kair, runājot par nejaucēnu Nubaru, kas par viņu pēdējā laikā dzirdams?

Viņš ir Venēcijā, un nešķiet, ka viņam klājas pārāk labi. Var gadīties, ka drīz būs jaunumi.

Nevarētu sacīt, ka es tam nebūšu gatavs. Man nepavisam nepatika tas, kā viņš mēģināja ķerstīties gar mūsu spēli. Es teiktu tā, vai nu tu sēdies un spēlē, vai nelien.

Un vēl pašās beigās, teica Kairs, tas vārds, ar kādu Johans Luidži ceļoja.

Ko tu saki? Es tā cerēju, ka vēl kāds nieciņš ir paglābies. Kas tas, lūdzu, bija par vārdu?

Seihs Ibrāhīms ibn Hārūns.

Vai tu re. Tā, tā, tā. Man liekas, par to viņš ir pelnījis tostu, un par visu citu arī. Pacelsim glāzes par šeihu Luidži un viņa zīmīgajiem vārdiem. Man patīk, ka viņam ienāca prātā nosaukt sevi par Ābrahāmu Hārūna dēlu. Galu galā, kas to lai zina? Dodamies ceļā no Alepo, viņš visnotaļ varēja iegriezties Jeruzālemē, tur iepazīties ar apbrīnojamu džentlmeni, vārdā Hārūns, un nolemt, ka, ja nu viņš pošas klaiņot pa šo pasaules nostūri, tad būtu vērts kļūt par šī apbrīnojamā džentlmeņa audžudēlu, šādi izrādot vecītim cieņu, un pie viena varbūt arī pielips kaut kas no vecā burvja mākām, ja nu izrādīsies, ka derētu kāds brīnums, un man jau nu šķiet, ka viņa klaiņojumos tāda vajadzība noteikti radās. Jā, nudien, satriecoša varbūtība, un tai par godu noteikti jāpaceļ glāzes, tas būs mūsu Ziemsvētku dzīru svarīgākais tosts.

Viņi pieslējās un nostājās pie galda, kas bija nokrauts ar omāru čaulām un pudelēm. Džo rokās bija dūraiņi, Kairs bija apvilcis cimdus. Tuvojās vakars, un bija kļuvis aukstāks. Debesis bija tumšas, likās, atkal varētu snigt. Viņi stāvēja, līdz ausīm satinušies šallēs, un lūkojās uz Vecpilsētas jumtiem.

Par šeihu Luidži, pasludināja Džo. Bez viņa nebūtu sākusies ilgākā pokera spēle Hadža Hārūna kādreizējās senlietu tirgotavas dibenistabā.

Viņi uzdzēra, tad iegāja būcenī un meta glāzes pret režģi aiz kura kūtri kvēloja kūdras uguns.

Ziemsvētki, vai ne, Kair?

Laiks, Džo. īstais laiks mums visiem.

Džo nodūra acis. Skatījās sev pie kājām.

Ak, ja Dievs dos, vismaz kādam no mums. Meklējot mieru.

Un šeit, apakš Lielā kanāla, viņš slepenībā izplānos Lielās Jeruzalemes pokera blēdības iznīcināšanu un spriedīs tiesu tās noziedzīgo dibinātāju trijotnei.

Kādā saltā 1933. gada decembra dienā Nubars trīcēdams gulēja gultā un skatījās, kā gar viņa Venēcijas palaco logiem veļas biezi ziemas miglas vāli. Sofija tagad gandrīz katru dienu sūtīja viņam telegrammas, taujādama par to, kā viņš jūtas, ko grasās darīt, netikdama gudra, kā īsais atpūtas brauciens uz Venēciju neizskaidrojami izstiepies gandrīz uz gadu.

NUBAR KO TU TUR DARI?

Šausmas. Viņš nekādā gadījumā nevarēja Sofijai stāstīt, ko viņš dara.

GODĪGI SAKOT, ES SLAPSTOS. MAN VAIADZĒIA BĒGT NO ALBĀNIIAS PĒC KĀDA ATGADĪJUMA ZVEJNIEKU PILSĒTIŅĀ, UN ES TAGAD NEVARU ATGRIEZTIES, JO PAR MANI DROŠI VIEN IR SASTĀSTĪTI MELI. ĻAUDIS TĀ DARA, MELO VIENĀ MELOŠANĀ. BET TAS NEKAS, BABA, LAI CIK NEĢĒLĪGI MANI APMELO, BEIGĀS ES IZRĀDĪŠOS UZVARĒTĀJS, ES TEV APSOLU.

Un viņš skaidri iztēlojās, kā viņa atbildētu.

SOLĪJUMI, NUBAR' IZTIKSIM, NEVAJAG MAN NEKO SOLĪT. TIKAI PASTĀSTI, KĀ TU TUR DZĪVO. VAI TU GANA DAUDZ PASTAIGĀJIES, UN VAI TU SAĢĒRBIES SILTI?

Un tad vēl vienu fakta konstatējumu.

ZINI, BABA, VĒLREIZ TEIKŠU GODĪGI, PA DIENU ES VISPĀR NEĢĒRBJOS, JO NEKĀPJU ĀRĀ NO GULTAS. MAN BRIESMĪGI BAIL NO GAISMAS. TĀDĒĻ ES AUGĀM DIENĀM GUĻU GULTĀ, TREKTERĒJU ZĪD KO KA OGU RAKIJU, KAS IR NEIEDOMĀJAMI RIEBĪGA, JA VĒDERS IRTIKGĀZAINS KĀ MAN, NEKAS NEVAR BŪT KAITĪGĀKS. BET TU SAPROTI, MAN IR JĀDZER UN PAR VISĀM VARĒM JĀDZER TIKAI ZĪDKOKA OGU RAKIJA. TĀ ES JAU MĒNEŠIEM ILGI GULŠŅĀIU, BET CĪTĪGI RAKSTU DIENASGRĀMATAS AR NOSAUKUMU PUIKA.

Un vēl viena iedomāta atbilde.

NEVAJAG, UBAR, ES ZINU, KĀ TU ĒDI, KAD BIJI MAZS PUIKA. SLIKTI. NELIEC MAN VISU VILKT NO TEVIS AR VILKŠANU. VAI TU ĒD, KĀ NĀKAS?

Un vēl viens fakta konstatējums, un tad atbilde, un tā tik uz priekšu.

BABA, ES ĒDU VIENU CEPTU VISTAS SPĀRNIŅU DIVREIZ DIENĀ, PIRMO REIZI AP DIVPADSMITIEM UN OTRO VAKARĀ, UN NEKO VAIRĀK ES NEĒDU. SAPROTU, IZKLAUSĀS, KA NEKAS DAUDZ TAS NAV, BET ARĪ ŠAIĀ ZIŅĀ MAN PAR VARĪTĒM IĀĒD TIKAI TAS VIEN UN TIK VIEN. DĪVAINI, ES PIEKRĪTU, ACĪMREDZOT ES GRASOS SEVI NOBADINĀT LĪDZ NĀVEI.

*

NEVAIAG, NUBAR, LŪDZU, NESTĀSTI MAN SAVAS ŠAUSMĪGĀS FANTĀZIIAS UN PASAKI, KO TU DARI VAKAROS. VAI TU ATKAL RAKSTI DZEJU?

*

NĒ, BABA, ES SAVUS VAKARUS PAR DZEJU LAIKAM NESAUKTU. KAD SAULE IR NORIETĒJUSI, ES TURPINU TREK-TERĒT ZĪDKOKA OGU RAKIJU, BET TAGAD JAU NO KOKA BLAŠĶES, KO ES ŅEMU LĪDZI UZ SANMARKO LAUKUMU, KUR, LIETUM SMIDZINOT, ES KLĪSTU PA MIGLĀ TĪTAJĀM IELĀM, VELTI MEKLĒDAMS KĀDU, KAM IEDOT VISMAZ

VIENU NO MANĀM BURTNĪCĀM.

*

VAI TU ATCERIES, KA JĀUZLIEK CEPURE, NUBAR? UN, LŪDZU, ŅEM LĪDZI ARĪ ŠALLI, KAUT VAI IEBĀZTU KABATĀ.

*

VAI PAT TO NE, BABA, VIŅIEM PAT NAV JĀŅEM BURTNĪCA. MAN JAU PIETIKTU AR MAZUMIŅU. VISPĀR ES BŪTU LAIMĪGS, JA KĀDS PIEKRISTU, KA ES PALASU PRIEKŠĀ.

*

LABI, NUBAR. ES PRIECĀIOS, KA TU VAKAROS, IEDAMS ĀRĀ, ŅEM LĪDZI ŠALLI.

*

UN VAI TAS IR PĀRĀK DAUDZ CERĒTS, BABA? IZLŪGTIES, LAI KĀDS UZ BRĪTIŅU APSTĀIAS UN UZZINA PILNĪGU PATIESĪBU PAR GRONKU? UN PILNĪGU PATIESĪBU PAR NEĢĒLĪBĀM, KO TUR PASTRĀDĀļA ZEMISKS UN NEIEDOMĀJAMI EGOISTISKS AFGĀNIS, TIK NICINĀMS SUBJEKTS, KA ALBĀNIJAS TIESA VIŅU OFICIĀLI NOSAUCA PAR TO DERDZĪGO ĀRZEMNIEKU?

*

LŪDZU, NUBAR, NEESI TIK NEIECIETĪGS PRET ĀRZEMNIEKIEM. ES DZĪVĒ ESMU PAZINUSI TIKAI VIENU CILVĒKU

NO AFGANISTĀNAS, PRINCESI, KAS PIRMS DAUDZIEM GADIEM PIE MUMS CIEMOJĀS, UN VIŅA BIIA BEZGALA JAUKA SIEVIETE.

*

NĒ, BABA, KAS TO BŪTU DOMĀJIS, BET ACĪMREDZOT TAS IR PĀRĀK DAUDZ CERĒTS. ACĪMREDZOT ZEMES VIRSŪ NAV NEVIENAS DZĪVAS DVĒSELES, KAS VĒLĒTOS UZKLAUSĪT PILNĪGU PATIESĪBU PAR AA.

*

VAI TAS IR VĀRDS, NUBAR&gt; NOSŪTOT GADĪJĀS KĻŪME, VAI

ES KAUT KO NEESMU SAPRATUSI?

*

TAS IR SAĪSINĀJUMS, BABA, UN IR DAŽI TĀDI IUKUŠIE, KAS PAT MĒĢINĀTU APGALVOT, KA TAS NOZĪMĒ ALBĀŅU-AFGĀŅU SVĒTĀ FALANGA, SALTI MELI. TĀ NEKRIETNĀ ORGANIZĀCIJA JAU NO PIRMSĀKUMIEM PATIESĪBĀ BIJA ABSOLŪTI AFGĀNIS KĀ SVĒTĀ FALANGA, SVEŠZEMNIEKU TRAKUMSĒRGA UN SVEŠZEMNIEKU SAZVĒRESTĪBA, KURAS NOLŪKS BIJA AR VILTU PIESPIEST NEVAINĪGUS ALBĀŅU LAUKU ZĒNUS VEIKT NEĶĪTRAS AFGĀŅU IZRĪCĪBAS. VAI TU ESI DZIRDĒJUSI TO AFGĀŅU TEICIENU PAR SIEVIETĒM, ZĒNIEM UN KAZĀM, TIEŠI TĀDĀ SECĪBĀ?

*

LŪDZU, NUBAR ES NEGRIBU DZIRDĒT NE PAR KĀDĀM SAZVĒRESTĪBĀM.

*

BET, BABA, VAI TAD TU NESAPROTI, KO ES GRIBU PATEIKT? KAD ES PA VAKARIEM LIETŪ UN MIGLĀ IZNĀKU TAJĀ MILZĪGAIĀ LAUKUMĀ UN AUGU NAKTI STAIGĀJU

TAM APKĀRT, MANI NECIENĪGI IGNORĒ UN PAT TRENC PROM, IT KĀ ES BŪTU KAUT KĀDS PRETEKLIS. UN ES MIRSTU BADĀ, UN MANAS ACIS REDZ ARVIEN SLIKTĀK, UN PIEDEVĀM MANI VĒL NOVĀRDZINA TĀ PATI VECĀ SAINDĒŠANĀS AR DZĪVSUDRABU. TĀ NU TU SAPROTI, KA MANA DZĪVE IR GANDRĪZ IZPOSTĪTA DERDZĪGA ĀRZEMNIEKA DĒĻ, TIEŠI VIŅŠ IR PIE VISA VAINĪGS, UN TĀ IR PILNĪGA PATIESĪBA. MANĀS BURTNĪCĀS TAS SKAIDRI UN GAIŠI UZRAKSTĪTS.

IEEJ KARSTĀ VANNĀ, NUBAR. KĀRTĪGI IZGULIES, UN RĪT

VISS JAU IZSKATĪSIES LABĀK.

Stāstīt Sofijai patiesību? Pilnīgi izslēgts. Nekādā gadījumā nedrīkst godīgi pateikt, ko viņš dara Venēcijā. Atlika turpināt sadzejot izdomātas nodarbes un saņemt Sofijas raizīgās atbildes. Telegrāfiskajai sarakstei, liekas, nekad nebūs gala.

ES APMEKLĒJU PILIS, BABA, PĒTU VERONĒZES DARBUS.

TU SKAIDRI ZINI, NUBAR&gt; NEBIJU PAMANĪJUSI, KA TEVI AIZRAUI MĀKSLA. KAS NOTICIS AR DZĪVSUDRABU?

UN VĒL ES APMEKLĒJU MUZEJUS, BABA, VEICU PĒTĪIUMU PAR JŪRAS KUNDZĪBAS UZPLAUKUMU UN PAGRIMUMU VIDUSJŪRAS BASEINĀ.

PAR JŪRAS KUNDZĪBU MAN PRIEKS, NUBAR, BET VAI TU DZER MINERĀLŪDENI, LAI TAS TEV ATVIEGLO GĀZES?

*

MINERĀLŪDENS LIELISKS, BABA. GĀZES SAVALDĪTAS.

*

ES ĻOTI PRIECĀJOS, NUBAR. UN TU VARI APSOLĪT, KA ĒD, KĀ NĀKAS? KĀRTĪGU ZIVS VAI TEĻA GAĻAS PORCIIU VISMAZ REIZI DIENĀ? NE TIKAI NEVĀRĪTUS DĀRZEŅUS UN

TO ŠAUSMĪGO MAIZI NO VESELIEM GRAUDIEM?

*

ŠAI ITĀĻU GARDUMU PĀRPILNĪBĀ, BABA, ES MAIZEI NO VESELIEM GRAUDIEM JAU MĒNEŠIEM NEESMU PIESKĀRIES, UN PAR TO TU VARI BŪT DROŠA.

*

VAI TU SKAIDRI ZINI, NUBAR'

*

CAURCAURĒM. STARP CITU, BABA, NESEN SĀKĀS MEŽACŪKAS GAĻAS SEZONA, UN ES IAU ESMU PIEŅĒMIES SVARĀ PAR DIVDESMIT MĀRCIŅĀM.

*

BRĪNIŠĶĪGI, NUBAR, TĀPAT TURPINI.

*

KATRĀ ZIŅĀ, BABA, NOTEIKTI TURPINĀŠU. ES ESMU RESNS UN NOBAROIIES, UN VISS IR IDEĀLI, TĀDĒĻ NU

JAU LAIKAM PIETIKS. VISU LABU.

*

TIKAI NEDUSMOJIES, NUBAR, BET MEŽACŪKAS GAĻA IR ĻOTI SĀTĪGA, UN MAN VIENKĀRŠI JĀZINA. VAI TEV VĒDERS IZIET REGULĀRI? TELEGRAFĒ TIKAI IĀ VAI NĒ.

*

JĀ.

*

PASAKAINI. LAI TEV JAUKA SESTDIENA.

Taču sestdien no Sofijas pienāca atkal jaunas satrauktas telegrammas. Saprotams, ja Nubars būtu paziņojis, ka viņš Venēcijā apprecējies un viņam piedzimis dēls, Sofija mitētos telegrafet. Bet tad vecāmāte tūdaļ mestos uz Venēciju, lai iepazītos ar viņa sievu un redzētu dēliņu, un atklātu, ka izbiedētā sieva viņu nav redzējusi kopš kāzu nakts, kad Nubars, spēdams domāt tikai par nesenajiem notikumiem, kuru dēļ bija aizbēdzis no Albānijas, pēkšņi bija savai jaunajai sievai sācis penterēt nebeidzamās AA runas, kuras bija pieradis sacīt Gronkā, gluži nevietā gvelzis par AA rituāliem, vālēm un disciplīnu, nonācis pat tik tālu, ka visai rūpīgi aprakstījis mundierus, kurus viņš bija AA izgudrojis, un tai brīdī jaunā sieviete pārbīlī bija viņu pametusi uz līdzenas vietas, kliegdama, ka nemūžam ar viņu nerunās, un aizbēgusi pie tēva un mātes uz Venēcijas armēņu kvartālu un tur ari, kad bija pienācis laiks, laida pasaulē dēlu Mēklenburgu.

Tādēļ, gluži dabiski, Nubars neuzdrošinājās Sofijai ieminēties par savām laulībām un dēlu. Neatzinās ari, ka kopš ierašanās Venēcijā ir bīstami degradējies, jo sevišķi pēc tam, kad apmetās savā drūmajā palaco pie Lielā kanāla.

Ka viņš savā palaco patiesībā lēni mirst badā, kamēr viņam apkārt ņemas bars nevaldāmu un nolaidīgu kalpu, kuri ik nedēļu pamanās saņemt algu par arvien jauniem radiniekiem, lai viņu vēl pamatīgāk aplaupītu. Kuri sākumā zaga vienkāršas lietas, piemēram, gleznas un galda piederumus, bet drīz bija sākuši bezkaunīgi iztīrīt veselas istabas, un galu galā visā pilī vairs nekas nebija palicis, vien pāris mēbeles viņa guļamistabā.

Šī neciešamā uzvedība, ko atļāvās zaglīgie kalpi. Pamanījuši, cik ļoti viņš ir nodevies savām uzmācīgajām fantāzijām, tie pēdējā laikā bija kļuvuši tik pārdroši, ka sāka plēst nost sienas, lai tiktu klāt pie elektrības vadiem un vara caurulēm, ka tikai kaut kas, ko var par smiekla naudu pārdot kontinentā.

Nav cauruļu. Pat to vairs nav. Nubars jau mēnesi bija spiests pa naktīm kafejnīcās, pa kurām viņš vazājās, zagt puķu podus, ko viņš slēpa guļamistabas skapī, lai no rīta būtu vismaz kaut kāds naktspods.

Migla. Venēcijas ziemas aukstā migla kož līdz kaulam, Nubars līdz ar sapņu pilsētu slīd prom jūrā, maldās bezkrastu sapņu paisuma lietū un vīslā, slēpjas gultā savā tukšajā pilī, sarāvies kā embrijs, trīc drēgnā decembra rītā.

Nubars salēcās. Viens no augstajiem guļamistabas logiem sāka plaisāt, saplīsa, gāzās viņam virsū: acīmredzot rāmis bija kļuvis vaļīgs, kad viņa kalpu banda pa nakti bija nokalusi no pils sienas vērtīgu karnīzi.

Nubars drebēja pie visām miesām, stikli šķindēdami bira gultā. Kad lausku krusa bija pārskrējusi, viņš pabāza galvu no segām. Pa robaino caurumu istabā vēlās miglas mutuļi, un tiem līdzi visu pārņēma ledains drēgnums.

Migla, embrija pozā. Nubaram bija nelabi. Viņa ziemas sapņi pārvērtās murgos. Drīz migla guļamistabā būs tik bieza, ka viņš vairs neredzēs kamīnu pie pretējās sienas. Vajadzēja bēgt no šīs istabas, kamēr tas vēl bija izdarāms, kamēr migla, kas vēlās pa logu, nebija visu aprijusi un ieslodzījusi viņu gultā uz visu atlikušo ziemu. Viņš ar neiedomājamām pūlēm nometa segas.

Kails. Viņš nebija to pamanījis. Nav brīnums, ka tik auksti. Viņš taustīdamies devās turp, kur vajadzēja būt kumodei.

Tās nebija. Kalpi pa nakti būs aizstiepuši, lai iztirgotu viņa kreklus un zeķes. Taustīdamies gar sienu, viņš devās uz skapja pusi.

Tukšs. Skapī nebija nekā, vien pūžņainu puķupodu grēdas. Ari viņa uzvalki, apavi un mēteļi bija aiznesti prom, lai pārdotu. Viņš nometās četrrāpus, lai meklētu drēbes, kurās no rīta bija atgriezies, taču, norā-pojis tikai pāris soļu, sagrieza īkšķi. Viņš iebāza asiņojošo īkšķi mutē. Visur bija stikli no saplīsušā loga. Drēbes būs jāatrod kur citur.

Un tā 1933. gada 21. decembrī ap pulksten desmitiem no rīta kails Nubars Vallenšteins, Vidējo Austrumu lielākās naftas koncesijas vienīgais mantinieks, sūkādams īkšķi un drebēdams pie visām miesām, izgāja no savas plašās Venēcijas pils guļamistabas, kur bija čurnējis, saritinājies embrija pozā, un sāka iet pa otrā stāva gaiteni, meklēdams drēbes, ko valkāt šai dienā, kas kļūs par garāko dienu viņa mūžā; viņam padusē bija kaudze nesakarīgu, neiedomājami pretrunīgu dienasgrāmatu ar nosaukumu Puika.

Gaitenī bija tumšs, lustras bija aizvāktas jau pirms daudziem mēnešiem. Sūkādams īkšķi, Nubars piesardzīgi lavījās gar sienu. Viņam aiz muguras gaitenī iespaidīgos mutuļos izplūda migla no guļamistabas.

Migla. Priekšā pa kreisi vārgi spīdēja dzeltena gaismiņa; tur kādreiz bija mūzikas salons. Nubars uz pirkstgaliem piezagās un palūrēja gar aplodu.

Kādi desmit kalpi un viņu radagabali bizoja pa istabu ar lāpām un smagiem laužņiem rokās, skaļi strīdēdamies, kurš turēs lāpas un kurš strādās ar laužņiem, lai izceltu marmora grīdas plāksnes.

Viens no sievišķiem pie durvīm bija atstājis vecas, brūnas galošas. Nubars tajās iekāpa. Galošas bija saplēstas un viņa mazajām pēdām daudz par lielu, vismaz divreiz par lielu, tomēr iet pa gumiju būs patīkamāk nekā basām kājām pa aukstu marmora grīdu.

Nubars šļūca tālāk, lēni virzīdamies prom no dzeltenās gaismiņas, kas jau tagad šķita blāvāka. Pēkšņi demolētāji mūzikas salonā izplūda kaislīgos itāļu lāstos: viņi nemitīgi uzskrēja cits citam virsū un gāza cits citu no kājām, neredzēdami, ko dara, jo no gaiteņa plūda biezas miglas mutuļi.

Kaut kur pa to ņiguņegu atskanēja kliedziens, pēc tam citāds kliedziens, un tad vēl trešais. Ar laužņiem tika dauzīts kaut kas ciets, skanēja pamatīgi būkšķi. Viņi tur pārsit galvas? Saplēsušies par laupījumu? Lai tikai plēšas, tā šiem zagļiem ari vajag. Nubars sūkāja īkšķi un smiekuļoja. Pie-slēpoja pie lepnajām kāpnēm; tur sienā izsistā caurumā bija iebāzta lāpa.

Viņš izvilka lāpu un nopētīja pirkstu. Joprojām mazliet tecēja asinis. Viņš atkal iebāza pirkstu mutē un, pie iekritušajām krūtīm cieši piespiedis Puikas sējumus, šļūceniski rāpās lejā uz lielo vestibilu.

Visās malās nekārtība. Sienās caurumi, grīdās bedres. Kaktos līpinā-jās uguns: tur bija kaudzēm pūstošu aizkostas maizes riecienu un apgrauztu kaulu, vizēja apkrimstu vistu skeleti, smirdēja salami papīriņi, spīdēja saburnītas olīveļļas bundžas, veseli kalni cietu pastas mudžekļu; to visu viņa kalpi bija atstājuši ap ugunskuriem, kurus steigā sakūra un pameta savos postnešu klejojumos pa pili.

Satrakojušies vestgoti, nodomāja Nubars. Sirotāji ostgoti. Muļķi. Vai viņi tiešām nejēdz, ka, aplaupīdami viņu, tie aplaupa visas Rietumu civilizācijas pamatus? Idioti. Kad viņi beidzot kaut ko iemācīsies?

Piesardzīgi mezdams līkumu ap gruzdošajiem uguskuriem, Nubars cauri vientulīgajai, izdegušajai savannai, kur agrāk atradās bibliotēka, virzījās uz plašo, izpostīto telpu, kas reiz bija viesistaba.

Trakie mežoņi, viņš norūca, šļūkdams tālāk; viņa ceļamērķis bija virtuves kambarītis, kur virēji reiz pārģērbās, ķerdamies pie saviem pienākumiem: pirms daudziem mēnešiem, kad tā vēl notika. Viņš cerēja, ka tur varētu būt palikušas kādas drēbes, taču, pēdīgi nonācis kambarītī, kas tagad bija dubļaina ala, ap kuras ieeju mētājās kaut kādas lauskas un kauli, viņš atrada tikai dažus apakšveļas gabalus, kas tur karājās uz vadža, sieviešu apakšveļu, nenormāli lielu pat pēc itāļu strādnieku šķiras standartiem.

Sieviešu apakšveļa. Nenormāla. Nubars pacilāja milzīgos, mitros priekšmetus, viss bija appelējis. Acīmredzot karājas te jau mēnešiem ilgi, vismaz kopš iepriekšējā pavasara lietiem. Taču kaut kas bija jāvelk mugurā.

Gigantisku brūnu zeķu pāris, tik lielas, ka zeķu vietā viņš tās nevarēja izmantot. Kā šalli? Nubars tina un tina zeķes ap kaklu, un tā ieguva biezu šalli.

Gigantiskas brūnas apakšbikses. Nubars tajās iekāpa un saprata, ka šis apģērba gabals viņam sniedzas līdz padusēm. Viņš viņķelēja apakšbikses sev apkārt, siedams mezglus, aptina trīs vai četras reizes un sasēja vismaz divdesmit mezglus, tad tās vairs nešļuka nost. Iebāza mutē īkšķi un sāka pētīt nākamo apģērba gabalu.

Milzīga brūna auduma korsete, ar stīpām. Arī korseti viņam apkārt varēja aptīt trīs vai četras reizes. Nubars pārmeta auklas pāri pleciem un

sasēja zem padusēm. Korsete sniedzās līdz ceļgaliem un bija patīkami silta. Solīšus vajadzēja spert mazus un klīrigus, bet tas nav galvenais. Maziem un klīrīgiem solīšiem bija jāiet jebkurā gadījumā, jo viņš nespēja pacelt lielās, brūnās galošas, tikai pa drusciņai stumt tās uz priekšu.

Brūna auduma krūšturis, kausiņos droši pietiktu vietas vīrieša gal vai. Nubars smiekuļoja.

Kāpēc ne? Viņam sāpēja ausis no drēgnās miglas, kas viņam bija sekojusi no guļamistabas. Necaurredzama migla. Drīz tā būs tik bieza, ka arī pirmajā stāvā vairs neko nevarēs redzēt.

Nubars uzvilka vienu krūštura kausiņu galvā un, ērti pārvilcis pāl ausīm, ar lenci sasēja zem zoda. Puse krūštura tagad bija silta cepurīte, bet otra puse karājās uz muguras kā ietilpīga mugursoma.

Kāpēc ne? Nubars domāja. Krūštura apakšējās daļas lenci viņš piesēja pie kādas korsetes cilpas, lai mugursoma staigājot turētos taisni un tajā noglabātais neizkristu.

Taisni. Nubars iepeldēja pieliekamajā kambarī un izvilka savu koka blašķi, ko viņš slēpa aiz salauzta ratu riteņa. Pēc tam pielēja to ar zīd-koka ogu rakiju no balona, kuru viņš slēpa aiz pussatrūdējušas aitas, kas izskatījās kā nogalināta rituāliem mērķiem.

Barbari. Ar tādiem jāuzmanās. No šiem sirotāju bariem jāslēpj viss, kas vērtīgs. Uzmanību. Tuvojās balsis. Apgaita?

Nubars piespiedās pie pieliekamā kambara sienas un, aizturējis elpu, stāvēja, kamēr kalpu postīšanas brigāde izbrāzās cauri virtuvei, skaļi sasaucoties; pēc visa spriežot, tie nāca no ēdamzāles puses, stiepdami kaut ko garu un smagu, iespējams siju, un devās uz sētaspuses durvīm. Bļau-rigā banda pagāja garām nieka pāris jardu attālumā, taču Nubars, pe-lēkbrūns un nekustīgs, biezajā miglā palika nepamanīts.

Ielicis blašķi savā mugursomā, viņš iegāja trauku mazgātavā, un tur viņu gaidīja rīta lieliskākais atradums: pie izdzisušiem ugunskura pelniem uz kārts kā mežazvēra āda bija uzsprausti gari, nospeķoti rītasvārki; nav šaubu, tos bija atstājis kāds sievišķis, kas padaban demolēja citu pils daļu. Nubars tos noķeksēja un atklāja, ka rītasvārki ir smalks apģērba gabals, bāli violetā tonī ar lielu, adokāmu apkakli, tā, gadu gadiem knibināta un zīžļāta, bija brinum mīksta. Nospeķotajiem bāli violetajiem ritasvārkiem bija pa lielai kabatai uz katra sāna un vēl viena kabatiņa uz krūtīm.

Gari, silti un nospeķoti, kas aukstā ziemas dienā var būt labāks? Nu-bars sāka rakņāties pa kabatām, kazi, gadīsies vēl kāds atradums.

Liela, brūngana lupata, stīva no, pēc visa spriežot, sakaltušām asinīm. Nubars aizvēra acis un paostīja. Jēla zirggaļa, šis aroms ne ar ko nebija sajaucams. Lupatā bijusi ietīta jēla zirggaļa.

Droši vien zem segliem atstiepis kāds tatāru jātnieks, mežonīgos auļos traukdamies no Vidusāzijas stepēm, zirga sviedri un jātnieka svars jēlo gaļu iekonservē, un tatārs vakarā var noplēst ēdamu gabalu. Barbari. Preteklība.

Gandrīz pilna Maķedonijas "ekstru" paciņa un sērkociņu kastīte. Lūpukrāsas tūbiņa un vaigu sārtuma bundžiņa.

Viens auskars ar apaļu neīsta lazurita piekariņu. Trīs monētas pa vienai lirai.

Medaljons ar Musolīni seju vienā pusē un Svēto Dievmāti otrā.

Barbari. Mežoņu laupījums. Nubars salika visu atpakaļ kabatās, paturēdams vien stīvo asiņaino lupatu. To viņš vēlreiz paostīja, izšņauca tajā degunu un iemeta mugursomā, lai būtu vieglāk sadabūt. Pēc tam uzvilka rītasvārkus un nolēma, ka tie patiešām ir lieliski, lepns apģērba gabals, kas vilkās viņam nopakaļ kā līgavas kleita vai pat kā valdnieces tērps kronēšanas dienā.

Nubars nosmiekuļoja. Svinīgi pastaigāja pa virtuvi, ar augstprātīgu vīpsnu noskatīdamies uz saviem apbrīnas pārņemtajiem iedomātajiem pavalstniekiem. Pie durvīm apstājās, atkorķēja blašķi un iedzēra pamatīgu sveloti stiprās rakijas malku, un tas viņu tūdaļ spēcināja. Viltīgi piemiedzis acis, viņš gar durvju aplodu ielūrēja gaiteņa miglaini vālainajā tumsā.

Nokāpšana pazemē? Vai pienācis laiks pilnīgai patiesībai?

Jā, tas bridis bija pienācis, un Nubars bija gatavs. Lai barbari plēšas, cik jaudādami, viņu pūliņus gaida neveiksme; civilizācija izdzīvos.

Šī doma viņam ienāca prātā, liekot galvā milzīgo krūšturi, precīzi tajā brīdī, kad viņš uzmauca kausiņu un pārvērta to par filozofa benīti. Spožs plāns, kā padarīt nebijušas visas šī mēneša neveiksmes, pazemīgo un veltīgo klaiņošanu pa nakti, pūloties uztiept Puiku, ņirdzīgiem svešiniekiem lietū un miglā Sanmarko laukumā.

Jau gandrīz gadu palaco dziļākajā pagrabā krājās Urānistu izlūkošanas aģentūras ziņojumi, kas regulāri pienāca no Vidējiem Austrumiem un tika glabāti saskaņā ar reizi un uz visiem laikiem dotiem norādījumiem. Šā gada laikā Nubars bija pārāk aizņemts ar pūliņiem iešmu-gulēt Puiku un iegriezdes pagrabā viņam nebija vaļas, taču viņš zināja, ka šajos ziņojumos būs visaptveroša atskaite par pokeru, kas tika spēlēts Jeruzālemē.

Un, galvenais, tur visos sīkumos būs aprakstīts, ko pa šo gadu sastrādājuši trīs lielie ļaundari un deģenerāti, Liecinieks, Šondi un O'Sali-vans Bīrs, kuri tīkoja sagrābt savās rokās varu pār Jeruzālemi, lai liegtu viņam saņemt viņa likumīgo mantojumu, Sīnāja bībeles oriģinālu, ko pirms simt gadiem atklāja viņa vectēvs un pats arī noraka Jeruzālemē šo filozofu akmeni, kas Nubaram nodrošinās nemirstību, kolīdz būs nonācis viņa īpašumā.

Kādus jaunus, neģēlīgus nodomus, kādas velnišķīgas sazvērestības pret viņu šie melnie tēli ir perinājuši? Nubars to noskaidros. Un tad viņš dos pavēli, ar kuru divpadsmit gadu ilgajai sātaniskajai spēlei tiks pielikts punkts un visi trīs tiks iznīcināti uz laiku laikiem.

Beidzot būs kārtība, nelokāma disciplīna un pareiza pieradināšana pie podiņa, absolūta vara. Viņš kļūs brīvs no Gronkas sapņiem un atmiņām, no izmisīgiem mēģinājumiem panākt, lai kāds, kaut viens cilvēks, uztver Puiku nopietni. Tas viss jau bija pagātne. Viņš ar savu gribu Venēcijas ziemas miglā paveiks to, kas ir jāpaveic. Izdarīs to, kas jāizdara, lai izbeigtu Lielo Jeruzālemes pokera afēru. Cīnīsies pret šiem nelgām totālā karā, un tad tie redzēs, pie kā noved nepaklausība, iemācīsies, ko nozīmē pilnīga patiesība, viņa valdīšana, kas ilgs tūkstoš gadu.

Nubara smaids sariezās un kļuva par smīnu. Apstājies spoguļa priekšā, viņš pacēla lāpu un atzinīgi nopētīja savu attēlu.

Korsete, krūšturis, apakšbikses un zeķes, silti, nospeķoti rītasvārki, viss daudz par lielu, viss biezs un pamatīgs. Masīva etīde brūnā, vieglītēm ietonēta ar bāli violetu.

Joprojām greizi smīnēdams, pasitis padusē Puikas burtnīcas, viņš laidās uz priekšu un pa gaiteni klusītēm slīdēja turp, kur atradās pagraba durvis.

Divdesmit pakāpieni lejup. Nubars atvēra durvis kāpņu lejgalā un, nokāpis vēl trīsdesmit pakāpienus, apstājās laukumiņā. Iz dziļumiem nāca blāva gaisma. Viņš pagriezās un, uzmanīgi skatīdamies uz kājām, sāka pievārēt pēdējos četrdesmit pakāpienus.

Jau gandrīz pašā galā izdevās saviedēt, kas tur lejā notiek. Livrejots vīrietis rakās ar cērti un lāpstu: viens no viņa sulaiņiem Dženovas jūrnieka izloksnē purpināja par slepeniem dārgumiem, kurus bagāti ārzemnieki mūždien norok visdziļākajos pagrabos.

Pāķu cūka, Nubars nodomāja. Šis barbars nespēj ne iedomāties, ka šai pagrabā dārgumi atrodami nevis zemē, bet Urānistu izlūkošanas aģen-J tūras ziņojumos.

Sulainis bija izcēlis vairākus bruģakmeņus, kas veidoja pagraba grīdu, un izracis bedri apmēram četru pēdu diametrā. Šobrīd viņš stāvēja bedrē līdz vidum un sparīgi kalās dziļāk mālā. Bedrei blakus mētājās sulaiņa zilā atlasa fraka. Uz frakas zeltītās treses pilēja vasks no māla kaudzē iebakstītās sveces, un, redzēdams tik necienīgu izturēšanos pret zelta tresi, Nubars uzreiz pārskaitās. Viņš piecirta kāju un izaicinoši iekliedzās; vienmēr un visur pār civilizācijas apgānītājiem nāca viņa dusmība, šaurajā pagrabā viņa balss skanēja pagalam ķēmīgi.

Ārā, pāķu cūka. Ārā, tu neradījums.

Sulainis apcirtās. Tam mute palika vaļā. Nubars milzīgajās, nekustīgajās galošās lēni līgojās, viņa garie, nospeķotie rītasvārki aiz dusmām kratījās, krūšturis viņam galvā niknumā trīcēja.

Sulainis iebrēcās un pārbīlī izlēca no bedres. Viņš kā bulta uzšāvās pa kāpnēm, iemetās virtuvē, kur izlēca pa logu un nogāzās tumšajā ūdenī

pie pils; tur viņš sapinās gausajā kanalizācijas straumē, kas necaurredzamās miglas aizsegā izplūda Lielajā kanālā.

Nubars apstājās kāpņu pakājē un paskatījās apkārt, ieraudzītais viņu apstulbināja. Pagrabs bija pilnīgi pieslānīts ar kārtīgi sakrautiem papīru žūkšņiem, mapēm un kartotēkas kastēm: septiņus mēnešus nelasītajiem Urānistu izlūkošanas aģentūras ziņojumiem.

Kaut kas vienreizējs, Nubars domāja, lūkodamies uz simt tūkstoš ziņojumiem, uz šiem savākto ziņu masīviem, pirmo reizi apjauzdams, cik ražīgi patiesībā strādā viņa izlūkdienests.

Nubars piešļūkāja pie sulaiņa rakuma un iesprauda lāpu mālos. Nogāza vairākas ziņojumu grēdas un uztaisīja sev papīru zvilni. Salocītā sulaiņa fraka noderēja par paroceni. Viņš iedzēra zīdkoka ogu rakiju, nepacietībā nejauši nokozdams gabaliņu kakliņa, taču, pat nepamanīdams, ka viņam mutē ir koka kripucis, sakošļāja to un norija līdz ar rakiju. Tad ērti ierīkojās uz papīru zviļņa, ērti savilka ap kājām nospeķoto rita-svārku stērbeles un, aizdedzinājis Maķedonijas "ekstra", dziļi ievilka dūmu.

Uz deguna uzpilēja ūdens. Viņš to nolaizīja. Sālsūdens?

Nubars paskadjās uz griestiem. Aplēsa pagraba kāpņu augstumu un to divus virzienus, uz ziemeļiem un uz austrumiem, un to augšējo posmu, kas ari veda uz ziemeļiem. Atcerējās, kur pilī atrodas pagraba durvis un aprēķināja, cik tās ir tālu no piestātnes pils priekšā.

Nubars pasmaidīja. Nebija ne mazāko šaubu.

Urānistu izlūkošanas aģentūras arhīvs atradās tieši zem Lielā kanāla. Un šeit, apakš Lielā kanāla, viņš slepenībā izplānos Lielās Jeruzālemes pokera blēdības iznīcināšanu un spriedīs tiesu tās noziedzīgo dibinātāju trijotnei.

Nubars piemiedza acis.

Jeruzāleme, Svētā Pilsēta kalnienē, augstu pār tuksnešu klajumiem? Mūžīgā pilsēta, droša savos augstumos? Nē, viņi nekur nespruks, šie barbariskie bandīti. Kārtība, ierinda un pilnīga patiesība triumfēs, viņš atbrīvos Jeruzālemi un ņems, kas viņam pienākas.

Nubars nolaizīja no degungala vēl vienu sālsūdens lāsi. Apkārt neskatīdamies paņēma kādu ziņojumu un sāka lasīt.

©

Varbūt tajā zemūdens pagrabā vienkārši trūka gaisa, tomēr Nubaram ziņojums, ko viņš tagad lasīja, likās neparasti interesants, daudz labāks nekā vidusmēra UIA materiāli.

Par ko galu galā izrādīsies šis ziņojums, sākumā, bez šaubām nevarēja pat nojaust.

To bija iesniegusi par Jeruzālemes rajonu atbildīgā Nāves jūras pārvalde, kas atradās zināmā attālumā no Jeruzālemes: drošības apsvērumu dēļ tā bija izvietota Nāves jūras dienvidu piekrastē sēra un sāls nogulsnējumu vidū. Iecirknis bija ierīkots skārda būceņu pudurī, ko bija uzcēlusi nupat jau bankrotējusi derīgo izrakteņu ieguves kompānija. Būceņi bija labi paslēpti aiz milzīgiem sālsstabiem, kādu šai apvidū bija daudz, taču gandrīz visu gadu tajos bija neciešami karsti, un tādēļ varbūt liela daļa iecirkņa ziņojumu bija tik nesakarīgi.

Sākumā iecirkni, kas būtu atbildīgs par Jeruzālemi, bija domāts ierīkot Jērikā, taču Nubars personiski ieteica to pārcelt uz šīm Nāves jūras sēra atradnēm, lai cik tajās bija karsti. Viņu priecēja doma, ka vissvarīgākais UIA iecirknis ir iedēts zemākajā zemeslodes vietā, starp šiem groteskajiem ģeoloģiskajiem veidojumiem, kas, saskaņā ar vispārējo viedokli, bija Sodomas dabīgās drupas.

Nāves jūras pārvalde ziņojumam bija piešķīrusi grifu POTENCIĀLS URINŠ, kas nozīmēja, ka to rakstījis informants, kurš izrādījis pietiekami lielu iniciatīvu, ka varēja tikt uzskatīts par Mrānistu izlūkdienesta raākamo Aata darbinieku. Zem oficiālā nosaukuma bija apakšvirsraksts, pēc UIA standartiem neraksturīgi mīklains.

Iesniegts tikai kā palīgmateriāls, lai parādītu, ar kādām grūtībām Nāves jūras pārvalde saskaras, vācot svarīgu informāciju par Jeruzālemi, ņemot vērā, ka tā pilsēta kalna galā ir pagalam mītiska. Un jo sevišķi ņemot vērā, kāds skats mums paveras te, vietā, ko kādā ievērojamā literārā sacerējumā sauc par pasaules izkaltušo pīzdu. (Sis ļoti garais romāns, kas daudzās valstīs joprojām ir aizliegs kā piedauzīgs, vēsta par vienu vienīgu dienu 1904.gada jūnijā. Tā nekas, vai jums tā nešķiet? Zināms, mums te ir pārpārēm laika lasīt garus romānus.)

Nubars nošņācās. Vai viņa aģenti uzskata, ka saņem samaksu par garu romānu lasīšanu? Viņš nolēma uzreiz, tiklīdz būs izlasījis ziņojumu, nosūtīt uz Nāves jūras pārvaldi zibenstelegrammu.

VAI IŪS ESAT GALĪGI TRAKS? LAI NEBŪTU NEKĀDU RUNU PAR PĪZDĀM UN NESAPROTAMU ATSAUČU UZ LITERĀRIEM SACERĒJUMIEM. TURPMĀK IZKLĀSTIET TIKAI PATIESĪBU VAI RĒĶINIETIES AR TŪLĪTĒJU DISCIPLINĀRU SODU.

NUBARS

AUGSTĀKAIS VADONIS

Viņš lasīja tālāk.

Otrkārt, iesniegts, lai parādītu, cik grūti ir interesantu un mūsu mērķiem noderīgu informāciju par Jeruzālemi atsijāt no lēruma neinteresantu, nenozīmīgu sīkumu, kas vienmēr to ietver.

Un, vispēdīgi, iesniegts tāpēc, ka lasītājam, kura prātu neaizmigto aizspriedumi, tas liksies patiesi saistošs.

Prāts, ko neaizmiglo aizspriedumi? Nubara prātu neaizmigloja aizspriedumi, un iespēja palasīt kaut ko patiesi saistošu bija vilinoša, galu galā viņš daudzus mēnešus augām dienām bija vāļājies gultā un augām naktīm ložņājis apkārt, pūlēdamies panākt, lai kāds uztver nopietni Puiku.

Viņš pāršķīra lapu.

TIEŠI ROKĀS: Jeruzāleme Nāves jūras pārvaldei. DATUMS, kad iegūta informācija: 1933. g. augusts. DATUMS, kad informācija, nodota Pārvaldei: 1933. g. Visu svēto

diena. (Novilcināšanās ziņojuma uzrakstīšanai nepieciešamā laika dēļ.)

LAIKS, kad informācija iegūta: vairākas stundas ļoti karstā 1933.gada augusta dienā.

VIETA, kur informācija iegūta: Musulmaņu kvartāls, Vecpilsēta, Jeruzāleme.

PERSONA, no kuras informācija iegūta: vārds, rase un tautība nezināma. Vīrietis, kas ļeruzālemē ieradies svētceļojuma nolūkos. (Šie svētceļnieki taču visu laiku iet un nāk tūkstošiem vien, neviens nevar zināt, kas viņi tādi ir. Šis visu ziņojumu paliek anonīms, varētu nospriest, tāpēc, ka man neizdevās izdibināt, kas viņš ir. Bet vai tur neslēpjas kas vairāk? Vai nevarētu būt tā, ka viņam vajadzēja būt anonīmam, lai viņš varētu figurēt arhetipiska svētceļnieka, lomā? Un tādējādi viņš šajā stāstā simbolizē visus meklētājus, kas gadu tūkstošu gaitā tiekušies uz Jeruzālemi?

Nemaz nav sadomāts arguments, es teiktu, pagaidiet, līdz nonāksiet līdz samudžinātajiem apstākļiem, kas aprakstīti turpinājumā.)

PERIODS, ko uz ko attiecas šajā ziņojumā apkopotā informācija: no 930. g. pirms Kristus līdz 1933. g. augustam.

SĀKUMĀ dokumentācija (publiska).

VIDŪ stingri slepenas pārdomas (privātas)

UN PĒDĪGI pats galvenais: kas ir beigās. (Piezīme aģentiem, kas aizpildīs šo veidlapu. Tagad jūs esat nonākuši līdz sava ziņojuma kodolam, un, ielāgojiet, te nu jums ir jāraksta īsi un precīzi. Jūsu spēja lakoniski aprakstīt savu kodolu ir vienīgais iemesls, kādēļ kāds lasīs jūsu ziņojumu, ja kāds to vispār lasīs, un to UIA hierarhija nekādā gadījumā negarantē. Tādēļ nežēlīgi rezumējiet, vienā teikumā, vienkāršā valodā, lai visi varētu saprast. Ekstravaganta izrunāšanās varētu būt pieļaujama citur, ne šeit. Un tas pats attiecas uz knakstīšanos ap fantastiskām idejām vai rotaļāšanos ar tukšiem prātojumiem,

aizmaldoties pa ērmotiem blakusceļiem vai piestājot, lai izpētītu tumšus kaktus, uz to visu un vēl vairāk, faktiski, uz jebkādiem mākslinieciskiem paņēmieniem, kas citur sniecas ielavīties jūsu ziņojumos. Tā ir viena lieta, bet šeit ir pavisam kas cits, un mēs atkārtojam, lai te nekas tāds nenotiktu. Dodiet mums kodolu, šobrīd tas ir viss, kas vajadzīgs.

Labs ir, esam pie tā nonākuši, viss, vēlam veiksmi. Nosauciet vārdā savu devumu, sakiet, kādu vērtīgu ieguldījumu jūs šodien sniegsiet šai trakajai padarīšanai, ar kuru mēs visi nodarbojamies. Uz priekšu:) Kas patiesībā ir visi galvenie sazvērnieki, kuri slepenībā darbojušies Jeruzālemē šai ziņojumā aplūkotajā

laika periodā no 930. g. pirms Kristus līdz 1933. g. augustam ?

0

Pirmie oficiālie papīri, kas nonāca Nubara rokās, bija Jeruzālemes nodokļu pārvaldes dokumentu kopijas, uz kurām bija datumi no 1921. līdz 1933. gadam. Taču nebija nekādu norādījumu, kāda varētu būt šo dokumentu nozīme un par ko aprēķināti nodokļi.

Tālāk bija rēķini par Jeruzālemes telefonu un ūdeni tajos pašos gados, nepārprotami zagti, tiem sekoja kravas zīmes par lētas, toties izturīgas Čehijā ražotas suluspiedes piegādi; suluspiedes svira, trauks un sietiņš bija izņemami ērtākai pārvadāšanai un tīrīšanai.

Uz kravas zīmēm bija 1921. gada datumi, un ar to palīdzību varēja izsekot suluspiedes ceļam no fabrikas Prāgā, pa dzelzceļu līdz noliktavai pie Melnās jūras. Ar bulgāru divmastnieku parastas kravas sastāvā uz Konstantinopoli. Vezumā pa zemesceļiem uz Beirūtu, un ar grieķu kajīku gar piekrāsi līdz Jafai. No turienes pa dzelzceļu uz Jeruzālemi, suluspiedes galamērķis atradās tur.

Nubars uzlika pirkstu uz pēdējās kravas zīmes un brīdi lūkojās uz sava pagraba tumšajiem kaktiem.

Jeruzāleme. Sāk parādīties zināma shēma.

Viņš savilka zeķes ap kaklu ciešāk, lai nenosaltu, domīgi pakasījās un ķērās lasīt tālāk ziņojumu. Vairāk dokumentu nebija.

Nākamajā lapā bija rasējums, pēc visa spriežot, tajā bija attēlota mazītiņa telpa. Sienas nebija regulāras. Durvis, viens logs, lete un divi krēsli. Tai letes galā, kas atradās tuvāk durvīm, bija UIA emblēma, reizē ari debesu Urāna simbols. Viņpus durvīm laukumā, kurā bija ierakstīts iela, bija numurs 18 un bulta ar Zgalā. Mērogā blakus bultai bija norādīts pēdas un jardi.

Nubars ar īkšķi izmērīja telpu un noskaidroja, ka tā ir aptuveni astoņas pēdas gara un piecas pēdas plata, taču dziļumā sašaurinās līdz trim pēdām.

Viņš pāršķīra lapu. Tagad lappuses drošības apsvērumu dēļ bija numurētas.

1. no 407 lappusēm, ziņojums par Lielo Jeruzalemes pokera blēdību.

1.    lepr. lappusē redzamajā shēmā attēlota sulu tirgotava. Mana. Es spiežu sulu un pārdodu glāzēs, pēc pasūtījuma, un klienti lielākoties izdzer to turpat tirgotavā. Vecpilsētas pārdotavas bieži ir mazas, un tām ir dīvaina forma.

2.    Z nozīmē ziemeļi.

3.    18 nozīmē mājas numuru, kāds manai tirgotavai būtu, ja tā atrastos ielā un tai būtu numurs, bet tā neatrodas un numura nav, jo tā ir meklējama šaurā, aklā caurumā netālu no Musulmaņu kvartāla bazāra; telpu īresmaksa te ir tik maza, cik vien iespējams šajos mūros, kurus ap Vecpilsētu 1542. gadā uzbūvēja Suleimāns I.

Labi, domāja Nubars. Izsmeļošas ziņas un nemaldīga precizitāte, tāds bija moto, ko viņš UIA bija piešķīris jau 1921. gadā, kad vēl tik tikko sāka algot literārus aģentus, kuriem bija jāmeklē darbi, kurus sarakstījis dižais doktors un alķīmijas maģistrs Paracelss, īstajā vārdā Bombasts fon Hoenheims.

4.    Vasarā tirgošanās sokas diezgan knaši, ziemā tā gandrīz nenotiek, pārējos gadalaikos tā ir pusknaša, pusmiegaina.

5.    Uz austrumiem no manas tirgotavas aptuveni desmit jardu attālumā un šīs aklās ieliņas galā, atrodas ieeja divās velvētās telpās, kuru īpašnieks ir gados vecs vīrietis, kas uzdodas par bijušo senlietu tirgotāju. Šis gados vecais vīrietis valkā izbalējušu dzeltenu apmetni un aprūsējušu krustnešu bruņucepuri, staigā basām kājām un dēvējas par Hadžu Hārūnu.

Nubars vienā mirklī izsūca visu, kas vēl bija atlicis cigaretē, ievilkdams dūmu tik spēcīgi, ka apsvilināja gan pirkstus, gan muti. Aplaizīja lūpas un noelsās vien:

Hadža Hārūna pārdotava? Vieta, kur divpadsmit gadu notiek neģēlīgā pokera spēle? Nubars aizvēra acis, lai sakopotu domas. Dziļ ievilka elpu un lasīja tālāk.

6.    Mana klientūra sastāv gandrīz vienīgi no zemākajām šķirām, taču nepārstāv nevienu atsevišķu rasi, reliģiju vai pārliecību. Tomēr reizēm manā tirgotavā ierodas arī citu šķiru pārstāvji, visbiežāk tāpēc, ka ir apmaldījušies Vecpilsētā un nespēj no tās izkļūt, kā mēs visā drīzumā redzēsim.

Ak, tad redzēsim, Nubars aizdomīgi nodomāja.

7.    Apmeklētāji, liela daļa no tiem bagāti, kas visās diennakts stundās pastāvīgā straumē dodas uz Hadža Hārūna vāji apgaismoto valdījumu ar nolūku spēlēt pokeru, manā tirgotavā nesper kāju. Dodamies pie Hadža Hārūna, tie nereti nicīgi izsakās, ka tik netīrā pārdotavā kā manējā derdzas iegriezties. Toties, nākdami atpakaļ, aptīrīti līdz pēdējai vīlītei un apstulbuši, bez graša kabatā, tie visai bieži saļimst pār manu leti un diedelē, lai es tiem ieleju sulu uz krīta. Lūdzu? Tikai vienu glāzi? Vienu malciņu? Tikai nolaizīt sietiņu? Nē, es stingri atbildu, mans princips allaž ir bijis: naudu uz letes.

Teicami, domāja Nubars. Lietišķi un saprātīgi. Kāpēc vajadzētu kādu žēlot? Tas var novest vienīgi pie sabiedriskās kārtības sairuma, bet kārtība ir augstāka par visu.

Taisnību sakot, Nubaram sāka patikt šis informators un viņa caur-uncaur taisnprātīgā attieksme pret lietām. Nav brīnums, ka Nāves jūras pārvalde bija piemērojusi viņam grifu POTENCIĀLS URINŠ. Tāds viņš nudien bija. Nubars sacerēja vēl vienu telegrammu, ko vajadzēs nosūtīt, tiklīdz viņš būs izlasījis ziņojumu.

ZIBENSTELEGRAMMA, STEIDZAMI. VISIEM BRAVO. MŪSU CILVĒKS VECPILSĒTAS SULU TIRGOTAVĀ IR LABĀKAIS POTENCIĀLAIS URINŠ, KĀDS MUMS DAUDZU GADU LAIKĀ BIJIS. AR ŠO JŪS TIEKAT PILNVAROTI NEKAVĒJOTIES PAAUGSTINĀT VIŅU PAR ŠTATA DARBINIEKU AR PIENĀCĪGU MEDICĪNISKO APDROŠINĀŠANU UN PENSIJU. PAVĒL

NUBARS, VADONIS, FELDMARŠALS, AUGSTĀKAIS KOMANDĒJOŠAIS ĢENERĀLISIMUSS

Nubars pasmaidīja. Bija apmierināts ar sevi. Labi. Viņš lasīja tālāk.

8.    Man nav telefona. Pievienotie telefona rēķini ir par telefonu tuvīnā kafijas dzertuvē, no kuras es pēdējo divpadsmit gadu laikā jeb kopš ierašanās Jeruzalemē esmu risinājis visas savas privātās un darba sarunas.

9.    Es divpadsmit gadu neesmu maksājis nodokļus savu trūcīgo ienākumu dēļ, un man ir izdevies par šo ieliņu atbildīgo nodokļu inspektoru piekukuļot ar granātābolu sulu par brīvu. Tādēļ pievienotie nodokļu dokumenti un rēķini par ūdeni attiecas uz to pašu kafejnīcu, un es tos esmu te iekļāvis tādēļ, ka UIA informatoram augstākā vērtība ir izsmeļošas ziņas un nemaldīga precizitāte.

Ideāli, domaja Nubars. Var jau but, ka neizmērojamas summas, ko aprija UIA, tomēr nebija pilnīgi zemē nomestas.

10.    Šajos divpadsmit gados, kopš esmu atvēris sulu tirgotavu, gra-nātābolu sula ir tikusi pieprasīta vairāk nekā apelsīnu sula, tomēr starpība nav liela. Pirms ierašanās Jeruzālemē es neilgu laiku strādāju Damaskā un ilgāku laiku Bagdādē. Abās šajās pilsētās es biju pašnodarbināts krēpu analīzes laborants.

11.    UIA simbols, kas manas tirgotavas shēmā redzams uz letes, norāda, kur atrodas mana importa suluspiede.

Teicama izpratne par sīku detaļu nozīmi, Nubars domāja, izlasījis pēdējās rindas šajā lappusē. Viņš savilka benīd ciešāk, lai ausis nesapūstu aukstie caurvēji, kas pēc patikas plosījās pa pagrabu. Varbūt pienācis laiks nelielam atspirdzinājumam? Kāpēc ne?

Viņš izņēma no mugursomas blašķi un dzēra, juzdams, kā dzīslās izplatās zīdkoka ogu rakijas siltums, un izklaidīgi knibinādams blašķes kakliņa atliekas. Informatora metodiskais domu gājiens viņu bija pilnīgi pārņēmis savā varā. Ziņojums bija secīgs un nenoliedzami loģisks, un viņš redzēja, ka informators ir gatavs veikt savu pienākumu: pateikt pilnīgu patiesību.

Nubars pakošļāja koka gabaliņu un norija to.

12.    Šeit es vēlētos apliecināt, ka vienmēr esmu uzskatījis UIA informatora pienākumu par vislielāko godu un esmu nesatricināmi pārliecināts, ka tikai UIA atrodas starp Jeruzālemi un galēju haosu. Bez UIA Jeruzālemi savā varā jau būtu sagrābuši trīs bēdīgi slavenie neģēļi, kas dēvējas par Liecinieku, Šondi un O'Sali-vanu Biru, t.i., Lāci, vai arī Lapsu, atkarībā no garastāvokļa un no tā, cik daudz viņš izdzēris un cik ilgs laiks pagājis, kopš viņš pēdējo reizi dzēris, un cik ilgs paies līdz nākamajai reizei.

13.    Jeruzāleme jāizglābj no šiem barbariem.

14.    To spēj vienīgi UIA un tās Augstākais Vadonis.

15.    Lai posts un bēdas pār mūsu ienaidniekiem.

16.    Es no jauna solos pašaizliedzīgi kalpot UIA un visupirms tās Augstākajam Vadonim.

17.    Augšminētā noslēgums.

18.    Ar šo notiek pāreja uz stāstījuma formu, lai tādējādi izklāsts būtu skaidrāks.

0

Nubars lasīja, nespedams atrauties.

Informators bija persietis, tā viņš paziņoja, un piederēja zoroas-triešu ticībai, par kuru, kā viņš pats atzina, šoslaikus vairs necik daudz nerunā. Viņš bija audzis tālā Persijas nostūri, kalniešu ciltī, un uzskatīja, ka viņam ir paveicies, jo viņš vispār bija piedzimis, tāpēc ka šo cilti deviņpadsmitā gadsimta sākumā gandrīz pilnībā bija izmērdējusi holeras epidēmija.

Tolaik tajos nomaļajos kalnos dzīvoja kāds svešzemju jaunskungs, kas bija iemīlējies meitenē no šīs cilts. Epidēmija bija sākusies tikai dažas nedēļas pēc tam, kad viņi bija iepazinušies, un meitene nomira ātrā nāvē. Jauneklis pēc tam bija pacietīgi kopis slimos, par savu veselību daudz nedomādams.

Šis leģendārais svešzemju kungs esot bijis septiņarpus pēdu garš. Izmeklējot slimniekus, viņš bija skatījies caur milzīgu lupu, tik lielu, ka viņa nekustīgā acs aiz tās bijusi divas collas plata. Pēc diagnozes noteikšanas viņš parakstījis zāles atbilstoši stundām, ko nolasīja no sava pārnēsājamā saulespulksteņa, nejēdzīgi smaga bronzas gnomona, ko viņš valkāja, apjoztu ap gurniem. Svešzemju kunga zināšanām par ārstnieciskām zālītēm nebija robežu, un bez viņa cilts būtu pilnībā izmirusi.

Nubars saknosījās. Nezkāpēc likās, ka viņš to jau ir dzirdējis. Vai vismaz kaut ko ļoti līdzīgu.

Kad epidēmija bija pāri, informators turpināja, svešzemju jaunskungs devās prom un tajā tālajā Persijas kalnu nostūri vairs netika redzēts. Gluži dabiski, dzīvajos palikušie cilts locekļi pateicībā sāka šo laipno un žēlīgo milzi godāt kā Ahūra Mazdu, galveno no zoroastriešu senā panteona labajiem dieviem, kurš savā sirds žēlastībā bija nācis un apmeties viņu kalnos, lai izglābtu viņus no tumsas un nāves spēkiem. Un tā kopš tā laika visi cilts locekļi bija dziļi ticīgi zoroastrieši. Šīs ziņas informators pievienoja, kā viņš pats norādīja, lai paskaidrotu savu neparasto reliģisko pārliecību, kas citādi šajā laikā un laikmetā varētu likties anahroniska un aizdomīga un vedinātu apšaubīt viņa piemērotību UIA štata darbinieka godam, jo pēc šī ziņojuma iesniegšanas jābeidzas viņa pārbaudes laikam un tiks izskatīta iespēja viņu paaugstināt par UIA štata darbinieku, kas dislocēts bīstamā teritorijā, Jeruzālemē, attiecīgi papildus algai, medicīniskajai apdrošināšanai un pensijai piešķirot viņam īpašu piemaksu par darbu paaugstinātas bīstamības apstākļos. Nubars nosmīkņāja. Papurināja galvu.

Kāds nekaunīgs savtīgums! Vai šī niecība, šis zoroastriskais sulas spiedējs, patiešām ir iedomājies, ka ar vienu īsu rindkopu varēs no pakalpīga informatora kļūt par pilntiesīgu UIA štata darbinieku? Vai viņš tiešām cer, ka Nubars ir tik viegli apmuļķojams, pat šeit, aukstajā, drēgnajā pagrabā apakš Lielā kanāla?

Viņš nošņācās. Nu nē, tik tālu mēs vēl neesam nonākuši. Kā jau ieradis, viņš prātā nosūtīja kārtējo zibenstelegrammu Nāves jūras pārvaldei.

VAI JŪS ESAT GALĪGI TRAKI? SAULE TAJĀ PASAULES IZKALTUŠAJĀ PĪZDĀ PAVISAM SACEPUSI JUMS SMADZENES? LAI ŠIM ZOROASTRIEŠU ŠARLATĀNAM NEBŪTU NEKĀDU, ATKĀRTOJU, NEKĀDU PAAUGSTINĀJUMU. PAR MEDICĪNISKO APDROŠINĀŠANU UN PENSIJU ŠIM LIEKĒDIM NEVAR BŪT NE RUNAS, UN NEKĀDU PIEMAKSU PAR DARBU BĪSTAMOS APSTĀKĻOS. MANIS PĒC VIŅŠ VAR ZUST KOKOS PIE ZUDUŠĀ GRIEĶA, UN LAI VIŅI ABI TUR SPĒLĒ PERSIEŠU KARUS AR GRIEĶIEM UN GRIEĶU KARUS AR PERSIEŠIEM. ES KATEGORISKI ATSAKOS PALIKT MUĻĶOS.

NUBARS

AUGSTĀKAIS VADONIS UN FELDMARŠALS, VISU KOMANDĒJOŠAIS ĢENERĀLISIMUSS

Tā jau bija labāk. Daudz labāk. Drošs paliek drošs. Viņa kontrolei jābūt absolūtai, disciplīna nedrīkst atslābt ne mirkli. Ja viszemākais rokaspuisis kaut reizi izlēks štata darbiniekos, visa organizācija to uztvers kā viņa vājuma pazīmi. Tad visi sāks paaugstināties un grābs sev no gaisa grandiozus amata nosaukumus.

Šīs bīstamās noslieces jāapslāpē, iekams tās pieņēmušās spēkā. Tūdaļ jānosūta Nāves jūras pārvaldei vēl viena telegramma.

VISPĀRĀKAJĀ PAKĀPĒ STEIDZAMI. NUKA, SASTINGSTIET UN NEKUSTIETIES. JEBKĀDI PAAUGSTINĀIUMI AMATĀ AIZLIEGTI LĪDZ TURPMĀKU NORĀDĪJUMU SAŅEMŠANAI. IŪS TIEŠĀM IEDOMĀJĀTIES, KA IUMS KAUT KAS IZIES CAURI? NEIZDOSIES VIS. SĒDIET SAVĀS VIETĀS UN GAIDIET MANAS PAVĒLES. JĀ, JŪS STRĀDĀIAT KAITĪGOS APSTĀKĻOS, BET NEKĀDUS CITUS APSTĀKĻUS NEVIENS NO IUMS TAGAD NEREDZĒS, AR TO IŪS VARAT RĒĶINĀTIES. VARAT NEATBILDĒT, UN NEKĀDI AIZBILDINĀJUMI NETIKS UZKLAUSĪTI.

NUBARS

VADONIS VISPĀRĀKAJĀ PAKĀPĒ UN VISU SPĒKU PRIEKŠNIEKS

Pēkšņi viņš sarauca uzacis. Kaut kas informatora rakstītajā nedeva viņam mieru, zemapziņā kremta viņu.

Ā, nu viņš atcerējās. Savilka lūpas, lai pārsteigumā nosvilptos, lai gan, zināms, svilpot nemācēja. Atmiņā pamazām atausa senie pārskata ziņojumi, pirmie ar šo pokeru saistītie materiāli, kas viņam bija atsūtīti, kad UIA tik tikko sāka izvērst savu darbību Vidējos Austrumos. Milzīga lupa, aiz kuras ir nekustīga, divas collas plata acs? Kā tika apgalvots, caur šādu lupu, aizgājis pelnītā atpūtā un atšaubiski gulēdams Heopsa mātes sarkofagā, raudzījies nezināmais melnais kopts un Kaira Liecinieka audžutēvs Meneliks Zivārs.

Taču savu lupu Zivārs bija ieguvis no kāda cita. To viņam bija uzdāvinājis sirdsdraugs, vārdā nenosaukts milzenis, kas bija staigājis apkārt ar prāvu, nospeķotu turbānu galvā un īsā, melnā halātā no nemazgātas un nesukātas kazādas; tiklab vienu, kā otru tas it kā bija saņēmis dāvanā no kalniešu cilts Persijas aizkaktē. Svētdienās šis draugs mēdzis neizskaidrojami uzrasties, lai turpinātu četrdesmit gadu ilgu sarunu, ko viņš ar Zivāru risināja skurbenās maltītēs smulīgā arābu ēstuvē Nīlas krastā, maltītēs, kas beidzās, saulei rietot, kad abi pāri margām ielēca upē izpeldēties.

Pārnēsājams bronzas saulespulkstenis, nejēdzīgi smags?

Tas pats, ko deviņpadsmitajā gadsimtā apjoztu nēsāja augumā milzīgais tālu zemju apceļotājs Strongbovs? Tas pats saulespulkstenis, kas tagad karājās pie sienas bijušajā senlietu tirgotavā, kur tika spēlēts pokers? Pie tā bija piestiprināti kuranti, kas bimbināja, kad vien tiem labpatika, un jauca laiku?

Milzis gan vienā, gan otrā gadījumā. Milzis. Netverams personāžs, kuram gadsimtu mijā, iespējams, slepeni piederēja visi Vidējie Austrumi.

Nubars ķēra pie rīkles. Viņam trūka elpas. Viņš pats bija tāds sīkaļa, ka gribot negribot šausmīgi baidījās no fantoma, kas bija septiņarpus pēdu garš.

Bet vai tas vispār bija cilvēks? Kas zina, varbūt kas vairāk? Vai tad nekļūst saprotams viņa augums un ērmotīgā uzvešanās, piepešā parādīšanās un nozušana smulīgā Nīlmalas ēstuvē? Persijas aizkaktes ciltī bēdu laikos?

Ahūra Mazda, galvenais no labajiem dieviem?

Nubars šļaugani sabruka uz sava papīra zviļņa. Glāžainais skatiens bez sajēgas klīda pa griestiem.

***

Viņš bija nonācis pie sulu spiedēja ziņojuma galvenā daļas. Stāstīju mam izsekot bija grūti, viņš tika mokoši vazāts pa Vecpilsētu bez mazākās nojausmas par to, kurp un kāpēc. Sēžot apakš Lielā kanāla, Nubaram mītiskā Jeruzāleme tālumā, kalna galā, rādījās arvien neskaidrāk.

Vispirms informators stāstīja par bezvārda svētceļnieku, to pašu, kas bija pieminēts sākumā kā nezināmas rases un tautības pārstāvis.

Kādā svelmainā augusta dienā šis svētceļnieks bija apmaldījies Jeru-zālemē. Viņš meklēja vārtus, pa kuriem var iziet no Vecpilsētas, jebkādus vārtus, ka tikai laukā, taču šauro ielu mudžeklī pilnīgi zaudēja galvu. Nejauši nonācis aklajā ieliņā, kurā atradās informatora sulu tirgotava, viņš saļima turpat uz sliekšņa. Lai atžirbtu, viņam vajadzēja izdzert neskaitāmas glāzes granātābolu sulas. Kad tas pēdīgi izdevās, viņš sāka runāt par to, kā viņam bija gadījies tik briesmīgi zaudēt sajēgu par virzieniem.

Pirmā pietura svētceļnieka šārita dienaskārtībā izrādījās ari pēdējā: Kristus Pestītāja klosteris, franciskāņu teritorija Jeruzālemes Vecpilsētā, būtībā pilsēta pilsētā. Viņš bija ieradies tieši laikā, lai dotos līdzi svētceļnieku grupai, taču jau pēc brīža iemīlējās statujā, kas atradās kādā nišā, un noklīda no grupas.

Svētceļnieks atvēra tuvākās durvis un atklāja, ka netīšām nonācis klostera maizes ceptuvē; tā bija viņa pirmā lielā kļūda.

Savā stāstā ticis līdz šai vietai, informators rakstīja, svētceļnieks sāka nevaldāmi raustīties. Viņš pilnā kaklā smējās, līdz acīs sariesās asaras, tad pēkšņi smiekli apsīka, un viņš sāka vaidēt, it kā mocīdamies stiprās sāpēs. Informators nosprieda, ka cilvēkam ir saulesdūriens vai varbūt kaut kādi histēriski traucējumi. Lai nu kā, svētceļnieks spēja turpināt stāstījumu tikai pēc tam, kad bija iztukšojis vēl trīs četras svaigi izspiestas granātābolu sulas glāzes.

Nubars drūmi košļāja lūpu. Prātā rindojās telegrammas vārdi. Neprecīzi izteikumi ir bīstami, jo ļoti ātri var novest pie aplamiem slēdzieniem.

DRAUGI. LAI REIZI PAR VISĀM REIZĒM BŪTU PILNĪGI SKAIDRS.

NACIONĀLĀS DROŠĪBAS APSVĒRUMU DĒĻ UN MŪSU BRĪVĪBU MĪLOŠĀS, DIEVBIIĪGĀS NĀCIIAS IZDZĪVOŠANAS VĀRDĀ IR ABSOLŪTI NEPIECIEŠAMS, LAI SULU SPIEDĒJS TIKTU BRĪDINĀTS UN TURPMĀK NELIETOTU PĀRSPĪLĒTUS APZĪMĒJUMUS JĒDZIENIEM, KURUS VIŅŠ NESAPROT.

ARTO ES VĒLOS AIZRĀDĪT SEKOJOŠO. STINGRI ŅEMOT, TĀDA PARĀDĪBA KĀ HISTĒRISKI TRAUCĒJUMI NEEKSISTĒ. PASTĀV TIKAI VISPĀRĒJI PATVAĻĪGA RAKSTURA TRAUCĒJUMI, PROTI, VISPĀRĒJA PATVAĻA, UN TO VIENMĒR UN VISUR VAR SAVALDĪT AR DISCIPLĪNU VISPĀRĀKAJĀ PAKĀPĒ, JA TĀ IR DZELZS DISCIPLĪNA.

DRAUGI, ES JUMS TEIKŠU TĀ. PASAKIET MŪSU DRAUGAM SULU SPIEDĒJAM, LAI VIŅŠ APSĒŽAS TAISNI, KONCEN-TRĒIAS UN IR GATAVS. VIŅŠ SAŅEMS NORĀDĪJUMUS, TĀPAT KĀ TOS SAŅEMSIET JŪS, TĀPĒC KA MANĀ VIRSVADĪBĀ KATRAM IR SAVA VIETA.

UN TĀDĒĻ ATKĀRTOIU VĒLREIZ, LAI JŪS IELĀGOTU ŠO VIENKĀRŠO, TAČU VITĀLI SVARĪGO PATIESĪBU, PROTI, MĒS KĀ BRĪVĪBU MĪLOŠA DIEVBIJĪGA NĀCIJA NEVARAM CERĒT UZ IZDZĪVOŠANU, JA PIEĻAUSIM, KA PAŠAPMĀNA VARĀ NONĀKUŠI PILSOŅI UN PAŠIECELTI FANĀTIĶI, LAI CIK KRIETNI BŪTU VIŅU NODOMI, UN ES PATS ĻOTI LABI ZINU, KA BIEŽI TIE IR KRIETNI, UN TOMĒR MĒS NEVARAM PIEĻAUT, KA TIE BIZO PA IERUZĀLEMES IELĀM VAI, MANIS PĒC, AP NĀVES JŪRU, PAT JA TĀ IR PASAULES IZKALTUSĪ PĪZDA, KLAIGĀDAMI VISU, KAS VIŅIEM IENĀK PRĀTĀ. DRAUGI, TAS VIENKĀRŠI NEIES CAURI.

NUBARS

LAIPNAIS UN SAPROTOŠAIS, TOMĒR, NEPIECIEŠAMĪBAS SPIESTS, DZELZS DŪRE VISPĀRĀKAJĀ PAKĀPĒ

Nubars visžēlīgi pasmaidīja. Ciešāk apspraudīja ritasvārkus ap kājām un lasīja tālāk.

Un tātad bezvārda svētceļnieks, rakstīja informators, stāv uz klostera maizes ceptuves sliekšņa. Viņa acu priekšā ļoti vecs priesteris lec džigu pie krāsns, raudams ārā karstus maizes klaipus. Tie, kā rādās, ir četru ērmotu veidu. Svētceļieks, padevis labdienu, par to ieminas, un vecais priesteris mīļuprāt piekrīt.

Tieši tā, četru, vecais priesteris līksmi saka, tev pilnīga taisnība. Un šie četri veidi nav nekas cits kā krusts, Īrija, Jeruzaleme un Krima, nu, ko tu par to saki?

Te svētceļnieks pieļauj otru lielu kļūdu. Viņš neaizcērt durvis un nebēg, ko kājas nes. Nē, viņš tur stāv un groza galvu, un atbild, ka nezina, ko lai saka.

Ā, nu, krusts, tas ir saprotams tāpat, vecais priesteris attrauc, joprojām lēkdams džigu, un par Jeruzālemi arī mute nav lieki jādzesē. Un Īrija ne tikai tāpēc, ka esmu tur dzimis, bet arī tāpēc, ka tā ir pati skaistākā zeme uz šīs pasaules, skaistākas nevar būt. Un Krima tāpēc, ka es tur reiz karoju un paliku dzīvs pēc neprātiga kavalērijas uzbrukuma, un tieši tāpēc, ka es tur paliku dzīvs, es ieraudzīju gaismu un atradu savu aicinājumu Baznīcā, Dieva pavēles vienmēr ir svarīgākas nekā tās, ko dod cilvēki, bet jo vairāk tad, ja tu dienē vieglajā kavalērijā. Āre, tas ari viss, un nu jau septiņdesmit gadu es prātīgi kalpoju Dievam šepat, kur jūs mani redzat, pie šīs krāsns, un cepu gardu maizi četru manas dzīves lielo rūpestu formā. Un, ja reiz esmu tā nokalpojis septiņdesmit gadu, tad laikam nav brīnums, ka visi, kas mani pazīst, dēvē mani par ceptuves priesteri.

Nubaram noraustījās galva.

Ceptuves priesteris. Tas, kurš bija izglābis O'Salivanu Bīru, kad pēdējais bēgdams ieradās Jeruzālemē. Noslēpumainais priesteris, kuru Nubara aģentiem līdz šim nebija izdevies atrast un identificēt. Vai viņš vispār bija īsts, varbūt O'Salivans Bīrs bija viņu izdomājis?

Līdz šim brīdim Nubars to nebija zinājis. Šis noslēpums nu reiz ir nācis gaismā; kurš iedrošinātos minēt, kas sekos tālāk?

Nubars priecīgi smiekuļoja. Apsveica sevi. Beidzot tas viss sāk pēc kaut kā izskatīties.

Nubars lielā satraukumā ķēra pēc blašķes. Kārtīgi izskaloja muti ar nešpetni stipro zīdkoka ogu rakiju, nograuza mazliet no blašķes, aizdedzināja samirkušu maķedoniešu "ekstru". Viņš zināja, ka beigu beigās viņu gaida uzvara. Vienmēr bija zinājis.

Informators Jeruzalemē tikmēr nesteidzīgi stāstīja par sarunu, ko bezvārda svētceļnieks bija risinājis ar vecu franciskāni, tā saukto ceptuves priesteri.

Bija augusts, un ceptuvē bija karsti.

Briesmīgi karsti? vaicāja ceptuves priesteris. Pēc tam viņš piebilda, ka pats, gluži dabīgi, ir pieradis pie krāsns karstuma, tomēr labi saprotot, ka citiem tas varētu būt nepatīkams. Viņš mudināja svētceļnieku, ja pēdējais tā vēlētos, droši mest nost drēbes un pakārt visu aizdurvē uz vadža.

Un te svētceļnieks pieļāva trešo lielo kļūdu, un tā pagaidām bija visļaunākā.

Viņam taču vajadzēja saprast, kā viņš pats sulu tirgotavā vēlāk stāstīja informatoram, ka ceptuvē valdīja tik nepanesams karstums, ka skaidru prātu tur ilgi nav iespējams saglabāt. Viņam bez vārda runas vajadzēja mesties prom, apjēdzot, cik ģeķīgi ir paklausīt tādam, kuram jau ir bezmaz simt gadu, kurš jau septiņus gadu desmitus Jeruzalemē līksmi danco krāsns priekšā, cepdams vienus un tos pašus četru veidu maizes klaipus.

Taču nabaga svētceļnieks, mirkdams sviedros un jau vairs neapjēgdams, ko viņš dara, paklausīja aicinājumam. Viņš nometa drānas un visu pakāra aizdurvē uz vadža.

Palicis gluži kails, viņš tūdaļ sabruka uz grīdas blakus lielai ūdens krūzei, juzamies tik vārgs, ka spēja vienīgi laiku pa laikam uzšļakstīt sauju ūdens uz kvēlojošās galvas, pilnīgi neaizsargāts pret jebkādām dullī-bām, ko pār viņu varētu sūtīt šis franciskānis, kurš lakstīja apkārt, mezdams maizi pa četriem kaktiem.

Ak tad svētceļnieks, ko? vecais priesteris dūkoja. Tad es tev pastāstīšu, ka te mēdz notikt visādi brīnumi, brīnumu lietas mēdz notikt mūsu Svētajā Pilsētā, bet nekas nav tik brīnumains kā varoņteiksma par kādu senu jeruzālemieti, kurš pagājušajā gadsimtā redzēja džinu, bet šajā savām acīm skatīja Dievu. Vai esi par viņu dzirdējis? Diezin vai, taču es to dabūju zināt no pilnīgi drošiem avotiem, no bijušā "melnbrūno" bieda Korkas grāfistē, un, ja kāds cilvēks savā dzīvē ir paveicis ko tik cēlu, tad mums atliek vienīgi ticēt katram vārdiņam, kas nāk viņam pār lūpām, visupēdīgajai zilbītei.

Vecais priesteris ieurbās bezpalīdzīgajam, kailajam svētceļniekam acīs ar maniaka skatienu. Jā, maniaka. Cita vārda nav. Pēc septiņdesmit nokaitētas krāsns mutes priekšā nodancotiem gadiem vecā acis bija nepatīkami, uzkrītoši spožas.

Nu, vai esi gatavs klausīties? vecais noprasīja svētceļniekam. Kas par lietu, esi vai neesi? Labi. Tad rau, klausies teiksmu, par kuru ērmīgāka pasaulē nav dzirdēta, un tā skan šādi. Tomēr, pirms sākam ritināt stāsta pavedienu, mums laikam vajadzētu dot tai nosaukumu, un tās nosaukums būs Dievs un džins. Un, ja vēl atceramies par vīru, kurš tos abus redzēja, vīru, par ko vēsta šī teiksma, ir vērts neapstāties, vēl mazliet padomāt un atskārst, ka mums te varētu būt vesela Svētā Trīsvienība. Varētu būt, es saku. Neviens te nemaz nemēģina iet līdz galam un apgalvot, ka tā ir un citādi nevar būt. Labs ir. Tūlīt skanēs taure, saturies. Savelc ciešāk pavadas, puis, sēdi nu, kā nākas. Mēs metīsimies trakos auļos, nekas tik neprātīgs pasaulē nav dzirdēts, kopš Balaklavas līdzenumā dimdēja nāvei lemto varoņu stalto zirgu pakavi. Aiziet, es saku. Aiz-i-i-i-e-e-t.

Tomēr, pirms es ziņoju, kas notika tālāk, rakstīja informators, laikam vajadzētu pieminēt bēres, kas šopavasar notika Hadža Hārūna pārdotavas dibenistabā. No dzīves bija šķīries Kaira Liecinieka četrkājainais draugs, albīnais pērtiķēns ar koši jūraszilajām ģenitālijām, tas pats, kurš Lieciniekam uz pleca parasti tēloja aizmigušu, bet uztrūkās uzreiz, līdzko izdzirdēja pieminam savu vārdu.

Dzīvnieciņš nomira no vecuma, miegā, un tā bēres bija visai iespaidīgs notikums. Pēdējā gaitā to izvadīja ari Sondi, O'Salivans Bīrs un Hadžs Hā-rūns; izskatījās, ka visi trīs bija zeperim ļoti pieķērušies un dziļi skuma par tā aiziešanu. Jāpiemin, ka pokera spēlē tika pasludināts divas nedēļas ilgs pārtraukums par godu džungļu zvēram, kura kapavieta ir zināma tikai šai čet-rotnei, jo bēru gājiens caurcaurēm zagšus notika tumšā nakti, kad nespīdēja mēness, un tā dalībnieki ļoti uzmanījās, lai neviens viņus neizsekotu.

Es pieminu šo faktu, informators rakstīja, tāpēc ka tam varētu būt kāda nozīme, ko es nespēju izprast.

Bongo, iekliedzās Nubars.

Un uzreiz nožēloja, jo šīs divas zilbes pagraba šaurībā acīmredzot jutās kā mājās, to atbalsis žvākstēja Nubaram ap galvu un nemitējās arī tad, kad viņš aizspieda ausis, bongobongobongo.

Ja ziņojums turpināsies tādā garā, viņš nebūs priecīgs, iespējams, pat noskaitīsies. Uz sulu bodīti Jeruzālemē ar steigu vajadzēja nosūtīt telegrammu.

ZIBENSTELEGRAMMA NO ŠEJIENES. VAI IŪS ESAT GALĪGI TRAKI? ATLIKT JEBKĀDU TURPMĀKU ALBĪNU PĒRTIĶU PIEMINĒŠANU. ĢENITĀLIJU KRĀSAI NAV NOZĪMES. MAN TAS DŽUNGĻU ĶĒMS NEKAD NAV PATICIS. LĪDZ ŠIM BRĪDIM IŪS TURĒJĀTIES LABI, BET TAGAD SĀKAT PUTROTIES. MARŠ ATPAKAĻ PIE VAROŅTEIKSMAS, UN VAIRS NE VĀRDA PAR VISĀDĀM BLĒŅĀM.

NUBARS VISPĀRĀKAIS BONGO

Nē. Aplam. Vai saindēšanās ar dzīvsudrabu liek viņa smadzenēm mainīt vārdus, kā pagadās? Vai šis nīstamais vārds iespruka telegrammā tāpēc, ka joprojām skan viņam galvā.

Vienādi vai otrādi, tas bija bīstami. Jāuzmanās. Aplami vārdi var izraisīt sajukumu ierindā, var pat sākties haoss. Kādam vēl ienāks prātā apšaubīt viņa nedalīto varu. Viņš prātā izsvītroja pēdējo rindiņu un tai pāri uzrakstīja VISPĀRĀKAIS VADONIS.

Bet tagad beigas izskatījās pārāk aprautas. Bridi gudrojis tā un šitā, viņš nolēma rakstīt šādi.

MARŠ ATPAKAĻ PIE VAROŅTEIKSMAS, UN VAIRS NE VĀRDA PAR VISĀDĀM BLĒŅĀM.

NUBARS

VISPĀRĀKAIS, SKAIDRA LIETA, UN ARĪ VIENKĀRŠI NUMUR PIRMAIS, TĀ KA LABĀK SĀCIET PIERAST.

©

Nubars pakasījās un pāršķīra lapu.

Ceptuves priesteris varoņteiksmas notikumu aculiecinieks, šo seno jeruzālemieti, aprakstīja tā, ka informators uzreiz saprata, ka runa ir par viņa kaimiņu Hadžu Hārūnu. Neviens cits nestaigāja pa Jeruzā-lemi izbalējušā dzeltenā apmetnī un ar aprūsējušu krustnešu bruņu-cepuri, kas zem zoda bija sasieta ar zaļām lentēm.

Abi neparastie varoņteiksmas notikumi, ceptuves priesteris skandēja, sastapšanās ar džinu pagājušajā gadsimtā un Dieva ieraudzīšana šajā, norisinājās, kad šis senais jeruzālemietis, vecs vecītis, bija devies savā ikgadējā hadžā.

Te informators aprāva stāstījumu, lai izteiktu personisku novērojumu. Mēs nevaram būt droši, viņš rakstīja, vai Hadžs Hārūns tiešām, kā pats apgalvo, ik pavasari dodas uz Meku. Vecītis mēdz pazust ari citos gadalaikos; reizēm viņš stāsta, ka pētot iedomātas pagātnes alas Vecpilsētas pazemē, citreiz pūš pīlītes, ka to darot jau trīstūkstoš gadu. Šeit informators neiztika bez komentāra.

Ko lai saka par šiem trakiskajiem apgalvojumiem, kas jādzird ik reizi, kad tiek pieminēts Hadža Hārūna vārds? Vai vecviram var ticēt, vai varbūt viņš ir slims ar neārstējamu amnēziju? Vai drīzāk tā varētu būt progresējusi demence, ko izraisījusi akūta seni-litāte? Ja vēlaties zināt, es domāju, ka pēdējā iespēja. Jā, tieši tā es domāju. Šis Hadžs Hārūns ir pagalam dīvains subjekts. Un vispār, es šaubos, vai kurš katrs drīkst trīstūkstoš gadu ložņāt apkārt pa Jeruzālemi. Vai tas gadījumā nav nelikumīgi? Vai šādi klaji un nepārprotami netiek pārkāpts kāds spēkā esošs likuma pants, piemēram, sanitārie noteikumi?

Nubars pārskaities šņāca. Tā vis nedrīkstēs. Viņš nekavējoties sacerēja vēl vienu telegrammu Nāves jūras pārvaldei.

VAI ILJS ESAT GALĪGI TRAKI? KĀPĒC JŪS ŠIM INFORMATORAM ĻAUJAT DOMĀT? ES VĒLOS FAKTUS, NEVIS PRĀTOJUMUS, UN NEGRIBU DZIRDĒT PILNĪGI NEKO PAR SANITĀRIEM NOTEIKUMIEM VAI LIKUMĪBU VISPĀR, NEKĀDU TUKŠU SPRIEDELĒŠANU PAR TO, KAS IR UN KAS NAV LIKUMĪGI, ES ESMU SANITĀRIE NOTEIKUMI, UN VISS, KO ES DARU, PĒC DEFINĪCIJAS IR LIKUMĪGS, PATURIET TO PRĀTĀ. JEBKĀDI IZTEIKUMI, KAS NORĀDA UZ PRETĒJO, IR DIVERSIJA, PALĪDZĪBA PRETINIEKAM UN ŪDENS LIEŠANA UZ IENAIDNIEKU DZIRNAVĀM, UN ŠĀDI NOZIEGUMI TIKS APKAROTI TĀ KĀ TIE IR PELNĪJUŠI, TAS IR, AR VISLIELĀKO NESAUDZĪBU.

PROTI, AR NEŽĒLĪGIEM NAUDASSODIEM UN PASTA PERLUSTRĀCIJU, KURAI SEKOS PASTĀVĪGA IZSEKOŠANA, OFICIĀLA ZĀKĀŠANA, IELAUŠANĀS UN IZSAUKŠANA, UN OFICIĀLA UZMĀKŠANĀS NO VISU IESTĀŽU PUSES, IESAISTĪTO TUMŠO SPĒKU APMELOŠANA, ŠANTĀŽA UN INSI-NUĀCIIAS, SLEPENA PIEKAUŠANA, KAD VIEN IESPĒJAMS, UN NEMITĪGA ŽŅAUGŠANA NO VISĀM PUSĒM.

UN REIZI PAR VISĀM REIZĒM APJĒDZIET VĒL VIENU PATIESĪBU. NEVIENS, KAS PALĪDZ IENAIDNIEKAM, NEPALIKS NESODĪTS. ES ATKĀRTOJU, VISS, KO ES DARU, IR LIKUMĪGS, UN, JA KĀDS CITS DARĪS TĀDAS LIETAS, KAS MAN NEPATĪK, ĪPAŠI, JA ŠĪS LIETAS MANI KAUT MAZĀKAJĀ MĒRĀ APDRAUD, ES VIŅIEM PARĀDĪŠU GRONKU, ES VIŅIEM PARĀDĪŠU TĀDU GRONKU, KA TIKAI TURIES. PAR TO VARAT BŪT DROŠI, JŪS DIRSLĪDĪGIE PĪZDLAIZĪGIE SŪDABRĀĻI, PIPEĻĀDAS PIRDIEN-DVĒSELES BEZDEĻKRANČI, SŪDLAIŽAS MĪZALNIEKI.

TIEŠI TĀ, PUIKA, TU ESI IEKRITIS. ES TAVĀ VIETĀ IZSTIEPTOS MIERA STĀJĀ UN SĀKTU IZKLIEGT MILITĀRUS SVEICIENUS VADONIM, KLIEGTU PILNĀ RĪKLĒ UN TIK ILGI, LĪDZ VADONIS MAN PAVĒLĒTU AIZVĒRTIES.

TĀ JA. NU JŪS VAIRS NEVARĒSIET MANI DIRSINĀT, JŪS DIRSRĀVĪGIE PIPEĻĀDAS MĪZALNIEKI. BET MAN VAR

SAGRIBĒTIES DRUSKU PADIRSINĀT JŪS, UN KĀ JUMS TAS PATIKS, IŪS MAUKPAKAĻU SANITĀRIE PERDEĻI?

TĀ IA, LABĀK PIESARGIES, PUIKA. LIELAIS PIRMAIS NUMURS VAR NOVILKT CIMDUS UN SADOMĀT IERASTIES, UN TAD JŪS, NĀVES JŪRAS SŪDEĻI, DABŪSIET PAKAĻĀ TĀDU KLOĶI, KĀDU ESAT PELNĪJUŠI.

TĀ JA. MĪZALNIEKI.

PIST LAIZĪT GALĒT.

MAKSIMĀLAIS VADONIS UN GALVENĀ VARA AUGSTĀK PAR ZEMI UN VIENS PATS UZ VISIEM LAIKIEM

Pēc tam Nubars jutās mazliet labāk, bet tas pierādīja vienīgi to, ka nedrīkst palaist grožus vaļīgāk. Viņi visi uzreiz pārmetīsies pie ienaidnieka, ja tikai tu izrādīsi kaut pavisam niecīgu vājumu, pavisam nemanāmu novirzi no absolūtas dzelzsdūrigas kontroles.

Padzinis nost kādu radību, kas, liekas, zīžļāja viņam ausi, iespējams, iedomātu sikspārni, viņš lasīja tālāk ziņojumu.

Stāstījums atsākās franciskāņu maizes ceptuvē: kailais svētceļnieks garšļaukus gulēja uz grīdas, viņa galva dega, ceptuves priesteris svelošajā tveicē dancoja apkārt, uz visām pusēm iznēsādams tikko izceptus maizes klaipus.

Viņš devās uz Meku, ceptuves priesteris dziedāja, jā, turp viņš devās, skaidrs kā tas, ka pūtīs vējš, šis vecītis gribēja nonākt Mekā, viņš deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē bija devies savā pavasara hadžā. Āre, viņš ieiet labi dziļi tuksnesī, labi tālu Arābijā, viņš neiet pa iemītiem ceļiem, nē, hadžā viņš nekad tā nedara, un ko viņš ierauga, aizgājis līdz pašai Arābijai, ko viņš pēkšņi tur ierauga? Ko, tu saki? Vienu rītu viņš ierauga, ka debesis savādi satumst, āre, āre, savādi tumšs, es saku. Un viņš trakoti iztrūkstas, un kāpēc ne, viņš ir tuksnesī, viens pats tuksnesī, un kas notiek tālāk? Tas, ka viņš uzskrien virsū nesaprotamam vīram, kurš ir septiņarpus pēdu garš, un ko šis milzenis dara? Āre, viņš skatās cauri kaut kādiem sarežģītiem astronoma instrumentiem, viņš tur mēra debesu ķermeņus. Nu, kā tev patīk?

Nubars iekunkstējās. Aizvēra acis.

Septiņarpus pēdu garš. Taču ne jau atkal Ahūra Mazda?

Viņš iedzēra garu zīdkoka ogu rakijas malku, vārgi nokāsējās un la

sīja talak.

jā gan, plaukstas sizdams un ar sandalēm klapēdams pa grīdu, dziedāja ceptuves priesteris, jā gan un jā gan. Nav gluži tas, ko godīgs ceļa gājējs tur ir gatavs ieraudzīt, un tagad viņam priekšā ir tāds rēgs ar pārpasaulīgiem rīkiem, un debesis ir pavisam tumšas, āre, viņš piepeši briesmīgi nobīstas.

Kāpēc, tu saki? Tāpēc, ka viņš šo to zina par pasauli, un vienu viņš zina pavisam skaidri, to, ka viņam tagad būs darīšana ar džinu. Bet viņam veicas, jo šis džins ir labais džins, un tas par viņu apžēlojas un uzreiz nolemj darīt viņam nevis ļaunu, bet labu. Un tā džins viņam uzreiz paziņo, kāpēc tai tuksneša kaktā ir tik tumšs. Te ir tumšs, saka džins, jo mums pāri iet asteszvaigzne. Bet neviens cits par asteszvaigzni nezina, tikai džins, jo, skaidra lieta, katram džinam var būt sava asteszvaigzne, ja viņam tā tīkas, un šim džinam laikam tā tikās. Un tagad šis džins tur, tuksnesī, gudroja savas asteszvaigznes gaitu, seši simti un sešpadsmit gadu, aplinkiem mērīdams šo savu debesu spēlīti, ja drīkst tā sacīt. Un to visu milzenais džins aši izstāsta ceļa gājējam, tam mūsu vecvīram.

Ceptuves priesteris veikli pagriezās krāsns mutes priekšā. Sutana novirpuļoja, viņam rokā pēkšņi gadījās vesels klēpis maizes, un viņš stāstīja tālāk.

Āre, tas jau ir kaut kas, bet, kaut ari tagad ir skaidrs, kāpēc pēkšņi iestājusies tāda tumsa, mūsu vecvīrs tomēr ir apjucis.

Tieši seši simti sešpadsmit gadu? viņš jautā džinam, pazemīgi un čukstus, protams, izrādot vislielāko cienību. Kāpēc tieši tik ilgi?

Tam ir savs iemesls, atbild milzenais labais džins, un uzreiz izkliedē mīklainību. Redzi, kā liekas, šī asteszvaigzne, ko viņš ir atklājis un paņēmis sev, ir saistīta ar zināmiem neizskaidrojamiem notikumiem Mozus, Nebu-kadnecara, Kristus un Muhammeda dzīvē, un vēl arī dažām piemirstām vietām "Tūkstoš un vienā naktī" un pāris nesaprotamām norādēm Zo-harā, šie literārie sacerējumi piesviesti klāt līdzsvaram un piedevām.

Tas ir, tie notikumi tajās dzīvēs būtu neizskaidrojami, ja ne džina atklātā asteszvaigzne, kas tajās dzīvēs parādījās īstajā brīdī, lai paveiktu, ko no tās gaidīja, un no tās gaidīja debesu apliecinātus pierādījumus, ka tikko pieminētajās dzīvēs notiek kaut kas svarīgs.

Vai tu saproti, ko es saku? Milzenā labā džina asteszvaigzne tur augšā, debesīs, lidoja, lai izskaidrotu neizskaidrojamo, kaut ari to neviens nezināja, un džins tur lejā, tuksnesī, mērīja ar saviem astronomiskajiem rīkiem, lai mūsu debešķīgi vēsturiskās būšanas ritētu savu gaitu, viņš vienmēr tā dara, kad pāri nāk asteszvaigzne, reizi seši simti sešpadsmit gados, ne vairāk un ne mazāk, tu iedomājies? Iedomājies gan, vai saproti?

īsteni debešķīgs pierādījums, piebilda ceptuves priesteris. Viela pārdomām, vai nav tiesa. Un kopš tiem laikiem cilvēks, kurš man par šo visu pastāstīja, ir arī izdibinājis, kā sauc milzeno labo džinu. Viņu sauc Strongbovs. Un tātad to debesu ķermeni, kas tur lido, izskaidro neizskaidrojamo un māca mums, ka svarīgi notikumi notiek svarīgās dzīvēs, šo debesu ķermeni, protams, tagad sauc par Strongbova komētu.

Debešķīgs pierādījums? Tas Nubaram nepavisam nepatika. Kas ir šie cilvēki un kas viņiem nāk prātā, tai Jeruzālemē un tai Arābijā, kā var sa-murgot tādas blēņas? Bībeles oriģinālu bija atklājis viņa vectēvs, tagad tā likumīgais īpašnieks ir viņš, filozofu akmens pieder viņam. Kur nu vēl vienkāršāk. Bija jārīkojas strauji un apņēmīgi.

VISZIBENĪGĀKĀ ZIBENSTELEGRAMMA. VAI JŪS ESAT GALĪGI TRAKI? DŽINU NAV, UN TĀPĒC ES KATEGORISKI AIZLIEDZU, KA TĀDAM PIEDERĒTU KOMĒTA. LAI Šī VAROŅ-TEIKSMA STĀSTA PATIESĪBU, CITĀDI GAIDĀMA NESAUDZĪGA ATMAKSA. DODIET PATIESĪBU VAI ZŪDIET KOKOS. TAS IR MANS PĒDĒJAIS BRĪDINĀJUMS, NĀVES JŪRAS PERDEĻI, PAMĒĢINIET TIKAI, IA JŪS MAN NETICAT.

NUBARS VISPARAKAIS

Vispārākais, jā, tomēr piesardzība vienalga nenāks par ļaunu. Visur slēpās krāpšana. Visur bija nodevība. Un, saprotams, viņš lieliski zināja, ko viņi mēģina panākt ar šīm asteszvaigznēm, džiniem un maniakāli dancojošiem priesteriem. Atkal mežonīgā uzbrukumā bija metušies barbari ar savām primitīvajām idejām un nevaldāmajiem instinktiem, ar savu dziļi tumsonīgo ticību māņiem par debesīm un džiniem, kas apgrozās tuksnesī, un par apmātiem šamaņiem, kas uguns atblāzmā līgojas alā, primitīvo smadzeņu tumšie tēli lūko aizskart racionālu prātu. Bet lai tie piesargās, un, ja tie turpinās viņu maldināt, tad drīz redzēs, ar ko tas var beigties.

Viena no ziņojuma lapām, kas gulēja viņam klēpī, atdalījās no pārējām un sāka lēnām celties gaisā. Arvien augstāk, arvien tālāk. Nubara acu priekšā tā nozuda kaut kur tumsā pie griestiem.

Caurvēji. Ledaini caurvēji. Sai pagraba bija auksti, un kļuva tikai vel aukstāks. Lai kaut ko saskatītu šai tumšajā alā apakš Lielā kanāla viņam vajag vairāk gaismas. Viņam vajag siltumu.

Turpat pie kājām bija sulaiņa izraktā bedre. Lai cik mežonīgi bija barbari, pat viņi zināja, kas jādara, kad tuvojas vakars. Jāsakur uguns, kas tad cits. Gaiša, omulīga uguns, kas sasildīs nevaldāmos jātniekus un uzmundrinās viņus pēc kārtējās nežēlīgā slaktiņā pagājušās dienas ceļā uz Eiropu. Te bija tūkstošiem UIA ziņojumu, viņš tik daudz nemūžam neizlasīs. Kādu daļu var sadedzināt, kāpēc ne. Nubars iegrūda veselu kaudzi papīru bedrē un pakaļ iesvieda sērkociņu.

Gaisma, siltums, liesmu mēles. Tā jau bija daudz labāk. Viņš iestūma bedrē vēl vienu ziņojumu kaudzi un ērti apsēdās blakus; tagad viņš redzēja daudz labāk, prāts darbojās daudz labāk, vairs nebija jāuztraucas par ledainajiem caurvējiem.

Zīdkoka ogu rakija, stipra un sātīga. Viņš iedzēra vēl vienu malku un uzcītīgi nožļembāja gabaliņu koka blašķes.

Vienu maķedoniešu "ekstru", tieši laikā. Tie tur domā, ka ar savu vājprātīgo ķēmošanos spēs viņu novārdzināt, taču šo trako bandu gaida rūgta vilšanās. Barbari tic savai primitīvajai maģija, bet Nubars bija gudrāks. Viņš zināja, kā var izrēķināties ar tādām lietiņām, un bija gatavs to darīt.

Un tagad, dziedāja ceptuves priesteris, kad pagājušajā gadsimtā esam redzējuši džinu, turpināsim mūsu varoņteiksmu un pārlēksim uz mūsu gadsimtu, ieradīsimies tieši pirms Lielā kara. Mūsu varonis, tas vecvīrs, atkal ir devies savā pavasara hadžā, viņš braši soļo pa Arābiju, čāpo pa tuksnešu klajumiem ar savu aprūsējušo krustnešu ķiveri, ko viņš nekad nenoņem, sargādamies no neparedzētiem apstākļiem, viņš nelokāmi dodas pa smiltājiem, lai nonāktu savā Mekā, izbalējušais dzeltenais apmetnis piepūties kā bura un brīžam stumj viņu uz priekšu, paskubina, un citādi viņam būtu gaužām grūti virzīties uz priekšu par spīti visām grūtībām.

Ceptuves priesteris atvēra krāsns durtiņas un ielūkojās speltē. Karsts gaiss uztriecās virsū piligrimam, kas atšaubiski gulēja uz grīdas, un saplacināja viņu vēl vairāk, ja tas vispār bija iespējams. Krāsns durtiņas no-žvankstot aizcirtās.

Viņš ļauni pasmaidīja, neslepdams savu nicinājumu, un paņēma na-kamo lapu.

Tā, tā, viss labi. Kur mēs palikām? Ak jā, Arābijā, protams, un mūsu varonis nupat ir visu nakti gājis un gājis, un tieši pirms rīta svīdas, itin dabīgi, būdams visai piekusis, viņš nolien klints pakājē nosnausties, atstiept kaulus, kā saka, viņa ģindenīgās kājas rēgojas laukā un visvairāk atgādina divas mūžvecas, gurdenas ķirzakas, kurām apnicis dzīvot. Un tad pēkšņi viņš dzird troksni, tāds troksnis tuksnesī nemēdz būt, tur kaut kas šņāc, it kā pa gaisu lidotu kaut kas liels un pamatīgs, un viņš pabāž galvu laukā. Kas tur varētu būt? viņš gudro.

Ceptuves priesteris sāka virpuļot krāsns priekšā. Sutana plīvoja, sandales plakšķēja, viņš griezās un griezās uz riņķi.

Kas tur varētu būt? Labi, es tev pateikšu, kas tas laikam bija. Tas laikam bija viņa ļoti garā mūža laimīgākais brīdis. Tā laikam bija ekstāze, ne vairāk un ne mazāk. Jo kas tur nāk lejā tajā tuksneša kaktā, ko cits varbūt nosauktu par Dieva pamestu? Kurš katrs tā sacītu, tikai ne viņš, viņš uzticīgi kalpojis gadsimtu gadsimtus. Kas tur laižas lejā tieši virsū viņa daudz cietušajai un zilinātajai dvēselei, tieši virsū šim izbadušajam, pagurušajam, uz kājām nedrošajam vecītim? Kas iegriezies pamest skatu uz šo tuksneša kaktu, kas agrāk un parasti ir tukšs un pamests?

Viņš Pats, tā, lūk, vai tu dzirdi? Mūsu Kungs un Radītājs.

To sacīdams, ceptuves priesteris vairs negriezās uz riņķi. Viņš apstājās un svinīgi pārmeta krustu, un skatījās uz kailo svētceļnieku lejā uz grīdas.

Un viņa seja bija pagalam nopietna, kā jau to varēja gaidīt, un viņa balss pilna vislielākās bijības. Taču svētceļnieks manīja, ka viņa acis arī tobrīd zib, arī tobrīd, kad viņš runāja par savu Radītāju. Septiņi gadu desmiti Jeruzālemē pie krāsns, šaubu nav, ar to pietiek, lai smadzenes saceptos.

Svētceļnieks nekustējās. Nejaudāja kustēties. Nespēja izdvest ne vārda, kails gulēja zemē.

Vai tu vēl klausies? ceptuves priesteris dziedāja, izraudams no krāsns klēpi karstu maizes klaipu un dancodams apkārt.

Tai brīdī, rakstīja informators, kailais svētceļnieks uz maizes ceptuves grīdas vairs nespēja turēties pretī karstuma prostrācijai un viņam sāka rādīties halucinācijas.

Nebija ne mazāko cerību kaut jele mazdrusciņ saprast, ko svētceļnieks tajā pašā dienā informatora sulu tirgotavā, citu pēc citas tukšodams granātābolu sulas glāzes, stāstīja par ceptuves priestera runām pēc šī brīža. Vai, drīzāk, par tā dziesmām. Lielākoties tā bija nejēdzīga buldurēšana, un viss pārējais nesakarīgas tērgavas.

Tomēr, lai UIA ziņojums būtu izsmeļošs, turpinājumā tiek pievienots varoņteiksmas otrās daļas kopsavilkums.

Ceptuves priestera varoņteiksmas tālākie notikumi īsumā bija šādi.

17. lappuse no 407, ziņojums par Jeruzalemes Lielo pokera blēdību.

A. Iepriekšeja noslēgums.

B. Ar šo pagaidu kartība notiek atteikšanas no stāstījumā formas par labu uzskaitījumam pa punktiem, lai izklāsts būtu skaidrāks.

1.    Vīrietis, ko ceptuves priesteris pastāvīgi dēvējis par vecvīru vai vecīti, pēc visa spriežot, Hadžs Hārūns, rīta svīdā pabāzis galvu no paklintes un ieraudzījis savā priekšā Dievu, metās uz sejas tuksneša smiltīs.

2.    Dievs bija ieradies ar gaisa balonu.

3.    Balons nolaidās zemē tieši blakus klintij, apakš kuras Hadžs Hārūns, nekustīgs kā ķirzaka, bija gribējis atstiept savus vecos kaulus pēc garā nakts pārgājiena. Lieki sacīt, ka Hadžam Hārūnam miegs vairs nebija ne prātā, jo šo brīdi viņš bija gaidījis trīstūkstoš gadu.

4.    Dievs izkāpa no Sava gaisa balona un redzēja, ka Hadžs Hārūns ir pārbijies un svētlaimīgs. Dievs nekavējoties piedāvāja Hadžam Hārūnam ēdienu un ūdeni no krājumiem, kas atradās Viņa gaisa balonā.

5.    Hadžs Hārūns bīfā čukstā atteicās.

6.    Tad Dievs piedāvājās ar Savu gaisa balonu aizvest Hadžu Hā-rūnu uz tuvāko oāzi, ja tas nespēj paiet, un tieši tā izskatījās.

7.    Hadžs Hārūns atkal bīfā čukstā atteicās.

8.    Dievs vaicāja Hadžam Hārūnam, vai Viņš šajā tuksnesī var Hadžam Hārūnam kā palīdzēt. Hadžs Hārūns pēdīgi sadūšojās un uzslējās ceļos, kā Dievs lūgšus bija viņu lūdzis, un izteica savas sirds vēlēšanos.

9.    Hadžs Hārūns teicās zinām, ka šī pasaule salīdzinājumā ar Dieva valstību ir tikai tuksnesis. Viņš teicās zinām arī, ka Dievam ir daudz vārdu un ka ikkatrs, ko mēs iemācāmies, mūs Viņam tuvina. Hadžs Hārūns apgalvoja, ka viņš ir nožēlojams nieklis, kurš jau trīstūkstoš gadu velti aizstāv Jeruzālemi, allaž būdams zaudētāju pusē, jo tas, kurš aiztāv visu un ikkatra Svēto Pilsētu, vienmēr ir zaudētājos. Tā viņš savu pienākumu nebija izpildījis, tomēr cerību nebija atmetis. Vispār viņš vēl aizvien cīnījās.

10.    Hadžs Hārūns atzina., ka viņa pūliņi ir nožēlojami un nekāda alga viņam nepienākas. Tomēr, ja Dievs viņa sakāvē atrastu jele ko vērā ņemamu un šodien Savā lielajā laipnībā viņam atklātu Savu vārdu, tā Hadžam Hārūnam būtu liela balva un atlīdzinājums par visām ciešanām, ko viņš trīstūkstoš gadu laikā pieredzējis, stāvot un krītot par Jeruzalemi.

11.    Acīmredzot Dievs Hadža Hārūna veltīgajos pūliņos bija atradis ko vērā ņemamu, jo Viņš bija tik laipns un izpildīja tā lūgumu. Viņš pavēstīja, ka Viņa vārds todien ir Sterns.

Nubaram sagriezās melns gar acīm. Viņš apstulba. Sterns? Sterns? Viņš zināja, kas tas tāds, šis vārds pirmo reizi ziņojumos bija parādījies pirms vairākiem gadiem un pirmā reize nepalika vienīgā. Sterns bija nenozīmīgs ieroču kontrabantists, niecība. Piedevām viņš nespēja dzīvot bez morfija. Viņu varēja neņemt vērā, un Nubars tolaik acumirklī viņu norakstīja.

Ne tikai niecība. Tukša vieta, vēja tvarsts. Sīks, nožēlojams cilvēciņš, tādus var sastapt jebkurā pasaules malā. Viņiem nav naudas, nav varas, varbūt ir šādi tādi ideāli un viens otrs draugs, bet viņi nekur netiek, ripodami ripo pazušanā ar savu morfija šļirci zobos. Nulle, nekas, norakstīt un aizmirst.

Un tāds pēkšņi sadomājis uzrasties Dieva lomā?

Smieklīgi. Caurcaurēm smieklīgi. Viņš to vienkārši necietīs, vairs nevienu pašu mirkli. Jau bija gatava telegramma, kodolīga, taču tajā bija pateikts viss.

ZIBENS TELEGRAMMA NO VISPĀRĀKAJIEM AUGSTUMIEM.

JŪS VISI ESAT GALĪGI TRAKI. DIEVS NAV STERNS. STERNS

IR NENOZĪMĪGS IEROČU KONTRABANDISTS UN MORFIJA

NARKOMĀNS. VAI JUMS ŠĶIET, KA DIEVS PLIVINĀTOS VIRS

TUKSNEŠA, AR GAISA BALONU VADĀDAMS IEROČUS? VAI

DIEVS BŪTU MORFIJA NARKOMĀNS? NU? BŪTU?

NUBARS

DIEVS, TĀDS, KĀDAM IĀBŪT

Nubars gurdi paberzēja acis. Vēl viena ziņojuma lapa pacēlās gaisā, lai aizlidotu kaut kur tumsā. Viņš pastiepa roku un bēgli noķēra. Tas sāk kļūt nogurdinoši. Varbūt darīt tam visam galu, reizi un par visām reizēm?

PĒDĒJĀ ZIBENSTELEGRAMMA NO VISPĀRĀKAJIEM AUGSTUMIEM. JŪS VISI ESAT ATLAISTI, LĒMUMS SPĒKĀ NO PAGĀJUŠĀ MĒNEŠA. BEZ ATLAIŠANAS PABALSTIEM, BEZ PENSIJAS, UIA VAIRS NAV, NEKĀ VAIRS NAV. MANIS PĒC VARAT NOBEIGTIES PIE SAVAS NĀVES JŪRAS, UN NESAKIET, KA ES JŪS NEBRĪDINĀJU. MANA PACIETĪBA IR GALĀ, ES IŪS VAIRS NEVARU IZTURĒT. VIENS NO DIEVA SLEPENAIIEM VĀRDIEM ESOT STERNS? IA IŪS TICAT KAUT KAM TĀDAM, TAD JŪS SPĒJAT NOTICĒT IEBKAM. MĪZALNIEKI.

NUBARS VIENTUĻŠ KĀ VIENMĒR

Viņš jutās mazliet labāk. Nolēma izlasīt vēl dažas lappuses, un tad doties augšā un atlaist arī visus kalpus. Cik varētu būt pulkstenis, viņš nezināja, taču drīz vajadzētu būt cepta vistas spārniņa stundai. Ahā, lasām tālāk.

12.    Runādams ar Dievu, Hadžs Hārūns Viņa acīs pamanīja ko tādu, kas viņam atgādināja milzeno, septiņarpus pēdu garo labo džinu, ko viņš šajā pašā tuksnesī bija sastapis vienā no deviņpadsmitā gadsimta hadžiem.

13.    Tai brīdī Hadžs Hārūns saprata, ka Dievs un džins ir tēvs un dēls.

14.    Liedams prieka asaras, Hadžs Hārūns godbijīgi patencināja Dievu par to, ka Viņš tam šodien atklājis Savu vārdu. Viņš sāka kāpties atpakaļ, tāpat uz ceļiem, un tā virzījās prom visu rītu, līdz Dievs un Viņa gaisa balons smilšu jūrā vairs nebija redzams.

15.    Kad pagāja vēl gandrīz desmit gadu, Hadžs Hārūns Dievu sastapa vēlreiz, un tas notika Smirnā, 1922. gada ugunsgrēkā un slaktiņā. Lai aizstāvētu nevainīgos un sargātu Dieva bērnus,

Hadžs Hārūns bija pārtapis Svētajā Garā un degošā, dūmu pilnā dārzā nesa rokā zobenu, bet Dieva bērnus toreiz sauca Terēze, Sivi un O'Salivans Birs.

16.    Pirms Smirnas slaktiņa Hadžs Hārūns jau bija pieredzējis, kā Svēto Pilsētu izlaupa asīrieši un babilonieši, persieši, grieķi un romieši, krustneši, arābi un turki, un allaž centies uzmundrināt Jeruzā-lemes pilsoņus.

17.    (Kā redzat, bija pamats šī ziņojuma sākumā norādīt, ka gadījumā, ja manai sulu tirgotavai būtu mājas numurs, tad tas būtu 18, lai gan tā nav, jo šī aklā ieliņa ir pārāk maza, lai mājām būtu numuri.

Seit jāpiebilst, gadījumam, ja UIA hierarhijai tas nav zināms, ka 18 senebreju valodā nozīmē dzīvība.)

Tātad 18. Turklāt Hadžs Hārūns apgalvo, ka jaunībā, ap 930. g. pirms Kristus, bijis aculiecinieks Bībeles oriģināla sarakstīšanai.

Bībeles pirmautors ir bijis akls pasaku teicējs, kurš Kanaānas putekļainajās ceļmalās skandējis teiksmas, lai tie, kas apstājās paklausīties, viņam aizmaksātu ar pāris vara grašiem. Šīs teiksmas pierakstīja izpalīdzīgs plānprātiņš, aklā ubaga ceļabiedrs.

Taču aklais pasaku teicējs nezināja, ka viņš nebija vienīgais šo Svēto Rakstu autors. Plānprātiņš bija tik izpalīdzīgs, ka arī vēlējās piedalīties. Hadžs Hārūns bērnībā bija palūrējis rakstītājam pār plecu.

Un, jā, kā nu ne, plānprātiņš nekautrēdamies šur un tur iestarpinājis pa kādai savai domai.

***

Piespiedis roku pie sirds, Nubars saļima uz sava papīra zviļņa. No Lielā kanāla viņam virsū pilēja ūdens; sirds dauzījās, un viņam bija nelabi. Kaut kur otrpus acīm žvāgoja trulas galvassāpes. Ziņojums, kas gulēja viņam klēpī, bija tik tikko aizlasīts, taču viņš saprata, ka turpinājums viņam nebūs pa spēkam: viņš bija pārāk vārgs.

Viņš iemeta ziņojumu ugunī.

Vārgs, jā. Vārgs kā ziediņš, trausls Albānijas ziediņš, kas vīst kaut kur apakš Venēcijas ledainā pagrabā, kur viņu iedzinušas iznīcībai un haosam nodevušos barbaru sirotāju ordas, un pat šeit viņu neadaidīgi un zvēriski spīdzina primitīvi prāti, kas patvaļīgi murgo kaut kur Jeruzā-lemē. Vārgs no izsalkuma, nolemts bada nāvei. Vai blašķē vēl kaut kas palicis?

Viņš iebāza roku mugursomā un izķeksēja to, kas bija palicis pāri no pašas blašķes, kas vairs bija krūzītes lielumā un saturēja labi ja pus-krūzīti zīdkoka ogu rakijas. Izdzēra rakiju un sāka grauzt krūzītes malas, nervozi krimta un krimta, kamēr bija izkrimties cauri šai pēdējai relikvijai no Gronkas: tur zemnieku zēni ņēma līdzi šādas blašķes, dodamies strādāt laukos.

Nubars lūkojās ugunī. Barbari nāk virsū no visām pusēm, civilizācijai draud briesmas, un tomēr nav iemesla bīties no tā, par ko viņš nupat bija lasījis, bīties nav ne mazākā iemesla. Tur viss bija bez jēgas sadomāts, noausts ākstīgu pasaciņu tīkls, kam nav nekādas saistības ar īstenību.

Zoroastrietis, kas Jeruzālemes Vecpilsētā stāv aiz letes un tirgo augļu sulu? Kails bezvārda svētceļnieks garšļaukus klostera maizes ceptuvē? Maniakāls ceptuves priesteris, kas krauj kaudzēs četru veidu klaipus?

Smieklīgi.

Tad vēl tas viss bija pārāk izpleties laikā. No karstas augusta dienas 1933. gadā Jeruzālemē līdz Smirnai 1922. gadā, no Dieva gaisa balonā neilgi pirms Lielā kara līdz džinam astrologam deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē. Beigās nonākot līdz pat Kanaānas putekļainajām ceļmalām 930. gadā pirms Kristus.

Absurds.

Un no kā tas viss galu galā nāk? No Hadža Hārūna un neviena cita. Viņa varoņteiksma līkumu līkumiem vijās pa Jeruzālemes ieliņām un bazāriem, gadu tūkstošu gaitā no viena ubaga nonāca pie cita, apaugot ar jaunām variācijām ik reizi, kad to stāstīja atkal viens zaglīgais dīkdienis, atkal viens glums arābs vai blēdīgs žīds vai murgojošs kristietis tai neticamajā kalngala pilsētā, kur norakta guļ īstā Sīnāja bībele.

Nubars neprātīgā niknumā žņaudzīja dūres.

Meli. Viss meli.

Dievs divdesmitajā gadsimtā, Sterns? Džins deviņpadsmitajā gadsimtā, Strongbovs? Un kaut kas abu acīs liecina, ka viņi ir tēvs un dēls?

Un pats briesmīgākais, tā Hadža Hārūna vīzija 930. gadā pirms Kristus. Hadžs Hārūns, sīks puišelis, lūr plānprātiņam pār plecu un redz, ka tas nekautrēdamies šur un tur Bībeles oriģinālā iestarpina pa kādai savai domai.

Nubars sažņaudza dūres un vairs nespēja to izturēt. Zvārodamies pieslējās kājās, pilnā kaklā kliegdams.

Meli, vieni vienīgi meli. Viņi domā, ka tiks man pie rīkles, bet tas viņiem neizdosies. Es pats viņus izdeldēšu.

Niknumā nespēdams rimties, viņš meta ziņojumus liesmās, kas plandījās bedrē viņam pie kājām. Viņu apņēma dūmu vērpete, un viņš nošļuka uz sava zviļņa.

Tik izvārdzis, gadiem ilgi karojis ar visiem, un visvairāk ar trim nekrietnajiem ļaundariem, kas bija sarīkojuši Lielo Jeruzālemes pokera blēdību, lai nolaupītu viņam nemirstību. Kāpēc Gronkā vajadzēja notikt tām briesmu lietām tikai tādēļ vien, ka viņam dažreiz patika rotaļas ar pārģērbšanos? Tie trīs paklīdušie Jeruzālemes ļaundari arī pārģērbās, viņam par to ziņoja jau sen. Viņi pārģērbās un uzjautrinājās, kas tur slikts, ja viņam ari gribējās uzcirsties mundieri? Un kāpēc viņam dzīvē ar visiem bija jākaro? Nemitīgi jākaro?

Nemierīgie pirksti rītasvārku kabatā sataustīja vaigu sārtuma bundžiņu un lūpukrāsas tūbiņu. Viņš tās izņēma laukā un sāka niekoties, uztriepa šur un uztriepa tur, prātodams, ko Paracelss būtu darījis, ja viņš šādā vakarā atrastos tik drēgnā un tumšā pagrabā? Nelikdamies zinis par ledainajiem caurvējiem un ūdeni, kas pil uz galvas, tūkstošo reizi veiktu savu eksperimentu ar dzīvsudrabu, lai galu galā atklātu vienreizējo apstākļu sakritību? Veiktu to divi tūkstošo reizi? Trīs tūkstošo reizi?

Nubara skatiens aizķērās pie lādes, kas pēkšņi bija uznirusi zem ziņojumu kaudzēm, ko viņš bija sametis ugunī; šī lāde izskatījās aplam pazīstama. Viņš pierāpoja klāt un noņēma vāku.

Cinobrs. Dzīvsudraba rūda.

Drūmā Venēcijas ziemas vakarā atkal sajustu smago dzīvsudraba tvaiku dvaku? Vēl reizi ieelpotu mīļos dūmus apakš Lielā kanāla? Visupēdīgi pārvērstu īstenībā savu sapni par filozofu akmeni, nemirstību?

Vesela lāde ar cinobru no viņa alķīmiķa darbnīcas Albānijas pils torņa istabā. Saglabājusies no tiem laikiem, kad viņš eksperimentēja ar dzīvsudrabu, atvesta šurp kopā ar UIA arhīvu. Cik savādi, ka tā uzradās tieši tagad, kad viņš domāja par dzīvsudrabu.

Alķīmija, sekojot maģistra pēdās. Pirms sešiem gadiem, tik vien?

Tās bija svētīgas dienas un naktis, viņš visu ļoti labi atcerējās. Stundām ilgi netraucēts stāvēja pie darbgalda savā pils torņa istabā, pār dzīvsudraba tvaikiem savienodamies ar dižo maģistru, Bombastu Fonheimu Celšu no Parahoenes.

Vai varbūt pareizi bija Bombasts fon Ho fon Heims? Parabombasts? Parafons? Paraheims un Paraho?

Nē, nē, vai tad nav skaidrs, pareizi bija Parašteins, Nubars Vallencelss Parašteins. Nepārspējamais Parašteins. Kas ar viņu noticis nieka sešos gados? Kur viņš bija pazudis?

Nubars piestūma cinobra lādi pie bedres malas un noskatījās, kā tā iekrīt rijīgajās liesmās. Dūmi, migla, sapņi. Dzīvsudraba tvans. Jaunu dūmu grīstes Urānistu izlūkošanas aģentūras zemūdens arhīvā.

Rītasvārku kabatā uzgājis medaljonu ar Musolīni un Jaunavas Marijas portretiem, viņš sāka to grozīt, meklēdams abās sejās līdzību. Uzgāja trīs monētas pa vienai lirai katru, un iebāza mutē pasūkāt. Iestūma ugunī vēl dažas ziņojumu kaudzes.

Kaut kā trūka. Lai šajos dūmu vālos un dzīvsudraba tvanā labi redzētu, viņam bija vajadzīga okultistu trešā acs. Kur bija viņa obsidiāna lodīte, vērtīgā bumbiņa no melna vulkāniska stikla, viņa primitīvā trešā acs?

Zudusi. Zudusi uz mūžiem. Pirksti rītasvārku kabatā aizķēra kaut ko apaļu. Jāizvelk un jāpaskatās.

Noklīdušais auskars, viltotais lazurīts, zils kā debesis. Tas atgādināja sarkanrīklītes oliņu.

Nubars aizkabināja auskara āķīti aiz benītes malas, un sarkanrīklītes ola atradās viņam uz pieres. Jā, tā bija labāk. Viņa prāts izpletās, sāka atgriezties pārdabiskā gaišredzības spēja. Viņš juta, kā smadzenes aug, piebriest kā ola, ir gatavas aptvert visu dzīvo.

Pazemē tiks domātas vislielākās domas, tas brīdis ir klāt. Viņa kreisais plakstiņš, tas pats kreisais plakstiņš, ar kuru Vallenšteinu dzimtas vīriešiem bija negals grūtos brīžos, uzreiz aizvērās: Nubars bija sācis domāt par vislielākajiem ienaidniekiem, kas gribēja viņu piemeklēt.

Ahūra Mazda, galvenais no labajiem dieviem, Vidējo Austrumu slepenais īpašnieks, pazīstams arī ar vārdu Strongbovs, milzens džins, kas nepielūdzami dzinās viņam pakaļ kopš deviņpadsmitā gadsimta. Kāpēc? Kāpēc milzenais, labais džins bija uzdomājis vajāt tieši viņu, Nubaru?

Dievs viņa dēls, džina tēvs, Viņš Pats, divdesmitajā gadsimtā uzdevās par nenozīmīgu ieroču kontrabandistu un morfija narkomānu vārdā Sterns. Nubars pirms daudziem gadiem bija par Sternu aizmirsis, jo par tādiem niekļiem nebija vērts lauzīt galvu.

Un beidzamais, Hadžs Hārūns, aizmūžīgais māžs, kas pats savām acīm bija redzējis visu, pat Bībeles oriģināla sarakstīšanu.

Nubars pasmaidīja, un arī viņa labais plakstiņš aizvērās. Kad abas acis nu bija ciet, viņš dūmos, dzīvsudraba tvana vālos, kas kūpēja no bedres, beidzot ar savu mistisko trešo aci varēja redzēt visumu tādu, kāds tas ir.

Un? Vai viss izrādīsies tā, kā savas varoņteiksmas sākumā norādīja maniakāli dancojošais ceptuves priesteris? Vai vislielākie ienaidnieki, kas gribēja viņu piemeklēt, izrādīsies Svētā Trīsvienība? Tēvs, Dēls un Svētais Gars?

Viņam radās doma. Pat, ja viņu grib piemeklēt Svētā Trīsvienība, vēl paliek Jaunava Marija, un kur tad viņa ir? Varbūt Jaunava Marija ir viņš? Galu galā dažos Grieķijas nostūros ļaudis tic, ka Kristus piedzims vēlreiz, un piedzims no vīrieša; tādēļ visi vīrieši tur valkā ūzas ar lielu maisu bikšdibena vietā, lai noķertu mūsu Pestītāju, kad tas nāks laukā.

Apbrīnojami. Satriecošs jauns skatījums ar bezgalīgi žuburotām attīstības iespējām, ne tikai viņam vien, bet visai pasaulei. Viņš grozīja rokā medaljonu, un melnā vulkāniskā acs viņam pierē akli raudzījās ugunī, nemanot ne dūmus un liesmas, ne tvanu, ar ko bija pilna šī ala.

Tūliņ pat pārcelties uz Grieķiju? Saule un jūra, spožums un Pesdtājs?

Nubars pasmaidīja, un smaids sastinga.

©

Neticamais notikums, par kuru Venēcijā runāja visu ziemu, tika pieredzēts 22. decembrī pulksten divpadsmitos. Daži apgalvoja, ka tas kaut kā bijis saistīts ar faktu, ka iepriekšējā nakts bija garākā visā gadā. Citi to saukāja par pliku māņticību un aizrādīja, ka naktij un tumsai tur neesot bijis daļas, toties dienvidum un gaišam dienas laikam gan.

Lai jau būtu, kā būdams, vai nu vieniem taisnība, vai otriem, citādi Nubars tā ari netiktu atrasts, viņa savādais liktenis paliktu nezināms.

Torit, 22. decembri, pamazām sāka izklīst biezā migla, kas jau vairākas dienas bija nospiedusi Venēciju. To steidzās izmantot tūristi, kas alka redzēt šīs pilsētas daudzinātos brīnumus, un pulksten vienpadsmitos trīsdesmit Lielajā kanālā jau bija vērojama neliela, taču vienmērīga gondolu plūsma.

Kādā no šīm gondolām sēdēja vairāki vācu izcelsmes argentīnieši, dedzīgi Musolīni fašistisko ideju atbalstītāji, un viņi arī bija vienīgie šī notikuma aculiecinieki.

Visspocīgākais bija tas, viņi vēlāk stāsdja, ka staltā pils bija sabrukusi pilnīgā klusumā. Vēl tikai pirms mirkļa viņi, slīdot tai garām pa ūdeni, bija priecājušies par tās daiļajām aprisēm, grezno un cildeno Venēcijas fasādi, kas visā pilnībā atbilda tam, kādu viņi allaž bija iztēlojušies pa-laco Lielā kanāla malā, un tad pēkšņi tās vairs nebija, pils viņu acu priekšā vienkārši nozuda bez nevienas skaņas, un gaisā palika vien dūmu mākonītis.

Viņi neticēja savām acīm. Tas bija prātam neaptverami. Tur, kur vēl tikko atradās pils, tagad bija tikai debesis, debesis un neizprotamais dūmu mākonītis, ko vējš jau lēnītiņām pūta projām.

Visu Venēcijas baznīcu zvanu torņos pulksteņi bimbināja divpadsmit. Pils bija izgaisusi kā tukšs sapnis.

Tas bija kaut kas murgains, apgalvoja argentīnieši. Viņi labu brīdi sēdēja savā gondolā kā sastinguši, apstulbumā nespēdami izdvest ne vārda; sēdēja un blenza uz jauno, klajo debesu laukumiņu.

Zināms, gan jau pils nesabruka pilnīgā klusumā, taču nekas nebija dzirdams, jo skaļi bimbināja pilsētas baznīcu zvani; iespējams, tie, kā vēlāk prātoja inženieri, ar savām svārstībām bija izjaukuši pils vārīgo līdzsvaru. Un dūmiem bija caurcaurēm vienkāršs izskaidrojums, kaut ari bija vajadzīgas divdesmit četras stundas, lai pie tā nonāktu.

Kamēr apstulbušie argentīnieši nekustēdamies sēdēja savā gondolā, no vienas un no otras puses pa Lielo kanālu sāka sarasties gondolas ar citiem tūristiem. Laivinieki izkāpa uz piestātnes, un tas, ko viņi ieraudzīja, viņus pagalam apmulsināja; tieši tāpat apmulsa policisti, kas bija klāt pēc neilga brīža.

Jo izskatījās, ka argentīniešu ērmotais stāsts tomēr atbilda patiesībai, tas nebija grābts no zila gaisa. Pilij vairs nebija ne grīdu, ne iekšējo sienu, tai vispār nebija iekšienes. Pilī pilnīgi nekā nebija.

Šī pils pirms sabrukšanas tiešām bija tukšs sapnis.

Itin drīz policija izdibināja, kas tur bija darīts. Kad policisti vēlējās nopratināt kalpus, kas bija strādājuši pilī, tie viņus visus atrada greznos sav-rupnamos, kas nepavisam neatbilda viņu ienākumiem, un ari daudziem viņu radiniekiem bija tādi paši. Cits pēc cita kalpi neizturēja un atzinās.

Izlaupīšana, viņi stāstīja, bija norisinājusies jau kopš tās dienas, kad viņi bija tur sākuši strādāt. Sākumā viņi bija zaguši atsevišķus priekšmetus, tad pamazām ķērušies pie veselu istabu iekārtojuma un pēc tam rāvuši ārā caurules un vadus, grīdu marmora plāksnes un sienu koka un mūra daļas.

Iepriekšējā naktī viņi bija labi iesākto pabeiguši un aizstiepuši to, kas vēl bija atlicis no grīdām un iekšējām sienām, pārvērtuši pili par tukšu čaulu.

22. decembra vakarā bija samilzis grandiozs skandāls, jo sevišķi tāpēc, ka pils piederēja svešzemniekam. Fašistu valdības spēja nodrošināt likumu un kārtību bija kritusi visu apsmieklā, un tūristi, satracināti, ka Itālijā pret ārzemniekiem ir šāda attieksme, pulkiem sēdās vilcienos un brauca prom uz Šveici, vai kāpa uz kuģa un devās uz Patrām. Policijai vajadzēja nekavējoties kaut ko darīt, citādi stāvoklis kļūtu nepanesams.

Un tādēļ pulksten desmitos vakarā septiņpadsmit bijušie kalpi un vairāki simti to radinieku ar kliegšanu, raudāšanu un bļaustīšanos tika vilkti tiesas priekšā un apsūdzēti par neskaitāmām ļaundarībām, sākot ar zādzību bez iepriekšēja nodoma un tamlīdzīgiem afekta stāvoklī izdarītiem noziegumiem, un beidzot ar sistemātisku nacionāla lepnuma bojāšanu, jo tāds šī pils klusībā bija jau vismaz simt gadu, un kas par to, ka Venēcijā neviens neko nezināja, ja reiz tā bija sacīts steidzamā, jau pievakarē pienākušā telegrammā no Romas.

Tikām joprojām tika meklēts šīs šaušalīgās sazvērestības upuris, kuru bijušie kalpi raksturoja kā albāņu miljonāru, apmēram divdesmit septiņus gadus vecu, personu ar ārkārtīgi ekscentriskiem paradumiem.

Iztaujājot laiviniekus, kuri neskaitāmas reizes, arvien īsi pirms rītausmas, bija augumā sīko miljonāru veduši atpakaļ uz pili, viņu izdevās identificēt kā dīvaino subjektu, kas gandrīz gadu pēc tumsas iestāšanās bija klimtis pa Sanmarko laukumu ģērbies vakara drānās ar operas pele-rini ap pleciem un cilindru galvā, smagā reibumā no kāda ļoti stipra alkoholiska dzēriena lietošanas, un šo dzērienu viņš lietojis no koka blašķes, ko nēsāja, pakārtu plecā.

Atbildot uz jautājumu, ko viņš pa tumsu darīja Sanmarko laukumā, tūkstošiem aculiecinieku bija gatavi stāstīt, ka redzējuši, kā augumā sīkais miljonārs ložņājis ap tūristiem, kas sēdēja kafejnīcās, un neaprakstāmi bezkaunīgi uzmācies, vienā laidā čukstēdams par kaut kādu Gronku, it kā šim strupajam vārdelim, ko neviens nebija spējīgs saprast, ne tikai būtu milzums nozīmju, bet tas vēl arī saturētu bezgalīgas neskaidra

rakstura iespējas. Un allažīt viņam padusē bija vesela kaudze burtnīcu ar nosaukumu Puika; viņš pūlējās tās kādam iemusināt, taču cauruncaur nesekmīgi, acīmredzot augumā sīkajam miljonāram bija lemts savu Puiku staipīt līdzi līdz mūža pēdējai stundiņai.

Šīs paslepenās vakara izrādes Venēcijā bija redzējuši tūkstošiem skatītāju, taču neko daudz vairāk par augumā sīkā miljonāra dzīvi policijai neizdevās noskaidrot. Vēl tikai vienu: vairāku restorānu īpašnieki liecināja, ka viņam bijis paradums ap pusnakti ierasties un pasūtīt vienu vienīgu ceptu vistas spārniņu; dabūjis to, ieliktu turzā, viņš aizslīdēja tumsā.

Lai gan vakarā, pirms viņa pils sabruka, augumā sīkais miljonārs San-marko laukumā nebija rādījies, kalpi apgalvoja, ka tad, kad tie stiepa prom pēdējo siju, viņš nav bijis redzams ari tukšajā sapnī. Arī līķis drupās netika atrasts.

KUR IR JUKUŠAIS NAKSNĪGĀS GRONKAS TIRGONIS? kliedza avīžu virsraksti.

***

23. decembra rītā policija turpināja meklējumus pastiprinātā režīmā. Tika pārbaudīti saraksti, un atklājās, ka starp apcietinātajiem nav pils sulaiņa. Sulainis nebija pārradies mājās, un citi kalpi viņu no rīta pirms pils sabrukšanas bija redzējuši virtuves tuvumā; sulainis bija ģērbies zilā atlasa livrejā un viņam rokās bija cērte un lāpsta.

Policija izsludināja pazudušo meklēšanā un vēl pirms dienvidus ar apzinīgu pilsoņu palīdzību nonāca lētā kontinenta kafejnīcā, kur sēdēja kāds strādnieks, komunistiskās partijas biedrs, kas bija piesūcies ar grapu un ģērbies zilās adasa ceļgalbiksēs. Strādnieks sākumā ietiepīgi noliedza, ka viņam jebkas būtu zināms par šīm biksēm, paziņodams, ka komunistu valstī nekādām atlasa biksēm nav vietas. Taču, kad fašistu policistu bars piedraudēja ar kārtīgu kāvienu, viņš drīz vien atzinās, ka bikses novilcis kādam nesamanīgam subjektam, ko jūra pirms divām dienām bija iznesusi krastā, jo domājis, ka tā viņa dzīve būs mazliet krāsaināka. Paslēpis ūziņas zem krekla, viņš sakliedzis bariņu ubagotājrņūku, un tie nesamanīgo bija aiznesuši uz klosteri, lai tur lūkotu atkopt.

Mūkiem tika sadzītas pēdas, un sulainis tika atrasts klostera garāžas kaktā, kur viņš pamazām atžirba no komas, ko bija izraisījusi Lielā kanāla ūdens sarīšanās. Lai attapšanās noritētu ātrāk, policisti viņu mazliet iepļaukāja, un sulainis ņēmās juceklīgi stāstīt.

Kādu rītu, viņš teica, pirms dažām dienām, nedēļām vai mēnešiem, viņam nav ne jausmas, kad pār viņu nākusi šī klizma un cik ilgi viņš bijis bez samaņas, tātad, kādu ritu viņš pils dziļākajā pagrabā darījis savus parastos darbiņus, un tad pēkšņi ieraudzījis sieviešu dzimuma spoku, tik šausmonīgu, tik nedabīgu, ka viņš pārbīlī meties augšā pa kāpnēm un izlēcis pa logu, lai peldus glābtu savu kailo dzīvību. Taču kanalizācija ap pili torīt bijusi gausa. Beidzot izpeldējis Lielajā kanālā, viņš no neizturamās smirdoņas zaudēja samaņu un kopš tā brīža vairs neko nezina.

Tomēr viņš atceras to šausmonīgo spoku, to neradījumu, ko lāpas gaismā bija redzējis dziļākajā pagrabā.

Un nekad dzīvē pirms tam, sulainis dievojās, atkal un atkal pārmezdams krustu, drebēdams pie visām miesām un spļaudams smirdīgus burbuļus, es pat iedomāties nevarēju, ka zemes virsū var būt tik šausmo-nīgs sievišķis.

Apakš pils ir dziļš pagrabs? Policisti brīnījās, toties mācītajiem mūkiem, kas stāvēja viņiem apkārt klostera garāžā, tas nebūt nenāca kā pārsteigums.

Kā nu ne, bilda mūks. Tai pilī reiz dzīvoja Bairons ar savu mīļāko savedēju un priekazēnu, gondoljeru Tito, un man tas nejaušības pēc ir zināms, jo Tito ir mans vectēvocis no mātes puses. Tad lūk, lai būtu kāds miers no tiem sieviešu un zēnu bariem, kas nemitīgi drūzmējās ap Baironu viņa dzīvojamajās istabās, Tito lika izbūvēt dziļu un slepenu pagrabu, lai pa naktīm tur patvertos un rakstītu dzeju. Nav šaubu, ka tieši tāpēc šī pils klusībā ir nacionāls lepnums, un kas par to, ka līdz vakardienas vakaram nevienam no mums tas nebija zināms. Tai pagrabā, jādomā, tapuši daudzi ģeniāli Bairona dzejoļi.

Policisti skriešus metās atpakaļ uz savu motorlaivu un, sirēnai gaudojot, drāzās prom no kontinenta, uzņēmuši kursu uz Lielo kanālu. Pils drupās viņi bez lielām pūlēm atrada ieeju pagrabā. Divdesmit pakāpieni, un aiz tiem, gluži kā sulainis bija stāstījis, atradās ieeja dziļākajā pagrabā, zemas, šauras durvis, kurām priekšā aizkārta sega. Viņi atvēra šīs durvis.

No tās drūmās alas uzreiz sāka velties biezu, sīvu dūmu vāli. Kā gubu mākoņi tie vandīdamies cēlās gaisā un aizsedza sauli, jo Nubars savā dzīvsudraba bedrē bija sadedzinājis visu Urānistu izlūkošanas aģentūras arhīvu, lai viņam nebūtu jāsalst aukstajā, drēgnajā ziemas saulgriežu naktī.

Atsteidzās ugunsdzēsēji ar sejas maskām, glābšanas rīkiem un nestuvēm. Blakus kūpošajai dzīvsudraba ugunij tika atrasts Nubars, bezsamaņā, taču dzīvs, un iznests zemes virsū, kur gaidīja ziņkārīgo pūļi. Kanālā pie sabrukušās pils nebija, kur ābolam nokrist, tajā cita citai līdzās šūpojās laivas ar nepacietībā sastingušiem bolačiem no visām pasaules malām.

Fašistu ugunsdzēsēji svinīgi iznesa Nubaru priekšā un noguldīja uz paaugstinājuma, ko bija uzslējuši krastmalā, ne tikai tāpēc, ka viņu tautieši dievināja izrādes, bet arī, šajā gadījumā, lai ārzemnieki novērtētu to, cik meistarīgi fašisti glābj cietušos.

Bolači nopūtās un aizturēja elpu. Viļņi vieglītēm sitās pret laivu un gondolu bortiem. Blakus paaugstinājumam, kas šim gadījumam par godu bija apsegts ar karogdrānām un fašistu transparentiem, klusi šņāca elpināšanas aparāti un citas ierīces.

Tad fašistu mērs, fašistu policijas priekšnieks un fašistu ugunsdzēsēju priekšnieks pēc kārtas nāca priekšā un skaļi paziņoja, ko viņi redz paši savām acīm, pēc kārtas izkliedza faktus pa visu Lielo kanālu. Visos sīkumos tika aprakstīta biezā vaigu sārtuma un lūpukrāsas kārta, daudzie milzīgie, brūnie apģērba gabali un viens, kas bija mēļš, toties vēl lielāks, zilais auskars Nubaram uz pieres un trīs monētas pa vienai lirai viņam uz mēles, vienā rokā medaljons ar Musolīni un Svētās Dievmātes portretiem, bet otrā visdīvainākais atradums, Jeruzālemē izrakstīts rēķins par ūdeni, ar 1921. gada datumu, un uz tā viņš pēdējos samaņas brīžos bija uzskricelējis dažus vārdus, pokers un Jeruzaleme, un Hadžs Hārūns, Paracelss un Rombasts, un nemirstība, Ahūra Mazda un Sterns, džins un Dievs, Sīnāja bībele.

Nubaram uz mēles atrastās monētas lika bažīties, vai viņš dziļākajā pagrabā nav norijis kādu nepiederīgu priekšmetu. Tūdaļ tika atripināts kuņģa sūknis, taču ar tā palīdzību izdevās iegūt vienīgi lielu daudzumu sakošļātas, ar alkoholu piesūcinātas koksnes.

Šis neizskaidrojamais fakts izrādījās pēdējais piliens vienam no skatītājiem, kādam franču zaglim un bijušajam zagtu ikonu tirgotājam, kurš nesen bija ieradies Venēcijā pēc ieilgušas uzturēšanās Svētajā Zemē.

Un tiešām, Nubars viņam vairākas reizes vakaros bija uzmācies San-marko laukumā, tas vien jau bija aizskaroši. Tomēr īstais iemesls, kāpēc šis francūzis tik dedzīgi neieredzēja Nubaru, bija tas, ka viņš UIA uzdevumā bija mēģinājis iefiltrēties Lielajā Jcruzālemes pokerā un pēc tam labu laiku dzīvojis šķīstītavā. Francūzis, kā viņam bija norādīts, bija ieradies un pievienojies spēlētājiem, un tad katastrofāli zaudējis kādam indiāņu virsaitim, kurš turēja uz viņu ļaunu prātu par tirgošanos ar zagtiem kristīgās mākslas priekšmetiem. Daļu zaudējuma viņam vajadzēja atstrādāt Jeruzālemes Vecpilsētā pie karstas maizes krāsns, un viņa uzraugs bija kāds ceptuves priesteris.

Tā maizes krāsns bija ļoti karsta. Francūzis labi atcerējās katru slapjo minūti, ko bija vergojis tai neciešamajā sveloņā, visu laiku cepdams četru veidu maizi, jo tā lika mūžvecais uzraugs, kurš tikmēr mundri dancoja šurpu turpu, aizdodams viņam vēl lielākas dusmas.

Par visām šīm šausmām viņš vainoja Nubaru, jo tieši Nubars bija viņu ievilinājis tai pokerā. Tādēļ francūža spalgais kliedziens, aizskanot pār Lielo kanālu, pauda tik milzīgu sirds līksmību.

Velns par stenderi. Šis apēdis savu blašķi.

***

Gada pēdējā dienā Nubars slimnīcā nāca pie samaņas, un kļuva skaidrs, ka viņš vairs nekad nebūs pie pilna prāta. Sastingušais vieplis bija pavērsts pret griestiem, nekustīgais skatiens urbās kādā neredzamā upurī. Apmēram divdesmit minūtēs reizi viņš mazliet sakustējās un klusiņām čukstēja vārdus, ko bija uzskricelējis uz tā Jeruzālemes rēķina, izrakstīta 1921. gadā, apmaksāta.

Un tās bija vienīgās zilbes, kuras Nubars savā dzīvē vēl izrunāja, nerimtus izkārtodams tās bezjēdzīgās dzīvsudraba anagrammās, kas viņam laikam sagādāja prieku, Parabasts Bombhadžs un Sīnājzāleme Bombpokers, Ahūrabadžs Paramazda un Sternpokers Bībeltība, Jeru-džins un Nemirhārūns, Hadžsterns, Jerupokers.

Juku jukām sajaukti viņam vien zināmi vārdi, kas laikam mierināja viņu nekustībā, kādā viņu smacēja mūžīgais, neizmērojams akmens, kas apņēma viņa galvu, slepens un vientuļš filozofu akmens, kuram neviens nekad nespēs izcirsties cauri.

Nubaram beidzot bija drošība, beidzot bija miers, beidzot bija nemirstība. Visi viņa ienaidnieki bija sakauti, Sterns norakstīts, Ahūra Mazda izklīdināts un Hadžs Hārūns aizmirsts akmens sapnī, kurā viņš beidzot bija iekļuvis un paliks.

Kāda. tam visam jēga, ak, neko vairāk tev nevajag?

Paklau, skaidra lieta, es pamazām grasījos par to pastāstīt, vienkārši, tā sakot, pa ceļam novērtēju apkārtni.

Kāda jēga kaut kur doties, ja tu nepriecājies par skatu ?

1933. gada decembra pēdējā nakts. Divpadsmit gadu kopš tās dienas, kad viņi nejauši sastapās Vecpilsētā, lētā arābu kafijas dzertuvē, — it kā nejauši, toreiz, visi trīs bēga no vēja kādā vētrainā pievakarē, kad bija auksts un debesis pārvilkušās ar mākoņiem, un pavisam noteikti smaržoja pēc sniega. Tagad viņi sēdēja ap pokera galdu Hadža Hārūna pārdotavas dibenistabā, cits pēc cita bridi jauca kārtis un nodeva kavu nākamajam.

Vakars kā aidinieks, teica Džo. Reizēm tādi mēdz būt, klusi, nesteidzīgi. Nu, ir gada pēdējā diena, tādēļ gluži dabīgi, ka cilvēkam gribas apstāties un palūkoties atpakaļ, varbūt paskatīties, kā gājis, kaut kā taču ir gājis, vismaz kaut kā.

Skaidra lieta, Džo teica, jaukdams kārtis. Un tie tikai ir jaunumi, nu, par mūsu Nubariņa bēdīgo galu. Šitā zaudēt galvu apakš Lielā kanāla, un viņš vēl atrod akmeni, ko uzbāzt tai vietā. Tagad, kad viņš vairs nemaisās pa vidu, mēs droši vien varētu spēlēt pokeru līdz pasaules galam, ja vien mums pašiem tā gribētos. Mjā, nevaru sacīt, ka man viņa žēl. īsts draņķagabals, skaties, no kuras puses gribi. Bet klausieties, es gribu jums pateikt ko citu. Sofijas gan man ir žēl, kaut ari es viņu vispār nepazīstu. Cik nu iznācis dzirdēt, šķiet, ka viņa ir lāga večiņa, un viņa droši vien to uztver dikti smagi.

Jā, atsaucās Munks. Bet viņa apzinās, ka jau no sākta gala bija to puiku pārāk lutinājusi.

Tas ir tāds paradums, reizē ļauns un labs. Kādu lutinot, var iznākt visādi, atkarīgs no cilvēka, nu, kā jau vienmēr. Ei, paklau, Munk. Vai tu gadījumā negremdējies atmiņās par brokastīm gultā tur, Bosfora krastā?

Jaunajam, iznesīgajam dragūnu virsniekam tiek pasniegts steiks un ceptas olas, un stipra kafija ar lāsīti konjaka?

Nemaz nerunājot par veselu kalnu karstu maizīšu, taisnā ceļā no cepeškrāsns un gaisīgu kā pūciņa? Paga, paga, ā, gaisīgas kā ambrozija, tu, samaitātais puišeli. Un tavs mundieris izgludināts, un tavi zābaki nospodrināti, un vanna sagatavota? Tikai nesaki man, ka tev tas šajos gados ne reizi nav ienācis prātā?

Munks smaidīja.

Es ar viņu vakar runāju, viņš bilda.

Žēlīgais Dievs, ko? Tas ir, kā? Tu runāji ar Sofiju?

Pa telefonu, jā. Man šķita, ka vajag viņai piezvanīt, mēs tomēr esam veci draugi. Tas bija vairāk nekā pirms divdesmit gadiem un ilga tikai vienu nakti, bet tomēr.

Skaidra lieta, bet tomēr. Nu, puis, stāsti taču. Ko viņa teica?

Viņa bija Venēcijā. Nubaru viņa nepieminēja, visvairāk mēs runājām par viņa mazo dēlu. Izrādās, viņam ir dēls, vēl zīdainītis, un Sofija par to agrāk nav zinājusi. Viņa ļoti priecājās, un viņai patīkot arī mazā māte, tā gadījies, ka Nubars apprecējis armēnieti. Tādēļ var jau būt, ka labās ziņas palīdz pārdzīvot sliktās. Viņa grib abus vest līdzi uz Albāniju.

Un tu? Ko viņa teica par tevi?

Uzaicināja pavasari aizbraukt uz pili viņu apciemot. Es apsolīju.

Džo ieaurojās. Pastiepās un ar troksni nometa kāršu kavu Munka priekšā uz galda.

Tava kārta jaukt, un tu dzirdēji, ko viņš teica, Kair? Dzirdēji, ka mūsu bijušais jaunais, iznesīgais dragūnu virsnieks joprojām ir kaujas gatavībā? Minētajai dāmai ir pāri deviņdesmit, un ko viņš šai sakarā taisās darīt? Viņš dosies ciemos, kā vecam draugam pienākas, seno atmiņu vārdā mierinās veco dūkulīti. Tā ambrozija tev iesitusi galvā ne pa jokam, ko? Vienu reizi dabūji pagaršot, un vairs nespēj aizmirst? Nekad un nemūžam? Vai, bet tas taču ir jauki, patiešām jauki, man tas viss briesmīgi patīk. Un tu tur ar viņu noteikti pašķetini atmiņas, Munk, liec aiz auss. Sievietei viņas vecumā tas patiks, nav vārdam vietas.

Munks jauca kārtis un smaidīja.

Darījumos viņai šobrīd neveicas, viņš bilda. Sindikāts ir uz izjukšanas robežas, tiesa, viņai tas jau ir vienalga. Viņai bija interesanti to nodibināt, nevis raust naudu pie visa gatava. Un tādēļ, jā, es aizbraukšu ciemos, un viņa varēs pastāstīt, kāds ir stāvoklis Balkānos, un man būs vēl viena iespēja ievilkt nāsīs šerūtu dūmus, to aromāts man palicis atmiņā no jaunības laikiem.

Beidz ņemties ar tiem Balkāniem, teica Džo, es nekad neesmu sapratis, kas tie tādi ir. Bet viss pārējais ir brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, man patīk. Aizbrauc un pēc tam pastāsti. Dieva dēļ, vai tad nav tiesa, reizēm mums var paveikties, un laiks pilnīgi apstājas? Vai varbūt nē, tas iet uz priekšu, bet nepaņem līdzi visas labās lietas. Reizēm, tikai reizēm, bet ir jauki zināt, ka tā var būt. Un, runājot par taviem jaunības laikiem, Munk, vai ir kādas ziņas no "sārām", izklīdušām pa Jauno pasauli, kur nu kurā, lielākoties izvēloties Brazīliju?

Viņām klājas labi, ir tikušas uz pekām un cītīgi strādā.

Skaidra lieta, mēs visi zinājām, ka tā būs. Un Sondi vīriešu baroka orķestri? Vai tie ari ir tikuši uz pekām un apsēdušies uz krēsliem, kad nu desmit vai divdesmit gadu vajadzēja tirgoties ar lētām koloniālprecēm?

Tā rādās, jā.

Nu, tad jau labi, Munk, tu laikam te paliksi uz visiem laikiem un darīsi to, ko tev gribas, celsi jaunu valsti un tādā garā, beidzot būs kaut kas nopietns pēc šīs kāršu šļuras, kas mums te bijusi veselus divpadsmit gadus. Tu jau no sākuma tirgojies ar nākotnes darījumiem, vai nav tiesa, nākotne šur, nākotne tur, kā viens trakais tirgū. Ei, Kair, kur tad tu?

Kairs bija piecēlies kājās. Līganā gaitā, krāšņajām drānām plīvojot, viņš izgāja priekšistabā un atgriezās ar akmens lādīti, ko viņš uzlika uz galda. Tad pasmaidīja un pastiepa roku. Munks iedeva viņam kārtis, un Kairs sāka jaukt.

Kas tas tāds? jautāja Džo.

Lādīte, atbildēja Kairs.

To var redzēt. Kāpēc no akmens?

Lai būtu izturīgāka. To man reiz iedeva Meneliks. Viņš bija to izracis kaut kādās faraonu kapenēs.

Nu, labi, un kas tur iekša?

Pelni.

Kādi pelni?

Pelni, kas palikuši no četrdesmit gadu ilgas sarunas Nīlas krastā. No garām svētdienas pēcpusdienām, mielojoties ar vīnu un vircotu jēru smulīgā āra ēstuvē, kur slinki peld miegainas pīles un bļaurigi pāvi pošas pāroties, un zem vīnstīgu un ziedu pārjūma vijas un vērpjas piedauzīgi stāsti, un viesmīļi, kas, gadiem ritot, ar opija dūmiem savus lidojušos paklājus pacēluši tik augstu, ka vairs nespēj pakustēties, nespēj iedomāties, kāpēc lai cilvēkam gribētos kustēties. Garas svētdienas pēcpusdienas, kas allaž beidzās ar skurbenu ielēkšanu veldzējošos ūdeņos.

Skaidra lieta, atsaucās Džo, mēs zinām. Bet kas tie par pelniem?

Tie palikuši no diviem draugiem, kas deviņpadsmitajā gadsimtā sastapās kādā Ēģiptes bazārā, abi toreiz būdami jauni, abi nule uzsākuši katrs savu ceļu. Viens melnādains vergs, otrs angļu lords.

Džo klusi nosvilpās.

Tev tur ir vecā Menelika un Strongbova pelni? Jā.

Kur tu dabūji?

Aizbraucu un paņēmu.

Un ko tu ar tiem darīsi?

Kairs smaidīja.

Agrā pavasarī, kad Munks dosies apciemot Sofiju, es šo lādīti aizvedīšu uz Ēģipti. Kādā svētdienā, kas man liksies jauka, aiziešu uz to smu-līgo Nīlmalas restorānu, kur viņi risināja savu četrdesmit gadu ilgo sarunu vai, ja tā vairs nebūs, tad uz kādu līdzīgu. Pasūtīšu vīnu un vircotu jēru un piesitīšu māgu, un, ērti atlaidies, pavadīšu pievakari, klausīdamies, kā Meneliks un Strongbovs triec kā senos laikos. Klausīšos, kā viņi atkal stāsta par apbrīnojamo Sahāras Balto mūku ar deviņsimt bērniem un par Numas akmeni, ko Strongbovs iekašņāja zemē Kārnākās templī un kas pēc tam izraisīja skandālu Eiropā, un velēšu ar dūrēm pa galdu, un pasūtīšu vēl vīnu, un kopā ar viņiem locīdamies smiešos par šiem vecajiem stāstiem, par šiem lieliskajiem stāstiem. Kā Meneliks milzīga akmens skarabeja vēderā slepšus atveda uz Ēģipti Strongbova monogrāfiju, un kā Strongbovs lieliem soļiem kājoja uz Hindukušu un atceļā aizkājoja uz Timbuktu, un kā Meneliks sev izbūvēja vecumdienu mītni Heopsa piramīdas virsotnē, bet, atklājis, ka viņam bail no augstuma, ar Strongbova lupu rokā ierīkojās Heopsa mātes sarkofagā. Un kā Strongbovs pēdīgi atrada mieru kādā Jemenas kalna nogāzē, ebreju gana meitas pieticīgajā teltī. Nopirktas impērijas un pārdotas impērijas, un nevienam nezināms zinātnieks, par kuru neviens tajā gadsimtā nebija gudrāks, bijušais vergs, tik apdāvināts, ka runāja pirms tūkstoš un simt gadiem mirušā valodā, jauns tālu zemju apceļotājs, kurš devās savā hadžā, kliegdams, ka reiz lieliski mīlējis Persijā. Un viss pārējais, visi vecie, lieliskie stāsti, ko viņi stāstīja viens otram. Un tā pēdējā satikšanās, kad viņi vēl beidzamo reizi ieradās savā smulīgajā Nīlmalas patvērumā. Abiem jau pāri deviņdesmit, abi zina, ka drīz aizies, un tā ari notika, vispirms viens, un pēc dažiem mēnešiem ari otrs, tieši pirms Lielā kara. Tas viss. Ar vīnu, vircotu jēru un stāstiem, kuru nekad neaptrūkās, jo viņiem to nekad nebija diezgan.

Kairs apklusa. Nodūra acis un lēni jauca kārtis.

Un pēc tam? Munks pēc ilga brīža vaicāja.

Un pēc tam pienāks laiks dienas noslēgumā pāri margām ielēkt upē, tāpat kā to darīja viņi. Un es kopā ar viņiem vēl reizi ievelšos ūdenī, vēl reizi pievakarē izpeldēšos, lai izvēdinātu galvu vai varbūt lai svinētu dzīvi. Un, kad es izkāpšu krastā, man šīs lādītes vairs nebūs. To būs paņēmusi Nīla.

Kairs lēni un svinīgi palocīja galvu.

Agrāk man šķita, ka es gribu uz Āfriku aizvest kaut ko pavisam citu. Melno meteorītu, kas atrodas Mekas Kaabā, vislielāko svētumu. Es gribēju to norakt melnajā, dāsnajā Āfrikas zemē, tā būtu atmaksa par vergiem, ko arābi izveda no Āfrikas. Bet nē, es vedīšu uz Āfriku šo lādīti un atdošu to Nīlai. Viņiem abiem tas patiktu, es zinu. Un es domāju, ka tieši tas man ir jāizdara.

Kairs bija beidzis jaukt kārtis. Smaidīdams nolika tās uz galda Džo priekšā. Džo paskatījās, tad pavisam klusītiņām nosvilpās.

To es saprotu. Un tāpēc vien, ka tie abi tev, kad tu vēl biji mazs puikiņš,

iemācīja sapņot. Un viss, nekas vairāk. Zini, Kair, es priecājos par tevi un priecājos par viņiem ari. Labi, ka tu zini, kurp tu ej un kāpēc tu turp ej; kad jāatskatās, tā būs labāk. Labāk ir doties pie upes un pasniegt tai dāvanu, nevis kaut ko norakt zemē.

Džo pagrieza galvu uz durvju pusi.

Ei, kas tad tas?

Viņi ieklausījās, kā kuranti, kas bija piestiprināti pie saules pulksteņa, priekšistabā bimbina stundas. Tikām ienāca Hadžs Hārūns, kurš sāka izklaidīgi klimst ap galdu.

Divpadsmit reizes, Džo teica, kad kuranti apklusa. Akurāt kā pienākas deviņos vakarā. Ei, paga.

Kuranti atkal bija sākuši bimbināt. Tie nosita vēl divpadsmit reizes, iečīkstējās un atkārtoja, iečīkstējās un atkārtoja.

Kopā četras reizes, teica Džo, katram pa vienai. Dieva dēļ, šajos gados, kopš mēs te spēlējam kārtis, tas pārnēsājamais saules pulkstenis mums ir skatījies uz pirkstiem. Kārtībai jābūt, skaidra lieta. Traks, nevaldāms laiks, kā jau vienmēr mūžīgajā pilsētā. Hadž Hārūn?

Vecvīrs apstājās.

Prezbiteri Jāni?

Es nupat iedomājos, ka mums, trim klejotājiem, te šovakar vajadzētu pavadīt veco gadu ar vienu jauku pokera partiju. Vai tu nebūtu ar mieru ieņemt savu vietu uz seifa, lai to apliecinātu kā Lietu sekretārs?

Vecītis bikli pasmaidīja.

Ja jūs tā vēlaties.

Mēs vēlamies gan, pavisam noteikti vēlamies. Kā lai mēs te jauki spēlējam kārtis, ja mūsu sargbruņinieks nesēž savā vietā?

Vecvīrs pamāja un pa pieslietajām kāpnēm lēni uzrāpās uz augstā, senlaicīgā turku seifa. Tur viņš apsēdās, nolīdzināja izbalējušā dzeltenā apmetņa krokas, sagrieza taisni aprūsējušo krustnešu bruņucepuri, atraisīja un sasēja zem zoda zaļās lentes. Tad pagriezās un sāka cieši skatīties neesošā spogulī pie sienas.

Šā laikmeta klejotāji, viņš svinīgi paziņoja. Ceļotāji, tautieši un brāļi jeruzālemieši, esmu gatavs.

Jauki, atsaucās Džo, ļoti jauki. Lai notiek, džentlmeņi, es varētu uzņemties namatēva pienākumus, ja jau reiz kārtis atrodas tieši man priekšā. Tad raugi, ko jūs sacītu par klasisku pieckāršu pokeru? Nekādu neprātību un nekādu nejaušību, drīkstēs vilkt trīs. Vienu vienīgu reizi, tādēļ skatieties acīgi, aiziet, uz priekšu.

Džo izdalīja kārtis, un viņi abi ar Munku sāka pētīt, kas bija kritis. Kairs, kā jau parasti, savas kārtis atstāja uz galda neaiztiktas. Brīdi apsvēris, viņš nometa pirmo, trešo un piekto.

Pagaidi, viņš pēkšņi uzrunāja Džo. Tu nepaziņoji sākuma likmi.

Nav vajadzības, tāpēc arī nepaziņoju, šovakar spēlēsim pa draugam. Simboliska partija Jaungada priekšvakarā, nekas vairāk. Iztiksim bez naudas.

Nekā nebija, stingri iebilda Kairs. Es tā pokeru nespēlēju. Ja tu atsakies nosaukt sākuma likmi, to izdarīšu es.

Ak tā? Un kāda tā būs?

Musulmaņu kvartāla kazas, paziņoja Kairs.

Abi pārējie skatījās.

Tās, kas tiek izmantotas sodomijai, viņš svinīgi piemetināja. Džo iebaurojās, Munks izplūda smieklos.

Ko tu neteiksi, draugs Kair. Ak mūžs, kāpēc tu agrāk neieminējies, ka tev prātā šādas lietas? Ja reiz mūsu draudzīgā partija ir tāda, tad es arī mīļuprāt nosaukšu savu sākuma likmi. Skaidra lieta, tūlīt, tūlīt. Es lieku galdā Kristiešu kvartāla kazas. Gaļa. Tu, Munk tagad esi palicis kaunā. Vai tev nav nekā, ar ko saldināt banku? Vai tu nevari rimties, lai to pateiktu?

Munks joprojām smējās un slaucīja no acīm asaras.

Jūdu kvartāla kazas, viņš vispēdīgi tomēr izspēra. Piens.

Labi, atsaucās Džo, pat ļoti labi. Tā jau var sākt spēlēt, nav vārdam vietas. Simtreiz labāk nekā muļķīga nauda, ja jau mēs sēžam pie pokera galda mūžīgajā pilsētā. Vai tad tādā vietā no naudas ir kāda jēga? Nav, tāda ir atbilde, tā būtu iekšēja pretruna. Mūžībā nauda nav vajadzīga. No otras puses, krietnas preces un pakalpojumi vienmēr būs vajadzīgi, tādēļ jau Hadžs Hārūns tik lielu savas dzīves daļu ir strādājis pakalpojumu industrijā. Tie Svētajai Pilsētai nepieciešami jo īpaši, fakts, ko citādi iesāktu svētceļnieki, iekarotāju karapūļi un vienkārši ziņkārīgie, kas mūždien rāpjas šajā kalnā, lai palūkotos apkārt un papriecātos par skatiem.

Džo blēdīgi palūrēja uz saviem partneriem.

Tā nedrīkst darīt, džentlmeņi, tas ir pret noteikumiem, pats zinu. Tomēr es reizi par visām reizēm pie šī galda nebūšu neizdibināms, neva-zāšu jūs aiz deguna un teikšu skaidri un gaiši. Tagad uzmanieties, jūs abi. Jā, nudien, turiet acis vaļā. Nedariet muļķības, neaizraujieties, domājiet, ko darāt. Kāpēc, jūs sakāt? Labs ir, es jums pateikšu, kāpēc. Lūk: manuprāt, es uzvarēšu. Man ir tāda stipra nojauta, aizdomas, kas pamazām kļūst par pārliecību, ka liktenis man baudkāri miedz ar aci. Viss, es jūs brīdināju. Tad cik katram kāršu?

Viņš pastūma malā nomestās.

Trīs tev, Kair, kaut arī tu nezini, kas tev tur ir un ko tu nometi. Te ari tev, Munk, būs trīs jauni jaukumiņi, un beigās vēl trīs dalītājam. Un tā, kas mums te ir?

Hā, Džo iebrēcās. Es taču jūs brīdināju. Tas baudkārais skatiens ir kļuvis par vēlīgu smaidu, un tas smaids iepleties pa visu ģīmi. īsi sakot, es esmu uzvarējis, jūs abi varat uzreiz padoties. Novāciet savas teltis un pataupiet spēkus citai dienai. Liktenis mani ir apkampis ar abām rokām. Ar labunakti, varat iet gulēt.

Kairs nokremšļojās.

Es vēl neesmu ieskatījies savās kārtīs, bet tu jau zini, ka es nekad neskatos, iekams nav beigusies solīšana. Līdz šim tas nav bijis nepieciešams, un šovakar ari nebūs. Es tik un tā uzvarēšu.

Džo nosprauslojās.

Mīļais Dievs, tā nu gan ir viena traka augstprātība. Munk, tu dzirdēji? Un es taču viņu brīdināju. Ko tu saki? Ja cilvēkam ir tāda attieksme, viņš taču ir pelnījis zaudēt? Tas man atgādina to pulkvedi no Eiropas vidienes, pirms pāris gadiem, to ar diviem monokļiem un blondo parūku, viņam vēl patika spēlēt ar džokeru, un viņš bija gatavs uz visu, lai tikai dabūtu kādu dūzi. Tas arī bija traki augstprātīgs.

Munks palocīja galvu. Tikko manāmi pasmaidīja un neko neteica. Tad paņēma savas jaunās kārtis, un viņa sejā parādījās neizpratne. Raukdams pieri, viņš vieglītēm berzēja zodu, aizklīdis līdzi savām domām.

Traka augstprātība, rūca Džo, kā tad. Nu, tad laiks likmēm, Kair, sāksim ar tavējo. Kādas krietnas preces un pakalpojumus tu liksi galdā iesākumam?

Iesākuma nebūs, atteica Kairs. Es šovakar negrasos veltīgi tērēt laiku, pa mazai kripatiņai palielinot likmi. Sākšu ar augstāko, un jūs abi varat spēlēt vai nespēlēt, kā jums tīk. Tad lūk. Jūs, domājams, piekritīsiet, ka es ar savu dažnedažādo nelikumīgo rūpalu palīdzību valdu šīs pilsētas Musulmaņu kvartālā.

Mūmiju pulvera ķēniņš dodas uzbrukumā, purpināja Džo.

Nu, jā vai nē?

Jā. Tu tur esi kungs un pavēlnieks.

Pareizi. Tad lūdzu, tā ir mana likme. Valdīšana Musulmaņu kvartālā. Es lieku uz šī galda Musulmaņu kvartālu. Ja kāds no jums uzvarēs, tas būs jūsu, bet tā nenotiks.

Džo klusītēm nosvilpās.

Tā nu gan ir jau nepārspējama augstprātība. Tu gribi teikti, viss Musulmaņu kvartāls?

Tieši tā. Līdz pēdējam saules izkaltētajam ķieģelim.

Un cilvēki? aizgainīdams apmātību, ievaicājās Munks.

Līdz pēdējam nedzimušajam bērnam, kas vēl dus savas māmiņas vēderā un nezina, kas viņu gaida, kad pienāks laiks pamosties.

Vārds vietā, Munks iepleta rokas. Ja reiz tā, tad es lieku galdā Jūdu kvartālu.

Jēzus Marija, labi, labi, sāka kliegt O'Salivans Bīrs, labi, es taču teicu. Ja reiz jūs tā gribat, es lieku Kristiešu kvartālu. Un lieki sacīt, ka tam negantniekam, kuram te ir vislabākās kārtis, tiks ari Armēņu kvartāls. Citiem vārdiem sakot, beidzot ir pienācis tas bridis, kad uzvarētājs iegūs visu mūžīgo pilsētu, pareizi? Uz galda ir likta Jeruzāleme, un pēc dažām minūtēm viens no mums to būs dabūjis sev? Vai es pareizi saprotu?

Munks smaidīja, viņš palocīja galvu. Kairs palocīja galvu un sarauca pieri.

Labi, tad sākam, teica Džo. Mīļais Dievs, šis bridis taču ir pielavījies nemanot, vienkārši ņēmis un iezadzies te iekšā, kamēr neviens no mums neskatījās, šai gada pēdējā dienā. Ziniet, man negribas jūs abus apbēdināt, bet jums nevajadzēja to darīt, nevajadzēja riskēt un iet tik tālu. Lūdzu. Paskatieties, kas man te ir.

Džo apgrieza savas kārtis. Četri kalpi un dāma. Viņš pēc kārtas pieskārās katrai kārtij ar rādītājpirksta galu.

Koši, vai ne? Kā jums tas patīk? Debesis atkal ir papūlējušās viena aplenkumā nonākuša īra dēļ? Jā, man tiešām tā šķiet, paskat, kādas karaliskas personas. Kroņprincis ieradies saņemt mantojumā karaļvalsti, un šī dāma pieliks savu rociņu, lai varas nodošana noritētu gludi, lai mēs visi zinātu, ka mūsu karaļa pilī viss notiek patiesā sirsnībā, neapstrīdamais mantinieks tūdaļ saņems zemi un dārglietas. Nav slikti, es teikšu, akurāt, kā jābūt, un es esmu gatavs ņemt rokā scepteri un sēsties tronī. Nu, draugs Kair, tad es esmu tevi pieveicis vai ne?

Kairs lēni, pa vienai, apgrieza savas kārtis. Kungs. Dāma. Kungs, kungs un kungs.

Viņš pacēla galvu un uzsmaidīja Džo, bet īrs nopūtās.

Mjā, ak vai, neesmu vis tevi pieveicis, kur nu. Rādās, ka kroņprincis tomēr nemantos troni, jo tajā vēl aizvien sēž oficiālais saimnieks. Sasodīta nekaunība, man trūkst vārdu. Te būtu īsti vietā atentāts, bet nupat jau ir par vēlu. Un es varu vainot tikai pats sevi. Man būtu vajadzējis nojaust, ka tev kaut kas tāds aiz ādas, galu galā tu jau gadiem iztirgo faraonus pa šķipsniņai vien. Izputināts, tepat uz līdzenas vietas. Karalis patur savu karaļvalsti, un kroņprincim vajadzēs iet ubagot kādu valdījumu. Ari dāmu karalis paturēs, tā nu ari šajā ziņā nebūs nekādu izredžu. Viss, Munk, atliek cerēt vienīgi uz tevi. Laiks. Apgriez un stāsti.

Munks gandrīz minūti cieši lūkojās uz abiem saviem partneriem. Vispēdīgi apgrieza savas kārtis un izklāja tās uz galda.

Džo pavisam klusi iesvilpās.

Ko tu saki. Kā rādās, Kair, Jeruzālemē ir augstāki spēki. Kā rādās, mūsu Munks ir tos saucis palīgā un tie ir paklausījuši. Kā rādās, ja mērķi ir tik cēli kā Munkam, tad pat karaliskas personas ir bezspēcīgas. Četri dūži, vai tu spēj tam ticēt. Dūži, tas jau ir kaut kāds necilvēcīgs līmenis. Tomēr Munks vēl pieliek tiem klāt dāmu, reproduktīviem nolūkiem, lai viņa dūži īstenā Vidusjūras austrumu piekrastes manierē var pārvērsties par gulbi, vērsi, rietumvēju vai vēl sazin ko un tad apaugļot dāmu ar nākamo paaudžu varoņiem. Mums ar tevi, Kair, nav ne tādu spēju, ne iespēju, un tā nu mēs paliekam tukšā, bagātības aizgājušas gar degunu, lielie nodomi sagrauti, divpadsmit godīgu pūliņu un negodīgu centienu gadi kaķim zem astes. Varam atgriezties bazāros. Munks sev paņem Je-ruzālemi, un mēs, apstākļu spiesti, dodamies meklēt laimi citur.

Kairs domīgi palocīja galvu. Džo pakasīja bārdu.

Ei, Munk, viņš teica, vai tu nevarētu uz brīdi izvilkt savu vienreizējo pulksteni?

Kāpēc?

Ak, nu, vai zini, ja nu mums steigā'vajadzētu noskaidrot, kāds šovakar ir laiks: lēns, ātrs vai tā vispār nav. Tāpat vien.

Munks izņēma no kabatas pulksteni.

Tā, teica Džo, vai mums tagad to nevajadzētu uzklausīt, oficiāli paziņotu no seifaugšas? Galīgo spriedumu par šo galdu, pie kura trīs vīri ir sūri grūti plēsušies katrs pēc sava labuma. Aū, Hadž Hārūn? Jā?

Ir pienākusi likteņstunda, un tas ir jāpasludina. Uzvar tas, kurš ir cienīgs uzvarēt. Sī bija mūsu triju pēdējā partija. Un tā, pēc divpadsmit raibiem gadiem, mēs lūgtu galīgo spriedumu.

Hadžs Hārūns sagrieza taisnāk bruņucepuri.

Es no šī seifa augšas redzu, viņš teica, ka uzvarētājs ir tas, kuram rokā ir trīsdaļīgais pulkstenis.

***

Re kā, nomurmināja Kairs.

Laimes spēle, piebilda Džo. Laime ir svaidīga, tā iet un nāk, un rādās, ka šoreiz tā ir apciemojusi mūsu partneri, mūsu pašu veco, labo Munku. Rādās, viņam veicas un viņš dabū visu vinnestu. Ak, ko tur daudz, galu galā kādam ir jāvinnē. Vai nav tiesa, Kair?

Jā.

Munks pielēca kājās. Sāka staigāt pa istabu.

Kas tās par valodām par to, ka šī būtu pēdējā partija? Jūs taču nerunājat nopietni?

Dieva dēļ, runājam gan, skaidrs, ka runājam. Vai kāds jebkad ir bijis tik nopietns kā mēs ar Kairu?

Bet kas te notiek? Man liekas, es kaut ko nesaprotu.

Kas te ko saprast? Laimes spēle, un tu uzvarēji.

Tā gan, Munk. Tas arī viss.

Tomēr, vai ziniet, Džo teica, trakas lietas, tā ņemt un šķirties no kādām miljons mārciņām. Tādu naudu es vairs nekad neredzēšu, bet, skaidra lieta, tas viss sākās ar krāpšanos, ar zivīm, un ko tās atgādināja? Šausmas, kā tā drīkst Svētajā Pilsētā, un es nemaz to nenoliedzu. Man savas labās sirds dēļ palīdzēja ceptuves priesteris, svētība šur, svētība tur, tas neesot nekāds grēks, bet vispār jau es nepārstāvēju pirmos kristiešus.

Hadžs Hārūns sagrozījās un palūkojās lejup uz Džo.

Kas tas? vecvīrs jautāja. Tu taču nebūsi sācis šaubīties par sevi? Nebūsi sācis šaubīties par to, ko tu šeit esi darījis?

Taisnību sakot, būšu gan.

Bet tu palīdzēji aizstāvēt Jeruzālemi.

Džo knosījās, viņš manāmi jutās neērti.

Nezinu, nezinu. Nevaru sacīt, ka tieši to es te darīju.

Bet tā ir, es labi zinu. Tu ticēji Jeruzālemes brīnumam. Tev bija ticība.

Ek, tu esi labvēlīgāks nekā visi citi. Bet paklau, ko tu sacītu, ja es dotos ceļojumā?

Uz neatgriešanos? Jā.

Vecītis, sēdēdams uz seifa un kūļādams ģindenīgās kājas, skumji nogrozīja galvu. Bruņucepure sašķiebās, un acīs nolija rūsas lietus. Viņš sāka klusiņām raudāt.

Man tevis pietrūks, prezbiteri Jāni. Bet es vienmēr esmu zinājis, ka agri vai vēlu tu dosies prom, lai atgrieztos savā zudušajā austrumu karaļvalstī.

Ak, pareizi, mana zudušā karaļvalsts, biju piemirsis. Bet, ja man vajadzētu doties prom, un, reku, Kairam ari, vai tev vēl būs kāds, ar ko parunāties?

Hadžs Hārūns palūkojās uz Munku. Pasmaidīja.

Protams, te jau vēl būs Bar Kohba. Viņš sapratīs.

Jā, atsaucās Džo, noteikti sapratīs. Nu, Munk, tu izlīdzēsi? Saki jā.

Munks, kas bija staigājis riņķī ap galdu, apstājās. Nekustēdamies stāvēja un skatījās uz abiem pārējiem.

Tātad tās tiešām ir beigas. Jūs abi runājāt nopietni, šī bija pēdējā partija. Jūs dodaties prom no Jeruzālemes?

Jā, mēs abi ar Kairu pazūdam. Es jau tāpat esmu te sabijis diezgan ilgi. Galu galā ierados pagalam nejauši, tāpēc, ka viens kuģis Korkas ostā veda bariņu mūķenīšu uz Svēto Zemi, un es sagadīšanās pēc toreiz biju mūķene.

Un tu, Kair?

Kad būs aizritējusi mana svētdiena Nīlas krastā, es došos mājup uz Sudānu. Atradīšu kādu ciemu pašā Nūbijas tuksneša malā, tādu pašu kā tas, kurā Johans Luidži Sondi iepazinās ar manu vecvecmāti. Galu galā es esmu daudz vecāks par jums abiem. Man ir piecdesmit trīs gadi, ja es gribu, lai man būtu ģimene, derētu ķerties pie lietas.

Džo?

Ē, es tāpat vien pastaigāšos, lūkošu atrast prezbitera Jāņa zudušo karaļvalsti. Vispirms droši vien uz dzimto pusi, gribētos dabūt atpakaļ to musketi, ko es pirms daudziem gadiem noraku pamestā kapsētā. Pēc tam laikam uz Jauno pasauli, tāpat kā "sāras". Kazi, līdz pašiem rietumiem, ziniet, man visu laiku jādomā par indiāņiem. Bērnišķīgi, protams. Apbrīnojami, kā viens cilvēks kļūst arvien vecāks, bet viņā joprojām dzīvo bērns, tak ko tu padarīsi. Tas pats ar Sīnāja bībeli, vai ziniet, es tik ilgi to briesmīgi gribēju sameklēt, jo tur ir dārgumu kartes, tā ja.

Džo pasmaidīja.

Apbrīnojami, vai nav tiesa. Dārgumu kartes? Manī runāja tas bērns. Bet man jums ir jāpasaka taisnība par vienu lietu, klausieties. Es skaidri zinu, kur tā Bībele ir, uzzināju jau pirms laba laika. Tagad es jums neteikšu, kā es to izdibināju, bet lūgšu, lai jūs nevienam nestāstītu. Saprotiet, es nolēmu to vēl kādu laiciņu tur atstāt, lai pienāk īstais brīdis. Tas es palūgšu, lai Hadžs Hārūns aiziet tai pakaļ un nosūta man.

Un kad pienāks īstais bridis? vaicāja Kairs.

Hā, atsaucās Džo. Kā tad es to varu pateikt. Kā tad es to varu zināt. Nē, pagaidām es to nezinu, bet, kad tas brīdis būs klāt, man liekas, būs iejaukta ģimene. Tu, Kair, pie šī galda neesi vienīgais, kas domā par ģimeni.

Bet kas ar tām dārgumu kartēm, kuras tu tik briesmīgi kāroji? jautāja Munks.

Skaidra lieta, Džo attrauca, tādas pastāv, tādas kartes tiešām ir. Bet tās nav atrodamas grāmatās, tik daudz es tagad saprotu. Pagāja labs laiciņš, es biju dikti jauns un nevainīgs; tev, Munk, ir par desmit gadiem vairāk, un tev, Kair, par divdesmit, un Hadžam Hārūnam, mjā, daudz netrūkst, un būs trīs tūkstoši. Bet galu galā es sapratu, kā tur viss patiesībā ir, un ir tā, ka šejienes dārgumu kartes ir Hadža Hārūna galvā, tur, aiz tām mirdzošajām acīm, gluži dabīgi, kur gan citur tik vērtīgas, tik retas lietas varētu glabāt. Un tās tur ir jau ilgi, kopš tiem laikiem, kad Melhisedeks, senatnes augstais priesteris, bija pirmais un pēdējais Sale-mas ķēniņš, Miera pilsētas ķēniņš, valdīja šajā kalna galā ilgi pirms tam, kad, viņu meklēdams, no austrumu blāzmas ar savām aitām iznāca Ābrahāms, lai saņemtu viņa svētību un šajā zemē dzemdinātu dēlus vārdā Ismaēls un Izaks, ilgi pirms tam, kad vispār parādījās arābi un ebreji ar saviem ķīviņiem un pirms viņiem vispār bija kaut kādi nosaukumi, kas viņus nožogoja, ilgi pirms tam Melhisedeks te, kalna galā, jau bija sapņojis savu liego sapni, Hadža Hārūna sapni, un tā devis tai mūžīgu dzīvi, bez tēva, bez mātes, bez ciltsraksta, bez dienu sākuma un bez mūža gala.

Hadžs Hārūns uz senlaicīgā turku seifa bikli pasmaidīja.

Es tev tā teicu, viņš čukstēja. Tie ir mani vārdi. Kādu vakaru mēs sēdējām nokalnē uz austrumiem aiz pilsētas un no turienes skatījāmies saulrietu.

Tieši to mēs tur darījām, atsaucās Džo, un tas bija vēl tikai šai pavasari, un, saulei rietot, tu skatījies uz pilsētu un teici šos vārdus. Un tu teici, ka tu esi Melhisedeks, jo jums abiem bija un ir viens sapnis, un sākumā es vispār neko nesapratu un teicu, ka tu esi visu saputrojis, atkal saputrojis laiku. Bet tā nav. Tev bija taisnība. Laiks ir tāds, kā tu saki, un nevis citāds; pagāja labs bridis, kamēr es pieradu pie šīs domas, tiešām to sapratu, bet tagad esmu pieradis un sapratis. Tagad es zinu, kur te ir patiesība, un kur ir dārgumu karšu patiesība. Šis dārgums ir miers, jāmeklē ir miers, Melhisedeka liegais sapnis kalna galā. Tādēļ, džentlmeņi, pienāks laiks Sīnāja bībelei, bet ne šeit un tagad. Šeit un tagad tev jāņem ciet savs vinnests, Munk, un es tev teikšu, mēs esam parūpējušies, lai tu visu saņemtu caurcaurēm cienījamu, jā gan, ļoti kārtīgu un cienījamu.

Kas ir tik cienījams?

Tavs vinnests. Es, piemēram, zināju, ka tu negribēsi, lai tevi pieķer ar tiem baigajiem reliģiskajiem suvenīriem, ar kuriem es pa reizītei tirgojos, un tādēļ pārdevu koncesiju tam francūzim ar šaudīgajām acīm, tam, kas te agrāk mēdza iegriezties uzspēlēt. Visa peļņa nonāks pie tevis un nākamā gada laikā tiks izmaksāta pilnā apmērā. Bet galvenais, viņš strādās, uzturēdamies Beirūtā, tev uz viņu pat nevajadzēs skatīties. Man izdevās viņam iegalvot, ka salīdzinājumā ar zagtu ikonu tirgošanu šis ir stabilāks rūpals un drošāks arī, un viņš pats teica, ka nemaz negribot dzīvot Jeruzālemē. Nelāgas atmiņas, kā viņš izteicās. Jo sevišķi par divdesmit devīto gadu, kad virsaitis Apskurbušais Lācis pie šī paša galda aptīrīja viņu pliku un nabagu un piesprieda soda darbus pie krāsns mutes šķīstītavā, kur viņa uzraugs bija ceptuves priesteris. Lāgā neiepatikās, kā rādās, neiepatikās, teica francūzis ar šaudīgajām acīm.

Un faraonu mūmiju pulveris, murmināja Kairs. Munks pasmaidīja. Jā?

Es zināju, ka arī ar to tev negribēsies noņemties. Saprotams, filozofisku iemeslu dēļ. Tas tiešām stāsta par tālu pagātni, bet tu meklē nākotni, jo drīzāku, jo labāk. Tādēļ, Munk, tev nevajadzēs noņemties ar faraoniem, ne pulvera, ne zieķa veidolā. Es atradu cilvēku, kurš pār-pirks visas manas mūmijas un mūmiju rūpalu pilnā apjomā, un samaksās ļoti glītu summiņu. Un viņš uzturēsies Aleksandrijā, tātad arī viņš tev te nerēgosies acīs.

Vai arī viņu es sagadīšanās pēc neesmu sastapis?

Sagadīšanās pēc esi gan. Viņš bija ieradies uzspēlēt tajā pašā vakarā, kad francūzim gadījās krist virsaiša Apskurbušā Lāča nežēlastībā. Vecīgs ēģiptes plantators, resns kā kokvilnas pogaļa, satraucies sāk raustīties; ja var ticēt ļaužu runām, nespējīgs, ja uz guļamistabas spoguļa nesēž mīļotais medību vanags ar kapuci galvā.

Es viņu atceros, bilda Munks. Melnais angļu tiesnesis atzina viņu par vainīgu, jo pie bagātības viņš bija ticis, nežēlīgi izdzīdams savus strādniekus. Ja nemaldos, tiesnesis atsavināja viņam kokvilnas ražu desmit gadu uz priekšu.

Tieši tā. Bet pavisam nesen viņš ieradās ar naudu un bija gatavs pārpirkt visu mūmiju pīšļu rūpalu Vidējos Austrumos. Un, lai gan brīžiem viņš ir tāds raustelīgs, veikalu lietās viņam ir nags. Un, lai gan viņš pats ir krietni gados, viņam ir pulka jaunu ļaužu, kurus viņš sauc par saviem brāļadēliem, kurus var un vajag likt pie darba. Tas vanags ar kapuci, pēc visa spriežot, ir dīvainība, kas parādījusies tikai pēdējā laikā.

Skaidrs.

Tagad, liekas, viss ir pateikts, atsāka Džo. Mēs laikam visu esam sakopuši, Munk, par šaubīgiem darījumiem tev nevajadzēs raizēties. Ņem šo naudu, ko esi vinnējis godīgā pokerā, un būvē tos apūdeņošanas kanālus, kas tik dārgi tavai sirdij. To naudu mēs ar Kairu tev sagādājām paši, piedaloties arī vecam rausteklim Aleksandrijā un šaudacim Beirūtā. Skaidra lieta. Un tagad ar šo naudiņu tuksnešos tiks rakti apūdeņošanas kanāli, lai tuksneši kļūtu par druvām, un vispār tas ir jauki, ka nauda aiziet tādām lietām, kad nu tā kaut kur aiziet. Tā, kas mums vēl ir atlicis? Tikai apgaita?

Apgaita? vaicāja Munks.

Nūja. Ir taču Vecgada vakars, pareizi? Un, atklādams šeit daudzas un dažādas lietas, es atklāju arī, ka ir tāds pastāvīgs rituāls kā Vecgada vakara apgaita. Nu, šovakar mēs to varētu veikt kopā, visi četri.

Kairs smaidīja. Munks izskatījās apjucis.

Kāda apgaita?

Hadža Hārūna ikgadējais pārbaudes gājiens. Pastāsti viņam, Āron.

Labi, atsaucās izģindušais vecītis uz augstā turku seifa. Gada pēdējā

vakarā es vienmēr izstaigāju Vecpilsētu, lai apliecinātu cieņu Jeruzāle-mes seniķiem un paraudzītos, kā viņiem gada laikā klājies. Un viss?

Jā, attrauca Džo, bet var izrādīties, ka tas nav tik viegli, kā tev sākumā liekas. Kaut arī jāiegriežas tikai divās vietās. Tikai divās? Munks atkārtoja.

Izklausās pagalam nenopietni, kā nu ne. Izklausās gan, bet tā nav. Nepavisam nav.

Vispirms, teica Džo, mums jāiet uz Kristus kapa baznīcu, un jāapstājas pie kāpnēm, kas ved lejup kapenēs. Gar tām kāpnēm šurpu turpu staigā kāds vīrs, kurš kaut ko bubina sev zem deguna. Kā stāsta Hadžs Hā-rūns, viņš tā staigā jau divtūkstoš gadu, un iesākumā mēs gribam aprunāties ar viņu.

Par ko? vaicāja Munks.

Iznāk, ka ne par ko.

Nē. Ko viņš tur runā?

Tur jau tas joks, viņš neko nesaka. Vispār neko. Viņš ir ļoti neizdibināms un pat neredz, ka mēs pienākam viņam klāt. Tikai staigā un bubina, caurcaurēm savā pasaulē, kaut kāds svēts aicinājums, vai tad jūs neredzat. Un otra vieta, kur mums jāiegriežas, ir kāds kambarītis netālu no Damaskas vārtiem. Šajā kambarītī strādā kurpnieks, un, kā stāsta Hadžs Hārūns, viņš te ir daudz ilgāk nekā tas staigātājs pie kāpnēm, jau no paša sākuma. Kad Hadžs Hārūns bija puika, viņš jau bija vīrs, tā nu ir skaidrs, cik vecs viņš ir. Viņš varētu daudz pastāstīt. Bet, lai cik tas ir dīvaini, mēs nevaram viņu atrast.

Kāpēc? taujāja Munks.

Tāpēc, ka Hadžs Hārūns nespēj atcerēties, kur ir tas viņa kambarītis. Netālu no Damaskas vārtiem, jā, bet kur īsti, viņam piemirsies. Zināms, ieliņas pa šo laiku ir mazliet pārvietojušās. Saprodet, pēdējā reize, kad Hadžam Hārūnam Vecgada vakarā izdevās atrast šo kurpnieku, bija neilgi pirms Bābeles gūstniecības. Bet kurpnieks kaut kur tepat vien ir. Viņam te jābūt. Šeit ir viņa mājas. Tādēļ mēs turpinām meklēt.

Džo smaidīja. Ar pirkstu galiem bungoja pa galdu.

Tieši tā, Munk. Kapenes un kurpnieks. Nu, šis kurpnieks, kā stāsta Hadžs Hārūns, ir tik runīgs, ka otru tādu pļāpu jūs savā dzīvē vairs ne-satiksiet. Viņš runā un runā, un dažu minūšu laikā izstāsta visus gada notikumus. Un kāpēc ne, viņš taču visu laiku skatās uz pazolēm. Un te dzīvo jau no paša sākuma. Viņam pasaule ir kurpe, kas visu laiku iet un iet, nekad neapstājas, ko citu viņš dabū redzēt? Viņam tā nav klusas un vientuļas kapenes, diezin vai. Viņš ir pašā viducī, tur, kur skan kliedzieni un bļaustās ielu tirgoņi, tur, kur tiek piedāvāta komercija un impērijas, kur nekad nemitējas ļaužu drūzma, viņš sēž savā kambarītī netālu no Damaskas vārtiem, tam visam liecinieks.

Turpretim tas otrs tips, Munk, tas neizdibināmais, viņš tikai bubina un staigā tai pustumsā pie baznīcas kāpnēm, it kā nekur neiet, bet, nē, viņš sargā savas kapenes. Droši vien kaut ko tur domā. Tad kas viņi iznāk, kā tev šķiet, pretstati šajā spēlē? Un tādēļ partneri?

Es pats esmu sev to jautājis, Munk, un atbilde nebija ilgi jāgaida. Džo, tu, svārstīgais ūkņas dūķi, sacīja kāda balss man prātā, ieklausies savā svārstīgajā sirdsapziņā. Viens ir tāpēc, ka ir otrs. Ja tu gribi mūžīgu pilsētu, tev vajadzēs abus, citādi neies nekādā jēgā. Noslēpumainas pazemes kapenes, tu saki, un vīrs, kas tās uzticīgi sargā? Kolosāli, traki jauki un labi. Bet kur tad paliek parastie cilvēki ar saviem parastajiem darbiņiem un rūpēm? Arī tā ir pasaule, un arī tai ir sava patiesība.

Kurš tad iebilst, es saku. Šaubu nav. Un tad tā balss atkal man saka, brīnišķīgi, un kā tad viss izskatās no ūkņas otra gala? Ja pasaulē būtu tikai drūzma un klaigas, un bļaustīšanās, tikai komercija, tirgotāji, imperatori un tādā garā, staigāšana riņķī, vai ar to būtu diezgan? Nu, vai tiešām ar to būtu diezgan?

Ko niekus, nē jel, es uzreiz atbildu. Neparko nebūtu diezgan.

Un tātad? man prātā noprasa tā balss, tā persona, kas tur domā savas domas. Un tātad?

Un tātad nezinu, es atbildu. Ar staigāšanu riņķī būs par maz. Ir vajadzīgs tas otrs tips, kurš sargā kapenes. Vai varbūt tās ir raktuves, vai vēl sazin kas. Tumšā, klusā pazemē, kas ir pilna ar neizdibināmiem noslēpumiem, raktuves vai kapenes, kas to lai izšķir. Un, Munk, ja tev izklausās, ka šādi viss tiek aprakstīts sasodīti cilpainā veidā, man atliek vienīgi piekrist. Bet tieši tik cilpains tur arī viss ir, netālu no Damaskas vārtiem tajās ieliņās, kur Hadžs Hārūns jau divtūkstoš piecsimt gadu meklē savu draugu kurpnieku. Citiem vārdiem sakot, kad tev ir darīšana ar mūžīgu pilsētu, tev jāzina, kādas tajā ir galvenās profesijas: kurpnieks un kapeņu vai raktuvju sargs.

Galva sagriežas, Munk, vai ne? Tik vienkāršas profesijas. Man noteikti sagriežas, teikšu tev skaidri un gaiši, un kā vēl sagriežas te, šajā kalna galā. Protams, ja es kā Hadžs Hārūns varētu sēdēt sava seifa augstumos un redzētu tikpat tālu kā viņš, tad viss būtu citādi, bet es pat nezinu, vai man tā gribas. Man kaut kā šķiet, ka pietiek jau ar vienu babiloniešu iebrukumu. Kaut kā šķiet, ka vienu reizi redzēt, kā krustneši vazājas apkārt, žvadzinādami savus sasodītos lielos zobenus, ar to pilnīgi pietiek. Es negribu atkal bēguļot pa Īrijas dienvidu kalniem. Negribu vēlreiz aizvilkties līdz tai drausmīgajai Smirnas ostmalai un redzēt, kā Sterns paņem nazi un ir tik labs, ka pārgriež meitenītei rīkli. Man tas vienkārši ir par traku. Es esmu ūkņas dūķis, mana vieta ir citur, šis kalns man ir pārlieku augsts. Es vispār nevaru tajā uzrāpties, nekad netikšu līdz virsotnei. Nav cēlu mērķu, kas man palīdzētu. Skaidra lieta, tev tāds mērķis ir, bet es te esmu tikai tūrists, paciemojos, un pietiks, es tinos prom.

Munks visu šo laiku vērīgi lūkojās Džo acīs. Kairs piepeši sāka skaļi smieties. Džo paglūnēja uz viņu un izlikās pikts.

Dieva dēļ, kas vēl nebūs, smieties par tik maigām jūtām un tieši sejā? Tu, mūmiju zagli un melnais neģēli, visi zina, ka tu ar savu mūmiju pīšļu kontrabandu no sendienām te esi nozadzis tikpat daudz laika, cik es. Ko tik smieklīgu es pateicu?

Kairs smējās vēl trakāk. Džo vicināja rokas.

Munk, tu dzirdi? Nekādas cieņas pret cilvēka dziļākajām jūtām, ne vismazākās. Tikai auri un bļauri, varētu padomāt, ka te kāds imperators no augšas noskatās uz sīku cilvēciņu. Ei, runā taču, Nīlas spoks, par ko tā jāsmejas? Savaldies jele vienreiz. Mēs gaidām.

Kairs mazpamazām norimās. Plati smaidīdams, berzēja krūtis.

Gaidām, kā nu ne, tas bija īstais vārds. Nabaga Munkam tūlīt sāks likties, ka tu pats esi tas kurpnieks.

Es? Kā lai viņam ienāktu prātā kas tāds?

Tāpēc, ka tieši tā tu uzvedies, tikai runā un runā vienā runāšanā. Tu viņam paziņo, ka mums šovakar būs jāiet līdzi Hadžam Hārūnam, bet pat nepaskaidro, kāpēc, kāda tam visam jēga.

A, Džo atsaucās un sataisīja vēl piktāku ģīmi. Kāda tam visam jēga, ak, neko vairāk tev nevajag? Paklau, skaidra lieta, es pamazām grasījos par to pastāstīt, vienkārši, tā sakot, pa ceļam novērtēju apkārtni. Kāda jēga kaut kur doties, ja tu nepriecājies par skatu? Kāda jēga sēsties ēst sautējumu, ja tu to nepaosti un neizbaudi aromātu, un lēnām neap-laizi gar maliņām, lai nojaustu, kādas tikai smaržas tajā nav? Ko tu no manis gribi? Lai es izspiežu sautējumu sausu un saīsinu ceļojumu līdz vienam vārdam?

Hadžs Hārūns tā dara, Kairs atkal sāka smieties.

Nu, kāda runa, skaidrs, ka viņš tā dara, bet tas ir tāpēc, ka viņš redz tālāk nekā mēs ar jums, es taču jau teicu. Bet mūsu Munks ir citāds, viņam ir cēls mērķis, un tas palīdzēs viņam tikt kalnā. Un tā arī notiks, es jau paredzu nākotni. Hadžs Hārūns un Bar Kohba kopā atkal atvairīs romiešu ordas un viņu šausmonīgās aplenkuma mašīnas, tās dārdēdamas ripo taisni virsū, šausmonīgas, ka es tev saku. Viņi divatā stāvēs uz mūriem un atgainīs ienaidniekus, un visu laiku skries pa Vecpilsētas ieliņām, tā apņēmīgi, skaidra lieta, jo kustīgam mērķim ir grūtāk trāpīt, es jau to visu redzu. A, te nāk tie romieši, ripina savus drausmīgos akmeņus un zākā pilsētu, ari to es redzu.

Džo, apstājies uz brītiņu. Kur tu tagad esi aizmaldījies?

Es? Nekur. Kāda maldīšanās? Tu, mūmijmaiturijīgais spoks, kā tev kaut kas tāds var ienākt prātā, ja tu skaidri zini, ka es te sēžu kā bluķis un esmu skaidrs kā stikliņš? Man vienkārši nepatīk noskadties, kā beidzas ēra, tas arī viss. Man patika šis pokers.

Munks smējās.

Klausieties, jūs, abi, pietiks. Kas ir tas viens vārds? Kāpēc mēs šovakar ejam līdzi Hadžam Hārūnam?

Džo nopūtās.

Ak vai, jūs abi esat vienādi, dodiet jums faktus, tikai sausus faktus, neko citu jums nevajag. Jūs jau neļausiet, lai cilvēks kārtīgi izgaršo savu sautējumu. Un vispār, Munk, tu jau zini, kas tas par vārdu, bet, lai tas būtu oficiāli, lai divpadsmit pokera gadu beigās apkopotu galveno, vajag, lai mums to svinīgi pasludina no pirmavotiem. Lai skan oficiāls paziņojums, ka spēle pie šī galda ir oficiāli beigusies. Hadž Hārūn, pagātnes un nākotnes sargs? Jā?

Tu tur, augšā, sēdēdams uz seifa, visu redzi labāk nekā mēs. Ar kādu vienu vārdu var pateikt visu par Jeruzālemi?

Hadžs Hārūns, ģindenīgās kājas kūļādams sakārtoja izbalējušā dzeltenā apmetņa krokas. Sagrieza taisni aprūsējušo krustnešu bruņucepuri un skatījās neesošā spogulī pie aplupušās sienas.

Sapņi, viņš liegi atsaucās.

Jā, Džo nopūtās, un tā arī ir. Un mēs šovakar ejam līdzi Hadžam Hārūnam uzmeklēt šos divus godājamos pilsoņus, jo ir gadījies tā, ka uz viņiem klusībā turas šī pilsēta kalna galā. Tas, kurš bubinādams staigā gar kapeņu kāpnēm, un viņa partneris laikā, runīgais kurpnieks? Klusētājs un neatrastais? Redzi, Munk, šonakt viņi sapņo kādu sapni, īpašu sapni, un mums viņiem jānovēl veiksmes. Šonakt viņi sapņo, ka Jeru-zāleme ir. Un tāpēc, ka viņi tā sapņo, rit, kad mēs pamodīsimies, tā būs, nosapņota uz vēl vienu gadu. Tāds ir darbiņš, kas mums jāpadara Vecgada vakarā, ja tev to vajadzēja dzirdēt vienā vārdā.

Munks pamāja. Hadžs Hārūns uz seifa sagrozījās.

Prezbiteri Jāni? Tu pirmīt sacīji, ka man kādu laiku nav izdevies atrast kambarīti, kurā sēž kurpnieks, bet šovakar man ir tāda jocīga sajūta, ka tas varētu izdoties. Patiesībā, man šķiet, ir ļoti iespējams, ka šovakar es atcerēšos, kur tas ir.

Ē, protams, ka tas ir ļoti iespējams. Es nekad par to neesmu šaubījies.

Tev viņš patiks, tas kurpnieks, jums visiem viņš patiks. Viņš stāsta ēr-motīgus stāstus un datumus atceras daudz labāk nekā es, un atceras daudz vairāk; tad, kad es vēl biju tikai puika, viņš jau bija vīrs.

Es zinu, ka mums viņš patiks. Pavisam noteikti. Hadžs Hārūns izklaidīgi pasmaidīja. Tad es varbūt kāpšu lejā. Man liekas, ir laiks sākt apgaitu. Patiesi, lūdzams, sāksim. Kā ziņo bijušais pārnēsājamais saules pulkstenis priekšistabā, jau gandrīz pienākusi kaut kāda stunda.

18 Bernīni

Viņi visi tev to pateiks, skaidri un gaiši, tur nevar būt ne mazāko šaubu. Mēs vienmēr paliekam citu dzīvēs, un tas nekad nebeigsies, vari man ticēt.

Ziemas beigās, tik spožā rītā, kādi mēdz būt tikai Atikā, baltiem saulesstariem gareniski krītot mirdzošā jūrā, pa liedagu netālu no Pirejas lēni gāja sīks, melnīgsnējs vīrietis, gāja turp, kur sīks, melnīgsnējs zēns ripināja pār ūdeņiem plakanus akmentiņus. Apmēram piecus jardus atstatus vīrietis apsēdās smiltīs un ar plaukstu noēnoja acis.

Sveiks.

Sveiks.

Laba diena akmeņu lidināšanai. Jūra ir tieši tāda, kā vajag. Jā.

Kāds ir tavs labākais rezultāts?

Pagaidām deviņi, bet es tikšu līdz vienpadsmit vai divpadsmit, man vienmēr izdodas. Klau, kas tas tev par vecu, jocīgu mundieri?

Vieglās kavalērijas virsnieks, nopelnīts karojot.

Laikam ļoti sen, ja reiz izskatās tik vecs un noskrandis, un tik briesmīgi nolāpīts.

Tā gan. Nupat, iedams gar jūru, es pats tieši par to domāju.

Un tas mundieris tev nemaz neder. Krūtīs tas ir daudz par platu, un piedurknes ari par garu.

Zinu. Varbūt agrāk es biju lielāks.

Tu gribi teikt, ka esi sarāvies.

Hm, vispār es nemaz nebrīnītos, ja man teiktu, ka es esmu izaudzis vai sarāvies, vai nu viens, vai otrs, bet vēl ticamāk ir tas, ka es augu gan lielāks, gan mazāks. Galu galā džini tā dara, kāpēc lai mēs būtu citādi?

Džini var būt gan briesmīgi lieli milzeņi, kas kājām soļo pāri visai zemei no Timbuktu līdz Hindukušam un pa ceļam ar visiem aprunājas, vairāk vai mazāk, bet tad atkal tik sīki un klusiņi, ka veselus septiņus gadus sēž mazītiņā Sīnāja alā un pa tiem septiņiem gadiem runā tikai vienu vienīgu reizi, un arī tikai ar kurmi. Kā tad, tieši tādi viņi ir.

Zēns smējās. Aizlidināja pār ūdeņiem akmeni un aizturēja elpu. Sasita plaukstas.

Redzēji? Vienpadsmit, ko es tev teicu.

Tas tev labi izdevās, nav vārdam vietas. Jo tālāk, jo labāk.

Tu jocīgi izrunā vārdus. Vai tas tev arī no kariem?

Dažreiz man tā šķiet, gan jau no kāda kara. Varētu būt, vai ne.

Vai tu vienmēr tā runā? Kā?

Riņķī un garām.

Nezināju, ka es tā daru, nevaru teikt, ka nedaru. Droši vien es reizēm staigāju apkārt, jo ir grūti tikt klāt. Bet tagad saki man, vai tu gadījumā nepazīsti sievieti, kas dzīvo mazajā namiņā tur, augšā, pie paša liedaga? Viņu sauc Moda.

Skaidrs, ka pazīstu, tā ir mana mamma. Tu kopā ar viņu strādā pilsētā?

Nē, es viņu pazinu pirms ilga laika. Tas bija Jeruzālemē. Jā, draugs, tieši tā. Es esmu tavs tēvs.

Bernīni turēja rokā plakanu akmeni. Viņš pasmaidīja, un viņa sejā bija tikai liels prieks.

Tu tiešām esi tēvs?

Jā, draugs. Tavējais.

Bernīni klaigāja un smējās. Viņš metās pie Džo, un tas viņu apkampa un šūpoja pa gaisu. Abi nokrita smiltīs un aizelsušies smējās.

Es zināju, ka tu drīz atnāksi. Neko neteicu, bet zināju.

Skaidra lieta, ka tu zināji, draugs. Ko citu es varēju darīt?

Tu tajos karos biji slavens? Tur tu tagad biji?

Ne uz to pusi. Kad es karoju, sen, vēl pirms es satiku tavu māti, neviens nezināja manu vārdu un pat nezināja, ka man tāds ir. Man toreiz bija sarkana, plakana cepure, zaļa jaka un piešoti zābaki, un es ar savu veco musketi dzīvoju pa Īrijas dienvidu kalniem, nerunādams ne vārdiņa, pa dienu slēpos un augu nakti skraidīju. Un tāpēc, saproties, ļaudis, ja viņiem rīta agrumā vai vakarā gadījās mani kaut kur iztālēm samanīt, domāja, ka es esmu viens no mazajiem ļautiņiem, bet, tā kā es augumā tomēr drusku līdzinājos cilvēkam, un drusku joprojām līdzinos, viņi mani iesauca par lielo elfu. Saproties, mazajiem ļautiņiem nav vārdu, un tie lauku ļaudis nezināja, kas tur skraida pa kalniem un, cenzdamies viņiem palīdzēt, no liela tāluma šauj stāvā lokā, kas līdzīgs haubices trajektorijai, lai lodes ķertu ienaidniekus no augšas un iedzītu viņu sirdīs pienācīgu bijību, varbūt pat bailes no Dieva, ja viņi tādam ticēja. Nē, tie lauku ļaudis nezināja, kas tur skraida, bet jā, viņiem patika tas, ko šis neredzamais cīnītājs dara, tādēļ viņi, augsti pagodinot, dēvēja mani tā.

Bet kas patiesībā ir mazie ļautiņi, tēvs? Viņi ir elfi?

Nu, viņi paši nebūtu mierā, ja viņus dēvētu vienkārši par elfiem, jo viņi ir daudz smalkāki, lepnāki un gudrāki nekā jebkurš elfs. Kas tad viņi ir? Brīnumainas būtnes, zemes gari, un paražas viņiem ir pagalam noslēpumainas. Un turklāt, tur blakus un tur apkārt, tieši viņi patiesībā ir saimnieki tai zemē un valstī.

Visās valstīs?

Džo kļuva domīgs.

Te nu es neesmu gluži pārliecināts. Tā es laikam neteiktu, tam es neticu. Bet viņi ir saimnieki tai zemē un valstī, kurā dzīvo tavi senči no manas puses. Tas ir noslēpums, protams. Man taču tev tas nav jāsaka.

Kāpēc tas ir noslēpums?

Tāpēc ka tāda šī pasaule ir, draugs. Vai tad tā nav vienmēr?

Nezinu. Man likās, ka valstu saimnieki ir karaļi, parlamenti un prezidenti.

Pa gabalu tā izskatās, jā, bet tā ir tikai maskēšanās, tā tikai šķiet. Patiesībā galvenie ir mazie ļautiņi, tā vienmēr ir bijis un vienmēr būs. Bet viņus nekad nedabū redzēt, viņus var tikai nomanīt. Staigājot pa mežu, var dzirdēt, kā viņi čukst un danco, un rotaļājas, bet ij nemēģini iet un pētīt, kas tur notiek, viņiem tas nepatiks. Ja cilvēki grib ķīķcrēt uz viņu rotaļām un spēlēm, viņi kļūst pikti, tas viņiem nepavisam nav pa prātam. Tādēļ tu klusītiņām lavies prom un nākamajā dienā atkal ej turp, lai palūkotu, kā izskatās tajā gravā vai ierozā, un ar vienu acu uzmetienu ir diezgan, ar to piedek, lai viss būtu skaidrs, tu uzreiz saprod, ka viņi tur ir bijuši. Tu to redzi, jā gan, bet, zināms, viņus tu neesi redzējis. Un tā arī nākamo reizi, un tā ir bijis vienmēr. Tu nekad mūžā nedabū viņus noredzēt, bet tas nenozīmē, ka viņi visu laiku nav bijuši tev apkārt, neredzami čukstējuši, murminājuši, dziedājuši un savā nodabā dzīvojuši, draiski un draiskulīgi vadījuši savus simtgadu mūžus, kā jau viņu ciltī parasts, dzīrodami, dziedādami un nekaunīgi dzenādami ripu jūras krastā, naktīs, protams, rāmā mēnesnīcā, kad tu esi mājās un savā gultā laidies miegā, un nevari viņus pieķert. Un viņi nav vieni. Vēl ir lietuvēni un vaimanu fejas, un kas tikai vēl ne, visi dzīvo savus simtgadu mūžus tā, kā pašiem labpatīk. Bet tu man, draugs, godīgi pasaki vienu. Vai tad tu, pirms es viņus pieminēju, jau nebiji par viņiem dzirdējis?

Bernīni smaidīja.

Kāpēc tu tā jautā.

Tāpat vien prātoju, tāpat vien minu. Nu?

Es nevienam neteicu, Bernīni nopietni čukstēja.

Skaidra lieta, ka neteici.

Tas bija noslēpums.

Un labs noslēpums. Nu?

Bernīni palocīja galvu. Viņš pasmaidīja.

Jā, es zināju, ka viņi ir. Nezināju, kā viņus sauc, un nezināju, kādas drēbes viņi valkā, bet es zināju par viņiem.

Ā, drēbes ir glīšas, vai nav tiesa. īsteni piemērotas tik smalkai, lepnai un gudrai ciltij, kas tik noslēpumaini pieskata mūsu gaitas. Bet tiesa arī, ka tie, kurus pazīsti tu, varbūt staigā citās drēbēs. Viņi var uzvesties visādi, saproties, kā vien pašiem labpatīk.

Bernīni smaids bija kļuvis ekstātisks.

Tēvs, tu man pastāstīsi visu? Kādas spēles viņi spēlē un kā danco un dzied, visu, visu?

Pastāstīšu, draugs. No sākuma līdz beigām mēs apspriedīsim viņu blēdīgi draiskos paradumus, kā viņi allažlt nomūk tur, kur viņu izpriecas neviens neredz, un met ar aci debesīm, jautri atmet galvas un piecērt kāju, un aizvirpuļo kā vilciņi, tik smalki, tik lepni, ka ij saulstari trīsuļo un smejas.

Bernīni sita plaukstas.

Jā, jā, virpuļo kā vilciņi savos piešotajos lidošanas zābakos. Bet kas tad tas par mundieri? Tik vecs un jocīgs?

Ak, draugs, tas nāk no pavisam citas vietas un laika. Arī pie tā mēs nonāksim. Vīru, kam agrāk piederēja šis mundieris, sauc par ceptuves priesteri, un otrs tik trakoti lāga vīrs nekad nav gājis pa Jeruzālemes ielām. Redz, viņš izglāba man dzīvību, kad man bija jābēg no netaisnības un es ierados Jeruzālemē izbadis un bez graša kabatā, jaunākais no nabaga klāriņām, kas togad bija devušās tajā trakoti briesmotajā svētceļojumā.

Kas ir nabaga klāriņas?

Mūķenes, puis, mūķenes no ļoti stingra ordeņa. Tādēļ jau tas svētceļojums bija tik trakoti briesmots. Vispār nabaga klāriņas nedrīkst pat iziet no sava klostera, nekad un nekādos apstākļos, kur nu vēl doties uz tādu Jeruzālemi, kur ir pārpārēm skatu, skaņu un smārdu. Lai vai kā, es Svētajā Zemē ierados, būdams mūķene.

Bet vīrietis taču nevar būt mūķene.

Pareizi gan, nevar. Nekādi nevar. Bet acīmredzot togad Viņš nolēma pieļaut izņēmumu, lai es varētu aizbēgt no Korkas pilsētas un tiktu nogādāts Svētajā Zemē, kur man bija jāpiepilda mana tēva pareģojums.

Kas ir Viņš?

Dievs. Viņš Pats nolēma iesaistīties, to visu man pastāstīja ceptuves priesteris, ieceldams mani par Krimas kara varoni un piešķirdams man pirmo Viktorijas krustu pasaulē, agrāk tas bija viņa paša krusts. Re, kur ir. Viktorijas krusts par Īrijas aizstāvēšanu pret angļiem.

Tad tu tagad esi bagāts?

Kur nu, neesmu vis. Es esmu tikai nabaga Aranu salu zvejnieka dēls, kas četrpadsmit garus gadus klīņājis un klenderējis pa mūsu Svēto Pilsētu. Tikai kāds O'Salivans Bīrs, kas nejaušības pēc nonācis Jeruzālemē, lai gan tiesa ari, ka reizēm mūs sauc par O'Salivana lapsām, man nudien nav saprotams, kāpēc. Bet tevi sauc Bernīni, un ar tik smalku vārdu tu dienās būvēsi strūklakas un kāpnes uz debesīm, un brīnum skaistas kolonādes pāvestam. Labs vārds, draugs. Ja man būtu bijusi teikšana, es, kazi, būtu tevi nosaucis par Donalu Kamu, un tas neskanētu ne pustik daiļi.

Kas ir Donals Kams?

Slavenais lācis un lapsa, tavs sencis no manas puses, par kuru tajā laikā teica "'tas O'Salivans Bīrs". Pirms daža laba gadsimta viņš aizveda tūkstod savu ļaužu no Īrijas dienvidiem uz ziemeļiem, pašā ziemas bargumā un visu laiku atkaudamies no angļiem, bēgdams un mirdams badā, tāpat kā es pēc trīssimt gadiem darīju, būdams mūķene. Redzi, viņš vilkās uz priekšu un cīnījās, un veda savus ļaudis, un pēc divām nedēļām viņi nonāca galā. Un tur viņi bija drošībā, tie trīsdesmit pieci no tūkstoša, kas bija palikuši dzīvi. Tādēļ viņš ir varonis, viņš izglāba savus ļaudis. Bet vārds Bernīni man tomēr patīk labāk.

Tevi sauc Džo.

Jā, tā mani sauc, vai vārds var būt vēl vienkāršāks. Un tad vēl pusducis citu svēto vārdu, tādi paši kā manam tēvam, kuram bija tās dāvanas.

Kādas dāvanas?

Pravieša dāvanas. Viņš spēja redzēt pasauli tādu, kāda tā ir un kādai tai jābūt. Saproties, viņš bija septītā dēla septītais dēls, un tādiem ir dotas šādas dāvanas. Es pats biju tikai trīsdesmit trešais dēls un pastarītis.

Bernīni acis, dzirdot šos skaitļus, iemirdzējās. Džo tajās kaut ko pamanīja. Viņa sejai pāri pārslīdēja ēna.

Tev patīk cipari, draugs? Aši, cik ir pieci plus astoņi?

Vienpadsmit vai divpadsmit, atbildēja Bernīni.

Paskat tik. Kā tad tā? Kā var būt gan vienpadsmit, gan divpdsmit?

Tāpēc, ka vienu dienu mans akmens palecas vienpadsmit reižu un citu dienu divpadsmit. Es zinu, māte saka, tā rēķināt nav pareizi, bet es tā rēķinu. Man dažādās reizēs pareizi liekas dažādi skaitļi. Ja man ir sajūta, ka šis skaidis ir pareizs, es tā ari saku. Ja man nekādas sajūtas nav, kaut kāds skaitlis uzrodas pats no sevis. Vai tu saproti, kā tas ir?

Džo skatījās uz savu dēlu, un rievas viņa pierē pamazām izlīdzinājās; viņš pasmaidīja.

Pastāsti. Vai tev tā ir vienmēr? Arī citās lietās, ne tikai rēķināšanā?

Jā, citās lietās arī. Vai tu dusmosies?

Nepavisam ne, draugs. Es tevi mīlēšu un priecāšos par tevi tādu, kāds tu esi. Un man tā rādās, vai tikai tu neesi dzejnieks, tev pašam tas nav ienācis prātā? Dzejā viss slīd un nestāv uz vietas, tieši tāpat kā mežā, kad tu dzirdi mazo ļautiņu čukstus un zini, ka viņi ir turpat blakus, bet neredzi un neieraudzīsi.

Zini, man nešķiet, ka es varētu būt dzejnieks, visbiežāk man šķiet, ka es neesmu nekas. Tu saproti? Visbiežāk es vienkārši esmu šeit, pie jūras. Un arī tad, kad neesmu, es patiesībā esmu, sēžu te pie jūras, skatos un klausos. Vai tu zini, kur tā paliek?

Dažreiz. Un dažreiz es esmu tāds pats. Sēžu, skatos uz jūru un klausos. Tā es bieži darīju dienvidos, Sīnāja piekrastē, nomaļā oāzē pie Akabas līča. Ņēmu savu "kamieli", lidoju uz turieni un tad dienām ilgi sēdēju skatīdamies un klausīdamies, sargādams tumsas un gaismas stundas.

Bernīni smējās.

Tu lidoji ar kamieli? Kā pasakās lido ar paklājiem?

Izklausās ērmoti, vai nav tiesa. Bet par kamieli sauc ari lidmašīnu, saproties, Sopwith Camel, tāds ir tās pilnais vārds. Saki man, tev vairāk par visu uz pasaules patīk tā skatīties un klausīties? Jā.

Džo smiltīs nostājās uz ceļiem un apkampa Bernīni ap viduci.

Ak, draugs, tad es no visas tiesas priecājos, ka tevi te atradu. Te, šajā vietā pie jūras.

Bernīni ieāķēja pirkstus tēva bārdā.

Es arī priecājos, un man ir īpašs iemesls. Es zināju, ka tu drīz atbrauksi, bet nezināju, ka šodien, un tas ir lielisks pārsteigums. Šodien man ir dzimšanas diena.

Es zinu, draugs, tādēļ jau es esmu te. Šajā pašā dienā pirms trīspadsmit gadiem tu piedzimi Jērikā, saules un ziedu pilnā nostūri pie

Jordānas upes, nūja, vēl vienā oāzē. Un mūsu namiņš bija pavisam blakus Jordānai, pie taciņas, kas veda uz upi, mēs nepavisam nebijām tālu. Tā brīnumu upe toreiz bija tik tuvu, ka šķita, straume plūst mums tieši pie kājām. Ak, vecītim taisnība. Gadi slīd šurpu turpu un sakrīt vienā kaudzē.

Tēvs, kāpēc tu raudi?

Nē, es īstenībā neraudu. Vienkārši esmu laimīgs, ka esmu tevi atradis, te, pie jūras. Laimīgs. Un tas arī viss.

Kas bija tas, kuram ir taisnība?

Tas vecītis? Viņš ir vienreizējs. Mans draugs, kad es dzīvoju Jeruzā-lemē. Viņš man parādīja pasauli un parādīja, kā viss patiesībā ir. Viņu sauc Hadžs Hārūns. Tik laipns un vārs, nav saprotams, kā viņam tas izdevās.

Kas viņam izdevās?

Trīstūkstoš gadu nodzīvot Jeruzālemē. Viņam tiešām tas ir izdevies, saproties. Šeit, tālu no tā svētā kalna, to ir grūti iedomāties, bet tā ir taisnība. Vai tu man tici?

Jā. Hadžs Hārūns. Cilvēks, kas trīstūkstoš gadu nodzīvojis Jeruzālemē.

Džo pasmaidīja. Bernīni pasmaidīja.

Kas zina, draugs, varbūt, izaudzis liels, tu būsi tāds pats kā viņš. Ko tu saki?

Nezinu. Varbūt.

Džo nopūtās.

Brīnums, ko tur lai saka.

Tēvs? Jā.

Vai tagad tu dzīvosi te, pie mums?

Nē, draugs, nedzīvošu. Kad pienāk laiks, tur vairs neko nevar darīt, saproties, un ar mani tā ir noticis. Es dodos palūkot jaunas vietas, droši vien uz Jauno Pasauli, tas ir, uz Ameriku. Es izpētīšu, kā tur ir, un pēc tam mēs ar tevi aprunāsimies. Pagaidām tev paliek tava mamma, un viņa ir brīnišķīga. Dievam nav izdevies radīt otru tik lielisku sievieti.

Es viņu mīlu.

Bcrnīni

Es zinu, un es ari viņu mīlu, kā nu varu.

Tad kāpēc tu dodies prom?

Ak, tu mazais gudriniek, tev laikam būs tā pavairāk ticis no O'Sali-vanu lapslgajām asinīm. Bet atbilde ir vienkārša. Man tas jādara. Esmu piedzimis zvejnieku namā, un man jādodas uz tuksnesi. Varbūt šobrīd tu to nesaproti, bet agri vai vēlu sapratīsi.

Ai, nē, es arī tagad saprotu.

Ja? Kā tas nākas?

Man pateica Sterns. Tas ir viens mātes draugs, jauns draugs.

Ak tā? Ko viņš teica?

Viņš vienreiz brauca prom, un es viņam pajautāju to pašu. Viņš teica, ka reizēm vīrietim ir jādodas prom pasaulē.

Mjā, mjā, man liekas, tā tiešām ir. Tas nenozīmē, ka tavai mātei nekur nav jādodas, viņai arī ir. Bet tu gan esi gudrinieks, tik jauns, un jau zini tādas lietas.

Bernīni nokāra galvu.

Es neesmu gudrs, viņš čukstēja.

Kāpēc tu tā saki?

Tāpēc, ka tā ir.

Bernīni neatbildēja un skatījās smiltīs.

Kas par lietu? Džo aši noprasīja. Tas, ka tu neproti lasīt? Es jau zinu.

Bernīni pamāja.

Un vēl arī citas lietas, viņš čukstēja. Tas, ka es neprotu rēķināt tā, kā vajag.

Mieru, mieru, Džo kušināja, nevajag tā, pacel galvu un paskaties uz jūru. Cilvēks var būt gudrs dažādos veidos, arī tu pats to zini. Kaut vai Hadžs Hārūns. Viņš lielākoties vispār nezina, kādā gadsimtā viņš šobrīd atrodas. Tu izej ar viņu pastaigāt pa Jeruzālemes ielām, bet viņš varbūt ir pirms pāris tūkstošiem gadu, klaiņo pa ieliņām, kuras nevienam citam nepietiek prāta ieraudzīt. Liekas, pavisam sajucies, bet tā nav, nepavisam nav. Viņš redz tādas lietas, ko mēs neredzam. Mēs, visi pārējie, redzam to, kas ir mums apkārt, bet viņš redz ne tikai to. Tādēļ nevar teikt, ka viens ir gudrs un otrs nav, tas var būt visvisādi. Daudzi

teiktu, ka Hadžs Hārūns nav gudrs, un, ja nāktos pārdot dārzeņus mārciņās vai audumus jardos, viņš tiešām nebūtu gudrs. Tas būtu bezcerīgi, vieni vienīgi zaudējumi. Bet, ja tu gribi zināt, kas bija svēde vīri un ko viņi domāja, vai pat ne tā, ko viņi juta savās sirdīs, kaut vai neģēlīgie asīrieši vai vēl kādi citi, tad ej ar viņu staigāt pa Jeruzālemes ielām, un tu visu uzzināsi, visu sapratīsi. Viņš ir mūsu liegais bruņinieks, kas stāv nomodā par mūžīgo pilsētu.

Bernīni pacēla galvu. Viņš pasmaidīja.

Tu runā tā, it kā Jeruzāleme nemaz nebūtu pilsēta.

Ak nē, tā ir gan pilsēta, vienkārši tā ir arī kas vairāk. Jeruzālemi tu nes sev līdzi, tā ir tevī, lai kurp tu dodies. Un, ja reiz mēs runājam par došanos pasaulē, arī tev kādudien būs jādodas.

Tā es ceru.

Un tā būs, es zinu. Tavā vecumā es vai plīšu no sapņiem par ceļojumiem. Vai miru no tā, kā gribējās doties pasaulē izmēģināt spēkus.

Un tu to izdarīji.

Jā, kā nu ne, izmēģināju. Jocīgi, bet es to daru joprojām.

Piepeši Bernīni sejā parādījās ēna. Viņš skatījās uz namiņu liedaga malā. Džo ātri novērsās, bet tūdaļ pagriezās atpakaļ. Viņa acīs bija sāpes.

Pasaki, viņš čukstēja.

Bernīni purināja galvu, sakniebis lūpas.

Nē, draugs, pasaki, Džo čukstēja. Zini, pateikt vienmēr ir labāk. Cilvēki tāpat visu dzird. Par ko tev sāp sirds?

Nu, vienkārši viņa piecos vai sešos būs mājās.

Jā.

Nu, tu pat neatnāksi ar viņu sasveicināties?

Džo dziļi ievilka elpu.

Nē.

Pat ne uz pāris minūtēm? Nē.

Bet mēs svinēsim dzimšanas dienu, un mums būs skaista kūka. Es jau redzēju, tā ir uz plaukta.

Nē. Draugs, es nevaru.

Tikai uz pāris minūtēm? Ieēst kūku.

Ak, pāris minūtes vai visa dzīve. Liekas, tas ir viens un tas pats.

Bet tad jau tu viņu vispār nesatiksi.

Šoreiz ne. Pienāks laiks, bet ne šoreiz.

Bet kāpēc? Pasaki man, kāpēc? Viņa ir mana māte, un tu esi mans tēvs. Kāpēc?

Es pamēģināšu tev pateikt, to nav viegli paskaidrot. Saproti, viņai tagad ir pašai sava dzīve, un manis tajā nav. Tu tur esi, un tur ir veci draugi, tādi kā Munks, un jauni draugi, piemēram, Sterns, un viņas darbabiedri, un vēl citi: viņas dzīve tagad ir tie. Visvairāk tu. Bet es esmu kaut kur citur. Eh, es tik ilgi esmu bijis kaut kur citur, un ari tagad esmu citur.

Bet viņa gribētu tevi redzēt.

Diez vai.

Tev bail no satikšanās ar viņu?

Nē, tās nav bailes, man vienkārši šķiet, ka šobrīd tā būtu labi. Agri vai vēlu mēs satiksimies, bet ne tagad. Mēs ar tavu māti neesam redzējušies trīspadsmit gadu, un daži notikumi ir bijuši pārāk nesen. Rētas dzīst lēni. Ar pagātni jāapietas saudzīgi.

Kas bija pārāk nesen?

Piemēram, Sivi nāve.

Bet viņš bija tāds skumīgs vecis. Gandrīz nekad nerunāja un nesmaidīja, vispār nekad, nevienu reizi. Tikai sēdēja un skatījās sienā, tukšumā. Vienā istabā ar viņu man bija neomulīgi.

Tāds viņš bija, kad tu viņu pazini, draugs, bet agrāk viņš tāds nebija. Senos laikos, kad viņu pazina Munks, un tava māte, un Sterns, viņš vienmēr smaidīja un smējās, stāstīja jocīgus stāstus, lai visiem būtu jautri, un gādāja, lai viss būtu labāk nekā agrāk. Es viņu toreiz nepazinu, bet esmu dzirdējis, ka neviens cits uz pasaules, neviens pats uz visas pasaules, tik ļoti nepriecājās par dzīvi. Viņš visu ņēma par labu, pieņēma visus, un cilvēki uzreiz jutās labi, viņš tos smīdināja un bija laipns un dāsns, un vienmēr stāstīja jokus. Bet tad ceļā gadījās Smirnas ugunsgrēks, slaktiņš un kliedzieni, un zaldāti sita viņu ar šautenēm, un no tā viņš nekad neatžirga. Es gribu teikt, ka viņš bija labs cilvēks, un viņi ar tavu māti bija draugi jau ilgu, ilgu laiku, pirms mēs ar viņu iepazināmies, un, kad tāds cilvēks aiziet prom, tas var būt briesmīgi sāpīgi. Kad tāds cilvēks nomirst. Liekas, pasaulē vairs nekas nav pareizi, pilnīgi nekas, un sirdī tu jūti, ka nekas arī nebūs pareizi. To nav viegli pārdzīvot. Un tu pats zini, kā viņa šajos gados par Sivi rūpējās.

Bernīni pamāja.

Protams, zini, tu to redzēji. Bez tavas mātes viņam šajos gados nekā nebūtu bijis. Bet agrāk bija otrādi. Agrāk viņš palīdzēja tavai mātei, daudziem citiem un arī viņai. Sivi bija viņas saikne ar pagātni, ar labajām dienām un ari ar ļaunajām, bet viņš bija saikne, ar viņu dzīvei bija sākums un turpinājums, dzīvei bija veselums, jēga. Viņš tomēr bija tavas mātes vīra brālis, tā vīra, kurš krita karā, kad mēs vēl nebijām iepazinušies, un vēlāk Sivi paņēma viņu pie sevis, kad viņa uzreiz pēc tavas dzimšanas devās prom no Jērikas. Viņš tava mātei darīja tik daudz laba, viņiem bija tik daudz kopīgu atmiņu. Tādēļ viņa aiziešana ir kas vairāk, nekā izskatās, vairāk, nekā tu vari iedomāties. Zaudējot tādu draugu, cilvēku, kurš tik ilgus gadus bijis tavas dzīves daļa, šķiet, ka tev pēkšņi ir nolaupīti šie gadi. Tev ir atņemta tava pagātne. Tu jūties piekrāpts un aplaupīts, tas ir briesmīgs pārdzīvojums. Dēls? Jā?

Es par to runāju tāpēc, ka, man liekas, tev tas jāsaprot. Tu pats to nevarēji zināt, tu Sivi redzēji citādu. Tu nevarēji nojaust, ko tavai mātei nozīmēja viņa nāve. Tādēļ pagaidām viņai pietiek pagātnes, ar kuru kaut kā jātiek galā. Tas, ka uzrodos vēl arī es, nav vajadzīgs.

Bernīni pamāja. Viņš skatījās jūrā.

Kāpēc viņa paņēma mani un devās prom no Jērikas?

Jā, tas nu ir tiešs jautājums, skaidrs un gaišs. Viņai pašai vajadzēs tev atbildēt, bet mana atbilde laikam būtu tāda, ka es pārpratu. Saproti, man nebija nekādas pieredzes ar sievietēm. Kad mēs iepazināmies, man bija tikai divdesmit gadu, un mēs bijām kopā mazāk par gadu, un es sapratu gaužām maz. Es vienkārši nezināju, kāpēc cilvēki dara to, ko viņi dara. Tādēļ es visu pārpratu, visu uztvēru aplam. Visvairāk tavu māti.

Kā?

Es nesapratu klusēšanu, nesapratu dusmas. Savā stulbumā domāju, ka esmu kaut ko pastrādājis. Tā mēs domājam, kad esam jauni. Domājam, ka viss notiek mūsu dēļ. Tā man šķita, ka esmu kaut ko pastrādājis un viņa mani vairs nemīl. Zināms, bija tieši otrādi. Viņa mani mīlēja, bet viņai bija bail, jo agrāk mīlestība viņai vienmēr nesa sāpes. Tādēļ viņa aizbēga no manis, un es nesapratu, kāpēc. Viņa aizgāja tāpēc, ka mani mīlēja. Mums abiem tās bija šausmīgas sāpes, izlauzties no mūsu mīlestības. Dzīvē tā mēdz būt, tā dzīve mēdz darīt. Vēršas pati pret sevi. Tas ir pagalam savādi. Mīlot kādu, vajag būt uzmanīgam. Kad tu pienāc cilvēkam tuvu klāt, viņš ir ļoti vārīgs. Dzīvot vienam šajā pasaulē ir daudz vieglāk, vai pat dzīvot ar kādu kopā, bet palikt vienam. Tā tev nekas nedraud, bet tādēļ tu esi nabagāks. Bagātība ir tajās briesmās, tā ja, nekur citur to nevar atrast. Nekad, un es to ļoti labi zinu.

Bet ko īsti tu pārprati?

Džo pasmaidīja.

Tev nav skaidrs? Nu, sevi pašu, ko gan vēl. Kā vienmēr. Lai ko tu izdari vai neizdari, darītājs vienmēr esi tu un neviens cits. Vai tu zināji, ka O'Salivanu Bīru klanam bija jauks moto?

Kas ir moto?

Devīze, aicinājums. Mīlestība, sniedz uzvarai piedošanas roku. Tāda bija mūsu devīze, un kur nu vēl labāku. Tajā ir pateikts viss. Nu, es šos vārdus zinu kopš bērnības, bet, kad biju jauns, es tos patiesībā nesapratu. Es domāju, ka cilvēki ir tas, ko viņi saka un dara, bet ar to šajā pasaulē ir par maz. Cilvēki ir ari tas, ko viņi nesaka un nedara. Izklausās vienkārši, bet tā nav, kamēr tu neesi to iemācījies.

Man liekas, es jau sāku mācīties.

Bernīni seja bija dziļi nopietna, vērīga. Džo pamāja.

Kā tas ir, draugs?

Nu, es pārāk neklausos, ko cilvēki saka. Klausos to, kas ir iekšā.

Kas tas ir? Ko tu sauc par iekšai

Bernīni nolika roku smiltīs. Stumdīja šurpu turpu, rakdams reni. Pēkšņi izskatījās, ka viņš ir kaut kur ļoti tālu.

Kas ir iekšā, draugs?

Vai tu esi redzējis, kā zvejnieki pēc atgriešanās no jūras turpat ostmalā dauza pret akmeņiem mazos astoņkājus? Jā.

Tie astoņkāji ir tik mazi, neviens nevarētu iedomāties, ka tie ir tik izturīgi. Bet zvejnieki dauza un dauza tos pret akmeņiem, un tikai tad izkar saulē kaltēties. Toties vēlāk, kad tie ir uzcepti uz oglēm un sagriezti gabaliņos, un apslacīti ar olīveļļu, tad taču tie ir lielākais gardums pasaulē.

Jā, ir gan, lielākais gardums. Veselas dzīres.

Jā, Bernīni atsaucās un sāka dzīt smiltīs vēl vienu reni. Džo skatījās, kā tā aug lielāka.

Bet, draugs, es laikam kaut ko palaidu garām. Kas īsti ir iekšā?

Tas ari ir. Nekas vairāk. Kaut ari astoņkāji ir ļoti mazi, vajag ļoti nopūlēties, lai tos varētu ēst. Bet tad tie ir lielākais gardums pasaulē.

Džo pasmaidīja. Ievilka smiltīs līniju, tai galā otru, īsāku līniju, un virs tās uzzīmēja cilpu.

Zini, kas tas ir?

Krusts ar aplīti galā?

Nu, tas nav īsti krusts un īsti nav arī aplītis. Tā ir sena zīme, ank. Senajā Ēģiptē tā bija dzīvības zīme, vai varbūt Saules zīme, tas ir viens un tas pats. Es par to dzirdēju no sava drauga Kaira, un viņš bija uzzinājis no dzīvas mūmijas, kuru sauca vecais Meneliks.

Vai tādas dzīvas mūmijas tiešām ir?

Tā izskatās. Kāpēc tu tā jautā?

Tāpēc, ka man vienmēr ir gribējies, lai būtu.

Vai tu re. Un kāpēc tā?

Man patīk doma, ka cilvēki nemirst.

Ja? Tad tev droši vien patiks mana drauga Kaira dzīvesstāsts, viņu uzaudzināja audžutēvs, kurš īstenībā bija dzīva mūmija.

Pagaidi. Kaira ir pilsēta, nevis cilvēks.

Katram kas cits. Man nekādas Kairas nav, man ir Kairs, varens, melns milzis, kurš ir tik stiprs un draudzīgs, ka sasveicinādamies paceļ tevi

gaisā. Viņš izstiepj rokas un tevi apkampj, un tad pēkšņi tu jau tirini kājas gaisā. Tā viņš paspiež roku, tā viņš sveicinās.

Tiešām?

Jā. Tad, lūk, šī dzīvā mūmija, vecais Meneliks, uzaudzināja Kairu ar sausu jo sausu smaidu, un visu laiku palika guļam sarkofagā pie Nīlas, viņš tur dzīvoja jau simt gadu, un tikai runāja un runāja ar Kairu, pastāstīja visu, kas ir zināms par slepenām kapenēm un tempļiem, un par to, kas notika piramīdās, un, protams, par savu draugu, un viņa draugs bija džins vārdā Strongbovs, kuram pašam bija sava komēta, tāda mūžīga spēļmantiņa.

Bernīni sita plaukstas.

Vecais Meneliks? Džins Strongbovs?

Tieši tā, draugs. Sapņu varoņi, lūk, kas viņi ir. Vīri, cenzdamies viņiem līdzināties, krīt ceļmalās un tur ari paliek. Cik daudz maģijas ir šajos stāstos, kas lido, traucas pāri laikiem žilbinošos redzējumos, maģija, kas rodas gan no senatnes dziesmām, gan jaukajām meldijām, kas vēl nav sacerētas.

Bernīni piecēlās un sāka mest lokus, meklēdams akmeņus, ko lidināt pāri ūdeņiem. Te viņš apstājās un pacēla galvu.

Vai viss tiešām tā ir?

Kā, draugs?

Ka tas nekad nebeidzas?

Nē jele, nē, lai svētīts, nekad nebeidzas. Turpinās arvien un arvien uz priekšu. Tā tev sacīšu es un Hadžs Hārūns, un ceptuves priesteris, un cepļa priesteris, un visi pārējie. Sterns un Munks, kurus tu pazīsti, un Kairs, kuru tu nepazīsti, un kāds Jeruzālemes kurpnieks, kuru pat es nepazīstu, kaut arī nupat Vecgada vakarā mēs gājām viņu meklēt, visas acis izskatījām, bet šoreiz neatradām, nekas, nākamreiz, jo Hadžs Hārūns viņu nav aizmirsis un neaizmirsīs. Tādēļ droši jautā jebkuram no viņiem, atbilde būs tāda pati. Viņi visi tev to pateiks, skaidri un gaiši, tur nevar būt ne mazāko šaubu. Mēs vienmēr paliekam citu dzīvēs, un tas nekad nebeigsies, vari man ticēt.

Kāpēc?

Ā, tu sāc runāt, un es saprotu, kāpēc tev patīk sēdēt te, jūras krastā, sēdēt, skatīties un klausīties, līdz tev ir viss. Un jūra tev pačukstēs atbildes, draugs, jūra tevi nepievils. Lēniņām, tu taču redzi. Klusiņām, tu taču zini. Čukstēs tev vienam pašam. Jo tieši tāpēc tā šeit ir.

Bernīni smaidīja.

Vai tu neizmeklēsi sev akmeni, tēvs? Nepalecināsi to pat vienu vienīgu reizi?

Es to izdarīšu. Tieši tāpēc es šeit esmu. Lai redzētu tevi tavā dzimšanas dienā un aizlidinātu akmeni pāri ūdeņiem. Gribi dzirdēt vēl kaut ko, kamēr es meklēju akmeni?

Kā tad.

Tev Jeruzālemē ir brālis vai māsa.

Bernīni smaidīja.

Nav.

Ir, tik tiešām. Protams, tas ir tikai pusbrālis vai pusmāsa.

Kas īsti?

Es nezinu.

Cik viņam vai viņai ir gadu?

Gandrīz vienpadsmit. Bet vai tev patīk, ka tev tāds ir?

Kā tad. Bet kāpēc tik noslēpumaini?

Reizēm šķiet, ka tā vienkārši ir. Šķiet, ka viss vienmēr ir ļoti noslēpumaini.

Nu, bet kas ir māte?

Svētā. Tādēļ es pie viņas vairs nevaru iet un par bērnu neko nezinu. Viņa ir svētā, un viņa dzīvo ar Dievu.

Bernīni sarauca pieri. Smējās.

Nedomāju, ka man vajadzētu ticēt visam, ko tu stāsti.

Kas tad nu? Nespēju iedomāties, kāpēc tu tā saki. Lai gan, protams, pasaule ir pilna ar faktiem, un mēs visi varam brīvi izvēlēties, kuriem mēs gribam ticēt.

Bernīni joprojām smējās.

Tēvs, tu tā arī neesi atradis akmeni? Tie ir visās malās.

Es zinu, un es meklēju. Skatos un meklēju. Te ir viena iespēja, un te būtu otra, bet es negribu sasteigt, gribu atrast šim brīdim īsto akmeni. Zini, ne vienmēr īstais ir tas, ko tu gribi. Viss atkarīgs arī no viļņu aprisēm un vēja toņa, un saules staru slīpuma. Reizēm labākais ir tāds, kas slīd pāri, viegls un straujš, bet citreiz atkal tieši laikā ir drusku smagāks. Iepriekš nekad nevar zināt. Ir jāsapņo.

Tēvs, tu atkal runā mīklās.

Ak, tā gan. Joki, mīklas un pantiņi? Bet saproti, dzīve bez sapņiem vispār nav dzīve, tad nekas nepaliek pāri. Vai, kā mēdza teikt Hadžs Hārūns, laiks ir. Un tas vienmēr tika pateikts trakoti netverami.

Un ko tas vispār nozīmē?

Vai, es taču nezinu. Ka mēs abi esam te pie jūras? Ka mums abiem te ir saule un jūra, un mēs meklējam akmeņus, ko laist lidot pār ūdeņiem? Tas nav daudz, vai nav tiesa. No otras puses, tas ir viss. Akmeņi, kas palaisti lidot pār ūdeņiem, ir teiksma.

Kāda teiksma?

Man liekas, teiksma, ko stāsta Hadžs Hārūns. Un ceptuves priesteris, un cepļa priesteris, un Kairs, Munks un Sterns, un tava māte, un es, un tu. Mēs visi tūlīt tiksim pastāstīti, man tikai jāatrod īstais akmens.

Tēvs, tu reizēm runā gaužām savādi.

Jā, tiesa gan. Tas nāk no tiem laikiem, kad es, mazs puikiņš, pūlējos saklausīt, ko čukst mazie ļautiņi, cītīgi pūlējos izdzirdēt, kā viņi dzied un danco, kaut arī zināju, ka nekad viņus neredzēšu. Čuksti vien, tā ja. Čuksti un nekas vairāk. Bet, ja tu reiz būsi dzirdējis šos čukstus, draugs, tu tos nekad neaizmirsīsi, un turpmāk viss būs citādi. Jo tie tev atgādinās par putniem, kas brīvi lido saulē, un par kaijām, kas pāri ūdeņiem slidinās tev pakaļ, un par jauku, spēcīgu paisumu, kas pēc nakts zvejas dzen tavu laiviņu mājās, ved tevi mājās, kur zaļā, zaļā zālē smaida jaunas puķes. Un tad tu beidzot esi mājās, savā mazajā saliņā, un tu domā par dancošanu un dziedāšanu, par to, kā tavas kājas lido saulē, un varbūt vēlāk, kad klusi uzaususi mēnesnīca, pat gribi bezkaunīgi padzenāt ripu jūras krastā. Un dzīrot simt gadu no vietas, pat to. Jā, tieši par to tu domā. Gadi rit, un tu visiem spēkiem pūlies saklausīt šos čukstus. Tu ļoti gribi tos vēlreiz izdzirdēt, un tu centies, visu laiku centies un centies, kaut arī čuksti šogad ir klusāki un tālāki nekā pērn, un pērn tie bija klusāki nekā aizpērn. Jā, tā ir, kaut arī tu zini, ka viņu pasaules brīnumi tev nav sasniedzami un tādi paliks. Tu viņus nekad neredzēsi, nekad, neesi redzējis un neredzēsi, bet tu viņiem vienalga tici un centies saklausīt viņu danču meldijas un dziesmas, ko viņi dzied savās dzīrēs, noslēpumainus čukstus dzirkstījošā saulē, čukstus, ko tu sengadis dzirdēji bērnībā. Ļoti, ļoti sen.

Bernīni atkal pamanīja Džo acīs asaras. Gribēja pieskriet un viņu apkampt, bet pēkšņi viss atkal bija labi. Pēkšņi Džo lēkāja un smējās, skraidīja pa smildīm un smējās, vīrietis, par kuru viņam bija stāstījusi māte, teiksmu īrs, ko viņa bija sastapusi Jeruzālemē.

Nē, viņa nebija stāstījusi. Ne ar šādiem vārdiem. Bet viņš bija dzirdējis.

Kas ir, tēvs? Ko tu atradi?

Džo auroja. Palēcās gaisā un augstu pacēla akmeni.

Vai tu redzi, puis? Plakans un plāns, un tieši tāds, kā vajag? O, kā tas lidos. Nu, kā tev šķiet, cik reizes tas tur, virs ūdeņiem, palēksies saulē, līdz mēs to vairs neredzēsim? Līdz tas paslīdēs zem viļņiem un aiz-trauksies prom kā zivs, kas peld no vienas pasaules malas uz otru? Slīdēs un slīdēs līdzi jūrai? Nu, Bernīni, cik reižu?

Deviņas?

Deviņas reizes ir nieks. Vienpadsmit un divpadsmit, pavisam viegli. Un pēc tam vēl reizi, par godu šai dienai. Skaties, draugs, un tu redzēsi, ka man ir taisnība, un tā būs vienmēr, palēkdamies slīdēs saules staros, peldēs un peldēs no šejienes, kur mēs stāvam pie jūras, kā tu esi to iemācījies, skaties un klausies, jā, trīspadsmit reižu pavisam viegli tavā dzimšanas dienā, ka Hadžs Hārūns ir darījis trīstūkstoš gadu Jeruzālemē, kā ceptuves priesteris teica turpat, Svētajā Pilsētā, raudzēdams četrus sava mūža lielos rūpestus, četrus vējus un četrus savas svētās karaļvalsts stūrus. Jā, mūsu svētās karaļvalsts. Tā ir radīta mums, ja tikai mēs ticam. Tādēļ skaties nu, kā šī mana roka lido. Skaties, draugs Bernīni. Un skaties, kā šis brīnumainais akmens mums par prieku saules gaismā aizlido līdz pašam pasaules galam.

Tik tālu tas nevar aizlēkt.

O, tas var gan, un var vēl daudz vairāk. Divtik daudz. Tas aizlidos tik tālu, ka apskries apkārt pasaulei un atgriezīsies pie mums. Tā gan, tā būs. Un rīt, ja tu skatīsies uzmanīgi, tu šo brīnumaino akmeni atradīsi tepat, liedagā, tieši te, pie jūras, kur tu skaties un klausies, tas būs atgriezies no sava garā lidojuma un redzējis pārpārēm brīnumu. Tādēļ skaties nu. Te saulē aizlido mūsu sapnis.

"Kvinna Sanhajas cirks" (1974); Jeruzalemes kvartets (1977—1987): "Šināja gobelēns"Jeruzalemes pokers aNīlas ēnas", aJērikas mozaīka*

Portlenda Meinas štatā/Ņūheivena/Japāna/Ņujorka/ Krēta/Jeruzāleme/Ņujorka/Dorseta Vermontas štatā

"Kādus divdesmit gadus pēc tam, kad bija beidzies karš ar Japānu, Bruk-linā pietauvojās kravas kuģis, kas atveda tik lielu japāņu pornogrāfijas kolekciju, kāda nevienā Rietumu valodā vēl nebija redzēta. Kolekcijas īpašnieks, milzenīgs, smaidīgs resnis, vārdā Geratijs, muitniekiem uzrādīja pasi, kas apliecināja, ka viņš ir dzimis amerikānis, apmēram tikpat vecs, cik šis gadsimts, trimdinieks, kurš pirms četriem gadu desmitiem devies prom no Savienotajām Valstīm." Tā sākas "Kvinna Sanhajas cirks"; pēc 292 lappusēm tas beidzas ar lielāko bēru gājienu, kāds Āzijā noticis kopš trīspadsmitā gadsimta.

Tas ir 1974. gads, sarakstījis — Edvards Vitmors, četrdesmit vienu gadu vecs bijušais amerikāņu izlūkdienesta aģents; piecdesmitajos mēs ar viņu kopā mācījāmies Jeilā, bet pēc tam mūsu ceļi pašķīrās — viņš sāka strādāt CIP, bet es — Ņujorkas grāmatniecībā. Lieki sacīt, cik es biju priecīgs, ka mans vecais Jeila draugs atnesis savu romānu man un Holta, Reinhārta un Vinstona apgādam, kura tirdzniecības nodaļā es strādāju par galveno redaktoru. Vēl vairāk priecājos, kad sāka pienākt atsauksmes; pirmā bija no Džeroma Ceirina The New Tork Times Book Review. "Kvinns bija galēji traka grāmata, pilna ar noslēpumiem, patiesībām, nepatiesībām,

garā vājiem gudriniekiem, nekrofiliem, burvju māksliniekiem, punduriem, cirka direktoriem, slepeniem aģentiem… apbrīnojams mūsu gadsimta vēstures jauniestudējums."

Nākamajos piecpadsmit gados Vitmors turpināja rakstīt, un klajā nāca vēl četri neprātīgi oriģināli romāni, viņa Jeruzālemes kvartets: "Sīnāja gobelēns" (1977), "Jeruzālemes pokers" (1978), "Nīlas ēnas" (1983) un "Jērikas mozaīka" (1987). Recenzenti un kritiķi Vitmora grāmatas salīdzināja ar Karlosa Fuentesa, Tomasa Pinčona un Kurta Vonnegūta romāniem. Publishers Weekly nodēvēja viņu par "mūsu labāko nezināmo rakstnieku". Džims Hogans, rakstīdams žurnālam Harper's Magazine, izteicās, ka Vitmors ir "viens no pēdējiem, vislabākajiem argumentiem pret televīziju… Viņš ir neiedomājami talantīgs rakstnieks… Vide ir tāda, ka spiegu romānu lasītāji var domāt, ka viņi to pazīst, bet to pilnīgi pārvērš autora dullais humors, mistiķa noslieces un divējā vēstures un laika uztvere."

Edvards Vitmors nomira ar prostatas vēzi 1995. gada vasarā sešdesmit divu gadu vecumā, nebūdams necik daudz labāk pazīstams kā savas īsās, pārsteidzošās rakstnieka karjeras sākumā septiņdesmito pirmajā pusē. Viņa romāni cietvāku izdevumos nekad netika pārdoti vairāk kā 5000 eksemplāros, trīs no tiem neilgu laiku tika tirgoti plānajos vākos plašam patēriņam, un Kvartets iznāca Lielbritānijā, Holandē un Vācijā, kur Vitmors uz apvāka bija nosaukts par "lielisku amerikāņu stāstnieku".

1951. gada jūnijā pabeidzis Dīringas vidusskolu Meinas Portlendā, Vitmors rudenī iestājās Jeilā, 1955. gada izlaiduma kursā. Piecdesmito gadu Jeila studenti kaut kur tika nodēvēti par "kluso paaudzi". Piecdesmitie bija ari "Eizenhauera gadi", pierimuma laiciņš pēc Otrā pasaules kara un pirms sešdesmito radikālisma un universitāšu nemieriem. Efeju līgas universitātēs toni vēl noteica Jaunanglijas privātskolu absolventi. Šie Austrumkrasta elites dēli bija tuvāki F. Skota Ficdžeralda Prin-stonai un Džona P. Markanda Hārvardai, nevis Džeka Keruaka un Alena Ginsberga pasaulēm. Viņi bija "džentlmeņi" un sportisti, bet ne vienmēr zinātnieki. Beiguši Jeilu un citas Efeju augstskolas, saņemot "džend-meņu C", viņi parasti devās uz karjerām Volstrītā vai Vašingtonā, pievērsās jurisprudencei, medicīnai vai žurnālistikai. Viņi izklaidēja savus tuviniekus un draugus Jeila sporta laukumos, tenisa un skvoša kortos un Peina Vitnija ģimnāzijas peldbaseinā. Viņi saimniekoja Tale Daily News, WTBC (universitātes radiostacijā), The Record (humora žurnālā), Tale Banner (gadagrāmatā) un dziedāja dažādos Jeila ansambļos. Parasti viņi bija kādas korporācijas biedri un "izredzēti" kādai no sešām slepenajām biedrībām.

Vitmors pēc Jeila tālaika standartiem bija tālu ticis, viņš bija "vidusskolas puika", kuram izdevies iestāties labā universitātē. Biedrisks, izskatīgs un švītīgs, viņš vērās pasaulei pretī ar zobgalīgu smīnu. Viņš ar nevērīgu eleganci valkāja tālaika formas tērpu: skujiņraksta tvīda žaketi, vēlams, ar ielāpiem uz elkoņiem, svītrainu zīda kaklasaiti un baltas briežādas kurpes. Vienā vārdā sakot, viņš bija "kurpe" (saīsinājums no "baltās kurpes", apzīmējums, kas izsaka pieņemšanu sabiedrībā). Vitmors nebija nekāds dižais sportists, toties sastāvēja Zeta Psī — cītīgi pļēgurojošu ietekmīgu ģimeņu atvašu korporācijā. Priekšpēdējā kursa beigās viņš tika "izredzēts" uzņemšanai "Tīstokļa un Atslēgas" biedrībā.

Taču visvairāk viņš izcēlās ar to, ka bija 1955. gada izlaiduma kursa Tale News izpildredaktors, un tas bija laiks, kad universitātes laikraksta redaktori baudīja tādu pašu slavu kā futbola komandu kapteiņi un labākie studenti. Piecdesmitajos no "Jeila ziņām" izauga tādi ievērojami žurnālisti kā Viljams F. Baklijs, Džeimss Klods Tomsons, Ričards Veleriani, Deivids Makalovs, Rodžers Stounds, M. Stentons Evanss, Henrijs S. F. Kцpers, Kelvins Trilins, Harolds Gulivers, Skots Salivens un Roberts Sempls. Viņi strādās The New Tork Times, The New Torker, Time, Newsweek, National Review un NBC, un laika gaitā sarakstīs daudz grāmatu — zināms, ne jau beletristiku.

Ar Tedu Vitmoru es iepazinos pirmajā studiju gadā. Mēs abi bijām "Ziņu" izsūtāmie zēni un sacentāmies par vietu redakcijā; kā gandrīz visi, kas izturēja to neganti sīvo sacensību, mēs palikām draugi. Mēs visi "Ziņās" domājām, ka Teds pēc tam dosies uz Volstritu, kur "Tīstokļa un Atslēgas" veterānus atplestām rokām gaidīja Brown Brothers Harri-man &amp; Co., cienījama investīciju kompānija, kur vēlāk strādāja ari Vit-mora vecākais brālis. Vai ari, ja nu investīcijas Tedu neparko neinteresēs, viņš taisīs ātru un spožu karjeru kaut kur Time-Life impērijā, ko nesen bija dibinājis Jeila beidzējs Henrijs Lūss.

Taču mēs maldījāmies. Pēc obligātās ekskursijas uz Japānu jūras kājnieku virsnieka statusā Tedu tur savervēja CIP, viņš ekspresātrumā apguva japāņu valodu un vairāk nekā desmit gadu sabija CIP aģents Tālajos Austrumos, Eiropā un Vidējos Austrumos.

Šo gadu laikā Vitmors laiku pa laikam parādījās Ņujorkā. "Kas tev aiz ādas?" gribējās vaicāt. Kādu laiku viņš Grieķijā izdeva laikrakstu. Pēc tam bija apavu fabriciņa Itālijā un pat kāds brītiņš, mēra Džona Lindseja laikā, kad Vitmors strādāja Pārdkas un zāļu pārvaldē. Vēlāk mēs dzirdējām baumas, ka viņš dzerot, dka runāts par narkotikām.

Karadienesta un CIP laikā viņš divas reizes apprecējās un divreiz šķīrās. Ar pirmo sievu viņam bija divas meitas, kas laulības šķiršanas laikā vēl bija pavisam mazas. Viņas uzauga Rietumkrastā, un Tedam nebija atļauts viņas satikt. Tāds bija šķiršanās līguma nosacījums. Pēc tam bija tās sievietes, ar kurām viņš dzīvoja mūža turpmākajos gados. Viņu bija daudz; visas šķita talantīgas — gleznotājas, fotogrāfes, tēlnieces un dejotājas, bet neviena nebija rakstniece.

Paklīda jaunas baumas. Viņš esot aizgājis no CIP, viņš dzīvojot Krētā bez jebkādiem iztikas līdzekļiem, viņš rakstot. Tad — klusums. Mjā, rādās, "gaišais" zēns nebija devies pa slavas un goda taciņu.

Manā dzīvē Teds atkal parādījās ne ātrāk par 1972. vai 1973. gadu. Viņš bija iegriezies Ņujorkā. Viņam līdzi bija romāna manuskripts, un viņš gribēja, lai es to izlasu. Es vēl divus gadus biju nomācījies Jeilā, rakstīdams diplomdarbu vēsturē, pēc tam gadu pavadījis Vīnē un Berlīnē un Ņujorkā atgriezies 1958. gadā. Kamēr Teds kalpoja ASV valdībai, es rediģēju grāmatas apgādā G.P. Putnam Sons, kā to tajos laikos sauca. 1963. gadā biju pārgājis uz Holt, Rinehart and Winston, lielu mācību grāmatu izdevniecību, ko drīz pārpirka CBS. Man šķita, ka Teda romāns ir brīnišķīgs, pilns pasakainu un eksotisku varoņu, tajā kūsāja dzīvība, vēsture un Austrumu mistērijas.

Romāns, kas ar laiku ieguva nosaukumu "Kvinna Šanhajas cirks", pieredzēja trīs melnraksta versijas. Tā darbība norisinājās Japānā un

Ķīnā pirms Otrā pasaules kara un tā laikā, taču divās versijās viss sākās divdesmitajos gados Dienvidbronksā un bija iesaistīti trīs īru brālīši uzvārdā Kvinni. Grāmatai iznākot, bija palicis vairs tikai viens Kvinns, un Bronksas interlūdija no astoņdesmit lappusēm bija sarukusi līdz dažām rindkopām.

Kā jau pieminēju, recenzijās Kvinnam veicās labāk nekā grāmatnīcās. Lasītājiem Teda romāns patika, vienīgi viņu nebija pietiekami daudz. Taču Vitmors nenobijās. Pēc nepilniem diviem gadiem viņš iesoļoja manā kabinetā ar vēl iespaidīgāk iecerētu romānu — tas bija "Sīnāja gobelēns", Jeruzālemes kvarteta pirmā daļa. Tā darbība norisinās Palestīnā deviņpadsmitā gadsimta vidū, Britu impērijas ziedu laikos. Grandiozo varoņu vidū spožākie ir augumā milzīgs angļu aristokrāts — karalienes Viktorijas laikmeta dižākais paukotājs, botāniķis un jaunu zemju atklājējs; fanātisks trapistu mūks, kas atradis "Sīnāja bībeles" oriģinālu, kas "noliedza itin visas reliģiskās patiesības, kuras jebkad bija par tādām atzītas"; īru dupminieks O'Salivans Bīrs, kas aizbēg uz Palestīnu, izlikdamies par mūķeni. Mans mīļākais varonis bija (un joprojām ir) pirms trim tūkstošiem gadu dzimušais Hadžs Hārūns, mūžīgais klaidonis vēsturē, šobrīd — senlietu tirgotājs, kas staigā izbalējušā dzeltenā apmetnī un ar aprūsējušu krustnešu bruņucepuri galvā pilda savus Svētās Pilsētas sarga pienākumus. Iepriekš viņam ir bijušas vairākas citas inkarnācijas: asīriešu kundzības laikā viņš bija akmeņkalis un darināja spārnotus lavas, grieķu laikā viņam piederēja diennakts pārtikas veikals, kad pie varas nāca romieši, viņš bija viesmīlis, bet turku periodā piegādāja hašišu un kazas. Vitmora varoņi nebija tikai viņa apbrīnojamās iztēles auglis. Kad es 1977. gadā pirmo reizi apmeklēju Izraēlu, Vitmors Ņujorkā rakstīja jaunu romānu, taču viņš iedeva man līdzi vairāku jeruzālemiešu adreses. Viens no viņiem bija senlietu galerijas saimnieks Muhammeds. Kad man vispēdīgi izdevās sadzīt viņu rokā, ieraudzīju cilvēku, kurš it nemaz nebija no šīs pasaules; ja viņam būtu izbalējis dzeltens apmetnis un aprūsējusi ķivere, tas būtu Hadžs Hārūns, viens pret vienu.

Bija skaidrs, ka Jeruzālemē, Svētajā Pilsētā, Tedam bija sākusies jauna dzīve. Bija palikuši aiz muguras nenoteiktības gadi Krētā, kur viņš septiņdesmito sākumā bija dzīvojis no pieticīgas pensijas. Hanjā, Krē-tas otrajā lielākajā pilsētā, viņš kopā ar draugiem bija īrējis māju. Ilgās vēstures gaitā Hanju bija iekarojuši romieši, okupējuši arābi, bizantieši un venēcieši, bet septiņpadsmitajā gadsimtā tā bija iekļauta Osmaņu impērijā. Mūslaikos tā bija plaša grieķu pilsēta, Atēnas bez Partenona, toties ar vēl bagātāku vēsturi. Lieliska vietiņa, kur bijušajam spiegam pārvērtēt dzīvi un izdomāt, kur ir viņa vieta, kāda "tam visam" — proti, vēsturei — vispār jēga, ar jaunām acīm paskatīties uz to, ko viņš bija mācījies Jeilā: klasisko Grieķiju un Romu, kristietību, Eiropas pagrimumu Viduslaikos un atdzimšanu piecpadsmitajā gadsimtā. Un ari uz pasauli, kas piecdesmito gadu amerikāņu studenta redzeslokā neietilpa, — arābu sacelšanos, kas aizkūrās Arābijas tuksnesī un Āzijā, — pirms Tedu Japānā savervēja CIP, viņš par to, jādomā, neko nezināja.

Krētā viņš atsāka rakstīt (Japānā viņš sešdesmitajos gados bija sarakstījis divus nepublicētus romānus, par go spēli un par jaunu amerikāni, kas dzīvo Tokijā), lēni, neveikli, eksperimentēdams ar toni, stilu un tematiku, pārkausēdams savu CIP pieredzi tajā plašajā, vētrainajā eposā, "Kvinna Šanhajas cirkā". Ķēries pie Kvarteta, viņš bija pašpārliecinātāks, viņš pamazām kļuva par rakstnieku un bija atradis tēmu, kas viņu nodarbinās visu adikušo dzīvi: Jeruzāleme un kristiešu, arābu un ebreju pasaule, ticība un ticējumi, misticisms un reliģiskais (un politiskais) fanātisms, deviņpadsmitā gadsimta Eiropas imperiālisms, divdesmitā gadsimta kari un terorisms. Tomēr visupirms — Jeruzāleme, pilsēta kalna galā, Svētā Pilsēta. Viņa romānos joprojām ir papilnam šokējošu varoņu, humors joprojām nereti bija grotesks un baigs, un vardarbības bija adiku likām. Tomēr bija parādījies jauns rāmums, dzīves mistēriju izpratne. Un vēl bija sieviete, fotogrāfe Kerola, ar kuru kopā Teds dzīvoja, uzturēdamies Ņujorkā.

Viņa jaunais romāns, kas pēdīgi nāca klajā 1979. gadā, bija Kvarteta otrā daļa — "Jeruzālemes pokers". Tas stāsta par divpadsmit gadus ilgušu pokera spēli, kas sākās 1921. gada decembra pēdējā dienā, kad trīs svešinieki apsēdās pie viena galda. Uz spēles bija likts nekas cits kā pati Svētā Pilsēta, un spēle notika Hadža Hārūna senlietu pārdotavā — kur gan citur varētu vinnēt slepenu varu pār Jeruzālemi? Patiesībā Vitmors uz pastāvīgu dzīvi (tas ir, "pastāvīgu" pēc viņa mērauklas) Jeruzālemē apmetās tikai tad, kad Kvartets jau bija krietni iesākts. Sākumā viņa zināšanas par Jeruzālemi lielākoties nāca no grāmatām, bet vēlāk — no nebeidzamajiem klejojumiem pa Vecpilsētas ļaužu pilnajām, ņudzošajām ielām un kvartāliem, kurus apdzīvo tirgotāji, kas pārdod visu iespējamo (ēdamlietas, kokvilnu, paklājus), miesnieki, ādmiņi, stikla pūtēji, zeltkaļi, sudrabkaļi un pat varkaļi, kvartāliem, kuros runā visās pasaules valodās un tērpjas Vidējo Austrumu košajos, eksotiskajās drānās. Kā es Tedam reiz sacīju, biju pilnīgi gatavs, ka, ejot pa kādu šauru Arābu kvartāla ieliņu, mums pretim nāks Sindbads Jūrasbraucējs.

Kad es atkal ierados Jeruzālemē, Teds kopā ar amerikāņu mākslinieci Helēnu bija apmeties plašā dzīvoklī lielā deviņpadsmitā gadsimta namā, kas atradās blakus Etiopu baznīcai. Pa dzīvokļa logiem varēja redzēt ziedos un citronkokos slīgstošu pagalmu. Vienā pusē atradās cisterciešu klosteris, aiz stūra bija sinagoga, kurā ortodoksāli jūdu studenti lūdza Dievu, vismaz man tā izskatījās, divdesmit četras stundas diennaktī. Bet pagalmā stāvēja vai klusītēm lasīja mūki. Vienu rītu es pamodos savā saules pilnajā istabā un dzirdēju mūķenes dziedam a capella. Likās, dzied putni, un es nodomāju, ka esmu debesīs.

Pēc diendusas mēs parasti devāmies uz Vecpilsētu un allaž nonācām vienā un tajā pašā kafejnīcā, tiesa, tas droši vien ir pārāk lepns nosaukums āra tējnīcai, kur vienmēr laipni piedāvāja karstu tēju un lipīgas maizītes. Pie viena galdiņa, nemitīgi virpinādams pirkstos lūgšanu krellītes, sēdēja pats saimnieks, kurš tērzēja ar allaž mainīgu draugu pulku — apkaimes tirgotājiem, naudas mijējiem, studentiem un dažiem visai skarba paskata subjektiem. Viņi visi ar galvas mājienu sveicināja Tedu, kurš par Vecpilsētu zināja tikpat, ja ne vairāk, kā tās iemītnieki. Tie viņu uzskatīja par savu amerikāņu guru.

Ap 1981. gadu Vitmors lielāko daļu gada dzīvoja tur, Etiopu baznīcas teritorijā, bet turpmāk viņš īrēja mitekļus ari Ņujorkā — Lcksingtona avēnijas pēdējā stāvā, Trešajā avēnijā. Un viņš neadaidīgi rakstīja. Es pavasarī biju aizgājis no Holta uz citu izdevniecību, un Vitmora jauno romānu "Nīlas ēnas" rediģēja jau Džūdija Karasika.

"Nīlas ēnu" darbība notiek Ēģiptē, ir 1942. gads, un Rommela varenais "Āfrikas korpuss" kuru katru brīdi ieņems Ēģipti un iegūs kontroli pār Vidējiem Austrumiem. Pasaules likteni savās rokās tur pulciņš Vitmora izgudrotu dīvaiņu — daži veci, daži jauni. Tā ir kara pasaule, ļauna un nesaudzīga pasaule. Pašā romāna sākumā Sterns, kas "Sīnāja gobelēnā" bija ideālistisks sapņotājs un divdesmit gadu vēlāk kļuva par ieroču kontrabandistu, iet bojā, kad tumšā sānieliņas bārā uzsprāgst pa durvīm iemesta granāta. Vardarbība dominē Vitmora romānos ne mazākā mērā kā misticisms. Citur viņš ar šausminošu kaismi apraksta Naņdzjinas asinspirti, Smirnas 1922. gada "katastrofu", kad turki noslepkavoja desmitiem tūkstošu grieķu, vīriešus, sievietes un bērnus. Publishers Weekly recenzents rakstīja: "Viens no komplicētākajiem un vērienīgākajiem spiegu romāniem literatūras vēsturē." The Nation kritiķis izteicās: "Vitmors raksta maldinoši skaidrā stilā. Ja viņa sintakse būtu tikpat samudžināta kā Pinčonam vai tikpat uzkrītoši iespaidīga kā Nabokovam vai Fuentesam, viņa praktiski nepamanītie romāni, iespējams, būtu guvuši pelnīto ievērību."

Taču pārdošanas rādītāji netika līdzi recenzijām. 1985. gada pavasari Vitmors jau bija gandrīz pabeidzis Jeruzālemes kvarteta ceturto daļu, romānu, kura nosaukums būs "Jērikas mozaīka". Es biju ieradies Izraēlā uz Jeruzālemes grāmattirgu, kas notiek reizi divos gados. Kad biju savus pienākumus izpildījis, Teds aicināja aizbraukt uz Jēriku, šo oāzi dienvidaustrumos no Jeruzālemes, kas jau kopš Bībeles laikiem ir bijusi sākumstacija karavānām, kuras mēroja ceļu uz Levanti, Mazāziju un Āfriku. Pa ceļam mēs iegriezāmies vairākos grieķu klosteros Jūdejas tuksnesī. Tie bija izcirsti klintīs nomaļu aizu dziļumos, mums vajadzēja atstāt mašīnu augšā un rāpties lejup pa kraujām, kas drīzāk bija piemērotas kalnu kazām, nevis rakstniekam un redaktoram no Ņujorkas. Toties, kad bijām sveiki un veseli tikuši lejā, mūki mūs uzņēma ārkārtīgi laipni. Vitmors bija biežs viesis, un izskatījās, ka mūkiem viņa sabiedrība patīk.

Izrādījuši mums savus klinšainos mitekļus, kas nebija daudz lepnāki par smalkām alām, un sadzirdīti ar šaušalīgu recinu (mūki paši to nedzēra), mēs braucām tālāk uz Jēriku un tipiskām pusdienām — sausas vīģes, maizītes, melones un karsta, smaržīga tēja. Pēc tam devāmies tālāk uz Negevu. Teds šo gadu laikā bija sadraudzējies ar dažām tuksneša beduīnu ciltīm, un vairākās apmetnēs mūs sagaidīja kā senus draugus. Nakti pavadījām Izraēlas meteorologu postenī/hostelī netālu no kaut kādām nabatiešu drupām. Visur bija antenas un elektriski raidītāji; kā mēs tajos laikos mēdzām sacīt, pelēki vīri Londonā, Vašingtonā, Maskavā un Pekinā droši vien dzirdēja katru bezdelīgas purkšķienu šajā tuksnesī. Vēlāk es šad tad prātoju, vai Teds tiešām bija aizgājis no CIP, varbūt viņš joprojām tikās ar savu koordinatoru un mani izmantoja pie-segam? Tomēr šīs domas man visdrīzāk uzmācās tāpēc, ka biju salasījies pārāk daudz Greiema Grīna un Džona Lekarrē romānu; abi bija Vitmora mīļākie rakstnieki.

Pēc vairākiem mēnešiem Teds man atsūtīja pastkarti, lūgdams izdevniecības plānā paredzēt vietu viņa jaunajam romānam, un pastkartes otrā pusē bija "Dzīvības koks" — bizantiešu grīdas mozaīka, ko mēs ar Tedu bijām redzējuši kādās Jērikas drupās. Es ar to aizgāju pie apgāda galvenā mākslinieka, un viņš piekrita, ka to varētu lieliski izmantot ap-vāka dizainam. Vienīgais, ko mums vēl vajadzēja, bija manuskripts.

Gada nogalē atceļoja ari "Jērikas mozaīka" — cienīgs slēgakmens fantastiskajam Vitmora Kvartetam. Pēc manām domām, "Jērikas mozaīka" ir žilbinoši oriģinālākais spiegu romāns literatūras vēsturē. Izmantodams notikumus, kas tik tiešām risinājās Sešu dienu kara priekšvakarā, Vitmors apliecina savas absolūtās zināšanas par izlūka amatu, savu mīlestību uz Vidējiem Austrumiem, savu uzticību Svētajai Pilsētai un dedzīgās ilgas pēc miera un saprašanās arābu un ebreju (un kristiešu) starpā. Romāns un tā autors apgalvo, ka mēs spējam pārvarēt reliģiskās, filozofiskās un politiskās domstarpības — ja vien esam uzticīgi gudrībai un patiesībai un patiešām saprotam visas tautas un visas idejas. Šī humānistiskā doma ir ievīta spiegu stāstā, kura varonis ir Eli Koens, Sīrijas ebrejs, kurš ziedoja savu dzīvību, lai izdzīvotu Izraēlas valsts.

Vitmora romānā kāds sīrietis, kas piecdesmitajos gados Buenosairesā kļuvis par veiksmīgu biznesmeni, atgriežas dzimtenē, lai veicinātu arābu revolūciju. Šis patriots Halīms kļūst par dedzīgu palestīniešu tiesību aizstāvi, viņš ir "neuzpērkamais", arābu cīņas sirdsapziņa. Taču patiesībā Halīms ir ebrejs, Mosaad dubultaģents ar segvārdu Skrējējs, un viņa uzdevums ir pēc iespējas dziļāk iefiltrēties Sīrijas militārajās aprindās. Vienlaikus romāns ir dziļas pārdomas par ticības iedabu, un arābu svētnieks, kristiešu mistiķis un bijušais britu izlūks sēž Jērikas oāzes dārzā un sarunājas par reliģiju un cilvēces attieksmēm pret tās daudzveidīgajām sejām.

"Jērikas mozaīku" pamanīja tikai nedaudzi kritiķi, un pārdošana veicās vēl sliktāk nekā iepriekš. Arābi un ebreji Rietumkrastā izcīnīja asiņainas cīņas, laikrakstos, žurnālos un televīzijā diendienā parādījās šausminoši uzņēmumi un vēl šaušalīgāki stāsti. Brīdis nebija labvēlīgs rakstniekiem, kas sludināja mūžīgas patiesības, pat ja šie rakstnieki rak-stīja spoži. Tomēr kāds kritiķis pasludināja Vitmora Kvartetu par "labāko metaforu spiegu lietiņām jaunākajā amerikāņu literatūrā".

Neilgi pēc "Jērikas mozaīkas" iznākšanas Vitmors devās prom no Jeruzālemes, no Etiopu baznīcas teritorijas un no amerikāņu gleznotājs. Viņš bija atpakaļ Ņujorkā un toziem dzīvoja kopā ar pirmo Annu — sievieti, kuru pazina jau daudzus gadus: Anna un viņas vīrs bija draugos ar Tedu un viņa pirmo sievu. Pa vasaru viņš pārvācās uz lielo, balto dzimtas namu Dorsetā, Vermontas štatā. Tur logiem bija zaļi slēģi, un milzīgo mauriņu durvjpriekšā apjoza vareni, stalti koki. Kādas divdesmit nama istabas bija izkārtotas patvaļīgā Jaunanglijas viktoriānisma musturā, mēbeles bija no viņa vecvecāku, ja ne vecvecvecāku laikiem. Teda brāļiem un māsām jau pašiem bija savi nami, tā nu Teds senču mājās varēja dzīvot pēc sirds patikas. Ziemošanai tas nederēja, un tur varēja mitināties tikai no maija līdz oktobrim. Tomēr Tedam tā bija miera osta, viņš tur varēja patverties un rakstīt.

1987. gada pavasari es kļuvu par literāro aģentu. Amerikāņu grāmatniecību mazpamazām pārņēma starptautiski konglomerāti, kuru korporatīvie biroji lielākoties atradās Vācijā un Lielbritānijā. Nebija grūti noprast, ka šiem monstriem par literatūru mīļāka ir komercija, un es nospriedu, ka rakstnieku labā vairāk spēšu darīt nevis strādādams vienā apgādā, bet pārstāvēdams viņus savam desmitam izdevēju.

Septembra beigās un oktobra sākumā es bieži braukāju uz Dorsetu pie Teda. Lapkritis Jaunanglijā ir neparasts laiks: skaidras, saulainas rudens dienas, brinum dzestras mēnesnīcas naktis. Pa dienu mēs staigājām pa mežiem un laukiem, pēc pusdienām izturīgos, zaļos Adirondaku krēslos sēdējām mājas priekšā ar glāzi rokā un smēķējām cigārus. Patiesībā glāze un cigārs — tas attiecas uz mani. Teds jau daudzus gadus vairs nedzēra (viņa "vājība" bija kļuvusi tik nopietna, ka viņš bija iestājies anonīmajos alkoholiķos) un vakarā izsmēķēja vienu vienīgu pēc skata neģēlīgu šerūtu. Ērti patvērušies mauriņā, netālu no Apvienotās baznīcas, kur savulaik sprediķoja viņa vecvectēvs, nolūkodamies uz ciema zālieniem un viesnīciņu, mēs līdz vēlai naktij sarunājāmies — ne par studiju gadiem un Teda darbu CIP, bet par grāmatām, rakstniecību, par viņa ģimeni un draugiem. Teds bija "melnā avs": pabeidzis Jeilu un aizgājis uz CIP, tur, kā sacīt jāsaka, "pārdedzis" un caur Krētu un Jeruzālemi pārradies mājās kā klejojošs rakstnieks, kura grāmatas ir izpelnījušās spožas atsauksmes, kas beigušās ar pavisam nespožiem pirkšanas rādītājiem. Tomēr viņa tuvinieki un, jo īpaši tajā laikā, "viņa sievietes" Tedu atbalstīja un nešaubīgi ticēja viņam. Teds dzīvoja gandrīz bez graša kabatā, bet vecākie brāļi un māsas atvēlēja viņam pajumti.

Kaut kad tajās atvasaras viesu reizēs es atklāju, ka Teda vecvectēvs no Prentisu puses ir bijis prezbiteriešu sludinātājs, kas deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados no Ņujorkas pa Hudzonas upi bija atkuģojis līdz Trojai un no turienes ar vilcienu un pajūgu atkūlies līdz Dorsetai. Dzimtas baltā, juceklīgā nama bibliotēkā plaukti bija pilni ar izbalējušiem ādas sējumiņiem — tie bija Teda vecvecmātes sarakstītie romāni jaunām pārdevējām, pamācīšanas, kā posties, ģērbties un atrast labu vīru. Viņa droši vien bija sava laika Daniela Stīla, un ģimenes pieticīgā turība drīzāk bija viņas literārā čakluma rezultāts, nevis draudzes dāsnuma sekas.

Mēs runājām par jauno grāmatu. Tai vajadzēja saukties "Māsa Sallija un Billijs Mazulis", un tas būtu Teda pirmais "amerikāņu" romāns — par itāļu jaunekli no "trako divdesmito" Čikāgas. Viņa vecākais brālis gangsteris bija Billijam palīdzējis nopirkt puķu veikalu, taču izcēlās apšaude, brāli nošāva, un Billijs aizbēga uz Rietumkrastu, kur sastapa dziednieci, kas stipri atgādināja Emiju Semplu-Makfersonu. īstā Makfersona 1926. gadā uz mēnesi pazuda un atgriezusies apgalvoja, ka bijusi nolaupīta. Aiz akmens nama, kurā Billijs Mazulis un dziedniece izdzīvo savu mīlestības mēnesi (viņa uzreiz paziņo, ka idille nebūs ilgāka par mēnesi), plešas mūra apjozts dārzs, kurā zaļo citronkoki un dzied putni, un, lai arī šis nams atrodas Kalifornijas dienvidos, dārzs, par ko domāja Teds, bija Jeruzālemē, blakus Etiopu baznīcai, ar sinagogu vienā un cisterciešu klosteri otrā pusē, tas pletās ap namu, kurā viņš bija dzīvojis ar Helēnu, amerikāņu gleznotāju.

Tad, 1995. gada pavasara sākumā, Teds man piezvanīja no Ņujorkas. Vai viņš drīkstot atnākt pie manis uz darbu? Es nospriedu, ka viņš ir atvedis ilgi gaidīto jauno romānu (pēc "Jērikas mozaīkas" bijām pieredzējuši divus neizdevušos mēģinājumus), taču viņš atnāca, lai man pateiktu, ka mirst ar prostatas vēzi. Vai es piekritīšu būt viņa literārā mantojuma pārzinis? Prostatas vēzis Tedam bija diagnosticēts pirms gada vai mazliet iepriekš. Tas bija pārāk ielaists, operēt bija par vēlu. Ārsts bija parakstījis hormonterapiju un citus medikamentus, pagaidām sāpes bija pierimušas. Tomēr vēzis izplatījās. Pēc nepilniem sešiem mēnešiem viņa vairs nebija. Tedam tie bija briesmīgi mēneši. Tomēr tajās pēdējās nedēļās un dienās, kad viņš te atguva, te atkal zaudēja samaņu, viņu kopa "viņa sievietes"; viena — Kerola — viņa dzīvē bija atgriezusies pēc gandrīz divus gadu desmitus ilgas nesatikšanās.

Augustā tajā Dorsetas Apvienotajā baznīcā notika klusa, aizkustinoša piemiņas ceremonija. Pēc tam visi sapulcējās lielajā zālienā pie dzimtas mājas, kas beidzamajos desmit Teda dzīves gados bija viņa "vasarnīca". Iespējams, pirmo reizi sastapās nesavienojamās Teda dzīves daļas: viņa tuvinieki, abas māsas un abi brāļi ar dzīvesbiedriem, brāļu un māsu bērni ar ģimenēm (toties nebija Teda sievu un abu meitu, kas gan bija atlidojušas uz Ņujorku, lai vēl paspētu atvadīties no tēva, kuru gandrīz nebija redzējušas), kaimiņi, draugi no Jeila un daži darbabiedri no Lind-seja gadiem. Vai tur bija arī "pelēkie vīri"? Tik tiešām nezinu, toties bija astoņi citi "slepenie" — 1955. gada izlaiduma "Tīstokļa un Atslēgas" delegācija. Bija gan Anna, gan Kerola. Kopdamas Tedu pēdējās grūtajās dienās viņas bija kļuvušas par bēdumāsām.

Jeruzāleme un Dorseta. Brīnum skaistā Svētā Pilsēta klintainē, augstu virs brūnganā, izkaltušā tuksneša. Pilsēta, kurā pēdas atstājusi tūkstošgadīga vēsture, vētrainas impēriju cīņas un trīs no visizturīgākajām, dzīvīgākajām reliģijām, kuras Dievs devis cilvēkiem. Un Vermontas zaļā ieleja (sniegota ziemā un dubļaina pavasarī), kurā starp nolaideno Zaļo kalnu grēdām ierotījusies Dorseta. Reiz bijusi revolūcijas un amerikāņu demokrātijas šūpulis, vēlāk — plaukstoša zemkopības un sīkrūpniecības pilsētiņa, taču kopš divdesmitā gadsimta sākuma laiks tajā ir stāvējis uz vietas. Par vienu Vitmors sapņoja un rakstīja. Otrā viņš viņš atrada mieru šiem sapņiem un rakstīšanai.

Teds beidzot bija atgriezies mājās, Jaunanglijā. Tas bija garš ceļš: Port-lenda, Ņūheivena, Japāna, Itālija, Grieķija, Krēta, Jeruzāleme, Ņujorka, vispēdīgi — Dorseta. Šai ceļā viņš bija atradis daudz draugu un biedru; viņš nebija ne sevišķi labs vīrs, ne tēvs un daudzus bija sarūgtinājis. Tomēr mazpamazām viņš uztaustīja savu balsi, uzrakstīja savas grāmatas un iemīlējās Jeruzālemē. Man gribas domāt, ka Teds aizgāja no mums, sapņodams par savu mīļoto Pilsētu. Kaut kādā ziņā viņš bija uz vienu roku ar Hadžu Hārūnu, to akmeņkali-viesmīli-viduslaiku bruņinieku-senlietu tirgotāju. Jo Vitmors bija mūžīgi klejojošais bruņinieks, kas "parādīja sevi" piecdesmitajos Jeilā, "pazaudēja sevi" sešdesmitajos CIP un tad kļuva par brīnišķīgu rakstnieku ar neatkārtojamu balsi. Teds rakstīja kā mistiķis, kas aizguvis labāko no jūdaisma, kristietības un islama ticības. Gan vecvectēvs sludinātājs, gan vecvecmāte rakstniece ar viņu lepotos. Viņa gars dus mierā Dorsetā, Vermontā.

Tomass Voless, Ņujorkā, 2002. gada jūnijā

Content

Vitmors Edvards Jeruzalemes pokers

Prologs

1 Jeruzaleme, 1933

2 Kairs Liecinieks

3 Heopsa piramīda

4 Zalamana raktuves

2 daļa

5 Munks Šondi

6 Svētās Katrīnas klosteris

7 Hadžs Harūns

8 Jokers

9

10

11

12

13 O'Salivans Birs

14

15 Seihs Ibrahīms ibn Haruns

18 Bernīni