Vitmors Edvards

Nīlas ēnas

Edvards Vitmors

Nīlas ēnas

I

Austrāliešu rokasgranāta

Skaidrā 1942. gada naktī kādā trūcīgā Kairas kvartālā eksplodēja rokasgranāta, viens cilvēks gāja bojā.

No sprādziena saplīsa spogulis, kas pustumsā karājās trūcīgā arābu bārā, ūķī, kur melnstrādnieki iegriezās dzert araku līdz neatmaņai. Rokasgranāta bija ielidojusi cauri plušķainajam aizkaram, kas bāru nošķīra no ieliņas, un tā nāca no bariņa austrāliešu kareivju, kuri, palikuši dzīvi pēc katastrofālajām kaujām par Krētu, bija izgājuši ielās, lai dzertu, ālētos un uzvaroši svinētu dzīvi.

Tikai viens bojāgājušais; visi pārējie, kas atradās bārā, nebija guvuši neko vairāk par virspusējiem ievainojumiem. Juceklī, kas sākās pēc sprādziena, visos tajos kliedzienos un auros, un dzēruma klaigās par stulbajiem mel-lajiem, jaunie austrāliešu kareivji bija iebēguši Kairas vecpilsētas krēslainajos aizkaktos un nozuduši. Dzīvē viņu vārdi tā arī palika nezināmi, un daļa netika identificēti arī nāvē.

Tādi asiņaini starpgadījumi karalaika Kairā ne tuvu nebija retums. Rietumu tuksnesī joprojām neizlēmīgi plosījās niknas kampaņas, bet Rom-mela varenais Āfrika Korps kuru katru bridi varēja ieņemt Ēģipti un Suecas kanālu. No turienes Vidējie Austrumi, un ne tikai tie vien, vācu iebrucējiem būs kā uz delnas, tādēļ britu armijas kareivji pirms došanās tuksnesī, lai stātos pretim neapturamajiem bruņutankiem, sliecās pārgalvīgi paspēlēties ar laiku un tumsu.

Tādos apstākļos viena nejauša nāve kaut kur Kairas graustos nevarēja būt nekas svarīgs, un ēģiptiešu policistam standarta izmeklēšana daudz laika neprasīja.

Pie mirušā tika atrasti dokumenti, pēc kuriem viņu varēja identificēt kā sīku noziedznieku un morfinistu, nenozīmīgu ieroču kontrabandistu, kuru mēdza dēvēt par Sternu, kurš bija klaidonis bez acīmredzamiem iztikas līdzekļiem un pēdējos gados bija pastāvīgi pārvācies no vienas trūcīgas istabas kaut kur Kairas graustos uz nākamo, tikpat trūcīgā kvartālā.

Vēl Sterna dosjē bija minēts, ka viņa vārds ir atrodams daudzu Vidējo Austrumu policijas pārvalžu aktīs, un, lai gan viņš, liekas, nebija ēģiptiešu cilmes, viņa dialekts tika raksturots kā nevainojams. Tādēļ tika uzskatīts, ka viņš acīmredzot bija dzimis levantietis, kuru paša tumšie darījumi bija pamudinājuši Ēģiptē trīsdesmitajos gados uzturēties vismaz tikpat bieži kā jebkur citur.

Sterna noziedzīgās darbības vēsture nebija necik iespaidīga. Gados pirms Otrā pasaules kara sākuma viņš bija slepus vedis ieročus daudziem Vidējo Austrumu grupējumiem, varbūt mazliet lielāku uzmanību pievēršot Palestīnai. Taču viņam tā arī nebija pieticis prāta ar šiem dalījumiem kaut ko nopelnīt, jo dosjē liecināja arī, ka viņš bija dzīvojis bezcerīgā nabadzībā. Vairākas reizes viņš bijis aizturēts un izcietis neilgus cietumsodus par otršķirīgām apsūdzībām.

īsi sakot, Sterns bija dzīvojis neievērojamu un bezjēdzīgu dzīvi, eksistējis kaut kur sabiedrības nomalē un tā ari neko nebija sasniedzis.

Tikai viena īsa piezīme Sterna dosjē varbūt bija pretrunā ar šo necilo ziņojumu: pārdroša izbēgšana no kāda Damaskas cietuma 1939. gada vasarā. Pēc bēgšanas rakstura bija skaidrs, ka tā bijusi neplānota, un neiz-skaidrojumu to padarīja fakts, ka Sternu tuvāko divdesmit četru stundu laikā bija paredzēts no cietuma atbrīvot. Taču jau pēc dažām nedēļām Hitlera bruņotās divīzijas bija šķērsojušas Polijas robežu, lai uzsāktu karu, tādēļ šis atgadījums ātri tika aizmirsts: dīvaina un savrupa epizode Sterna visādā ziņā bezmērķīgajā biogrāfijā.

Kas attiecas uz Sterna tautību, miršanas apliecībā tika norādīts, ka tā ir nezināma, sensenos laikos zudusi viltoto dokumentu labirintā, kurā viņš bija klīdis visu savu mūžu. Taisnību sakot, dosjē bija minēti tik daudzi vārdi, ar kuriem viņš bija dzīvojis, ka nebija iespējams noskaidrot, vai bojāgājušo patiešām sauca Sterns.

Turklāt savu cilmi viņš bija slēpis ar tik pretrunīgiem līdzekļiem, ka nebija iespējams noteikt pat to, vai viņš bija musulmanis, kristietis vai jūds.

Nebija arī kompanjonu, kurus nopratināt. Sterns — vai kas nu viņš bija — ne tikai darbojās tumsā, bet ari visu mūžu nodzīvoja viens, viņam nebija ne tuvinieku, ne draugu, ne paziņu vai kaimiņu, kuri viņu pieminētu. Pēc visa spriežot, viņam vispār neviena nebija. Un tomēr, kad pienāca laiks aizvākt mirstīgās atliekas, un tas Kairā miroņu lielās drūzmas dēļ notiek ātri, policijas pārvaldē ieradās nabadzīgi ģērbusies sieviete, kura paziņoja, ka vēlas uzņemties apglabāšanu. Sieviete uzrādīja Grieķijas pasi, un tas, ko viņa stāstīja, izklausījās ticami.

Ar bojāgājušo viņa bija iepazinusies apmēram pirms gada, viņa teica, kādā nelielā ēstuvē, kur viņa dažreiz ieturēja vakariņas, netālu no vietas, kur viņa dzīvoja. Pēc tam abi pasākuši tur vakariņot kopā, ar neregulāriem starplaikiem, ne biežāk kā reizi nedēļā un nereti tikai reizi divās vai trijās nedēļās. Gan vienam, gan otram šādi bija, tā sakot, sabiedrība. Viņa bojāgājušo pazina tikai kā Sternu, tas viņu bija uzrunājis kristītajā vārdā par Modu. Pēc izcelsmes viņa bija amerikāniete, taču jau daudzus gadus dzīvoja Vidusjūras austrumu piekrastē.

Sterns nekad iepriekš nezināja, kad viņam būs laiks kopā ieturēt vakariņas, tādēļ vienmēr atstāja ēstuvē zīmītes, ziņodams, kad viņš ieradīsies. Sieviete bija katru dienu iegriezusies ēstuvē, lai apvaicātos pēc vēstulītes, ari tad, kad nebija domājusi vakarā nākt ēst. Viņa nezināja, kur Sterns dzīvoja un ar ko nodarbojās. Bija kara laiks, cilvēki nāca un gāja. Kaut ko stāstīt nebija vērts, kaut ko paskaidrot nebija jēgas. Viņa bija nospriedusi, ka Sterns ir nenozīmīgs ierēdnis kādā kancelejā, tāpat kā viņa.

Kāpēc jūs tā sakāt? no letes otras puses jautāja policists.

Tāpēc, ka viņam bija tādas drēbes.

Kādas?

Tādas pašas kā man. It kā viņš dzīvotu no rokas mutē.

Vai jūs sarunājāties arābiski?

Nē, jūs taču dzirdat, ka es diez cik labi nerunāju arābu valodā. Mēs sarunājāmies grieķiski vai angliski.

Franciski?

Reizēm.

Policists pārgāja uz franču valodu, kuru pa vakariem mācījās, lai tiktu pārcelts augstākā amatā.

Vai viņš mēdza runāt par pagātni? Par to, ko viņš agrāk darīja?

Sieviete pūlējās nezaudēt pašsavaldību. Viņa raudzījās uz savām nodilušajām kurpēm un pēkšņi izmisīgi sažņaudza dūres.

Nē. Es vienkārši nospriedu, ka viņš ir no kaut kurienes un kādreiz ir kaut ko darījis. Vai tad visi nav no kaut kurienes? Vai tad visi kādreiz nav kaut ko darījuši? Mēs nekad nerunājām par pagātni. Jūs tiešām nespējat to saprast?

Sieviete neizturēja un sāka klusi raudāt, un policists, protams, spēja to saprast. Balkāni bija sagrābti, Grieķija bija kritusi, Kairā malu malās bija bēgļi, cilvēki, kuri nevēlējās pieminēt to, ko bija zaudējuši.

Tādēļ viņš neuzskatīja par nepieciešamību rakties dziļāk. Ja šī sieviete vēlējās no savas kabatas apmaksāt apbedīšanu cilvēkam, kuru bija tik tikko pazinusi, visviens, kādu personisku iemeslu dēļ, tā bija viņas pašas darīšana.

Nebija nekādas vajadzības viņai atklāt, ka Sterns bija sīks noziedznieks, nenozīmīgs ieroču kontrabandists un morfinists. Acīmredzot viņai gribējās kādu apglabāt, un par to, kā viņa tērē savu naudas mazumiņu, policistam nebija nekādas daļas.

Acumirklīti, viņš teica un devās telefonēt viņai uz darbu, lai pārliecinātos, ka šī sieviete ir tā, par ko uzdodas. Viņu savienoja ar kaut kādu nedzirdētu britu iestādi, kurai bija saistība ar apūdeņošanas būvēm, un saruna bija apbrīnojami īsa. Viņš atgriezās un aizpildīja mirstīgo atlieku izdošanas dokumentus, norakstīdams ziņas no viņas pases un norādīdams, ka viņa ir Bojāgājušā draudzene. Veidlapas viņš nolika pie parakstāmajiem papīriem, un pateica sievietei, kur viņa var saņemt līķi. Sieviete pateicās un aizgāja.

Ar to pašu lietai no Ēģiptes varas iestāžu viedokļa bija pielikts punkts.

Policists, kurš pēc sprādziena bija ieradies tajā arābu dzertuvē, tur bija uzturējies vismaz pusstundu, taču lielāko daļu no šī laika cienājies ar dzērieniem. Viņa priekšniecība nākamajā rītā veltīja vēl kādas desmit minūtes bojāgājušā dosjē pāršķirstīšanai. Un daudz vairāk laika nebija vajadzīgs arī, lai torīt nopratinātu šo sievieti un izsniegtu mirstīgās atliekas, cik nu to bija.

Līdz tam brīdim kopš pusnakts, kad Sterns gāja bojā, bija pagājušas divpadsmit stundas, ne vairāk. Šajā īsajā laika posmā tika veiktas viņa nāves oficiālās procedūras, tika aizmirsta viņa dzīve. Taču bija viens īpatnējs fakts, kas visiem, šķiet, bija paslīdējis garām nepamanīts.

Kā šī Sterna attālā paziņa, šī nabadzīgi ģērbtā amerikāņu izcelsmes sieviete vispār bija gadījusies policijas pārvaldē?

Kāpēc viņa tik pēkšņi bija ieradusies, ja reiz bija radusi tikai reizi nedēļā, reizi divās vai trijās nedēļās saņemt no Sterna vēstulītes nelielā ēstuvē netālu no vietas, kur viņa dzīvoja?

Kā, atļausiet vaicāt, viņa zināja, ka Sterns ir miris?

Jo avīzēs par šo notikumu nebija ne vārda, un nebūs ari. Tādi incidenti mēdza atgadīties, un visi to zināja. Tomēr britu cenzoriem visviens nebija nekādas vēlēšanās, lai presē parādītos fakts, ka Sabiedroto kareivji reizēm, piedzērušies un paši nebūdami tālu no nāves, izlādējas, mezdami arābu bāros rokasgranātas.

Bet, kā izrādījās, jautājumi, kas varētu rasties saistībā šo amerikānieti, nebija necik svarīgi.

Kaut kur citur pieredzējuši slepeno dienestu darbinieki jau bija sākuši pētīt patieso mīklu, ko slēpa šis atentāts, un viņiem pat visvienkāršākie fakti, kas bija saistīti ar Sterna neizprotamo nāvi un viņa tikpat neizprotamo dzīvi, jau ļāva nojaust, ka te ir bijis milzīgs, apstulbinošs rēbuss, kas varēja izšķirt kara iznākumu Vidējos Austrumos un varbūt ari ne tikai tur.

īsajā ziņojumā, ko bija iesniedzis rokasgranātas incidentu izmeklējošais Kairas policists, parādījās četru aculiecinieku vārdi; pārējie apmeklētāji bija aizbēguši no bāra uzreiz pēc sprādziena pusnaktī. Viens no četriem bija šīs arābu dzertuves īpašnieks, vēl divi bija arābu melnstrādnieki ar glāžainām acīm; tie, pateicoties opija iedarbībai, kopš saulrieta no pasaules nebija saņēmuši nekādas ziņas.

Ceturtais aculiecinieks bija izvilcis pasi, kura ziņoja, ka viņš ir naturalizējies Libānas pilsonis caurbraucot, ceļojošs koptu mākslas priekšmetu tirgotājs. Šī ceturtā aculiecinieka uzvārds nepārprotami bija armēnisks. Un, lai gan policists notikuma vietā bija rūpīgi pierakstījis, ka armēņa statuss ir caurbraucot, viņš nebija papūlējies noskaidrot, nedz uz kurieni armēnis še cauri brauc, nedz ari no kurienes.

Britu obligātā dienesta karavīru komandas vienmēr pārbaudīja visus uzvārdus, kuri parādījās jebkurā Ēģiptes policijas ziņojumā, pat nenozīmīgākajos incidentos. Viņu uzdevums bija pārliecināties, vai šie uzvārdi neparādās kontrolsarakstos, kuros tika norādīts, vai attiecīgā uzvārda nēsātājs ir dezertieris, iespējams ziņotājs, prostitūts vai prostitūta, kas tiek turēts aizdomās par noklīdušu atvaļinātu kareivju bataljonu aplipināšanu, vai ir ieskaitīts kādā no citām kategorijām, kurām piederēja cilvēki, kas varēja nelabvēlīgi ietekmēt karu.

Armēņa vārds vienā tādā sarakstā tika atrasts. Šīs ziņas tika pienācīgi nodotas speciālajai nodaļai, kur notika nākamā pārbaude, salīdzināšana ar sarakstiem, kuriem bija piešķirti dažādu krāsu šifri. Armēņa uzvārds tika uziets stingri slepenajā Purpura šifrā, un tas nozīmēja, ka informācija nekavējoties jāpārsūta armijas izlūkdienestam.

Tur tika precizēts šī uzvārda nozīmīgums, konstatējot, ka tas minēts izredzēto sarakstā, starp tā dēvētajiem Purpura Septiņiem: visīsākajā no sarakstiem un arī vienīgajā no daudzajiem slepenajiem krāsu šifriem, kuru briti uzskatīja par zibenīgas rīcības vērtu.

Ļoti, ļoti steidzami:

Veco zēn, iet vaļā.

Tēja atkal paliks neizdzerta,

bet huņņiem būs ņuņņāt!

Nevilcinoties ne mirkli, aiz pamatīgām aizsargbrillēm paslēpies kurjers virsnieka pakāpē parakstījās par informācijas saņemšanu un iesēdās blakusvāģi, bet pie jaudīgā motocikla ragiem ķērās pieredzējis smago dīzeļu mehāniķis, kurš brīvi runāja malajiešu valodā, tāpat bija bruņots ar aizsargbrillēm un vēl ar Sten automātu, divām automātiskajām pistolēm, trim metamajiem nažiem un paslēptu derindžeru. Kurjers devās uz dzeltenīgi pelēku namu, kurā atradās Apūdeņošanas Darbu Trešais loks, vien retajam zināma civilistu iestāde, kas gadījuma pēc bija tieši pakļauta britu Vidējo Austrumu Spēku virspavēlniekam, šķietami tāpēc, ka ūdens bija stratēģiska vērtība. Taču patiesībā dzeltenīgi pelēkajā Trešajā lokā mitinājās slepena britu izlūkdienesta vienība, kas zinātāju sarunās tika dēvēta par Ūdensvīriem.

Un tā jau tajā pašā dienā ap pulksten divpadsmitiem kāds pēc izskata vārgulīgs britu aģents, Kairas suteners un spekulants ar vājām aknām un visai necilu reputāciju upes krastmalā, pastaigājās pa kādu netīru un trūcīgu rajonu, zibinādams savus dzelzs zobus žultainā smaidā, kas bija domāts kā aicinājums visiem un katram, kam varētu būt vajadzība pēc jebkādiem nelikumīgiem pakalpojumiem.

Lai iestiprinātos gaidāmajām blēdībām, dzeltenīgais spekulants nolēma iegriezties uz glāzīti lēta arābu konjaka. Un kafijas dzertuve, kuru viņš izvēlējās, sagadīšanās pēc izrādījās tikai dažu māju attālumā no bāra, kuru naktī bija izpostījusi rokasgranāta.

Suteners saudzīgi iemānīja savas uztūkušās aknas pagaldē. Izberzēja acis un nejauši pievērsa uzmanību blakus galdiņam, pie kura saspridzinātā bāra īpašnieks, ieliņas tābrīža slavenība, simto reizi dramatiski stāstīja par to, ko pieredzējis iepriekšējā naktī. To bāra īpašnieks darīja kopš saullēkta, aizvilkdamies klāstīja visiem, kuri bija gatavi klausīties, bet vēl jo īpaši tiem, kuri uzsauca viņam ko dzeramu apmaiņā pret visu patiesību par karu, pasauli un vēsturi.

* * *

Ap šo laiku tas arābs, bāra īpašnieks, bija pilns kā mārks un tagad jau stāstīja par nozīmīgu kauju ilgajā cīņā par Ēģiptes neatkarību. Tāpat kā daudzi viņa tautieši, viņš britus uzskatīja par koloniāliem apspiedējiem un ar lielāko prieku sveiktu Kairā vācu atbrīvotājus.

Patiesībā tieši viņa visiem zināmais patriotisms, viņš apgalvoja, bijis iemesls, kāpēc gļēvulīgie briti sūtījuši pārģērbušos desantnieku elites vienību uzbrukt viņa bāram tumsas aizsegā. Taču viņš triecienu bija varonīgi atvairījis, un, tklīdz neuzvaramie panceri ienāks pilsētā, viņš saņems no Rommela ordeni.

Vēl pirms nedēļa būs beigusies, viņš teica, acīm spīdot no dienvidus džina pacilātības dzīslās. Kā tad, vēl pirms nedēļa būs beigusies, saskaņā ar slepenajām ziņām, kas bija viņa rīcībā.

Nav nekādas vajadzības lielīties, viņš runāja tālāk, bet vairs nevajag arī slēpt patiesību. Kur nu, tagad, kad briti ir parādījuši, cik briesmīgi tie no viņa baidās, nakts tumsā raidot pret viņu veselu pulku ar vislabākajiem prettanku ieročiem.

Viņš pieklusināja balsi un sāka izskatīties pēc kvēla revolucionāra. Nacionālistu grandiozās uzvaras un milzīgie personiskie upuri, kas palīdzēja tās gūt, viņš aizrādīja, ir pelnījuši visdziļāko cieņu.

Visa patiesība? viņš čukstēja. Visa patiesība ir tāda, ka Rommels man vairs neraksta caur starpniekiem. Tagad, lūgdams man padomu, viņš to dara pats ar savu roku, uz Āfrikas korpusa vēstuļpapīra.

Viņa publikā atskanēja nopūtas, saprotoši klanījās galvas. Tajā brīdī viņa darbu neatradušajiem klausītājiem nenoliedzami bija rūdītu cīnītāju

bargās, zinīgās acis. Dzeltenīgais melnā tirgus darbonis pie blakusgal-diņa sāniski pieliecās tuvāk bāra īpašniekam.

Kā viņam ar arābu valodu? viņš čukstēja.

Kam?

Rommelam.

Spoži, protams. Vācieši jau nav tādi stulbeņi kā angļi.

Nekad neesmu par to šaubījies. Bet jūs sakāt, vēl nedēļa nebūs beigusies? Jau tik drīz Rommels būs klāt?

Viņš pats man tā pavēstīja, atbildēja bāra īpašnieks.

Spekulants pēkšņi sāpīgi savilka seju. Noslidināja pirkstus gar labo sānu un lūkoja pastumt augstāk aknas.

Tad es esmu ķezā, viņš čukstēja. Vācieši dzer alu, vienīgi alu. Aktā?

Protams, un es tātad palieku jaņos. Es cerēju, ka man ar to izdosies izlīst bagātniekos, bet tagad iznāk, ka nebūs nekāda labuma.

No jūsu aknām? čukstēja bāra īpašnieks.

Spekulants papurināja galvu un iebāza roku sakvojāžā, kas viņam bija līdzi, pavērdams to tieši tik daudz, lai bāra īpašnieks varētu ielūrēt. Ko viņš tur ieraudzīja? Gluži jaunu īru viskija pudeli, pat zīmogs nebija nolauzts. Sakvojāžs atkal žigli aizcirtās.

Taisnā ceļā no viesnīcas Shepheard, čukstēja spekulants. Nozagts ar ievērojamu risku un par daudzu kukuļu cenu. Bet tagad iznāk, ka Dievs ir lēmis mani pazušanai.

Par cik? bāra īpašnieks neuzticīgi čukstēja.

Lēti. Smieklīgi lēti, ņemot vērā Dieva gribu un Rommela ierašanos.

Dieva vārdu ceļi ir neizdibināmi, bāra īpašnieks deva pretī.

Kā nu ne, kā nu ne. Un Viņa balsi dzird tikai tie, kas pelnījuši. Bet tagad es kā revolucionārs patriots jūs kā revolucionāru patriotu aicinu doties uz jūsu izpostīto iestādījumu, lai mēs tur varētu aplūkot šos nicināmos postījumus, kurus jums, tumsas aizsegā atjoņojusi no debesīm, nodarīja gļēvulīgu angļu desantieku divīzija,

Tas jau vairāk izskatījās pēc visas Astotās armijas, bilda bāra īpašnieks. Tanki, milzīgi lielgabali, mīnu lauki, masīvas dārdošu bumbvedēju formācijas, viss.

Es ne mirkli neesmu šaubījies.

Un vēl ar pašu Čērčilu priekšgalā.

Tas jau droši vien bija piedzēries līdz baltām pelītēm, kā vienmēr. Taču jūs turējāties pretī, cik vien spēka, un jau šīs nedēļas beigās pats Rommels uzsauks tostu uz jūsu veselību. Bet tikmēr, kā būtu ar nelielu sarunu zem četrām acīm?

Bāra īpašnieks pieslējās un ar augstprātīgu žestu atļāva saviem klausītājiem izklīst, pats gandrīz nozveldamies gar zemi. Taču dzeltenīgais melnā tirgus darbonis mudīgi atradās bāra īpašniekam blakus, šaudīdams slimīgās acis šurpu turpu, piedāvāja savu palīdzību, un jau pēc brīža bija dabūjis bāra īpašnieku atkal taisnu un veda pa ieliņu: abi rokurokā, sāniem berzējoties levantiešu izsenajā vissirsnīgākās saprašanās manierē.

Tās pašas dienas pievakarē, uzklausījis savu aģentu, pēc izskata vārgulīgu suteneru, kāds britu majors atgriezās Apūdeņošanas Darbos. Nolicis savu korķa ķiveri, majors devās ziņot pulkvedim, Ūdensvīru priekšniekam.

Par to Purpura Septiņi trauksmi, kas pienāca šorīt no rīta, sacīja majors. Kamēr izdevās ievākt ziņas, pagāja kāds laiks, jo bāra īpašniekam vajadzēja atskurbt.

Pulkvedis pamāja ar galvu. Sauksim šo Purpura Septiņi par Armēni, viņš sacīja. Klājiet vaļā.

Viņš tika raksturots kā sīks, tumsnējs eiropeiskas cilmes vīriņš: īsi apcirpta bārdiņa, ap acīm dziļas grumbas, domājams, dzērājs. Kalsns, stiegrains, vairs nav tālu no četrdesmitiem. Matiem rūsgana nokrāsa, vai vismaz tāds iespaids radies bāra blāvajā apgaismojumā. Par drēbēm nekas īpašs nav sakāms, ja nu vienīgi tik daudz, ka tās pavisam noteikti nebija smalkas un dārgas. Krekls bez apkaklītes, saņurcīts un ne pārāk tīrs. Vecs uzvalks, iespējams, pirkts jau pavalkāts, viņam acīmredzami par lielu, it kā viņš pēdējā laikā būtu novājējis vai vienkārši nolaidies. Kopumā izskatījies nabadzīgs, bet citādi gluži parasts.

Vai pieredzējis, sacīja pulkvedis. Tālāk.

Viņš bārā ienāca drīz pēc Sterna, kaut kad ap desmitiem. Ja runa ir par laiku, no bāra īpašnieka neko prātīgu nevar izspiest, rokaspulkstenis viņam nepieder un tai dzertuvē pulksteņa nav arī pie sienas. Sterns un Armēnis apsēdās blakus pie letes. Viņi runāja angliski, un bāra īpašnieks šo valodu zina ļoti vāji. Abi dzēra lētu vietējo brendiju. Sterns iztukšoja pāris glāzes, Armēnis krietni vairāk. Pasūtīšana un ari skatīšanās apkārt bija Sterna ziņā.

Kā?

Viņi sēdēja sāniski, ar seju viens pret otru, abi vienu elkoni uzlikuši uz letes, un Sterns bija novietojies tā, ka netraucēti pārredzēja gandrīz visu bāru un ari ieeju, kuru viņš, nestaipīdams kaklu, varēja saskatīt Armēnim pār plecu. Vaļējās durvīs karājās aizkars, kas nošķīra bāru no ieliņas. Sarunādamies viņi smēķēja, Sterna cigaretes, lētu arābu marku. Sākumā saruna bija klusa, nepaceltas balsis, nedaudz žestu. Tajā laikā galvenais runātājs bija Armēnis. Pēc tam kādu laiku runāja Sterns, un stāvoklis no-kaita, it kā viņiem par kaut ko būtu radušās domstarpības. Nepiekrita, pēc visa spriežot, Armēnis, bet Sterns izskatījās drīzāk pašpārliecināts vai atvieglots. Bet, iespējams, tas ir mazliet par tālu paķerts. Tikai iespaidi, kas radušies, vadoties pēc iespaidiem.

Atvieglots, jo Armēnis viņam kaut ko pateica? Kāpēc šāds iespaids?

Ap to laiku Sterns bija sācis smaidīt. Vai laiku pa laikam pasmaidīt. Te mēs esam uz ļodzīga pamata.

Tālāk.

Armēņa reakcija uz Sterna atvieglojumu vai pašpārliecinātību, vai vēl sazin ko vairāk atgādinājusi apjukumu, nevis dusmas. Izskatījies, ka viņš nesaprot, kāpēc Sterns tā jūtas, vai varbūt saprot, bet lāgā negrib to pieņemt. Kaut kā tā. Ap šo bridi viņu saruna kļuvusi dedzīga un radušās domstarpības. Izskatījies, ka Sterns mēģina kaut ko paskaidrot vai attaisnoties, kaut ko tamlīdzīgu, bet Armēnis nevēlas viņam piekrist.

Ak tā gan.

Sterns pāris minūtes klusi, pārliecinoši runājis, bet Armēnis klausījies, pūlēdamies saprast, ko Sterns klāsta. Pēc tam Armēnis papurinājis galvu, nē, un atkal žestikulējis un runājis. Abi izskatījušies noguruši, apnikuši, tāds būtu precīzāks apzīmējums. Varbūt tās viņiem bija domstarpības,

kaut kas tāds, par ko viņi jau bija strīdējušies. Tā viss ritējis līdz pusnaktij un līdz sprādzienam. Sterns izskatījies pārguris, taču reizē pacilāts. Bet atkal, tie ir tikai iespaidi par iespaidiem. Un tas ir viss, kas mums ir, līdz tai rokasgranātai.

Pulkvedis palocīja galvu. Pagaidām paliksim pie tā paša, viņš sacīja.

Piecēlies kājās, viņš sāka neveikli soļot šurpu turpu, it kā lāgā nebūtu pieradis staigāt ar koka kāju. Kabinetā nebija logu. Viņš piebāza pīpi un izklaidīgi atstāja to uz galda.

Sterns izskatījās pārguris, bet apmierināts vai atvieglots, pulkvedis bilda. Bet Armēnis? Viņš bija krietnus desmit gadus jaunāks par Sternu, varbūt pat vairāk. Arī pārguris, fiziski?

Nudien nezinu. Kā rādās, viņš nebija tik viegli atšifrējams.

Kā tad tā?

Viņa kustības un izturēšanās. Viņš sliecās mazāk atklāties. Iespējams, atturīgāks?

Maz ticams. Bet pieredzējis, es saku, par to nav šaubu. Neviens nekad nav atklājies mazāk kā Sterns, lai gan tāds iespaids, protams, nekad neradās. Gluži pretēji. Jūsu cilvēks, protams, to nevarēja zināt. Ko jūs aizsūtījāt?

Džeimsonu.

Lieliska gaume, pulkvedis novērtēja. Es sliecos paļauties uz viņa iespaidiem par iespaidiem, tātad mums te kaut kas ir.

Pulkvedis skatījās apkārt, meklēdams savu pīpi. Majoram pašam arī bija jautājumi, bet tiem laiks vēl nebija pienācis. Viņš nogaidīja.

Pāriesim pie tās rokasgranātas, sacīja pulkvedis. Kā tas sākās?

Ārā uz ieliņas bija dzirdama bļaustīšanās angliski, izklausījās pēc kautiņa, un ālēšanās arvien vairāk tuvojās. īpašnieks saausījās, daži citi bāra apmeklētāji ari kļuva tramīgi. Armēnis, kurš sēdēja ar muguru pret aizkaru, vairākas reizes pagriezās un atskatījās, bet Sterns runāja vien tālāk, nelikdamies ne zinis. Protams, viņš varēja aizkaru redzēt, nestaipīdams kaklu, tādēļ varbūt viņš interesējās, bet to neizrādīja. Lai vai kā, Sterns runāja vien tālāk, bet bļaustīšanās skanēja arvien tuvāk.

Tad aizkars noplīvoja, un kaut kas augstā lokā ielidoja pa durvīm.

īpašnieks visu redzēja, bet nesaprata, kas tas ir. To nesaprata neviens, izņemot Sternu.

Pulkvedis, saraucis uzacis, ar skumjām sejā lūkojās grīdā.

Jā, viņš klusi teica. Tā varētu būt.

Sterns, iegrūdis Armēnim dūri krūtīs, aizlidināja viņu pa gaisu, majors turpināja. Bāra īpašnieks tobrīd stāvēja viņiem blakus aiz letes, un viņš redzēja Armēņa seju, kad Sterns viņam iesita. Armēnis bija apstulbis. Bija skaidrs, ka viņš nesaprot, kas notiek. Tajā brīdī īpašnieks likās gar zemi, nokrita uz grīdas zem letes. Viņš instinktīvi reaģēja uz to, ka Sterns iesit Armēnim, metās slēpnī. Glābdamies nevis no granātas, kuru viņš nebija pazinis, bet glābdamies no Sterna.

Atskanēja blīkšķis, un tas ari ir viss, ko mēs varam uzzināt no bāra īpašnieka, līdz beidza birt stikli.

Spogulis aiz letes? Jā.

Pulkvedis bija atradis pīpi. Viņš piegāja pie sienas un apsēdās uz dīvāna, ar roku palīdzību novietodams koka kāju taisni.

Sterns?

Pēc visa spriežot, granāta lidoja tieši viņam virsū. Viņš paspēja iesist Armēnim un pagrūst to prom, bet tas ari viss. Visticamāk, tieši krūtīs. Virspus vidukļa nekas daudz nav palicis pāri.

Pulkvedis uzrāva sērkociņu. Kādreiz esat bijis tuvumā? viņš jautāja. Jums blakus ir noticis kaut kas tamlīdzīgs?

Nē.

Baigākā skaņa pasaulē. Kaut ko nodara smadzenēm. Uz brīdi cilvēks vairs nav cilvēks. Kaut kāda cita eksistence, pirmatnēja, melna. Cilvēks ierauga kaut ko sevī pašā. Tālāk.

Atskanēja blīkšķis, pašķīda stikli, bija dūmi un juceklis, teica majors. Kad bāra īpašnieks izlīda, visi kliegdami lauzās ārā pa durvīm. Visur lauskas un suķes, un asinis.

Armēnis joprojām garšļaukus gulēja kaktā, kur viņu bija ielidinājis Sterna zvēliens. Neskaitot tos abus no opija nesamanīgos arābus tālākajā galā, Armēnis bija vienīgais, kurš vēl bija palicis bārā. Viņš tajos dūmos gulēja uz grīdas, skatīdamies augšup uz to vietu, kur pirmīt sēdēja kopā ar Sternu. Lēni, kā pa sapņiem, piecēlās un turpat palika stāvam, vēl aizvien skatīdamies. Bāra īpašnieks bija apstulbis un darīja to pašu, stāvēja un skatījās. Tikai īpašnieks skatījās uz Armēni.

Jā, teica pulkvedis, tā apmātība ir neaprakstāma. Tu nezini, vai esi dzīvs vai miris, tu vispār neatrodies savā ķermenī. Patiesībā tev nekāda ķermeņa nemaz nav. Tas ir savādi... it kā tu pēkšņi būtu kļuvis par tīru apziņu. Tavs prāts raugās apkārt, un, kad tu ieraugi kaut ko ar jebkādām dzīvības pazīmēm, tas tevi uzreiz un pilnīgi sagrābj savā varā. Tajā brīdī viena vienīga skropstu noplīvošana slēpj visus mūžības noslēpumus. Tālāk.

Armēnis vēl aizvien nekustējās, stāvēja, kur stāvējis, un skatījās. Pēc kāda brīža īpašnieks atjēdzās un sāka kliegt. Ārā sākās klaigāšana, ļaudis snaikstījās gar durvīm, un pēc tam tur nekas prātīgs nenotika, līdz ieradās policists.

Kāds viņš bija?

Diemžēl nekāds spīdeklis. Spēja aprakstīt to haosu un postažu, bet necik daudz vairāk, ja nu vienu interesantu faktu.

Kad viņš ienāca iekšā, Armēnis viņam likās kaut kāds dīvains. Taču viņš pats nesaprata, kāpēc, un lāgā nespēja atcerēties. Viņš tobrīd pirmo reizi pārlaida tam visam acis, un var gadīties, ka viņam tikai tā rēgojās, vai varbūt tas bija sāņu redzes māns. Lai vai kā, viņam šķita, ka tur kaut kas nav, kā vajag, kaut kas ir neatbilstošs vai neiederīgs. Vismaz es tā to saprotu. Neko precīzāk policists nespēja pateikt, spriežot pēc visa, tā bija tikai acumirklīga sajūta vai doma, kas viņam iešāvās prātā. Un tātad, spriežot pēc visa, viņam bija sajūta, ka Armēnis smaida. Stāv, skatās un smaida. Un tas ari ir viss, kas mums zināms par pašu incidentu.

Pulkvedis pamāja ar galvu.

Bet ir vēl viens ļoti interesants fakts, majors turpināja. Bāra saimnieks stāsta, ka Armēnis ari vakar ieradies bārā, no paša rīta. Tik agri, ka tur neviena nebija; saimnieks tik tikko bija ķēries pie uzkopšanas, bet tad pēkšņi pa durvīm iebrāzies Armēnis ar kaut kādu mežoni.

Ar ko?

Tā viņu nosauca bāra īpašnieks. Spocīgs skrandainis, arābs, sīks, iz-ģindis un noskretis ar netīrumiem un putekļiem, mati savēlušies, acis izvelbtas. Kā apgalvo bāra saimnieks, viņš izskatījies pēc tuksneša eremīta, kas gadiem ilgi kvernējis kādā tālā alā. Laikam neesot bijis normāls. Ar nagiem kampis gaisu un izdvesis dīvainas skaņas, it kā nejaudātu elpot. Armēnis ieskrējis bārā kopā ar šo mežoni, pasūtījis kafiju, un abi iešļukuši kaktā. Tad mežonis sācis elsot, un jau pēc mirkļa viņi izbrāzušies ārā, Armēnis pa priekšu, un mežonis viņam pakaļ.

Par šo cilvēku nekas vairāk nav zināms?

Bāra saimnieks visu laiku runāja par viņa acīm, drudžainām, izvalbītām acīm. Izbiedētām, mežonīgām. Viņš bija pārliecināts, ka tas bijis ārprātīgs. Šī ir vienīgā reize, kad bāra saimnieks viņu redzējis, un arī Armēni viņš redzējis tikai šīs divas reizes.

Un visbeidzot vēl ir šis, majors teica, ielikdams pulkvedim saujā apdilušu, izliektu metāla strēmeli. Pēc policista aiziešanas bāra īpašnieks to atrada uz grīdas. Pie letes, tajā vietā, kur pirms tam sēdēja Sterns un Armēnis. Vismaz man rādās, ka tas ir tieši tas, pēc kā izskatās, veca Morzes atslēga. Visticamāk, no pagājušā gadsimta.

Pulkvedis pagrozīja pirkstos apdeldēto metāla nieciņu. Neskaitāmas reizes rokās grozītā atslēga bija spoža un gluda.

Sterns to nēsāja līdzi, pulkvedis nomurmināja. Kā tādu amuletu. Viņš bez tās nekur negāja.

Pulkvedis sarauca pieri. Izņēma no skapja viskija pudeli un ielēja divās glāzēs. Majors pa mazam malciņam dzēra savu viskiju un gaidīja. Kabinets atradās ēkas vidū, to nesasniedza gandrīz neviena skaņa.

Pulkvedis klusēdams darbojās ar savu pīpi. Tad beidzot paņēma otru glāzi.

Vai jūs joprojām esat draugos ar Modu?

Jā. Man ar viņu parunāt?

Pulkvedis pakratīja galvu.

Nē. Redziet, manuprāt, mēs esam uzdūrušies operācijai, kas pieder kādam citam, un mēs par to uzzinājām tāpēc, ka tajā bārā kaut kas nogāja greizi. Esmu pārliecināts, ka Armēņa vārdam policijas ziņojumā noteikti nebija jāparādās. Nē, nekādā gadījumā. Kas attiecas uz Modu, nevar būt, ka viņai bija kaut kāda saistība ar šo operāciju; ja būtu, man par to būtu bijis jāzina.

Bet viņa zināja, ka Sterns ir gājis bojā, iebilda majors, tātad viņai to kāds pateica. Purpura Septiņi trauksme uzreiz nonāk pie mums. Tātad mēs bijām pirmie, kas dabūja dzirdēt par Sterna nāvi, un pagaidām par to joprojām zinām tikai mēs. Protams, ja tikai jūs neesat nodevis šo informāciju tālāk.

Vēl neesmu, sacīja pulkvedis. Šonakt to izdarīšu. Bet tas, ko jūs teicāt, ka mēs pirmie dabūjām zināt par Sterna nāvi, tas laikam taču nav gluži pareizi, ko?

Es biju domājis — pirmie iekšpusē. Armēnis, protams, zināja.

Jā, mūsu Purpura Septiņi zināja. Mūsu cilvēks, kurš slēpjas aiz armēņu vārda, kurš parocīgi atrodas caurbraucot un uzpērk koptu artefaktus. Mūsu sīkais, noplukušais eiropietis, kurš staigā cita apnēsātos svārkos un savu rīta kafiju mīļuprāt iedzer kaut kur Kairas trūcīgo rajonā kopā ar mežonīgu arābu, tuksneša vientuļnieku, bet uzrāda visas pieredzējuša profesionāļa pazīmes. Viņš zināja.

Un pastāstīja Modai?

Kā tad, sacīja pulkvedis. Bet pirmīt es gribēju teikt, ka ar pašu operāciju viņai nevar būt nekāda sakara. Toties ir pilnīgi skaidrs, ka viņai ir daudz sakaru ar dažu labu no tajā iesaistītajiem. Personiskā aspektā.

Vai tad tas, ka viņa pazīst Sternu, nebija zināms no paša sākuma?

O, jā. Tieši Sterns mums viņu ieteica un trāpīja desminiekā, kā jau vienmēr. Viņa ir bijusi liels vinnests. Bet sakiet, lūdzams, ko jūs zināt par Sternu?

Tikai to, kas parādās dokumentos, atbildēja majors. Ka viņš, rādās, bija spējīgs sagādāt gandrīz jebkādas ziņas.

Nav gadījies sev jautāt, kāpēc tā?

Pirmšķirīgas pazīšanās, atļaušos minēt.

Jā, kur nu vēl labākas. Franči, vācieši un itāļi, turki un grieķi, arābi un ebreji: viņš pazinās ar visiem. Un kāpēc, kā jūs domājat?

Droši vien tāpēc, ka uzskatīja par par savu pienākumu ar viņiem pa-zīties, teica majors. Tāpēc, ka tas bija viņa darbs. Viņa dzīve.

Jā, tas bija viņa darbs. Bet es tagad sāku prātot par to... ko Sterns patiesībā darīja. Sterns informāciju ne tikai ieguva, bet arī deva pretī, taču patiesais iemesls, kāpēc visi viņam uzticējās, bija tas, ka sirds dziļumos cilvēki vienmēr juta, ka viņš pūlas viņu labā. Galu galā tikai viņu labad vien. Mēs taču tā domājām, vai ne?

Majors atbildes vietā savilka uzacis. Pie pulkveža viņš strādāja neilgi, taču šajā laikā vairākas augstākajā mērā slepenas operācijas bija notikušas, pamatojoties gandrīz tikai un vienīgi uz Sterna sniegtajām ziņām. Un agrāk noteikti ir bijis vēl daudz šādu operāciju, tādēļ viņam bija grūti saprast, ko pulkvedis tagad mēģina likt nomanīt.

Es negribu sacīt, ka viņš nestrādāja mūsu labā, pulkvedis turpināja. Tikai galu galā...

Pulkvedis nepabeidza sakāmo, cenzdamies sakopot savas domas. Pats nezinādams kāpēc, viņš pēkšņi atcerējās kādu piemirstu atgadījumu vēl pirms kara sākuma, Sterna bēgšanu no Damaskas cietuma 1939. gada vasarā. Sī epizode pulkvedim vienmēr bija likusies neizprotama, jo pēc nepilnām divdesmit četrām stundām Sternu bija paredzēts no cietuma atbrīvot.

Un tomēr Sterns bija riskējis ar dzīvību un bēdzis. Kāpēc?

Vēlāk viņš bija ar Sternu par to runājis, un Sterns to visu bija pārvērtis jokā, grozījies krēslā savā parastajā lācīgajā manierē un noniecinājis jebkādu drošsirdību, ko šis pasākums no viņa bija prasījis, apgalvodams, ka viņš vienkārši juties vēl vairāk caurkritis nekā citkārt un pēkšņi ļāvies kārdinājumam palūkot, vai neizdosies pierādīt savu pārākumu pār sīriešu cietumsargiem. Sterns pat bija pulkvedim rādījis rētas, kas ap īkšķa nagu bija palikušas bēgšanas laikā, ar nagiem rokot ceļu cauri mūrim, dziļas, ķēmīgas rētas, kas bija pāršķēlušas īkšķi. Pulkvedis atcerējās, cik ļoti tās, spriežot pēc visa, toreiz sāpēja, bet Sterns tikai paraustīja plecus un nelikās zinis.

Tas taču ir sīkums, Sterns smiedamies bija sacījis. Patiešām sāpīgi ievainojumi nekad neniekojas ar miesas apvalku, pareizi? Tie cērtas dziļāk, un rētas paliek citur.

Un tad viņi bija sākuši runāt par kaut ko citu. Bet tagad šī Damaskas epizode nedeva pulkvedim mieru, un viņš sāka rakņāties pa Sterna dosjē. Viņš miglaini atcerējās Sternu stāstām, ka pēc izbēgšanas no cietuma

viņš devies uz Haifu un tur slēpies, taču jau pēc dažām nedēļām bija sācies karš, un tad visiem bija citas raizes.

Pulkvedis apstājās pie kādas dosjē lapas. Citu aģentu ziņojumi bija apstiprinājuši, ka Sterns 1939. gada augustā tiešām bija uzturējies Haifa. Taču tagad, raugoties uz šīm liecībām, pulkvedis atskārta, ka visi šīs nejaušās informācijas drumslas sniegušie aģenti bija vai tika turēti aizdomās kā cionistu akīvisti, kas nodarbojās ar nelegālu imigrantu ievešanu Palestīnā.

Pulkvedis pāršķīra vēl dažas lapas. Sterna neizprotamā eskapāde viņam lika domāt ari par Poliju.

Kāpēc šāds pārlēciens? Vai tikai tāpēc, ka Vācijas iebrukums Polijā bija noticis tik drīz pēc Sterna izbēgšanas?

Nē. Kaut kādai saistībai bija jābūt, un viņš to uzgāja. īsa rindkopa no kāda ziņu pienesēja atskaites turku policijai Stambulā. Proti, šis ziņu pienesējs Sternu drīz pēc viņa izbēgšanas no Damaskas bija redzējis Stambulā. Sternam bijusi viltota Polijas pase, un viņš drudžaini organizējis slepenu braucienu uz Poliju. Uz Piru mežu Varšavas pievārtē, un šis noslēpumainais brauciens ir bijis ārkārtīgi svarīgs.

Vai vismaz tā ziņu pienesējs bija nospriedis, izklāstīdams savu personisko viedokli un neminēdams ne visniecīgākos pierādījumus, kas varētu apstiprināt viņa apgalvojumu.

Citos apstākļos pulkvedis par šiem pieņēmumu mudžekļiem būtu tikai pasmaidījis. Turku policija vienmēr un visur bija neiedomājami aplamīga, un kuram katram bija zināms, ka Stambulā ir leģioniem godkārīgu ziņu pienesēju, kuri par niecīgu oficiālu labvēlību ar vislielāko prieku apgalvos jebko. Un šajā gadījumā atskaitē nebija minēts pat ziņu pienesēja vārds. Pat fakts, ka šis ziņu pienesējs drīzumā tika atrasts peldam pa Bosforu miris, neko nenozīmēja, ņemot vērā, kāda situācija Stambulā bija pēdējā pirmskara vasarā.

Kāda apmāta bēgļa sapenterēta pasaciņa. Absurdas baumas, kas čukstus pārstāstītas pār kafijas dzertuves galdiņu un aizķērušās kāda turku policista aizmiglotajās smadzenēs, kamēr tas, kūtri kūpinādams hašišu, jūklaini pūlas fokusēt skatienu uz pusaugu kafijas iznēsātāja šekumu ielas otrā pusē.

Un tomēr?

Pulkvedis aizvēra dosjē. Viņš savilka uzacis.

Varbūt viņš bija smagi kļūdījies, noticēdams Sterna stāstam par to, ko tas bija darījis tajās beidzamajās pirmskara dienās. Varbūt Sterns tiešām slepeni, nevienam neko nepaskaidrodams, bija aizbraucis uz Poliju.

Kāpēc? pulkvedis gudroja. Ko tas nozīmēja, un kāpēc viņš to slēpa? Kāpēc viņš meloja un pielūkoja, lai viņa meliem atrastos apstiprinātāji?

Sterns bija neparasti pieredzējis un spējīgs. Viņš bija ziedojis savu dzīvi cīņai, kas droši vien bija pārāk ideālistiska, lai jebkad vainagotos ar panākumiem, tomēr šī cīņa bija tieša un saprotama, savā vienkāršībā tikpat majestātiska, cik Sterna ideāli.

Vai varbūt tā tikai izskatījās. Jo tagad bija skaidrs, ka vēl kāds cits bija uzodis par Sterna Polijas avantūru, nolēmis to papētīt uzmanīgāk un pamanījis kaut ko negaidītu. Tātad tur slēpās kaut kāda mīkla, kaut kāda dziļa patiesība, kuru acīmredzot pēc tam bija atklājis Armēnis.

Un Armēnis bija Sternam pateicis, ko ir uzzinājis. Tieši pirms tam, kad kaut kur Kairas graustos pa šaubīga arābu bāra durvīm bija ielidojusi

rokasgranāta, un Sterns bija aizgājis bojā, glābdams Armēņa dzīvību.

* * *

Kur mēs palikām? pulkvedis jautāja, paceldams galvu.

Es īsti nezinu, majors atbildēja. Jūs runājāt par to svarīgo darbu, kuru Sterns darīja mūsu labā, bet tad, liekas, par kaut ko sākāt šaubīties.

Mjā, jāteic, ka šobrīd tas viss man prātā vairs nav tik skaidrs kā līdz šim. Un tāda, rādās, ir visas šīs operācijas iedaba. Ja es pareizi saprotu, kaut kur radušās šaubas, šaubas, kurām ir ļoti nopietnas sekas. Un tika savervēts cilvēks, kurš Sternu pazīst no agrākiem laikiem, nepiederošs cilvēks, kuram vajadzēja iesaistīties un izdibināt to, kas bija izdibināms par Sternu.

Un tas būtu mūsu Purpura Septiņi, bilda majors.

Jā, šis Armēnis. Profesionālis, kurš varbūt kādreiz bija Sterna draugs vai varbūt kaut kad senākos laikos strādājis kopā ar viņu. Iespējams, Sterna ieroču kontrabandas rūpalā, nenojaušot, ka tas bija tikai piesegs viņa darbam izlūkošanas jomā. Tad lūk, šis Armēnis ķērās pie lietas, un es teiktu, ka viņam izdevās. Vai nu viņš atklāja patiesību par Sternu, vai nonāca tai tik tuvu, ka galu galā nav nekādas starpības.

Pulkvedis atlieca muguru. Viņa balsī bija apbrīna un pat zināma bijība.

Augstais Dievs, jūs vienkārši nespējat iedomāties, cik neaptverams tāds uzdevums būtu, Sternu nepazīstot. Tajā cilvēkā bija kārtu kārtas; un tie smalkumi. Viņš bija uzaudzis šajos platuma grādos, te zināja visas valodas un dialektus, visas nianses, visus kaktus un stūrīšus, un visu, kas tiem apkārt. Seit viņam vienkārši nebija līdzīgu. Viņš varēja ierasties jebkur un būt jebkas, un kaut kad savā mūžā viņš tiešām laikam bija uzturējies visur un bijis gandrīz jebkas. Kā viņš vēlējās, kā tas bija vajadzīgs viņa mērķiem. Aprakstiet kādu sīku, nomaļu tuksneša nostūri, un viņš to zināja. Pieminiet kādu bazāra labirintā paslēpušos tirgotavu jebkurā no simt divdesmit pilsētām, un viņš tur ir bijis, viņš pazīst īpašnieku.

Vienreizēja pieredze: pazīšanās ar tādu cilvēku kā Sterns. Un viņš bija pieticīgs. Tu pat nesāki nojaust, kādi dziļumi viņā slēpās, līdz viņš garāmejot pieminēja kaut ko pavisam negaidītu.

Pulkvedis saviebās. Pieliecās un pārvietoja savu koka kāju.

Tad lūk, Armēnis acīmredzot bija izdarījis to, kas viņam bija darāms, un tad ar uzzināto devies pie Sterna, bet tas vien ir ērmīgi. Varētu padomāt, ka vispirms bija jādodas pie tiem, kas viņu bija salīguši, taču viņš, pēc visa spriežot, tā nerīkojās. Citādi kolēģi tagad zinātu, ka Sterna vairs nav, bet viņi nezina. Pagaidām nezina, jo es viņiem neesmu pavēstījis.

Tātad Armēnis taisnā ceļā devās pie Sterna, pulkvedis turpināja, un te nu mums ir šī tikšanās tajā arābu bārā.

Armēnis bija sameklējis Sternu, sarunājis tikšanos, un tad viņš sēdēja tajā bārā un Sternam izstāstīja, ko ir atklājis, un tā bija balta patiesība vai tuvu tam. Tādēļ ari Sterns sarunas vidū sāka smaidīt. Jo pēdīgi, pēc tam, kad viņš gadiem ilgi bija izlocījies, kāds bija izdibinājis par viņu patiesību.

Un Sterns tādēļ varētu smaidīt? majors vaicāja. Kāpēc ne tieši pretēji?

Man nav ne jausmas. Varbūt tas ir kaut kā saistīts ar to, kas šis Armēnis ir. Lai vai kā, Armēnis cēla Sterna priekšā faktus, un Sterns uz to reaģēja, atviegloti smaidīdams. Tie ir jūsu paša vārdi.

Džeimsona vārdi, majors izlaboja.

Jā, Džeimsona, viņš šajā lietā ir mūsu alter ejjo. Tātad mums ir Sterns, kurš smaida, un Armēnis, kuram tas nepagalam nepatīk, un viņi sarunādamies sāk iekaist. Armēnim bija iebildumi pret to, ko Sterns darīja, viņam bija milzīgi iebildumi, un viņš to mēģināja ieskaidrot. Bet Sterns bija pašpārliecināts. Viņš nešaubījās, ka rīkojas pareizi, un sāka attaisnoties. Tie atkal ir jūsu vārdi, vai drīzāk Džeimsona. Un tādi bija apstākļi, kad pa durvīm iepeldēja granāta un Sterns izglāba Armēnim dzīvību.

Pulkvedis brīdi klusēja.

Svarīgi, tas ir svarīgi. Nezinu, kāpēc, bet jā, ir. Tas bija pēdējais, ko Sterns paveica, un tam noteikti ir nozīme. Kaut kas saistībā ar Armēņa atklājumu vai varbūt ar tālāku pagātni, ar visām viņu abu attiecībām. Un tās bija dziļas, es teiktu. Kaut kādā ziņā ļoti īpašas viņiem abiem.

Vai zināt, pulkvedis pabeidza savu runu, interesantākais šajā visā ir tas, ka mums, rādās, ir zināmas dažas atbildes, lai gan jautājumus mēs nezinām. Vēl viskiju?

Majors ielēja abiem. Pie sienas tikšķēja pulkstenis. Kad izskatījās, ka pulkvedim nekas vairāk nav sakāms, majors nolēma uzdot savus jautājumus.

Kā operācija tā, jūsuprāt, ir? Klostera?

Jā, pavisam droši. Jebkuram citam tā ir pārlieku dziļa un aplinka. Un vēl tā ir dīvaina un galēji neticama, neviens neko tādu nebūtu gaidījis. Visas Klostera operāciju pazīmes.

Un kas ir šis Armēnis?

Es par viņu visu laiku domāju, bet neviens neienāk prātā. Taisnību sakot, man nav ne vismazākās nojausmas. Protams, es zinu, kurš sākotnēji izmantoja šo Purpura Septiņi segvārdu un leģendu, patiesībā es pats to palīdzēju izstrādāt. Bet tas bija pirms trim vai četriem gadiem Pales-tīnā saistībā ar arābu sacelšanos, un tagad tas viss kaut kā vairs nešķiet svarīgs.

Kurš tas bija? Cilvēks, kurš toreiz bija Purpura Septiņi?

Viens zēns no armijas. Seržants O'Salivans, tā viņu sauca.

Seržants O'Salivans, majors murmināja, un viņa acis kļuva ļoti izklaidīgas. Ne jau tas seržants O'Salivans, protams?

O, jā, tas pats vien būs. Man bija izkritis no prāta, cik slavens viņš savu-reiz bija. Jūs laikam būsiet par viņu dzirdējis, lai gan tajos laikos jūs vēl bijāt pavisam jauns.

Jā, majors atbildēja, atslīgdams krēslā, lai pārdomātu šo apstulbinošo faktu no tālas pagātnes.

* * *

Pirmā pasaules kara laikā, vai vismaz šā kara agrīnajā posmā, seržanta Kolumbkila O'Salivana varoņdarbus teica un cildināja ikkatrā Anglijas namā; viņam bija piešķirti divi Viktorijas krusti par neparastu drošsirdību šaušalīgajā slaktiņā, kura nosaukums bija Pirmā Sampaņas kauja, un Lielajā karā tādu pagodinājumu viņš bija saņēmis vienīgais no visas armijas. Toslaikus viņu visur dēvēja par to seržantu O'Salivanu vai, ar vēl lielāku sirsnību, pat vienkārši par mūsu Koliju no Sampaņas.

Taču daudzinātā sīkā seržanta labā slava neizprotamā kārtā gāja mazumā pēc tam, kad viņa īru tautieši 1916. gadā sarīkoja savu Lieldienu dumpi. Jau tā paša gada vasarā Londonā klīda baumas, ka mūsu Kolijs pārlieku bieži ieskatās glāzītē, un, kad sērst ieradās rudens, visā Anglijā bija zināms, ka viņu Kolija pārgalvīgā bramanība kaujas laukā allažīt nākusi no dzeršanas un tikai no tās.

Vēl jo vairāk, kā liecināja pārskatītās ziņas, kad viņu Kolijs bija aizkomandēts uz Franciju un glumi ievāca Viktorijas krustus, rupji sagrozīdams patiesību par Pirmo Sampaņas kauju, viņš savā ģeķa vīzdegunībā izlikās, ka dzert jebko nenozīmīgāku par vecu šampanieti būtu zem viņa goda, taču, pārradies un ceļodams pa dzimteni varoņa kārtā, viņš bija atgriezies pie saviem vecajiem tikumiem un jestri trekterēja jebko spirtotu, kas gadījās viņa drebošo roķeļu tuvumā.

Un tādējādi, kad Lielais karš beidzās, tas reiz slavenais seržants O'Sa-livans bija pilnīgi aizmirsts. Pat majors nespēja atminēties, vai visās savās profesionāla karavīra dzīves gaitās kaut reizi būtu dzirdējis šo slaveno vārdu jebkādā kontekstā, vēsturiskā vai visviens, kādā. Tomēr bērnu dienās viņam, tāpat kā tūkstošu tūkstošiem angļu skolaspuiku, mūsu Kolijs no kampaņas bija nepārspējams tautas varonis.

2

Purpura Septiņi Armēnis

* * *

Augstais Dievs, majors iesaucās. Kas tad bija noticis ar mūsu Koliju

Ā, viņš pēc kara atgriezās armijā, pulkvedis atbildēja.

Ja? Atgriezās armijā? Mūsu Kolijs?

Jā. Un pēc visas tās nejēdzīgās slavas, kuru viņš bija izpelnījies vēl pavisam jauns, viņš vēlējās tikt prom no Anglijas, tādēļ devās uz šiem krastiem un iestājās Impērijas Kamieļu korpusā. Viņš pat uzdeva citu vārdu, nosaucās vienkārši par ierindnieku tāduntādu. Viņam bija radušās milzīgas alkas pēc anonimitātes.

Kamieļu korpusā? Mūsu Kolijs jāja ar kamieli?

Tieši tā. Bet jau pavisam drīz viņš atkal bija paaugstināts par seržantu, un, protams, Kolija neparastās spējas nekur nevarēja palikt nepamanītas, ari tad, ja viņš tikai klumzāja pa tuksnešiem jāšus uz kamieļa. Tā nu viņu aicināja pārnākt uz mūsu branžu, un, ķēries pie šīm lietiņām, Kolijs gribot negribot uzstājās tikpat spoži kā vienmēr. Anonīmi, protams, pilnīgā slepenībā. Īstenībā varētu sacīt, ka viņš beidzot bija nonācis īstajā vietā. Un visa tā melšana par to, ka viņš dzer, pagājušajā karā, bija pilnīgas un galīgas blēņas.

Pa kādam mēriņam Kolijs iemeta ar tādu pašu prieku kā jebkurš cits, bet, pildīdams dienesta pienākumus, viņš nekad un nekādos apstākļos neņēma mutē neko grādīgu. Dzēra tikai ūdeni, tāds bija viņa likums. Pat tējai nepieskārās. Un par viņu ir tādi stāsti, ka klausoties mute paliek vaļā. Dažas neaizmirstamas epizodes Abesīnijā pret itāļiem, vēlāk Palestīnā, kad mums tur vajadzēja tikt galā ar arābu sacelšanos.

Palestīnā? majors murmināja. Tās arābu sacelšanās laikā es reizēm uz turieni braukāju. Kur rīkojās mūsu Kolijs?

Ziemeļos, pa visu Galileju. Viņam tolaik bija vairāki segvārdi un leģendas. Šis armēnis, koptu artefaktu uzpircējs un pārdevējs, tad vēl viņš bija ari Karaļa Skotu pulka kapteinis. Pa dažām nedēļām reizi viņš klusiņām aizlaidās uz Haifii un pārtapa par kaut ko citu. Viņš bija tāds blēd-nieks, šis Kolijs. Tādas lietiņas viņam trakoti patika.

Mūsu Kolijs, majors murmināja. Ko viņš Galilejā darīja?

A, viņam reizē bija vairāki uzdevumi, kā jau vienmēr, bet svarīgākais

droši vien bija palīdzēt ebreju kolonistiem izveidot to viņu īpašo nakts-sardzi, viņu pirmās īstās mobilās kaujas vienības. Kolijs apmācīja kaujiniekus un noorganizēja tās vienības. Viņš to darīja, uzdodamies par skotu kapteini, un viņa izstrādātie paņēmieni drīz pēc tam kļuva par Palmach svarīgākajiem operatīvajiem principiem.

Pulkvedis smaidīja.

Tam zēnam bija talants, nolāpīts, tas viņam vienkārši bija iedzimts. Atceros, es vēlāk runāju ar vienu no tiem jaunajiem Haganas puišiem, Kolijs viņu bija iecēlis sev par palīgu: tāds zēns, vārdā Dajans, viņš man stāstīja, kā viņi visi, pirmo reizi sastopot Koliju, palika bez valodas. Pilnā sparā iet arābu sacelšanās, Dajans, Alons un vēl viens tāds bariņš ir devušies aizstāvēt vienu apmetni pie Libānas robežas. Un tur kādā mēnesnīcas naktī, kad viņi sargā savu žogu, piebrauc taksometrs, kuram priekšējie lukturi nedeg vispār, bet pakaļējie ir pārlikti priekšā, lai jauktu ienaidniekam galvu, un no taksometra izkāpj laukā šitais sīkais, kalsnais zellis ar divām šautenēm, Bībeli, bungām, angļu-ivrita vārdnīcu un pieciem galonicm Jaunanglijas ruma.

Mūsu Kolijs?

Un neviens cits. Kā stāstīja Dajans, tas, ka viņam nebija bail vienam pašam nakts vidū braukt uz to kaktu, uz visiem bija atstājis milzīgu iespaidu. Tādu karavīru viņi redzēja pirmo reizi, un tas pamatīgi ietekmēja viņu domāšanas veidu. Šī atskārsme, ka iespējams karš — vai vismaz partizānu karš —, kas nebūt nebalstās uz munsturēšanu apmācību laukumā.

Apbrīnojami, majors murmināja.

Jā. Kolijs bieži pildīja manus uzdevumus visgrūtākajos apstākļos, un es vairākkārt mēģināju viņu pierunāt pieņemt virsnieka dienesta pakāpi. Bet Kolijs vienmēr nelokāmi atteicās, viņš gribot ari turpmāk saglabāt tā seržanta O'Salivana rangu. Kaut ari šis rangs, protams, bija slepens, un neviens nezināja, ka viņam vispār tāds ir. Viņš nebija pļāpa, par to nav šaubu. Un par to, ko viņš darīja Pilsoņu karā Spānijā, joprojām vajag turēt mēli aiz zobiem.

Kāpēc? jautāja majors, kuram no visiem šiem atklājumiem par viņa bērnības varoni galva gāja uz riņķi.

Tāpēc, ka Kolijs cīnījās republikāņu pusē, jūs taču pats saprotat. Oficiāli viņš bija atvaļinājumā, tiesa, neoficiāli pildīja mūsu uzdevumus, bet tomēr, regulārās armijas karavīrs, un tādā garā. Tas vienkārši negāja cauri. Ne toreiz, ne tagad.

Majora pārsteigums bija vēl lielāks nekā iepriekš.

Mūsu Kolijs? viņš kā pa sapņiem atkārtoja, raudzīdamies uz papīriem, kas joprojām bija viņam rokā. Tad viņa skatiens kaut kur aizķērās, un viņš piepeši iesmējās.

Ser, vai to vārdu izraudzījādes jūs?

Kādu vārdu?

Kolija Purpura Septiņi segvārdu. A. O. Gulbenkjans.

Pulkvedis pasmaidīja.

Ā, nē, Kolijs pats. Taisnību sakot, tieši ar šo vārdu viņš pēc iepriekšējā kara atgriezās armijā un iestājās Impērijas Kamieļu korpusā. Tas laikam šo to liecina par viņa humora izjūtu. Viņam droši vien likās, ka būs jautri ar kamieli jādelēt pa Vidējiem Austrumiem, dēvējoties slavena armēņu naftas magnāta uzvārdā.

Ekscentriski, nudien, majors murmināja. Vārds Gulbenkjans jau nu gan nav no tiem, kurus cilvēks ir gatavs te sastapt. Bet ko nozīmē iniciāļi A. O.?

Pulkvedis smējās.

Droši vien alfa un omega. Tāda nu ir tā Kolija humora izjūta.

Mūsu Kolijs no Šampaņas, majors murmināja. Vienreizēji.

Tas pats. Un viņš tiešām bija sīks un tumsnējs, kalsns, dzīslains un caurcaurēm profesionāls. Tādēļ atzīšos, ka šis apraksts, ar kuru jūs te iera-dāties, mani uz bridi izsita no sliedēm.

Majors vēl vairāk apjuka.

Kāpēc? Vai tad viņš nevarētu būtu mūsu Purpura Septiņi, kuru pielicis pie darba Klosteris? Jūs teicāt, ka šis segvārds sākotnēji bija piešķirts viņam.

Tā gan, un tiesa ari, ka iepriekšējo reizi viņš te strādāja Klostera uzdevumā. Bet tie mūki tur, tuksnesī, pa šo laiku ir šo to savārījuši. Vai jūs atceraties Krētas vācu komandanta nolaupīšanu?

Protams. Vai tur kaut kā bija iesaistīts mūsu Kolijsi

Tas jau no paša sākuma bija viņa darbiņš. Viņš visu izdomāja un izstrādāja plānu, un aizbrauca līdzi pieskatīt, lai rit gludi. Un ritēja ari, operācija tika veikta bez aizķeršanās. Viņi komandantu saņēma ciet un pāri visai salai aizgādāja uz dienvidu piekrasti, un zemūdene īstajā nakti bija tieši tur, kur tai bija jābūt. Taču tajā nakti veiksme uzgrieza Kolijam muguru. Viņš vienkārši pārāk ilgi bija noniecinājis lielo skaitļu likumu.

Kas atgadījās?

Viņa grupa uzskrēja virsū vācu patruļai. Kolijs sataisīja troksni un devās kalnos, lai aizvestu sev līdzi patruļniekus. Tumsā viņu ķēra lode, taču viņš ar visu ievainojumu turpināja ceļu tik ilgi, līdz jau sāka aust gaisma, un viņam vajadzēja meklēt, kur paslēpties. Kalni tajā apvidū ir kaili kā Mēness ainava, un vienīgā vieta, kur viņš varēja ielīst, lai nerēgotos acīs, bija zemē ierīkota akmens cisterna, tādās Krētas kazu gani pavasarī uzkrāj kūstošā sniega ūdeņus.

Pulkvedis drūmi raudzījās caur pieri.

Vācieši tur nogāja garām un vienu no savējiem atstāja pie cisternas, jo tam bija uznākusi dizentērijas lēkme un viņš nevarēja turēt līdzi, bet Kolijs to nezināja. Kolijs nogaidīja pietiekami ilgi, lai patruļa būtu paspējusi aiziet pāri kalnam, un tad pabāza galvu laukā no cisternas. Viņš drebēja pie visām miesām, pārsalis, tik tikko spēja pakustēties. Viņš taču jau stundu stāvēja līdz degunam tajā ledusaukstajā kalnu ūdenī. Gluži kā par spīti, tas atstātais vācietis tupēja uz paugura tieši Kolijam aiz muguras.

Pulkvedis saviebās.

Nejēdzīgs atgadījums, man tiešām negribas to atcerēties. Vācietis izbīlī meta rokasgranātu, un Kolijs uz līdzenas vietas bija pagalam. Viņam norāva galvu.

Ko? Mūsu Kolijam?

Tādēļ vienīgais veids, kā viņš varētu piedalīties šajos mūsu notikumos, būtu augšāmcelšanās, un tas, saprotams, mums ļautu saprast, kāpēc Armēnis pēc sprādziena bārā tik neizdibināmi smaidīja. Ja O'Salivans būtu augšāmcēlies, viņam tas liktos visai uzjautrinoši.

Ko?

Nē, viņš bija beigts un pagalam. Šis Purpura Septiņi nav Kolijs. Nezin no kurienes ir uzradies vēl viens Gulbenkjans.

Majors attapās un cītīgi domāja.

Cik es atceros, saistībā ar to nolaupīšanu Krētā neviens britu seržants netika pieminēts.

Netika gan, sacīja pulkvedis.

Mums apgalvoja, ka to paveikuši britu virsnieki.

Tur daži tādi bija, jā. Un mēs izplatījām šīs baumas tādēļ, lai vācieši pārstātu atriebdamies ķerstīt un nošaut Krētas ciemu iedzīvotājus. Tur bija armija pret armiju, mēs apgalvojām; ja viņi turpinās tā darīt, mēs sāksim nošaut vācu karagūstekņus; viņi mitējās.

Bet kāpēc nedka pieminēts tas, ka viņi bija nonāvējuši O'Salivanu?

Tāpēc, ka viņi nezināja, ko nonāvējuši, pulkvedis atbildēja. Kolijs bija pārģērbies par Krētas kalnieti, un vācieši izdomāja, ka turēs mūs neziņā, vai šis kalnietis ir dzīvs vai nav, ja nu gadījumā viņš mums ir svarīgs. Un vēl arī tāpēc, lai mēs nezinātu, ko viņš tiem varētu būt izpļāpājis. Vai izpļāpā, ja reiz tādas tās lietiņas.

Majors pamāja. Bija saprotams: ja pulkvedis skaidri zina, kā O'Sali-vans ir gājis bojā, tātad viņam Krētā ir kāds avots, kas pavēstījis, kā viss patiesībā notika. Visticamāk, kāds partizāns, viņš domāja, kurš bija izsekojis vācu patruļu un iztālēm redzējis incidentu pie cisternas. Taču par Krētu majoram galva nesāpēja, tādēļ neko vairāk šajā sakarā viņš neteica.

Tikām pulkvedis ritināja jaunu domu pavedienu, kas viņam pēkšņi likās ļoti interesants. Viņam Krētā tiešām bija īpašs ziņu avots, kurš, gluži kā uzminēja majors, bija viņam izklāstījis O'Salivana nāves apstākļus, taču šis aģents bija daudz vērtīgāks par kādu kalnu partizānu. Un tieši tādēļ, lai sargātu šī aģenta stingri slepeno šķietama vācu pakalpiņa stāvokli — bet tādā pasaules daļā kā Krēta tā bija aplam bīstama loma —, pulkvedis nevienam nebija stāstījis, ka viņš droši zina: seržanta O'Salivana vairs nav.

Līdz šim brīdim, kad, gremdēdamies nostalģiskās atmiņās par mūsu Koliju, viņš pārāk tālu aizrunājās šī majora klātbūtnē.

Tomēr līdz šim viņš nevienam neko nebija atklājis. Pat ne izlūkdienesta elites vienībai, kuras uzdevumā O'Salivans bija devies uz Krētu: gandrīz nevienam nezināmam, tuksnesī paslēptam štābam, kuru pulkvedis un visi citi savā starpā ar nelielu nicību saukāja par Klosteri.

Un tādēļ pulkvedim pēkšņi bija radies jautājums.

Kā Klosteris varēja zināt, ka O'Salivana vairs nav?

Jo viņi bija to zinājuši, tas bija pilnīgi skaidrs. Citādi Kolija Purpura Septiņi segvārds nebūtu piešķirts citam aģentam. Klosteris par pulkveža ārkārtīgi slepeno Krētas avotu nebija informēts. Tad varbūt iznāk, ka, pulkvedim nezinot, pulkveža ārkārtīgi slepeno avotu izmantojis vēl kāds? Iespējams, kāds no aģentiem, kuri kopš Kolija nāves bija izcēlušies Krētā no zemūdenēm?

Pulkvedis pastiepa roku pēc citām aktīm, tad sastinga un savā nodabā pamāja ar galvu. Nebija nekādas vajadzības meklēt un skatīties. Kurš tad vispār bija sagādājis pulkvedim šo vērtīgo avotu Krētā?

Jā, kurš tad? Sterns, protams. Sterns bija šo sievieti savervējis neilgi pēc tam, kad Krēta nonāca vācu rokās. Pēc visa spriežot, Sterns viņu pazina kopš neatminamiem laikiem, tieši Sterns bija pie viņas aizgājis un pierunājis uzņemties vācu līdzskrējējas lomu ar visām briesmām un pazemojumiem, ko tā nozīmēja. Un vēlāk, neilgi pēc tam, kad Kolijs Krētā pazuda bez vēsts, Sterns bija pamanījies panākt, ka tiek turp nosūtīts ar kaut kādu pavisam citu uzdevumu. Taču viņa patiesais nolūks acīmredzot bija uzzināt, kas noticis ar Koliju.

Sterns droši vien pazina Koliju, pulkvedim beidzot atausa gaisma, kopš tiem laikiem, kad Kolijs vēl strādāja Palestīnā. Iespējams, viņi toreiz pat bija sadraudzējušies, jo tādi cilvēki neizbēgami izjūt interesi viens par otru. Atjautīgais Kolijs ar savām daudzajām oriģinālajām rakstura iezīmēm, ekscentrisks sapņotājs, kurš bija drīzāk reliģiozs, nevis racionāls pēc dabas, nesatricināmi ticēja Bībelei un, uzturēdamies Palestīnā, bija kļuvis par kvēlu cionistu, iededzies mistiskā pārliecībā par ebreju īpašo sūtību.

Jā, Sternam Kolijs nevarēja nepatikt, un viņi droši vien bija kļuvuši par labiem draugiem, bet pulkvedis un pat Klosteris par to neko nezināja. Tādēļ, kad Kolijs neatgriezās no Krētas, Sterns bija izgudrojis, kā panākt, lai viņu uz turieni nosūta, un viņš varētu izdibināt, kas bija noticis ar viņa draugu.

Te viss gāja kopā, pulkvedis par to bija pilnīgi pārliecināts. Tieši tā Sterns noteikti būs darījis. Un Krētā viņš atstāja kalnu drošo patvērumu un, izlikdamies par kalnieti, riskēja ierasties pilsētā, lai uzmeklētu sievieti, kuru pirms tam bija pierunājis kļūt par pulkveža aģenti; viņam vajadzēja zināt, kāds bija Kolija liktenis. Un vēlāk viņš, neatklādams, kas bija viņa avots, bija par Kolija nāvi pavēstījis Klosteri.

Te viss gāja kopā, un tas pulkvedim nepatika. Reizēm, domājot par to, kā Sterns riskēja, viņam kļuva neomulīgi ap sirdi. Kaut vai šī epizode: visu viens pats. Izdomāt pārliecinošu uzdevumu Krētā, tikt uz turieni nosūtītam: tikai tāpēc, lai noskaidrotu, kas noticis ar draugu. Pulkvedi tajā visā kaut kas ļoti uztrauca. Kaut kas dziļi mulsinošs un iezīmīgs visam Sterna raksturam.

Taču pulkvedis šos intriģējošos apsvērumus atlika uz vēlāku laiku.

Vispirms vajadzēja parūpēties, lai viņa padoto domas ritētu pareizu gaitu.

* * *

Baidos, vai nupat neviļus neesmu modinājis jūsos maldīgu pārliecību, viņš sacīja, kad netieši izteicos, ka O'Salivans ir nogalināts. Patiesībā mēs nevaram zināt, vai viņš ir miris vai nav. Ļoti iespējams, ka mūsu Kolijs uzturas Krētas kalnos, galu galā tie ir plaši un mežonīgi.

Es saprotu, majors atbildēja.

Kā gan citādi. Jūs bērnībā noteikti esat daudz par viņu dzirdējis un zināt, ka viņš nemēdza atkāpties. Prātam neaptverami, ja tā padomā. Tas seržants O'Salivans. Tas Impērijas karavīrs. Paklausieties, viņš bija mūsējais, mūsu, jūsu un visu, mūsu Kolijs no Sampaņas, pareizi? Tādēļ šobrīd mēs varam sacīt tikai vienu: šis Kolijs nevarēja būt tas Purpura Septiņi, kas vakarnakt kopā ar Sternu sēdēja tajā arābu bārā. Un tas ir viss, kas mums sakāms par Koliju.

Es visu saprotu, sacīja majors.

Pulkvedis apklusa. Viņam prātā bija iešāvusies vēl kāda doma. Viņš atkal atšķīra ēģiptiešu policista iesniegto ziņojumu un pārlasīja īpašās pazīmes, ko tas pēc sprādziena bija norakstījis no Armēņa pases. Armēņa augums, matu un acu krāsa bija tieši tādi paši kā Kolijam.

Klosteris nebija papūlējies nomainīt nevienu no pases datiem, un viņi noteikti to izdarītu, ja būtu tāda vajadzība. Vai tātad iznāk, ka šis Armēnis ne tikai izskatījās līdzīgs Kolijam, bet bija pilnīgi tāds pats?

Majors jau laikam bija pamanījis šo sakritību.

Vai mūsu Kolijam nebija brālis? viņš vaicāja.

Pulkvedis novaidējās vien.

Lūdzu. Tikai ne to.

Kā, lūdzu?

Brāļu bija bez skaita, visi bija vecāki par viņu, ja pareizi atceros. Ko-lijs apgalvoja, ka tik daudz brāļu viņam bija tāpēc, ka viņa tēvs daudz ēda kartupeļus. Kaut kāds vietējo ticējums viņa dzimtenē. Bet tas nav svarīgi, lielākā daļa viņa brāļu agrā jaunībā aizbrauca uz Ameriku, uz kaut kādu Bronksu, un tur kļuva par jumiķiem vai dzērājiem, vai abējādi.

Par jumiķiem?

Centās aizsniegt Jaunās pasaules zvaigznes, tā izteicās Kolijs. Un diemžēl sāka dzert, kad atklājās, ka ari tur zvaigznes ir nesasniedzamas. Bet tas nav būtiski. Doma ir interesanta, bet var novest tikai strupceļā. Sī Bronksa vienkārši ir pārāk tālu. Pat Džeimsons tik eksotiskā nostūri nespētu iekļūt.

Pulkvedis šūpoja galvu.

Sterns, viņš purpināja. Armēnis. Tajā bārā kaut kur graustos. Vai nu vienādi, vai otrādi, nedomāju, ka tur, Klosteri, būs lieli prieki, kad es viņiem pastāstīšu.

Vienādi vai otrādi? majors pārjautāja.

Jā. Ja rokasgranāta bija viņu gājiens, tad viņi ar to neapšaubāmi bija cerējuši nogalināt abus divus. Bet, ja tā tik tiešām bija neģēlīga sagadīšanās, tad viņi dabūs zināt vismaz to, ka Armēnis ar saviem atklājumiem devās pie Sterna un nevis pie viņiem. Tagad, kad Sterna vairs nav, vienīgais, ko Klosteris dabūs saistībā ar šo viņu Sterna novākšanai sarīkoto operāciju, būs tas, ko pastāstīs Armēnis. Nē, baidos, ka Armēnim nav cerību izkļūt ar veselu ādu. Lai kā te viss ir, viņam klāsies plāni.

Varbūt mums derētu vēl mazliet parakņāties?

Mums pašiem, jūs gribat teikt? Jā, varam pamēģināt. Tomēr tā visviens ir Klostera operācija, un es vairs nevaru ilgāk vilcināties, nepaziņojis viņiem par Sterna nāvi un visu pārējo. Viņi pārskaitīsies jau par tādu nieku vien, ka mēs likām Džeimsonam aizstaigāt un paskatīties.

Un ko darīsim ar Modu? Varbūt viņai izdotos nodot ziņu viņas draugam, tam jaunajam Gulbenkjanam.

A, tam nav nozīmes. Viņš ari bez mums zina, cik plānas ir viņa izredzes. Bet ar Modu es vienalga parunāšu, viņa gaida.

Pulkvedis lūkojās grīdā. Viņš nopūtās.

Redziet — un jūs to zināt tikpat labi kā es —, ja Klosteris tādu aģentu kā Purpura Septiņi raida pret cilvēku, kurš laikam taču bija mūsu visvērtīgākais aģents un, iespējams, ari viņu pašu visvērtīgākais aģents, tātad uz spēles ir likts ļoti daudz, un tātad šim Purpura Septiņi, izstiepies vai saraujies, paredzamais mūža ilgums ir gaužām neliels. Kādas šeit ir likmes? Ja viņš ir uzvarējis, viņš zaudē, ja zaudējis, arī zaudē. Lai tagad, kad Mūki būs ķērušies viņam klāt, izvilktu vēl kaut pāris dienu, viņam vajadzēs būt ļoti, ļoti izmanīgam Armēnim. Es spēju vienīgi cerēt, ka viņš ir jel pustik gudrs kā viņa priekštecis, kurš valkāja šo vārdu.

Spriežot pēc tā, ko jūs stāstījāt par O'Salivanu, tas diez vai ir iespējams.

Es zinu. Tādus kā O'Salivans bieži negadās sastapt. Nav tādu cerību un negadās arī.

Pulkvedis atkal pārlika citādi koka kāju. Majors piecēlās, lai dotos prom.

Ser?

Hm.

Es parakņāšos, cik klusi vien iespējams, bet kā jums šķiet, vai jūs nevarētu mani mazliet uzvedināt? Sterna dosjē ir milzums vārdu, datumu un notikumu, man paies gads, lai tur tiktu kaut kādā skaidrībā. Vai jums gadījumā nav kāda doma, ko šim Armēnim vajadzēja uzzināt?

Tas ir tikai minējums, sacīja pulkvedis, bet man būtu vēlēšanās sākt ar Poliju.

Šī atbilde majoru, liekas, pilnīgi apstulbināja.

Ar Poliju? Šeit, Kairā? Ar Poliju sākās karš, viņš nedomādams piemetināja.

Tā tiešām bija, sacīja pulkvedis. Ērmoti, nudien, bet tā tiešām bija. Taču tur karš sākās tikai šķietami. Tā pirmsākumi noteikti ir meklējami dziļāk

pagātnē, pirmsākumi vienmēr atrodas dziļāk. Kad kaut kas kļūst redzams, tas jau ir veicis kādu ceļa gabalu, vai nav tiesa? Tas jau ir noritējis gadiem un gadu desmitiem, tam ir sava vēsture. Tādēļ, lai gan es jūsu vietā sāktu ar Poliju, es neaizmirstu, ka tas ir tikai sākums. Lai atrastu šo Armēni, mums jāiet atpakaļ, atpakaļ. Jo tieši tā viņš rīkojās, lai atrastu Sternu. Vai jūs domājat, ka tas izklausās sarežģīti?

Godīgi sakot, jā, atbildēja majors.

Bet tā nav. Nevar būt. Sterns bija cilvēks, un Armēnis bija cilvēks, un Polija ir vieta. Turklāt Armēnis to visu kaut kā paveica viens pats, kurpretim mūsu rīcībā ir neizmērojamas iespējas.

Kāpēc jūs sakāt, ka viņš visu paveica viens? Viņam taču noteikti palīdzēja Klosteris.

Nē, es gandrīz nešaubos, ka nepalīdzēja, vismaz necik būtiski. Klosteris nemūžam neatklātu cilvēkam no malas neko svarīgu, pie viņiem tā nav pieņemts. Ne velti viņi ir tā iesaukti, tam ir savs iemesls, kā jau gandrīz visiem nosaukumiem uz pasaules. Tādēļ es domāju, ka Armēnis visu šo laiku ir bijis tikpat viens kā šobrīd, vienīgi tagad Mūki dveš viņam pakausī.

Pulkveža skatiens aizslīdēja tālumā. Ir skaidrs, ka tas ir kaut kas ārkārtīgi svarīgs, viņš murmināja.

Atvainojiet, ser?

Kaut vai virspusēji raugoties, ar to mazumiņu, kas mums tomēr ir zināms. Sterns un Kolija pēctecis uzrīdīti viens otram? Taču patiesībā viņi, kaut kādā ērmotā veidā, nemaz nav viens pret otru? Ak Dievs, ja jums šajā pasaules malā kādam uzdevumam būtu vajadzīgi divi cilvēki, ir pilnīgi skaidrs, ka jūs izraudzītos Sternu un Koliju.

Un Kolija pēcteci?

Pulkvedis pašūpoja galvu.

Jā, es zinu. Tā ir liela mīkla un lielas bēdas.

Kā, lūdzu, ser?

Ak, man Kolijs vienmēr ir bijis ļoti dārgs, acīmredzot es šīs jūtas kaut kādā mērā pārnesu uz viņa pēcteci, šo jauno Purpura Septiņi.

Pulkvedis pasmaidīja, gandrīz kautrīgi.

Ērmīgi, kā tas notiek. Man nav ne mazākās jausmas, kas ir šis Purpura Septiņi. Cilvēks bez vārda, kāds, kuru mēs ērtības labad dēvējam par Armēni. Tomēr mani, par viņu domājot, neviļus pārņem skumjas. Kur viņš šobrīd ir un ko viņš zina, un ko tas viņam ir prasījis, tas viss. Protams, manām izjūtām nav nekāda racionāla pamatojuma, un tomēr, cilvēks, kurš spēja izdibināt patiesību par Sternu...

Pulkvedis nopūtās.

Nu, dzīvosim, redzēsim, kas cits mums atliek.

* * *

Tālā, nomaļā tuksneša nostūri, senas, cietoksnim līdzīgas būves dziļumos pa šauru pazemes gaiteni, ko izretis apgaismoja pie sienas piestiprinātas lāpas, naigi soļoja mūks sutanā ar kapuci. Gaiteņa gals nozuda tumsā, vienīgo troksnīti radīja mūka drānas, kas apslāpēti švīkstēja, viņam puskrēslā klusi dipinot pa nodeldētajiem akmeņiem.

Mūks bija ražens, plecīgs vīrietis ar izspūrušu bārdu, kas tikai daļēji slēpa trūkstošo zoda daļu. Viņš apstājās pie klintī izcirstām zemām dzelzs durvīm, brīdi nogaidīja un tad atrāva tās vaļā; pazemes sastingušajā klusumā tās nodārdēja kā sprādziens.

Mūks stāvēja uz šauras celles sliekšņa. Tās tālākajā galā, ar muguru pret durvīm, pie vienkārša koka krusta ceļos tupēja vīrietis, kuram bija tikai viena roka, bet no potītēm līdz sienā iedzītam aprūsējušam dzelzs gredzenam sniedzās garas, smagas važas.

Kad durvis atsprāga, vīrieša izmērējušais augums rāvās uz priekšu, vairoties no šaušalīgā rībiena. Taču viņš neatskatījās un nenolaida roku, ko bija izstiepis kā lūgdamies.

Viņš izskatījās pēc tuksneša vientuļnieka. Viņa mati bija savēlušies, kailās kājas no netīrumiem gluži melnas.

Pēc visa spriežot, viņš bija lūdzis Dievu pilnīgā tumsā, jo cellē nebija pat sveces un tagad to sasniedza pavisam nedaudz gaismas no gaitenī degošajām lāpām. Kapučotā mūka seja šajā melnumā bija neredzama.

Kādu laiku abi krēslainajā klusumā palika nekustīgi, gan viens, gan otrs spīvs un stings savā pozā un savā pasaulē, raženais, plecīgais mūks kā ierāmēts zemajā durvjailā, savažotais, ar seju pret apdrupušo sienu, drebēdams un gaidīdams. Bet tad pēkšņi kaut kur augstu virs viņiem senajā, cietoksnim līdzīgajā būvē iedunējās Baha Si minora mesas pirmie tālīnie akordi.

Mūks pārmeta krustu un no sutanas azotes izvilka saritinātu pātagu, garu, biezu sitamo no pītām ādas sloksnēm. Viņš ļāva pātagai attīties, līdz tā sniedzās līdz grīdai: drausmīga pletne ar daudzām mēlēm.

Savažotais tikko manāmi noraustījās, viņa galva nokārās vēl zemāk. Cellē bija auksti, taču ap mūka lūpām bija izspiedušās sviedru lāsītes. Nolaizījis sviedrus, viņš ierunājās skarbā, nicinošā balsī.

Armēni rokasgranāta neķēra, viņš sacīja.

Bargie vārdi džinkstēdami aizskanēja klusumā, un savažoto sarāva piepeši krampji: raksturīgas dedzības trīsas, gandrīz juteklīga naida izpausme. Viņš sāka drudžaini plēst no pleciem nost savas skrandas, rāva visu nost, atsedzot nomērdēto miesu, nāvīgi bālo ādu, kuru krustu šķērsu klāja tumšas, nelīdzenas rētas. Pēc mirkļa ceļos tupošais jau bija līdz vidum kails un paslēpa seju vienīgajā rokā, atkal nekustīgs: viņš gaidīja.

Mūks stingri nostājās uz abām kājām. Nošvīkstināja pātagu gaisā un no visa spēka cirta pa ceļos tupošā bālo muguru. Drausmīgās ādas mēles šņākdamas un smilkstēdamas ķēra miesu un atkal palēcās gaisā. Pēc trešā nežēlīgā cirtiena mūks iemeta asiņaino pātagu kaktā. Viņš aplaizīja lūpas un skatījās. Sitieni bija savažoto notriekuši gar zemi, un viņam tikai ar ļoti lielām pūlēm izdevās uzslieties ceļos.

Viņš smagi elsoja, cīnīdamies, lai atkal nenokristu ar seju pie zemes. No jauna pastiepa vienīgo tievo roku pret krustu pie sienas lūgšanās žestā, atvāztā delna tagad bija izmirkuši asarās. Drebēdams pie visām miesām, centās savaldīties.

Armēnis ir beigts un norakts, rūca mocītais. Viņš jau ir miris, tikai pats to vēl nezina. Likvidējiet viņu.

Bet viņš ir izslīdējis mums no rokām, ar lielu godbijību murmināja mūks. Jūsu gaišība, mēs nezinām, kur viņš ir.

Tādā gadījumā, savažotais čukstēja, vispirms atrodiet viņu un tad likvidējiet.

Jā, jūsu gaišība.

Mūks vēl brīdi palika stāvam, gaidīdams, vai nesekos vēl kādi norādījumi. Taču savažotais skrandainis, šķiet, vairs nemanīja viņa klātbūtni, tādēļ mūks lēni kāpās atpakaļ, izgāja no šaurās celles un aizvēra smagās dzelzs durvis, atkal atstādams izpērto priekšnieku vienu tumsā, ar saplosītu miesu un vienkāršu koka krustu, vienu, asiņojošu... lūgsnā iegrimušu.

3

Hopi galdakalns

Dažus mēnešus pirms tam, kad Kairā gāja bojā neievērojamais ieroču kontrabandists, vārdā Sterns, pa nomaļu otrās šķiras ceļu Amerikas dienvidrietumu neauglīgo tuksnešu vidienē klusi traucās liels, melns automobilis.

Automobiļa aizmugurē ar platmalēm galvā sēdēja trīs sirmi, ievērojami vīrieši saburzītos balta linaudekla uzvalkos; ari viņu sejas pēc garā ceļojuma armijas lidmašīnā no Vašingtonas bija saņurcītas. Visi trīs bija ne tikai jauneklīgi Pirmā pasaules kara varoņi katrs savai nācijai, bet ari tika daudzināti par neparasti spējīgiem katrs savā profesijā. Tagad, kad zemeslodi bija pārņēmis jauns karš, viņu rokās atradās neizmērojama, slepena vara neskaitāmos pasaules nostūros.

No šīs trijotnes vienīgi anglis saviem tautiešiem vispār nebija pazīstams. Izbijis ītonietis, divu Londonas klubu loceklis, viņš bija izvēlējies militāro karjeru un kļuvis par Karaļa gvardes pulkvedi, taču jau pirms daudziem gadiem bija anonīmi iecelts kādā anonīmā amatā, kur viņam, ievērojot britu tradicionālo anonimitāti izlūkošanas jautājumos, bija jāveic ārkārtīgi anonīmi slepeni pienākumi.

Patlaban viņš adīja.

Kanādietis bija sīks un smuidrs, un pa mūžam pusvirus plakstiņiem redzēja visu. Vispirms izpelnījies slavu gaisa spēkos kā Sopwith Camel ass, viņš pēc tam kļuva par pasaules čempionu boksa vieglajā svarā, līdz pilnībai izstrādāja paņēmienu, kas ļāva pa radio pārsūtīt fotoattēlus un galu galā sarausa miljonus kā fabrikants, kura darījumi aptvēra visu plašo pasauli.

Kanādietis maisīja aptiekas menzūrā uz ledus uzlietu dziru.

Savukārt masīvais īru amerikānis apmierinājās ar skatīšanos pa logu uz tuksnesi, kuru lēni pārņēma pievakares krēsla. Studējis jurisprudenci kopā ar Amerikas prezidentu, komandējis slaveno Ņujorkas pulku, kuru visi dēvēja vienkārši par "Kaujas Sešdesmit devīto", viņš visus panākumus bija guvis tikai saviem spēkiem vien, un viņa Volstritas juristu kantorim nekad netrūka lielu starptautisku darījumu.

Angli abi pārējie dēvēja par Minu, pēc viņa uzvārda pirmās zilbes, kuru rakstīja pavisam citādi. Viņš pirmais iztraucēja klusumu, kas valdīja aizmugures sēdeklī.

Paskatīsimies, vai pietiek garuma, viņš teica, un adāmadatas viņam rokās vēl klikstēdamas izņirbināja pēdējos valdziņus.

Pacēlis uz augšu melno adījumu, kas gulēja viņam klēpī, viņš pielika mērlenti pie viena stūra un stiepa pāri aizmugures sēdeklim. Amerikānis saņēma otru galu un savilka stingri, bet vidū sīkaļa kanādietis, kuram skatu pēkšņi aizsedza priekšā uzradies melns ekrāns, nošļūca zemāk un ķīķe-rēja adījumam pa apakšu, lai neizlaistu no acīm savu menzūru.

Vēl arvien par īsu? amerikānis minēja.

Vispār amerikāņa iesauka bija Dullais Bils, taču daudzajās kopīgajās komisijās, kuras vadīja visu triju padotie, viņu dēvēja par Lielo Bilu, lai atšķirtu no kanādieša, kurš bija uz pusi mazāks, taču arīdzan Bils, tādēļ, attiecīgi, pazīstams kā Mazais Bils. Kaut arī kanādietis bija sīks un kluss, viņš nebija no bailīgajiem, un tikpat dulls kā visi.

Saburzīti balta linaudekla uzvalki, iebukņītas platmales, kas ekscentriski sašķiebtas ērmīgos leņķos.

Lielais Bils. Mazais Bils. Mins.

Un Vašingtonā, Otavā un Londonā viņu padotajiem uz galda neizskaidrojamas, pilnīgi vienādas dienesta vēstules, kurās mīklaini pavēstīts, ka šefs kādas četrdesmit stundas uzturēsies abu pārējo šefu sabiedrībā un nekādos apstākļos nebūs sasniedzams; ārkārtīgi svarīga slepena misija, atrašanās vieta un nolūks nav zināms.

Kā rādās, Mins jautājumā par adījuma garumu piekrita Lielajam Bilam. Neizteiksmīgi palocījis galvu, viņš atsāka zibināt adāmadatas. Mazais Bils izņēma no ledus spainīša atdzesētu garkakli glāzi, vēl pēdējo reizi apmaisīja

dziru savā menzūrā un ielēja. Pievienojis kripatu citrona miziņas, apdomīgi nomēģināja.

Gardi, viņš nomurmināja un uzreiz iedzēra krietni lielāku malku, lai ne lāsīte martini nepāršļakstītos pār malu.

Kādu bridi visi trīs atkal ieslīga klusēšanā, bet automobilis dkmēr traucās pa vienmuļo tuksnesi, un sastingumu tā salonā kņudināja tikai motora rūkoņa un Mina adāmadatu vienmērīgā klikstēšana. Arī šoreiz pārējo pārdomas iztraucēja Mins. Uz bridi nolicis pie malas savu rokdarbu, viņš iegrozīja iemutī turku cigareti ar stipru, melnu tabaku. Nepiešķildams uguni, viņš trīs vai četras reizes sparīgi pasūkāja iemuša galu un iemīcīja tā ari neaizsmēķēto cigareti sava paroča pelnutraukā. Turēdams muguru ļoti taisnu, viņš palūkojās pa logu labajā pusē un pārlaida skatienu tukšajai Mēness ainavai. Viņi vairs nebija tālu no brauciena slepenā galamērķa, kas bija izraisījis tik lielu prātošanu visu triju galvaspilsētās: tas bija mazmazītiņš indiāņu pueblo, ciems, kurā viņi tiksies ar hopi cilts galveno dziednieku.

Un tomēr, kā viņu varētu pierunāt piekrist? Mins jautāja tiklab sev, kā citiem. Skaidrs, ka tas nebūs patriotisms, viņam gar mūsu darīšanām nav nekādas daļas. Un ne arī tie pārkāpumi, ko mēs varam uzskaitīt, tie nebūs pietiekams pamudinājums. Kāpēc lai kāds, kurš dzīvo šeit, klusumā un mierā, dotos uz otru pasaules malu, apzinoties, ka viņu tur var nogalināt? Šeit karš šķiet tik tālu, it kā tā nemaz nebūtu.

Piedzīvojumu kāre? Mazais Bils murmināja, nesteidzīgi tukšodams savu glāzi. Spriežot pēc tā, ko raksta jūsu puiši no Kairas, viņš varētu būt no tiem zēniem, kuriem dzīve šajā nomaļajā kaktā jau varētu likties mazliet pārāk klusa, mazliet pārāk mierīga. Galu galā jau ir pagājuši septiņi gadi, kopš viņš te ieradās.

Tas tā varētu būt, piekrita Lielais Bils. Un jums taisnība, nelegālās uzturēšanās fakts un tumšie darījumi tolaik, kad viņš bija tikko atkuģojis, ir dzīves sīkums, ar to nepietiek pat spēles uzsākšanai. Tādam kā viņš ir tīrais nieks nozust, kad vien viņam labpatīk, bezmaz jebkur, kur viņam labpatīk, un neviens nemūžam nespēs viņu sadzīt rokā. Viņam tas ir vieglāk par vieglu. Nē, ja viņš tiešām piekritīs uz turieni braukt, man liekas, tas būs ziņkārības pēc.

Bet ne jau Rommels viņu interesēs, teica Mins. Tamlīdzīgas raizes, man tā rādās, viņam ir pilnīgi tukša skaņa. Jums tas dosjē ir pa rokai?

Te būs, Mazais Bils atsaucās, izvilkdams mapi no konfidenciālas lasāmvielas grēdas, ko viņi bija atstiepuši līdzi, lai īsinātu stundas lidojumā no Vašingtonas. Mapei uz vāka ar purpursarkaniem burtiem bija nodrukāts hopi dziednieka īstais vārds.

O'SALIVANS BĪRS, Dž. E. K. K. K. B. (JAUNĀKAIS, BET TĀ NETIEK DĒVĒTS)

Mazais Bils nolika mapi klēpī un atvēra. Iedzēra malku martini un ar acīm ieķērās pirmajā lappusē.

Ko jūs vēlējāties atsaukt atmiņā?

Neko sevišķu. Vienkārši atgādiniet galvenos faktus, ja tas jūs neapgrūtina.

Mazais Bils sāka lasīt.

Džozefs Enda Kolumbkils Kīmns Kevins Brendans O'SALIVANS BĪRS.

Objekts dzimis Aranu salās un visbiežāk tiek dēvēts par Dzo. Oficiāli nekur nav mācījies. Vārdus saņēmis par godu svētajiem, kas dzimuši viņa salā, kas ir mazītiņa, visu vēju vantēta un lietaina, toties svēto un dzērāju tajā uz vienu cilvēku sadzimis vairāk nekā jebkur citur visā kristīgajā pasaulē.

Bērnībā objekts runājis gēlu valodā un jau zēnībā sācis iet jūrā tēva zvejas laivā. Viņš ir jaunākais prāvā brāļu perējumā, no kura jebkādā veidā izcēlies tikai viens, priekšpēdējais un vecuma ziņā objektam vistuvākais. Šis brālis atmeta piedēkli Bīrs un tika dēvēts vienkārši par Kolumbkilu O'Sa-livanu, vai, atsevišķos gadījumos, par viņu Koliju — dzeltenajā presē, kur viņš izpelnījās īsu un skaļu slavu ar vulgaritāti, dzeršanu un slaistī-šanos Pirmajā Šampaņas kaujā (Lielais karš, 1914.— 1918. g.).

Ahā, šo vārdu es atceros no tiem laikiem, kad mēs bijām zaļknābji, bubināja Mazais Bils. Mūsu pulkā gan viņu toreiz sauca par mūsu Koliju.

Manējā tāpat, piebilda Lielais Bils. Kā rādās, jūsu arhivāram ir sliek-sme mazliet īpatnēji traktēt vēsturi, viņš sacīja Minam.

Mins neatbildēja, viņa adāmadatas vienmērīgi klikstēja. Mazais Bils pasmaidīja un lasīja tālāk.

1916. gadā, būdams sešpadsmit gadu vecs, objekts piebiedrojās Lieldienu dumpja dalībniekiem un pēc Dublinas pasta krišanas kaut kā tomēr netika sagūstīts. Sāka slapstīties un cīnījās vienatnē, līdz tika nodots, tomēr atkal izvairījās no notveršanas, šoreiz izlikdamies par Nabaga klāriešu mūķeni, kas dodas apmeklēt Svēto Zemi. Jeruzālemē objekts ar viltību un jaunu izdomātu vārdu apmetās uz dzīvi Krimas kara veterānu mītnē (tā ir vietēja rakstura britu labdarības iestāde). Tur viņam pateicīgās nācijas vārdā tika piešķirta balva, kas pienākas visiem varoņiem, kuri nav krituši Krimas karā, — novalkāta zaļganbrūna sega. Objekts to kopš tā laika visur vadājis līdzi kā savdabīgu suvenīru.

Mazais Bils pasmaidīja.

Kā savdabīgu suvenīru? viņš murmināja.

Lielais Bils nokrekšķinājās, Mina adāmadatas klusi klikstēja. Mazais Bils iemalkoja no glāzes un lasīja tālāk.

Neilgi pēc ierašanās Jeruzālemē objekts iepazinās ar Sternu un salīga pie viņa darbā: slepus ieveda Palestīnā ieročus.

Objekta pirmo Jeruzālemes paziņu vidū bija arī kāda amerikāniete, Moda. Vairākus mēnešus objekts ar viņu dzīvoja kopā, un no šīs savienības Jērikā piedzima dēls, taču objekts tajā laikā atradās prombūtnē, kārtējo reizi vezdams Sternam ieročus. Amerikāniete kopā ar jaundzimušo devās prom no Palestīnas, pamezdama objektu, kurš tādēļ pārtrauca attiecības ar Sternu, jo notikušajā vainoja viņu.

Pēc tam objekts kopā ar līdzdalībniekiem aizsāka tā saukto Lielo Jeruzālemes pokeru, zaimojošu azartspēli, kas vilkās veselus divpadsmit gadus jeb līdz 1933. gadam, kad prezidents Rūzvelts pasludināja jaunu ekonomisko politiku ASV vienkāršajiem cilvēkiem. Tad objekts devās prom no Jeruzālemes un Vidējiem Austrumiem, taču vispirms notika pilnīga izlīgšana ar Sternu; ierosinātājs bija Sterns, un objekts labprāt piekrita.

Ir zināms, ka objekts kopš tā laika ir uzturējis attiecības ar Sternu, vismaz neregulāri sazinājies. Ir pierādījumi arī, ka viņš šo gadu gaitā ir sūtījis Sternam naudu; domājams, tas tika darīts tādēļ, lai objekts varētu finansiāli nodrošināt amerikānieti Modu, slēpjot šo naudas līdzekļu īsto izcelsmi.

1934. gadā objekts no Kanādas ieradās Amerikas Savienotajās Valstīs, kārtējo reizi ceļodams ar pieņemtu vārdu un viltotiem dokumentiem. Neilgu laiku uzturējies Bruklinā, kur viņš noorganizēja nelegālu rūpalu, objekts devās uz rietumiem un galu galā nonāca hopi rezervātā, kur kļuva par cilts galveno dziednieku. Pie ugunskura iestidzis transā, viņš, kā tiek apgalvots, bubinotgēliski, bet viņa vientiesīgā draudze domā, ka šie vārdi ir kādā noslēpumainā Lielā Gara valodā.

Kas tas par nelegālu rūpalu Bruklinā? jautāja Mins.

Atkritumi, atbildēja Mazais Bils. Tā vismaz šeit rakstīts, tikai: ko tas nozīmē?

Reizēm, paskaidroja Lielais Bils, Ņujorkā atkritumu izvešanas rūpals atrodas gangsteru pārziņā.

Izskatījās, ka Mins netic.

Jūs vēlaties sacīt, ka Bruklinā atkritumi ir ienesīgi?

Tā var būt.

Nauda drazu spaiņos, Mins domīgi novilka. Nudien, ļoti ērmīgi. Jūs, amerikāņi, gan esat mūsu brālēni, bet brīžiem tiešām izskatās, ka jums sakāpuši galvā tic neprātīgie sapņi par bagātībām, kuras var atrast Jaunajā pasaulē.

* * *

Šimbrīžam tas ir viss, sacīja Lielais Bils. Ko jūs domājat?

Grūtos brīžos nezaudē galvu, izteicās Mazais Bils. Atjautīgs, neatkarīgs, spēj mudīgi domāt un rīkoties. Un, galvenais, pieredzējis. Visi tie izdomātie vārdi un leģendas. Man patīk.

Zina, ko grib, piebilda Mins. Bet politika viņu neinteresē, tie laiki ir tāla pagātne. Divpadsmit gadu Jeruzālemē spēlējis pokeru un metis mieru tikai tāpēc, ka Rūzveltam otrā pasaules malā ienāk prātā pasludināt jaunu ekonomisko politiku? Romantiķis, ideālists. No otras puses, tā gružu spaiņu epizode Bruklinā. Ak tad gangsteri, jūs sakāt. Tātad romantiķis, bet īpatnējs, ideālists ar ciniķa garoziņu. Mums te, eče, ir pretrunas, tas puisis nav viendabīgs. Un pēc tam septiņus gadus dzīvo vientuļnieka dzīvi tuksnesī, eremīts, pārcirtis visas saites ar tuviniekiem. Tikai: kas ir viņa tuvinieki? Tas ari ir galvenais jautājums

Neizskatās, ka mēs zinātu atbildi.

Bet viņš vēlas pats noteikt savu likteni, sprieda Mins, un tas man patīk. Es tikai netieku gudrs, kā lai mēs viņu apvārdojam.

Es arī ne, teica Lielais Bils. Bet, manuprāt, mūsu trumpis, iespējams, mūsu vienīgais trumpis, ir viņa draudzība ar šo Sternu. Viņam varētu gribēties zināt, kas ar Sternu noticis, kāpēc tā noticis. Ne jau tas, ka Sterns, šķietami strādādams mūsu labā, slepenībā varētu sadarboties ar vāciešiem. Mēs zinām, ka Sterns saietas ar visiem, tieši tādēļ viņš ir tik vērtīgs. Ļoti iespējams, ka mūsu hopi dziedniekam jau sen vienalga, kura puse ir mūsu un kura nav, bet man liekas, par Sterna desmit pusēm viņš tomēr varētu likties zinis. Kāpēc Sterns dara to, ko viņš patiesībā dara. Man ir aizdomas, ka viņus abus joprojām kaut kas saista, kaut kas ļoti īpašs, kaut ari kopš viņu pēdējās tikšanās ir aizritējis ne mazums gadu. Un tādēļ viņš varētu uz turieni doties, jo viņam pašam ir iemesls to vēlēties. Vajadzēs vienkārši pasēdēt tur, pie viņa, un paklausīties, ko viņš saka. Pamudināt runāt par Sternu un paskatīties, kurp tas ved.

Neaizmirsīsim ari to amerikānieti, piemetināja Mazais Bils. Mana pieredze rāda, ka nekad nevajag atstāt bez ievērības dosjē pieminētu sievieti.

Lielais Bils piemeta pirkstus pie cepures malas.

Ak tad tā?

Mazais Bils pasmaidīja.

Kā nu ne. Paskatīsimies kaut vai tikai uz faktiem. Mūsu cilvēks hopi galdakalnā, līdz kuram jau vairs nav tālu, reiz bija visnotaļ dedzīgs revolucionārs, un, lai gan romantisms kopš tiem laikiem varētu būt gājis mazumā vai kļuvis tāds īpatnējs, kā jūs izteicāties, mums jāpatur prātā, ko viņam reiz nozīmēja Vidējie Austrumi. Jauns īru puisis, pēkšņi nonācis Svētajā Zemē, dzīvo tādās teiksmainās pilsētās kā Jērika un Jeruzā-leme? Uzaugušam nāvīgi nabadzīgā, lietainā Atlantijas saliņā, tā viņam bija visīstākā burvestība. Saule, tuksnesis un Moda? Mīlestība Svētajā Pilsētā? Jērikā dzimis dēls? No tādas vielas dzimst sapņi.

Mins, vēl arvien čakli adīdams, pašķielēja uz ledusauksto martini glāzi, kas vārīgi stāvēja viņa biedram uz ceļgala, un Mazā Bila īkšķis un rādītājpirksts vieglītēm turēja tās smalko kājiņu.

Jūs pats esat romantiķis, viņš sausi sacīja. Tāds īpatnējs, protams.

Protams, Mazais Bils smaidīdams piekrita. Un ari tas, ka mūsu Džo joprojām ir tuksnesī. Vai drīzāk atkal ir tuksnesī, tas vien ir visai zīmīgi.

Tikai: ko tas nozīmē? Mins nomurmināja tiklab sev, kā visiem pārējiem.

Tādēļ, to visu saliekot kopā, Mazais Bils turpināja, es nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka mūsu hopi dziednieks itin labprāt pametīs savu drošo kivu un dosies uz otru pasaules malu. Tur ir Moda, un tur ir arī viņa neizdibināmais draugs, šis bezgala mīklainais Sterns... Vai tā nebūs došanās viņa paša pagātnē?

No kariem un revolūcijām viņš atteicās, būdams vēl pavisam puišelis, iebilda Mins. Tas bija pirms divdesmit gadiem, un gandrīz tikpat ilgi viņš nav redzējis to sievieti. Cilvēku raksturs laika gaitā mainās.

Vai varbūt kļūst vēl izteiktāks? atsaucās Mazais Bils. Var gadīties, ka, par spīti diviem šādu vai tādu gadu desmitiem, viņa romantisms ir nedziedināms. Kas to lai zina, ko mēs varam gaidīt no tāda īru hopi?

Mins palocīja galvu un piepacēla adīkli. Visi trīs izstiepa melno šalli pāri aizmugures sēdeklim. Lielais Bils raudzījās uz mērlenti.

Tieši laikā, viņš sacīja. Esmu dzirdējis, ka hopi pret ceremonijām izturas ļoti nopietni.

Mins aizvāca adāmadatas, un Mazais Bils sāka ar sīksīciņām šķērītēm aplīdzināt šalles vaļīgos galus. Priekšā pie apvāršņa bija parādījušies vairāki dūmu mākuļi. Mins norādīja.

Hopi sakarnieku korpuss pavēsta par mūsu tuvošanos?

Viņš iesprauda iemutī kārtējo stipro turku cigareti, trīs vai četras reizes dziļi ieelpoja aromātu un samaidzīja neaizsmēķēto cigareti jau pārpildītajā pelnutraukā.

Bet tā ir nejēdzība, viņš pēkšņi iebaurojās. Caurcaurēm absurda situācija. Mēs atstājām trīs dienestus savā nodabā jukt prātā un lidojām šo gaisa gabalu — tikai tāpēc?

Lielais Bils sāka smieties.

Varbūt tas bija iegansts, lai izķeksētu jūs no turienes laukā un jums rastos priekšstats par to, kāds ir mūsu kontinents, jūsu jaunais sabiedrotais.

Paliels, Mins nomurmināja. Bet vienalga, jums abiem noteikti ir pārāk daudz darba, lai noņemtos ar šādām lietām.

Darba mums pietiek, Lielais Bils atbildēja. Taču likās, būs tikai piedienīgi, ka mums trim kaut reizi ir iespēja kopā savervēt aģentu. Kaut vienu reizi, rituāla pēc.

Unikāls brīdis demokrātisko lielvalstu vēsturē, bubināja Mazais Bils. Ja vācieši uzvarēs, ar to būs cauri, ar to visu, jo cilvēkā ir kaut kas tāds, kaut kāda dzīsla, kas vienkārši nespēj samierināties ar to, kas vajadzīgs brīvībai. Tādēļ tik tiešām šķiet piedienīgi, ka mēs visi trīs kaut kā atzīmējam šo brīdi savās necilajās gaitās. Un ceram.

Mins pagriezās un noraudzījās viņos abos.

Tas viss droši vien tā ir, un man ne prātā nenāktu apgalvot, ka rituāli nav vajadzīgi. Bet ko jebkurš par to sacītu, jūs tikai padomājiet? Tik svarīgs brīdis Rietumu vēsturē, bet trīs slepeno izlūkdienestu priekšnieki saulrietā apcer hopi indiāņu dūmu signālus? Rituāls, kā tad, protams, rituāls, bet tā ir arī tāda slepena informācija, kuru es Londonā nevienam negrasos izklāstīt, un pirmām kārtām ne Vinstonam.

Mazais Bils pasmaidīja.

Tad es viņam pastāstīšu, kanādietis uzreiz atsaucās. Viņam trakoti patiks.

Mins sāka skatīties pa logu un neko neteica.

Jā, viņš pēc laba brīža nomurmināja, tā tiešām ir, Vinstonam tas ļoti patiks. Un tā droši vien vēl ir viena no maigākajām atšķirībām starp mūsu pusi un viņējo.

* * *

No zemes plašumiem jau kāpa tumsa, un automobilis beidzot nogriezās no ceļa, lai pa apcepušos tuksnesi sāktu lēni virzīties augšup, turp, kur virs viņiem puskrēslā itin kā viens pats planēja gaisā liels galdakalns, sārtie un purpursarkanie toņi tā apakšējā kārtā kļuva par tīra zelta klintīm debesīs. Vispēdīgi automobilis līgani apstājās, un šoferis trīs reizes nomirkšķināja priekšējos lukturus. Trīs braucēji izkāpa tuksnesī un, atgāzuši galvu, lūkojās uz grandiozajām zelta klintīm.

Saulriets un teiksma par Sibolas septiņām zudušajām pilsētām, murmināja Mazais Bils. Konkistadori laikam nebūs ij acis no zemes pacēluši. Nav brīnums, ka viņiem tā ari neizdevās saprast, kur Jaunajā pasaulē ir sapņi un kur īstenība.

Lielais Bils nokrekšķinājās. Ne vairāk kā desmit jardu no viņiem uz vienas kājas stāvēja mēms indiānis, otru kāju saliecis un pievilcis sev klāt aizsenajā pirmatnējo plašumu sarga pozā, mūžam nopietns un tikpat nemainīgs kā plašie monolīti, kas majestātiski slējās pār tuksneša klajieni. Indiānis ne ar acs mirkšķi nelika manīt, ka viņus ir pamanījis, ne visniecīgākajā mērā neizrādīja, ka zina par viņu klātbūtni. Izskatījās, ka viņš šajā tuksnesī ir viens kopš pirmlaikiem, mistiski sakņots kādā slepenā smilšu un akmeņu pleķītī, kas viņam izredzēts jau pašā Visuma rītausmā. Vēl kādu bridi viņš tā stāvēja, bet tad pēkšņi viņa acis nozibēja, un viņš pacēla galvu uz galdakalna pusi, it kā ieausīdamies šalkās, kas adidoja lejup no blīvajām zelta sienām. Ari trīs atbraucēji pavērās turpat, bet nedzirdēja neko, pat ne vēja švīkstienu, kas būtu glāstījis pārvarigo sapni augstu viņiem līdzās.

Indiānis pagriezās un sāka iet. Viņi gāja tam līdzi un drīz nonāca pie trim ēzelīšiem, kas stāvēja aiz kāda klintsbluķa, trim radībām, kas savā vientulīgumā bija tikpat nekustīgas kā pirms brīža indiānis.

Nejēdzība, purpināja Mins.

Visi trīs sēdās ēzelīšiem mugurā, un sākās kāpiens pa klints sienā izcirstu taku; pa priekšu soļoja indiānis. Viņi nonāca arvien augstāk un augstāk, līkumotā dzega bieži bija labi ja dažas pēdas plata, krauja viņiem blakus nozīmēja simtiem pēdu kritienu līdz tuksnesim tālu lejā. Kamēr viņi lēnītiņām virzījās augšup, klinšu zeltainais spožums sasūbēja, tumšie klajumi viņiem zem kājām kļuva vēl plašāki un noslēpumaināki, un, kad viņi beidzot nonāca galdakalna virsotnē, no tikko jaušamās blāzmas pie apvāršņa, aizejošās saules pēdējiem stariem, gaisā bija palicis vairs tikai krēslains miglojums.

Viņi nostājās uz kājām zemu, citcitai pāri uzceltu nededzināta māla būvju ielokā; te laikam bija pueblo vidus. Kamēr viņi notrausa putekļus un kārtoja drēbes, viņu indiāņu pavadonis ar ēzelīšiem aizslīdēja prom. Nekur ciemā nebija manāmas nekādas dzīvības pazīmes.

Necik daudz neizskatās pēc "visi uz klāja", čukstēja Mins. Vai nevarētu būt, ka mēs esam ieradušies dažsimt gadu par vēlu?

Varbūt viņi visi ir vesperēs, čukstēja Mazais Bils. Tādā vietā kā šī tā vien prasītos pēc kaut kādas paslepenas saiešanas saulrietā.

Bet kāpēc mēs visi runājam čukstus? čukstēja Lielais Bils.

Piemiedzis acis, viņš vērīgi ielūkojās tumsā un izstiepa roku.

Vai tur gadījumā nav kiva?

Pagalma vidū četru piecu pēdu augstumā virs galdakalna virsus slējās uzbērums no salāgotiem akmeņiem, pēc izskata spriežot, ieeja pazemes telpā. No cauruma uzbēruma galā vīdēja kāpņu gals. Viņi uzrāpās līdz kāpnēm un cits pēc cita pa caurumu nokāpa kalna iekšķumā.

Kalnvidus kambaris bija apaļš un plašs, ar gludām akmens sienām. Tā vidū bija zems, nerotāts altāris, un altāra priekšā zemē, kājas sakrustojis, sēdēja viens pats indiānis ar segu uz pleciem. Tajā kambara daļā, kurā sēdēja indiānis, grīda bija zemāka nekā tur, kur viņi bija iznākuši un tagad neveikli stāvēja: sagumzītie lina uzvalki netīri no rāpšanās gar klinti, platmales ieburnītas un šķības. Pie sienām švirkstēdamas dega lāpas, no kurām krita nemierīgas ēnas.

Indiānis bezkaislīgi raudzījās viņiem pretim. Tā tumšo ādu izvagoja dziļas grumbas, mati bija gari un taukaini, cik nu tos varēja saskatīt apakš biezās vilnas mices, kuru tas bija uzmaucis līdz pat ausīm. Sendienās šī mice laikam bijusi koši sarkana, bet tagad to bija nobalinājis laiks un stihijas. Kaut vienkāršs audējas roku darbs, šī cepure neizskatījās pēc hopi sieviešu darinājuma. Tā vedināja domāt tikai un vienīgi par Vecās pasaules mājražošanu, par sirmu zemnieksieviņu, kas augām dienām sēž stellēs, un viņai apkārt ir mūžīgs lietus un pustumsa. Kaut kur Īrijā, kālab gan ne.

Sī cepure trīs augstos viesus mazliet uztrauca. Saslejusies priekša un pakausī, uzstīvēta indiānim galvā nekautrīgā leņķī, tā par visu vairāk atgādināja bezgaumīgās drānas, kādās uzcirtušies pa pierobežas apvidiem vazājas blēži, tā vien kārodami apmaiņā pret vērtīgām zvērādām kādam iemusināt pudeles, kurās bija sapildīts bezjēdzīgs, ar džinu un laudanumu bagātināts universālais dziedēklis.

Kas attiecas uz indiāņa virsdrānām, to izdilušo zaļganbrūno segu, kas viņu apklāja no kakla līdz potītēm, tā bija dk novazāta un saskrandusi, ka izskatījās pēc pārpalikas no kāda pagājušā gadsimta karagājiena, un, jā, nudien, stūri uzsists spiedogs vēstīja, ka Viņas Majestātes armijas inten-dantūra to izsniegusi lietošanai Krimā, 1854. gadā. Saprotams, trīs atbraucēji segu acumirklī pazina, jo viņu slepenajos dosjē tai bija ierādīta ievērojama vieta kā suvenīram no Krimas kara veterānu mītnes Jeruzālemē.

Kad visi trīs bija notūņojušies no kāpnēm un sastājušies bariņā, indiānis pacēla roku, pieprasīdams klusumu. Vēl viens žests, un trijats sēdēja rindiņā ar seju pret viņu un altāri, atrazdamies augstāk par viņu, jo viņš bija pavisam sīks vīriņš, un arī grīda tajā pusē bija zemāka. Tie raudzījās uz indiāni, bet viņš pabāza roku zem segas un no turienes kaut ko izņēma sažņaugtā dūrē. Indiānis svinīgi pavicināja dūri, nomurmināja rīkles skaņām pilnus buramvārdus un tad, nolaidis roku, kā sēdams pavēzēja to sāniski.

Augšā, lejā. No kreisās uz labo. Indiānis apmētāja viņus ar kukurūzas miltiem, apbārstīja viņus ar kukurūzas miltiem. Un, to darīdams, viņš, lai cik tas neliktos dīvaini, šķiet, gaisā uzvilka krusta zīmi.

Joprojām rādīdams tikpat nesatricināmu seju, indiānis atkal pabāza roku zem segas, bet šoreiz izvilka plakanu, plānu kukurūzas pāksti un sauju rupjas pašaudzētas tabakas. Izveicīgi uztina resnu cigareti, pret baso papēdi uzšķīla koka sērkociņu un pielaida uguni cigaretes galam, no kura izšāvās liesma. Indiānis izpūta vairākus dūmu mākuļus un sniedza vaļīgo cigareti saviem trim viesiem, kuri pēc kārtas ievilka pa dūmam, klepoja un šķaudījās. Indiānis palocīja galvu un paņēma cigareti atpakaļ. Pēkšņi viņš pasmaidīja, ierunādamies klusā, īriskā balsī.

.. .droši vien pieraduma lieta, tāpat kā dzīve un lērums visa kā cita. Jums droši vien ir sastāstīts, ka indiāņi sveic viesus ar miera pīpi, bet tā tāda sastāstīšana vien ir. Nekas vairāk. Hopi tabaku vienmēr ir pīpējuši satītu, kā mēs teiktu, cigaretēs. Un, runājot par mītiem, hopi ieskats par pasaules radīšanu ir tāds, ka pirmie vārdi, kurus kāds uz šīs zemes pateica, bija šādi. Kāpēc es te esmu?

Indiānis smējās.

...saprātīgi, jūs sakāt? Kā nu ne, jums taisnība, ar jautājumiem lielākoties tā ir. Jautājumi prot būt tik brinum tieši un trāpīgi, zinu, jau zinu. Tikai, pūlēdamies izperēt kādu atbildi, tad gan mēs apmaldāmies un klīstam kā tās zvaigznes debesīs. Jo zvaigznes taču tā dara, vai ne? Klau, ja mēs aizmirstam visu, kas mums ir sastāstīts, tieši tādas taču debesis izskatās? Aizmaldījušās un neizprotamas?

* * *

...aizmaldījušās, indiānis purpināja, un patiesībā tā arī ir. Jā, un tādi, rau, hopi mītā par pasaules radīšanu bija paši pirmie vārdi, kas izskanēja zem šīm debesīm. Kāpēc es te esmui Un varbūt ir tā, ka, jo ilgāk mēs dzīvojam, jo saprātīgāk mums tas izklausās.

Man taču nav jums jāstāsta, ka šo pirmo un pašu galveno jautājumu uzdeva sieviete, sence, vai nu jūs to nezināsiet. Jo hopi tic, ka pirmā dzīvība, kas radās tukšumā, bija sieviete, un ari tas ir visnotaļ saprātīgi. Nekādu augstcienīgu tēviņu viņiem pirmsākumā nebija, jo nekāda dzīvība no mums nekad nav radusies, tikai dzīve un tās vērošana. Hopi ģintis joprojām ir tradicionālas, un pārmantošana notiek pa mātes līniju, tāpat kā vēl vienā otrā senākā sabiedrībā, vismaz tā man ir stāstīts.

Savukārt manas basās pēdas šitā rēgojas laukā nevis tāpēc, ka es esmu mežonis, bet gan izrādot pazemību. Un tā paša iemesla dēļ man šeit, kivā, jāsēž mūžu loka zemākajā daļā. Pie hopi ir tā, ka varenākais reizē ir arī vispazemīgākais. Bet tā droši vien patiesībā jābūt visur.

Un tātad, lai jums tagad mudīgi visu izskaidrotu, joprojām pieturoties pie hopi ieskatiem šajās lietās, sence tad radīja dvīņus, tas bija nākamais solis, līdzvara labad tie šoreiz bija vīriešu dzimuma, un kā jūs domājat, kādi bija pirmie vārdi, kas izšķīlās šo puisiešu prātiņos? Akurāt, tieši tā, kā jau varētu gaidīt, tādi paši kā viņu māmuliņai, bet tur klāt vēl nāca ilgošanās pēc patības, tik raksturīgas mūsu šlakai. Kāpēc mēs te esam, kā nu ne, bet uzreiz pa virsu nāca nākamā kārts šajā vīriešu vislielākajā rēbusā, jautājums, kas nekad nepazūd, līdz iedzen mūs kapā: Un kas mēs tādi esam?

Tā nu cilvēces galvenās mīklas, rādās, mirkst pašās laika dzīlēs, bet jēdzīga atbilde uz līdzenas vietas vienmēr ir bijusi ķēpīga padarīšana, un tā es nonāku līdz mums ar jums. Tas jūsu priekšpulks, kas uzlīda te augšā pirms pāris nedēļām, nepateica neko prātīgu par to, kas jūs tādi būsiet, kad šeit ieradīsieues, un, jo vairāk, kāpēc jums vispār savajadzēsies te ierasties. Tā nu būtu interesanti, vai kādam no jums šajā sakarā nav kāda ideja? Tas ir, kāpēc mēs visi esam te sanākuši?

Indiānis pabāza roku zem segas un pakasījās.

Neliecieties traucēties un apspriedieties savā starpā, viņš sacīja. Es te klusām noslēgšos savā galviņā, jūs vienkārši pabrēciet, kad esat gatavi.

Indiānis aizvēra acis un sāka krākt. Viņa viesi saskatījās, viens no tiem aizkrekstējās. Indiānim acis uzreiz bija vaļā.

Ko, ko? Kā jūs teicāt?

Mēs īsti nezinām, kā jūs uzrunāt, atbildēja kāds no atbraucējiem.

Ak tik vien tās bēdas. Nu, kā vējš pūš, tāda ir atbilde. Hopi cilts milzum paļaujas uz atbalsīm. Viņu ausīs viss uz pasaules ir skaņas, kas iet cauri visam citam. Pat tik tālu, ka mans galvenais darbs šeit, pastāvīgā ša-maņa amatā, ir klausīšanās, nekas vairāk. Snaikstīt ausis un sadzirdēt šīs atbalsis, padomājiet tikai. Bet par mani, hm... kā būtu, ja jūs mani sauktu par Džo?

Labi, atbildēja viens no viesiem.

Indiānis palocīja galvu un smaidīja.

Jā, vienkārši, bet labi. Un jūs varat nepūlēties un neķeksēt ārā tos savus segvārdus, kurus noteikti esat paķēruši līdzi. Kaspars, Baltazars un Melhiors vai sazin kādi svešādi un ērmoti tie varētu būt. Ja reiz mēs atrodamies šeit, Rietumu tuksnesi, es jūs pierakstīšu vienkārši kā Trīs Gudros no Austrumiem, tādi tradicionāli personāži, kurus cilvēks ja ne pazīst, tad vismaz saprot un aptver. Tad nu sakiet, lūdzami, vai jūs esat atveduši sev līdzi tās jaukās dāvaniņas, zeltu, vīraku un mirres, kā par jums stāsta senās leģendas?

Zeltu mēs varam sagādāt, kāds no trim viesiem atbildēja.

Par to es nemaz nešaubos, diemžēl man ar zeltu nebūs, ko iesākt. Dziedniekam ir vajadzīgi dziedēkļi, zāles, kas spirdzina dvēseli. Bet varbūt tagad, kad visu mandāti ir noskaidroti, būtu iespējams vairāk pievērsties šim laikmetam raksturīgajām niansēm. Jūs devāties tālajā ceļā uz šejieni, jo acīmredzot vēlaties, lai es kaut kā jums palīdzu. Man gribētos zināt, kur?

Vidējos Austrumos.

Ak, jā, man par tiem ir gadījies dzirdēt. Runā, ka tie ir tikpat sausi kā šis nostūris, bet vēsturiski labāk pazīstami. Un kur tieši Vidējos Austrumos, man gribētos zināt?

Kairā.

Ak, jā, ari par to man ir gadījies dzirdēt. Tā ir senajā faraonu zemē, tur esot pilns piramīdu, mūmiju un visvisādu aizmirstu noslēpumu. Tuvu un tālu daudzina tās lielo dzīvības upi un tos kūpošos gaļas podus, kuri laikam vienādiņ uzrodas visgarām jebkurai dzīvības upei. Bet es Kairu vispār nepazīstu. Es tur nekad neesmu bijis. Un tātad jums vajag, lai kāds ārpusnieks tur paložņā un paokšķerējas, ielūrē tajos gaļas podos vai kādā pārītī piramīdu. Bet kas šim ārpusniekam tur jāmeklē, man gribētos zināt? Kāds aizmirsts noslēpums? Kāds klaiņojošs faraons? Kāda mūmija, kas neparko negrib jūs aizvest pie savas priekšniecības? Ko tieši jūs, lūdzu, vēlētos, lai es tur uzmeklēju?

Vienu cilvēku. Vīrieti.

Džo pabāza roku zem segas un pakasījās. Viņa seja bija domīga.

Viens no jums ir amerikānis, otrs anglis, un trešais runā kaut kā pa vidām. Kanādietis? Jā.

Tad jau manā priekšā sēž visnotaļ augsta līmeņa starptautiska delegācija, bet tas nepavisam nav mans līmenis, un tas nozīmē vienu no diviem. Vai nu es šo cilvēku pazīstu un jūs nepazīstat, vai arī jūs viņu pazīstat, bet es ne. Kā nu būs?

Jūs viņu pazīstat. Mums par viņu ir zināms tikai no dokumentiem un ar citu starpniecību.

Džo noglaudīja zodu.

Es varētu ataudzēt bārdu. Indiāņi bārdas neatzīst, un tā izplūkāšana pa rugājam vien ir sāpīga noņemšanās. Bet ir viens cits skata punkts. Vai kāds no jums zināja, ka "hopi" nozīmē miers Areče, jā, nozīmē, un, kaut ari mūsu vairs nav atlicis daudz, tādi mēs esam, miera cilts. Mūsu reliģija aizliedz darīt pāri, tramdīt, nogalināt. Mēs vienkārši nespējam to darīt, tādas ir mūsu debesis, un tādēļ arī mūsu ir tik maz. Navaho ir kauslīgi, un viņu ir pilnas malas, viņi jau gadiem ilgi mūs ir plucinājuši. Ko jūs par to teiksiet?

Mēs nelūgsim jums darīt neko tādu, kas ir pretrunā ar jūsu uzskatiem, sacīja kāds no atbraucējiem.

Zinu, zinu, to neviens nekad nelūdz. Tikai citi zina, kā maķenīt pastumdīt tavus uzskatus, iegrozīt tā, lai tie viņiem mazāk traucētu.

Džo ieurba rādītājpirkstu mālā sev zem kājām.

Hm, es teiktu, ir pienācis brīdis uzklausīt kādu vārdu. Kas ir šis cilvēks, kuru jūs meklējat?

Sterns.

Džo seja kļuva ļoti nopietna. Vairākas ilgas minūtes viņš raudzījās uz zemē iedzīto pirkstu un nebilda ne vārda.

Kad viņš beidzot pacēla galvu, viņa acīs bija dziļas skumjas.

Es jau zināju, ka tā būs. Kad pirms dažām nedēļām te ieradās tas pulciņš, un viss bija tik slepeni un neizprotami, es uzreiz zināju, ka ar to sāksies kaut kas tāds, kas beigsies ar Sternu. Viņi man pateica vienīgi to, ka pie manis ieradīsies svarīgi valdības pārstāvji, bet es zināju. Bet viņš taču nav pazudis bez vēsts, ko? Ne jau tāpēc jūs gribat viņu meklēt? Nē.

Nē, man jau tā likās. Jūs uztrauc tas, ka Sterns kaut ko zina, bet jūs nespējat uzminēt, ko īsti.

Jā, apmēram uz to pusi.

Labi, un ko tieši? Viņš sadarbojas ar jums, es tā pieņemu, un viņš sadarbojas ari ar tie otriem. Bet jūs visu laiku domājāt, ka patiesībā viņš ir tomēr jūsējais, taču tagad pēkšņi vairs neesat tik pārliecināti. Tā ir? Jā.

Un jūs, saprotams, vēlaties zināt. Cik ļoti vēlaties?

Ļoti. Tas ir izšķirīgi. , Izšķirīgs? Sterns? Jūs nepārspīlējat?

Nē, nebūt ne. Mēs nezinām, kā to pietiekami uzsvērt.

Džo raudzījās uz vienu, uz otru, uz trešo, un visi trīs milzu nopietnībā lūkojās viņam pretī.

Ak tā, novilka Džo. Ak tad izšķirīgi. Bet Sterns, liekas, bija pazīstams kā nenozīmīgs ieroču kontrabandists un morfinists. Tad kā ir gadījies, ka tāda tukša vieta kā viņš pēkšņi iejaucas karā Vidējos Austrumos? Vai varbūt man vajadzētu sev atgādināt, ka gandrīz visi, kuri vēsturē ir kaut ko nozīmējuši, sākumā bija tukšas vietas, un kazi, tie, kuri ir nozīmējuši visvairāk, vienmēr tādi ari paliek? Neredzami, saproties. Kā balss, kas saka patiesību.

Džo skatiens aizslīdēja tālumā. Viņš sagrozījās, pakasīja vaigu.

Skaidra lieta, neviens, kas Sternu cik necik pazīst, nemūžam neuzskatīs viņu par nenozīmīgu ieroču kontrabandistu, kurš nespēj dzīvot bez mor-fija. Tāds viņš varbūt izskatās pa gabalu. Tuvumā atklājas, ka Sterns ir vesela slepena pasaule, un kaut kādā ziņā viņš vienmēr ir bijis klāt manā dzīvē, tepat blakus, liels, tūļīgs lācis ar neizdibināmu smaidu un brīžam lempīgām kustībām, viņš ir drusku neveikls, tas tāpēc, ka pa gadiem tik ļoti apdauzīts, jūs varbūt pat teiktu, ka viņš ne pēc kā neizskatās... vai izskatās pēc visa.

Ari tā var sacīt. Bet masīvs un pamatīgs, un blakus ar savu kluso balsi un labsirdīgajām rokām, un tā saudzība, ar kādu viņš izturējās pret cilvēkiem. Viņš cilvēkiem palīdz, lūk, ko viņš dara. Sterns prot tā klusām palīdzēt cilvēkiem, un viņi paši to nemaz nezina, pat nenojauš, ko viņš dara, bet Sterns par to nekad neieminēsies. Paies gadi, un varbūt kaut kādas nejaušības pēc tev pēkšņi gadīsies uzdurties kam tādam, ko viņš reiz ir izdarījis. Mainījis kādam dzīvi. Izglābis kādam dzīvību. Kā gan citādi... Un ļoti bieži pilnīgi svešiem cilvēkiem.

Es atceros vienu tādu gadījumu, no ļoti seniem laikiem. Man pastāstīja kāds cits, ne jau viņš, protams, un ne ari tā sieviete. Todien pie Bosfora briesmīgi lija, gaisma jau bija gandrīz aizgājusi, un kāda izmisusi sieviete stāvēja pie margām, grasīdamās aiziet tai līdzi, mesties ūdenī, bet tad garām gāja šis lielais, lācīgais vīrietis, no lietus izšļūkāja šis svešinieks, Sterns, un viņš piegāja un apstājās tai sievietei blakus pie margām, un kopā ar viņu skatījās straumes tumšajos virpuļos, un sāka ar viņu runāt tajā savā godīgajā, stomīgajā manierē, neko citu, vien patiesību, un tā pagāja kāds laiks, un viņš jau bija atrunājis šo sievieti atpakaļ dzīvē... Viens mazs atgadījums pirms daudziem, daudziem gadiem. Viens, par kuru es nejaušības pēc zinu.

Jā. Es ari zinu, ka nav zināšanu bez atmiņām, un, saprotams, savus laikus kopā ar Sternu es atceros līdz visupēdīgajam sīkumam, ari tagad tikpat skaidri kā toreiz, kad tas viss notika. Mēs iepazināmies uzreiz pēc Pirmā pasaules kara, Jeruzālemē, pats par sevi saprotams. Sterna mīļotais mīts par Jeruzālemi. Es toreiz gandrīz neko nezināju un nesapratu, un Sterns ņēma mani savā paspārnē un mācīja, un sākumā es viņu mīlēju, mīlēju no visas sirds... Viņam tas izdodas vieglāk par vieglu. Viņa ideāli, kas tur ko nesaprast.

Bet pēc tam notika šis un notika tas, un es sāku viņu ienīst ar visu kaisli, uz kādu spējīgs jauns vīrietis, kurš jūtas nodots. Jo arī tas viņam izdodas vieglāk par vieglu. Jau atkal tie viņa neiespējamie ideāli. Tie dzeļ tev sirdī un droši vien apkauno ari.

Sterna ideāli. Nav brīnums, ka jūs neesat pārliecināti, vai viņš ir jūsējais vai tomēr nav. Sarežģīti, lūk, kādi tie ir... Atšķetiniet tos un var gadīties, ka ļoti daudz uzzināsiet.

Nu, jā, tātad pagāja vēl kāds laiks, un manas jūtas pret viņu vēlreiz mainījās, kā jau ar jūtām mēdz notikt, laikam ritot, gadiem un to zaudējumam ārdējot cilvēka sirdi, akurāt tāpat kā vējš un saule ārdē viņa seju. Toreiz es jau kaut ko mazliet sapratu. Mana nesaprašanās ar Sternu bija tā pati nesaprašanās, kas man bija ar sevi pašu, un tas ir vienkārši briesmīgi, kā mēs to darām. Mēs esam nolāpīti egocentriska banda, tas ir mūsu sugas lāsts, jā, nudien. Ir tik sasodīti grūti iemācīties sajust citus, kaut mazdrusciņ. Tā, ka viņi var tur stāvēt jūsu priekšā, un jūs redzat viņus, nevis kaut kādu daļu no sevis, kas jums tobrīd gadījuma pēc patīk vai nepatīk... Redziet, kopā ar Sternu un caur Sternu mani pirmo reizi papluinīja patiešām skarbie un nežēlīgie dzīves vēji. Kopā ar viņu es pirmo reizi dzirdēju izplatījumu rēcošo neatmanu visā tās šaušalīgajā klusumā.

Džo bakstīja zemi.

Jā. Beigu beigās viss ir ļoti vienkārši, man nekad nav izdevies izsakņot Sternu no manas dzīves. Gadiem ilgi esmu pūlējies viņu aizmirst, pat atmucis uz otru pasaules malu, uz šo mazo miera un nekurienes stūrīti, domādams, ka tikšu prom no Sterna un visām tām padarīšanām. Bet nav jēgas, nav ne mazākās jēgas. Viņš vēl aizvien ir tepat, man acu priekšā,

tāpat kā vienmēr, tūļīgs cilvēcības vraks, vienmēr tikai zaudējis, zaudējis un zaudējis, visu pēc kārtas, gadu pēc gada... Vai neviens no jums nekad viņu nav sastapis?

Nē, neviens no mums.

To var saprast, kā nu ne, kāpēc lai kādam no jums tā būtu gadījies. Jūs esat laimes lutekļi un varasvīri, un Sterns nekad tāds nav bijis un nebūs, kur nu. Bet es jums pateikšu, tie jūsu dosjē ne tuvu neļauj nomanīt, kāds viņš ir, īpaši to viņa labsirdību. Kādreiz es domāju, ka viņam neder tas darbs, ko viņš dara, bet varbūt tā nemaz nav, un kas es esmu, lai spriestu, kur citiem vieta. Kā mēdza sacīt pats Sterns, dvēsele ir un paliek mūsu pašu, mēs ar to varam izrīkoties, kā gribam... Kas tad tas?

Kā, lūdzu? jautāja kāds no trim atbraucējiem.

Nē, nepievērsiet uzmanību. Tas bija kāds tur augšā, pueblo, es pēc tam paskatīšos.

Džo pašūpoja galvu.

Tātad atkal Sterns, ko? Pagājuši divdesmit gadi, un kas notiek? Es jau atkal skatos spogulī un mēģinu kaut ko saskatīt tajās ēnās, pūlos saprast čukstus, ko atnes vējš. Pūlos: vismaz kaut kādu skaidrību, vismaz kaut ko... Sterns. Kā tad.

Kivā atkal iestājās klusums. Džo raudzījās zemē, tālu aizklīdis savās domās. Trīs viesi gaidīja. Tad viņš pabāza roku zem segas un izbārstīja viņu priekšā kukurūzas miltus.

Pēdējo reizi es viņu redzēju pirms došanās prom no Jeruzālemes, uzreiz pēc tam, kad bija beigušies mani divpadsmit pokera gadi. Toreiz bija ziema un sniga, un Sternam kājās bija tās viņa briesmīgās vecās kurpes, kuras es nekad nespēšu aizmirst, tās pašas, kas viņam bija Smirnā, kad mēs tur bijām divdesmit otrā gada slaktiņa laikā. Cik simtu jūdžu viņš tajās kurpēs bija nogājis, lai nonāktu tai Smirnas ellē, tajā ugunī, kliedzienos un nāvē? Cik gadu un cik klupienu, lai nonāktu tur, ak, žēlīgais Dievs?

Areče, un pēdējo reizi es viņu redzēju vairāk nekā desmit gadu vēlāk, un tas bija Jeruzālemē. Viņš mani sameklēja, un mēs satikāmies netīrā arābu kafijas dzertuvē, uz kuru agrāk mēdzām iet, tā atradās Vecpilsētā. Tur bija auksts un tukšs, kailas sienas un nekā vairāk, caurums klintī, bet mēs abi tur sēdējām, sakumpuši pār sveci, sēdējām līdz vēlai naktij, runājām un dzērām draņķīgu arābu konjaku. Un ārā sniga, kad viņš tovakar ienāca iekšā, ieklum-pačoja, smagi vilkdams kājas, vraks, nevis cilvēks, ar viņu bija vēl trakāk, nekā man bija palicis atmiņā. Un viņš pasmaidīja to neizprotamo smaidu un teica, cik priecīgs ir, ka mēs atkal tiekamies, un es tikai paskatījos uz viņu un man jau gribējās kliegt, neko citu, tikai kliegt ārā visus jautājumus, uz kuriem ir tās skumīgās, skumīgās atbildes... Kā tas var būt, Stern? Kā cilvēks sāk izskatīties tā, kā tu? Kādā ellē viņš dzīvo? Un kāpēc? Kāpēc?

Bet es nekliedzu, nē, es toreiz nekliedzu. Tikai izvilku no ķešas naudas žūksni, jo sagadīšanās pēc man toreiz bija nauda, un es noliku to uz galda viņam zem elkoņa. Tā vienmēr ir visvieglāk ar cilvēkiem runāt. Klausieties, viņš tur sēdēja manā priekšā pēc visiem tiem garajiem gadiem, kad es viņu nebiju redzējis, kopš Smirnas, kā tad, viņš tur bija, sakucies un nožēlojams, ar tik vien, cik mugurā, ar tām pašām murgainajām kurpēm kājās, ziedojis visu savu dzīvi, un viss priekš kaķiem, bet vienalga pūlējās smaidīt tā, ka cilvēkam sirds vai lūza, nabagāks par nabagu, bet tik un tā nepadodas, un kas viņam par to ir? Kas, lai Dievs žēlīgs?

Tas pats, kas vienmēr. Sapņi, un nekas vairāk. Viņam joprojām ir sapņi, un droši vien mums visiem agrāk bija. Man bija, es zinu.

Bet saprotiet, ar Sternu ir citādi, vienmēr bija skaidrs, ka viņš nekad nebeigs sapņot. Visviens, cik veltīgi tas ir, visviens, kā tas beidza viņu nost, viņš sapņos un sapņos savus bezcerīgos sapņus. Bezcerīgs caur un cauri, kaut mietu tēs uz galvas.

Diža, mierīga jauna valsts Vidējos Austrumos? Musulmaņi, kristieši un jūdi visi dzīvo kopā jaunā, dižā valstī, un Jeruzāleme ir tās galvaspilsēta? Visi žēlīgie tās ārprātīgās cilts eksemplāri saticīgi dzīvo Sterna mīļotajā Jeruzālemes mītā? Visu un katra Svētajā Pilsētā?

Varat necerēt. Varat nemaz necerēt. Nebūs nekādas Sterna sapņu Jeruzālemes, ne tur, ne jebkur citur zem saules. Bet Sterns ticēja un ticēja, par spīti tam, kādi ir cilvēki, un viņš zina, kādi tie ir, zina labāk nekā mēs ar jums, viņš jau gan zina. Bet viņš par visām varēm vilksies uz priekšu, rītausmā iešaus asinīs mazliet morfija, lai izturētu kārtējo gaismas atgriešanos, viņš pats tā teica.

Tā nu, jā, mēs bijām pazīstami, mēs ar Sternu, un manā dzīvē tas bija gan pats labākais, gan ļaunākais laiks. Jo tad, kad cilvēks sapņo tādus sapņus kā Sterns, kad viņš skatās tik augstu, tad viņam ir jāskatās ari uz otru pusi, tieši vismelnākajā melnumā. Un reizēm tu nenoturies, agri vai vēlu kāja vienmēr paslīd. Un, kad tu sāc krist, tad tik zemu, ka krīti veselu mūžību, un tai tumsai nav un nav gala, ak Dievs...

Džo aprāvās. Norādīja uz seklu iedobi zemē līdzās altārim.

Redzat, kas mums te ir? Šeit, kivā, šī bedrīte simbolizē izeju no iepriekšējās pasaules, kurā hopi dzīvoja. Un augšā, tas caurums ar kāpnēm, simbolizē ieeju nākamajā pasaulē. Hopi uzskata, ka šim svētajam kambarim, kuru viņi sauc par kivu, tas ir, dzīvei, ir tikai viena ieeja un viena izeja. Jeb, kā vēsta kāds viņu sakāmvārds, gaisma pasaulē ir tāpēc, ka saule naktī noiet pilnu apli, cauri nezemei no rietumiem uz austrumiem.

Džo savilka uzacis.

Skumji, bet rādās, ka gaismu bez tumsas mēs nevaram dabūt. Rādās, ka nevaram izklāt mūsu dvēseles saulē, ja pirms tam neesam maldījušies naktī un izcietuši lielas; mokas. Tam droši vien ir kāds sakars ar to saules apli un to, kā ripo saules ritenis, kas vienmēr ir bijis mūsu dzīvības un cerības simbols, senākais no visiem. Un tas ir labs un patiess simbols, bet ritenis ripo un tam ir spieķi, un saules ritenī spieķi ir krustiem. Un kā tad ir ar šolaiku saules; riteņiem to senējā kāškrustu izskatā: tas krusts, kas tur dziļumos griežas, jau ir sarežģīts un pretrunīgs, uz mata kā pats cilvēks. Nāve un dzīvība vienā simbolā, un viena tikpat īsta kā otra.

Džo berzēja zemi sev pie kājām, plakšķināja pa to, glāstīja.

Tad jūs piekrītat? jautāja kāds no atbraucējiem.

Kam man jāpiekrīt?1

Doties uz Kairu. Uzņemties to uzdevumu.

Džo pacēla galvu. Pasmaidīja.

Es vēlētos atsacīties, kā reiz teica kāds skrīveris.

Uzreiz pēc tam Džo smaids izgaisa, un viņa garastāvoklis izmainījās. Viņu pārņēma neatvairāma drūmība, un viņa balss kivas nekustībā pēkšņi bija ļoti, ļoti klusa.

Ā, bet vai tas ir vienīgais, ko jūs gribat? īsu, īsu brīdi, sēdēdams šajās mūsu debesīs, sēdēdams šeit, apakš zemes, es iedomājos, ka jūs varbūt esat nodomājuši kaut ko grūtu. Bet tagad es redzu, ka jums vajag vienīgi patiesību par Sternu un viņa dīvainajām gaitām bazāros un tuksnešos, tajā teiksmainajā vietā, kuru viņš sauc par savu dzimteni, tajā smilšainajā krustceļu un vēstures pleķītī, kur cilvēks sapņo un beidz sevi nost, kopš vispār dzīvo zemes virsū... Tur, tuksneša jūrā, ir viss, patiesība par Sternu un laiku griežiem.

Džo kalsnie pleci nodrebēja, un viņš zem segas apņēma tos ar rokām, cenzdamies apvaldīt.

Bet Sterns sēž sfinksā, viņš čukstēja, vai tad jūs to nezināt? Visa viņa dzīve sastāv no to mūžseno krastu mūžsenajām mīklām, un viņš redz to, ko mēs, visi pārējie, negribam redzēt. Tādēļ Sterna acīs jāskatās uzmanīgi. Jāuzmanās, jo tur ir ieraugāmas briesmīgas lietas... pasaule un tu pats, un tāds ārprāts, tāda pavisam veltīga cerība, kurai nav gala.

Džo lūkojās zemē sev pie kājām.

Sterns, jūs sakāt. Cilvēks, tikpat neattaisnots un vientuļš kā visi cilvēki, cilvēks, kurš nekad nav pazinis kārtības slepenās dēkas. Un vienīgais, ko jūs no manis gribat, ir, lai es ieskatos viņa acīs un jums pasaku, kas tur ir.

Džo skumji pasmaidīja.

Iedomājieties... Tik vien.

* * *

Atkal vakars, atkal saulriets, un Džo viens pats sēdēja galdakalna malā uz akmens un skatījās, kā aiziet saule. Sajās dienās viņš bija pēc kārtas pabijis visās pueblo mājās, un vakarā iekškalnē, kivā, bija jānotiek īpašai ceremonijai, svinīgam klanu vecāko saietam par godu viņa aizbraukšanai.

Man taču nav obligāti jābrauc prom, viņš domāja, man ir bail, kāpēc lai es to darītu? Jaunā pasaule ir liela, es varētu nolīst jebkur, un ne gailis pakaļ nedziedās.

Un kuram vispār vajag to mūžīgo postu tur, tajā malā? Kuram vajag to tuksnesi? Viņi tur sapņo un sadomā mums reliģijas, un vērpj mums pasakas no "Tūkstoš un vienas nakts", un tas viss ir trakoti mīļi un jauki, kamēr tu nepienāc tam ārprātam par tuvu, neieej tajos sapņos, nesāc dzīvot tajās pasakās un neaizmaldies uz mūžiem.

Ai, tie treji nu gan bija lieli gudrinieki, iztaisījās par trim likteņdie-vēm un sakūdīja mani runāt par Sternu, tik runāt un runāt, uzmusināja mani pašam sev iestāstīt, ka man jābrauc uz turieni atpakaļ. Un pat Modinu neuzkrītoši piepina klāt. Trīs likteņdieves ieradušās ciemā, kur nu vēl viltīgāk.

Bet es jau zinu, kas mani tur gaida. Viņi tur vienmēr ir uz nažiem, vienmēr ir bijuši un vienmēr būs.

Sasodītie grieķi un persieši, jūdi un arābi, turki un krustneši, tam nav gala. Un tad vēl kāds uzburbis mamlūks šļaugani slīd pa Nīlu, un kāds prātā salauzies mongolis slāna savu zirgu; barbari, kā vienmēr, diebj plūkties ar visvisādiem asīriešu sirotājiem, durnie babilonieši blenž zvaigznēs, bet no flangiem tikmēr kaldieši nesas iekšā, mēdieši nesas ārā, un feniķieši tik skaita savu naudu, un ēģiptieši skaita savus dievus, rasi, augstie priesteri no vieniem un otriem pa tūkstoš gadiem reizi sanāk kopā, lai dalītos iespaidos un pārbaudītu, vai kādam tādu nav vairāk nekā šitādu.

Ak tad atbalsis, ja. Ak tad juceklis un nekārtības. Ja kopš laika gala tiešām ir bijuši četrdesmit tūkstoši praviešu, kā ļaudis runā, tad vairums no viņiem noteikti ir visu savu mūžu bizojuši pa tiem tur tukšājiem, vicinot dūres un kvēkšķot patiesības, un bļaustoties līdz pat pēdējam elpas vilcienam: tur, tieši tur.

Eijā, viņi auro. Beidzot, ir vienīgais īstenais Dievs un vienīgā īstenā taka, un, padomājiet, kāda sagadīšanās, vienīgā īstenā taka ir tieši tā, pa kuru es allažīt esmu gājis. Eijā, klausieties, ko es saku. Ko ej saku. Klausieties.

Palīgā. Varbūt labāk tur nelīst iekšā? Juceklis un nekārtības, un pa vidu Bābeles tornis, Viņš to jau sen pamanīja, tajos krastos, kur tad vēl. Tornis man, ne jau nu kādam citam. Tornis, ko ikkatrs vienmēr ir pūlējes uzcelt ikkatrs, kurš ir cilvēks, jau nu noteikti. Briesmīgi lepni, kad mums saceļas, tādi mēs esam.

Teiksmains nostūris, kā tad. Vieta, kur dzimušas reliģijas un kur cilvēkam pirmoreiz debešķīgi sacēlās, un mūžīgas mokas mums, tiem pārējiem. Tur pie vainas būs tuksnesis, vismaz man tā liekas. Četrdesmit dienas vai četrdesmit gadi blandoties pa tuksnesi, kas vēl tik labi sakuls smadzenes. Ūdeni ne meklēdams neatradīsi, naktī tevi drebina drudža aukstums, no rīta nav nekā ēdama, ja nu no vakariņām aizķērusies kāda siseņu sauja. Padzīvo tā kādu laiciņu, un kā vēl sāksi murgot un dzirdēt balsis.

Tur atkal ir karš, es tā dzirdēju? Kas to būtu domājis, nekas tāds nav dzirdēts kopš pēdējām ziņām, kad Jeruzālemes kalnienē rāpās augšā barbari. Karš tajā bezgala skaistajā tukšājā?

Kas to būtu domājis, brīnumu lietas. Vai, kā teiktu Sterns: Labrīt.

Džo pastāvēja izbalojušo sarkano mici vēl vairāk uz ausīm un savilka ciešāk jauno, melno šalli, trīs viesu dāvanu. Saulei rietot, bija auksti, bija auksti, kad tuksnesī nāca nakts.

Dažus jardus atstatus, uz viņu skatīdamās, stāvēja maza meitenīte. Džo aicinādams pacēla roku, un viņa pienākusi nostājās blakus: tik maza, ka nevienu citu dziednieku pueblo savā mūžā nebija redzējusi. Džo ietina viņu savā šallē, lai mazajai nesaltu, saņēma sīko rociņu un nelaida vaļā.

Meitenīte nebilda ne vārda, un arī Džo klusēja. Kad saule nogrima aiz apvāršņa, viņa aizripināja prom ar visu šalli, dziednieka dāvanu. Džo noraudzījās pakaļ, līdz viņa nozuda pakrēslī. Diez vai mazā bija to pamanījusi, bet viņam acīs bija asaras. Viņš pats nezināja, kāpēc.

Ko tur daudz, viņš nodomāja, mēs darām, ko varam. Labuma no tā nav nekāda, bet vienalga, jāmēģina.

Sterna vārdi, viņš pēkšņi atskārta. Tieši tādiem vārdiem par to runāja Sterns, ļoti sen, čukstēja tos pavisam cita laika un vietas ēnās.

Cik savādi, viņš domāja. Laiks ir.

* * *

.. .un tad pēkšņi viņš bija kopā ar Sternu, un bija tā nakts pirms divdesmit gadiem, pilsētā, kuru reiz sauca Smirna, reiz, sensenos laikos, gadsimtā pirms genocīda laikmeta, pirms tam, kad no Mazāzijas griezdamās iz-brāzās šaušalīgas asinspirtis, kas nāca pār Smirnu, kad tur bija Sterns un Džo... asinspirtis, kuras gandrīz visa pasaule izlikās nemanām, bet daži tomēr pamanīja, un pamanīja arī Hitlers, kurš tās triumfējoši piesauca tikai dažas dienas pirms tam, kad viņa karaspēks iebruka Polijā un sāka Otro pasaules karu... Kurš mūsu laikos vēl runā par armēņu iznīcināšanu? Pasaule tic uzvarētājiem.

...naktī, ellē, tajos dūmos, ugunīs un kliedzienos, Džo ievainots guļ uz ostmalas akmeņiem, un Sterns stāv blakus, un visur kopā saspiedušies mirušie un mirstošie, kaudžu kaudzēm gar jūru, bet pilsēta deg... bet Džo līdzās, klusi vaidēdama, guļ pamesta armēņu meitenīte, uzšķērsta un saplosīta viņa lēni mirst neizsakāmās mokās.

.. .Džo nespēj paņemt rokā nazi un kliedz uz Sternu, kliedz niknumā, sāpēs... kliedz, ka Sterns nemaz nav tāds vellapulveris, kā pūlas izlikties, lai viņš slaktē pats, ja reiz tik ļoti grib tēlot dižu pareģi, kas zina atbildes uz visiem jautājumiem, dižu varoni, kas cīnās par kaut kādu nākotnes valstību.

...Sterns raugās lejup, melnajā tumsā deg acis, Sterns, no lielajām mokām jukdams prātā, drebēdams pie visām miesām, sažņaudz rokā nazi un saņem meitenīti aiz matiem, atliec tai galvu, tievais kakliņš tik balts un kails.

...mitrais nazis nokrīt uz bruģa, un Džo neuzdrošinās palūkoties augšup, negrib redzēt Sterna acis... kāda nakts pirms divdesmit gadiem un mūžu mūžos, bet prelūdija šim gadsimtam, ēna no daudz melnākas

tumsas, kura vēl iestāsies, kurā būs jānokāpj.

* * *

Džo nodrebēja. Ar roku novilka pār acīm.

Un kurš tagad būs Sterna liecinieks? Džo sev jautāja. Kurš paliks ar viņu, kurš ieskatīsies viņa acīs? Cilvēks ar sapni, kas jau no paša sākuma bija pilnīgi bezcerīgs. Labs sapnis, bezcerīgs, no tā nekad nekas neiznāks.

Džo piecēlās. Skaidra lieta, viņš jau zināja, kā tur viss beigsies, kā tas viss Sternam var beigties. Un viņš nedosies uz turieni tāpēc, ka būtu Ster-nam ko parādā, jo viņam nešķita, ka viņš ir parādnieks. Bet kādam pēc visiem šiem garajiem cīniņu un neveiksmju gadiem tā šķita. Un tagad, kad Sternam drīz būs jāmirst, par šo velti bija jāatmaksā.

Hopi cilts augsti godātais šamanis klusi gāja pa taku uz pueblo pašā galdakalna virsotnē, uz iekškalni, kurā viņa mazītiņās nācijas vecajie sēdēja, skandinādami savas rīkļainās dziesmas un putniskos čukstus, šīs neizprotamās dzīvības un nāves skaņas, kurās viņi bija klausījušies kopš laiku gala, un tās viņiem atbalsojās cauri visam, kas vien bija uz pasaules.

4

Vivians

Zilās debesis virs Kairas lidostas tik agrā stundā neaptraipīja pat ne visliegākā migliņa no saules, kas vēl bija zemu virs Sīnāja. Apmetuši loku, kravas lidmašīna apstājās, un kļuva redzams bars kareivju, kuri ierindā pa divi un pa trīs soļoja pāri skrejceļam uz lidmašīnas pusi. Viņu ietērpu veidoja platas, iestīvinātas bikses līdz ceļgalam un dažādi krekli un cepures no formas tērpiem, kas bija piederīgi vairākiem Britu impērijas nostūriem.

Braši un žirgti, un gandrīz visās sugas krāsās, Džo domāja, uz viņiem raudzīdamies. Cilvēki acīmredzot zina, ko viņi dara, vai vismaz iedomājas, ka viņš zina, citādi neviens nevar katru ritu soļot pa pasauli tādā izskatā.

Kareivji ātri tuvojās: modras sejas un soļi rakstā, labās rokas augstu vēzējas, kreiso elkoņos iežņaugtas tāfelītes, gatavas skricelējumiem. Daži jau kāpa iekšā lidmašīnā, bet Džo vēl tikai tagad bija nokļuvis līdz durvīm un izgājis uz trapa. Jau pēc dažiem soļiem viņš pamanīja, ka uz viņu, liekas, bolās kāds ērmots tips iekš balta. Radījums uzreiz pārliecināti pamāja pats sev ar galvu, reizē mēmi izkliegdams pavēli. Tad, ar krietna munsturētāja tīksmi izstiepies miera stājā, sparīgiem soļiem maršēja uz priekšu.

Debestiņ, Džo nodomāja. Kas tas par spoku?

Un tik tiešām, maršētājs bija gluži fantastisks tēls.

Elegants, līdz viduklim atpogāts balts krekls, ko pušķoja subalterna atšķirības zīmes. Balti šorti, garas baltas zeķes un sniegbaltas tenisčības. Pār plecu nevērīgi pārmesta leopardāda, uz krūtīm lēkā spīdīgs zelta kareklis. Un tam visam pāri vēl milzīga, balta platmale: mala vienā pusē atsprausta, kā tas pieņemts pie austrāliešiem.

Jēzus Marija, Džo domāja, nokāpis lejā un sapratis, ka tālāk netiks. Nepilna soļa attālumā no trapa baltais ērms izstiepās miera stājā un cirta kāju pret skrejceļu salutēdams.

Sā, viņš iebaurojās. Kā nu ir, patīkams lidojums un tā joprojām?

Džo tieši sejā ķēra rīta dvakas sprādziens. Nespēdams bilst ne vārda, viņš tikai māja ar galvu.

Nūja, subalterns bļāva un nospridzināja viņu no jauna. Viņa sejā pēkšņi nozibēja divas pamatīgas ideāli baltu zobu rindas. Džo instinktīvi ierāva galvu plecos.

Nūja, subalterns kvieca. Nūja? Nūjā. Bet kā nu ir, ser, vai tiesa, ka jūs, jeņķi, dodaties šurp, lai to karu vinnētu mūsu vietā? Atkal sniegsiet roku pāri okeānam?

Džo norīstījās.

Es neesmu amerikānis, viņš teica.

Ko, kā, lūdzu? Neesat amerikānis, ser? Atspēries šurp no tā tuksneša, pag, kā tur, pie jums, to vietu sauc, no Arizonas? Atspēries šurp no kaut kādas tādas nolāpītas kolonijas un nemaz neesat amerikānis?

Galvas pagriezās. Acis bolījās. Subalterns tikai bļaurēja, kā bļaurējis, un stāvēja priekšā trapam.

Jūtu līdzi, ser, padomā tik, cik spocīgi. Tad jūs tur garāmejot, ko, pašaudījāt bizoņus, ja? Karogs augstu mastā, lai tie mellie zina, kurš ir saimnieks?

Džo apņēmīgi devās uz priekšu, lai tiktu ērmam garām, taču subalterns viņa žestu uztvēra kā draudzības apliecinājumu.

Vai, kazi, ser, kaut kas pavisam cits, ko? Klusi klusītiņām pasirot starp meičiņām briežādu kleitiņās? Jaunas ādiņas bibliotēkai un pāris godam nopelnīti robiņi vecajā plintē?

Beidzot Džo bija ticis bļaurim garām un devās uz termināļu pusi. Subalterns beidzot nolaida roku un naski joza līdzi.

Tikai neņemiet ļaunā, ser, subalterns kvēkšķēja. Nu, ka es jūs tā noturēju par jeņķi. Man pašam ir daži draugi jeņķi. Ar lielāko prieku iedošu jums sava drēbnieka adresi.

Džo soļoja, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Ērms vairākas reizes pārgāja uz sīku riksīti, pūlēdamies noturēties Džo blakus, bet, rādās, tas viņam neparko neizdevās, un tagad viņš danceniski tecēja Džo gar sāniem, te palēkšoja uz priekšu, te iepalika un atkal metās pakaļ.

Cita šlaka, subalterns kvēkšķēja. Mēs tomēr esam individuālistu rase. Un lūdzams, ser, kurss pa kreisi, kā saka sarkanie. Mūsu slepenie kara-rati gaida pa kreisi.

Džo, ne uz mirklīti neapstādamies, pagriezās uz kreiso pusi. Viņi jau bija diezgan tālu no rosīgā ziņkārīgo kareivju bara. Džo klusā balsī ierunājās.

Vai jūs būtu tik laipns un man paskaidrotu, ko tas nozīmē?

Subalterns sadzirdēja Džo tonī niknumu, taču vārdus acīmredzot nespēja saklausīt. Gribēdams piekļūt tuvāk, viņš metās klāt, aplam novērtēja attālumu un ar visu savu masu ietriecās Džo sānā. Džo gāzās uz priekšu un, izstiepis rokas, nostiepās uz skrejceļa, bet subalterns plājeniski uzkrita viņam virsū. Un uzreiz pastiepa kaklu un skatījās augšup, pētīja debesis.

Kaut ko pamanījāt, ser? Friči lidinās pa mākoņiem, no paša rīta, ja? Jums nu gan ir refleksi, tas tik bija lēciens.

Jēzu vissaldākais, nopurpināja Džo.

Neparko nevaru saskatīt to razbainieku, Džo tieši ausī murmināja subalterns, vēl arvien cītīgi pētīdams debesis. Sasodīti gudrinieki tie huņņi.

Kāpiet nost no manis, Džo uzrūca. Subalterns, kura seja bija tikai pāris collu atstatu, sāniski pabolījās uz Džo.

Kas tad nu, ser? Jums tikai likās, ka tur no saules šaujas laukā viens štukass?

Nost no manis. Uz ātrāko.

Subalterns bažīgi pasmaidīja un sāka ķepuroties.

Jā, ser. Lūdzu piedošanu, ser. Saprotiet, ser, cilvēks nekad nevar būt pārāk uzmanīgs, kad apkārt ir tie huņņi. Tīrā elle, tas karš, galu galā.

Subalterns norāpās no Džo, ar ceļgalu pamatīgi pieminis Džo muguru. Džo pietrausās kājās.

Klausieties, jūs, maitasgabals, tā ka jūs man tūlīt pat paskaidrotu, ko tas viss te nozīmē.

Nozīmē, ser? Nozīmē? Atvainošanu, ser, bet brīdī, kad pasaulē plosās karš, jūs no visas tiesas gribat atrast nozīmi?

Liecieties mierā. Tas cirks, ko jūs sarīkojāt pie lidmašīnas. Un šis klauna tērps, kas jums mugurā. Velns parāvis, kas tās par izdarībām?

A, mana uniforma. Ē, ser, saprotiet, tā kā slepenā izlūkdienesta darbā nevar iztikt bez ievērojamas iniciatīvas, mēs tiekam mudināti ik dienas izpaust savu individualitāti apģērbā. Un, kas attiecas uz to, kā es jūs sveicu pēc nolaišanās, mēs esam atklājuši, ka vislabākā ir tieša pieeja. Citiem vārdiem sakot, ja padarīšanas ir augstākajā mērā slepenas un tik tumšas, ka vai acī dur, mēs cenšamies, lai ārēji viss izskatītos caurcaurēm dabiski. Pagaidām tas ir bijis vislabākais piesegs.

Es nezināju, teica Džo, ka visdabiskāk kara laikā Kairas lidostā izskatās tenistērps un leoparda āda.

Kā nu ne, ser, galvenais ir tenistērpu mazliet pielāgot. Iespējams, jūsu zināšanas ir mazliet ierūsējušas, ser, kādu laiku neesat sekojis līdzi un tamlīdzīgi, tā var gadīties katram Arizonas pensionāram, kas mēģina atgriezties slepenajā ierindā. Taču mūsdienu izlūkošanas kailā patiesība ir tāda, ka mēs vairs neuzvedamies tā, kā rādīja tajās vecajās filmās.

Ak tā.

Jā gan, ser, īsumā viss ir tieši tā. Mēs šeit piekopjam divdesmitā gadsimta četrdesmito gadu spiegošanu, un vecās filmas ir nenoliedzami sevi izsmēlušas, tās uz mums neattiecas, lai neteiktu vairāk. Bez tam mēs atrodamies jaukajos, vecajos, saulaini smilšainajos Vidējos Austrumos un nevis gulšņājam kaut kādā krēslainā luksusvagonā, kurā Austrumu ekspresis mūs ievizina Bulgārijā, bet šķendēdamies klūpam pie glāzēm. Kalpotāju vaina, ser. Sulaiņi nemaz vairs nav tādi kā agrākos laikos, nedz nācijas, nedz indivīdi. Ņemsim kaut vai Balkānus, par piemēru.

Ko?

Tieši tā, ser, jo īpaši Balkāni. Tie galīgi vairs nav tādi kā agrākos laikos. Taisnību sakot, visprātīgāk būtu atmest slepenās cerības Sofijas renstelēs pārspēt viltībā kaut kādu luncīgu Dimitriju, par spīti viņa daudzajām maskām, lai atklātu patiesību par Bulgārijas zemūdeņu eskadru. Nav īstā vieta miglainiem priekšstatiem par godavārdiem un godīgām spēlēm, un tamlīdzīgām pļāpām. Laiki mainās, ser, ko?

Džo nostenējās.

...nevaru atslieties taisni, viņš ņurdēja.

Nesanāk? Nekas, ser, tādēļ nevajag mest plinti krūmos. Visi tieši gaida, ka spiegs izskatīsies pēc Kvazimodo, kas ložņā pa savu zvanutorni, kretīniski ņirgdamies pa visu savu greizo ģīmi. Galvenais, jātur līdzi jaunākajiem tehnikas sasniegumiem, bez tā šajā spēlītē ne soli. Izlūkošanas lauciņā tev ir jābūt modernam, citādi tu neesi nekas. Pamēģiniet iztēloties, kā izskatītos, ja mēs abi no paša ritina lavītos pa Kairas lidostu sajoztos lietusmēteļos, vēl iemieguši mutes kaktiņos pa cigaretei? Atskatīdamies pār plecu, vai Pīters Lorre gadījumā jau nav mūs panācis? Vai varbūt pat tas resnis?

uff

Kā naglai uz galvas, ser, vietējie. Tumšādaināki nekā sendienu dižajās filmās viņi te tiešām nav, bet kā statisti tikpat neprognozējami kā toreiz.

Gvelzdams bez mitēšanās, subalterns vērīgi skatījās uz Džo. Pēc vairākiem sāpīgiem mēģinājumiem Džo beidzot izdevās izslieties taisni. Subalterns plati smaidīja un klanīja galvu.

Ļoti labi, ser. Redzu, ka mēs triumfāli atgriežamies uz skatuves. Pie kā mēs palikām? Ā, tātad mums te ir bars slinku mello, kuriem nekur nav jāsteidzas, var vienā mierā nīkt un trīt mēles, tā vien gaidot, vai negadīsies ieraudzīt ko tādu, par ko varētu pačiepstēt fričiem. Piemēram, ka vienā rīta agrumā Kairas lidostā ieradies sīks, aizdomīgs ārzemnieks? Dzīslains sprukstiņš baigā, cita notriektā uzvalkā, kas viņam ir daudz par lielu? Aizdomīgi izrotājis vaigus ar nevīžīgiem bārdas rugājiem, it kā cenzdamies izskatīties pēc tiem anonīmajiem spiegiem no tradīcijas? Vai acis mani neviļ, jūs audzējat bārdu, ser?

Jā.

Ļoti labi ser. Tiesa, šejienes smilšainajā gaisā mūsu karavīri lielākoties izvēlas ūsas, kad nu vajadzīgs šis zīmīgais elements. Kad ir nepieciešams nodemonstrēt spalvainību, ser, lai uzsvērtu rupju vīrišķību.

Subalterns palaida klusu smējienu. Viņam pašam bija milzīgas valzirga ūsas, kuru ievaskotie gali sniedzās gandrīz līdz ausu virspusei.

Spalvas pie malas, teica Džo, pēc tā, ko man sacīja, biju domājis, ka sagaidīšana būs citāda.

Ak tā, ser? Vai mēs te runājam par pazīšanas zīmēm, tā sakot, ar kuru palīdzību pieredzējuši spiegi sazīmē cits citu, kopā ar parastiem zaldātiem mīcīdamies pa ierakumiem?

Subalterns acumirklī sasita kopā tenisčību papēžus un izstiepās miera stājā. Piešāva roku pie platmales un piemiedza acis.

Lūdzu, pieņemsim, ka mēs atrodamies lidostas ēkā, ser, kur jūsu dokumentus studē kāds cūcīgs zaldāts, kurš tikai ar grūtībām ielauzījies lasītmākā. Jūs pārņem arvien lielāka mandrāža, bet te pieslīd klāt izskatīgs subalterns, kurš uzreiz iesaista jūs saviesīgā sarunā, kurā viņš izveicīgi iepin divus svarīgus vārdus. Bruklina un atkritumi. Tajā pašā brīdī subalterns piemīlīgi izņem no kabatas atslēgu saišķi un it kā garlaikodamies žvadzina atslēgas gaisā.

Vēl arvien nenolaizdams sveicienā pacelto labo roku, subalterns iebāza kreiso kabatā un izķeksēja atslēgu saišķi. Piemiedza acis un sparīgi blenza uz Džo, kratīdams atslēgas viņam pie deguna.

Re kā, ser, un tiktāl viss būtu labi. Tā, bet jūsu noplukušās žaketes kreisajā kabatā ir kāda populāra Londonas ilustrētā žurnāla numurs. Jūs izvelkat šo makulatūru, ar labo roku, vecais labais gājiens šķērsām, un paceļat augšā, it kā jums pēkšņi būtu sagribējies zināt, no kuras puses pūš vējš. Draudīgais subalterns ar jūsu pilnvarām ir apmierināts, jūs drīkstat pūst tālāk. Kā ir, ser, viss pareizi?

Džo pasniedza viņam žurnālu.

Nav pirmā svaiguma. Nozagts kādā Londonas bibliotēkā, lai ietaupītu naudu. Uz vāka Cemberlens pasludina mūsu gadsimtam mieru.

Uzteicami, ser, tas mums visiem nenāktu par ļaunu. Tā, mūsu uzticamais slepenais rumaks jau gaida.

Subalterns atvēra vecmodīga kravas furgoniņa durtiņas un lepni izslējās tam blakus gaidīdams.

Furgoniņš bija mierlaiku modelis, krēmkrāsas un mūžsens, vairākās vietās iebuktēts. Uz sāna bija uzšļākti koši zaļi burti, acīmredzami jauni.

AHMADA TREKNĀS ZIVIS UN

CEPTI LEVANTES KARTUPEĻI

Subalterns skatījās turpat, kur Džo. Nospurcās.

Attapīgi, ko? Slepenajās spiegu aprindās pazīstams kā neieņemamais ahmadmobilis, un šajos platuma grādos tas ir vesela tanku pulka vērts, varat ticēt man uz vārda. Mulsina ienaidniekus, un mellie domā, ka mēs te nodarbojamies ar piegādāšanu, nu, kaut kādā ziņā jau tā ari ir. Bet lieta tāda, ka, iespundētam spiegošanas rūpalā, piesardzības nekad nevar būt par daudz. Ne tikai visu laiku turēt acis vaļā, bet jo vairāk acu vaļā, jo

labāki laiki, tāda ir mana devīze. Tad braukuši, ser?

* * *

Kolīdz viņi bija iekāpuši fiirgoniņa kabīnē, subalterns, visvisādi izrādīdamies, cītīgi noslēdza abas durvis. Pēc tam pasniedzās un gramstījās pa Džo klēpi, meklēdams Džo roku, un tad, satvarstījis, ņēmās aizrautīgi spaidīt viņa delnu.

Vivians, tā mani sauc, ser, un, lai gan tā neizskatās, es nemaz neesmu karavīrs. Vispār es īstajā dzīvē esmu arheologs. Man taču nebūs jums jāstāsta, ka visi tie dižie izlūku priekšnieki ir kā uzmedoti uz cilvēkiem ar neparastām profesijām. Acis uzreiz iedegas. Reče, man pirms kara bija iznācis mazliet parakties kaut kur šajā apkaimē, tā arī es nokļuvu šajā spēlītē. Kā šīs pazemes pazinējs, tā sakot.

Ā. Skaidrs, jā.

Kā tad, ser, faraoni nebija ar pliku roku ņemami. Tad lūk, īsumā viss bija tā. Kad fričiem ienāca prātā, ka jau izaugusi jauna paaudze un tā kā derētu pamēģināt vēlreiz sarīkot kariņu, ka viņus jupis, es, saprotams, taisnā ceļā ierados pie Londonas militārās priekšniecības. Vivians jūsu rīcībā, es pieteicos un ziņoju, ka ar vislielāko prieku cilāšu plinti jebkurā ierakumā, kuru vajadzētu nostiprināt. Bet viņi ieraudzīja, ka man ir pieredze izrakumos, un vienā elpas vilcienā nosūtīja mani uz vienu no tiem kabinetiem bez numura, tur, pie Karalienes Annas vārtiem. Klausies, vecais zirgs, teica nenumurēts ģenerālis civildrēbēs, mēs tak netrenkāsim tevi pa Flandrijas dubļiem kā sazin kādu prastu, nemācītu pālu, tu tādām lietām esi pārāk vērtīgs. Tava īstā vieta ir tajā slepenajā teātri, kuru nepiederošas personas dēvē par izlūkdienestu. Sper vaļā, ko tu par to saki?

Vivians pašūpoja uzacis.

Nu, ser, lieki piebilst, ka es uz to teicu: Augsta klase. Tikai parādiet man, uz kuru pusi jāskrien, lai kļūtu par Matu Hari, es sacīju, un es rikšiem mētāšos ložņāt pa tumšiem kaktiem. Par to ģenerālis civildrēbēs man tā sirsnīgi paspieda roku un nopurpināja: Malacis, veco zēn. Tā, un tagad, kad tu oficiāli esi slepens aģents, Viv, vecais zirgs, Viv, puisīt, vecais labais Viv, tagad, kad tu esi noslēpumains spiegs tāpat kā mēs pārējie, ģenerālis civildrēbēs turpināja, sāksim ar to, ka tu cilposi laukā un aprunāsies ar C.

Ar ko? Džo pārprasīja.

Vivians noklukstējās.

Ļoti labi, ser. Tā nu es, kā man likts, pa sētas durvīm izgāju ārā un pa attiecīgo ieliņu aizčāpoju uz vēl vienu nenumurētu māju, uzkāpu pa vēl vienām kāpnēm un iegāju vēl vienā nenumurētā kabinetā, un tad uzreiz manā priekšā bija neviens cits kā Slepenā Dienesta stingri slepenais priekšnieks, C, kā mēs viņu slepenībā saucam, viņš tur sēdēja pats savā krēslā, bet ar muguru pret mani un seju pret sienu, lai viņa slepenais vaigs arī uz priekšu paliktu slepens. Vareni. Kāds ellīgi attapīgs tips, tas mūsu vecais labais, slepenais C, es to jau no paša sākuma zināju. Tad nu es bliežu viņam pa muguru vienu vecu smaidu un saku: Ē, te Vivs, impērijas slepenais aģents, caurcaurēm jūsu rīcībā. Un vecais labais C, ar muguru pret pasauli, uz to atbild: Ē, Viv, te Cē.

Vivians nozirgojās.

Bet varbūt mūsu slepenais priekšnieks teica: Cē te, Viv, ē. Bet tikpat labi viņš varēja teikt ari: Ē te, Viv, Cē.

Jeb, izsakoties vienkārši, kuram tad, Dieva dēļ, ir jel kāda sajēga, ko viņš teica? Skaidra lieta, ka slepens C tak būs neizdibināms pēc savas iedabas, tāds kārtāgs Delfu orākuls, sagrozītas nozīmes un divdomīgi izteikumi.

Vivians sparīgi klanīja galvu.

Jūs sākat smaidīt, ser, tas nozīmē, ka pašos pamatos mēs esam vienisprātis. Tad varam turpināt, ja?

Viv? C nomurmināja, uzrunādams sienu, lūdzu, klausies uzmanīgi, jo es to varu sacīt tikai vienu reizi. Ir apdraudēts Suecas kanāls, visas impērijas dzīvības ceļš, un mums vajag, lai kāds uzticams cilvēks tur pagrozās apkārt un patur acīs slūžas. Tagad paņem to melno tableti, kas stāv uz galda man aiz muguras, to pašu, kas izskatās pēc želejkonfektes, reglamentā paredzētais ciānkālijs, ja nu dzīve kādu bridi izskatās tikpat melna, dodies uz Nīlas krastiem, un lai labākā komanda uzvar.

Reče, kā tas bija, un izskatījās, ka visu to laiku C, sēdēdams ar muguru pret mani, ada.

Viņš adīja? Džo pārjautāja.

Vivians noklukstējās.

Kā tad, ser. Likteņdieves adāmadatas, tā tas droši vien bija jāsaprot. Pēc tam mani aši apmācīja klusēšanā, trimdā un izmanībā, lika apgūt īso kursu viltošanā, īpašu uzmanību pievēršot rases neatrastās sirdsapziņas

pakaļdarināšanai, un te nu es esmu. Arābijas Vivians... Vei, vei.

* * *

Sākdams dungot kādu mūzikhola meldiņu, Vivians iedarbināja motoru. Viņiem apkārt sākās apdullinoša rēkoņa. Vivians pavīpsnāja un kliedza, lai neizturamajā troksnī Džo kaut ko saklausītu.

Piedošanu, ser. Caurums kaut kur izpūtējā, tikai vakar sākās. Vēl nepaspēju aizbraukt līdz apkopei, lai tie mērkaķi uzliek savas ķepas.

Ak tā.

Ko>

Jauka diena, Džo kliedza, pieliekdamies Vivianam pavisam klāt. Atgriezies savā vietā, viņš jau izskatījās nedaudz nomierinājies. Pabāza roku zem žaketes, lai kaut ko pakasītu, bet patiesībā iestūķēdams iekškabatā tikko nozagto Viviana naudasmaku.

Tā jau ir labāk, Džo kliedza. Uz priekšu.

Ļoti labi, ser. Tad aiziet jūriņā.

Sākās mežonīga žņerkstoņa, un mazais kravas furgoniņš, sasvēries uz sāniem, ar maksimālo ātrumu drāzās pa skrejceļu, mīksto tuksneša riepu smagajiem protektoriem nelabi kaucot. Vivians smējās un kā sacīkšu braucējs rāva stūri pa labi un pa kreisi. Džo nespēja novērst skatienu. Iespaidīgās valzirga ūsas pretvējā bija atlipušas nost, varēja redzēt oderi un plānu līmes švīku uz Viviana augšlūpas. Viens vaskoto ūsu gals bija uzšļūcis augstāk, apveltot viņu ar nemainīgu, šķību smīnu. Un, kad viņš, ieraugot uz skrejceļa eļļas plankumu, rūkdams raustīja stūri, nesdamies tam garām, viņa sejas izteiksme ar atņirgtajiem zobiem šķita bīstami tuva delīrijam.

Priekšā parādījās vārti ar sargkareivja būdiņu. Vivians nometa ātrumu.

Tagad būs dokumentu pārbaude, viņš aurēja. Izliecieties par muļķi. Ar šiem saullē apdullušajiem mūlāpiem es pats tikšu galā.

Viņi nobremzēja. Pie sargbūdiņas stāvēja vairāki armijas policisti, viņiem rokās bija alvas krūzes. Kad viens pienāca pie furgoniņa, Vivians izliecās pa logu un paostīja krūzi.

Tēja, viņš uzbļāva Džo un tad atkal pievērsās armijas policistam.

Šis noplukušais tips, viņš kliedza, ir viens jeņķis, kurš ieradies karot mūsu vietā. Bet paklau, jaunākais kap rāli vai vecākais kap-brāli, vai kas nu jūs esat, man tā vien rādās, ka jums šorīt drīzāk noderētu kas stiprāks, ko?

Vivians nozviedzās.

Es pareizi runāju? Pareizi?

Armijas policists pētīja Viviana pasniegto papīru.

Kas tas tāds? viņš lielā izbrīnā jautāja.

Kas kas tāds, manu labulīt?

Armijas policists nolasīja priekšā.

Ar šo kuponu uzrādītājs var Kabarē Kit Kat dzert visu, ko grib. Tikai pasakiet, ka Jūs nākat no Ahmada, un nenožēlosiet. Bet atcerieties, ES NĀKU NO AHMADA. Senajā piramīdu zemē tie ir īstie burvju vārdi.

(Un Ahmadam ir arī citi kuponi, ja Jūs tas interesē. Nāciet pie viņa jau šodien, un lai Jūsu sapņi piepildās. Mūmijas pieejamas pēc iepriekšējas vienošanās.)

Armijas policists no augšas skatījās uz Vivianu, bet tas līksmi smējās.

Nebija īstā kabata, ko? Pirms brokastīm jāuzmanās, citādi var sanākt nesmukums. Bet klausieties, manu labulīt, paturiet to prieciņu sev, dāvana no priekšniecības. Ko tad citu mēs kara laikā meklējam?

Vivians parakņājās citā kabatā un izzvejoja pasi. Armijas policists pacēla roku, ļaudams viņiem braukt tālāk.

Furgoniņš izdārdēja no lidostas un ieskrūvējās garā armijas mašīnu rindā, kas gausi virzījās uz pilsētas pusi. Viņi nebija tikuši necik tālu, kad Vivians atkal sāka kliegt.

Es tak zinu, ser, cik jums briesmīgi gribas man pajautāt. Kādi ir tie vietējie, ja? Visi citi, kad viņiem nav jālec tankos un jārībina, var vienā mierā auklēt savus džinus un alus, bet spiegam tuksnesī jāslīd kā zivij pa ūdeni, ko? Akurāt kā tajā teicienā?

Un tātad, kādi ir tic mūsu vietējie, jūs sakāt, ser? Nu, kā mums stāsta vēsture, tos statistu tūkstošus, kuri uzcēla piramīdas, baroja tikai ar sīpoliem, ķiplokiem un redīsiem.

Vivians skaļi atraugājās.

Iztēlojāties, ser? Smirdīgi, tas bija vārds, kas man te nāk prātā. Šaubu nav, sīpoli, ķiploki un redīsi noteikti uzkurināja tos tūkstošus, kuri cēla piramīdas, bet fakts ir tāds, ka piectūkstoš vēstures gadi vidēja ēģipteņa elpu smaržīgāku nav padarījuši. Te nu mēs esam, pareizi?

Viņi nogriezās no šosejas un sāka braukt pa ļaužu pārpildītām ielām. Vivians nemitīgi spaidīja autotauri, māja ar roku un smaidīja ļaužu masām.

Stulbie mellie, viņš ar šķību muti kvēkšķēja. Izskatās pēc visīstākajiem stulbeņiem, bet, nē, patiesībā viņi ir nadzīgi, jā, nadzīgi, tas ir īstais vārds.

Džo acis iepletās. Jau labu laiku viņi ļaužu drūzmā virzījās uz priekšu arvien lēnāk un lēnāk un galu galā bija spiesti apstāties pavisam. Kamēr Vivians bija pagriezies pret Džo, logā tieši Vivianam aiz muguras pēkšņi bija parādījusies izģindusi, svinīgi nopietna arāba seja. Pirmajā mirklī arābs neizskatījās pēc ubaga, likās, viņš ir tikai ziņkārīgs. Iespiedis starp zobiem krīta gabalu, viņš aplūkoja furgoniņa kabīni. Pēc tam, ar acīm ieurbies Viviana pakausī, izvilka galvu no loga un izņēma no mutes kritu.

Pēc visa spriežot, viņš kaut ko rakstīja, un tiešām, pēc mirkļa pie loga parādījās tāfelīte.

ES ESMU MĒMS MUSULMAŅU MARKSISTS.

DODIET MAN PAR BRĪVU LIELU TAUKAINU KARTUPEĻU PORCIJU, BET SĀLI, PALDIES, NEVAJAG.

ES NELIETOJU UZTURĀ SĀLI,

JO TĀ IR NOLIKTS TĀPAT KĀ LIKTENIS UN VĒSTURE. LAI SLAVĒTS ALLĀHS UN MARKSS, VISU VARU MUHAMEDAM UN STAĻINAM. PALDIES. VISU LABU.

Nevīžu tauta, Vivians kliedza, neko nezinādams par tāfelīti, kas žvā-gojās dažas collas aiz viņa pakauša.

Sliņķi un slaisti, viņš kvēkšķēja. Bet pirkstiņi visu laiku kustas, ser, to ne uz mirkli nedrīkst aizmirst.

Tāfele nozuda. Sparīgs arāba elkoņa vēziens tai pāri, un viņš jau atkal rakstīja.

Tāfele parādījās.

VAI JŪS ATSAKĀTIES MANI APKALPOT TĀPĒC, KA ES ESMU TUMŠĀDAINS?

Es jau agrāk esmu to teicis un teikšu vēlreiz, Vivians brēca. Šeit berzējoties, piesardzība nekad nenāks par skādi.

Arāba ģīmis kļuva slepkavīgs. Tāfele nolaidās, tāfele pacēlās.

DIRSĀ JŪSU KARTUPEĻUS, JŪS, TREKNĀS KAPITĀLISTU ZIVIS.

Vivians neatlaidīgi skatījās Džo tieši acīs.

Citiem vārdiem sakot, ar mellajiem uzmanīgi. Sapratāt, ser?

Braukuši vēl kādu laiku, viņi beidzot ar izslēgtu motoru apstājās kādā klusā sānieliņā. Džo, sēdēdams kā apburts, klausījās pilsētas klaigās un kliedzienos.

Esam klāt, ser.

Jauki, Viv. Kur?

Laika nesvētītā rajonā, ser, kuru pirmskara romantiskie ceļotāji dēvēja par Koptu kvartālu un vēl ari par Kairas vecpilsētu, bet tā iedzīvotāji, gan toreiz, gan tagad, īsāk, par graustiem. Reiz bēdīgi slavena vieta, tagad vienkārši slavena. Ieliņu, uz kuru jūs iesiet, oficiāli sauc par rue Lepsius, bet tautas mute to piemin kā rue Clapsius. Tiek apgalvots, ka krietna daļa deviņpadsmitā gadsimta Kairas šajos tumšajos kaktos ir aplipuši ar nedziedināmu nostalģiju, un šie kakti nenoliedzami pēc tādiem izskatās. Tādēļ, ja drīkstu tā norādīt, ser, šī, rādās, būs piemērota vide jūsu poētiskajiem īra sapņiem brīvos brīžos starp pudeles cilāšanu.

Nu, Viv, paldies par atvešanu.

Un paldies jums, ser, par apburošo sabiedrību šajā rītā. Karš tomēr ir elle, un mums, frontiniekiem, nāk par labu izbaudīt dzīvi brīžos, kad nemīcāmies pa ierakumu dubļiem.

Vivians filozofiskā manierē nenoteikti pavēzēja dūri. Šo žestu acīmredzot bija iecerēts pabeigt ar domīgu pielīmēto ūsu noglaudīšanu, taču Vivians atrada savas ūsas pusceļā uz deniņiem. Ieplacinājis tās atpakaļ vietā, viņš plati pasmaidīja.

Spiegošana, ser, ir traka un nāvīga spēle. Tā, ser, ja jūs tagad iesiet taisni un pēc tam nogriezīsieties, tad jūsu priekšā būs laikam viens no pēdējiem priekanamiem šajā ērmotīgajā, pussabrukušajā apkaimē, aplam neizskatīga iestāde, un tās tad arī būs jūsu naktsmājas. Jums jāmeklē netīra, neizteiksmīga celtne ar nosaukumu viesnīca "Babilona", kādreizējais desmitās klases ūķis, kurā neveiksmīgi komivojažieri un nabadzīgi kantoristi nāca meklēt dienasvidus dēciņas, nepiepildītu un nepiepildāmu cerību mājvieta.

Bet tas bija agrāk, ser. Jau labu laiku viesnīca "Babilona" ir slepeni nonākusi Viņa Majestātes Slepenā dienesta rīcībā un kalpo par universālu paslēptuvi klaiņojošiem spiegiem ceļā, neuzkrītoši netīra miera osta klejojošiem meklētājiem, tādiem kā jūs.

Viv, nestiepsim garumā.

Kāda runa, ser, un tātad. Spēris pirmo soli tajā pustumsā, kurā slīgst visa šī pussabrukusī ēka, jūs uzdursieties turienes pastāvīgajam eremītam, tās dīvainās karaļvalsts atslēgu glabātājam, masīvam ēģiptietim, kurš lasīs avīzi un kuram galvā būs īpatnēja cepure, civilistu aprindās tādas dēvē par salmenīcām. Ja vēlaties, varat viņu uzrunāt par Ahmadu, un jums viņam jāpaziņo, ka jūs sūta misters Blečlijs.

Blečlijs, jūs teicāt?

Tieši tā, ser. Blečs mums te ir tāds kā saimniecības vadītājs, palīgdie-nests, ja tā var izteikties, viņš ir cilvēks, kurš fonā aplaista palmu podus un izmitina komandējumā atbraukušos, tādus kā jūs. Tīrā fikcija, tas mūsu Blečs, Dievam žēl. Bet jūs pats redzēsiet.

Tas ir viss, Viv?

Pagaidām jā, ser. Bet pēc tam, kad jūs būsiet izmērcējies pirmklasīgā Babilonas vannā, uzcirties jūsu izejamajās drānās un sadedzinājis šitās savas ceļojuma lupatas, kāds no mūsu biedriem spiegiem iegriezīsies jums pakaļ.

Kad?

Vakarā, es teiktu. Viss gatavs, ser?

Uzdevis vēl dažus jautājumus, Džo devās uz priekšu. Vēl pirms viņš bija nonācis pie rue Lepsius jeb Clapsius stūra, furgoniņš dārdēdams bija aizbrāzies uz otru pusi. Uz šī stūra Džo apstājās, lai aizkūpinātu cigareti un kaut cik noorientētos. Vēl viņš pakasīja azoti, it kā, bet patiesībā pārlūkoja Viviana kabatas portfeli. Acīs iekrita kāds telefona numurs.

Tas Vivs, nu jau gan, viņš domāja. Tas tik bija sākums.

* * *

Viesnīca "Babilona" bija šaura četrus vai piecus stāvus augsta ēka. Fasāde bija aplupusi, durvis vaļā. Vestibila viesnīcai nebija, tā vietā bija šaurā pirmā stāva gaiteņa vienā pusē iebūvēta lete. Gaiteņa dziļumā putekļainā tumsā stāvēja mūžveca pianola.

Uz augsta ķebļa aiz letes sēdēja masīvs vīrietis, kurš cauri milzīgām acenēm raga ietvaros blenza laikrakstā. Viņam galvā bija salmu platmale, un viņš pavisam noteikti dzirdēja Džo soļus tuvojamies pa gaiteni, taču pat nedomāja tādēļ atraut skatienu no laikraksta.

Mani sūta misters Blečlijs, teica Džo.

Ēģiptietis, joprojām nepaceldams acis, pastiepa roku un no sienas aizmugurē noāķēja vienu no atslēgām.

Augšā dziļumā, viņš sacīja. Tā ir visklusākā istaba, un ari vislielākā. Pie durvīm ir noskrandusi zīda aukla istabenes pasaukšanai, bet varat nepūlēties. Istabenes te nav bijušas kopš Pirmā pasaules kara.

Ak tā. Vēl misters Blečlijs sacīja, ka jūs varēšot likt, lai man šo to atgādā.

Masīvais ēģiptietis, kurš tika dēvēts par Ahmadu, izskatījās tāds kā saērcināts.

Mjā, es varu mēģināt, bet vēl ir diezgan agrs, jūs saprotiet. Vispār jau tādas sugas ļautiņi šobrīd tikai liekas gulēt.

Es biju domājis pudeli viskija un brokastis.

Ā. Angļu brokastis?

Ja varētu, jā.

Tas prasīs apmēram pusstundu. Tepat dažas mājas tālāk ir pensionēta vēderdejotāja, viņa no tādām lietām kaut ko saprot. Viskiju gan es jums varu piegādāt dažu minūšu laikā.

Uz kaut ko tādu arī biju cerējis.

Tiks izdarīts. Trīs klauvējieni nozīmēs viskijs, divi brokastis.

Džo devās uz kāpņu pusi, taču apstājās, it kā viņam pēkšņi kaut kas būtu iešāvies prātā.

Ā, starp citu, vai jums gadījumā nav kaut kas otrajā stāvā? Es nepanesu augstumu.

Masīvais ēģiptietis noāķēja vēl vienu atslēgu.

Otrais stāvs dziļumā. Mazāka, bet īstenībā tikpat klusa.

Džo devās augšā un uzmeklēja savu istabu gaiteņa galā, pagalma pusē. Paskatījies apkārt, viņš vieglītēm noslīga uz ceļiem, lai paskatītos pa atslēgas caurumu. Varēja redzēt šauras gultas galu, krēslu, galdu. Pie pretējās sienas bija logs, kuram priekšā bija tīkls. Viņš uzmanīgi atslēdza durvis un iemeta atslēgu kabatā. Tad paņēma no grīdas sakvojāžu un piespieda pie krūtīm. Pagrieza tverekli.

Durvis viņam zem rokas atsprāga, un Džo ielidoja istabā, mezdams sakvojāžu logā, loga tīkls un sakvojāžs pazuda, viņš lēca pakaļ un kūleniski novēlās uz mīkstās zemes viesnīcas aizmugurē, bet otrā stāva istabā atskanēja dobjš būkšķiens. Viņš acumirklī bija augšā, palikdams pustu-pus, taču vairs nekas nenotika. Viņš stāvēja mazā, piedrazotā pagalmā. Aiz muguras bija durvis, kas veda atpakaļ viesnīcā. Otras durvis raudzījās viņam pretim no pagalmiņa otra gala. Džo pacēla sakvojāžu un piegāja pie tālākās sienas. Bez pārliecības pagrozīja tverekli, tomēr durvis atvērās.

Kāpnes veda lejup.

Kāpņu pakājē bija vēl vienas durvis. Tās atvēris, Džo bija nonācis šaurā pagrabā ar zemiem griestiem. Pie galda sēdēja kāds vīrietis, gandrīz neredzams aiz laikraksta, kuru viņš lasīja. Pie griestiem dega vientuļa elektriskā spuldzīte, no tās nokarājās aukla. No armatūras līdz elektriskajam zvanam sēdētājam pa rokai vīdamies stiepās vads. Garaiņus meta katliņš, turpat bija ari apdauzīta tējkanniņa un vairākas daudzcietušas alvas krūzes. Džo iešļuka krēslā un notrausa netīrumus, ar kuriem bija aplipis pagalmā.

Blečlijs?

Vīrietis turpināja lasīt savu avīzi, aiz tās noslēpies.

Blečlijs gan.

Kas tur augšā uzsprāga?

Ā, nieks, tikai plaukšķene. Protams, tur varēja būt ari bumba.

Protams. Bet vai tas ietilpst jūsu standarta sagaidīšanas norisē?

Tā varētu sacīt.

Kāpēc jāspēlē tādas spēlītes?

Tās nav spēlītes, viņi vienkārši grib zināt, vai jūs nezaudējat modrību. Amatieriem te nav vietas.

Ak tad es nedrīkstot zaudēt modrību? Ko, diez, viņi gaidīja, atsūtījuši man uz lidostu pakaļ to nenormālo?

Cilvēks, kuru dēvēja par Blečliju, pār laikraksta malu palūrēja uz Džo, bet tā, ka bija redzama tikai viena viņa acs. Likās, tajā ir asaras, un ar viņa sejas izteiksmi kaut kas nebija kārtībā, kaut kas galīgi nebija kārtībā.

Taču viņa galva atkal nozuda, un Džo nepietika laika saprast, kas tur ir par lietu.

Viņš raud, vai? Džo prātoja. Kāpēc viņš tā slēpjas?

Rādās, Vivians šorīt būs bijis visai enerģiski noskaņots, sacīja cilvēks, kuru dēvēja par Blečliju. Viņš ir mūzikhola veterāns, aktieris pēc profesijas, un, kad viņam gadās īstais garastāvoklis, viņš var sarīkot pamatīgu izrādi. Varbūt jūs viņam bijāt pa prātam, vai varbūt viņam šoslaikus vienkārši ir garlaicīgi. Varu piedāvāt tēju?

Paldies.

Tējkanna nozuda aiz paceltās avīzes.

Cik daudz cukura?

Necik.

Tas ir tikai cukurs.

Nešaubos, bet es dzeru tēju bez cukura.

Savu desu dabūjat ar citiem dzērieniem?

Apmēram.

Gar avīzes malu parādījās alvas krūze un roka, kas to stūma. Roka bija veca vīra, bet balss tāda nebija. Grumbaina roka, mazliet dreboša. Džo paņēma krūzi un iedzēra malku, apdedzinādams muti uz maliņas. Pacēla krūzi nostāk no lūpām un papūta.

Vai jums tur visās istabās ir spridzekļi?

Nē, tikai divās. Otrā un trešā stāva dziļumā. Ja jūs no tiem stāviem iz-lēktu uz ielas pusi, ļoti iespējams, jūs būtu salauzis kādu kaulu uz bruģ-akmeņiem, un, ja jūs lēktu no augšējiem stāviem, visviens, fasādes pusē vai otrā, tad kaut ko salauztu gandrīz pilnīgi noteikti, visticamāk, kaklu. Bet es nedomāju, ka jums būtu tāda vēlēšanās, tādēļ nedomāju, ka jūs būsiet kur citur, ne otrajā vai trešajā stāvā.

Mjā, izklausās saprātīgi, teica Džo.

Nenoliedzami. Tā, jūs tagad droši vien vēlēsieties izgulēties pēc lidojuma. Pa kāpnēm, kas atrodas jums priekšā, var iznākt blakus ieliņā. No turienes nogriezieties pa kreisi, un jūs nonāksiet pie tā paša stūra, kur bijāt sākumā. Jūs taču neesat savainojies? Nē.

Tas labi. Diez vai viņi gribētu, lai kaut kas tāds notiek, vēl pirms jūs esat sācis kaut ko darīt.

Arī tas izklausās prātīgi. Sakiet, šis pagrabs ir jūsu parastais darba kabinets vai tikai viena no jūsu piegādes bāzēm lauka apstākļiem?

laikraksts čaukstēja, bet lasītāja galva neparādījās. Brīdi pie galda valdīja klusums.

Kāds nelaipns viesnīcnieks, Džo domāja.

Klausieties, teica balss aiz laikraksta. Nevajag to uztvert personiski, bet nenāks par ļaunu, ja jau no paša sākuma zināsiet, ka jūs man nenozīmējat neko īpašu. Es nezinu, kas jūs esat un kālab esat atsūtīts, tas mani ari neinteresē. Tā nav mana darīšana. Es daru to, kas tiek prasīts, un to pašu Klosteris vēlas sagaidīt ari no jums. Ja man pavēlēts aprīkot durvis ar spridzekli, es aprīkoju. Ja jūs meklējat draugus, varat izmēģināt laimi ielās tāpat kā visi citi. Es tikai daru savu darbu. Ir skaidrs?

Kā nu ne.

Labi. Tiksimies šovakar pulksten deviņos.

Džo vēlreiz palūkoja tēju, taču alvas krūze joprojām bija pārāk karsta. Viņš piecēlās kājās.

Gadījumā nepazīstat kādu, vārdā Sterns?

Personiski ne, kur nu man līdz tik augstiem plauktiem. Es esmu tikai Klostera pasažieru komitejas priekšnieks. Jaukus sapņus.

Džo devās uz kāpnēm. Pusceļā līdz durvīm pagriezās un atskatījās uz paslieto laikrakstu.

A, starp citu, vai jūs nenodotu Vivianam šo kabatas portfeli? Nekā pārāk vērtīga tajā nav, bet varbūt viņš tomēr gribētu to atgūt. Un kas varētu būt Sintija?

Virs laikraksta parādījās viena Blečlija acs.

Kas varētu būt kas?

Dūkulīte, vārdā Sintija. Tur aiz oderes ir lapiņa ar viņas vārdu un telefona numuru.

Vai nav vienalga?

Nezinu, es tikai padomāju, ka jums varbūt nav. Telefona numurs ir gandrīz tāds pats kā tas, kuru man iedeva zvanīšanai neparedzētos gadījumos. Areče, diez kas nebūtu, ja kāds no jūsu mūzikholu aktieriem, jums nezinot, palaidņotos ar kādu no jūsu sekretārēm. Protams, jūsu komitejā visi ir kā viena liela ģimene, bet man tā likās, varbūt papiņam gribētos zināt, kas viņa saimē darās, visādi mazi asinsgrēciņi. Cik nu tas attiecas uz Klostera lietām, protams, ne jau tāpat vien. Atstāšu šos lietiskos pierādījumus tepat uz kāpnēm, varēsiet iemest aci, kad privātie sludinājumi būs izlasīti.

Cilvēks, kuru dēvēja par Blečliju, neko neteica. Viņa grumbainā roka mazliet drebēja, un vienīgā acs, žigli mirkšķinādama prom asaras, tāpat vien glūnēja pari laikrakstam, bet Džo uzlekšoja pa kapnem un aizvēra pagraba durvis sev aiz muguras.

* * *

Ticis laukā, Džo, nogājis mazu gabaliņu, apstājās priekšpusdienas saulgozī. Atbalsūjās pret sienu, aizvēra acis un dziļi elpoja.

No Viva pie Bleča, viņš domāja, lai Dievs mums žēlīgs. Tagad vismaz ies labāk. Vismaz tā vajadzētu būt, varētu padomāt, pēc šitāda sākuma.

Vēlreiz iesoļodams pa viesnīcas parādes durvīm, Džo jau mundri svilpoja. Viesnīcā "Babilona" tas, iespējams, bija kas nedzirdēts, jo Ahmads uzreiz pacēla acis no laikraksta.

Brīnišķīgs rīts, teica Džo.

Ahmads blenza uz viņu ar milzīgu pārsteigumu sejā.

Jūs esat apbrīnojami, viņš nomurmināja.

Džo smaidīja.

Ak tad mēs tādi esam? Kāpēc jūs tā sakāt?

Kā jūs protat maskēties. Es būtu gatavs apzvērēt, ka tikko te ienāca viens, kurš izskatījās uz mata tāds pats kā jūs.

Džo smaidīja vēl platāk.

Tas mans dubultnieks, vai viņš uzkāpa augšā?

Uz otro stāvu dziļumā. Ne vairāk kā pirms piecām vai desmit minūtēm.

Un viņam kā ēst vajadzēja viskiju, pareizi? Kad viņš pēdējo reizi tika redzēts, paejam garām jūsu letei?

Ahmads pacilāja pudeli.

Es sadabūju. Jau gribēju viņam aiznest.

Ehei, mums nav nekādas vajadzības abiem mērot šo ceļu, teica Džo. Es pielūkošu, lai viņš to saņem. Mums ar viņu jāaprunājas.

Džo paņēma pudeli, bet Ahmads apjucis urbās viņā ar abām acīm.

Pagaidiet, Ahmads teica. Jūs tiešām esat tā otrā dubultnieks, vai drīzāk viņš pats?

Kā uz to paskatās, Džo atbildēja. Sagadīšanās pēc mēs abi piemītam vienā un tajā pašā galvā, bet tas nenozīmē, ka mēs visu laiku, vai pat pārsvarā, domājam vienādi. Tas tur, augšā, vairāk klausās un patur savas domas pie sevis, turpretim es nemaz tāds neesmu.

Pa Ahmada nopietno seju lēni izplatījās bikls smaids.

A, skaidrs. Jā, es pasūtīju brokastis, tādēļ viskijs bija tik ilgi jāgaida.

Jauki. Un vai šis nav brīnišķīgs rīts skaistajā Nīlas zemē?

Ahmads laikam kaut ko nesaprata.

Jūs visu laiku tā sakāt, bet par ko jūs runājat? Par laiku? Jā.

Bet laiks te allaž ir vienāds. Tas nekad nemainās.

Tā tik tiešām varētu būt, bet es neesmu vienāds.

Un ko tad tas nozīmē?

Tikai to, ka man patīk tuksnesis un man patīk saule, teica Džo. Un rādās, man patiks Koptu kvartāls, kuru vēl dēvē ari par Kairas vecpilsētu. Un droši vien arī šis nožēlojamais ūķis, kuru jūs saucat par viesnīcu "Babilona", un Vivians laikam ari. Blečlijs ne, vismaz man tā liekas. No otras puses, nekas pasaulē nav pilnība.

Ahmads sakustējās, nenolaizdams skatienu no Džo.

Blečliju es pazīstu, protams, bet kas ir Vivians?

Džo viņu aprakstīja. Ahmads pašūpoja galvu.

Nekad nevienu tādu šeit neesmu redzējis.

Nekad?

Nekad. Un neesmu ari dzirdējis par kādu, vārdā Vivians.

Padomā tikai. Hm, vai šajā apkaimē šī ir vienīgā viesnīca "Babilona"?

Mums visiem par laimi, vienīgā Ēģiptē.

Un jūsu vārds ir Ahmads, ko?

Ahmads pasmaidīja. Par to nevar būt ne mazāko šaubu, viņš sacīja. Es ar to dzīvoju, es zinu.

Ahā. Iesākumam vismaz kaut kas, un šimbrīžam faktu ir vairāk nekā pietiekami. Pārāk daudz faktu uzreiz var tikai sajaukt galvu. Labs ir. Brīnišķīgs rīts, un ar labunakti.

Džo smiedamies devās uz kāpnēm ar viskija pudeli rokā.

Brokastis? Ahmads sauca nopakaļ.

Kolīdz ir dabūjamas. Divi klauvējieni, gaidīšu.

Džo svilpodams devās augšā. Ahmads raudzījās pakaļ, līdz viņš vairs nebija redzams, un tad nometās četrrāpus aiz letes, turpat, kur bija atrodams brīdī, kad Džo otrreiz iebrāzās pa durvīm. Diez vai Džo viņu tur, apakšā, bija pamanījis, tomēr, drošs paliek drošs, viņš nolēma, ka vajadzēs vairāk uzmanīties, tagad, kad viesnīcā "Babilona" beidzot bija ari kāds iemītnieks.

Neizdibināmi smaidīdams, Ahmads klusiņām atvēra slepenas durtiņas sienā aiz letes.

* * *

Tuksneša vidū, augstu senajā, cietoksnim līdzīgajā būvē, kuru dēvēja par Klosteri, kāds dieninieks pievārēja pēdējos tuneļa kāpņu vijuma pakāpienus un pieklauvēja pie koka durvīm, kas atradās to galā. Nogaidīja, lēni skaitīdams līdz divpadsmit, tad nospieda durvju prāvo dzelzs rokturi.

Torņistaba, kurā viņš iegāja, agrāk droši vien bija senā cietokšņa sargu kambaris, jo tā bija maza, apaļa, un biezo mūri sazoboja šauras spraugas, pa kurām uz visām pusēm varēja redzēt tuksnesi. Plānas žilbinošās saules strēles cirtās cauri smagajām ēnām, jo kambarītī, lai gan ārā jau bija spoža gaisma, joprojām valdīja pustumsa.

Pie vienas no lūkām tālākajā sienā stāvēja vienrocis, tērpies nevainojami iecietinātās zaļganpelēkās drānās. Lai gan ienācējam viņš bija uzgriezis muguru, izskatījās, ka viņš lūkojas uz rietumiem, turp, kur pa tuksnesi šurp virzījās vācieši. Viņš bija stalti izslējies parādes miera stājā, vienīgo roku stīvi uzlicis uz krustiem. Dieninieks gaidīja. Pēc brīža kaut kur no apakšas, no senā cietokšņa dziļumiem, atplūda neskaidra ērģeļmūzikas straume. Vienrocis apsviedās un nostājās pretī dieniniekam.

Ā, tas esat jūs. Kas par lietu?

Dieninieks pasniedza komandierim papīra lapu, un tas, vienā mirklī izlasījis ziņojumu, atkal pagriezās pret tuksnesi.

Ak tad re, kā, viņš nomurmināja. Tātad mūsu jaunais Purpura Septiņi beidzot ir ieradies un gatavs sākt...

Viņš pasmaidīja, nerādīdams dieniniekam savu seju.

Kurš Armēni sagaidīja lidlaukā?

Aktieris, ser. Tas, kura vārds ir Lifijs. Viņš neko nezina. Ieradās pretim un taisnā ceļā aizveda Armēni uz viesnīcu "Babilona".

Vienrocis sāka smieties.

Armēnim bija ērmota iepazīšanās ar Kairu, nav vārdam vietas. Varbūt ari mazlietiņ maldinoša... Nu, viņam daudz jāmācās, un ir maz laika to darīt. Vai kartes sanāksmei noliktas?

Jā, ser.

Pēc desmit minūtēm būšu lejā. Aizveriet slēģus un visu sagatavojiet.

Jā, ser.

Tas ir viss.

Jā, ser.

Dieninieks sasita papēžus un devās prom, klusi aizvērdams durvis. Ērģeļmūzika no klostera dziļumiem bangoja un brāzmoja skaļāk, pieskandinādama mazo torņistabu ar dārdošām atbalsīm.

Sterns, vienrocis murmināja, un viņa seja bija spīva. Beidzot mēs izrēķināsimies ar šo nodevēju, un Rommels vairs nezinās par katru mūsu soli, iekams mēs to esam spēruši... Bet jārīkojas ļoti precīzi, lai nebūtu nevienas vienīgas kļūdas.

Nevienas vienīgas kļūdas, viņš atkārtoja, piemiedzis acis, un jutekliski noglāstīja biezo viduslaiku mūri, kas viņu sargāja no tuksneša saules nežēlīgā spožuma.

5

Lifijs

Pēc vairākām dienām Džo, uzmeties uz palodzes, vakarā viens pats sēdēja savā viesnīcas istabelē un raudzījās laukā tumsā. Tad durvīm pieskārās viegli klauvējieni, tik klusi, ka viņš tos tik tikko sadzirdēja.

Divi klauvējieni, tātad ēdamais, un trīs, dzeramais, tikai viņš Ahma-dam neko nebija lūdzis. Turēdams vienu roku kabatā, Džo piegāja pie durvīm un atvēra.

Gaiteņa vidū viņam pretī stāvēja sīka auguma vīriņš, pagalam pelēcīgs: nedz jauns, nedz vecs, arī tautību nebija iespējams uzminēt. Vīriņa acis šaudījās, un lūpas visu laiku kustējās, drīz noraustījās, drīz saknie-bās, un viņa mute te savilkās pēkšņā smaidā, te atkal kļuva nopietna.

Džo skatījās un brīnījās.

Apbrīnojama mute, tādu es redzu pirmo reizi mūžā, viņš domāja. Ne uz mirkli nerimstas.

Pēkšņi nepazīstamā acis neprātīgi iezalgojās spokainā krāsu, spīdumu un dziļumu rotaļā. Viņš pašļūkāja kājas un pamīņājās, galva šāvās te uz augšu, te lejup. Tad viņa skatiens sāka paniski meklēties apkārt, un viņš atkāpās vēl tālāk gaitenī, neskatīdamies uz Džo, skatīdamies grīdā kā sakauts.

Ir nu gan nervu kamols, Džo domāja.

Svešinieks šņākuļodams pasmaidīja, grozīdams galvu, it kā viņu būtu sagrābušas milzīgas šaubas. Pat viņa augums, likās, mainījās tieši Džo acu priekšā, kad viņš tā mīdījās šurpu turpu pa gaiteni, te liels un masīvs, iz-riezis elkoņus un kā badīdamies noliecis galvu, te atkal sīks un strupiņš, kad viņš saplaka sevī; nekas viņā nepalika nekustīgs, viss nemitīgi mainījās.

Šurpu turpu, domāja Džo, kā laiviņa, ko nakd mētā Nīlas tumšie viļņi. Bet kā man tas jāsaprot, un kas viņš vispār tāds ir?

Nepazīstamajam abas rokas bija pilnas ar iepirkumu turzām, kuras viņš dkai ar grūtībām spēja noturēt. Paspēris soli uz priekšu, viņš, liekas, mēģināja pasmaidīt, taču smaids tūdaļ apdzisa, un rīklē sāka gurguļot: arī mēģinājums kaut kaut ko sacīt bija misējies.

Ēņhh? Grrāā...

Džo gribot negribot bija jādomā pr biklu lauvēnu, kas nesakarīgi krata galvu un kaut ko rūkuļo savā nodabā.

Vai varu kaut kā būt noderīgs? Džo vaicāja, izstiepdams rokas, lai satvertu turzas, iekams tās ir nokritušas. Saķēris vairākas uzreiz, viņš tās ienesa istabā. Nepazīstamais joprojām stāvēja durvīs un satraukti mīdījās.

Varbūt vēlaties ienākt?

Divi, mēs ēdam, un trīs, mēs dzeram, svešinieks bubināja. Tā teicis Pols Revīrs.

Svešinieks negribīgi čāpoja uz priekšu, neskatīdamies Džo acīs. Viņa balsī skanēja ilgpilnas skumjas.

Pie joda Polu Revīru, kuram viņš vispār vajadzīgs. Jūs mani laikam nepazīstat, ja?

Man vismaz tā liekas, atbildēja Džo. Man būtu jāpazīst?

Diez vai. Diez vai kādam vispār vajadzētu mani pazīt. Mana mūžīgā bēda.

Kā, lūdzu?

Ka mani varētu pazīt, kad es esmu es. Neviens un nekad to nespēj. Jums laikam ari šķiet, ka tas nav iespējams?

Džo ļoti gribējās pieliekties un apkampt svešinieku, tik nelaimīgs tas izskatījās. Tomēr viņš tikai izņēma nepazīstamajam no rokām pēdējo turzu un nolika to drošībā uz galda.

Smagas. Kas tur ir iekšā?

Svešinieks kaunīgi mīņājās un klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Džo uzlika roku viņam uz elkoņa.

Kas jūs esat?

Svešinieks bikli pašķielēja uz Džo un atkal nodūra acis.

Es esmu šīs ielas oficiālais tūristu gids, viņš čukstēja, bet, atklāti sakot, kopš kara sākuma ar darbu ir vienkārši briesmīgi. Tas ir, kopš sākās iepriekšējais karš, ne jau šis. Lai gan...

Jā?

Svešinieks dziļi ievilka elpu.

...lai gan sendienās rue Clapsius bija pasaulslavena iela, to vidū, kas prot novērtēt dzīves noslēpumu. Taisnību sakot, daudzi, daudzi filozofi šo mazo rue reiz uzskatīja par pēdējo dvēseles oāzi.

Bija pat sakāmvārds, kas apliecināja šo faktu. Redzēt rue Clapsius un šķirties no pasaules dūcot. Un vai jūs zināt, kāpēc šo mazo rue toreiz uzskatīja par nozīmīgāku nekā sfinksa un piramīdas, un pat nozīmīgāku nekā Nīla?

Kāpēc?

Dūcināšanas dēļ. Cik vēsturē viss ir vienkārši, vai ne?

Džo izbolīja acis. Viņš neatņemdamies raudzījās uz nepazīstamo, kurš vēl aizvien nervozi dīdījās, kura mute nemitīgi kustējās, ne uz mirkli nepalika mierā.

Dūcināšanas, jūs teicāt?

Tieši tā, nobubināja svešinieks, un runa ir par vislabākajām labajām vibrācijām. Redziet, šīs mazās rue maukas sendienās saviem klientiem prata nodūcināt ar pasakainu izmaņu. Tik pasakainu, ka idn bieži gadījās manīt filozofus no visām pasaules malām, spēcīgus, apņēmīgus vīrus, saritinājušos uz bruģakmeņicm, dudinot, jebkurā dienas un nakts laikā, viņi pat siekaloties vairs nejaudāja, galvā vairs nebija ne miņas no silo-ģismiem, no dižā filozofa čaula vien vairs bija palikusi. Ko es ar to gribu teikt? Es gribu teikt: izsūkāti tukši.

Nepazīstamā sejā nozibēja un uzreiz nozuda smaids.

Un es^ runāju par labākajiem no labākajiem, viņš murdēja. Eiropiešiem tik apgalvot, ka dūcināšana ir izgudrota Boloņā apmēram renesanses sākumā, ka tieši dūcināšana, kā sacīt jāsaka, uzšķīla renesansi. Bet patiesībā dūcināšanai ir daudz senākas saknes, nekā parasti tiek uzskatīts, kā jau gandrīz visam, kas ir saistīts ar cilvēkiem. Šajā ielā dūcināšanas tradīcija ir aizsākusies ap tiem laikiem, kurus eiropieši sauc par tumšajiem gadsimtiem, tikai austrumos viss nemaz nebija tik tumšs kā rietumos. Austrumos zinātnieki vēl studēja "Tūkstoš un vienu nakti", un pa kādam savu erudīto atklājumu kumosiņam tika ari izmeklētiem viņu paziņām... Sakiet, jūs varbūt esat pazīstams ar šo klasisko sacerējumu?

Džo, gluži apstulbots, blenza uz svešinieku. Tad beidzot atguva valodu.

Laikam būšu par to dzirdējis, jā.

Nepazīstamais atkal aši pasmaidīja, liekas, vairs ne tik nervozi kā pirmīt.

Labi. Tad jau jūs droši vien zināt, ka arābi šīs Naktis sensenos laikos aizguva no persiešiem, bet tie, vēl senākos laikos, tās bija aizguvuši no indiešiem... Bet tas urda prātu, vai nav tiesa, šī doma par apgaismotajiem Austrumiem un pirmatnējiem dūcinājumiem, kas atbalsojas senās Indijas miglainēs? Taisnību sakot, kad es vēl nezināju patiesību, jau doma vien par visām tām svešajām mēlēm tur, tālu lejā, mūsu dvēseļu subkon-tinentā, mani vienmēr trakoti nogurdināja. Bet tagad, kad man viss ir skaidrs, es saprotu, cik ģeniāls izgudrojums no indiešu puses tas bija, apvienot dūcināšanu un civilizācijas dziņu. Faķīri, nudien. Ellišķīgi, tik tiešām...

Nepazīstamais atmeta galvu un nosprauslojās, viņa sejai pāri lavījās kaut kas līdzīgs izvirtīgam misticismam.

Bet atzīstieties, viņš pēkšņi uzbudināts ierēcās. Vai tad jūs vienmēr neesat domājis, ka om ir svarīgākā skaņa, kas nākusi no Indijas? Vai ari jūs viņiem bija izdevies apmuļķot? Un vai tad šī jaunā informācija nenozīmē, ka šis zumm un šis omm varētu būt saistīti daudz ciešāk, nekā līdz šim kāds ir to aptvēris? Ka skandēt vienu nozīmē slepenībā skandēt otru? Ka šie indiešu gudrie, visā savā viedībā, jau tālos aizmūžu laikos ir atklājuši šo fantastisko paņēmienu, kā reizē skandināt gan dvēseles, gan miesas zvanus? Un tad iznāk, ka dvēsele un miesa, lai ko par to domātu Rietumos, ne tikai slepeni saprotas, bet ir viens vienots, tur, pašā apakšā? Un tad iznāk, ka visu cilvēces vēsturi var rezumēt vienā dziļā izteikumā? Ka viss griežas ap cilvēku, kurš grib mmmājās, kurš meklē savas patiesās mājas? No zummmm līdz ommmm, citiem vārdiem, mmmmommm, mammīt mmīļal Un tad nāk tāds mmmrn...

Džo skatījās. Dūkoņa zumēja un zumēja, svešinieks mīņājās un mīņājās, visu laiku sparīgi mādams ar galvu, ar biklu ārprāša smaidu pa visu seju. Tad beidzot Džo izdevās izkūņoties no transa, kurā viņš bija ieslīdzis.

Bet tas ir kaut kas vienreizējs, viņš nomurmināja.

Vai ne? svešinieks dedzīgi atjautāja. Jūs gribat teikt, ka brīnumiem nav un nav gala? Pat ne tādā noplukušā kaktā kā mūsu rue Clapsius?

Džo smējās.

Kā jūs teicāt, kāds ir jūsu godavārds?

Smaids acumirklī nozuda no svešinieka sejas. Pēkšņi viņš lūkojās uz Džo visdziļākajā nopietnībā. Svinīgi nokrekstējās.

Es neko neteicu, jā, neteicu. Bet mani sauc Vivians, un es jūs atvedu šurp no lidostas, un par visu ļoti atvainojos. Piedodiet.

Vivians nosarka, viņa rokas satraukti žvāgojās. Džo sāka smieties un sirsnīgi sarokojās ar viņu, jau atkal cīnīdamies ar vēlēšanos sīko vīriņu apkampt.

Viv? Tas tiešām esat jūs, bez visādām parūkām, tenisčībām un leo-pardādām? Priecājos jūs atkal sastapt.

Vivians ierāva galvu plecos un izskatījās vēl nedrošāks nekā pirmajā brīdī pēc ienākšanas Džo istabā.

Tiešām? Es zinu, kas jūs esat, man par jums pastāstīja. Necik daudz, pavisam mazdrusciņ. Jūs uz mani nedusmojaties?

Nē, protams, ka ne. Kāpēc lai es dusmotos?

Tāpēc, ka es lidlaukā tik riebīgi uzvedos. Bet es atvainojos, tā bija loma, kaut kas tāds. Sagaidot atbraucējus, no manis gaida, ka es tēlošu kaut ko eksotisku... man liekas... un dažreiz es mazliet aizraujos un sāku ālēties kā negudrs. Traki laiki, es tur neko nevaru padarīt.

Liecieties mierā, Viv. Un vispār, tieši jums jau vajadzētu dusmoties.

Vivians manāmi apjuka.

Man? Dieva dēļ, par ko tad?

Sintijas dēļ. Es ceru, jūs saprotat, ka tam nav nekāda sakara ar jums. Man krita uz nerviem Blečlijs, ne jau jūs.

Vivians nopūtās.

Ak, jā, Blečs, kā tad. Es taču uzreiz sapratu. Mūsu intendants mēdz

būt ārkārtīgi nejauks, īpaši tad, kad sāk vilkt to savu "es te daru savu darbu" meldiņu. Nevajag uztvert personiski, Blečs saka, bet kas par blēņām. Skaidrs, ka es to uztveršu personiski. Tā ir mana dzīve, ko spārda apkārt te, šajā blečīgi sausajā padarīšanā, ko dēvē par Rietumu tuksnesi, un vai jums nebūtu nekas pretim, ja es tagad uzreiz apsēstos? Man sāp kājas.

Protams, Viv, sēdieties, krēslā vai gultā. Nekādu lielo ērtību te nav.

Vivians noāva kurpes un stenēdams un nopūzdamies iezvēlās gultā. Izskatījās, ka brīžos, kad viņš neko netēlo, viņam ir grūti elpot. Pārvietojis spilvenu uz kājgali, viņš tam uzklāja pa virsu žaketi un apgūlās, saslējis kājas. Brīdi lūkojās aplupušajos griestos, tad aizvēra acis.

Lobās, viņš nomurmināja. Bet vienalga, runājoties ar kādu īstajā dzīvē es allaž cenšos pacelt kājas augstāk par galvu, lai veicinātu asiņu pieplū-šanu smadzenēm. Teikšu pavisam godīgi, aplam reti gadās brīži, kad manām smadzenēm nevajadzētu mazliet vairāk skābekļa. Astma mani traki gausina, un ziniet, kas ir dīvaini? Pirms es biju atbraucis uz Ēģipti, man tās nebija. Tuksneša gaisam vajadzētu tādas lietas izārstēt, nevis izraisīt, bet nekā. Tik žēli, tik žēli, kā tādā nēģeru dziesmā.

Vivians vāri pasmaidīja no gultas.

Jā, visīstākais blūzs. Sakiet, ko gribat, man dzīve nezin kāpēc vienmēr atgādina bļaurigu blūzu. Spriegs ritms, uzsvērtas vājās taktsdaļas, atkārtojumi.

Vivians nostenējās. Aptaustīja kaklu.

Ak, šīs kuslās miesas, viņš nomurmināja. Dvēseles gārdzošais bigbends.

Viņš atvēra acis un sāka smieties.

Lobās gan tie jūsu griesti, tas ir pilnīgi skaidrs. Bet, pie malas dzīvi un mūziku, es jums teikšu skaidri un gaiši: manai vizītei nav itin nekāda sakara ar darba lietām. Es atnācu atvainoties, un tikai pats savā vārdā, neviens cits nav iesaistīts. Vai jums gadījumā negribas ēst?

Mirstu badā, Viv. Kad jūs pieklauvējāt, tieši gribēju iet ārā.

Labi. Es te paķēru līdzi ceptu vistu, un vēl ari vīnu un lokvas, lai jums būtu vieglāk aizmirst, kā es jūs torit lidlaukā noliku gar zemi. Vista parasti ir visnotaļ garda, es to ņemu dažas mājas tālāk pie vienas pensionētas vēderdejotājas, kuru Ahmads pazīst no citas ēras. Tieši viņa ari man pastāstīja par šejienes dūcināšanas tradīcijām. Vīnam arī būtu jābūt labam, ja jums nav iebildumu pret vācu vīnu. Viena no mūsu stratēģiskajām tuksnešizlūkošanas vienībām tikai pirms kādas nedēļas izķeksēja no paša Rommela apgādes furgona.

Vivians sarauca pieri.

Bet varbūt jūs vīnu vēlades pataupīt kādam svarīgākam notikumam. Droši, es neņemšu ļaunā. Esmu pieradis, ka mani sit, spārda un dunkā.

Piebremzējiet, Viv, šis ir svarīgs notikums. Pagaidiet, tūlīt attaisīšu.

Vivians atviegloti pasmaidīja un sāka dziedāt populāru meldiņu. Džo ķērās pie pirmās pudeles atkorķēšanas.

Ā, starp citu, Viv, vai Vivians ir jūsu īstais vārds? Es tikai tāpēc jautāju, ka Ahmads garāmejot pieminēja, ka viņš te nevienu Vivianu nav ne redzējis, ne dzirdējis.

Vivians sadrūma. Novaidējās.

Ak tad tā, ko? Ahmads tiešām tā teica? Jā.

Vivians apvēlās uz sāna un skumji raudzījās uz Džo, bet viņa mute šķobījās un verkšķījās, ne mirkli nepalikdama mierā.

Tas ir smags trieciens, viņš nopūtās. Dievs žēlīgs, kāpēc jums vajadzēja man to jautāt?

Mjā, es tiešām nezinu, Viv, vienkārši iešāvās prātā. Klau, neņemiet ļaunā, varat par to aizmirst.

Lai es to aizmirstu? Savu vārdu? Paskatieties, lūdzams, uz mani uzmanīgi un pasakiet patiesību. Vai tiešām es neizskatos pēc Viviana?

Korķis izsprāga no pudeles.

Hm, varbūt neizskatāties ari, teica Džo. Goda vārds, es nevaru apgalvot, ka izskatāties.

Vai agrāk es izskatījos? Ieradies lidostā?

Jā, laikam jā. Droši vien.

Bet tagad ne?

Nē, laikam ne.

Pat ne mazdrusciņ? Vai šajā pasaulē vēl ir ari kas cits, ne tikai sitieni, spērieni un dunkas?

Paga, teica Džo, man liekas, es sāku saskatīt. Vivians, jūs sakāt? Vivians Bet protams, kā es tā varēju nepamanīt. Apbrīnojama līdzība, Viv.

Tiešām?

O, jā, vienkārši satriecoša. Es to uzreiz neievēroju tikai tāpēc vien, ka neesmu pieradis redzēt Vivianus. Arizonas indiāņu rezervātos tādus kuru katru dienu nedabū redzēt.

Tā varētu būt, Vivians drūmi bubināja. Un ko jūs, tādā gadījumā, sacītu par Vivianiem Makbastioniem?

Kādiem, kādiem Vivianiem? No visas tiesas? Jā.

Hm, man patīk, atsaucās Džo. Tur ir kaut kas no aristokrātiska skotu cietokšņa, kas ietupies kaut kur ziemeļu dzestrajās miglās un atsit visus uzbrukumus.

Vivians, atkal uz muguras, veltīja griestiem blāvu smaidu.

Nepārsteidzieties. Šajā pasaulē ir neiedomājami daudz visādu juku, un baidos, ka man tajā visā arī ir sava loma. Baidos, ka tas ir tikai manas personas sākums. Ar to mana maska nepavisam nav beigusies, kur nu. Vai esat gatavs uzklausīt visu pārējo?

Skaidra lieta, kāpēc tad ne?

Tūlīt redzēsiet. Dūšu. Mans pilnais vārds ir Vivians Makbastions Noels Lifinjjsfords-A ivijs.

Jēzus Marija, Viv, patiešām?

Vivians bija saviebies, un viņa balss skanēja tik tumši kā vēl nekad.

Turklāt es jums pateikšu, kāpēc es neizskatos pēc Viviana, nemaz nerunājot par visiem tiem pārējiem. Jo es tāds neesmu.

Ahā, Džo atvieglojumā iesaucās.

Tas ir, tāds ir mans likumīgais vārds, bet tas neesmu es. Mana tēva uzvārds bija Lifšics. Kad mani vecāki no Vācijas pārcēlās uz Angliju, viņi gribēja saukties ne tik ārzemnieciski, tā nu viņi drusku pamakarējās, medīdami izplatītas zilbes, un parādījās Lifingsfords, kā tāds jauns toriju līderis parlamentā. Aivijs tika pievienots pēc tam, bija iecerēts, ka tas radīs tādu omulīgu iespaidu, it kā viņi tur mitinātos jau kopš seniem laikiem. Neesmu pārliecināts, cik labi viņi toreiz zināja angļu valodu.

Es zinu, kā tas ir, bilda Džo. Ari cs to līdz piecpadsmit vai sešpadsmit gadu vecumam nesapratu.

Ieradušies Anglijā, viņi nopirka mazu bodīti, mājīgu namiņu ar dakstiņu jumtu, pašā Londonas viducī. Viņiem šķita, ka tā ir tikai pieklājīgi. Godīga spēle, Anglija, mana Anglija, veikalnieku nācija un tādā garā. Pēc tam, kad uzrados es, viņi ķērās pie svētdienas avīželēm un meklēja man vārdu, un tas beidzās ar to dīvaino penteri. Bet vēlāk es viņiem sagādāju rūgtu vilšanos. Nekļuvu par zobārstu. Ak tā.

Bet visi mani allaž ir saukuši par Lifiju, vienīgie izņēmumi ir vecāki un Blečlijs... Sasodītās varas personifikācijas, tic nekad neko nesaprot. Bet Ahmads mani pazīst kā Lifiju, un visi citi šajā apkaimē tāpat.

Labs ir, Lifij, tad es arī jūs tā saukšu. Un man patīk šis vārds, sagadīšanās pēc tas skan līdzīgi kādai upei, kuru es zinu.

Es jau tā cerēju, teica Lifijs, un vienmēr ir patīkami kādam atgādināt upi. Bet es tā arī nekļuvu par zobārstu, man tas jums jāpasaka uzreiz. Es

kļuvu par klaunu, par skumju klaunu. Tā ir mana bēda.

* * *

Dzersi vīnu, Lifij?

Jā, paldies. Man sāp aknas.

Tad varbūt labāk nevajag?

Nē, tas nevar būt saistīts ar dzeršanu, es gandrīz nedzeru. Aknas man bieži sāp naktis, un es domāju, tas ir tāpēc, ka aknas agrāk uzskatīja par kaislību mājokli, klasiskajā pasaulē, pirms barbari klasisko pasauli iznīcināja un kaislības tika pārceltas uz sirdi. Tikai manā gadījumā šī pārvietošana, rādās, nav vis notikusi. Citiem vārdiem sakot, Džo, es esmu pārpalika.

No kā?

Pats nezinu, tur jau ir tā bēda. Bet man ir tāda nelaba aizdoma, vai tikai es neesmu viduslaiku mūžīgais žīds. Pēc tā ļoti izskatās.

Tad tu esi daudz ceļojis apkārt?

O, jā, pirms kara es to vien darīju. Es blandījos pa Eiropu un rādīju kumēdiņus, lai ļaudis, ieturējuši vakariņas, varētu pasmieties. Pēc tam nakts melnumā sēdēju tukšās stacijās un izsalcis gaidīju piena vilcienu uz Dievs zina kurieni. Kad man beidzās darbs, visas ēstuves jau bija ciet, un no rīta, ieradies kaut kur citur, es, taupīdams naudu, likos gulēt stacijas uzgaidāmajā telpā, un tad jau atkal bija klāt vakars un vajadzēja uzstādes. Tā nu es gandrīz nekad negulēju gultā un arī dienasgaismu gandrīz nedabūju redzēt. Tajos laikos es pārtiku gandrīz tikai no piena un tādēļ biju diezgan bāls. Visu saskaitot kopā, tā bija diezgan spokaina dzīve.

Tu tiešām biji profesionāls klauns, Lifij?

Nu, lielā mērā tā dzīve tāda bija. Es pelnīju iztiku kā klauns, mīms vai aktieris, kā žonglieris vai akrobāts, dziedāju un dancoju, biju resnais, mūžam apskurbušais Šekspīra karaļu drauģelis vecajā, jautrajā Anglijā, vai ne tik jautrs Šekspīra augļotājs vecajā, krēslainajā Venēcijā, reizēm ar melnu ģīmi un reizēm ar baltu, bet daudz, daudz biežāk ar pelēku. Un aplam bieži beigās, pēc tam kad esmu atdevies pilnīgi, ar mani bija cauri. Rādās, visās cilvēku drāmās jābūt kādam, kurš paliek zaudētājos, un kaut kādu neizdibināmu iemeslu šī loma bija kļuvusi par manu specialitāti. Dažu labu reizi mani vajadzēja uztvert nopietni, taču parasti es biju šīs sugas aplamīgais hameleons, jancīgais āksts un ampelmanis, universāls nerrs. Mans darbs bija smīdināšana. Tas ir skumjš arods.

Es dcu, atsaucās Džo. Un šeit, Lifij? Kāds ir tavs darbs šeit?

Visādi sīkumi. Kaut ko patēlot stundiņu vai divas, vai dienu. Tādas lietas, kur vajadzīga pārģērbšanās un grims, un pāris valodas. Patiesībā es esmu tikai rekvizīts. Varu būt itāļu ģenerālis vai sīriešu tirgonis, vai čehu zemnieks, ko tikai savajagas. Kad viņiem savajagas rekvizītu, iztipina laukā mani, un es trakoju un dīžājos, vai lavos un pieglaimojos, loku ceļus un mīņājos, un neieredzu kulakus vai žīdus, fričus vai tomijus, atkarībā no apstākļiem. Es te esmu vietējais burvju mākslinieks, tas ari viss. Skumjais klauns.

Kāpēc skumjais, Lifij?

Tāpēc, ka pasaule ir skumja.

Bet tad kāpēc klauns?

Lifijs bikli pasmaidīja.

Nu bet. Man, kā jau visiem, patīk izlikties, ka manām dīvainībām ir kāds cēls izskaidrojums, bet patiesībā droši vien ir tā, ka es esmu skumjš, jo pirms kara pārāk daudz esmu nīcis tukšās dzelzceļa stacijās, augām naktīm. Vai tu esi pamanījis, ka cilvēkiem, kuri dzīvo naktīs, it kā nav kaulu? Droši vien draņķīgā apgaismojuma dēļ.

Un kāpēc tu vispār kļuvi par klaunu, Lifij?

Kāpēc? Nu, man liekas, sākumā es nekļuvu. Kad biju mazs, es atdarināju pieaugušos, kā jau visi bērni, un drīz atklāju, ka cilvēki, redzot, kā es to daru, smejas, bet ar smīdināšanu var nopelnīt našķus. Tā nu es darīju to, ko biju pieradis darīt, to, ar ko var nopelnīt našķus, tā jau notiek ar karjerām un dzīvēm, ar visiem tā ir.

Bet tu neesi tāds kā visi, Lifij.

Nē, kur nu. Es pārāk ilgi esmu malstījies apkārt pa pasauli.

Lifijs smaidīja.

Cik ilgi, tu saki? Vai man tiešām pienākas būt mūžīgajam žīdam no viduslaikiem? Jā, brīžiem tiešām ir sajūta, ka šie mani klejojumi ilgst jau pilnus divtūkstoš piecsimt gadus, viens gads vairāk vai mazāk. Brīžiem tiešām šķiet, ka tik ilgi, kad es naktī esmu viens un man ir bail.

Lifijs skumji nodūra acis.

Un man bieži ir bail, viņš čukstēja. Bet zini, ir vēl viens iemesls, kādēļ es varbūt neesmu tāds kā visi. Lai cilvēkus atdarinātu, viņus ir jāsaprot, un tā ir mana bēda, es viņus saprotu. Lai šajā pasaulē izsistos, ir jābūt niknam, un, ja tu patiešām gribi izsisties, tev jāienīst cilvēki. Bet kā es varu kādu ienīst, ja es zinu, kā cilvēki jūtas?

Lifijs nopūtās.

Brīžiem man gribas, kaut es būtu kļuvis par zobārstu. Uzrodas kaut kāds melnums, un tu to vienkārši nourb nost, bet vietā iebaksti spīdīgu zelta kripatu. Tas ir vienkārši, sniedz gandarījumu, cilvēki pie tevis gaida rindā un sauc tevi par Herr Professor dakteri vai Panzergruppeko-mandieri. Bet, lai tā dzīvotu nost, par cilvēkiem jādomā kā par zobiem, akurāt kā to dara nacisti.

Lifijs aizelsās un apklusa, lai atgūtu elpu. No viņa rīkles lauzās astma-tiska gārgšana.

Tomēr tas, kas ļauj dzīvot nost šādā stilā, nav vienkārši naids. Tas visvairāk ir saistīts ar tevi pašu, kā jau visas spēcīgās jūtas, tādēļ to droši vien vajadzētu saukt par riebumu pret sevi. Vai tu esi ievērojis, ka cilvēki mūs, ebrejus, ienīst atbilstoši tam, cik ļoti viņi slepenībā riebjas paši sev? Tiesa, nav jau tā, ka nebūtu neskaitāmu iemeslu, kāpēc ļaudis nolemj ienīst ebrejus, nevis paši sevi. Kurš tad vēlas ienīst sevi? Vai tad kādu citu ienīst nav patīkamāk?

Tu esi redzējis daudz naida, Lifij.

Kā gan citādi, es esmu ebrejs. Tas ir, kad neesmu vecās, jautrās Anglijas karalis. Vai ampelmanis. Vai Svētais Gars kādā aizmūžīgā leģendā par dzīvību, nāvi un augšāmcelšanos.

Un tu runā ļoti blīvi, Lifij.

Tikai tāpēc, ka esmu tik daudz klejojis, bijis tik daudzi un tik daudz kur, ka nespēju izlikties, nespēju bez grūtībām sašķirot pasaules skaņas. Vai iemusināt sev, ka tās ir vienkāršas un nevis neizdibināmas un daudzveidīgas. Ienīst žīdu? Kas var būt vēl vienkāršāk? Tikpat vienkārši kā ienīst koku, vēju vai saullēktu.

Lifijs pacēla acis un lūkojās uz Džo, atvilgušu seju. Pēkšņi viņš izskatījās ļoti sīks un trausls.

Bet zini, Džo, es dzirdu ari vienkāršas skaņas. Pēc tā visa, ko es te sarunāju, tu varbūt domā, ka esmu vīlies cilvēks, kas dzīvē redz tikai ne-jaucības, bet tā nemaz nav. Mani interesē, mani nodarbina jaukās lietas, cilvēku mīlīgā puse. Vienkārši reizēm, tagad, tas karš un nacisti...

Es saprotu, Lifij.

Tiešām saproti? Tiešām? Tad es varu tev pateikt, kā es patiesībā domāju?

Lifijs bikli smaidīja.

Zini, kā es patiesībā domāju, kas ir dzīve, dziļi dziļumos? Zelta zvār-gulīts un granāta ābols.

Lifijs smaidīja vēl biklāk.

Vai šis nav bezgala skaists veids, kā to aprakstīt? Es to dzirdēju pirms ļoti ilga laika un neesmu aizmirsis. Un, kad man šķiet, ka dzīve pret mani ir spīva un nežēlīga, es ielieku šos vārdus savā sirdī un čukstu, vēl un vēlreiz, līdz atkal jau varu iet tālāk.

Tas ir skaisti, bilda Džo. Un kurš, man gribētos vaicāt, būtu šādus vārdus sacījis?

Lifija acis staroja.

Kurš? Kurš tad cits, ja ne krietnuma balss mūsos. Dievs.

Viņš smējās.

Jā. Dievs tuksnesī runāja uz Mozu, klāstīdams, kādās drānās jātērpjas dzīves priesteriem.

Un pie viņa vīlēm būs tev granāta ābolus taisīt, no paziluma un purpura, un dārga sarkanuma pie viņa vīlēm visapkārt, un zelta zvārgulīšus viņu starpā visapkārt. Tā, ka viens zelta zvārgulīts un tad viens granāta ābols esots, atkal viens zelta zvārgulīts un viens granāta ābols pie tā uzvalka vīlēm visapkārt.

Lifijs smaidīja.

Un es tur atrodu īpašu nozīmi, kas dod man cerību, lai es varu iet uz priekšu arī pa tumšu ceļu.

Vai tu vari man atklāt šo īpašo nozīmi, Lifij? Vai vari man pateikt, kas šajā pasaulē ir zelta zvārgulīts? Un granāta ābols?

Lifijs nodūra acis.

Es tas esmu, viņš čukstēja. Tie abi esmu es. Un tu, un visi cilvēki. Jo mēs esam savādas un brīnumainas radības, un skaņas mūsu dvēselēs ir dzidras un neaizmirstamas kā zelta zvārgulīša šķindoņa. Un tomēr mums uz mēles vienmēr ir smilšainās zemes garša, salda un smilšaina kā gra-nātābols, pilns sēklu saules karstumā.

Lifijs pacēla acis. Viņš smaidīja.

Tagad tu redzi, patiesībā es nemaz tik daudz neesmu klejojis, neesmu spēlējis pārāk daudz lomu. Dzīve ir neiedomājama dāvana, un, jo labāk mēs to pazīstam, jo esam pilnāki. Jo labāk pazīstam tās putekļus, un tāpat tās

zvārguļa zelta zvanīšanu. Viens un otrs, vienmēr kopā, nešķirami mūsu sirdīs.

* * *

Lifijs pēkšņi piecēlās sēdus un sāka smieties tā, ka divas nevainojamas spoži baltu zobu rindas zibēja vien. Pēc tam viņa pirksti noņirbēja pie mutes, pleci saguma, un viņš pēkšņi bija sīks, izdilis vīriņš, bezzobains un vārgs. Viņš pastiepa augšup abas zobu protēzes, kuras bija izņēmis no mutes, un lūkojās uz tām, cilinādams drīz vienu, drīz otru kā marionešu dīdītājs.

Augšup pacēlās augšējā protēze. Smiekli.

Lejup nolaidās apakšējā protēze. Traģēdija.

Tad viņš ieslidināja protēzes atpakaļ mutē un pavērās uz Džo.

Zobi, viņš sacīja. Nav īsti. Es pirms kāda laika noformulēju teorēmu, kas apraksta manu gadījumu, klusībā es to vienmēr esmu dēvējis par Lifija pirmo likumu. Un proti, Labi zobi liecina par tukšu pauri. Klusītiņām papēti ļaudis, un redzēsi, ka man ir taisnība, lai gan taisnība ari, ka mēs briesmīgi cenšamies attaisnoties. Kā nu ne, mēs tomēr nekādi netiekam vaļā no fakta, ka ikviens esam kāda bērns. Pat visviedākais šīs pasaules sirmgalvis, vismaz viņa paša domās, vienalga ir kāda mazais puisītis. Bet tā nu nav mana bēda. Es neesmu ne vieds, ne vecs, un mana bēda ir tā, ka man lauž krustos.

Tu esi praktisks, Lifij.

Nē, nepavisam, tu pats jau drīz redzēsi. Es praktiskumu saprotu, bet tas mani nekad nav vilinājis. Taisnību sakot, es sevi izpētīju un biju spiests secināt, ka gaisa pilis man ir bijušas svarīgākas par pamatīgām zināšanām. Un tas ir citāts. Vai tu zini, kas tā ir teicis?

Kāds sapņotājs?

Jā, Einšteins. Un vai tu zini arī, ka Sintija pēdējās naktis atsakās ar mani gulēt? Viņa dusmojas, jo manis dēļ Blečlijs viņu tramda.

Man žēl to dzirdēt.

Ak, viņa tiks galā. Viņas vienīgā bēda, man tā rādās, ir tā, ka viņai Vidējie Austrumi liekas romantiski, tādēļ viņa grib, lai es pie viņas allaž ierodos jaunā lomā. Vienu vakaru man jābūt garam, kalsnam Bombejas ulānam, kas triecienā ieņem Khaiberas pāreju, brūnam, miesaskārigam subjektam, kurš nekad nenoauj zābakus. Toties nākamajā naktī man jābūt strupulīgam, pieglaimīgam šeiham, kas vārtās pa paklāju un ir iemīlējies savā kurtā.

Lifija piere sagrumbojās, viņa noskaņojums pārvērtās.

Romantiskums? Iztēle? Bet vai tā kopš mūžīgiem laikiem nav bijusi vislielākā cilvēces mīkla? Vai vēl kas cits ir bijis tik riņķains un pretrunīgs, jau no pašiem sākumiem? Tā vērpjas no viscēlākā pie nekaitīgā, no Einšteina pie Sintijas, apmet loku un nonāk pie tām šausmām, par kurām runāja ari Zaratustra, ak vai mums visiem.

Lifijs iekunkstējās.

Tā ja. Es tagad runāju par zemāko no zemajiem, par vācu pārcilvēku. Pirms kara vāciešus ļoti uzbudināja doma, ka dubļu bedrē var iedzīt kailas, muskuļainas blondīnes, un lai viņas tur nešpetni cīkstas savā starpā. Provincē, kad parastās vakara izpriecas bija beigušās, aizkulisēs nereti tika rīkota īpaša izrāde par papildmaksu. Pāri varēja ieiet pa neuzkrītošām sāndurvīm, dāmas bez pavadoņa drīkstēja ierasties par brīvu. Dubļi lidoja pa gaisu, žļurga šļakstēja, un kailās, ņurdošās sievietes slīga pirmatnējos sūdos Baha un Mocarta pavadījumā, fonogrāfs ieslēgts uz visskaļāko, dramatiski pārejot uz Vāgneru, uz līdzenas vietas iecelšana par Panzer-jjruppekomandier tiem, kas ņurdēja visskaļāk, kad viena no masīvajām cīkstonēm beidzot bija iestampājusi visu pārējo galvas dubļos... Svētlaime un vēl vairāk. Jā.

Lifijs aizelsās un kampa gaisu, sāpīgi gārgdams.

Patiesība vienmēr mēģina mani nobeigt, viņš ķērca. Un vai tu esi pamanījis, ka cilvildrēbēs Rommels izskatās pēc kaut kāda salašņas bandīta? Sīks, īdzīgs švābiņš ar pāršķiebtu ģīmi, filca cepure uzmīcīta uz galvas kā pankūka. Un viņu tak uzskata par labo vācu ģenerāli. Ei, ja viņš ir tik labiņš, tad kā viņš pirms kara tika par Hitlera leibgvardes priekšnieku? Laikam būs pielišķējies, tev tā nešķiet? Un Hitleram tak laikam patika tas, ko viņš tur redzēja, un tas par mūsu "Tuksneša lapsu" liecina daudz vairāk, nekā viņam jebkad izdosies panākt, vandoties pa Āfrikas smiltājiem. Hitleram viņš patīk? Un tas būtu labais?

Lifijs saķēra kaklu. Bridi izskatījās, ka viņš vispār nejaudā ievilkt elpu.

Un vēl es tā iedomājos, ka tādam, kas nāk no Jaunās pasaules, es droši vien šķietos pārliecīgi jūtīgs pret žvākstīgajām ainām, kuras man rēgojas šajā vienkāršajā, ģermāniskajā apzīmējumā Panzergruppekoman-dieris. Zini, varu teikt vienīgi to, ka ir daudz ļaunāk, nekā tu domā.

Daudz, daudz ļaunāk. Godīgi sakot, man tas ir nevis vārds, bet elles murgs, tikpat labi tu varētu man tieši ausī iekliegt KAZAKI. Vienādi un otrādi tiek uzburta tā pati melnā, pirmatnējā tumsa. Lifijs noskurinājās, it kā dzīdams prom baigus.

Nakts kļuva arvien dziļāka, tika atvērtas jaunas Rommela vīna pudeles, viesnīcas "Babilona" istabelē virmoja sarunas, un Lifijs vairāk uzzināja par Džo un kāpēc viņš meklē Sternu, bet Džo vairāk uzzināja par Ahmadu, Blečliju un britu slepenā dienesta vienībām, kuras dēvēja par Mūkiem un par Ūdensvīriem: vienu galvenā mītne bija tuksnesī, otri mitinājās tepat Kairā, Apūdeņošanas Darbos.

Lifijs, saprotams, zināja, ka Džo uz Kairu ataicināja Mūki, jo Blečlijs bija Mūks. Un vēl izrādījās, ka viņš ir draugos ar Sternu, lai gan darba gaitās ar Sternu nekad nebija saskāries un nezināja gandrīz neko par to, ar ko Sterns nodarbojas.

Mēs iepazināmies darba dēļ, Lifijs sacīja, bet tagad mēs vienkārši esam draugi un par darbu nekad nerunājam. Kuram tad kara laikā to gribas? Parasti mēs tikai sēžam kādā tumšā arābu krogā un runājamies.

Par ko jūs runājat? vaicāja Džo.

Ak, par tukšām dzelzceļa stacijām, dzīvi naktī, pirmskara Eiropu. Jaunībā Sterns Eiropā studēja, un viņam patīk, kā es atdarinu cilvēkus. Viņš tad smejas, vai vismaz agrāk tā bija. Pēdējā laikā viņš vairs ne par ko nesmejas.

Vai tu esi saticis arī kādu citu viņa draugu?

Nu, ir tā amerikāniete, Moda, viņa strādā pie Ūdensvīriem. Tulko, man liekas, viņa nav aģente. Es viņu reizi vai divas satiku kopā ar Sternu. Un vēl, protams, ir Ahmads, viņi kādreiz bija lieli draugi. Džo, bet tu pats zini, kā te šoslaikus ir. Cilvēki cenšas dažādas savas dzīves daļas nesalaist kopā, ļoti cenšas.

Džo pamāja.

Un kas ir tie Mūki un Ūdensvīri, Lifij? Ko to vari pateikt par viņiem?

Lifija mute mēmi kustējās, sašķiebās un saverkšķījās par viņa domām.

Nu, viņiem, zināms, katram ir sava sfēra, bet šīm sfērām, kā rādās, nav nekādas saistības ar ģeogrāfiju, drīzāk jau ar dažādiem informācijas veidiem vai līmeņiem, jā, varbūt tā būtu pareizāk. Tās lietas, ko dara Mūki, vienmēr šķiet nesaprotamākas, un viņi fanātiski pielūko, lai citi nebāztu degunu viņu darīšanās. Skaidra lieta, viņi Ūdensvīrus izmanto, saņem no viņiem informāciju un palīdzību, un tādā garā, bet otrādi gan nekad nenotiek. Cilvēkus no malas Mūki nekam svarīgam klāt nelaiž.

Tad iznāk, ka tie ir divi konkurējoši pulciņi?

Lifijs papurināja galvu.

Tā īsti nevarētu apgalvot. Droši vien gadās tā, ka viņu operācijas kaut kādā mērā pārklājas, noteikti. Bet beigu beigās katram no viņiem ir savi mērķi, jau atkal, viņi strādā dažādos līmeņos. Jo dziļāk kaut kas notiek, jo ticamāk, ka tur darbojas Mūki, nevis Ūdensvīri. Jo ikdienišķākas lietas, jo vairāk tās attiecas uz Ūdensvīriem. Un Mūki... mjā, tur ir vēl kaut kas, bet es pat nesaprotu, no kura gala ķerties klāt... Starp citu, tīri ziņkārības pēc, es paošņājos, vai Ūdensvīri par tevi kaut ko zina, un nekā. Viņi par tevi vispār nav dzirdējuši.

Ak nav? Bet kāpēc Ūdensvīriem vispār vajadzētu kaut ko stāstīt, tādam kā tu?

Lifijs smaidīja.

Ā, skaidrs, ka viņi nestāstītu, un es arī nemaz nejautāju. Viņiem tur naktsmaiņā ir viens kantorists, es viņu pazīstu, un.... nu, un tādā garā.

Ahā. Un Sterns? Kurā pulciņā ir Sterns?

Lifijs nesteidzās atbildēt. Savilka uzacis.

Sterns jau lielā mērā ir izņēmums, pareizi? Kā liekas, viņš ir daudz sastrādājies gan ar Mūkiem, gan Ūdensvīriem, un tas ir tik bīstami, ka man par to ne domāt negribas... Bet paklau, Džo, tu taču noteikti jau esi nopratis, cik maz es par visām šīm lietām zinu. Es te esmu tikai rekvizīts, akurāt kā es tev sacīju, un man ļauj darboties tikai pašā maliņā, un kurš tad vispār no tādiem Mūkiem un Ūdensvīriem kaut ko var saprast? Pēdējā laikā šajos platuma grādos slepeni dienesti šķiļas gluži kā sendienās reliģijas. Īstenībā to jau ir tik daudz, ka brīžiem uznāk domas, ka šobrīd viss tieši tā arī jādara, lai gan, Dievs mans liecinieks, man daudz labāk patiktos, ja Klosteris tur, tajā tuksnesī, būtu kaut kāda karalaika novirze, nevis kaut kas pastāvīgs un mūžīgs.

Tu par Mūkiem runā drusku ērmoti, Lifij.

Nu, viņi ir tāda ērmota banda, un Blečlijs ar saviem īgnajiem "tikai daru savu darbu" pekstiņiem vēl ir tikai sākums. Viens no pašiem dīvainākajiem uzdevumiem, kas man pie Mūkiem ir bijis jādara, ir braukšana uz piramīdām pa nakts melnumu. Blečlijs mēms sēž priekšā par šoferi, es sēžu aizmugurē kopā ar nepazīstamu cilvēku, kurš runā kaut kādu ķīniešu ābeci, bet es knibinos ap cigarešu etviju un laiku pa laikam izmetu iepriekš sagatavotu jautājumu, no kura pilnīgi neko nesaprotu... Nu, paklau, Džo. Tāds varen lietišķs ciklops, kuram vienkārši patīk pa naktīm pabraukāties, uzmest aci sfinksai mēnesnīcā? Vai tā vispār ir spiegošana, vai kaut kādas mītu paražas, vai gan tā, gan šitādi?... Bet, ja tev Blečlijs liekas savāds, pagaidi tikai, tu vēl neesi redzējis Kasliju.

Kas tas tāds?

Galapunkts. Tas, kurš komandē tajā saules izsvilinātajā un nežēlīgajā midzenī tukšāju vidū. Abats, tā tev droši vien vajadzēs viņu saukt. Vai vienkārši jūsu gaišība. Rādās, ka viņam tā patīk. Un viņš jau nu gan ir dīvains. Es saprotu, ka karot izkarotā karā ir tikai cilvēciski, vakardienu saprast ir vieglāk nekā šodienu, bet Kaslijs, man liekas, ne pa jokam pārcenšas. Ar savām uzmācīgajām idejām šauj pār strīpu. Tik ļoti pār strīpu, ka reizēm es neesmu pārliecināts, vai viņš zina, kurā gadsimtā dzīvo. Skaidra lieta, mēs katrs esam dzimuši nepareizā laikā un nepareizā laikmetā, un taisnība arī, ka trakums nenoveco, tas ir vienkārši mūžīgs. Un tomēr, Klostera dziļākajās cellēs cilvēks dabū redzēt ļoti dīvainas lietas, varbūt pat ļaundabīgas. Dzīvība pastāv un aug, bet pastāv un aug aplam, un nāk ārā izkropļota, nāk ārā postīga...

Lifija balss aizslīdēja kaut kur tālumā.

Vai vismaz tā likās Džo, kurš sēdēja un klausījās Lifija tumši ņirbīga-jās Klostera vīzijās. Tad Džo domas kļuva nespodras un lēni iegrima nemierīga miega trauksmainajās ēnās.

6

Sfinksa

Kad Džo paskatījās pulkstenī, jau bija vēls, vairs tikai pāris stundas līdz rītausmai. Viņš saprata, ka ir iemidzis, sēdēdams uz krēsla pie galda, bet pat aptuveni nenojauta, cik ilgi ir gulējis. Lifijs joprojām bija izstiepies šaurajā gultelē un klusi sēca. Palūkojies uz galdu, kas bija nokrauts ar tukšām vīna pudelēm un vistas kauliem, Džo savilka uzacis. Lifijs bažīgi noraudzījās uz viņu.

Atkal nomodā? Un viss kārtībā? Tevi gadījumā nemoka drudzis? Izskatījās, ka vakar, kamēr es īsi pārstāstīju pasaules vēsturi, tu izcīnīji kaut kādu cīņu ar sevi.

Vispār es nejūtos diez cik labi, Džo teica, saguma un satvēra galvu ar abām rokām.

Caurcaurēm saprotams, Lifijs murmināja. īsa pasaules vēsture jebkuram būtu nopietns pārbaudījums. Nekas nav satraucošāks par atmiņu. Un es skaidri zinu, kā tu šorīt droši vien jūties, jo skaidri zinu, kā es jutos, pirmo reizi pamodies šajā pasaulē. Proti, kad biju piedzimis. Nav daudz cilvēku, kuri spēj atcerēties tik tālu, bet es spēju.

Džo ievaidējās, ciešāk saķerdams galvu.

Un kā tad es tobrīd jutos? Lifijs vaicāja. Rupji aizskarts. Šokēts. Pilnīgi apstulbis no tā visa, kas mani tagad gaida, izdzītu no manas tropiskās, jūriskās Ēdenes, no tā siltās un līganās, un ritmiskās dzemdes, kas bija mans laimīgais patvērums. Un liec aiz auss, es biju tikai dažas sekundes vecs, vienvienīgi sarkani svaigs drebošu iespaidu vīstoklis. Un tad pēkšņi tas baltais milzenis, kura seju slēpa maska, protams, sagrāba mani, pacēla augstu gaisā un ļauni uzplāja man pa muguru. Pliks, tieši tā. Un tad es kliegdams devos pasaulē, es vienkārši kliedzu, Džo. Un tajā brīdī es visu sapratu, pilnīgi visu, un sev teicu:

Sūdu būšana, tu esi iekritis.

Lifijs pēkšņi piecēlās gultā sēdus, spraigi vērīgs.

Un tātad? Man taču bija taisnība, pareizi? Tas bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad cilvēkam jau no paša sākuma ir taisnība. No paša, paša sākuma.

Lifijs smējās, tad sarauca pieri.

Bet kā tu šorīt jūties, Džo? Mūsu miesas tomēr ir tikai lētas bruņas dvēselei... Un kāpēc tev galvā ir tā mice?

Kāda mice?

Tā sarkanā, izbalējusī lupata. Tavs īra maskējums. Tu izskaties pēc kaut kāda vārgulīga elfa, kas diedelē žēlastības dāvanas.

Es jau teicu, ka nejūtos diez cik labi, murmināja Džo.

Tad mums tūlīt pat jāiet ārā, Lifijs teica un piecēlās. Pār Ēģipd tūlīt ausīs gaisma, kāpēc lai piramīdas saullēktā nebūtu tieši tas, kas tev vajadzīgs? Aiziet, Džo, nudien. Būs vismaz svaigs gaiss, un vai tad mēs, beigu beigās, neesam bezbailīgu mednieku ģints? Trakulīgi dēkaiņi, kuru liktenis ir zināšanu un meklējumu alkas?

Džo izkrekšķināja savas lipīgās plaušas, viņa prāts joprojām miglojās.

Lifijs nosmējās.

Protams, ka esam, Džo, nemaz nestrīdies pretī. Tādiem kā mēs nav nekā dārgāka par dēku. Dēkainība mums ir asinīs kopā ar vistas taukiem un Rommela vīna skāņajām mielēm. Tikai paturi prātā manus slepenos rīkojumus, īstenos konfidenciālos norādījumus, kurus man deva Londonā, nosūtot uz šejieni spiegot. Vai tad es tev nepateicu, ko man lika darīt?

Nē, murmināja Džo. Ko tad?

Dodies uz austrumiem, mans bērns, vienmēr uz austrumiem.

Tā tev teica?

Vārds vārdā. Bet pēc šī vispārīgā ievada sekoja arī precīzas norādes.

Jā, mans bērns, nesteidzīgas gaitas ir tieši tas, ko mēs tev esam paredzējuši, tādēļ piestāj, skaties un klausies.

Biedrojies, ēd viņu putru.

Piemājo alās un klajā laukā, ielāgo vietējo prātulas.

Pat pagani kādu kazu, ja tev ir laiks.

Bet pats galvenais, visu laiku dodies uz austrumiem, jo tā tev ir jādzīvo sava dzīve, mans bērns. Vismaz šobrīd.

Veiksmi.

Laimīgu ceļu.

Lifijs smējās. Ir jau mazliet nenoteikti, iespējams, bet ne vairāk kā vairums padarīšanu, kurām ir kāds sakars ar izlūkošanu. Patiesībā mani nemaz nepārsteigtu, ja tavas slepenās pavēles būtu tādas pašas, tādēļ nāc nu. Ejam.

Lifijs pieslēja Džo kājās un noņēma viņam no galvas mici. Saudzīgi stūma laukā pa durvīm, visu laiku mierinoši dūdodams.

Svaigs gaiss, jā, es zinu, kā tu jūties... tev jātiek prom no šīs istabas un vispār no viesnīcas "Babilona", kurā diemžēl gandrīz nekas nav mainījies kopš tiem laikiem, kad te bija izvietots Napoleona Kamieļu korpuss... Ahmads stāstīja. Liekas, agrāk vestibilā ir bijusi plāksnīte šim notikumam par piemiņu. Te gulēja Napoleona kamieļi. Ar vaļā acīm. Jā, Džo, kā tad, tāds ūķis. Nāc nu.

Lifijs aizslēdza viņiem aiz muguras durvis.

Klusiņām, viņš čukstēja. Šajā kvartālā tumsai ir ausis, un mums, kā jau spiegiem, jāzogas bez skaņas.

Viņi uz pirkstu galiņiem nokāpa lejā, un kļuva redzama pirmā stāva pianola. Pie letes gulēja Ahmads, aizmidzis uz sava augstā ķebļa, galvu nolicis uz atšķirtā laikraksta. Viņam pa rokai bija vairāki prāvi sezama plāceņi, acīmredzot paliekas no naksnīgas maltītes. Lifijs tos pievāca.

Neaizskaramās rezerves rītausmas patruļai, viņš čukstēja. Frontes aizmugurei smaida laime. Vai tu esi pamanījis, Kairā visi spiegi vienmēr lasa avīzes, kamēr gaida nākamo slepeno uzbrukumu?

Tā čukstēdams, Lifijs teatrāli sniecās pāri letei, lai pakārtu vietā Džo atslēgu. Taču vienubrīd viņš pēkšņi pabāza roku zem letes un, kaut ko paķēris, paslēpa aiz muguras. Tas nu nebija necik veikls manevrs, nodomāja Džo.

Viņi lavījās uz durvju pusi.

Man likās, Kairā visi un vienmer to vien dara ka lasa avīzes? čukstēja Džo.

Jā, tā ir, bet tikai tāpēc, ka šeit, Kairā, visi ir spiegi. Te cilvēkam nav izvēles. Spiego un tieci izspiegots, tāds ir piramīdu patiesais noslēpums.

Tumsā iztipinājuši pa durvīm, viņi sāka zagties pa rue Clapsius.

Skaidrāks par skaidru ir tas, Lifijs čukstēja, ka mums šorīt ir vajadzīga kāda dramatiska notikumu attīstība. Es aiziešu pēc furgoniņa, bet tu pie nākamā stūra griezies pa kreisi un tad ej taisni līdz mazam laukumiņam, kurā ir romiešu strūklakas atliekas, mokpilna marmora seja, no kuras bažīgās mutes līst ūdens. To nevar nepamanīt, pie viena varēsi aši nomazgāties. Tiekamies tur.

Lifijs aizjoza, pasitis padusē garenu, cilindrisku futrāli un tādu kā netīrās veļas vīstokli.

Acīmredzot viņš šīs savas mantiņas vakar būs atstājis pie Ahmada zem letes, Džo domāja, netikdams gudrs, kāpēc Lifijam vajadzēja tik nepārliecinoši slēpt tās aiz muguras.

+ * *

Ieliņas galā pie augšējā stāva loga, pamatīgi noplukušajā namā, kurā saimniekoja bijusī vēderdejotāja, kas tagad pelnījās, cepdama vistas, jauns vīrietis nolika avīzi un ķērās pie telefona ripas.

Viņi izgāja no viesnīcas, viņš čukstēja klausulē. Divi vien.

Jaunajam vīrietim bija atlikuši tikai daži pirksti. Viņš uzmanīgi klausījās.

Labi, viņš čukstēja. Jā... būšu.

Nolika klausuli un pasmaidīja.

Bet tagad laiks kārtīgām veco laiku angļu brokastīm, viņš domāja, divas reizes piedauzīdams pie grīdas, lai sieviete apakšējā stāvā viņu dzirdētu.

* * *

Džo uzgāja vajadzīgo laukumiņu un noskaloja seju un rokas, joprojām neparko nespēdams iztīrīt miglaino galvu. Viņš stāvēja pie mazās romiešu strūklakas, truli raudzīdamies uz apdēdējušo marmora seju un gudrodams, kur gan Litijs tā aizķēries. Pēkšņi viņam aiz muguras kāds nelabā balsī ieaurojās tā, ka viņam asinis sastinga dzīslās.

Viņš apcirtās.

Ar neprātīgu dārdoņu no tumšās ieliņas tieši uz mazo laukumiņu joņoja ārā milzīgs zirgs ar bālu jātnieku. Jātnieks, mežonīgs beduīns taisnā ceļā no tuksneša bezgalīgajām dzīlēm, augstu pacēlis Allāha lielo zobenu, izstiepis kaklu, traucās pie Džo. Kapučotais klejotājs bija pieplacis zirgam pie krēpēm, dzīvnieks aulēkšoja un cirta pakavus pret bruģakmeņiem, blāvajā gaismā centās saslieties pakaļkājās, milzum liels un nevaldāms zem jātnieka švirkstošajām drānām.

Dievs žēlīgs, Džo mazajā laukumiņā domāja, ieraudams galvu plecos un baidīdamies novērst acis no baismīgā skata, tad viņš katrā ziņā tiks sabradāts vai pārcirsts uz pusēm ar dēmona žvīkstošo zobenu. Briesmonis saslējās pakaļkājās un atkal metās uzbrukumā, bez apdoma raudamies šurpu turpu, bet beduīns ar pletni trenca rumaku uz priekšu, krēpes plīvoja, dzirksteles šķīda, zirgs un jātnieks rāvās pret debesīm, un viss sāka smirdēt pēc aukstiem sviedriem.

Džo metās nost no ceļa, viņam pāri galvai aizšāvās miklas dvašas trieciens. Paslīdēja kāja, viņš krita uz viena ceļa, tomēr pēdējā brīdī noturējās un drāzās uz sienas pusi, klupdams krizdams skrēja, bet viņam virs galvas vīdēja jātnieka baigais vieplis.

...izģinduši akmens vaibsti un spokains bālums pārdabiskajā gaismā. Vanaga knābis, iedubušas, zalgojošas acis un nežēlīgas, saverkšķītas lūpas. Traka, pirmatnēja seja no kāda aizmirsta tuksneša.

Nāve, Džo domāja, un viņam prātā neaicinātas nozibēja rakstu rindas.

Nāves jātnieks, un no viņa nav aizbēgšanas.

Viņš bija piespiedies pie sienas un sāniski manījās prom, drudžaini taustīdamies, meklēdams durvis, glābiņu, jebko.

Sataustīja sienā iedobi un ieslīdēja tajā, sarāvās sīks, no visa spēka pieplaka pie akmeņiem.

Taču jau tajā pašā brīdī, kad Džo bija ieslīdējis savā durvjailas patvērumā, viņš sāka pamanīt šo to iepriekš neievērotu.

Pirmkārt, milzīgajam, gludi spīdīgajam ērzelim bija ērmoti pumpuļaini ceļgali. Un tā vēders nokarājās, bet mugura bija iegumusi, un pār pakaviem nokarājās biezi nespodru spalvu kušķi.

Otrkārt, gigantiskajam nezvēram bija smagi koka iemaukti, tādi, ar kādiem savalda parastus darba zirgus. Turklāt no iemauktiem nokarājās vecas virves šķieznas, un izskatījās, ka tās vēl pavisam nesen bija piesietas pie kāda vezuma.

Džo ieplestām acīm skatījās.

Tur, kur pirmīt bija neprātīgais, no tumsas izjoņojušais beduīns, viņš tagad redzēja izbiedētu radību, kas izmisīgi, kā nu mācēdama, centās noturēties sava pagurušā kumeļa mugurā, vīriņu, kurš viss sastāvēja no elkoņiem, ceļgaliem un baiļu brēcieniem, kurš tika dancināts pa vecā zirga muguru un sedlos sēdēja tik nedroši, ka bija pieplacis zirgam pie galvas un spieda nabaga lopiņam pie nāsīm vecu lupatu.

Pat garais, draudīgais zobens vairs nebija tāds, kā izskatījās. Patiesībā tas vispār nebija zobens, bet garš blāva metāla cilindrs, kas gluži nevainīgi žvangojās šurpu turpu un nepārprotami tika vicināts, vienīgi cenšoties noturēt līdzsvaru.

Lai vai kā, izrāde vienā mirklī bija galā, ērmotā ilūzija izgaisusi tikpat ātri kā uzradusies mazā laukumiņa puskrēslā. Pārgurušais darba zirgs novaidēdamies pēdējo reizi rāvās augšup un nogāzās uz bruģakmeņiem tā, ka klusumā smagnēji nobrākšķēja kauli un kājas gandrīz saļima no trieciena, vecais lopiņš vēl pēdējo reizi nodrebēja un tad, galvu nokāris, vairs nekustējās; neiedomāmi gurda, izmocīta miesa, un vairāk nekas.

Mirkli pirms zirga atgriešanās uz zemes Lifijs izlēca no segliem. Atbīdīja kapuci un plati smaidīja.

Tagad mudīgi, viņš čukstēja. Šurpu.

Jau pēc īsa brītiņa abi skrēja pa kādu ieliņu. Lilija vilkts uz priekšu, Džo tomēr atskatījās un redzēja, kā lielais, vecais darba zirgs viens pats stāv mazajā laukumiņā, švīkstinādams asti: vēders nokāries, purns iebāzts romiešu strūklaciņas raižpilnajā marmora sejā. Lifijs apmierināti sēca.

Tas bija vajadzīgs, lai pienācīgi iesāktu šo dienu, viņš čukstēja. Ātri, šurpu.

Kāpēc mēs skrienam? Džo vaicāja.

Lifijs pārgāja uz sīku riksi.

Vispār jau tāpat vien. Tā vienkārši ir dramatiskāk.

Kas tā bija par izrādi?

Lifijs nošķaudījās. Pasmaidīja.

Drāma, viņš čukstēja. Neizbēgamā dzīves drāma. Es nospriedu, ka šorīt, lai mēs sāktu kustēties, ir vajadzīgs kāds uzmundrinošs notikums.

Uzmundrinošs? Tu mani līdz nāvei pārbiedēji.

Lifijs smējās.

Pārbiedēju gan, ko, es pēc tavas sejas redzēju. Tev jau laikam šķita, ka liktenis auļo no tuksneša, lai parunātos ar tevi aci pret aci.

Džo pavilka Lifiju aiz rokas, gausinādams viņa soļus.

Un ne tikai liktenis vien, Lifij. Aktā?

Lifijs apstājās un pēkšņi bija ļoti nopietns.

Un es redzēju, viņš murmināja, un raugi, viens pelēks zirgs, un kas uz to sēdēja, tam vārds bija nāve.

Lifijs uz mirkli piespieda roku Džo pie krūtīm.

Tu taču saproti, kā tas ir? Džo, esi prātīgs. Te tuksnesis nekad nav tālu, un pat Kairas vecpilsētā var būt bīstami. Un, kas zina, varbūt pat viesnīcā "Babilona", ja tu tur esi vienīgais iemītnieks.

Džo palūkojās viņā.

Tā tiešām ir? Tur dzīvoju tikai es, vairāk neviena nav?

Neviena paša, Lifijs atbildēja. Un tas vēl nav viss: jau vairākus mēnešus tur nav bijis iemītnieku. Pajautā Ahmadam.

Bet kāpēc?

Kas to lai zina, Džo? Varbūt šādi vai tādi draudīgi slepeni spēki to bija atzinuši par nepiemērotu vietu vai aizmirsuši... bet tad uz skatuves parādījies tu. Kas zina, varbūt Blečlija palmu podos slēpjas kas tāds, par ko mēs pat nenojaušam?

Lifijs klanīja galvu. Smaidīja.

Bet pietiks, vairs nedomāsim par viesnīcu "Babilona". Galvenais, ka klasiskā pasaule vēl aizvien ir dzīva un tas stiķis izdodas. Pagāja kāds brītiņš, kamēr man izdevās atrast savā vaļā pamestu vecu zirgu, tādēļ es tik ilgi kavējos. Bet tur jau tas bija, drūmā sānieliņā piesiets pie ratiem, to gaidīja kārtējā drūmā diena, tas bija vecs un paguris, un domāja, ka ir pieredzējis visu, bet tad pēkšņi tas nometa savas mūžīgās važas, un mēs abi traucāmies kā vējš. Kā vējš, Džo, es to jutu. Vai brīnumi nekad nebeigsies?

Džo pasmaidīja.

Man liekas, Lifij, ja tu esi tuvumā, brīnumi ari gribēdami nespētu beigties. Bet ko tu ar to kleperi izdarīji, ka tas sāka joņot kā nelabais?

Es tikai atgādināju tam par dzīves priekiem, Lifijs atbildēja.

Kā?

Atminēdamies kādu dienu no Aleksandra Lielā dzīves.

Ko?

Jā. Tā lupata, ko biju vecītim piespiedis pie nāsīm, patiesībā ir zem-svītras piezīme no vēstures. Vajag atrast ķēvi, kas meklējas, un tikt pie tās aromāta; tad, kad šī burvestība tiek pielikta pie deguna ērzelim, pat tik vecam, nodzītam kraķim kā šis, asinis sāk bangot kā neprātīgas un tas vienā mirklī atkal ir lēkājošs, dižmanīgs kumeļš, skurbs un nevaldāms. Ko viņš var darīt, saproties, ja viņam pie deguna ir kaut kas tāds? Dzimumattiecības, tā to sauc.

Aleksandrs Lielais tā izdarījās ar zirgu? vaicāja Džo.

Vai nu viņš, vai kāds no viņa kalpiem, bet tu redzi, cik vareni viss izdodas. Pēc visa spriežot, aromāts ir derīgs vairākas dienas, nemaz neno-vadējas. Attapīgi ļaudis, tie seniķi. Ja kurpe spieda, neapjuka un šo to atklāja par to, kā tās lietiņas sastāv. Ieskaitot faktu, ka tas viss ir tikai mums galvā, kā jau ne reizi vien esam nojautuši. Dzimumattiecības, tā, lūk.

Lifijs dudināja, svilpoja, šķaudīja.

Kā tu domā, vai Sintija būs šokēta, ja es viņai par to pastāstīšu? Es tā domāju, ka viņa izliksies šokēta, bet klusībā tīksmināsies par visu šo padarīšanu. Un kas zina, ar ko tas vēlāk vakarā var beigties, jo kas zina, kādas izvirtības perinās sieviešu prātos? Vai nē: kas zina, kas perinās jebkura katra prātā?

Vai...

Džo smaidīja. Lifijs atmeta galvu un raudzījās debesīs.

Tā, bet kur es atstāju to slepeno furgonu? Mūsu pilnīgi neuzkrītošo ahmadmobili?

Viņš smējās, un abi gāja tālāk.

Ā, atceros, ari šoreiz ir tāpat, kā šajā pasaulē vienmēr bijis. Mērķis vēl nav sasniegts, bet gan jau.

* * *

Vēl kādu brīdi palīkumojuši pa ieliņām, viņi pēdīgi nonāca pie fiirgo-niņa, kura sāni lepni reklamēja AHMADA TREKNĀS ZIVIS UN LE-VANTES CEPTOS KARTUPEĻUS. Pirms kāpšanas iekšā Lifijs iejoza savu bijušo zobenu, garu, saliekamu tālskati, ādas futrālī.

Tas ir Ahmada, viņš bilda. Ahmads to vienmēr tur pa rokai zem letes, dem brīžiem, kad viņam rodas vajadzība īpaši dziļi ielūkodes pagātnē. Es nevarēju viņam pateikt, ka to paņemšu, tad vajadzētu viņu modināt, bet viņam nebūs iebildumu. Viņš to izmanto tikai naktīs... sestdienas naktīs, tā man liekas.

Lifijs palūkojās uz drānu vīstokli, ko turēja padusē. Pasmaidīja.

Beduīnu drānas būs man līdzi vēl vienu dienu, bet man liekas, šorīt es varētu patēlot Dievu un šo debešķīgi smaržojošo maģisko lupatu atstāt tepat uz palodzes. Un, ja kāds gurds darba zirgs gadījuma pēc šodien ies garām un ja sašļukušais, vecais kleperis īstajā brīdī pacels galvu un saodīs šīs aleksandriskās lupatas aromātu, viņa balva būs tāda mūzika, kādu viņš pat savos neprādgākajos sapņos nebūs dzirdējis. Jo vecā klepera asinis pēkšņi uzbangos, viņš atdevīgi ļausies savas jaunības kaislajām dejām, un viņa saimnieks skatīsies kā apstulbis, un visi skatīsies kā apstulbuši, un visi apkaimes ļaudis saskries raudzīt, kā sendienās mēdza sacīt.

Tad Lifijs svinīgi saslējās un palūkojās uz Džo, augstu pacēlis roku.

Un raugi, stāv rakstīts, kaimiņi cits citam sacīs, visu acis mirdzēs un laisdsies, un pār viņiem nāks dievišķās žēlastības godība. Ja vecs, nodzīts darba zirgs pēkšņi kļūst par draisku, dīžīgu kumeļu, vai mums pietiks dūšas iztēloties, ko tas nozīmē mums, visiem pārējiem?

Un, raugi, stāv rakstīts, viņi sacīs. Un valodas no šejienes izplatīsies, un labā vēsts ies pār visu zemi, nesot lielu prieku visiem, kas to dzirdēs: kā no zelta zvārguļa. Jo šajā pasaulē notiek brīnumi, viņi sacīs, kas ir augstāki nekā visa saprašana. Un šie brīnumi nāk pie tiem, kas paceļ acis no bruģakmeņiem uz debesīm, kas izlūko savas sirdis pēc tumsas un gaismas...

Lifijs bikli pasmaidīja. Nolaida roku un palocīja galvu.

Un es zinu, ka tā noteikti stāv rakstīts, Džo, jo brīnumi notiek diendienā, tie notiek. Mums tikai jāpaceļ acis un tie jāmeklē. Un visbiežāk mēs to nedarām, jo esam kusli un bailīgi, bet, kad mēs to izdarām...

Lifijs tikai smaidīja un smaidīja, un klanīja galvu.

Tā ja, starpspēle rītausmas sardzē. Bet vai nebūtu lieliski, ja mēs šorīt savām acīm redzētu mazu brīnumu? Sevišķi brīnumu, kurā darbojas kāds,

kas ir to pelnījis? Kāds, piemēram, Sterns?

* * *

Klusi murrādams, sāka darboties furgoniņa motors.

Nav tik skaļi kā toreiz, kad mēs braucām no lidostas, teica Džo.

Tas bija trokšņa slāpētājs, Lifijs atbildēja, reizēm, kad ielas ir pārāk pilnas, lieti noder. Vajag tikai paraut sviru, un mūsu ēģiptiešu draugi domā, ka Rommela panceri ir pārrāvuši Astotās armijas līniju un ripo iekšā Kairā. Visi uzreiz pašķīst kur kurais, un es rēkdams brāžos cauri, izbaudīdams sveicienus un gaviles no visām pusēm. Vienīgi, sev atgādinot, par ko viņi tā priecājas, kļūst drusku nelāgi ap dūšu. Aiziet, ripo nu.

Viņi sāka braukt pa Koptu kvartāla šaurajām ieliņām, garām vezumiem un zem maisu un dārzeņu nastām salīkušiem vīriem. Rīts bija spirgts un vēss. Šur tur jau bija vaļā kādas kafijas dzertuves durvis.

Dienas jaukākais bridis, nudien, teica Lifijs. Visu vēl nav nomācis karstums un pagrimums, prāts vēl nav paspējis nonākt šausmās par to, kas gaida nākotnē. Tev vajag kafiju vai vari pagaidīt?

Varu pagaidīt. Uz kurieni mēs braucam?

Pārsteigums, noslēpums.

Lifijs dungoja mūzikhola dziesmiņu, acīmredzot šis paradums viņam bija kopīgs ar Vivianu. Džo skatījās pa logu, manīdams, ka galva atkal kļūst miglaina. Liekas, viņi brauca ārā no Kairas, devās tuksnesī, kur pie apvāršņa lēnītēm milža gaisma. Ceļā bija pagrieziens, un Džo uz palso debesu fona ieraudzīja piramīdas.

Tu nejokoji? Mēs braucam uz piramīdām?

Rītausmas sardze, Lifijs murmināja. Mēs dodamies uz Ēģiptes civilizācijas rītausmu, un, kaut ari kopš piramīdu uzcelšanas pagājuši jau pieci tūkstoši gadu, kas zina, varbūt mūs tomēr gaida pārsteigums. Vismaz es tā ceru. Ja mums palaimēsies...

* * *

Viņi gulēja smilšu kāpā, piramīdas un sfinksa pretskatā tieši viņiem pre-dm, austrumos virs tuksneša svēlās sarkana blāzma. Lifijs pasniedza Džo garo tālskati.

Notēmē tālskati pret sfinksu, Lifijs teica. Ir?

Gandrīz.

Skaista?

Neaprakstāmi. Šī gaisma.

Jā. Tagad pavērs pret sfinksas labo aci un koncentrējies uz to. Ko tu redzi?

Ēnas, Lifij.

Ļoti labi, turpini skatīties. Ēnas mēdz sabiezēt negaidītos apveidos, reizēm tas ir visnotaļ aizraujoši.

Bet kas man tur jāredz?

Kurš tad to var zināt. Šis dīvainais, teiksmainais radījums ar cilvēka galvu un dzīvnieka ķermeni vienmēr ir bijis mīkla, ne tā, kā mēs pārējie. Galvenais, skaties.

Džo paklausīja, juzdams pie krūtīm vēsās smilds un izbaudīdams tuksneša spirgtumu; viņa domas bija tālu no visiem kariem.

Vēl nekā nav? Lifijs jautāja.

Vairāk gaismas.

Labi. Tā mums visiem noderētu. Skaties vien.

Džo piepūlēja acis un lūkojās caur tālskati. Viņam gandrīz šķita, ka sfinksas labajā acī kaut kas sakustas. It kā noņirb, ēnas novirmo, viņš īsti neticēja, ka ir to redzējis. Varbūt saule, kāpdama uz apvāršņa pusi, lika ēnām dejot uz sadēdējušajiem, mūžsenajiem akmeņiem.

Lifijs viņam blakus sāka čukstēt.

Naktī, tu atceries? Tu daudz runāji par Sternu, kas viņš tavā dzīvē ir bijis un kāpēc tu esi šurp atbraucis. Tu teici ari, ka esi dzirdējis par to Sterna draugu, veco Meneliku Zivāru, pagājušā gadsimta eģiptologu. Tu teici, ka, dzīvodams Jeruzālemē, esi dzirdējis par viņu visādus stāstus. Bet vai tu zināji, ka vecais Meneliks savā mūžā paspēja arī tā pamatīgi parakņāties sfinksā? Vai kāds tev par to ir ko teicis?

Nē, Džo čukstēja, uzmanīgi lūkodamies tālskatī, arvien spraigāk un spraigāk cenzdamies saskatīt, neticēdams tam, kas, liekas, tur notika.

Nu tad zini, tā viņš izdarīja gan, Lifijs čukstēja. Vecais Meneliks pagājušajā gadsimtā sadomāja drusciņ pakašāties pa sfinksu, jaukais, vecais kurmis, jā, tāds viņš bija, un tā nu viņš izraka mazu tunelīti no ārpuses tieši sfinksai iekšā. Ieeja viņa alā ir nomaskēta, kā jau vienmēr, bet pa to var nonākt mazītiņā skatu tornī, kuru vecais Meneliks sev ierīkoja akurāt šajā mīklā... Ko tu redzi?

Tur kaut kas kustas, Džo čukstēja.

Labajā acī? Jā.

Vai tur netiek novākts kāds akmens?

Tā varētu būt.

Un tagad?

Tur it kā parādās seja, it kā galva.

Kur?

Acij tieši pa vidu.

Izstiepies uz muguras smiltīs Džo blakus, raudzīdamies taisni debesīs, Lifijs apmierināts nopūtās.

Acs zīlītē, tā tu gribēji teikt? Jā.

Izskatās pēc sejas, tu saki, pēc galvas? Un tā kļūst par sfinksas labās acs zīlīti? Joprojām ēnās tīta? Jā.

Vai šīm ēnām gadījumā nav tādas kā pazīstamas aprises?

Nē, tas ir pārāk tālu. Grūti kaut ko saprast.

Protams, sfinksas mīkla. Skaties uzmanīgāk.

Džo klausīja. Atslējies uz elkoņiem, liecās uz priekšu, aizturēja elpu, no visa spēka lūkojās tālskatī. Un pēkšņi klusi nosvilpās.

Nevar būt.

Lifijs viņam blakus aizvēra acis, viņa sejā bija svētlaimīgs smaids.

Bet tā tiešām ir, Džo čukstēja, es varu viņu sazīmēt. Ak Dievs, tas ir Sterns. Sterns...

Ā, Lifijs murmināja, tad viņš nemaz nav nekur aizbraucis. Tepat vien ir, no sava mīļākā pērkļa skatās saullēktu. Vienmēr ar to nevar rēķināties, tā saka Ahmads, šoslaikus nevar. Ļoti, ļoti reti ir tāda reize, kad ir iespējams viņu tur atrast... Bet tas ir varens skats, pareizi, Džo? Skats, kuru ir vērts gaidīt un cerēt, ka tā būs, ka tur mūsu Sterns rītausmā lūkosies pa sfinksas aci... Un šoslaikus tā mēdz būt reti, stāsta Ahmads, mums paveicās, ka mēs tā trāpījāmies un Sternu ieraudzījām... ļoti paveicās. Ja nu vienīgi Sterns zināja, ka tu brauc šurp uz Kairu. Vai viņš varēja to zināt?

Nē, es viņam neteicu.

Un Blečlijs viņam neko nebūtu sacījis?

Kur nu.

Tu skaidri zini?

Pilnīgi skaidri.

Lifijs dudināja. Smaidīja.

Cik jauki. Tā ir sagadīšanās, vistīrākā sagadīšanās, un tieši es biju tas, kuram izdevās tev to parādīt... Ak, šīs dzīves brīnumi, šīs balvas. Reizēm es jūtos viegls kā rītausmas dūja. Ak...

7

Klosteris

Lifijs ļoti brīnījās, kad Džo viņam pateica, ka viņam todien ir paredzēta tikšanās ar Blečliju. Kā viņš apgalvoja, visiem esot zināms, ka Mūki savas sanāksmes un saietus rīko pa naktīm.

Tikai naktīs, Lifijs teica. Tumsa ir tā jūra, kurā viņi peld. Vai tu spēj iedomāties, pa visu šo laiku, kopš te esmu, ne reizi neesmu bijis Klosterī citā laikā, vienīgi pa nakd? Bet, ja Blečlijs tiešām taisās tevi gaišā dienas laikā vest tuksnesī uz pārrunām ar Kasliju, tev vismaz varbūt nevajadzēs skatīties tās murgainās filmas, kuras viņi tur rāda.

Filmas? Džo pārjautāja, no jauna ieliedams sev glāzē džinu. Abi sēdēja mazajā, apdrupušajā pagalmiņā aiz viesnīcas "Babilona", šaurā iežmaugā, kur visur mētājās akmens atlūzas, vecas avīzes un aizvēsturisku būvgružu kaudzes.

Par venerisko slimību bīstamību, Lifijs atbildēja. Tās pašas, kuras Anglijā rāda jauniesauktajiem, pirms tos sūta uz ārzemēm. Icpuvuši deguni... tukši acu dobuļi... galvā caurumi, kas nekur neved.

Tīrās šausmas. Ierodoties Klosteri naktī, vispirms ir jāpārcieš pāris tādas filmas, tikai pēc tam tevi ielaiž iekšā. Citiem vārdiem, derdzīgums zvaigžņu gaismā, lai iedvestu tev pareizo noskaņojumu pirms ieiešanas Klostera melnajās iekšās. Viņiem tur ir tāds rituāls, un tas ne tuvu nav vienīgais, cik man gadījies dzirdēt... Melna tumsa no viena gala līdz otram. Preteklība.

Džo lēni malkoja savu džinu, domādams par to, ka jau Klostera pieminēšana vien Lifiju katru reizi ārkārtīgi satrauc, un, liekas, ari Lifijs pats nezina, kāpēc.

Klosteris

Bet kas tev tajā Klosteri tik ļoti nepatīk? Džo vaicāja.

Lifijs nodrebinājās un, sažņaudzis rokas, virpināja pirkstus. Viņš skatījās uz tiem šausmās, it kā šī slidināšanās atspoguļotu to, kā viņš jūtas.

Bet tā vienkārši ir, Džo, nezinu, es nezinu. Pirmo reizi uz turieni aizbraucot, viss liekas itin normāli. Tu skaties apkārt, un tas izskatās tikai pēc veca cietokšņa vai veca klostera, vai kaut kā tamlīdzīga, un tagad tur ierīkots izlūkdienesta štābs. Nekas pārdabisks, slepena iestāde, kur tumsā aģenti nāk un iet, nodarbodamies ar visparastākajām kara šausmām. Bet, nē, tur tomēr ir kaut kas vēl, kaut kas dvēselē slims, un pēc kāda laika tu sāc to nomanīt.

Hm, vai tev ir kāds piemērs, Lifij? Kaut kas tāds, kas liek tev tā justies?

Lifijs pavicināja rokas.

Kaut vai tās kartes, vai zini, tās ceturtā gadsimta kartes. Vienā cellē Kaslijs ar tām apkarinājis visas sienas, un turpat blakus ir mūsdienu kartes, kurās attēlotas vāciešu okupētās Eiropas un Ziemeļāfrikas teritorijas. Un vēl tur redzamā vietā ir Atanasija ticības apliecība, un simboli tai uz malām atbilst simboliem kartēs, gan senajās, gan mūsdienu, it kā šīs lietas kaut kādā ziņā būtu saistītas...

Pēkšņi Lifijs sāka sēkt, nespēdams paelpot, tieši tāpat kā tad, kad viņš runāja par nacistiem vai Vāciju.

Kādas lietas, Lifij? Kas ir saistīts ar ko? Es kaut kā vairs nesaprotu.

Vācu armijas un Atanasija ticības apliecība.

Par šo ticības apliecību es esmu dzirdējis, Lifij, bet kāds tai sakars ar kartēm? Kāda tur var būt saistība?

Tur jau tā lieta. Tieši tas jau ir tik dīvaini. Godīgi sakot, es vienmēr esmu centies par šīm kartēm nedomāt, un man negribas minēt, ko nozīmē tās pretīgās filmas, kuras viņi tur rāda. Bet, ja tu gribi, varu pamēģināt ar to visu tikt kaut kādā jēgā, gribi?

Džo piekrītoši pamāja. Lifijs, kaut ari viņš ne reizi vien bija skaidri licis noprast, ka viņam nepatīk runāt par Klosteri, tagad to darīja, sāka bubināt, itin kā skandēdams, ieslīgdams gluži vai transa stāvoklī.

Nu, pirmkārt, Lifijs murmināja, šī ticības apliecība tomēr ir izaugusi no domstarpībām ar ariāņiem, un tā bija liela krīze kristietības rītausmā.

Ariāņi tāpēc, ka bija tāds Ārijs, lībiešu teologs, kurš mācīja, ka Kristus nevar reizē būt gan dievišķs, gan cilvēcisks. Viņi apgalvoja, ka Kristus bija tikai cilvēks, un pagāja krietns laiks, līdz Baznīcai izdevās pievārēt šo ķecerību, un tā savu nostāju izteica šajā ticības apliecībā. Ariānisms bija caurcaurēm pagānisks, un īpaši dedzīgi to pieņēma ģermāņu ciltis, tādēļ galu galā izcēlās lieli kari. Romas imperatoram Justiniānam nācās sagraut vandaļu karaspēku Ziemeļāfrikā un ostrogotus Itālijā, un doties karā ar vizigotu valsti Spānijā, jo viņi ietiepīgi turējās pie saviem ķecerīgajiem uzskatiem. Un kurš, sagadīšanās pēc, tālajā Ēģiptē bija tas baznīctēvs, kurš tik vareni palīdzēja uzveikt šo ķecerību?

Svētais Antonijs, Džo, pats to negribēdams, atbildēja, manīdams, ka viņam galvā sāk dūkt.

Svētais Antonijs, Lifijs no sava transa atkārtoja. Tas pats svētais Antonijs, kurš bija devies Ēģiptes tuksnesī un kļuvis par mūku kustības pamatlicēju. Un vai tas viss nenotika ceturtajā gadu simtenī pēc Kristus? Un ko, saki man, lūdzams, tagad tajā tuksnesī dara Kaslijs, kāpēc viņš Hitlera armijas sasaista ar Ārija dumpīgajiem sekotājiem? Kazi, vai šim nacisma ārprātam nav kāds sakars ar ā-r-ie-š-ie-m? Un vai tikai šis nav divdesmitais, nevis ceturtais gadsimts? Un kazi, varbūt tūkstoš piecsimt gadi cilvēces vēsturē tomēr kaut kas ir? Bet varbūt vienīgais, kā uz to var atbildēt, ir paraustīt plecus un skumji čukstēt: Ne vienmēr, mans bērns.

Džo bija gluži apstulbis. Viņš ilgi sēdēja un vienkārši blenza uz Litiju, bet viņa domas tikmēr bizenēja un pinās.

Bet ko tu ar to gribi teikt? viņš pēdīgi jautāja. Ka tas viss kaut ko nozīmē?

Es nespēju iedomāties, ko varētu nozīmēt tas viss, Lifijs atbildēja, tomēr man jāpiezīmē, ka Kaslijs, kad viņam labpatīk, spēj būt itin apburošs. Mazdrusciņ pārgudrs un ari pārlieku iegrimis savās problēmās, ne tā, kā mēs visi. Bet apburošs gan... Tātad klaji fakti saistībā ar Klosteri, kā rādās, ir šādi. Gan svētais Antonijs, gan Kaslijs ieviesās tur, tuksnesī, katrs ar savu slepeno mūku un Mūku armiju, un, tur perinādamies, viņi, pēc visa spriežot, organizē karagājienus pret ķecerībām, ar kurām tradicionāli aizraujas ģermāņu ciltis, bet vandaļi un ostrogoti, un vizigoti ceturtajā

gadsimtā tikai siro un laupa, un nacisti divdesmitajā visnotaļ baigi atkārto senos barbariskos varoņdarbus.

Kaslijs, bilda Džo. Vai tu varētu uz bridi uzlaist viņam savu iztēli?

Tas ir, tu gribi pieņēmumus? Nevis faktus? Jā.

Hm, ja man būtu jāmēģina saprast, ko Kaslijs patiesībā dara tuksnesī, tad es laikam sev jautātu, vai tikai Kaslijs nav pārliecināts, ka vācieši noliedz dievišķās daļas pastāvēšanu mūsu dabā? Un vai tikai Kaslijs nacistus, šos jaunos barbarus, neuzskata par tiem vecajiem barbariem, kas tagad vienkārši uzcirtušies švītīgākos formas tērpos, pavei, melns un āda, un visur miroņgalvas, bet sirdī tā pati ķecerīgā Ārija mācība, gluži kā ģermāņu ciltīm pirms tūkstoš piecsimt gadiem? Un vai tādā gadījumā neiznāk, ka Kaslijs pats sevi ir iecēlis par tādu kā pēdējo dienu svēto Antoniju, kas meties taisnīgā cīņā ar ļaunajiem vācu ķecerkungiem?

Lifijs aizgārdzās un sāka klepot, nespēdams atgūt elpu.

Un, ja tā ir, tad kāpēc? Tāpēc, ka Kaslijs ir reliģiozs fanātiķis? Vēstures fanātiķis? Fanātisks cīnītājs par garīgu augšupeju?... Un ir taču lieki piebilst, ka šīs kristīgās metaforas tikai tas vien ir, tikai metaforas. Kristietība šeit ir gadījuma rakstura elements, tikai garīgās augšupejas paveids, kas Rietumos divu pēdējo gadu tūkstošu laikā ir bijis pašsaprotamākais. Pretišķības šajā gadījumā ir daudz dziļākas nekā jebkura reliģija vai filozofija, jo viena lieta, kuru cilvēka dabā esošais ģermāniskums ne mazākajā mērā nespēj paciest, ir pārmaiņas. Jebkādas. Pārmaiņu vietā tas vēlas, vismaz mūsu gadījumā, dzīvniecisku stāvokli. Dziļa ir pagātnes aka, saka Manns. Vai nebūtu pareizāk teikt, ka tā ir neizdibināmi dziļa? viņš vaicā. Un rau, no tās dziļās tumsas kripatiņu pa kripatiņai sūcas tie kārdinošie čuksti, ģermāniskie čuksti ikkatrā no mums... Tu, mans bērns, esi tas, kas tu biji.

Tādēļ, mans bērns, skaties atpakaļ un uz leju. Mūžīgi...

Lifijam aiztrūka elpa.

Un mūsu laikos tas izpaužas kā bezjēdzīga bizošana pa savannu, nogalinot Baha pavadījumā.

Lifijs pavisam aizgārdzās.

Atvaino, Džo, es vairs nespēju par to runāt. Man kļūst nelabi, kad sāku domāt par nacistiem un viņu melnajiem mundieriem, viņu ādām un miroņgalvām. Viņi tīko pēc milzīgas galvaskausu piramīdas, un tas ir drausmīgi.

Džo piecēlās un atkal apsēdās. Šis Kaslijs, viņš nomurmināja.

Lifijs palocīja galvu.

Es zinu. Viens kārtīgs Kaslijs, ko? Kas, ko? Un tā vien šķiet, ka tur vienmēr ir kāds Kaslijs, kas slimīgi šausta savu miesu, jo nevēlas, lai viņam tāda vispār būtu, jo tad viņš spēs būt šķīsts. Tomēr šis Kaslija faktors pastāv, un nav vērts to noliegt tāpēc vien, ka mums tas nepatīk. Kaut kādā ziņā mēs vienmēr alkstam pēc šķīstības, skaidrības, pēc absolūtā. Ak vai, jā, alkstam, kaut arī dzīva matērija un skaidrība ir divi pretstati, kā reiz teica Einšteins.

Un viņam, kā parasti, bija taisnība, bilda Džo. Taču mums, cilvēkiem, galvā, liekas, ir daudz lielāks juceklis nekā citām dzīvām būtnēm, diez, kāpēc?

Tāpēc, ka mēs domājam. Un tas ārkārtīgi kaitē nolūku skaidrībai.

Ā, atsaucās Džo, tas izklausās iespaidīgi, kā nu ne. Tava atziņa, vai tu atkal kādu citē?

Mana, Lifijs klusi atbildēja, tik vien. Man tas vienkārši iešāvās prātā, šajās mūžsenajās pagalma drupās, tāds kā vietēja rakstura aforisms, ko apcerēt, dodoties uz austrumiem. Īstenībā mēs to mierīgi varētu iegrāmatot kā Lifija otro likumu. Proti. Ja vēlies būt drošs, ka zini, ko dari, nekādā gadījumā nedomā. Bet visa šī saruna vedina mani noprast, ka ir daudz kas gaidāms, ja kādreiz atklāsies patiesība.

Un par kādu patiesību būtu runa? vaicāja Džo.

Lifijs palocīja galvu. Smaidīja.

Patiesība par Sternu, protams. Bet vai vispār ir iespējams uzzināt patiesību par citu cilvēku? Vai tiešām ir? Es bieži esmu par to domājis. Šis ir viens no tiem neatbildamajiem jautājumiem, kas vienmēr ir apsēduši manu mūžvecā bērna dvēseli, nakts melnumā, tajās tukšajās pirmskara dzelzceļa stacijās.

Lifijs liegi pasmaidīja.

Mūžīgajam žīdam taču ir jālauza galva par tādām lietām, jo, galu galā, tieši tādēļ jau viņš klīst pa pasauli, tieši tāda jau ir viņa likteņa jēga. Citu cilvēku seju noslēpums, mīkla, ko slēpj citas mēles — brīnums, visviens,

kā tas apslēpts... Un raugi, kā sendienās mēdza sacīt.

* * *

Drīz pēc tam viņi devās prom no mazā pagalmiņa, Lifijam bija kaut kur jāierodas, un Džo gāja uz savu istabu atgulties pirms tikšanās ar Bleč-liju. Sēžot pagalmiņā, Džo torīt atkal juta, kā viņa prāts kļūst miglains, tāpat kā iepriekšējā reizē, kad viņi ar Lifiju runāja ar Klosteri. Šī sajūta Džo satrauca, tas bija ēnains brīdinājums, kas nāca no kaut kādiem viņa būtnes dziļumiem.

Turpat netālu bija kāds jumts, uz kura visu šo laiku uz vēdera gulēja novērotājs, kurš, nolicis sev priekšā tālskati, no augšas lūkojās viesnīcas "Babilona" šaurajā pagalmiņā. Gadiem bijis kurls, novērotājs bez grūtībām varēja lasīt no lūpām. Tomēr šorīt ar vīru, vārdā Lifijs, viņam nepagalam neveicās, jo tā lūpas nemitīgi kustējās, visviens, vai viņš runāja vai nerunāja. Šī mute šķobījās un knaibījās, tā ne uz mirkli nepalika mierā.

Ar to otru, kura vārds bija Džo, viss bija vienkāršāk par vienkāršu. Diemžēl lielākais runātājs pagalmiņā bija šis nemitīgi knaibīgais Lifijs.

Viņiem tas ļoti nepatiks, novērotājs domāja, ar savu tālskati rāpdamies atmuguriski.

Ka viņu piķis, to draņķa Lifiju un tās viņa lūpas, kas ne uz mirkli nerimstas...

* * *

Vēlāk, lūkodams atvērt durvis, kas atradās pagalmiņa otrā galā, Džo atklāja, ka tās ir aizslēgtas. Licis lietā Ahmada iedoto atslēgu, viņš iegāja un, taustīdamies pa tumsu, devās uz otrām durvīm pagraba dziļumā.

Pagrabs bija tieši tāds, kā viņam bija palicis atmiņā. Dzestra taisnstūrveida telpa ar tik zemiem griestiem, ka viņam vajadzēja ieraut galvu plecos. Galds, virs kura karājās vientuļa elektriskā spuldzīte, aukla, kas sniedzās no sijas līdz elektriskajai plītiņai, uz kuras kūpēja katliņš. Tēj-kanniņa un paslieta avīze.

Toties Blečlijs šodien, liekas, bija labākā omā, kaut ari Džo bija ieradies vēlāk, nekā viņam bija likts. Kolīdz Džo ienāca pa durvīm, Blečlijs nolika avīzi un piecēlās sasveicināties, sniegdams to roku, kas nebija sakropļota.

Nu, vienreiz jau tam bija jānāk, Džo nodomāja. Viņš sāka atvainoties par nosebošanos, taču Blečlijs nemaz negribēja klausīties.

Nieki, viņš teica, es tieši dzēru otro tējas tasi. Piebiedrosieties?

Džo pateicās, un Blečlijs pasniedzās pēc tējkannas. Viņa sejai pārslīdēja riebīgs vaiksts.

Jēzus Marija, domāja Džo, viņš cenšas pasmaidīt. Tā riebeklība ir viņa smaids.

Šodien Blečlijs bija ģērbies vecās, zaļganbrūnās drānās un šķita pavisam citāds. Civiluzvalkā, vismaz vakarā, viņš bija izskatījies elegants un izdarīgs, un pat prāvais, melnais acs apsējs šajā ziņā neko nemaitāja. Turpretim kūkumainās kokvilnas biksēs un saņurcītā, neaizpogātā kreklā, turklāt viss briesmīgi novalkāts un izbalējis, šis cilvēks nebūt vairs neizskatījās tik pārliecinoši. Bikses bija par platu un, siksnas saturētas, krita ap vidukli lācīgās krokās, kurpes bija vecas un nodilušas. Viena piedurkne bija uzrotīta, bet otra plivinājās bez pogas. Krekla krūtežā pat bija daži nemākulīgi trākelējumi, acīmredzot mājās salāpīti plīsumi. Visā visumā viņš it nemaz neizskatījās tik iespaidīgs, kā Džo bija iespiedies atmiņā. Ne miņas no valdonīguma, drīzāk jau viņš šķita trausls. Sīks, noguris cilvēks, kas uzmanīgi vēro apkārtni. Uz mirkli viņš Džo pat atgādināja vientuļu eremītu, kurš rakņājas pa dārzu, kas turklāt nepieder viņam, apzinādamies savu nepiederibu, juzdamies mokoši neveikli starp augiem un ziediem, kurus viņš nepazīst.

Blečlijs ielēja tēju.

Es šorīt biju iegriezies apsveicināties ar Ahmadu, viņš bilda, un Ah-mads pieminēja, ka jūs šorīt no paša rīta laikam bijāt devies pastaigā. Es ari ceļos agri, vienmēr tāds esmu bijis. Saprotams, šajos laikos visviens neiznāk pagulēt. Joprojām nevajag cukuru?

Nevajag, paldies. Ir kas interesants šīsdienas avīzēs?

Galvenokārt Rommels, kā jau vienmēr, Blečlijs atbildēja. Viņš ir tikai četrdesmit jūdžu no Tobrukas, un izskatās, ka mēs vienā laidā aizšaujam greizi. Bezmaz, it kā Rommels jau iepriekš zinātu, ko mēs ik bridi grasāmies darīt. Nolādēts, bet deši tā ir.

Džo papūta tēju alvas krūzē. Un ja tā arī būtu? viņš prātoja. Ja nu Rommels tiešām jau iepriekš zina visu, ko briti ik brīdi grasās darīt? Vai kādam var būt tik lielisks slepenais dienests?

Ak tā, un kas ir privātsludinājumos? viņš vaicāja. Vai tur nav labāki jaunumi?

Nepavisam. No vieniem ir kādas ziņas, no otriem nav. Dīvaini, bet man, neatkarīgi no darba lietām, vienmēr ir paticis lasīt sludinājumus vietējās avīzēs. Tā var ērmoti tuvu ielūkoties kādā vietā un cilvēku dzīvēs šajā vietā, vai vismaz tev pašam šķiet, ka tu kaut ko redzi. Ā, starp citu, vai jūs vēl neesat mēģinājis sameklēt Modu?

Nē. Es klausu pavēlēm.

Ieteikumiem, Blečlijs murmināja. Viņi noteikti nemēģina kontrolēt visu, ko jūs darāt, viņi noteikti vēlas, lai jūs rīkojaties pēc savas saprašanas. Tomēr man ir radies tāds iespaids, ka, pēc viņu domām, jo vairāk jūs paspēsiet izpētīt, iekams Sterns uzzina, ka jūs te esat, jo labāk tiksiet galā. Jā, protams. Sterns visviens drīz uzzinās, kolīdz jūs sāksiet kaut ko darīt.

Un kad tas varētu būt, pēc jūsu domām?

Drīz. Pavisam drīz. Viņi jūs nesteidzināja, tas kaut kā ir saistīts ar Sterna pārvietošanās grafiku, Sterna darbiem, bet man ir sacīts, ka Sterns šovakar dodas komandējumā un Kairā nebūs vairākas nedēļas. Vismaz divas nedēļas, varbūt ari ilgāk. Tā nu jums tagad būs laiks mesties izrāvienā.

Viņš neuzturēs sakarus ne ar vienu no Kairas?

Katrā ziņā ne ar vienu no tiem cilvēkiem, kuri viņam varētu paziņot par jums. Es tā pieņemu, ka tā īpaši tika izkārtots.

Labi, Džo atsaucās, paņemdams savu krūzi, un vilcinājās, negribēdams atkal apdedzināt muti tāpat kā pirmajā reizē, kad bija ienācis šajā pagrabā. Vēl viņš mēģināja izdomāt, ko lai pasaka, nojauzdams, ka būtu vērts lūkot tuvināties Blečlijam. Tad pacēla galvu un pamāja uz lielo, melno apsēju, kas slēpa Blečlija labo aci. Lielākā daļa viņa rētu šķita vecas, lai gan bija ari tādas, kas, dīvainā kārtā, vecas neizskatījās.

To draņķestību dabūjāt iepriekšējā karā?

Jā, Blečlijs atbildēja, pārsteigts par tik dēšu jautājumu.

Kā tas tā gadījās? Džo vaicāja, lūkodamies gar krūzes malu.

Blečlijs tūlīt pat nodūra acis un kļuva pilnīgi nekustīgs. Ilgu, mēmu brīdi viņš raudzījās galdā, un viņa vienīgā acs bija apaļa, tukša un nesaprātīgā. Taču, kad viņš galu galā ierunājās, balss skanēja lietišķi un bezkaislīgi.

Tas bija gandrīz pašā tā kara sākumā. Man pie acs bija tālskatis, tajā trāpīja lode, apšuvumu sašķaidīja, bet stikla un metāla šķembas iedzina acī un pārcirta pušu vairākus rokas muskuļus. Biedrs mēģināja izvilkt metāla lauskas man no acs, bet viņam tas neizdevās. Tad viņu nošāva, un man nācās tur nogulēt piecas vai sešas stundas, kamēr ieradās palīgspēki. Vēlāk ārsti rekonstruēja man virsdeguni un cik necik saglāba roku, bet sīko drumslu izvilkšana no acs dobuma izrādījās ļoti ilgs pasākums. Mēnesis pēc mēneša un gads pēc gada, tā, lūk. Es ilgi jutos kā nevienam nevajadzīgs kraķis.

Džo skumji pašūpoja galvu. Blečlijs joprojām raudzījās galdā, acs bija plata, nesapratīga.

Ļaunākais bija tas, ka es biju regulārās armijas karavīrs, un tas, protams, pēc tam bija pilnīgi izslēgts. Jaunībā ir grūti samierināties ar to, ka tev dzīvē nebūs nekādu izredžu darīt to, ko tu vēlies. Beigās to saprot gandrīz visi, bet tad vismaz ilūzijas zūd pamazām, laika gaitā. No paša sākuma zināt, ka tev nav cerību, ir kas cits.

Džo pamāja.

Droši vien piedevām arī galvassāpes.

Reizēm, bet lielākoties tā vienkārši ir tāda riebīga kņudoņa, it kā tev kāds apkrimstu smadzenes; tā ir visu laiku, nemitīgi. Jā.

Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami. Blečlijs joprojām nebija pacēlis acis un palūkojies uz Džo. Viņš tukšām acīm raudzījās galdā, trausls vīrietis izdilušās, salāpītās zaļganpelēkās drānās. Tad pēkšņi viņš sāka ātri mirkšķināt aci un piespieda pie pārsēja mutautu, kaut ko susinādams.

No tā dobuļa kaut kas sūcas, viņš bilda. Es gribēju stikla aci, bet kauli ap dobuli ir sadragāti, tā neturētos iekšā. Vairākas reizes tika mēģināts ielikt, bet neizdevās. Izskatījās pēc stikla bumbiņas, kas greizi iebakstīta man sejā. Beigu beigās nekā nevarēja līdzēt, un man vajadzēja iztikt ar pārsēju.

Tas gandrīz visu nosedz, sacīja Džo.

Blečlijs joprojām susināja aci ar mutautu.

Es nevaru izturēt, kā bērni no tās baidās, jo īpaši šajā pasaules daļā, kur ļaudis tic ļaunai acij.

Bērni nespēj uz to skatīties. Ierauga un uzreiz sāk brēkt. Es jūtos kā briesmeklis.

Vai jūs ārzemēs esat jau ilgi?

Te ne pārāk ilgi, galvenokārt Indijā. Esmu uzaudzis Indijā, mēs bijām karavīra ģimene. Kad es biju atkopies, man piedāvāja šo darbu, likās, nekur tuvāk armijai vairs nevarēšu tikt, un es piekritu; tas ari viss.

Es tur nekad neesmu bijis, teica Džo. Labprāt kādreiz aizbrauktu.

Blečlijs beidzot pacēla aci un paraudzījās uz Džo.

Ak, jā, tā ir ļoti skaista vieta, gan zeme, gan cilvēki, viss kopā. Man ir zināms, ka dažus valdzina tuksnesis, bet pats nekad neesmu to izjutis. Man mājas ir Indija, un tā būs vienmēr. Pasaulē vienkārši nav nekā tai līdzīga.

Blečlija seja it kā iemirdzējās, un viņš smaidīja, domādams par savu dzimteni, atminēdamies savu bērnību tur.

Vai vismaz tam bija jābūt smaidam, taču trūkstošo kaulu un pārcirsto sejas muskuļu dēļ iznāca kas cits. Viņa veselā acs iepletās un groteski bolījās, tādēļ seja šķita barga un salta, augstprātīga un nicīga.

Cik ļoti tas viņu droši vien nomoka, domāja Džo. Viņš cenšas izturēties draudzīgi, un paša seja viņu iznerro. Nav brīnums, ka bērni brēc un bēg prom. Viņš izskatās nežēlīgs, un tā nav viņa vaina; mazie domā, ka viņš par tiem ņirgājas, un tā nav viņu vaina.

Bet Blečlija domas tobrīd bija tālu sirdsmīļajā Indijā, un viņš smaidīja, atstumdams krēslu un pieceldamies kājās, kaut ko savā nodabā dungodams, laimīgs ar skaistajām atmiņām par dzimteni, un droši vien zinādams, ka tā vairs nekad nebūs viņa mājas.

Tad nu ko, sacīja Blečlijs, vai mums nebūtu laiks doties ceļā?

Kā tad, beidzot tak jāaizbrauc uz to Klosteri, atsaucās Džo. Un jūs man piekritīsiet, izlūkdienesta vienībai tas ir jancīgs nosaukums, pat tādai, kas noslēpusies labi tālu Ēģiptes tuksnesī. Gaužām cilvēciski, vai nav tiesa, mums tik ļoti gribas, lai viss izklausās mīklaini. Un, mans bērns, kad tu beidzot nonāksi tajā tuksneša Klosterī...

Blečlijs smējās.

Es zinu, viņš teica. Lai cik garlaicīga ir realitāte, mēs visiem spēkiem cenšamies panākt, lai tā izklausās eksotiska. Tas droši vien ir cilvēka dabā, lūkot piešķirt mūsu vienmuļajām dzīvītēm kādu nieku krāšņuma. Mums visiem ir romantiskas noslieces, tas ari viss.

Tā izskatās, atteica Džo. Ne man spriest, vai to sauc par romantis-kumu, bet, jā, mums noteikti vajag sapņot. Ja mēs nesapņotu, kas no mums paliktu pāri? Tik daudz ir skaidrāks par skaidru, jau pa gabalu. Bet, protams, sapņi ir dažādi, un tur nu gan cilvēks var pagalam apjukt.

* * *

Vēlāk, atminēdamies to dienu, Džo apzinājās, ka viņam būtu vajadzējis pamanīt kaut ko nelāgu jau ilgi pirms tam, kad viņi abi ar Blečliju devās prom no pagraba. Kāpjot pa kāpnēm, Džo samisējās solis, un viņš tik tikko noturējās kājās. Būtu nostiepies uz deguna, taču Blečlijs metās uz priekšu un no aizmgures pieturēja viņu.

Vai jums nekas nekaiš?

Pats īsti nezinu. Nejūtos īsti savā ādā.

Viņi izgāja spožajā saulē. Džo kājas bija smagas, likās, tās viņam nepavisam neklausa. Kamēr abi soļoja pa ieliņu, Džo zagšus šķielēja uz savu roku, jo kaut kas tās izskatā šķita ērmīgs, viņš nebija īsti pārliecināts, ka agrāk tā bija tāda pati.

Varbūt tas joprojām ir nogurums pēc lidojuma. No Arizonas līdz Kairai ir tāls ceļš, nezinu, vai esmu paspējis attapties.

Pa ceļam jūs nekur nepakavējāties ilgāk? vaicāja Blečlijs.

Jā, pēc treniņnometnes Toronto apkaimē vairs ne. Ierāpos bumbvedēja ložmetējtornī un izrāpos jau Skotijā... Embrija pozā. Nesaprotu, kā tie ložmetējnieki tur spēj izturēt. Tad, Londonā, instruktāžas sekoja cita citai, un pēc tam jau mani taisnā ceļā adidināja uz šejieni.

Nav nekas briesmīgs, noteica Blečlijs, aizkavējusies reakcija pēc visas tās ilgās uzturēšanās gaisā.

Un tas ložmetējtornis bija šaušalīgs, Džo murmināja... Liekas, man šodien viss slīd laukā no rokām.

* * *

Kamēr viņi brauca ārā no Kairas, Džo arvien spēcīgāk pārņēma sajūta, ka nekas nav īsts. Viņš sēdēja kā apstulbis, itin kā sapnī pār mazā tuk-snešauto vaļējo sānu viņš lūkojās, kā pamazām izzūd pilsēta. Viņš vairākas reizes ievēroja, ka Blečlijs uzmet viņam pazagšus skatienus.

Kas tam nedod miera? Džo sev jautāja.

Viņš nebija drošs, vai kopš brauciena sākuma ir bildis kaut vārdu, nebija drošs, cik ilgi viņi jau brauc.

Džo apzinājās, ka var paskatīties pulkstenī, bet tas nezin kāpēc nešķita svarīgi. Pilsēta bija palikusi aiz muguras, un tagad viss bija vienāds, tikai smiltis un smiltis, karstā saule un zvidzīgā gaisma, Blečlijs atkal pārslēdz ātrumus, viņi brauc arvien dziļāk un dziļāk tuksnesī, Blečlija veselā acs ik pa brīdim nozibsnī uz viņa pusi.

Dodies uz austrumiem, mans bērns, Džo domāja. Piestāj, skaties un klausies. Biedrojies.

Vajag biedroties un kaut ko teikt, viņš domāja, un tūdaļ pārsteigts izdzirda savu balsi: tā uzdeva Blečlijam jautājumu.

Vai jums ir ģimene?

Blečlijs pārslēdza ātrumus.

Kāda? Sieva un bērni? Jā.

Nav. Esmu palicis neprecējies. Kad iepriekšējo reizi bija jāiet karā, es biju pārāk jauns, un pēc tam gads pēc gada pagāja, kamēr mani lāpīja. Tikmēr es jau biju tik ļoti pieradis dzīvot viens, ka ģimenes dzīvē no manis vairs nebūtu nekāda labuma.

Bet tad taču nebija par vēlu.

Kas?

Apprecēties.

Kad?

Kad jūs salāpīja. Cik tad ilgs laiks pagāja? Tas taču bija pāris gadus pēc iepriekšējā kara. Jums bija tik tikko pāri divdesmit.

Hronoloģiski jā, bet visādi citādi es tik jauns nejutos. Dzīve tomēr nav necik hronoloģiska, tā ne vienmēr rit glītā, loģiskā secībā, kā mums gribētos. Daži, sasnieguši divdesmit gadu vecumu, tālāk vairs neaug. Vienkārši apstājas, paziņo, ka viņiem pietiek, izkāpj un visu adikušo laiku nosēž ceļmalā.

Vienmēr uz austrumiem, mans bērns, Džo domāja. Un, kad būsi nonācis...

Turklāt, Blečlijs turpināja, es vēl nebiju zaudējis cerības. Centos panākt, lai man ieliek stikla aci, un, kad neizdevās, mēģināju atkal citur. Parīzē, Johannesburgā, Cīrihē, braukāju visur pēc kārtas. Pēdējā operācija nemaz nebija tik sen.

Ā.

Jā, nudien, tikai pirms trim gadiem. Tad jau viss, ko varēja rekonstruēt, bija rekonstruēts, un izdevās dabūt gatavu to greizi iestūķēto stikla lodīti.

Stikla pērlīšu spēle, Džo domāja. Laikam viens no ļaunākajiem paveidiem.

Tad nu es beidzot padevos un samierinājos ar to, ka būšu briesmeklis.

Bērni taču nesaprot, Džo bilda. To no viņiem nevar prasīt.

Nevar, protams. Bet no pieaugušiem cilvēkiem? No viņiem kaut ko var prasīt?

Džo raudzījās tuksnesī. Smiltis zvidzēja tā, ka viņam sāpēja acis, viņš tās aizmiedza. Blečlijs pārslēdza ātrumus, negaidīdams, kad viņš atbildēs, jo uz šo jautājumu nebija atbildes.

Arizonā galdakalna ciemā bija kāda vecīte ar kopš dzimšanas izķēmotu seju, tik briesmīgi ķēmīgu, ka viņa jau kopš zīdaiņa vecuma bija slēpusies. Visu mūžu viņa ne reizi nebija izgājusi no kambarīša, kurā bija nākusi pasaulē. Džo daudzus vakarus bija nosēdējis pie viņas šajā kambarītī, klausīdamies viņu dziedam, un otru tik skaistu balsi viņš nebija dzirdējis, satriecoša balss, pilna brinīšanās par visu, ko viņa nekad nebija redzējusi un pieredzējusi. Viņa dziedāja stundām ilgi, un, kad viņa apklusa, abi kādu laiku sēdēja klusēdami; pēc tam vecīte uzgrieza viņam muguru, un Džo cēlās un, ne vārda nebildis, gāja prom. Kaut ko sacīt būtu bijusi neiedomājama cietsirdība, jo viņai dziedāšana bija vienīgais, ko pasaule bija viņai devusi, dziesma bija viņas dvēseles lidojums.

Neesat izsalcis? iejautājās Blečlijs. Man šis tas ir līdzi. Ar domu, ka

mēs pa ceļam varētu apstāties un iekost.

* * *

Viņi sēdēja smiltīs, iespraukušies ēnā aiz mazā tuksnešauto. Džo bija atslējies pret siltu riepu, Blečlijs atvēris dažas marmelādes un biskvītu kārbas. Viņam bija arī termoss un divas ieburnītas krūzes.

Džo iekoda šo un to, un viss garšoja pilnīgi vienādi, visam bija asa, dzelžaina piegarša. Lempīgi sagramstīja krūzi, bet galu galā ļāva, lai to piepilda Blečlijs. Šķidrā, aukstā tēja, vai kas nu tas bija, arī garšoja asi un dzelžaini. Viņš cītīgi skatījās, kā Blečlijs ziež uz biskvīta marmelādi, un likās, šai darbībai nekad nebūs gala. Kas par lietu? Blečlijs vaicāja.

Es jums gribēju jautāt to pašu. Jūs šodien kaut kā ļoti lēni kustaties. Blečlijs uzlika roku Džo uz pieres.

Jums ir stiprs drudzis, viņš bilda. Nebrīnītos, ja izrādīsies, ka pie vainas ir ūdens, šeit tas ir citāds. Tā diezgan bieži gadās.

Laiks un citādība, un ūdens, Džo domāja. Nav gluži tās likstas, no kurām cilvēks ir gatavs baidīties šeit, kur ūdens nav nemaz, bet prātīgāk ir nepaļauties uz ārējiem iespaidiem. Tikai smiltis un smiltis, un pilnīga vientulība, akurāt kā Lifijs teica. Ak tad ceļš uz Austrumiem neved vis pa zaļiem pakalniem, ak vai, nē. Tuksnesim tev jāiet cauri, bērns, pirms

miegs ir liegs. Dziļam, spožam tuksnesim, mans prieks...

* * *

Viņi atkal brauca, Blečlijs pārslēdza ātrumus, smiltis zvidzēja. Džo ieslīga arvien dziļāk drudzī, un viņam debesis un tuksnesis bija zaudējuši jebkādas robežas, kas tos kaut kad agrāk būtu varējušas nošķirt.

Man ir gadījies sastapt vīrus, kuri gāja, kurp viņus veda tuksnesis, tikām runāja Blečlijs, dēkaiņus, kuriem tas bija pirmatnējs spēks, tāds pats kā jūra. Bet tuksnesī ir tādas briesmas, kādām jūrnieks nestājas pretī. Jūra parasti ir līdzena, tā savā ziņā apvalda kuģiniekus, liekot domāt, ka visam piemīt dabīgs līdzsvars. Turpretim tuksnesis ar savām krasajām galējībām panāk tieši pretējo, viss izskatās skaidrāks, nekā ir patiesībā, tādēļ allaž jāuzmanās no ideālisma kārdinājuma. Dievs mans liecinieks, cilvēku rosība zemes virsū ir pietiekami tumša, bet šeit draud briesmas par to piemirst, jo viss ir tik absolūts, viss ir tik ļoti tieši tas, kas tas ir. Pareizāk sakot, izskatās.

Blečlijs pārslēdza ātrumus. Viņi nogriezās no asfaltētās brauktuves un sāka kratīties pa akmeņainu ceļu.

Saprotiet, viņš turpināja, mums ir nosliece to, ko mēs nesaprotam, padarīt romantisku, mēs jau pirmīt par to runājām. Iet, kur tuksnesis ved, tas ir tāds sens teiciens. No tā vēdī dēkainība, uzreiz izklausās, ka cilvēks ir ceļotājs, bet beduīni jau nemaz nav ceļotāji. Viņiem vienmēr ir līdzi mājas, viņu telts, un viņiem vienmēr ir līdzi viņu dzimtene, tuksnesis. Svešinieks, cilvēks no Eiropas ziemeļiem, uz to raudzīsies citādi. Bet tas ir tāpēc, ka ziemeļeiropietis ir pieradis savas mājas un dzimteni redzēt citā gaismā. Trūcīgākā.

Džo klanīja galvu. Pie apvāršņa bija parādījušies dūmu mākuļi, tiem pa pēdām drīz nošļakstēja dobji, apslāpēti dārdieni. Mirkli vēlāk viņi bija ap-braukuši apkārt kāpai, un Džo ieraudzīja smiltīs izvietotu britu haubiču bateriju, kas, uzpurinādama prāvus smilšu mākoņus, metodiski šāva tuksnesī. Frontes līnija, kā viņš labi zināja, bija daudzu jūdžu attālumā.

Ko viņi tur dara?

Blečlijs pagrieza galvu, lai viņa acs varētu redzēt bateriju.

Apšauda tuksnesi, viņš cauri dārdošajām zalvēm kliedza.

Tukšu tuksnesi?

Tā izskatās.

Bet kāpēc?

Kas to lai zina, varbūt viņiem likās, ka tur kaut kur ir ienaidnieks. Tas, protams, nav iespējams, bet varbūt viņiem tā likās.

Viņiem tā likās! Džo brīnījās. Mjā, kāpēc gan ne. Varbūt šis ir tas gadījums, kad tev ir taisnība, ja tu tā domā; kādu tuksnesi tev gribas, tāds ir.

Tomēr, kamēr viņi tā brauca garām nomaskētajai baterijai, Džo arvien vairāk šķita, ka vienīgā ērmība ne tuvu nav neizmērojamie tuksneša klajumi, kas pletās starp haubicēm un tuvākajām vācu vienībām.

Viņš domāja, cik spraigi vien spēdams, un tad pār viņu nāca apgaismība.

Viņi šauj uz austrumiem, Džo kliedza. Vai viņi gadījumā nekaro nepareizi? Vācieši atrodas rietumos.

Blečlijs nosprauslojās; viņš aurēja.

Nepareizi? Vai tad var būt kāds pareizsvcids, kā slaktēt cilvēkus? Un vispār, mirāžas tuksnesī nav nekāds retums. Man taču nav tas jums jāskaidro.

Kā tad, Džo domāja, paldies, nevajag. Tomēr viņam haubiču vienības darbošanās likās ļoti dīvaina: šāviens un atsitiens, šāviens un atsitiens. Apkalpes locekļi naski skraidīja šurpu turpu, it kā viņiem todien būtu jāizšauj noteikts skaits lādiņu.

Kā jūs domājat? viņš kliedza. Vai viņiem par katru cenu jāizpilda kāda izšaujamu lādiņu kvota?

Ļoti iespējams, aurēja Blečlijs. Lai karā gūtu labākus rezultātus, munīcijas izlietojumam jātiek kontrolētam, tādēļ, zināms, bez kvotām un normām nevar iztikt.

Džo palocīja galvu, joprojām murdzīdams savu prātu, lai atrastu kādu racionālu izskaidrojumu šai niknajai un nepārtrauktajai artilērijas sprostugunij, kuras mērķis bija tukšs gaiss.

Bet vai viņi neizšķiež milzum daudz vērtīgas munīcijas? viņš sauca. Tāpat vien bliezdami tukšā tuksnesī?

Tā izskatās, Blečlijs aurēja, bet karš taču nekad nav saukts par sargājošu spēku. Tas izšķiež, aprij un izposta, tas ari viss. Mēs to šeitan redzam tāpēc, ka cilvēkā ir kaut kāda dziņa to uzskatīt par jautru padarīšanu, tas ari viss. Pareizāk sakot, ne jau karu, bet kara ideju. Tā nav no mūsu cēlākajām dziņām, bet ko tu padarīsi. Gan jau varētu ari itin droši apgalvot, ka šī jautrība neizturētu rūpīgāku ieskatīšanos tās dabā.

Piekrītu, domāja Džo. Neizturētu un neiztur. Jo šī dziņa ir nonāvēšanas dziņa, un to uztvert kā jautru padarīšanu vienkārši ir kaut kas prātam neaptverams, melna tumsa pašā dvēseles dibenā. Ļoti dzija ir šī melnā tumsa, vai nebūtu pareizāk teikt, ka tā ir neizdibināmi dziļa?

Mēģini vēlreiz, Džo domāja, pajautā to kaut kā citādi. Te noteikti jābūt kādam izskaidrojumam, kaut vai idiotiskam. Labi, pieņemsim, tieksme bliezt pa tukšu tuksnesi saskan ar cilvēka dabu, bet tāds gudrinieks kā Blečlijs tādai uzvedībai noteikti ir atradis kādu saprātīgu iemeslu. Augstākais labums? Lielais Plāns? Trūkstošais ķēdes posms un neizzināmais Visums.

Klausieties, Džo sauca. Ja reiz jūs to visu uztverat šādi, karš ir nejēdzība un tādā garā, kāpēc jūs gribējāt kļūt par profesionālu karavīru? Ģimenes tradīcijas neskaitās.

Droši vien tāpēc, ka armija nodrošina formu un struktūru, Blečlijs aurēja. Priekšrakstus visiem gadījumiem. Nevis iemeslus, kāpēc kaut kas ir jādara, bet skaidru un gaišu pavēli to izdarīt. Mums kā cilvēciskām būtnēm tas patīk. Dažiem kārtību nodrošina dievi, citiem tās ir politiskas sistēmas. Bet bez kārtības, pavēlēm un noteikumiem esamības haoss tieši tāds arī ir. Haotisks. Un tādi apstākļi lielākoties ir pārlieku karsti, vairums cilvēku tad netiek galā.

Par karstu, tu man esi par karstu, Džo, atcerējies vulgāru rindiņu kādā no Lifija mūzikholu dziesmiņām, dungoja un skatījās, kā artilēristi iedzen lādiņus un aizcērt aizslēgus, bet haubices tusnī un dod atsitienus, viss brikšķ un brākšķ, un smilšu mākoņi mutuļo nebeidzamajā kanonādē.

Turieties, aurēja Blečlijs. Te ies augsti.

Džo sakumpa un ieķērās rokturī. Te ies augsti, viņš dungoja, atcerējies citu rindu no Lifija vulgārajām dziesmiņām. Priekšā tuksnesī parādījās tāds kā vilciena preču vagons. Tas bija nesamērīgi mazs un gulēja vēkšpēdus, ar riteņiem gaisā, un sliedes nekur tuvumā nebija manāmas.

Kā tāds te gadījies? viņš sauca.

Blečlijs skatījās taisni uz priekšu, koncentrējies uz braukšanu, neuzdrošinādamies atraut aci no nelīdzenā ceļa.

Kas tur ir? Kāds no tiem vecajiem "četrdesmit plus astoņi"?

Tā izskatās, Džo sauca, atcerēdamies šo apzīmējumu: tā iepriekšējā karā dēvēja mazos franču kravas vagonus, kuros uz kautuvi frontē varēja aizvest pa četrdesmit karavīriem vai astoņiem zirgiem. Bet franči, zināms, toreiz necīnījās Ēģiptes tuksnesī, viņus kāva dzimtenes dubļainajos ierakumos. Tāls ir ceļš uz Tiperāriju, Džo dungoja.

Vai tos vagonus nebūtu loģiskāk saukt par "četrdesmit jeb astoņi"? viņš kliedza. Tie taču bija tādi.

Karā nekā īpaši loģiska nav, Blečlijs drūmi aurēja pretī.

Balta patiesība, Džo domāja. Te nu man nav, ko iebilst.

Īstenībā, tagad domājot par to iepriekšējo karu, Blečlijs aurēja, tas viss liekas absolūti bezjēdzīgs.

Džo palocīja galvu un atkal sāka raudzīties uz bezgalīgajām smilšu kāpām. Vēkšpēdus pakritušais franču vagons vairs nebija redzams, bet tagad pie apvāršņa rēgojās apgāzti kaujas rati. Tie bija smagi un primitīvi, milzīgo koka riteņu dzelzs apkalums sausajā tuksneša gaisā gandrīz nebija sarūsējis.

Es tādus jau esmu redzējis, Džo domāja. Vismaz bildēs. Dzelzs laikmeta sākumā tādi bija ak-asīriešiem, viņi tādos ak-rībēdami nesās uz ziemeļiem, kad bija pienākusi viņu kārta būt sava laika ak-šaušalīgākajiem barbariem.

Par kuru iepriekšējo karu pirmīt bija runa? viņš kliedza.

Tas ir kā? aurēja Blečlijs.

Es saku, kurš bija tas iepriekšējais karš? Par kuru jūs teicāt, ka, tagad atceroties, tas liekas absolūti bezjēdzīgs?

A, nu, jebkurš. Kāda starpība? Vai tad visi iepriekšējie kari, tagad par tiem domājot, neizskatās ļoti līdzīgi? Slaktiņi, kropļošana un postīšana, un vai kas tādēļ kļuva labāks?

Kas? Džo domāja. Kas? Viens kārtīgs Kaslijs, tas.

Blečlijs iesānis paskatījās uz viņu.

Kā jūs jūtaties? viņš aurēja.

Ne pārāk labi, Džo sauca, bet klausieties. No kā jums īstenībā bail, Blečlij? Jūs varat man to pateikt?

Kādā ziņā bail? Kādā kontekstā?

Personiskā kontekstā. Dziļi, dziļi, tur, kur jūs esat šajā pasaulē. No kā jums īstenībā ir bail?

No tā, ka vācieši var uzvarēt šajā karā, Blečlijs aurēja. Esmu gatavs darīt visu, lai to nepieļautu.

Un tas ir prātīgi, kā nu ne, Džo domāja, caurcaurēm prātīgi un normāli, un vēl ar uzviju. Cilvēks negrib laist iekšā mongoļus. Tas viņa visu, protams, man jāuztver kā brīdinājums saistībā ar Sternu, bet kuram tad būtu iebildumi pret turēšanos pretim šiem mehanizētajiem barbariem, kas dēvējas par nacistiem?

Blečlij? viņš sauca. Vai jūs nekad neesat brīnījies, kāpēc vācieši tik nikni aizstāv Austrumu fronti pret barbariem? Nācijas liktenis, svēts uzdevums, rases misija un tādā garā? Kāpēc šīs pasaules mongoļi vienmēr mēģina mums iestāstīt, ka viņi mūs aizstāv pret mongoļiem?

Cilvēka daba, aurēja Blečlijs. Ļaudis vienmēr ir attaisnojuši savus karus, apgalvojot, ka cīnās ar barbariem. Viņi gan piemirst piebilst, ka vēsturē kari nemitējas tāpēc, ka barbars ir katrā no mums. Vai jums kādreiz ir gadījies būt lielā cilvēku pulkā brīdī, kad tas pārvēršas par pūli? Jūs no visām pusēm ielenc čingishāni. Iedodiet jebkuram no viņiem jātnieku ordu un redzēsiet, kā trīspadsmitais gadsimts deg zilās liesmās.

Un tā ir skaidra patiesība, Džo domāja. Blečlijs šodien ir ārprātā

normāls, viņa spriedumi ir dzidri kā zvans.

* * *

Drīz viņi brauca garām citām ērmotām, tuksnesī atstātām pagātnes paliekām.

Ceļmalā slējās pamestu Napoleona laika lielgabalu baterija ar stobriem pret dienvidiem, Tumšā kontinenta sirdi: smiltīs iestiguši drukni trismārciņnieki, nogulsnes, ko atstājusi kārtējā gara gaismas nešanas dēka. Acīmredzot pa stobru lādējamie lielgabali toslaikus nespēja turēt līdzi lorda Nelsona žiglajām barkentīnām, no kurām viena bija pārspējusi veiklībā Napoleona lielgabalus un tagad ērti atdusējās uz sāna tiem blakus, sev pievākuši nepārprotami izdevīgāko apšaudes sektoru.

Barkentīna tik tālu tuksnesī, domāja Džo. Apbrīnojami, ja tā padomā, lai gan kopš sendienām zināms, ka Vidusjūras vēji ir viltīgi un nodevīgi. Bet vai tad tie spēj līdzināties cilvēkiem, un ko, nez, par šo skatu domā šejienes beduīni? Droši vien nospriež, ka eiropieši ir drusciņ aptaurēti.

Acu priekšā parādījās vientuļa sena romiešu akvedukta arka, krāšņa arka, pilnas simt pēdu augsta, un ved uz austrumiem vai uz rietumiem, kā gribat, gan uz vienu, gan uz otru pusi plešas neauglīgs tuksnesis. Bet pavisam netālu no smilšu kāpas iznira krietni būvēta romiešu ceļa pamatīgā virsma un pievārēja vismaz desmit pēdas, pirms to no jauna aprija cita smilšu kāpa. Vēl smiltis bija prāvas laistīgu saules plankumu flotes, bet ari tās, pēc visa spriežot, nekur nedevās.

Ari lordam Nelsonam bija viena acs, domāja Džo.

Taču pagaidām grandiozākais skats, ko Džo redzēja, bija milzīga aplenkuma mašīna ar ugunsspaiņiem, katapultām un tarāniem; pakāpeniski noklāta ar zvērādām, tā vairāk vai mazāk izskatījās pēc piramīdas ar ērgļa ligzdu virsotnē, ideālu skatu torni, no kura ārprātīgam tirānam noraudzīties tuksnesī uz neesošu pilsētu, kuru viņš dziras iznīcināt. Vai ideālu skatu torni, lai noraudzītos uz visām pasaules neesošajām pilsētām simt simtus gadu, kāpēc ne. Tūkstošgadīgs Trešais reihs nekurienes tuksnešos... visā savā žilbinošajā godībā.

Zvērādas ir pasakains izgudrojums, Džo domāja. Ko mēs bez tām iesāktu? Kā mēs cits citu izkautu?

Blečlijs pārslēdza ātrumus. Viņi kratīdamies joņoja tālāk, bet Džo domas visu laiku atgriezās pie primitīvās aplenkuma mašīnas, kas bija palikusi aiz muguras, pie prāvā, nāvējošā rēga, kurš tuksnesī gaidīja, kad varēs aplenkt. Šī aina viņu vajāja, viņš nespēja tikt no tās vaļā. Tāpēc, ka gandrīz izskatījās, ka šī mašīna sastāvēja no cilvēku galvaskausiem? Galvaskausu piramīda? Nacistu galējais risinājums dzīvei, kā teica Lifijs? Vai varbūt tāpēc, ka no visiem pieminekļiem, kurus cilvēks bija saslējis šajās skumīgajās, saules bombardētajās tukšainēs, tas vienīgais neizskatījās pamests un neiederīgs?

Džo nodrebinājās.

Baigi, viņš domāja. Tas ir baigi.

Atskanēja krakšķis. Blečlijs pārslēdza ātrumus.

Kā pašsajūta? Vairs nav tālu.

Labi, daudz tālāk es nemaz nespētu doties. Te ātri aptrūkst spēka, un bailīgi ari.

Blečlijs gausināja automobili.

Jo te viss ir izbalējuši kauli un šķitumi, Džo domāja.

Viņi apstājās. Motors apklusa.

Dabiskās vajadzības, Blečlijs klusi sacīja. Tūlīt būšu atpakaļ.

* * *

Viņi atkal sāka braukt. Džo planēja savā sēdeklī, brīžam padungodams kādu no Lifija dziesmiņām.

Vai Klosteris kādreiz tiešām ir bijis klosteris? viņš vienu bridi sauca?

Tas ir, pirms mēs to rekvizējām? Blečlijs aurēja. Nu, ir zināms, ka šajā tuksneša daļā uzturējās svētais Antonijs, bet, tā kā svētajam Antonijam rādījās vīzijas, diezin vai kāds zinātos puslīdz droši apgalvot, kur īsti viņš tolaik mirdināja savu miesu. Var jau būt, ka dziļi Klostera iekšās tiešām ir kāda no viņa alām, bet kas to lai zina? Svētais Antonijs būs sevi šaustījis ar neredzamām važām.

Vainīgs ūdens, Džo domāja. Draņķīgs ūdens vai ūdens trūkums, vai pat citāds ūdens, tas viss šeitan var novest līdz iespaidīgām halucinācijām. Vai līdz vīzijām, kā to labpatika saukt svētajiem, kuri murgoja tuksnešos.

Džo uzmācās snauda. Pēc brīža viņš strauji pacēla galvu. Ceļš veda kalnup, Blečlijs pārslēdza ātrumus.

Kas tas tāds?

Esam klāt, Blečlijs aurēja. Tie ir otras ieejas vārti. Lielākā daļa Klostera ir tur, augšā, no šejienes necik daudz nevar redzēt.

Viņi iegriezās bruģētā pagalmiņā, kur jau stāvēja citas armijas mašīnas. Apkārt slējās raupjas mūra sienas, tajās bija izcirstas šauras lūkas. Augšā sienas atkāpās no pagalmiņa, tādēļ nevarēja saprast, cik augstas tās īsti ir.

Ne pārāk, čukstēja Blečlijs, Klosteris nemaz nav tik liels. Tas vienkārši izskatās prāvs, jo uzbūvēts ap kalna galu.

Apaļā kalnā? Jā.

Un kalns droši vien izskatās pēc galvas, domāja Džo. Zarnas un dobumi, un visi citi iekšējie orgāni slēpjas dziļi lejā, pie svētā Antonija atmiņām un Kaslija kartēm.

Nāciet, Blečlijs čukstēja.

Viņš atslēdza koka durvis, un abi pa īsu tuneli nonāca vēl vienā pagalmā, tikai šis bija lielāks un nebruģēts, un tam apkārt veda krusteja. Vīri ar garām nūjām rokās gausi nāca ārā no tumšās kolonādes, pienāca, lai palūkotos uz Džo, un tad atkal nozuda skatienam, savukārt citi tikmēr klimta pa pagalmu gluži kā piligrimi, kas negaidot kādā sava svētceļojuma starpstacijā ieradušies neparedzēti agri un tagad nezina, ko iesākt. Svētceļnieku drānas bija raibu raibās, tiklab mundieri, kā civildrēbes; daži bija uzcirtušies kā juristi vai tirgotāji, baņķieri vai profesori, citi kā desantnieki, gaisa balonu piloti vai pat beduīni. Taču pilnīgi visi bez izņēmuma, ieraudzījuši Blečliju, uzreiz pagriezās un nemanāmi atkāpās, tā, ka bija redzamas tikai to muguras.

Džo visvairāk pārsteidza neskaitāmās garās nūjas, ko neizlaida no rokām šie svētceļnieki. Tās līgani vēzējās šurpu turpu kā vēja šūpotas labības vārpas, drošas un pasargātas, tikai visliegākā vējiņa skartas.

Laikam tūlīt atvērs refektoriju un pasniegs tēju, Blečlijs čukstēja. Citādi jūs te nemūžam neredzētu dīki klimstam tik daudz aģentu.

Blečlijs pēkšņi sagrāba aiz elkoņa kādu tuvumā pagadījušos izbiedētu svētceļnieku un vienā rāvienā nostādīja sev priekšā.

Svētceļnieks izskatījās tik pārbijies, ka bija gatavs noliegt visu un jebko.

Kas būs pie tējas? Blečlijs noprasīja.

Trīs veidu sviest... sviest... sviestmaizes, nabags stostījās. Ar gurķiem arī. Viņi teica, ka drīkstēs ēst, kuras gribas, galvenais, lai visi neņem vienādas.

Un kādas jūs ņemsiet? Blečlijs noprasīja.

Es cerēju uz tām ar gurķi, svētceļnieks čukstēja, bet ar prieku ēdīšu jebkādas.

Blečlijs palaida raustekli vaļā, un tas acumirklī nozuda burzmā. Kaut kur no augšas pāri pagalmam sāka dārdēt Baha Si minora mesas pirmie akordi.

Izskatījās, ka viņam no jums bail, teica Džo. Kāpēc tā?

Blečlijs pasmaidīja.

Nāciet, mēs iesim pa šo ceļu.

Viņš atslēdza kādas citas durvis, un Džo gāja viņam līdzi pa nezin cik nespodri apgaismotiem gaiteņiem. Kā rādās, visas Klostera telpas tika turētas mūžīgā pustumsā, un pēc nežēlīgās tuksneša saules vēsums bija mierinošs. Viņiem tā čāpojot, tālās ērģeļmūzikas skaņas noklusa un izzuda, taču pēc tam negaidot atkal uzradās kādā negaidītā nostūrī. Viņi kāpa lejāk un lejāk, un pēdīgi nonāca vientuļas sveces apgaismotā cellītē. Tajā bija saliekams nometnes galds, bet aiz tā stāvēja prāvs grozāmais krēsls, grezni iztapsēts tumšās ādās. Blečlijs pamāja uz ērto ādas krēslu.

Sēdieties un jūtieties kā mājās. Es paziņošu Kaslija adjutantiem, ka esam ieradušies.

Džo atšļuka grozāmajā krēslā un sāka lēni šūpoties. Kaktā bija kaut kāds aparāts uz ritentiņiem, un viņš zināja, ka viņam vajadzētu atcerēties, kas tas ir, taču ar šādu drudzi tas neparko neizdevās. Aparāts sastāvēja no vairākiem cilindriem un dažādām šļūtenēm un mērierīcēm. Blečlijs bija pagriezis armijas telefona kloķi un jau čukstēja klausulē.

Kaslijs nāk lejā, viņš paziņoja. Tad nu ko...

Blečijs pieripināja aparātu pie lielā ādas krēsla. Noliecās un to pētīja, palūkodams te vienu ventili, te kādu citu. Džo pagriezās ar seju pret viņu.

Kas tas ir? Džo vaicāja.

Slāpekļa oksīds. Smieklu gāze.

Kam tā vajadzīga?

Jūsu sarunai ar Kasliju.

Blečlijs turpināja darboties ap ventiļiem. Atskanēja dobjš šņāciens, un viņš pasmaidīja.

Tikai nevajag uztraukties, viņš murmināja, grozīdams ripas. Tā ir tikai smieklu gāze. Kā pie zobārsta.

Es zinu, ka zobārsti to lieto, bet kāda vajadzība ar to sabarot mani?

Nekas briesmīgs, Klostera standartprocedūra.

Bet kāpēc?

Kara laiks, Blečlijs murmināja. Ne mums jautāt, kāpēc un tādā garā. Bet jūs paraugieties uz to no citas puses. Vai tad jūs negribētu to, kas jūs gaida, sveikt ar omulīgu slāpekļa oksīda mākonīti galvā? Vai tad to negribētu jebkurš karavīrs? Tāpēc vien, lai viss liktos kaut nedaudz jēdzīgāks? Ne tik ļoti idiotisks kā patiesībā?

Blečlijs smējās.

Godīgi sakot, tur augšā, krustejā, nav neviena vienīga aģenta, kurš šobrīd ar vislielāko prieku neļautos slāpekļa oksīda iedarbībai. Zināms, neviens no viņiem negribētu atrasties šeit lejā, bet tā jau tajā dzīvē notiek, pareizi? Gāze nenoliedzami ir patīkama, bet jāsaņem arī tas, kas nāk tai līdzi.

Un tas ir Kaslijs, Džo domāja, šerminādamies un truli skatīdamies uz aparātu.

Viņam ausīs sāka skanēt dziesmiņa, kāds no Lifija meldiņiem, tikai vārdus neparko neizdevās atcerēties. Piemājo alās, bet sargies no vietējiem sikspārņiem, kaut kā tā? Mans bērns, sargies no sikspārņiem ?

Galvenais, tikmēr skaidroja Blečlijs, ka gāze palīdzēs jums šajā nepazīstamajā vidē atslābināties un būt vērīgam, kaut arī jūs šodien nejūtaties diez cik labi. Turklāt tā reizē ir drošības pasākums.

Jūs dzirdēsiet visu, ko Kaslijs teiks, un varēsiet uzdot visvisādus jautājumus, bet vēlāk jūsu iespaids par Kaslija balsi būs nedaudz sagrozīts. Viņš te ir saimnieks, un tā viņam labāk patīk.

Ka viņu sagroza? vaicāja Džo. Kāpēc?

Nu ko, Blečlijs murmināja, tagad mierīgi elpojiet caur degunu.

Viņš uzlika Džo uz deguna mazu gumijas masku. Džo sēdēja un klausījās ritmiskās nopūtās, kas pamazām pieņēmās skaļumā. Kad bija aizritējis kāds laiks, vērās durvis. Gar Džo redzeslauka malu virzījās iestīvinātās pelēkzaļās drānās uzcirties vienrocis. Vai tas beidzot būtu slavenais Kaslijs, pats personiski?

Ā, kaut kur tālu kāds sāka runāt. Šis tad laikam būs mūsu jaunais Purpura Septiņi Armēnis, kurš, lai būtu kopā ar mums, ir ieradies no Arizonas galdakalna otrā pasaules malā. Nē, lūdzu, Džo, nevajag celties kājās. Izskatās, ka jums tur ir visnotaļ ērti. Un cukuru jūs, ja nemaldos, tējai neliekat klāt, vai tiesa?

Džo palocīja galvu. Sargies no sikspārņiem, viņš domāja.

Jā, runātājs turpināja, cik patīkami, ka jūs beidzot esat mūs pagodinājis ar savu klātbūtni. Bet nekavēsim laiku velti un tūdaļ ķersimies pie paša galvenā. Mēs te esam sanākuši, lai runātu par Sternu — par šo cilvēku, šo aģentu, visu. Jā, visu...

* * *

Gandrīz visas Džo atmiņas par Klosteri pēc tā brīža bija izplūdušas. Viņš atcerējās, ka vēlāk, kad bija beigusies instruktāža lielajā ādas krēslā ar gāzes masku, viņš nezin kā bija nonācis šaurā akmens terasē. Tā laikam atradās augstu Klostera mūros, jo skats uz tuksnesi bija brīnum skaists.

Viņi abi ar Blečliju sēdēja audekla sauļošanās krēslos. Aizsargkrāsās nopervēti sauljumi nodrošināja ēnu, gar sienām bija palmu podi. Terases vienā galā karājās Bengāles tīģera āda. Pēc debesu krāsas Džo sprieda, ka drīz satumsīs...

...un tādēļ, Blečlijs tikmēr runāja, man liekas, jums nevajadzētu dusmoties par to, cik nešpetni Kaslijs izsakās par Sternu. Kara laikā kaislības sit augstu vilni, un nabaga Kaslijs tā arī nav samierinājies ar labo roku, ko viņam atņēma vācieši. Īstenībā viņš man reiz teica, ka nakts melnumā joprojām jūtot, kā saraujas neesošās rokas pirksti. īpaši rādītājpirksts, tas, ar kuru viņš spieda šaujamā mēlīti. Raustās un raustās bez mitēšanās, viņš teica.

Es arī nespētu ar to samierināties, Džo domāja. Ja man nebūtu rokas.

Viņam nebija ne mazākās jausmas, par ko ir šī saruna un ar ko tā sākusies. Viņam rokā bija pustukša glāze, viņš to paostīja. Ūdens ar hinīnu. Blečlijs bija pieliecies un, pēc sirds patikas papildinājis savu glāzi ar džinu, izstaipījās, un smaidīja, atslābinājās. Džo pēkšņi jutās kā pasažieris uz tvaikoņa, kas dodas uz Austrumiem, uz Indiju. Viņi ar Blečliju bija nejauši iepazinušies un tagad sēdēja uz klāja, tērzējot un nobaudot pa malkam, gaidīja saulrietu, īsināja laiku, lai pēc tam dotos pārģērbies uz vakariņu pēdējo maiņu.

Piemājo klajā laukā, mans bērns, Džo domāja.

Jūs vismaz tagad noteikti jūtaties labāk, mazliet nosnaudies, sacīja Blečlijs.

Jā, bet mana galva joprojām ir miglaina. Vai aizmiglotājs ir Kaslijs, kas?

Hm, es saprotu, taču apšaubu, vai Kaslijs tīšuprāt runāja līču loču. Neesmu šajā lietā iesvaidīts, bet man ir radies tāds iespaids, ka viņš vēlas, lai jūs iesaistāties kā balta lapa, bez iepriekšējiem pieņēmumiem par Sternu un Sterna lomu šajā būšanā. Cilvēks pavisam no malas, tā sakot.

Sterns, Džo mumināja, raudzīdamies uz tuksneša viļņiem. Ak tad cilvēks no malas, jūs sakāt?

Tieši tā.

Varbūt drīzāk nevis no malas, bet no pretējās puses? Džo papildināja. Vai šādi nevarētu sacīt? Ja nu par Sternu pēkšņi būtu ieinteresējušies vācieši? Ko viņi uzraktu? Ko vācieši atklātu?

Kaut kā aptuveni tā varētu būt, bilda Blečlijs. Es visos sīkumos nezinu, kas šī ir par operāciju, bet par vispārējo ievirzi man radies līdzīgs iespaids.

Ak tad re, kā, domāja Džo. Klosteris man ir piešķīris tādu kā vācu aģenta lomu. Papēti Sterna darbību no pretinieku viedokļa, paskatīsimies, ko tu uzraksi. Bet kāpēc? Viņiem tak te pietiek noņemšanās ar karadarbību pret vāciešiem. Kāpēc vajag tā pūlēties ar karadarbību pret Sternu, viņu pašu cilvēku? Tās ziņas, kas viņam ir, laikam būs ļoti svarīgas. Varbūt tās ir pašas svarīgākās, kā toreiz Arizonā teica tie trīs baltajos linauduma uzvalkos.

Prātā iešāvās vēl kāda doma.

Un vai nevarētu būt tā, ka šīs ziņas ir saistītas ar Klosteri? Varbūt tieši tāpēc šie Mūki ir tik nerunīgi? Baidās par savu ādu? Jo Sterns par viņu iestādījumu zina ko tādu, kas nevienam citam nav zināms? Un ja to uzodīs vācieši?...

Blečlijs iemalkoja no savas glāzes un sāka runāt ar saulrietiem jūrā. Viņi atkal bija uz tvaikoņa, kas devās uz Austrumiem, uz Indiju.

Maina sarunas tēmu, domāja Džo. Blečlijs nevēlas, lai es pārāk okšķerējos par to, kas zināms Sternam. Man jāizpēta Sterns vispārīgi, un ne vairāk. Atskaitīties, nepamanot tīrradni, kuru esmu uzgājis. Ja kaut ko uziešu.

Džo manīja, ka atkal aizslīd prom, zaudē saskari ar realitāti.

Drīz jādodas ceļā, teica Blečlijs. Man nepatīk braukt pa nakti. Pārāk samoka aci.

Tev nepatīk, bet tu to dari, Džo domāja, viņam prātā nozibēja aina, kaut kas tāds, ko garāmejot bija pieminējis Lifijs. Par to, kā viņš kopā ar Blečliju naktīs brauc tikties ar aģentiem, Blečlijs priekšā tēlo šoferi, bet Lifijs tēlo savu lomu aizmugurē, saskaņā ar Blečlija norādījumiem iztaujā aģentu. Tas koncentrējas uz Lifiju, un Blečlijs var vienā mierā klausīties un vērot aģentu spogulītī. Vienkārša viltība, un veca kā pati pasaule, tak strādā labi.

Mjā, ko tur liegties, visai sarežģīta spēlīte, Džo domāja, bet tagad mēs vismaz zinām, kāpēc tagad ar visām savām medību trofejām un palmām podos sēžam te, uz kapteiņa komandtiltiņa. īstais kapteinis te ir Blečlijs, šī ir viņa operācija, un vispār arī Klosteris ir viņa, bet Kaslijs ir tikai viņa padotais, droši vien vietnieks. Bet kāpēc šī spēlīte ir tik sarežģīta? Šiem Mūkiem tak galvassāpju pietiek, ir karš, un Rommela tanki rāpjas arvien tuvāk; kas par jokiem? Kāpēc viņi tādā brīdī tik nāvīgi baidās no Sterna?... No viena vienīga cilvēka, galu galā viņš taču nav nekas vairāk.

Vai jums ir gadījies dzirdēt par Māsām? jautāja Blečlijs.

Džo centās domāt.

Tās Trīs Raganas? Citiem vārdiem sakot, likteņdieves?

Blečlijs smējās.

Nē, nē, ar folkloru tam nav nekāda sakara. Es runāju par divām sievietēm, kuras sendienās bija Kairas sabiedrības karalienes. Viņas ir dvīnes, un šoslaikus dzīvo visai noslēgti. Cik man zināms, viņas mitinās kādā no Nīlas peldmājām.

Ak tā. Nē, man par viņām nav gadījies dzirdēt.

Bet vārds Meneliks Zivārs jums taču kaut ko izsaka? Tas eģiptologs, kuru Sterns reiz pazina? Viņš ari bija tāds kā sabiedrības lauva... savā ziņā.

Jā, par veco Meneliku esmu dzirdējis, atsaucās Džo. Kāpēc jūs viņu pieminat?

Blečlijs neatbildēja. Piecēlās kājās un izstaipījās.

Tiešām laiks doties ceļā, viņš nomurmināja. Man nepatīk braukt pa nakti. Pārlieku samoka aci.

Džo neatcerējās nedz atceļu pa tuksnesi Blečlija mašīnā, nedz ierašanos Kairas vecpilsētā, nedz to, kā Ahmads palīdzēja viņam tikt līdz istabai. Viņš nezināja ari, ka Lifijs tovakar bija atnācis viņu vāķēt, Lifijs, kurš klusītēm dūca dziesmiņas, kamēr Džo svaidījās drudzī, bet pār to trupekšņu kaudzi, kas tika dēvēta par viesnīcu "Babilona", nakts vērpās arvien dziļāka, un lejā, tajā tumšajā gaitenī, kas viņam kalpoja par kabinetu, uz sava augstā ķebļa sēdēja mazrunīgais Ahmads, un viņam priekšā bija izklātas trīsdesmit gadu veca laikraksta nodzeltējušās lappuses; atšķirta, kā vienmēr, bija augstākās sabiedrības hronika.

8

Moda

Viņa aizslēdza durvis un pa ārkāpnēm devās lejā uz ieliņu, kur, lai gan jau bija vēls, joprojām spēlējās kaimiņu bērni. Izdzirdējuši tumsā viņas soļus, tie skriešus metās pretī, smiedamies un klaigādami, un minēdami, kurā rokā ir tiem domātās konfektes. Un tad jau to māte izliecās pa vienu no šaurajiem dzeltenās gaismas logiem ieliņā, un Modai bija jāparunājas, un pēc tam jāielūkojas pa atvērtajām virtuves durvīm un jāpārmij vēl daži vārdi ar viņu mājas vectēvu, kurš vienmēr izmantoja iespēju palepoties ar savu pieticīgo franču valodu.

Klusajā laukumiņā šaurās ieliņas galā, dziļi prom no ļaužu pilnajām ielām, bija vēl citi kaimiņi, ar kuriem bija jāsasveicinās, darba cilvēki, kas bija izgājuši pastaigāties vai vienkārši stāvēja bariņos tērzēdami un priecādamies par vakara vēsmām no upes puses, pēc dienas nežēlīgās tveices tās bija bezgala patīkamas. Viesmīlis, kas stāvēja laukumiņa ēstuves durvīs, smaidīja vienā smaidīšanā, viņu ieraudzījis.

Nē, viņš teica, šodien Modai vēstules neesot. Un, jā, viņa dēlam klājas ļoti labi, jau desmit gadu vecumā liels palīgs virtuvē. Vēl daži mēneši, un viņš jau sākšot puiku mācīt klāt galdus... Viesmīlis pieliecās tuvāk, balsi ieēnoja nopietnība, ap acīm tāds kā spraigums.

Jūs kaut kad drīz nāksiet vakariņās? Varbūt šai nedēļas nogalē?

Ja mums pietiks laika, viņa atbildēja, zinādama, par ko šis vīrs domā.

Ā, labi, labi. Ļoti priecājos...

Iedama pa bruģakmeņiem, viņa nonāca pie mazas ielas kafejnīcas un apsēdās pie tālākā galdiņa. Ari šeit viesmīlis bija draugs, kuram vajadzēja pastāstīt, kas jauns, tikmēr trīs vai četras reizes noslaukot galdiņu un mīņājoties no vienas kājas uz otru.

Mums šovakar ir ļoti gardas kūciņas, viņš piemetināja. Vai jums kādu atlikt?

Tas būtu ļoti laipni, viņa atbildēja, un viesmīlis atplauka smaidā. Viena pati viņa nekad kafejnīcā neēda, tādēļ viņš zināja, ka ieradīsies šīs sievietes draugs. Arī viņa runa uzreiz kļuva spraiga, sazvērnieciska.

Vai viss ir kārtībā? Viņam... viss ir labi?

Jā, Moda smaidīdama atsaucās.

Ā, tad pavisam jauki, lai slavēts Dievs...

Kaut ko savā nodabā murminādams, viesmīlis aizgāja, lai atnestu viņai kafiju, bet Moda raudzījās uz ļaužu kustību ielā aiz mazā laukumiņa. Viņa nebeidza brīnīties par to, kā cilvēkiem rūp Sterns un Sterna veselība, pat tādiem, kuri viņu tik tikko pazina. Šī vārdos neizteiktā gādība nekad nepagaisa: piepeša modrība balsī un gandrīz satrauktais jautājums, kuru gandrīz varētu noturēt par ikdienišķu pieklājību, taču tas tāds nebija...

Viss labi?... Jūs kaut kad drīz nāksiet vakariņās?... Tas nozīmēja: Vai viņš ir sveiks un vesels? Vai viņš drīz atgriezīsies?

Un atvieglotais smaids, kad viņa atbildēja ar jā. Un tie dziļi izjustie čuksti... Ā, labi, labi... Lai slavēts Dievs.

Viņa lēni dzēra savu kafiju, izbaudīdama vienatni vietā, kur viņa bija savējā, priecādamās par apkaimes naksnīgajām skaņām un rituāliem. Tad pēkšņi Moda virs šīs murdoņas izdzirdēja viņa balsi, dobjāku nekā pārējās, un tur jau viņš bija, starp galdiņiem nāca uz viņas pusi un sasveicinājās ar viesmīli, un kaut ko pateica pulciņam vecu vīru, bet tie sāka smieties, tā, ka to tasītes džinkstēja... Sterns, beidzot. Lielā, tumšā galva un neizdibināmais smaids, un straujās acis, un šīs rokas, tās arvien centās izjust lietas, arvien pasniedzās un pieskārās, pieskārās...

Viņš ieslīdēja krēslā Modai blakus, vieglītēm uzlikdams roku viņai uz pleca.

...biju cerējis tikt prom tā, lai vēl paspētu uz vakariņām, bet tu jau zini, kā šoslaikus ir strādāt visādās kancelejās. Tikai skricelē un skricelē, iebāzis degunu kantorgrāmatā. Reizēm sāk likties, ka tieši kantoristi būs tie, kas iemantos zemi, lai ko ari sacītu Dieva vārds.

Viņš smaidīja un izdzēra araku, ko viesmīlis bija nolicis viņa priekšā, un otru roku vēl aizvien turēja viņai uz pleca. Viesmīlim acīmredzami negribējās iet prom, un Sterns kaut ko pateica arābiski, viņu sasmīdinādams; Modai šis ielas slengs bija par sarežģītu, viņa nesaprata. Sterns pamāja ar galvu un smaidīja, raudzīdamies augšup uz viesmīli.

...vēl vienu? Kāpēc ne. Tā, un kur esmu licis cigaretes?

Viņš palaida vaļā Modās plecu un aptaustīja kabatas.

...laikam būšu aizmircis nopirkt, aiziešu tikai līdz kioskam, tepat aiz stūra. Bet tu panašķēsies ar kaut ko saldu, labi? Man pateikt, lai tev atnes?... Tūlīt būšu atpakaļ.

Sterns iegāja iekšā un uzrunāja viesmīli, bridi pakavējās, lai patērzētu, un neviens no abiem neizturējās kaut kā neparasti, tad pagriezās, izgāja no kafejnīcas un aizsoļoja pa laukumu uz ielas pusi.

Pagāja divas trīs minūtes, un viņš jau nāca atpakaļ, šoreiz apsēžoties uzlikdams roku uz viņas delnas. Sterns vienmēr viņai pieskārās, kad viņi abi bija kopā, viņam bija tāds paradums. Viņa pirksti vieglītiņām kustējās, pavisam viegli. Glāstīdami, sajuzdami... Un šoreiz viņas skatiens nezin kāpēc aizķērās pie viņa izķēmotā īkšķa, pie nežēlīgajām rētām, kuras bija uzradušās pirms dažiem gadiem, kad viņš sazin kādā muļķīgā neveiklībā bija norāvis nagu.

Viņš reiz stāstīja, kā tas bija atgadījies... mēģinājis kaut ko salabot, īkšķis bija paslīdējis, aizķēries, nags tika norauts ar visu miesu... Moda vairs pat neatcerējās, kas īsti tur bija. Patiesībā viņa jau sen vairs pat nepamanīja šo īkšķi un rētas, jo tagad tas vienkārši bija daļa no Sterna. Šis pretstats, briesmīgās rētas un īkšķa glāstošie pieskārieni viņas rokai... pēkšņi tas šķita neizturami sāpīgs.

Sterns smaidīja, sirsnīgi, priecīgi, ar acīm dzēra viņu un neatdzērās.

...tik labi būt ar tevi kopā, viņš čukstēja. Tik pareizi, tieši tādai dzīvei būtu jābūt.

Sarunājoties viņš pastiepa roku un noglāstīja viņai matus. Šai žestā nebija nekā neparasta, un iztālēm neviens neredzētu neko ārkārtēju, nekādas pārmaiņas viņa uzvedībā, taču Sterns tagad čukstēja gandrīz nevienam nezināmā grieķu izloksnē, kurā runā Krētas kalnieši. Uz šo izloksni viņš pārgāja vienīgi tad, kad viņi atradās ļaudīs, bet viņam vajadzēja pateikt kaut ko tikai Modai. Viņa tajā runāja sliktāk, taču saprata bez grūdbām.

...Man negribas tevi uztraukt, bet šonakt es neesmu gluži viens. Mani izseko.

Modai krūtīs kaut kas iesmeldzās. Cik ilgi tā jau ir? viņa vaicāja un raudzījās, kā viņš parausta plecus.

...pāris dienu.

Bet kas tevi izseko, Stern? Vai tā drīkst būt?

...ak, jā. Tas nav nekas nopietns, kaut kādi Klostera puiši.

Nekas nopietns, Moda domāja, manīdama, kā viņa rokas nerimtīgi kustas, glāsta viņu un pieskaras galdam, pieskaras viņa glāzei, viņa cigaretēm, viņas gredzenam. Vēl spriegāk nekā citkārt sajūt apkārtējo pasauli, it kā viņš baidītos to zaudēt. Negribētu no tās šķirties, pieskartos...

Bet kāpēc, Stern, ko tas nozīmē? Vai tu zini?

...man vienkārši šonakt jābrauc prom, viņi laikam grib pārliecināties, ka es mierīgi dodos ceļā.

Viņš asi pasmējās.

...cerēdami, ka vairs neatgriezīšos, vai zinies.

Moda saviebās, domādama par to, ka pēdējā laikā viņa humors ir kļuvis nepatīkami sīvs, bet Sterns viņas saraukto pieri, liekas, nemaz nepamanīja. Viņa acis slīdēja pa laukumu, un viņš izņēma no kabatas veco Morzes atslēgu, kas viņam allaž bija līdzi, un sāka to grozīt, ar otru roku satvēris viņas plecu.

Kas, Stern?

...ā. Mjā, tu neesi manījusi kādu grozāmies apkārt? Nē.

...un tavi kaimiņi, tas vecaistēvs, viņš nav par kaut ko tādu ieminējies?

Nē, bet vai tad ari mani novēro? To tu gribi teikt?

...baidos, ka tā varētu būt, esmu dzirdējis... bet ne tik cītīgi, un tas nav nekas bīstams, tikai saistībā ar mani.

Moda skatījās viņam acīs. Tas viss izklausījās pilnīgi bezjēdzīgi, bet, zināms, kāpēc lai tā neizklausītos. Sterns vienmēr bija uzmanījies un nestāstījis viņai neko par to, ko viņš dara, pildīdams Klostera uzdevumus.

Taču pēdējā laikā viņš par saviem pienākumiem izteicās tiešāk, un tas vien jau Modu uztrauca.

...tādēļ varbūt labāk, viņš turpināja, darbā par to neko nesaki. Uz Ūdensvīriem tas neattiecas, viņi par to neko nezina, tādēļ nevajag viņus satraukt. Turklāt tu pati neko neesi redzējusi, tādēļ tev nekas nav jāslēpj. Protams, ja tu manītu kaut ko neparastu, varbūt būtu gudri par to ieminēties tam kaimiņu vectēvam. Viņš visu laiku ir mājās un visus pazīst, viņš varētu... bet, lai vai kā, tas attiecas tikai uz mani un Mūkiem, un...

Teikums tā ari palika nepabeigts. Sterns pasmaidīja savu neizdibināmo smaidu un mainīja tēmu, viņi runāja par kaut ko citu, un Sterns visu laiku čakli cilāja glāzi. Tad, pārlieku ātri, jau bija gandrīz pusnakts, un viņu di-vatnes stunda bija pagājusi. Sternam kārtējo reizi bija jādodas prom.

Es zinu, tev jāskrien, viņa bilda, bet kaut kas šovakar vēl ir palicis nepateikts. Kā tev klājas?

Modās jautājums izcirtās cauri Sterna nemieram. Viņš saguma un skatījās galdā, paguruma pārņemts, viņa spēkpilnās acis reizi par visām reizēm vairs neskraidīja, pat rokas nekustējās.

...noguris, Moda... man vairs nav spēka. Bet tas nav tik daudz fizisks nogurums, kā... tu zini, tas ir savādi. Es agrāk domāju, ka pirmais padosies ķermenis, īpaši tad, ja ir šādi ieradumi. Nudien. Bet nē, liekas, citas ilūzijas... tas nav nav tik daudz kā bruņukrekls dvēselei, drīzāk... ak, nav svarīgi, es tagad kādas divas nedēļas būšu projām, tā nu...

Moda apķērās viņam ap kaklu, un Sterns viņu cieši piespieda klāt, mēmi lūkodams pateikt visu to, ko viņam neizdevās ietērpt vārdos; pasmaidīja, soli atkāpās, pēdējo reizi saspieda viņas roku un tad ātri aizgāja pa laukumu... trauksmaini soļi, galvas mājiens un kāds vārds vēlajiem nakts klaidoņiem; pagriezās un pamāja viņai ar roku, lielā, tumšā galva uz Kairas pusnakts debesu fona; viņš nonāca pie ielas stūra un atskatījās, vēl pēdējo reizi palūkojās uz Modu...

Un tad viņa vairs nebija. Moda dziļi ievilka elpu, raudzīdamās viņam nopakaļ. Cik tas ir savādi, viņa domāja. Gadiem ilgi atvadas mums vienmēr bija tik drudžainas, tās neizturami plosīja sirdi. Bet tagad, kad rit karš un briesmas draud lielākas nekā jebkad agrāk, mūs ir pārņēmis gandrīz klusums. Pat miers.

Kāpēc? viņa domāja. Jo tik daudzi lēmumi vairs nav jāpieņem mums? Vai tiešām tas ir vienīgais veids, kā dzīve var nebūt tik mokoša? Ja tev

atņem iespēju tajā ko izvēlēties, ja tev liedz tajā kaut ko izlemt?

* * *

Tonakt viņa sēdēja uz sava balkoniņa, tā bija vienmēr, kad Sterns atkal devās projām. Šoreiz uz divām nedēļām, viņš bija sacījis, bet kas zina, ko tas nozīmē? Vai tad kaut ko varēja zināt par tādu cilvēku kā Sterns, kurš mūžīgi devās prom kādā jaunā, bīstamā Klostera misijā?

Misija. Ūdensvīri vienmēr to sauca šādi, Mūki arī. Visi citi vienmēr devās misijās, tikai Sterns nekad. Viņam tas bija pārāk lepns vārds, viņš runāja par braucieniem... Cilvēks, kas braukā apkārt... Man mazliet jāpabraukā...

Sterns... Džo... daudzējādā ziņā abi bija tik dažādi, un tomēr reiz viņi bija ļoti tuvi, pirms daudziem gadiem Jeruzālemē. Džo bieži viņai stāstīja par savu mīļo draugu Sternu, un Moda atcerējās, kā brīnījās, kad beidzot ar viņu iepazinās, daudz vēlāk, Stambulā, kad viņu triju ceļi bija šķīrušies.

Viņa pati nezināja, ko bija gaidījusi, droši vien kaut kādu ģēniju, spriežot pēc tā, kā Džo par viņu runāja. Pavisam noteikti ne to Sternu, kuru viņa iepazina, tik līdzīgu citiem cilvēkiem, kad viņa uz to skatījās tā, kā šonakt, sakumpušu pār galdiņu mazā kafejnīcā runājot par niekiem, pamīšus smejoties un klusējot, viņi abi bija tik līdzīgi visiem citiem, viņi tāpat sniedzās viens pie otra un klusi bija kopā, kā nu spēja, izbaudīdami īsos divatnes brīžus. Sterns noplukušajā ierēdņa uzvalkā atstumj no pieres matus un joko par šņorgrāmatām, un pasmejas par aizkavēšanos kancelejā... Ja nebūtu šo skraidīgo acu un roku, kuras ne uz brīdi nepalika pavisam mierā, tāds pats kā jebkurš, kas uz stundiņu piesēdis mazajā laukumiņā viņas šaurās ieliņas galā. Šonakt, vismaz uz mirkli... tāds pats kā visi.

Un Džo? Kāpēc viņa šonakt domā par Džo? Varbūt viņa vienmēr par viņu domā tieši šajā gadalaikā... atcerēdamās to senseno braucienu uz

Slnāju un mēnesi, kuru viņi divatā nodzīvoja mazajā oāzē Akabas līča krastā. Mirdzošie ūdeņi un degošās smiltis, un viņiem pāri zvēro apstulbinošie tuksneša saulrieti, un vieglais vējš no visa dziedinātājas jūras, rītausmas mūžīgā nekustība mīlestības pirmsākumos...

Jā, droši vien tāpēc viņa šonakt domā par Džo. Tas bija šajā gada laikā, un Sterns atkal dodas prom, tāpat kā Džo tik bieži devās, senos laikos, kad viņš Jeruzālemē strādāja pie Sterna... sīkumu sakritības viņai prātā. Atmiņas spēles, jaucot kopā gadus, kamēr viņa naktī sēž uz sava šaurā balkona, raugās uz lielo, nerimtīgo pilsētu un domā visādas domas, bet visvairāk par Sternu.

Viņa balss, viņa acis, tā nemitīgā pieskaršanās... varbūt tiešām viņš beidzot sāk izirt pa vīlēm tāpat kā pasaule? Sterns ar savu mūža sapni par lielo miera valsti Vidējos Austrumos, vīziju, kuru bija satricinājusi Pirmā pasaules kara drausmīgā asinspirts, bet pavisam sadragāja Otrā pasaules kara ārprāts. Sternam vairs nekā nebija, jo neviens negribēja dzirdēt par viņa bezcerīgajiem sapņiem, kur nu, ne arābi, ne ebreji... neviens. Bet Sterns taču to zināja jau gadiem ilgi, tad kāpēc viņš turpināja, kāpēc nelikās mierā? Kāpēc viņš tā, bez sava gala, cīnās, ja tam, pēc kā viņš tiecas, nav gala?

Moda pēkšņi tumsā sāka smieties savā nodabā, smieties par savu prātošanu.

Kāpēc viņš tā. dara?... bet kāpēc mēs visi to darām? Kāpēc mēs turpinām censties, lai gan tas, uz ko mēs ceram, vienmēr paliks nesasniedzams? Lai gan nespējam neko vairāk kā garāmejot pieskarties citu dzīvēm? Lai gan pat mūsu pašu dzīve mūžam paliks nedroša, nepabeigta un nesasniedzama, tik vien ēna no tā, pēc kā mēs ilgojamies?

Tādēļ varbūt tomēr nav tik grūti saprast, kāpēc ļaudis tik ļoti pārdzīvo par Sternu, pat tādi cilvēki kā viesmīļi viņas mazajā laukumiņā, nejauši paziņas, kuri par viņu gandrīz neko nezina. Pavisam vienkārši: viņi Stcrnā redz ko tādu, ko ļoti vēlētos redzēt sevī. Atteikšanos atzīt dzīves nožēlojamo aprobežotību, izaicinošu nelikšanos zinis par cerības nožēlojamajiem sabrukumiem...

Mums jābūt kam vairāk, viņš mēdza sacīt. Tagad ir par maz būt tiem, kas mēs esam. Mēs esam sapņojošas būtnes, kas, atšķirībā no citiem dzīvniekiem, iemācījušās sniegties ārpus sevis, kas tādēļ varam izlemt, kas mēs būsim. Un, lai cik ļoti tas mūs biedētu, mums vairs nav cita ceļa...

Un lielā, tumšā galva tiek atmesta, bet sejā parādās neizdibināmais smaids.

...tādēļ vairs nav taisnība, ka mēs tikai varam sevi radīt. Tagad mums tas ir jādara. Mēs kā rase jau esam izauguši un vairs nevaram atgriezties bērnībā, ceļa atpakaļ nav, vairs nevar glābties barbarismā, nevar aizmirsties mūsu dzīvnieciskās pagātnes neldzībā. Tagad, lai mēs vispār varētu būt, mums jābūt brīviem. Bērns mūsos grib paslēpties savā instinktu krātiņā, un šī gadsimta kari ir mūsu bērnības beigu pēdējās niķu lēkmes, bet kari nevar turpināties bezgalīgi, un mēs visi to jūtam. Mūsu nogalināšanas rotaļlietas ir kļuvušas pārāk atjautīgas, un mūsu nogalināšanas lauki tagad ir visa zeme, tagad mums jāatmet sava bērnišķīgā uzvedība vai jāliedzas to darīt, un liedzoties jāatsakās no dzīves. Tas ir, jāiznīcinās pavisam...

Ak, viņa domāja, jā. Sterns un viņa neuzvaramie sapņi, un leģioni mazo cilvēku, kuri tver cerību no liesmām, kas viņu visu laiku rij viņa dvēseles tumšajos nostūros, Sterns ar savu alkoholu un morfiju, un savu sapņu ainu drūpošo nepakļāvību... Noguris, viņš teica. Vairs nav spēka, viņš teica.

Sēdēdama uz sava balkoniņa, Moda lūkojās uz nemierīgās pilsētas apslāpētajām ugunīm, domādama par tuksnesi, kas plešas pavisam netālu, un lielas armijas tajā galē cita citu pār neauglīgām smiltīm, niknas kā akli meža zvēri, kas nakts tumsā plēš ar zobiem un nagiem.

Nabaga Sterns, viņa domāja, nabaga mēs visi. Vai mēs tiešām esam kļuvuši līdzīgi viņam... sapnis ir pārāk grandiozs, lai mēs paliktu dzīvi?

9

Meneliks

Svētdien no rīta Džo, kopš piektdienas vakara gulējis drudža nemaņā, pamodās savā šaurajā viesnīcas "Babilona" istabelē. Lifijs joprojām sēdēja pie galda viņam blakus vāķēdams, kā gandrīz visu šo laiku. Kamēr Džo stāstīja par savādo braucienu uz Klosteri, Lifijs neomulīgi dīdījās un locījās, un viņa seja arvien vairāk sašķiebās sāpēs. Visbeidzot viņš atvēra muti un izšāva pērkonīgu gāzu grāvienu, kam sekoja iespaidīga gārdzienu un nopūtu sprostuguns. Vārgi smaidīdams, papliķēja sev pa vēderu.

Kā, kā, Džo? Tas Rlečs, tu saki? Izklausās draudīgi, nav vārdam vietas, bet es neteiktu, ka tas mani īpaši pārsteigtu, tāpēc vien, ka mani nepārsteidz nekas tāds, kas ir saistīts ar karu. Visuredzošais vienacis Blečs kā Klostera kungs un pavēlnieks? Plānprāts, un ar to viss pateikts. Tas viss ir plānprāts, un es cenšos par to nedomāt.

Lilija vēders joprojām skaļi rūca. Džo apjautājās, vai viņam nav gadījies dzirdēt par divām Blečlija pieminētajām sievietēm, tā sauktajām Māsām.

Dzirdēt man pavisam noteikti ir gadījies, Lifijs atbildēja, bet tas tev neko nedod. Jebkurš, kas kādu laiciņu pagrozījies Kairā, būs dzirdējis par šīm viņdienu sabiedrības lauvenēm, tik vecām un slavenām, ka ļaudis melš, tās reiz bijušas tuvās attiecībās ar sfinksu, tajos laikos, kad tā vēl nebija kļuvusi par akmeni, kā jau tas bieži notiek ar labām idejām. Bet tas bija sendienās, un tagad teiksmainās Māsas noslēgti dzīvo kādā Nīlas peldmājā un vēro, kā iet laiks, šis tuksneša sfinksas dubultnieks... Bet ko, saki, lūdzams, tas viss nozīmē? Vai Blečlijs būtu pēkšņi nolēmis paņemt mūs ar filozofiju? Galīgi apdullis un nolēmis, ka tumša kara vistumšākā stunda ir īstais brīdis, kad ticīgi iegrimt pārdomās par Nīlas un sfinksas mīklu? Neizklausās diezcik pārliecinoši.

Džo pamāja.

Kā tad, bet Blečlijs pieprot māku, it kā neko nepasakot, pateikt ļoti daudz. Tur, Klosteri, viņš pašās beigās runāja par veco Meneliku un Māsām, gandrīz vienā elpas vilcienā, bet kāpēc? Un kāds viņam ar tām sakars, un kā tas viss saistīts ar Stcrnu un mūsu laikiem?

Lifijs kļuva domīgs.

Mūsu laiki, viņš murmināja. Šeit un tagad, vai zinies... Ta vienmer ir mulsinoša padarīšana, jo kurš tad var zināt, kas ir šeit un tagad kāda cita prātā?

Pēkšņi Lifijs pasmaidīja, nosvilpās.

Paga, nekusties. Kad mēs ar tevi redzējām Sternu sfinksas acī, tas bija skatu laukumiņš, kuru pagājušajā gadsimtā sev bija ierīkojis vecais Meneliks. Bet tas jau nebija vienīgais vecā prātnieka sirdij dārgais slepenais aiz-kakts. Vēl taču ir viņa kapenes tepat Kairā, Nīlas krastā, tas mūžsenais mauzolejs apakš apstādījumiem, kurā viņš nodzīvoja savus pēdējos gadus. Ei, Džo, ko tu saki par to?

Džo izberzēja acis un raudzījās uz džina pudeli, kas stāvēja uz galda.

Man nekas nav pretī. Nu, un?

Ā, lai būtu. Šoslaikus Ahmads tās kapenes izmanto kā savu slepeno darbnīcu, viņš tur glabā savu tipogrāfijas mašīnu, gravēšanas rīkus un tādā garā. Līdz tam mēs vēl nonāksim. Bet vispirms pasaki, vai, ierunājies par veco Meneliku un Māsām, Blečlijs gadījumā nepiebilda vēl kaut ko? Ka šiem trim varētu būt kas kopīgs? Tu it kā liki tā noprast... kas īsti tas bija?

Džo savilka uzacis.

Tas ir, ka ari vecais Meneliks kādreiz bija tāds īpatnējs salona lauva?

Lifija roka šāvās uz priekšu un pastiepās pret Džo.

Tieši tā. Un saki man, kurš, sagadīšanās pēc, ir vislielākais lietpratējs visās Kairas augstākās sabiedrības lietās, ja tām ir kāds sakars ar sendienām?... Kurš, tu man jautā? Kā — kurš, Ahmads, protams. Ahmads un neviens cits. Viņa specialitāte ir trīsdesmit gadus vecu laikrakstu augstākās sabiedrības hronikas. Tā, klausies. Acīmredzot Blečlijs grib teikt, ka, lai izdibinātu patiesību par Sternu, tev vispirms jāizdibina patiesība par veco Meneliku un Māsām. Un tai klāt var tikt, dodoties ekskursijā uz Ahmada pagātni, jo tieši pie Ahmada šoslaikus glabājas atslēga uz Me-nelika slepenajām kapenēm. Tas ir pilnīgi skaidrs. Kurš tad vēl? Runa ir par Ahmada konspiratīvo darbnīcu, par viņa pazemes patiesību.

Lifijs smējās.

Tev šķiet, ka tas ir pārāk aplinkiem, ko? Pārāk līčločaini un tumši? Nu, Blečlijam un viņa Mūkiem tā neliekas, esmu gatavs saderēt. Jo piedevām vēl ir fakts, ka tu viesnīcā "Babilona" esi vienīgais, bez tevis te vēl ir tikai pats Ahmads, un tas noteikti nav nejauši. To vajadzēja noorganizēt, un organizētājs, protams, bija Blečlijs. Tad nu redzi, lai kāda mīkla nodarbina Blečlija prātu, tā sākas šeit, viesnīcā "Babilona", sākas ar mūsu pastāvīgo vientuļnieku. Un ir skaidrs, ka šobrīd tavā ceļā uz austrumiem visas tekas ved pie Ahmada.

Lifijs svarīgi klanīja galvu.

Jā. Akurāt to Blečlijs mēģina pateikt savā šifrēti mūcīgajā manierē... Tavs ceļš, mans bērns, vedīs laikā, nevis telpā. Tu nešķērsosi vis upes, kalnus un tuksnešus, tu pētīsi atmiņas. Jo ir pienācis bridis apstāties un klausīties, un piemist alās un klajā laukā, pagātnes alās un pagātnes klajumos, un cītīgi ielāgot ļaužu pateicienus. Klausīties Ahmadā, ne vairāk, ne mazāk. Jo tagad tev, raugi, ir jāpievēršas šai pussabrukušajai eremīta mītnei, kurā liktenis ir tevi iekārtojis, šim mītiski babiloniskajam patvērumam, kuru tu dziļi Kairas trūcīgo rajonos dali ar vienu vienīgu cilvēcisku būtni... īsi sakot, kas ir šī viesnīca "Babilona", mans bērns? Un kas ir Ahmads, un ko vispār tāds kā viņš dara šajās pussagruvušajā graustā, kamēr pa visu pasauli plosās baismīgs karš?

Lifijs smējās, tad kļuva nopietns.

Kaut kādā ziņā es tevi apskaužu, Džo. Es tā ari neesmu īsti iepazinis Ahmadu, taču vienmēr esmu jutis, ka viņā ir veselas pasaules, ko var pētīt, varbūt pat vesels slepens izplatījums. Un var gadīties, ka šīs tālās, hieroglifiskās pagātnes viducī nezin kāpēc atrodas vecais Meneliks, viņš tur ir kā melna saule, ap kuru reiz noslēpumainā pazemes riņķojumā griezās daudzas dzīves. Un, kaut arī Ahmadam piemīt ērmotas spējas no šīs pasaules nonākt citās un pēc tam atgriezties, varbūt tieši tāpēc tu labāk neceri izdzirdēt sakarīgu stāstījumu par to, ko tu meklē. Jo tu ceri apceļot Ahmada atmiņu, vai nav tiesa, un atmiņa nekad nerit no sākuma uz vidu un pēc tam uz beigām. Tā vienmēr atrodas ceļā, tā ir lietu viducī, visa, no viena gala līdz otram, un noņemas tā vienīgi ar acu uzmetieniem un nojautām, jeb lauskām, kā to pašu varbūt sauktu vecais Meneliks. Ar fragmentiem, ja mēs meklējam vēl kādu nosaukumu. Ar izkaisītām su-ķēm, pēc kurām mums jācenšas saskatīt izbijušo biķeri, trauslo trauku, kurā reiz, citos laikmetos, smaržoja citu dzīvju vīns... Fragmenti, lauskas, jā. Vairīgais eģiptologa materiāls, mēs, galu galā, esam Ēģiptē, tādēļ tas droši vien ir tikai dabiski. Varētu sacīt, tieši tas jau bija gaidāms.

Džo lūkojās viņā. Pasmaidīja.

Ak debess, Lifij, tava iztēle šai svētdienā man ir sameklējusi daudz darāmā.

Litijs pacēla acis un dedzīgi māja ar galvu.

Pareizi, vai ne? Kamēr es pētīšu pavisam citu realitāti? Bet vispirms padomāsim par tavu darāmo, jo tev ir darāmais, turpretim manos plānos neietilpst nekas cits kā klaja un nepārprotama uzdzīve, viena vienīga erotiska valstīšanās, tā, ka sviedri šļakst... Tad jā, kā varu būt noderīgs? Ko lai es tev pastāstu par Ahmadu, viesnīcu "Babilona" un par laika mūziku? Nē, paga,

man ir doma. Varbūt sāksim ar pianolu, un tālāk viss kā ripot aizripos?

* * *

Lifijs nospurcās. Smējās.

Tu esi to pamanījis, es zinu. Tā stāv tur lejā, priekšnama tumšajā kaktā zem gadu desmitiem krātiem putekļiem: pianola, tu tikai padomā. Lai Dievs žēlīgs, ko tāda te dara?

Džo sakustējās, it kā grasīdamies celties augšā, un Lifijs acumirklī pagriezās, lai kvēlojošām acīm paskatītos uz džina pudeli, kas stāvēja uz galda.

Vai tajā pudelē ir ieslodzīts džins? viņš jautāja.

Tā varētu būt, Džo purpināja.

Un tu gribi to izlaist? Atbrīvot no ieslodzījuma?

Kāpēc ne, nemaz nav slikta doma.

Litijs savilka uzacis un sparīgi purināja galvu.

Vispirms pie darba, Džo. Pianolai priekšroka. Klausies. Katru svētdienas ritu, uz sava augstā ķebļa aiz letes padzēris kafiju ar sezama plāceņiem, Ahmads dodas iekšā tajā tumsā un kādu stundu cītīgi skandina pianolu. Viņš to sauc par pagātnes andelēšanu, varbūt tāpēc, ka pianolai ir tikai viens veltnis. Mājas, mīļās mājas. Varētu sacīt, ka Ahmadam piemīt tīksmīga nostalģija pēc senajām dienām.

Litijs izskatījās domīgs.

Vēl jau, protams, ir arī tas amats, kuram viņš nododas vecā Menelika mauzolejā, tagadējā Ahmada slepenajā darbnīcā. Tur, zem zemes, Ahmads ir meistarviltotājs, kuram nav līdzīgu: kā tiek apgalvots, labākais Ēģiptē. Visvairāk tur top nauda, kaudžu kaudzēm pašceptas valūtas fanātiskajiem Mūkiem, kuri devuši nabadzības zvērestu. Viltus miljoni rēgu karam, tu padomā, viss gluži kā dzīvē. Bet Ahmads ražo arī dokumentus un visādus citādus papīrus, teiksim, kuponus, ar kuriem var dabūt iedzert par brīvu. Neatceries, es lidostā vienu tādu izzvejoju? Sakiet, ka nākat no Ahmada, nemūžam nenožēlosiet?

Tu gribi teikt, ka tos kuponus tiešām ņem pretī? jautāja Džo.

Vienmēr. Kairā — visur.

Kāpēc?

Lifijs nošmakstināja lūpas.

Es jau domāju, ka tu nepajautāsi. Tāpēc, ka Ahmada tēvs, viņš ari bija Ahmads, senos laikos Kairā bija slavens dragomāns, pats galvenais tūristu gids un tulks šajā pasaules nostūrī un tāds kā svētais aizgādnis visiem, kas pelnās ar ielasmeitām un alkoholu. Kā rādās, viņa vārdam joprojām ir bijāšana, tāpēc ka viņš bija viens no mūsdienu ēģiptiešu nacionālisma priekštečiem, caur viņa dibināto dragomānu savstarpējās palīdzības biedrību. Tad raugi, Ahmads père pērnajā gadsimtā grozījās ap tūristu viesnīcu verandām, ķīķerēdams, vai neatradīsies kāds darījums, un kādu ziemu gadījās tā, ka viņam bija svelmaina mīlas dēka ar jaunu vācieti, kas te bija ieradusies atpūsties, un Ahmads fils, mūsu Ahmads, kopš tiem laikiem ir spīvs pretvācisks veģetārietis.

Kāpēc?

Tāpēc, ka šī jaunā vāciete kļuva par viņa māti. Saproties, neilgi pēc Ah-mada fils piedzimšanas viņa abus Ahmadus pameta un atgriezās Vācijā. Viņai šķita, ka visiem iesaistītajiem tā būs labāk, taču dažs labs no Ah-mada pere politiskajiem ienaidniekiem izplatīja baumas, ka viņa savākusi pekeles un devusies mājās, jo nespējusi dzīvot, ik dienu nedabūdama kampienu no savas tēvuzemes garās, resnās asinsdesas. Mūsu Ahmads šīs neģēlīgās tenkas padzirdēja, vēl būdams jūtīgs jauneklis, un uztvēra to kā personisku apvainojumu, mātes šķietamajā kārestībā pēc ģermāņu prāvajām asinsdesām saklausīdams tādu kā neķītru mājienu. Viņš tā ari nabadzītei nepiedeva, ka tā viņu vietā bija izvēlējusies ķiskas. Taisnību sakot, viņš tā ari nepiedeva sievietēm vispār, un Vācijai vispār, un gaļai... Es pat teiktu, cilvēku darišanās kārtējo reizi bija samilzusi gaļas bēda, tai šādi gājieni labi padodas, vai nav tiesa, kleperit? Gaļai, es par jjaļu runāju. Gribi gaļu, ej vilkam par kalpu, viss skaidri un gaiši. Ari tad, ja cilvēks ir tik apgarots kā Ahmads, vienkārši apbrīnojami, cik bieži mūsu sirdssāpju cēlonis izrādās gaļa. ]ā,£[afa, mans bērns. Domā par to, piemizdams garīgās alās un klajā laukā...

Lifijs nopūtās.

Kā es ļoti labi zinu. Kā es zinu tikpat labi kā jebkurš... Lai nu kā, mūsu Ahmadu pilsētā visi dēvē par Dzejnieku Ahmadu, lai gan neviens nekad nav redzējis viņu uzrakstām kaut pantiņu. Varbūt runa ir par noslieci. Un vēl, es nebaidos sacīt, ka Ahmads vēl piedevām ir ļoti dedzīgs Kustības atbalstītājs.

Par kādu kustību būtu runa? vaicāja Džo.

Mans mīļais draugs, par Kustību. Vai tad mēdz būt vairāk nekā viena? Kustība, tā droši vien varētu sacīt, ir jebkāds vēstures izskaidrojums ieinteresētam indivīdam. Kustība pēc savas dabas ir revolucionāra, tā ir žilbinošs jaunievedums, agrāk neviens par kaut ko tādu nav pat iedomājies: izņemot, jau atkal, ieinteresēto indivīdu. Kustība lauztin izlaužas cauri vecajai kārtībai un modernizē mūs, tā ir kaut kas līdzīgs politiskai drezīnai, ar kuru dažs labs pārvietojas no būšanas jaunam un nekam uz būšanu vecam un kādam. Tu noteikti esi dzirdējis par cilvēkiem, kas ir Kustībai uzticīgi, pat ja pēdējā laikā nevienu tādu neesi sastapis. L'homme engage, par piemēru, atceries viņu no trīsdesmitajiem? Švītīgais francūzis ar bereti? Uzsvērti kūpinaja cigareti pēc cigaretes? Un saspringtos brīžos uzradās aiz intelektuāļu barikādēm, lai visu rezumētu dažos vārdos, Dzīve ir absurda vai Dzīve ir kambodžietis, tādā garā? Bet ja tev, par to visu domājot, jūk prāti, tad labāk atslābinies, lai domā Ahmads, ko? Viņš noteikti tev pastāstīs visu, ko tu varētu gribēt zināt par Kustību, visu, es tev apsolu. Kustības biedri tādi ir... Kungs, bet kas ir piramīdu noslēpums? Viss, mans bērns?

Lifijs savā nodabā palocīja galvu, izskatījās domīgs.

Vēl vajadzētu arī piebilst, ka Ahmads ir lieliski raksturots kā ēģiptiešu džentlmenis ar salmenīcu, nostājies nelielā leņķī pret izplatījumu.

Kurš viņu tā raksturojis? vaicāja Džo.

Tā pensionētā vēderdejotāja, kas dzīvo dažas mājas tālāk, atbildēja Lifijs. Ļoti jauka sieviete, kas pelna iztiku, pārdodama mīkstus ceptus cāļus, un līdztekus kalpo par rue Clapsius oficiālo dūcināšanas vēsturnieci. Viņa par Ahmadu vienmēr izsakās šādi.

Ā, nu skaidrs.

Jā. Un viņa apgalvo, ka Ahmads nekad nenoņem savu salmu cepuri tāpēc, ka tā viņam ir piemiņa par agrīnāku un klusāku laikmetu, kad Ahmads bija dragomānu savstarpējās palīdzības biedrības airēšanas komandas pirmais airētājs un kapteinis cīņā ar britu floti. Toslaikus te notika nesaudzīgas airēšanas sacīkstes, kuras dēvēja par Ikgadējo kauju par Nīlas gaļas podiem, un 1912. gadā, vismaz man liekas, ka tad, Ahmada komanda uzvarēja, vienīgā reize, kad britu floti kāds sakāva tās spēlītē par Nīlu, turklāt vēl šitādi salašņas. Iekšā rāvēji un suteneri beidzot bija teikuši savu vārdu... Un vēl nekad, norāda bijusī vēderdejotāja, dūcināšana rue Clapsius nebija notikusi tik kvēli kā tonakt. Visiem īstiem kairiešiem tas bija patiess triumfs, pats par sevi saprotams, un svētku diena Ēģiptes nacionālismam. Tā nu Ahmada salmenīca ir dārga piemiņa par to leģendāro senlaiku uzvaru.

Lifijs sarauca pieri.

Bet tas bija senos laikos, un tagad viņš ir kluss, Ahmads ir kluss. Viņš kā liels, svinīgs kaķis mēmi laiza savas atmiņas. Un tādēļ, kaut arī Blečlija mājieni ļauj noprast, ka visi ceļi ved pie Ahmada, es tomēr Sterna vārdu viņam pieminētu rāmi jo rāmi. Pirms daudziem gadiem viņi bija tuvi draugi, bet tur bija kaut kāda nodevība, un tas joprojām ir kutelīgs temats. Es pats to līdz galam tā arī neesmu sapratis.

Lifijs piecēlās. Viņa seja noskaidrojās.

Ā, un man tev jāpastāsta, ka vakar es telefonēju Sintijai, cerēdams uz izlīgumu, un viņa teica, ka varbūt liksies mani redzam, ja šodien uzra-dīšos pie viņas durvīm kādā piemērotā izskatā. Biju domājis tēlot Brīvās Francijas koloniālo virsnieku. Nu, tu saproti, daiļi tumsnēju alžīriešu kavalērijas spahī. Viņiem ir tādi plati, sarkani apmetņi... Svētdienas pievakarē kaut kas neatvairāms, ko tu saki?

Tādam nav iespējams turēties pretī, Džo smaidīdams atsaucās.

Protams, ja tu esi atžirdzis un es vairs neesmu vajadzīgs... Starp citu, tā rādās, ka Blečlijs ir norīkojis kādu, lai patur tevi acīs. Es tepat dažas mājas tālāk pamanīju uz ielas slaistāmies vienu sprukstiņu. Viņam nav gandrīz neviena pirksta, un var jau būt, ka viņš meklē mīkstu cāli pusdienām, bet varbūt ari ne. Tevi tas interesē?

Pagaidām ne, Džo teica. Vēl par agru.

Lifijs sāka smieties.

Ak tā? Savādi, Sintija, kad mēs tiekam līdz gultai, vienmēr saka tieši to pašu. Vēl par agru. Vispirms parunā ar mani.

Un tu parunā?

Lifijs sparīgi māja ar galvu.

Kā nu ne, es viņai stāstu erotiskus stāstiņus no saviem klejojumiem. Vai tad man vajadzētu noliegt neskaitāmos dzimumdzīves varoņdarbus, ko daudzu gadu gaitā tuksnesī paveikuši spahī virsnieki? Svētdienās, platam, sarkanam apmetnim plīvojot?

Hā, un tagad es dodos nobaudīt piedzīvojumus, Lifijs pērkonīgi paziņoja un, mundri izbrāzies pa durvīm, nobūkšķināja lejup pa ļodzī-gajām kāpnēm.

* * *

Kāpņu pakājē, aiz mazās letes, kas bija iespīlēta tumšajā gaitenī, pa kuru varēja iziet uz ielas, sēdēja mīklainais Ahmads, kurš klusi izlika pasjansu un turēja pa rokai atšķirtu trīsdesmit gadus vecu avīzi.

Cik nu Džo bija redzējis, pasjanss un trīsdesmit gadu veci laikraksti, šķiet, bija viņa vienīgās nodarbes brīžos, kad Ahmads nebija aizņemts ar saviem profesionālajiem pienākumiem, reģistrējot viesnīcas "Babilona" iemītniekus vai viltojot dokumentus Menelika mauzolejā.

Ahmads bija ražens vīrietis, un viņa izskats pat pēc rue Clapsius mērauklas bija ērmots. It kā nepietiktu ar iebuktēto salmu cepuri, kas allaž bija viņam galvā, viņam vēl bija ari milzīgas, apaļas acenes raga ietvaros, droši aizāķētas aiz ausīm ar sarkanu dzīparu, kas bija sasiets vienādās cilpiņās. Ari viņa mati bija koši rudi, acīmredzot krāsoti pēc paša receptes, jo tonis bija daudz par košu un nelīdzenu, lai tur roku būtu pielicis kāds profesionāls frizieris.

Lai gan viņa masīvā seja ne tuvu nebija jauna, tā bija palikusi gluda un grumbu neizvagota, un pamatīgi noķīlēta ar milzīgu, izricztu degunu. Viņa roku lielums bija apbrīnas cienīgs, un kopumā lika domāt par ievērojamu, šobrīd dusošu muskuļu spēku. Viņa sejā pat bija bērnišķīga dedzība, it kā viņa iespaidi par dzīvi vēl būtu pavisam jauni, līdz galam neizveidojušies, un tādēļ viņš nemaz neizskatījās pēc padzīvojuša cilvēka, drīzāk pēc novecojuša puišeļa.

Līdz šai svētdienai Ahmads Džo klātbūtnē vienmēr bija atturīgs un nerunāja vairāk, nekā bija nepieciešams. Tomēr Džo noskārta, ka tāda izturēšanās drīzāk izrietēja no Ahmada dabiskās kautrības, un patiesi, tā, gluži kā jau Džo bija cerējis, pilnīgi pārvērtās, kad Džo, atbalstījies pret leti, nevērīgi iebildās, ka reiz Jeruzālemē daudz dzirdējis par zinīgo eģip-tologu un augsti cienīto melnādaino viedo, kuru pasaule nepazina kā Meneliku Zivāru, un kurš tagad jau daudzus gadus bija miris.

Zināms, tas, ka jau Menelika Zivāra vārda pieminēšana vien var krasi mainīt pēcpusdienas, jebkuras pēcpusdienas, dabu, nebija nekas pārsteidzošs. Jā, protams, par šo leģendāro deviņpadsmitā gadsimta kairieti bija dzirdējuši pavisam nedaudzi, ari tad, kad viņš vēl bija dzīvs. Taču šiem nedaudzajiem laimīgajiem viņš vienmēr būs un paliks kolosāla personība, apbrīnojams, leģendu varoņiem pielīdzināms cilvēks.

Un visādā ziņā neaizmirstams. Džo par Meneliku Zivāru zināja tikai to, ko pirms desmit gadiem bija dzirdējis Jeruzālemē, turpretim Ahmada saites ar veco Meneliku, kā izrādījās, bija daudz personiskākas, un piedevām neatšķetināmi savijušās ar viņa dzīves vispersoniskākajiem apstākļiem.

* * *

Savas mūža gaitas Meneliks Zivārs bija sācis kā melnādains vergs ar iesauku Puika, dzimis Nīlas deltā deviņpadsmitā gadsimta rītausmā. Četru gadu vecumā viņu iemeta kokvilnas laukā, pavēlot vākt, un normālos apstākļos viņš to arī būtu darījis visu savu atlikušo mūžu, apmēram divdesmit gadus, ja paveiktos, līdz nomirtu no dizentērijas, holeras vai vēdertīfa. Taču Puika sazin kā pamanījās iemācīties rakstīt dažus vārdus, tostarp vārdu Zivārs, jo tā sauca kokvilnas magnātu ģimeni, kurai viņš piederēja, un jau drīz lepni skribelēja šo vārdu kā savdabīgu grafiti uz jebkuras virsmas, kam tika klāt plantācijā, kur viņš dzīvoja.

Nepagāja ilgs laiks, līdz kāds no Zivāriem ievēroja šo visuresošo sveicienu viņa vārdam un jutās glaimots. Viņš pārcēla Puiku no laukiem uz savu muižu, lai knauķis tur diendienā apkalpotu viņa opija pīpi. Puikam uzradās laiks sapņot, un, domām par izglītības augļiem spārnojot iztēli, viņš naski iemācījās lasīt un rakstīt. Līdz ar šo sasniegumu Puika jutās nopelnījis tiesības uz labāku vārdu un nekavējoties nolēma saukties par Meneliku, par godu Etiopijas pirmajam mītiskajam imperatoram, jo Etio-pija tolaik Āfrikā bija vienīgā valsts, kas neatradās eiropiešu valdīšanā.

Pēc brīvlaišanas Menelika panākumi bija vēl žilbinošāki. Jaunekļa gados ieradies Kairā, viņš iemācījās eiropiešu valodas, lai varētu sevi uzturēt, strādādams par dragomānu, bet brīžos starp tūristu slapstīgo rīkojumu pildīšanu klusītēm sāka pētīt hieroglifus. Pēc tam viņš pievērsās arheoloģijai un līdztekus pārņēma kontroli Kairas opija tirgū, lai šādi apmaksātu dārgo rakņāšanos citās sfērās, un drīz kļuva par gadsimta izcilāko eģiptologu, pazemes dzīves burvi.

Tomēr jaunībā apgūtie anonimitātes paradumi nekur nepazuda, un Meneliks vienmēr ļāva, lai laurus par viņa spožajiem atklājumiem plūc Zivāru klana izlaidīgie jaunekļi, turpretim pats labprāt neredzams palika aizkulisēs un viedi pamācīja citus, kur rakt un cik opija smēķēt, to darot, lai spētu vislabāk novērtēt gadu simteņu paslēptos pasakainos dārgumus.

Menelika nesalīdzināmi spožā karjera turpinājās tik ilgi, līdz viņam jau bija krietni pāri deviņdesmit, taču jau labu laiku pirms tam viņš, lai sava mūža nogali nodzīvotu vēl lielākā nemanāmībā, bija pilnībā nogājis pagrīdē un par vecumdienu mītni izvēlējies vienu no saviem atklājumiem, plašas, senas kapenes, kas tolaik atradās zem dzīvībā ņudzoša publiska parka Nīlas krastā. Tur vecais Meneliks līdz pašai nāvei laipni pieņēma apmeklētājus, ķēnišķīgi kavēdams laiku tiem nedaudzajiem, kuri zināja par viņa eksistenci. Šis bija tas pats mauzolejs apakš Nīlmalas apstādījumiem, kurā Ahmads tagad bija ierīkojis savu slepeno darbnīcu un, kā izteicās Lifijs, drukāja Mūkiem viltus miljonus.

Un tā beidzās pārsteidzoša dzīve, kas savulaik bija sākusies tik vienkārši, ar bērna ķēpājumiem, tajā liktenīgajā deviņpadsmitā gadsimta dienā, kad melnais verdzēns, vārdā Puika, bija uzdrošinājies pacelt acis no kokvilnas plantācijas, kurā viņš līkņāja, un tādējādi koši meta izaicinājumu likumam un kārtībai, turklāt vēl uzdrošinādamies uzrakstīt uz sienas tos neprātīgi nekaunīgos vārdus, kuri uz visiem laikiem atsvabināja viņa al-kainās dvēseles burvju varas.

SVEJKI.

ESU PIEKUSS STAIPOT KOKVILNU KOK VILNA NAU FARONS, ESS ESU.

(paraksts) ZIVĀRS NO DELTES ESSE UN VISS

10

Ahmads

Taču Ahmadu, kā liekas, vecā Menelika spožajā karjerā piesaistīja pavisam niecīga daļa, nevis viņa fenomenālā dzīve kopumā.

Ahmada spraigā apbrīna bija vērsta tikai un vienīgi uz ārkārtīgi īso posmu vecā eģiptologa dzīvē, vienu ziemu, kad jaunais Meneliks strādāja Kairā par dragomānu, lai, sākdams pētīt hieroglifus, pelnītu sev iztikšanu. Tieši tajā ļoti senajā ziemā Meneliks un Ahmada tēvs bija izdomājuši pirmo dragomānu savstarpējās palīdzības biedrību, divdesmitā gadsimta Ēģiptes nacionālisma priekšteci.

Tik grandioza iecere, Ahmads sacīja Džo. Un kādas varonīgas kaujas viņiem vajadzēja izkarot, lai šo cīņu no kafijas dzertuvēm dabūtu laukā uz ielām. Tajos laikos dragomāns darbu varēja atrast vienīgi ziemā, tūrisma gadalaikā. Visu atlikušo gadu bija jāiztiek bešā, gan viņiem, gan viņu nepieskatītajiem nabaga bērniem un nodzītajām sieviņām. Būt drago-mānam tajos laikos nozīmēja pūlēties vai nonīkt. Ziemā bagātie eiropieši plūcās par dragomāna pakalpojumiem un bija gatavi maksāt gandrīz jebkādu naudu, lai tikai viņu dabūtu sev. Bet tālāk?

Kas notika tālāk?

Pavasaris, Ahmads pērkonīgā balsī paziņoja. Nežēlīgākais gadalaiks. Un ne tikai pavasaris vien, bet pavasaris, vasara un rudens. Tūristi uz Kairu vairs nebrauca, jo bija pārāk karsti, un tie paši dragomāni, kuri vēl nesen bija uz izķeršanu, pēkšņi nevienam vairs nebija vajadzīgi. Ja pirmīt dzīves pārsātināts dragomāns lāgā nebija paspējis spert kāju tūristu viesnīcas verandā, kad viņam jau uzklupa bagāti eiropieši, kuriem vajadzēja izdaudzinātās Levantes izvirtības, tad tagad šie paši nabaga vergi, ārzemju

ekspluatatoru kārību upuri, dabūja tikai nievas. Par viņiem ņirgājās. Rādīja viņiem neķītrus itāļu žestus un bez vilcināšanās patrieca no viesnīcu verandām, it kā viņi būtu kļuvuši par pilnīgi nevajadzīgu piedauzību.

Bet viņi to visu pārgrozīja, Ahmads sludināja. Un, ja jūs domājat, ka pasauli uz galvas nostādīja Ļeņins un Trockis, jums vajadzētu redzēt, ko pulka gadu agrāk tepat Kairā paveica vecais Meneliks un mans tēvs. Viņi bezbailīgi apstaigāja kafijas dzertuves, iedvesdami saviem kolēģiem dragomāniem, ka ir pienācis laiks celties kājās, brēkt, pilnā balsī iebilst pret šīm neciešamajām piespiedu brīvdienām, kas vilkās no pavasara līdz rudenim. O, tas bija kvēls laiks, nav vārdam vietas. Gaiss tīri vai sprakšķēja.

Es sāku to just, bilda Džo. Rādās, toreiz Kairā būs plosījies viens īsts pavasara negaiss, intelekta zibeņi sprēgāja pāri visai pilsētai.

Ahmads zibenīgi pagriezās pret viņu: acis liesmoja, jūtu pārpilnībā aizlūza balss.

Nevajag muldēt, viņš pērkonīgi iebrēcās. Līdz tām dienām dragomāni vienmēr bija tikai nolīgstami dirsas plēsēji ziemai, visos citos gadalaikos viņiem spļāva virsū. Bet tie laiki bija beigušies. Kad vecais Meneliks un mans tēvs aizsāka Kustību, viss kļuva citādi. Un kā aizsākās šī doma par dižo revolucionāro krusta karu? Par šo laicīgo džihādu dragomānisko darbaļaužu atbrīvošanai?

Ar mazumu droši vien, bilda Džo. Tā jau laikam parasti mēdz būt.

Ahmads bija dziļi nopietns, domīgs.

Vai jūs man ticēsiet, ja es teikšu, ka tas viss sākās ar tīro nieku? Bet mans tēvs vienmēr kaislīgi sludināja vienu un to pašu celsmīgo domu... Izveicieties laukā no kafijas dzertuvēm, ir jāiziet ielās, viņš teica. Ja gribat, lai jūsu spēks ir pamanāms, organizējieties. Ja gribat, lai viņi jūs sadzird, organizējieties. Tikai tā var mainīt vēsturi. Organizējoties.

Uz priekšu, cauri gadsimtiem, atsaucās Džo. Bet vai tad veco Mene-liku jaunībā tiešām tik ļoti interesēja politika? Cik esmu dzirdējis, dra-gomāns viņš bija tikai vienu ziemu, varbūt drusciņ ilgāk, tāpēc vien, lai kaut kā pārtiktu, boksterējot tos hieroglifus. Vai esmu kaut ko pārpratis?

Ahmada seja uzreiz samācās.

Meneliks nogāja pagrīdē, punkts. Nolīda kapenēs. Bet ari tur viņš turpināja cīņu.

Ā, skaidrs.

Un viņa sirds tā arī palika virszemē pie mana tēva un Kustības, Ah-mads teica, tad ņēmās uzskaitīt milzumu sarežģītu ieganstu, ar kuriem varēja aizbildināt Menelika nasko aiziešanu no Kustības, un tādējādi kļuva saprotams, ka Džo nepavisam nebija alojies.

Patiesībā, kaut arī dragomānu savstarpējās palīdzības biedrība sākotnēji bija Menelika ideja, melnais zinātnieks gandrīz uzreiz bija zaudējis interesi par aģitāciju kafijas dzertuvēs, jo viņu arvien vairāk aizrāva smiltīs nozuduši grafiti, aizmirsti fakti un vispār pazemes realitāte: eģiptolo-ģijas dienišķā lāpstošana un sijāšana.

Jā, Ahmads atzina, ka melnādainais zinātnieks bija nogājis pagrīdē. Taču reizē bija skaidrs, ka Ahmadam nepatīk kavēties pie Menelika dzīves apakšzemes aspekta. Un šīs pagrīdes patiesības Ahmads nespēja pieņemt — nevēlējās pat pieļaut to pastāvēšanu apakš Ēģiptes plūsmainajām smiltīm —, jo tik ārkārtīgi gribēja ticēt, ka dragomānu savstarpējās palīdzības biedrības nodibināšana Kairā ir bijusi deviņpadsmitā gadsimta dramatiskākais notikums un tādējādi ari visnozīmīgākais sabiedriskais strāvojums, kurā tais laikos piedalīties.

Un tas viss tāpēc, ka tas bija viņa tēva veikums.

Demokrātija darbībā, Ahmads ducināja, visa viņa pirmītējā aizrautība bija atgriezusies. Mans tēvs un viņa biedri dragomāni, stundām ilgi dīkodamies kafijas dzertuvēs, apsprieda visu zem saules, tur bija nepārspētas runas un krāšņi manifesti, nemaz nerunājot par visiem sirdi plosošajiem stāstiem iz dzīves, kas tur skanēja nemitīgi un daudzas reizes. Tie laiki bija dzīvi, tika runāts pat par to, ka vajadzētu dibināt jaunu valsti vai jaunu pasaules kārtību, kas smeltos no dragomānu ideālu skaidrā avota.

Un tā mums šeit bija verandisms, Ahmads dārdināja. Un mums bija radikālais naktisms un revolucionārais viesnīcu vestibilu restrukturālisms, un revizionistisko humānistu spārns bez mēbelēm, un neizbēgamās cigāru dūmu pilnās aizkulises, lobijs invalīdiem... O, tas viss tur bija. Un tikmēr, kamēr mazpamazām iezīmējās galīgā patiesība, katrai frakcijai tika sava spalgas pārkliegšanas stunda, bet, kad pēdīgi spruka vaļā dusmu kliedzieni, tika atritināti kaujas transparenti, Kairas apspiestie dragomāni cēlās kā viens saniknots vīrs un izsoļoja no kafijas dzertuvēm, izgāja ielās. Viņi vairs negrasījās to paciest, un tā dzima Starptautiskā Dragomānu un Iekšā Rāvēju Brālība. Vai vienkārši Brālība, kā to savā starpā dēvēja atbalstītāji. Vai DIR, kā zākādamies apsaukājās niecinātāji.

Mazākums nekad nav ticis cienīts, bilda Džo.

Ahmada varenais deguns papletās. Viņš nopūtās, sažņaudza iespaidīgās dūres.

Man jums jāteic, ka manam tēvam viss nebeidzās rožaini, viņš klusā balsī turpināja. Mūža nogalē tēvu pārņēma arvien lielāka vilšanās, un galu galā viņš vairs nevēlējās redzēt nevienu, pat ne Koenu un Māsas, un tas ir vienkārši drausmīgi, jūs saprotat. Jo vai tad viņu pusnakts braucieni pa Nīlu reiz netika daudzināti visā Kairā? Tās piedauzīgās, maigās naktis, kad viņi, visi četri uzcirtušies krāšņos kostīmos, dumpīgi slīdēja dižās upes strāvās, dzerdami šampanieti no tīras mēnesnīcas alabastra biķeriem? Dziedādami savas dziesmas zvaigznēm un glāstīdami nakti ar juteklīgiem smiekliem?

O, jā, sendienās viņi bija slavena četrotne, taču pienāca laiks, kad mans tēvs vairs negāja laukā no mājas un pat viņus nevēlējās redzēt...

Ahmads nodūra acis.

Apakšveļa vienmēr bija tēva lepnums viņa profesionālajā dzīvē, smalkākā erotiskā apakšveļa, pasūtināta no Eiropas. Bet, vairs neiziedams no savām istabā, viņš vairs ari nevalkāja apakšveļu. Mājās, kur grozījos tikai es, viņš vispār vairs nevēlējās valkāt neko. Fantāzijas ir zudušas, viņš mēdza sacīt. Manas ilūzijas ir nozudušas kā sens tīstoklis pēc saritināšanas.

Ahmads nokāra galvu.

Un tas viss bija tāpēc, ka viņam šķita: Kustība ir viņu pievīlusi. Tā ir aptaukojusies, viņš mēdza sacīt. Vairs nav tā pati, kas agrāk. Un no vilšanās viņš sāka arvien vairāk pīpēt kaņepi, bet tas palielināja apetīti, viņš ēda arvien vairāk un vairāk, un tas bija viņš, kurš aptaukojās.

Ahmads nikni bolīja acis.

Uzblīda. Preteklība. Dragomāna lāsts.

Ahmada acis kļuva vēl drūmākas.

Visu mūžu tēvs bija staigājis ar bārdu, jau kopš tiem laikiem, kad viņš bija gludens jauneklis. Bet tad, pēc trīsdesmit gadiem pārsteidzīgi nolēmis to nodzīt, ko, lūdzu, viņš atklāja, paslēpušos zem bārdas? Kā laiks savā nekrietnībā atlīdzināja par gadu desmitiem ilgo nesavtīgo uzupurēšanos Kustībai?

Ak Dievs, atsaucās Džo, ko viņš tur atklāja?

Paseksti, Ahmads ducināja. Nožēlojami. Man ir pasekste, viņš kādu vakaru man klusiņām atzinās, viscaur apsaitējis seju, lai šo faktu apslēptu, nosaitējies tik pamatīgi, ka izskatījās pēc mūmijas. Tajos mūža nogales gados ļaudis pasāka viņu dēvēt par Resno Ahmadu, bet es, gluži dabiski, kļuvu par Tievo Ahmadu. Un, ja reiz visi mūs tā sauca, arī mēs pārņēmām šo paradumu.

Kā tad resnajam šodien klājas? es mēdzu apvaicāties. Vīlies un vientuļš, viņš atbildēja, un kā tievajam? Tas ir, man.

Ahmads skumji nogrozīja galvu.

Reizēm, kad cilvēks jūtas kā piespiests pie sienas, ir sajūta, ka pasaule krīt virsū, ar nolūku aizskar tevi un pazemo. Es redzēju, kā tas notiek ar manu tēvu, un tas bija briesmīgi. Viņš kļuva par vientuļnieku, un es itin neko nespēju iesākt, lai viņam palīdzētu. Viņš izlika pasjansu, lasīja vecus laikrakstus, nosaitējis seju kā mūmija, pīpēja kaņepi, nevalkāja apakšveļu un nespēra ne soli ārā no savām istabām. Kaut jel pasjanss mani nepievils, viņš mēdz. Kaut jel trīsdesmit gadu veci laikraksti nemelos.

Ahmads saguma pār leti, viņa balss kļuva arvien klusāka.

Pašās beigās vienīgais, kas viņu cik necik iepriecināja, bija ēzeļu zvārguļu klinkstēšana. Toslaikus Kairā visur bija ēzeļi, un viņam patika klausīties to zvaniņu možajā džinkstoņā. Nekas cits nespēja kliedēt viņa šausmīgo vientulību.

Ahmads aizgriezās.

Beigas pienāca rudenī. Nīla vēl bija sarkana no Etiopijas kalnieņu smiltīm, naktis spirgtas, un gaisā vairs nebija tuksneša putekļu. Taču dižā upe lēni saruka, un tai līdzi ari mans tēvs, vientuļš, stūri iedzīts vīrietis, kuru pamazām pameta dzīvība. Viņam kakls bija izoperēts, un viņš nespēja parunāt, tādēļ ar zīmuli rakstīja man vēstulītes bloknotā, kuru visu laiku turēja pa rokai.

Pacel mani augstāk spilvenos, viņš tajā beidzamajā vakarā rakstīja. Lai es vēl pēdējo reizi dzirdu tos jaukos zvārgulīšus... Un tad viss bija cauri. Viņš nomira man uz rokām. Ahmads lēni pacēla acis un palūkojās uz Džo; viņa lielā puišeļa seja bija moku pilna, balss kluss čuksts.

Tagad jūs saprotat? Es tikai izliekos, ka Kustība bija nozīmīga, es tā godinu sava tēva piemiņu, kaut arī sirdī zinu, ka tā nebija nekas vairāk par grotesku ērmību, kuru kādam pirms daudziem gadiem vajadzēja, lai attaisnotu savu dzīvi. Katrai dzīvei ir sava Kustība, protams, kā gan citādi. Bet, galu galā, kāda tam nozīme? Vai nav vienalga. Patiesībā es nesaprotu tikai vienu: kāpēc mans tēvs savu dzīvi nepavadīja ar ēzeļu zvārgulīšiem? Kāpēc viņš nekala tos, kāpēc nepārdeva vai nedarīja vēl ko citu, jādelēdams apkārt uz ēzelīša, ja reiz šī možā klinkstēšana viņam bija mīļāka par visu uz pasaules?

Ahmada lūpas drebēja. Masīvā seja savilkās sāpēs. Kāpēc cilvēki nedara to, kas viņus padarītu laimīgus? Kāpēc viņi pieļauj, ka dzīve viņiem kļūst par slazdu? Kāpēc viņi vienkārši?...

Taču Ahmads vairs nespēja runāt tālāk. Noslīdzis uz letes, viņš paslēpa

seju rokās un sāka klusītēm raudāt.

* * *

Ahmads skaļi izšņauca degunu.

Lūdzu, piedodiet man par šo reālisma izvirdumu, viņš bubināja. Sā-briža apstākļos es cenšos tos ierobežot līdz mazumam.

Ahmads vēlreiz izšņauca degunu un cik necik saslējās uz sava augstā ķebļa. Viņa seja izlīdzinājās.

Bet klau, varbūt atvainodamies drīkstu jums piedāvāt aperitīvu kādā interesantā un vilinošā vietā?

Jūs laikam protat lasīt domas, atsaucās Džo. Tad jums tagad beidzas darbalaiks?

Nē, ne gluži. Bet mans pilsētas miteklis atrodas ļoti parocīgā vietā, tādēļ darbalaiks nav nekāds šķērslis, Ahmads teica, noslidinādamies no sava ķebļa un nozuzdams lejā aiz letes. Džo nosprieda, ka Ahmads auj kājās sandales, tādēļ sāka runāt skaļāk.

Pilsētas miteklis, jūs sakāt? Vai tas nozīmē, ka ir arī lauku māja?

Šobrīd nav, Ahmads sauca uz augšu. Bet pirms kara man bija namiņš pašā tuksneša malā. Tas ir, pirms iepriekšējā kara, ne pirms šī. Pirms mana kara. Šis namiņš bija apburošs patvērums, kurā es nedēļas nogalēs varēju spirdzināt dvēseli. Tajos laikos es ne tikai rakstīju dzeju un spēlēju tenisu, bet vēl biju arī čempions trīsriteņu velokrosā. Man piederēja viens no pirmajiem sacīkšu trīsriteņiem Kairā, brīnum žigls braucamrīks, tagad tādus vairs nedabū redzēt; priekšējais ritenis bezmaz cilvēka augumā. Tā es tur brāžos, ar savām spīdīgajām sacīkšu brillēm joņoju pa kādu ceļu gar upi jebkurā dienas un nakts stundā, manu briļļu baltajos diskos spoguļojās saule vai mēness, es traucos un smējos, īsta sfinksa uz trim riteņiem, es vienkārši lidoju... O, jā, tajos laikos es biju ātruma iemiesojums. Pieturiet cepures, ļaudis mēdza teikt, tur nāk Ahmads.

Ak tā viņi toreiz teica? Džo sauca.

Vienmēr. Gar upes krastiem. Bet iztēlojieties tos atpūtniekus, kā viņi tur mielojas ar saviem grilētajiem baložiem un tahīnas salātiem visās tajās ēstuvēs, kas atrodamas Nīlmalas ļenganajos dārzos, kur jums priekšā pa sarkano zemi lempīgi lēkā zili un zaļi putni, kas tikai pašā pēdējā brīdī ar nikniem brēcieniem paceļas spārnos. Kur pūķi un vārnas, melnas un gausas, ripinās pa spodrajām debesīm, kur zied koši oranži liesmukoki, un to nolīkušajos zaros kā pamiruši sēž svētie baltie gārņi. Vārdu sakot, brīvdienu sacīkstes no piramīdām uz Nīlu. Un iztēlojieties, kā ļaudis upmalā pārņem satraukums, un visās ēstuvēs visas galvas pagriežas, un debesīs aizlīgo triumfējošs kliedziens, jo no tuksneša iznirst pirmais trīsritenis. Un klaigas, un kliedzienus, visi kā viens ir uzķēruši un pērkonīgi skandē.

Pieturiet cepures... tur nāk Ahmads.

Es spēju iztēloties, bilda Džo.

Ātrums, murmināja Ahmads. Spēks. Arvien lielāks un lielāks ātrums, arvien lielāks un lielāks spēks, man nekad nebija diezgan.

Viņš uz bridi apklusa.

Toslaikus es ari ļoti piedomāju par drēbēm. Mans izskats bija svarīgs, jo nebiju tikai interjerists vien, bet ari kafejnīcas biedrības priekšsēdētājs, tātad pie manis pēc padomiem un ieteikumiem visu laiku nāca dažnedažādi cilvēki. Toslaikus Kairā bija tāds pateiciens. Ja netiec gudrs, pajautā Ahmadam.

Ahmads vēl aizvien bija lejā aiz letes, laikam nespēja atrast savas sandales. Džo klausīdamies skatījās uz prāvu, smulīgu kaķi, kurš bija iekārtojies uz bruģa tieši pie durvīm. Rūsganais kaķis laizīja ķepas un sauļojās. Pēkšņi mitējās un sāka raudzīties tieši uz Džo.

Jūsu tuksneša patvērums noteikti bija ļoti jauks, Džo sauca lejup.

O, jā, Ahmads sauca augšup, viņa balss bija apslāpēta. Vēsas naktis un karstas dienas, tieši kā tajā dziesmā, kuru skandina Lifijs. Bet tad uznāca dulna smilšuvētra, viss tika aizpūsts prom, un kādu piektdienu, ieradies savā slēptuvē, es atklāju, ka tās vairs nav.

Jūs nolēmāt necelt no jauna?

Man nebija izvēles. Tas bija kara laikā, iepriekšējā kara, gaumes mainījās, viss mainījās, un man interjera rūpalā klājās arvien ļaunāk. Patiesībā es vairs nespēju nopelnīt ne peniju. Bija uzradušies jauni cilvēki, es vairs nebiju modē.

Džo salēcās.

Virs letes bija parādījusies Ahmada galva, tikai galva vien. Kādu bridi viņš milzu nopietnībā lūkojās uz Džo no iebuktētās salmenīcas apakšas, tad nošļuka un nozuda, un viņa balss atkal cēlās augšup no letes otras puses.

Es saprotu, šodien, uz mani skatoties, to ir grūti iedomāties, viņš sauca uz augšu, bet, pirms sākās visas manas likstas, es biju visnotaļ švītīgs. Kādu laiku man ar draugu palīdzību izdevās izlikties, ka nekas nav mainījies, tomēr arī viņu dzīve krasi mainījās, tā bija ar visiem. Daži ķērās pie kaut kā jauna, citi kaut kur nozuda, un par viņiem vairs nekas netika dzirdēts. Nedaudzi, tādi kā es, joprojām bija manāmi klīstam pa vecajām vietām cerībā ieraudzīt kādu pazīstamu seju. Līdzīgi notiek kara laikā, pat tad, ja kaujas norisinās tūkstošiem jūdžu attālumā. Pasaule, kur tu pazīsti, pēkšņi vairs nav atrodama, un tu attopies kaut kur kaktā, nekas nav pareizi, nekas nav tā, kā agrāk, un tev sirdī iezogas skumja vientulība. Skumja, tāpēc ka tu vienmēr esi domājis, ka tava mazā pasaulīte pastāvēs mūžīgi. Nekad neesi īsti apzinājies, cik tā ir vārīga... cik vārīgs ir viss, kas ir svarīgs, jo tas atrodams gandrīz vienīgi tavā iztēlē. Un tad pēkšņi sapnis ir sadragāts, tu turi rokās lauskas un šķēpeles, un tavu dvēseli pārņem tukšums, neizmērojams kā nakts.

No letes otras puses augšup cēlās nopūta.

Kādreiz es par to stundām ilgi runāju ar kādu draugu, vārdā Sterns. Pavisam vienkārši, mana dzīve nebija izdevusies, un es nezināju, ko darīt. Vientuļš laiks, un tik tāls...

* * *

Klusums uz brīdi lejā, letes otrā pusē, tad Ahmads atsāka, ne tik nomāktā balsī.

Un ko tad es darīju? Nu, īsi sakot, izmēģināju spēkus skarbajā kapitālismā. Mans mērķis bija laupījums, nekam citam nebija nozīmes. Ka tie bāreņi un izbadušās atraitnes izčibētu. Lai šie čīkstuļi un nīkuļi plēšas par izdzīvošanu tāpat kā mēs visi. Ja Kārnegijs varēja pelnīt desmit miljonus gadā, smacēdams trūkumcietējus un mezdams pūlim grasīšus, un viņu par to turēja augstā godā, kāpēc lai es to nevarētu?

Džo nedomādams atsprāga no letes. Bija parādījies Ahmada pauris, kurš turpat ari palika, vareno degunu atstutējot uz letes malas. Salmenīcu viņš bija noņēmis un pacēlis gaisā tādā kā sveicienā, redzama bija tikai viņa galvas augšējā daļa.

Mans rūpals bija zivis un cepti kartupeļi, Ahmads sacīja. Taukainas zivis un cepti levantiešu kartupeļi. Vai jums ir gadījies redzēt to veco furgo-niņu, ar kuru mēdz braukāt Lifijs?

Jā, protams, Džo atsaucās. Ahmadmobilis.

Uz mata. Tā ja, pirms to iegādājās kāds vārdā nesaucams slepenais dienests, šis furgoniņš bija mans. Vispār tā bija Pirmā pasaules kara laiku ātrās palīdzības mašīna, dabūjama par lētu naudu, jo tā bija pārpalikums no kara, tāpat kā es pats. Nūjā, es furgoniņā atjautīgi ierīkoju tvertni kartupeļu cepšanai eļļā un leduskasti zivīm, un mans mērķis bija ar čaklu darbu saraust bagātību. Tīra manta, cilvēks viens pats rāpjas uz virsotnēm, taukainu zivju un vēl taukaināku kartupeļu Kārnegijs. Kad viss bija sagatavots, es sēdos pie stūres un braukāju pa milzu Kairas šaurajām, izdangātajām ieliņām, jautri džinkstinādams ātrās palīdzības zvanu, gatavs atvieglināt mājasmātes dienasvidus grūtumu ar gardiem, turpat uz vietas pagatavotiem ēdieniem. Kā jūs redzat, es biju modernā ātro pusdienu rūpala aizsācējs Vidējos Austrumos.

Apbrīnojami, atsaucās Džo.

Un piedevām es no reliģijas viedokļa biju arī musinātājs, kūdītājs uz, kā to varētu nosaukt, pārvietojamiem mūsdienu musulmaņu svētkiem.

Vēl apbrīnojamāk, bilda Džo.

Jā, man arī tā likās, un kādu laiku es domāju, ka ahmadmobilis milzu Kairas šaurajās, tumšajās ieliņās varētu kļūt par vārdu, kuru zinās gan veci, gan jauni. Bet kāds bija tas slavenais latīņu teiciens par neizbēgamām likteņa pārmaiņām? Sic semper Ahmadust

Ahmada sejas augšpusē, tai daļā, kas bija redzama virs letes, parādījās dziļas netīksmes izteiksme. Lielais deguns raustījās, it kā tam uzbruktu kāda pretīga smaka.

Cik smurgains iztikas pelnīšanas veids, viņš teica. Patiesībā, kārtīgi piebāžot klāt degunu, kapitālisms ir ļoti smurgains jēdziens. Dzeja un verdoša eļļa vienkārši neiet kopā. Bet jūs, eiropieši, droši vien to atklājāt jau vismaz ap inkvizīcijas laiku.

Jūs gribat sacīt, ka jums lāgā neveicās? Džo vaicāja.

Nu, es braukāju un džinkstināju savu ātrās palīdzības zvanu, centīgi pūlēdamies iztēloties, ka esmu tāds neatvairāms Hāmelnes stabulnieks. Izdevumu samazināšanai izmēģināju visas iespējamās viltības, nedēļām no vietas pat dzīvoju tajā smirdīgajā automobilī, gulēju uz nestuvju kāķa kā īsts kaujā ievainotais, cerēju labāk izprast kapitālismu. Taču jutos tikai smurgaini, un tur, starp šo kāķi un garaiņiem, mans gars tika salauzts. Nosmacēts. Lai gan no katras manas poras sūcās taukaina smur-gainība, nekas cits neatlika, vajadzēja atzīt, ka otrs Kārnegijs es nekad nebūšu.

Ahmads vēl pēdējo reizi vārgi pavicināja savu salmenīcu un nošļuka aiz letes. Džo vairākas reizes dziļi ievilka elpu, iztīrīdams plaušas. Lielais, rudais kaķis joprojām sēdēja uz bruģa un blenza uz viņu.

Mana pravietiskā noskārta bija nemaldīga, Ahmads kliedza uz augšu, bet, būdama pravietiska, tā bija tālu priekšā savam laikam, un tas nozīmē, ka biju kļūdījies. Ļaudis jūtas labi, kad viss ir tā, kā vakar, bet saspringst, kad runa ir par to, kā varētu būt rīt. Un tādēļ pravietiskums neatmaksājas un dzeja neienes naudu. Tam, kurš grib nopelnīt, ir silti ieteicams darīt pakaļ citiem. Lai viņi teic, ko teikdami, tu atkārto to pašu. Tas visiem patīk, un viņi tev par to maksā.

Vai, vēl labāk, Ahmads savā nodabā bubināja lejā aiz letes, atkārto ko tādu, kas tika darīts ļoti sen. Pirms trim vai četriem gadu tūkstošiem, piemēram, kā Trakais Koens. Tad patiešām var krietni nopelnīt.

Kā, lūdzu? Džo sauca uz leju.

Es teicu, Ahmads kliedza, ka mana patiesā nelaime ar zivīm un ceptajiem kartupeļiem bija tāda, ka man nebija sajēgas par noslēpumu, kas šajā pasaules daļā ļauj gūt kapitālistiskus panākumus.

Un kāds tas būtu? vaicāja Džo. Tas noslēpums?

Glums aizdomīgums, Ahmads nodārdināja. Izvairība kā svētākais uzvedības kodekss.

Atkal pēkšņi kļuva redzama daļa no Ahmada galvas. Viņš uzstutēja degunu uz letes, acenes lēkāja augšā lejā. Kā rādās, viņš neskanīgi smējās.

Jo sirdī jebkurš īstens levantietis zina: ja visa pārējā pasaule ir kaut pustik blēdīga kā viņš, tad visu pārējo pasauli der cītīgi paturēt acīs. Citiem vārdiem sakot, mums ir daudz kopīga ar dižajiem pasaules vadoņiem gan no austrumu, gan no rietumu puses. Ar Hitleru, Staļinu, Cingishānu...

Ahmads nozuda no acīm, ķiķinādams nošļuka aiz letes.

* * *

Džo nespēja nostāvēt uz vietas un staigāja pa pustumšo gaiteni, netik-dams gudrs, kāpēc nebeidzas un nebeidzas šī dīvainā saruna ar Ahmadu, kas tup zem letes. Kā nu ir, tā ir, Ahmads šķita visnotaļ runīgs, pat pārsteidzoši runīgs. Bet kāpēc viņš tur slēpjas? Vai tiešām viņš ir tik kautrīgs, ka runāt ar kādu spēj tikai tad, ja pats gandrīz visu laiku paliek neredzams?

Kas notika pēc tās smurgainās neveiksmes? Džo sauca lejup.

Gandrīz nekas, Ahmads kliedza augšup. Es biju iekūlies parādos, nauda neienāca, un jau itin drīz es sapratu, ka šim pasākumam nav nākotnes. To es sapratu kādu vakaru, iegājis kafijas dzertuvē, kuru mēdzu apmeklēt, un mani tur neviens nepazina. Šis ūķis kopš seniem laikiem bija mūsu tikšanās vieta, mēs ar Koenu un Sternu vienmēr tur sēdējām mūsu pulciņa vidū. Bet tagad, neviena dzīva dvēsele mani vispār nepazīst? Tas nebija tikai nepatīkami vien, tas bija kauns un pazemojums. Es nebiju nekas un zināju, ka neesmu nekas.

Ahmads lejā aiz letes novaidējās.

Jā, nākamajā rītā es salīgu pagaidu dabā, kuru citkārt būtu uzskatījis par muļķīgu joku, taču joks izrādījās paliekošs, un ar to sākās mana privātā Lielā depresija, pasaules krīzes priekšvēstnese. Es, kā parasti, biju aizsteidzies laikam priekšā.

Lejā aiz letes, kā likās, atkal iestājās klusums.

Kas tas bija par darbu? Džo tincināja.

Es apsēdos aiz letes pretīgā bordelī, kas acīmredzami gāja uz leju, bordelī, kuru vēlāk iegādājās vārdā nesaucams slepenais dienests, šajā pašā trupekšņu kaudzē ar nejēdzīgo nosaukumu viesnīca "Babilona".

Ahmada galva piepeši iznira virs letes. Viņš atbalstīja zodu un skatījās uz Džo pilnīgi bez izteiksmes, iebuktēto salmenīcu sašķiebis uz priekšu.

Pa šo laiku esmu samierinājies ar savu likteni un reizēm pat spēju mazliet pasmieties. Tomēr, sakiet ko gribat, šis man te ir bijis ilgs gūsts. Bābeles gūstniecība pēc manas šnites, kā es jau sen esmu sapratis.

Viņš pasmaidīja, un viņa galva nozuda zem letes.

* * *

Ritēja laiks.

Tas nav izturams, Džo domāja un beidzot pārliecās pār leti, lai redzētu, ko Ahmads tur dara.

Ahmads stāvēja četrrāpus, ar muguru pret Džo, un citu pēc citas ņēma ārā skrūves no sienā iebūvētas plāksnes. Plāksni no vienas vietas klāja netīru pirkstu nospiedumi, un tās malas bija pamatīgi apdilušas. Džo atrāvās atpakaļ.

Jūs varbūt prātojat, Ahmads sauca augšup, kāpēc nepelnu sev iztiku ar naudas viltošanu. Es varētu to darīt, man tas labi padodas. Pajautājiet ļaudīm, un Kairā jums jebkurš pateiks, ka vislabāko naudu taisa Dzejnieks Ahmads. Tīras, precīzas līnijas un skaidri izzīmētas detaļas, pienācīgi portreti un veikli attēli...

Džo salēcās. Virs letes jau atkal parādījās Ahmada seja, un šoreiz viņš plati smaidīja, atstūmis salmenīcu pakausī.

Vai jūs par to prātojāt? Ahmads jautāja. Kāpēc es jau sen neesmu ar viltotu naudu sarausis pasakainu bagātību?

Jā, pareizi, Džo atsaucās, novērsa acis no Ahmada un palūkojās uz lielo, rudo kaķi, kas joprojām nekustīgi sēdēja saulē un raudzījās tieši uz viņu.

Ahmads dedzīgi klanīja galvu.

Tā jau man likās. Bet jūs saprotiet, man viltota nauda ir tikai mākslas veids, es nejustos labi, to tērēdams. Izskatās, ka liktenim labpatīk turēt mani nabadzībā saviltotas naudas kalnu vidū. Šī nabadzība ir izsmalcināta, kad es varu atpūsties ar savu mūziku, un pazemojoša visā pārējā laikā. Un tas ir itin izsmeļošs Dzejnieka Ahmada dzīves apraksts.

Viņš skatījās uz Džo, uzlicis zodu uz letes.

Un tagad ir pienācis laiks mūsu aperitīvam, tādēļ nolaidieties, lūdzu, līdz manam līmenim dzīvē.

Piedošanu?

Zem letes ir durvis, Ahmads čukstēja. Jūsu priekšā ir slieksnis, aiz kura atrodas tumšas dzīles, jeb, kā izteicās gotisko romānu autori, aiz sienas dveš noslēpums. Nāciet, lūdzams, un piebiedrojieties man te, uz grīdas.

Džo brīdi skatījās uz Ahmadu un tad parāpoja zem letes. Plāksne ar apdilušajām malām bija izcelta no sienas, un aiz tās atklājās kvadrātveida caurums, pietiekami liels, lai cilvēks varētu tajā ielīst. Ahmads bija iededzis sveci, ko turēja melnās ejas priekšā. Viņa sejā atplauka zēniski priecīgs smaids, un viņš sāka čukstēt.

Šis noslēpumainais skabūzis, kurā jūs tūlīt ielīdīsiet, ir palieka no senajām dienām, kad šī viesnīca vēl bija bordelis. Ja gribat, varat to saukt par vietējo dārgumu kambari un nākt man līdzi, taču es jūs brīdinu. Atmetiet katru cerību, jūs, kas ienākat. Un vēl: pielieciet galvu, citādi paliksiet bez galvas. Ahmads smējās.

Avanti populo, viņš čukstēja, atgriezties dzīvē vairs nav iespējams. Sākas nokāpšana peklē.

Izrādījās, ka Ahmada slepenajam skabūzim deviņpadsmitajā gadsimtā ir bijusi nozīmīga loma Kustības vēsturē.

Vienas no pirmajām tiesībām, kuras Brālībai izdevās izcīnīt, Ahmads čukstēja, pastiepdams sveci tumsā. Tieši te visas pasaules dragomāni sāka ilgo cīņu par atbrīvošanos no guļamistabām, kurās viņi faktiski bija ieslodzīti.

Kā tas bija? Džo čukstēja pretī.

A, kad šajā apkaimē iebruka policija, nūbiešu portjē, kas sēdēja vestibilā, piegāja pie pianolas un uz visskaļāko palaida "Mājas, mīļās mājas", tā brīdinādams dragomānus, kuri pildīja savus pienākumus augšējo stāvu guļamistabās, un viņi, nekavējoties pagrūduši nost klientus, grāba savus puķainos naktskreklus un joza lejā, un, droši paslēpušies te aiz sienas, īsināja laiku ar džinu un pačīsi spēli, līdz bija sagaidīts trauksmes atsaukuma signāls. Tā viņi izspruka no apcietināšanas uz safabricētu apsūdzību pamata.

Un klientiem vienā mierā pieļāva, ka viņus apcietina vienus pašus?

Klienti bija turīgi ārzemju tūristi, Ahmads čukstēja, viņus miertiesneši, pats par sevi saprotams, neaizturēja. Smaidīt tūristiem un jāt mellos. Parastie dubultstandarti.

Ahmads ķiķinādams ierāpās ejā, un Džo viņam sekoja. Ja šis kambaris bija skapis, tad diezgan paliels, tomēr nekas vairāk par mazu istabiņu bez logiem. Ahmada īstais miteklis atradās pagrabstāvā, tā viņš paskaidroja, bet šī bija viņa privātā paslēptuve, kurā viņš klausījās mūziku un vingroja.

Gar sienām bija putekļainu laikrakstu grēdas, jaunākie no tiem, cik nu Džo izdevās saskatīt, bija no 1912. gada. Visās malās bija krāmi, desmitiem noputējušu viktoriānisku un austrumniecisku priekšmetu, lieli un mazi, un cits par citu dīvaināks. Alā tikko manāmi smaržoja pēc lavandas, un pie griestiem karājās vingrošanas stienis. Starp putekļaino laikrakstu grēdām vietas bija tieši tik daudz, lai liela auguma vīrietis varētu izstiepties un pievilkties pie stieņa.

Ahmads plati smaidīja.

Mans midzenītis, viņš teica un sadabūja divus audekla ķeblīšus, uz kuriem sēdēt. Džo pamāja ar galvu, mantu pārpilnība istabiņā bija viņu apstulbinājusi. Ahmads tikām krekšķināja, acīmredzot iemēģinādams rīkli iecerētajai runai. Izskatījās, ka viņš uztraucas daudz vairāk nekā ārā pie durvīm, un, kad viņš beidzot sāka runāt, viņa balsij bija caurspīdīga bramanības pieskaņa.

Kā tad nu ir, jūs laikam esat ieradies no Amerikas, ko?

Jā, Džo murmināja, viņa acis kā pusmiegā slīdēja pa istabu.

Padomājiet tikai, vai tā nav ērmota sakritība? Pasaule tiešām ir ļoti maza. Sagadīšanās pēc man reiz uzdāvināja Džordža Vašingtona kopotas vēstules, pāri par trīsdesmit sējumiem, un tā nudien bija aizraujoša lasāmviela. Aktā?

O, ļoti aizraujoša. Paklausieties vien. Vai jūs, piemēram, zinājāt, ka Vašingtona zobu protēzes bija izgatavotas no nīlzirga zobiem? Viņam bija vēl citas, no valzirga ilkņiem un ziloņkaula, un pat no govs zobiem, taču viņš parasti lika mutē nīlzirgu. Apgalvoja, ka tā varot vislabāk nokost un sakošļāt. Ar nīlzirgu viņš teica, pat rieksti un monpansjē nav nekas.

Pat rieksti un monpansjē? Džo murmināja. Prezidentam Vašingtonam?

Tādēļ viņš, kad vien varēja, palika pie nīlzirga.

Un prātīgi vien bija, Džo murmināja, vēl aizvien nespēdams attapties no krāmu pārpilnības istabā un pienācīgi ieklausīties Ahmada sacītajā. Ahmads atkal nokrekšķinājās.

Nopietns tūrisms Ēģiptē sākās apmēram 700 gadu pirms Kristus, Ahmads bubināja, tādēļ ir pilnīgi saprotams, ka jūs vēlējāties atbraukt un

apmeklēt ievērojamās vietas. Taču pielūkojiet, nostalģija ir mānīga. Deviņpadsmitajā gadsimtā Eiropā gandrīz katram bija sifiliss, un, ja mēs par to aizmirstam, tad Viktorijas laikmeta mūžīgā ģībšana un blāvais apgaismojums būs tikai ērmota māžošanās.

Ērmota, Džo atkārtoja. Tā ja.

Varam to izteikt arī citādi, Ahmads turpināja, vikingi reiz bija pasaules neģēlīgākie laupītāji, bet paiet nieka tūkstoš gadi, un jau izskatās, ka visi vīriešu dzimuma dāņi ir baletdejotāji.

Nostalģiskas dejas, Džo murmināja. Tā ja.

Ahmads žigli nokrekšķinājās, viņa sejā izpaudās kaut kas stipri līdzīgs panikai.

Un, ja reiz runājam par baletu un dejām, vai jūs neesat gudrojis, kur Kairā varētu atrast vislabākās vēderdejas? Var, protams, gadīties, ka manas ziņas ir mazliet novecojušas, bet pirms iepriekšējā kara labākās vēderde-jotājas uzstājās... kā lai to pasaka, zivju tirgus iekšās? Lai būtu, sauksim to par zivju tirgus rajonu, tātad turienes mazajās dzertuvēs. Toslaikus ' vēderdejas vienmēr pavadīja zivju smaka. Tā tika uzskatīta par kairinošu.

Ahmads plati pasmaidīja, taču smaids tūlīt pat apdzisa. Viņš berzēja prāvo degunu un apjucis raudzījās grīdā.

Bezcerīgi, viņš bubināja. Es vienkārši vairs nevaru.

Džo pārvarēja sastingumu un palūkojās uz lādzīgo milzeni, kurš sakumpis sēdēja uz mazā salokāmā ķeblīša.

Atvainojiet, lūdzu, viņš teica, baidos, ka manu uzmanību mazliet novērsa tas viss, kas jums te ir. Pārņem tāda sajūta, ka esi ienācis cita cilvēka prātā. Bet ko tieši jūs nevarat? Kas jums liekas neiespējams?

Ahmads gurdi atmeta ar roku.

Censties risināt sarunu. Tāds vienkāršs sīkums kā būt pieklājīgam, lai jūs justos ērti un labi. Es ļoti priecājos, ka jūs te pie manis ciemojaties, vienkārši nezinu, ko lai saka, šeit, starp visām manām mantām. Neesmu pieradis, tas ir pavisam citādi nekā sēdēt tur, ārā, pie letes. Te ir viss, kas man pieder, un es laikam neesmu pieradis ar kādu dalīties. Nav jau tā, ka es negribētu, nē, es to ļoti vēlos. Bet izskatās, ka gadu gaitā esmu kļuvis šausmīgi neveikls, lai ko es sacītu, viss iznāk aplam, ne tā, kā

patiesībā ir domāts. Droši vien tāpēc, ka jau ļoti sen neviens... tas ir, es gribu teikt, ka...

Ahmads sažņaudza dūres un izmisis skatījās grīdā. Džo pieliecās tuvāk un uzlika roku viņam uz pleca.

Es tiešām zinu, kāda tādos brīžos ir sajūta, viņš bilda, bet vienmēr jau atrodas, par ko parunāt. Pat šeit, kur jums viss ir tik dārgs.

Ahmada vaibsti sāpīgi noraustījās, un vārdi ar joni izlauzās viņam no mutes.

Par ko>. Es negribu būt kārtējais muļķis, kas iestrēdzis pagātnē. Par ko gan es varētu runāt, lai jums būtu interesanti? Lai jebkuram citam būtu interesanti? Par ko>

Ahmads paslēpa milzīgās dūres klēpī.

Vai jūs spējat iztēloties, viņš čukstēja, ka piedzīvojumi manā dzīvē tagad aprobežojas ar sirojumiem pie dārzeņu tirgotāja dažas mājas tālāk? Ka es no visas tiesas izplānoju savu dienišķo ceļojumu pēc zaļumiem un saņemu dūšu, lai stātos pretī neparedzētiem apstākļiem, kādi tur var būt sastopami? Un pēc tam, sveiks un vesels pārradies mājās, noskaitu pateicības lūgšanu, ka ar mani nav atgadījies nekas ļauns? Un tad mazgāju un sagriežu savu svaigo dārzeņu kaudzīti, un gatavoju vakariņas, un šie dārzeņi kārtējo reizi ir viss mans tās dienas varoņdarbs?

Ahmads raudzījās uz savām rokām, kas gulēja klēpī.

Zaļumu spiegošana, droši varat to saukt tā. Un, ja šie sasniegumi šķiet necili, varu vienīgi sacīt, ka dažiem no mums pat gājiens uz dārzeņu bodīti dienas gaismā ir bīstams ceļojums, mokošs pasākums, kas liek sakopot visu drosmi.

Ahmads pašūpoja masīvo galvu.

Tieši tāpēc ari uz savu viltošanas darbnīcu pilsētas centrā es uzdrošinos doties tikai naktīs. Jo tad ielas ir tukšas, un varu slīdēt cauri ēnām tā, ka manas dzīves neskaitāmās neveiksmes mani nepamana.

Ahmadam no rīkles izlauzās sīks pīkstiens.

Bet jūs noteikti jau esat sapratis, kā es dzīvoju. Un, ja reiz viss ir tā, kā ir, kā lai uzņemu sarunu, kas jums varētu būt kaut mazlietiņ interesanta?

Hm, bet pirms iepriekšējā kara bija citi laiki. Vesela pasaule, kas tagad ir zudusi, tieši tāpat kā šajā pašā brīdī tuvojas beigas citai pasaulei. Man vienmēr ir licies saistoši tas, kā un kāpēc viss mainās. Vai jūs nevarētu mazliet pastāstīt par to? Par tiem laikiem, kurus jūs piedzīvojāt kopā ar Sternu?

Ahmads paraustīja plecus.

Droši vien varu, ja tas jūs tiešām interesē. Patiesībā toreiz, pašā sākumā, mēs vienmēr bijām trīs. Trijotne, tāds kā kodols, bet pat toreiz Sterns mēdza laiku pa laikam pagaist. Dienu vai divas bija manāms, ka viņš kļūst arvien nemierīgāks, un tad vienu rītu viņa nebija. Kur tad Sterns? kāds vaicāja, un atbilde allaž bija vienāda. Viņš ir devies tuksnesī, bet būs atpakaļ. Un, kā diena un nakts, arī Sterns vienmēr bija klāt. Jau drīz, kādu rītu vai vakaru, viņš pēkšņi sēdēja pie kāda galdiņa mūsu mazajā kafijas dzertuvē, smaidīja un smējās, un uzvedās tieši tikpat neciešami kā vienmēr.

Ahmads apklusa.

Saprotams, tad viņš vēl nebija tik ļoti pārņemts ar politiskiem ideāliem. Tad viņš vēl nebraukāja apkārt saistībā ar savu politisko darbību. Es runāju par tiem laikiem, kad viņš vēl bija students, pavisam nesen ieradies no Jemenas, kur viņš bija dzimis un audzis.

Bet viņš mēdza jums kaut ko stāstīt par šīm reizēm, kad viņš tā negaidot nozuda? Džo vaicāja.

Jā, jā, mēs tomēr bijām ļoti tuvi draugi, turklāt man vēl bija ari tas mazais namiņš pašā tuksneša malā. Viņš dažkārt lūdza atļauju tur mazliet padzīvot, pa nedēļas vidu, kad es pats uz turieni nebraucu, un, zināms, es par to tikai priecājos. Toslaikus viņam gandrīz nebija naudas, un tas bija pats mazumiņš, ko es sava drauga labā varēju izdarīt.

Toslaikus? Ahmads atkārtoja. Patiesībā Sternam naudas nebija nekad, tā viņam nemēdza turēties. Kad cik necik uzradās, viņš to uzreiz iztērēja draugiem, viņš tāds vienmēr ir bijis.

Ahmads smaidīja, domīgi lūkodamies tukšumā.

Tukšām rokām, bet acis čukst par cerību, kā mēdza teikt Koens. Un vispār Sterns tur, manā mājiņā, nekad nepalika pa nakti. Viņš klejoja pa smilšu kāpām un pārnakšņoja tuksnesī kā beduīns, viņam gandrīz nekā nebija līdzi. Taču Sternā nebija ne miņas no vienkāršības. Ļaudis domāja, ka viņi Sternu saprot, bet patiesībā pilnīgi neko nesaprata, jo Sterns ir cilvēks, kurā pretstati nesastopas. Tā vienmēr ir bijis...

Ahmads atkal apklusa, un šoreiz izskatījās, ka viņš minstinās, kā baidīdamies apmaldīties pagātnē. Viņš pat bikli pašķielēja uz Džo, un tas smaidīja pretī, vēlēdamies viņu iedrošināt.

Tātad Sterns, Džo bilda. Un kurš bija otrs jūsu trijotnes loceklis?

Ahmds sparīgi māja ar galvu.

Ā, tas, saprotams, bija Koens. Ne jau tas Koens no mana tēva paaudzes, ne tas, kurš kopā ar viņu un Māsām naktī vizinājās pa Nīlu, bet viņa dēls. Viņš bija aptuveni Sterna vecumā.

Un kāds viņš bija?

O, viņš bija košs tips. Ļoti elegants un asprātīgs, liels dāmu mīlulis, viņa garajām skropstām neviena nespēja turēties pretī. Viņš bija arī ļoti apdāvināts mākslinieks, reizēm paīgns, bet dāmām viņš tādēļ likās tikai vēl pievilcīgāks. Glītais un untumainais jaunais gleznotājs, jūs jau saprotat.

Un tad trešais, jūs pats, sacīja Džo.

Jā, tad vēl arī es. Visādā ziņā daudz lielāks lempis nekā viņi abi, jā, patiesībā vienīgais izņēmums bija mūzika, tomēr es kaut kā biju tāda kā jauna, kaulaina mīkla viņu vecajam, noslēpumainajam raugam. Jā, kad mēs, visi trīs bijām kopā, tas bija kaut kas noslēpumains, pat maģisks. Visi tā teica, un mūs vienmēr pieminēja vienā elpas vilcienā, jo mēs šķitām nešķirami. O, kā mēs turpinājām veco laiku lepnās tradīcijas, slīpējām bulvārus, te vārds, tur smaids, mēs visi trīs plīvojošos apmetņos un piešķiebtās cepurēs dramatiskā Verdi stilā, kvēlojošām acīm gaidot, kad mums ceļā izlēks kāda draiskulība, kad mums pretim pa dzīves brīnumainajiem trotuāriem brāzīsies kāda izprieca.

Ahmads klusi pasmaidīja.

Vēlāk Koens nozuda no mūsu pulciņa, apņēma sievu un nodibināja ģimeni. Jocīgi, bet laikam jau viņa dzimtā vīrieši tā vienmēr ir darījuši.

Ahmads iesmējās un ar labpatiku paberzēja ceļgalus.

Un kas tā par dzimtu, slavenie siržu lauzēji, Kairas Koeni... Bet pagaidiet, es šodien esmu nekam nederīgs namatēvs. Kur jūsu aperitīvs, kur mūsu mūzika? Piedodiet, laikam esmu aizmirsies.

Ahmads smiedamies pielēca kājās. Iebāzis roku aiz laikrakstu grēdas, viņš izvilka noputējušu banānu liķiera pudeli, pēc izskata spriežot, tikpat vecu, cik avīzes. Vēl pēc nelielas parakņāšanās viņš uzgāja divas glāzītes un tad sāka rosīties pie putekļainas kaudzes, kurā bija sakrautas aizvēsturiskas gramofona plates, kas gadu gaitā bija kļuvušas gaužām greizas. Atradis meklēto, viņš to uzlika uz vecmodīga patafona ar uzvelkamu kloķi un milzīgu tauri. Viņš enerģiski ķērās pie kloķa, un no lielas tālienes čīkstēdama atskanēja neskaidra balss. Ahmads acumirklī pietupās aparāta priekšā, salmenīca nošļūca šķībi, viena auss gandrīz iebāzta taures atplestajā mutē.

Cik burvīgi, viņš ar dziļu gandarījumu noteica. Tas ir Guno Tausts", un bulgārs, kas dzied Mefistofeļa lomu, ir nepārspējams. Kas ar viņu pa

šo laiku ir noticis, kā jūs domājat?

* * *

Pie sienas iepretim Džo liels, heroisks plakāts no Pirmā pasaules kara laikiem reklamēja stāšanos Musulmaņu jaunekļu apvienībā.

MUMS TEVI VAJAG, apgalvoja plakātā attēlotais valdonīgais mulla, ar kaulainu pirkstu rādīdams uz skatītāju. Mullam aiz muguras bariņš tuklu musulmaņu jaunekļu, dīkodamies zem ziedoša koka iedomātas Kairas mošejas pagalmā, omulīgi apbrīnoja cits cita zelta pulksteņus. Tālumā resnu rūpnīcu skursteņu rindas pukšķināja gaisā biezus, baltus dūmus, bet virs piramīdām lidoja primitīvs trīsplāksnītis, kas veda uz Kairu rīta pastu. Visā visumā jāatzīst, ka dzīve šajā plakātā dūca un bija izcili tīra.

Ahmads, tupēdams pie patafona taures, pacēla galvu. Ari viņš bridi lūkojās uz plakātu.

Ko īsti mēs gūstam no mākslas, kas ir mūs apmājusi? viņš iesaucās. Es esmu svēti pārliecināts, viņš atkal sauca, ka lielākā daļa abstrakciju vienkārši ir mūsu pseidonīmi, un tātad mēs esam laiks. Jo nav šaubu, ka mūsu dzīves pamats ir atrodams mūsu iedomu pasaulē, nevis īstenībā.

Viņš smējās.

Un tas var nozīmēt tikai to, ka īstenība piedevām nemaz nav reāla.

Neskaidrā, čerkstošā ārija reiz tomēr beidzās. Ahmads izslēdza patafonu un pacēla gaisā kaut kur uzietu lavandas šķidruma pudeli ar smidzinātāju. Viņš paspaidīja, un uz visām pusēm izšāvās vareni saldas migliņas mākoņi.

Dezinfekcijai, viņš bilda un atkal apsēdās. Šīs vecās ēkas, jūs jau saprotat. Bet es jums godīgi teikšu, man pilnīgi vienalga, vai pasaules virskungu sauc Antonijs vai Oktaviāns. Mani interesē tikai viens, un pēc tā vienmēr esmu tiecies: pēc sirdsšķīstības, kas piedod un aizbildina, un pieņem visu, jo visu saprot... Jā, tomēr, tāpat kā visi, kas domā par dzīvi, es bieži jūtos izbijies un vientuļš.

Ahmads skatījās grīdā un vairs neko neteica.

Vai jūs vēl rakstāt dzeju? vaicāja Džo.

Ahmads nopūtās.

Nē, diemžēl ne. Ilgi centos pats sevi mānīt, bet vārdi tā ari neatdzīvojās, lai kā es ar tiem nopūlējos. Tad es nolēmu, ka darīšu, ko varu, un sāku strādāt pie dzejas vārdnīcas. Taču nepabeidzu pat burtu A. Šķirklis, pie kura es paliku, bija "Aleksandrs Lielais". Vienkārši bija pārāk sāpīgi katru nakti sēdēt tur pie letes un domāt par visiem dižajiem darbiem, kurus Aleksandrs paveica tik īsā mūžā.

Ahmads pagriezās pret Džo. Skumji pasmaidīja.

Man liekas, es zinu, kas tā ir par slimību. Pavisam vienkārši, es esmu dzejnieks, kurš nespēj rakstīt dzeju. Man ir dota dzejnieka dvēsele un jūtīgums, bet man nav talanta. Tādēļ galu galā iznāk tā, ka manējā ir tā vientuļā profesija, kas gadu simteņiem dēvēta par caurkritušu dzejnieku. Un tādu kā es noteikti ir daudz, cilvēki, kas dzīvo savos mazajos kaktiņos, zinādami, ka viņi nekad nav bijuši nekas cits kā vien viduvējības. Nav jau tā, ka mēs nespējam pasaulei dot savu niecīgo artavu, protams, spējam. Skumdina tikai tas, ka mūsu ieguldījums nav tāds, kā mēs vēlētos, mēs nespējam radīt pat vienu mazu mirklīti skaistuma, kas turpinātu dzīvot kāda sirdī. Bet vai jūs zināt, kas ir patiesā šīs profesijas traģēdija? Tas, ka mēs pie tā pierodam. Mēs vairs nežēlojam sevi, aizmirstam par skaistumu un vienkārši kluknam savos kaktos.

Ahmads pārlaida tumšu skatienu kambarītim.

Un apkārt, kā vienmēr, viņš murmināja, ir mūsu mazā pasaulīte, lietas, kuras mēs saprotam...

Viņš atkal apklusa.

* * *

Es bieži esmu prātojies, Džo ierunājās, kā būtu uzaugt starp visiem šiem senatnes brīnumiem, kad blakus ir piramīdas un sfinksa, un viss pārējais. Kā tas ietekmē cilvēku?

Tas ietekmē garšas kārpiņas, Ahmads atbildēja.

Tas ir, jums nav vēlēšanās nodoties īslaicīgām modēm?

Hm, par to es neko nezinu, man prātā bija kas noteiktāks. Es runāju par to garšu, kas cilvēkam ir mutē.

Ā.

Par to, ka tu nekad nezini, kurš vai kas nākamajā brīdī tiks iepūsts tev mutē.

Ā.

Jā. Tu mierīgi ej pa ielu, un te pēkšņi tev mutē ielido karstu, sausu putekļu vērpete. Tie aplīp tev ap mēli, bet kas tas ir? Tev ar vēju atsūtīts kāds tāls tuksneša nostūris, lai tu sajustu, cik tas ir vientuļš un pamests? Tas ir viss, kas palicis no kādām senām kapenēm? Varbūt šīs smiltis tev zobos ir XVII dinastijas vienradža pēdējā kripatiņa? Bet varbūt šis jaunais nepatīkamais aplikums tev uz mēles ir pēdējā piemiņa par hiksiem, šo kopš laika gala aizmirsto tautu?

Ahmads pasmaidīja.

Putekļi pie putekļiem, viņš teica. Tuksnesī tikai daļa pagātnes tiek aprakta un aizmirsta. Pārējais vienmēr tiek apēsts, un, lai arī mēs labprāt izliekamies, ka spējam aizmirst arī to, patiesībā nespējam vis.

Ahmads sarauca pieri.

Tā nu pagātne vienmēr ir ar mums, un jo vairāk karā, kad tik liela daļa pagātnes šķietami aiziet bojā. Paskatieties uz to veco papes čemodānu tur kaktā. Es to nopirku pirms trīsdesmit gadiem, vienu vakaru, kad ļoti steidzos uz Aleksandriju, kur mani gaidīja mīlas nakts. Tad es biju jauns un zaļoksns, vēl nebiju kļuvis neglīts, un man šis necilais čemodāniņš vienmēr atgādinās par zēnu kanēļbrūnā uzvalkā — noplukušā, jo viņš bija traki nabadzīgs, — zem kura vēlāk atklājas salāpīta apakšveļa un nevainojams augums. Un vai jūs zināt, kas šajā čemodānā atrodas tagad? Divas mapes ar maniem bezjēdzīgajiem dzejoļiem, skricelējumi, uz kuriem reiz tika liktas tik lielas cerības, aizmirsta zemsvītras piezīme cilvēku cilts sirdsapziņai. Citiem vārdiem, mana dzīve.

Ak, Kaira, Kaira, krēslainā, tveicīgā pilsēta, kur gandrīz visu gadu logi līdz saulrietam jātur aizslēģoti, kur terašu baltās flīzes nežēlīgi sviež sejā karstumu un tumsā zirgi, pakaviem mierinoši klaudzot, velk vecas karietes. Šī Kaira ar savām mirdzošajām ziemām un kvēlajiem pavasariem, kas ar tuksneša vējiem atnes vasaras briesmīgo karstumu, bet ari vēsas naktis un spirdzinošas vēsmas no lielās upes puses...

Jā, mana Kaira, mana dzīve. Beigu beigās visas lielās kārtības konstrukcijas izrādās individuālas, un visas sistēmas, kuras mēs uzdodam par universālām, nav lielākas par manu skabūzi. Un tā mēs nemūžam neatrodam jaunu vietu, nekad neatrodam jaunu upi, jo šī pilsēta nelaiž mūs vaļā, un mēs novecojam tajās pašās ieliņās, kurās izšķiedām savu jaunību.

Ahmads lūkojās tālumā.

Izšķiests... tik daudz kas, tik daudz kur. Un tagad ir palicis tikai šis ķermenis, šis novalkātais un nosūbējušais medaljons, kas uzkārts manai dvēselei. Cik tūkstošus reižu esmu esmu lielījis tā bagātības, augsti teicis šīs dāvanas brīnumu, šo svētību... šo nastu? Un apraudājis tās, kā gan citādi. Cik daudz reižu, šajās ieliņās, kur es izšķiedu savu jaunību?

Džo raudzījās uz viņu. Pagrozīja galvu.

Izšķiests, Ahmad? Es neko tādu neredzu un nedzirdu, neko pat attāli līdzīgu.

Ahmads sakustējās.

Ko? Ko tad jūs esat redzējis, ko esat dzirdējis?

Džo smējās. Iepleta rokas, aptverdams šauro, dārgumu pilno alu, kurā viņiem apkārt putekļainās grēdās gulēja tik liela daļa Ahmada dzīves.

Ak, jā, Ahmad, es redzēju un dzirdēju pasauli, kuru esat radījis jūs, un kurš dzejnieks lai cerētu uz ko vairāk? Un, raudzīdamies šīs pasaules sirdī, es redzu krāšņu, platu bulvāri, pa kuru pastaigājas trīs jaunekļi.

Viņu sarunas virmo naktī, jo viņi toslaikus bija lieli draugi un vienmēr izgāja ielās kopā, eleganti un asprātīgi, un viņu priekam un smiekliem nekas nespēja līdzināties, trīs bezbailīgi sendienu Austrumu iemiesojumi. Un viens no viņiem bija gleznotājs, un otrs dzejnieks, un trešais pārvarīgs sapņotājs no tuksneša. Un ļaudis nāca pulkiem, lai dzirdētu šos trīs veco laiku ķēniņus, lai ieraudzītu kaut jele nieciņu no viņu neaprakstāmās uzstāšanās. Jo viņi bija Koens, Ahmads un Sterns, un viņi smējās un raudāja līdzi dieviem, jo pasaule toreiz bija opera, un uz dzīves trotuāriem kūsāja dzeja, krāsas un mīlestība, viņi toslaikus bija šo bulvāru valdnieki, un visi to zināja. Zināja... Visi, kam kaut reizi bija gadījies viņus ieraudzīt.

To es redzēju, teica Džo. Un to es dzirdēju.

Ahmads skatījās tukšumā. Viņa seja aiz lielajām, apaļajām brillēm raga ietvaros bija nopietna, milzīgā galva izaicinoši šūpojās iedomātā vēj-pūtā, iebuktētā salmenīca stāvēja nelielā leņķī pret izplatījumu. Pēc tam viņš svinīgi palocīja galvu pa labi un pa kreisi, kā sveikdams savas jaunības biedrus, bet viņa roka gar sienu sniedzās turp, kur starp tumšajām sanesu grēdām dusēja mūžsens, nelīdzens trombons. Ahmads gausi pievilka putekļaino instrumentu klāt, noglāstīdams izvilināja svārstīgu noti un piecēlās kājās.

Un atskanēja melanholisks trombona pūtiens, varens glisando, jo viņa roka lēni slīdēja lejup ilgā sveicienā zudušās pasaules lieliskumam.

II

Trombons

Kad iestājās nakts, viņi no Ahmada alas pārcēlās uz pagalmiņu viesnīcas "Babilona" sētas pusē. Tur Ahmads iekūra nelielu ugunskuru un pagatavoja veģetāriešu vakariņas no meistarīgi kopā saliktiem graudiem, vircēm un dārzeņiem, ko viņš pasniedza uz daudziem maziem šķīvīšiem, un Džo pēc trim drudža dienām un divām naktīm tas likās brīnum garšīgi. Ahmads bija laimīgs, ka viņam ir iegansts atkal mielot ciemiņu. Viņš teica, ka patiesībā neesot to darījis kopš tiem laikiem, kad iepriekšējā kara vētras brāzmas aizslaucīja viņa namiņu pašā tuksneša malā un arī viņa atlikušo jaunību.

Tā nu viņi kā divi beduīni sēdēja šaurajā pagalmā, kur vienīgās palmas pakājē bija ieaugušas vīnstīgas un puķes, sakumpuši sēdēja pie mazā ugunskura kvēlojošajām oglēm šajā nomaļajā oāzē, kuru viņi bija atraduši milzu pilsētas graustu kvartālos, sačukstējās zem zvaigžņotās debess un citu pēc citas tukšoja stipras, saldas kafijas tasītes; nakts kļuva arvien dziļāka, un Ahmads liegi šķetināja atmiņas, kuras plaši un tāli audās ēnu klusajā pavadījumā, kas atgādināja, ka aiz viņu mazā gaismas loka ir vēl citas dzīves; Ahmads klusītēm izbūra slēptus atmiņas nostūrus mierinošajā tumsā, tās skaidrās Ēģiptes nakts milzenumā.

Ahmads stāstīja ne tikai par savas dzīves ērmīgajām cilpām: viņš daudz runāja par Meneliku un Māsām, un par tā dēvēto Kairas Koenu klanu. Viņi visi agrāk tā vai citādi bija cieši saistīti ar Koenu, un Džo jau drīz sāka samanīt, cik izvērsts tīkls bija Sterna dzīve. Un varbūt tas nemaz nebija tik savādi — un te Džo atcerējās Lifija pareģojumu, ka ir īstais bridis uzsākt ceļojumu laikā —, ka šis Sterna dzīves tīkls pletās pa gadsimtu un vēl drusciņ, ne visi tajā iepītie cilvēki vairs bija dzīvi, tomēr viņu esamība bija tik spēcīga, ka tā joprojām atbalsojās citu dzīvēs: tumšā rīcības un jūtu vijumā, dziļākajā no visiem cilvēces slepenajiem šifriem.

Un tā Ahmads tumsā būra no uguns ēnām tēlus, un arī nākamajā naktī viņi tur atgriezās un līdz rīta svīdai sēdēja savā mazajā oāzē, atkal kopā ceļodami pa ilgām, vientulīgām klusēšanām. Ahmads savā atmiņā meklēja takas pagriezienus, Džo lūkojās ugunī un centās atminēt Sterna dzīves mezglus, bet Ahmads čukstus devās cauri gadu desmitiem.

Jo likās, visā, ko Ahmads sacīja, bija pēdas, klusi soļi un neuzkrītošas zīmes, kas devās pazīstamas tikai vēlāk, kad Džo būs aizceļojis tālāk savās gaitās, meklējot patiesību par Sternu. Kad būs pienākusi diena, kurā varēs atskatīties un pārlūkot Sterna klejojumu audumu, tīklu, kurā pēdīgi atklāsies, pēc kā Sterns bija tiecies, neatkārtojamais raksts, ko ik cilvēks iezīmē laika bezgalīgajā ainavā.

Viens un pārguris savā istabā, kad milzu pilsēta jau modās, Džo, uzreiz nespēdams aizmigt, domās vēlreiz maldījās garās nakts odisejās.

Ahmads?... Sterns?

Ceļojums laikā, akurāt kā Litijs bija teicis. Nevis rāpties kalnos un šķērsot upes un tuksnešus, bet izzināt atmiņas.

Viņš uzreiz bija pamanījis pārmaiņas, kas Ahmadā notika pēc tam, kad viņi no viesnīcas "Babilona" tumšā gaiteņa, kurā šķietami bija apstājusies Ahmada dzīve, bija pārcēlušies uz viņa slepeno, putekļaino alu turpat aiz sienas, un pēdīgi nonākuši ziedu pilnajā pagalmiņā aiz viesnīcas, tik atkailinātā pretim neizmērojamai Ēģiptes naktij. Ahmads mazliet vairāk atvēra sirdi ar katru pakāpienu dziļāk tumsā, ar katru vakaru, kad bija apdzisuši pēdējie saules stari un atgriezusies stunda, kad viņi zem zvaigžņu pilnās debess atkal sēdēja pie ugunskura.

Bet kāpēc Ahmads pēkšņi sāka atvērties? Džo sev jautāja.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo ciešāk nolēma, ka izskaidrojums var būt tikai viens. Sterns. Ahmads zināja, ko Džo nozīmē Sterns, un acīmredzot viņam bija iekšēja vajadzība runāt par Sternu, Džo kaut ko pastāstīt.

Bet kāpēc Ahmadam to tik ļoti vajadzēja tieši tagad? Kas viņam pēkšņi bija licis atteikties no gadiem ilgiem paradumiem, no gadu desmitiem ilgas klusēšanas?

Atmiņas, domāja Džo, pagātne. Fragmenti un lauskas ceļā, kā toreiz teica Lifijs. Lauskas un fragmenti, kurus pēc tam jāpēta, cenšoties rekonstruēt biķeri... trauku, kurā reiz dzirkstīja citu dzīvju vīns citos laikmetos.

Jā, ceļojums laikā, Džo domāja. Šādā neparedzamā veidā, ar acumirklīgām atklāsmēm un mājieniem, Ahmads, klausīdams pats savam ritmam, atradīs, uz kurieni mums jāiet.

Un Džo tikmēr augām naktīm klausījās un augām dienām gulēja un prātoja par Ahmada fragmentiem, cenzdamies iegremdēties Ahmada atmiņās, lai aptvertu, cik milzīgs gadu desmitu gaitā ir bijis Sterna tīkls.

Tik izvairīgs... laiks, Džo domāja. Un Sterna dzīve toreiz bija tik plaša, bet tagad ir karš, un viss ir saraustīts, mirst...

Vēlāk kļūs skaidrs, ka būs bijušas tikai dažas naktis, kuras viņš būs pavadījis divatā ar Ahmadu viesnīcas "Babilona" pagalmiņā, aiz bijušā bordeļa, kas lēni trupēja zem zvaigžņu pilnajām debesīm. Taču, kad Džo domāja par šīm dažām naktīm, tās kļuva par daudzām pasaulēm, tik tālām un svešādām, it kā tās būtu izkaisītas pa visu izplatījumu.

Ahmada slepenais izplatījums, kā to reiz bija nosaucis Lifijs.

* * *

Džo uzzināja, ka Ahmads ar Sternu bija iepazinies caur Meneliku, kad Sterns jaunekļa gados studēja Kairā, pirms tam, kad viņš devās uz Eiropu un sāka sapņot savu mūža sapni par lielo, jauno valsti Vidējos Austrumos, kurā kopā dzīvos musulmaņi, kristieši un jūdi. Ahmads bija redzējis, kā Sternā dīgst šī apziņa, tik zēniska un pāri malām plūstoša; tā vēlāk Sternu padarīs par nelokāmu revolucionāru, kurš savā ceļā nepazina šaubas.

Džo klausījās kā apburts. Lai gan viņš Sternu labi pazina, šis, agrīnais Sterna dzīves posms viņam līdz šim bija noslēpums. Un pēc visiem šiem gadiem, kad viņš bija pazinis vienu Sternu, bija tik savādi iztēloties citu: neveiklu jaunekli, kurš pūlas atrast sevi, nesaprot citus un pieļauj muļķīgas kļūdas. Vai Sternu, kurš īgņojas, jo ir aizskarta viņa bērnišķīgā iedomība.

Vai kļūst smieklīgi bramanīgs, kad ir redzams, ka viņam kaut kāds sīkums nogājis greizi. Džo klausījās, kā Ahmads atsauc atmiņā šīs pagātnes ainiņas, un jau tobrīd, kopā ar Ahmadu atgriezdamies tajās pie mazā ugunskura, zināja, ka tās viņam nekad nekļūs mīļas, jo Sterns, kuru viņš pazina, bija tik ļoti citāds.

Jocīgi, viņš domāja, cik mīklaina un nesasniedzama mums bieži šķiet pazīstama cilvēka pagātne, ja šis cilvēks ir vecāks, ja mēs viņu mīlam, cienām un apbrīnojam. It kā tādi cilvēki dzīvi redzētu skaidrāk nekā mēs, it kā viņi nebūtu tik apjukuši un izbiedēti. It kā viņiem dzīve būtu kas vairāk par šo nebeidzamo sīkumu virkni, par šo mirkļu riteni, kāda tā ir mums.

Gluži saprotamas alkas, Džo sev teica, šajā visu aptverošajā mistērijā, kas reizēm tiek saukta par vēsturi. Cilvēka pagātne. Šie īsie bezgalīga skaistuma un bezgalīgu skumju brīži, kas pēc tam tiek sakārtoti aplamā secībā, lai dzīve šķistu secīga un nepārtraukta: patiesībā nebijušu galīgu brīžu uzskaitījums.

Un tad Džo iešāvās prātā vēl dīvaināka doma. Ja nu šīs pašas alkas bija radījušas cilvēku priekšstatu par Dievu... par visiem dieviem cilvēkos? Briesmīgiem, zaimojošiem un ļauniem, bet reizē ari svētiem?

* * *

Karš? Ahmads kādu vakaru domīgi bilda. Taisnību sakot, es tam īpaši nepievēršu uzmanību. Šajā pasaules malā vienmēr kaut kur karo.

Un par vāciešiem ir iespējams domāt vienīgi kā par mūsu ēras barbariem, mongoļu ordām šajā laika sprīdī. Diemžēl rādās, ka barbariem vēsturē tiešām ir zināma loma, jo, kad tie stāv pie mūsu vārtiem kā ienaidnieki, mums vairs nav vajadzības tiesāt sevi. Vismaz uz kādu bridi mūsu iedzimtā mežonība atrodas drošā attālumā, tur, ārā, aiz pilsētas mūriem, un mēs varam gavilēt savā paštaisnībā un apmierināti tīksmināties par saviem sīkpilsoņu tikumiem.

Bet kulturāli barbari? Barbari, kas starp slaktiņiem klausās Mocartu?

Mums gribētos domāt, ka tas ir mūsu smalki jūtelīgo laiku jaunievedums, taču tā nav. Katrā no mums vienmēr ir bijis nezvērs, tas ir dzimis pirms miljons gadiem. Vairums no mums sev visu padara daudz vieglāku, sprediķojot par barbariem pie vārtiem, par šiem briesmoņiem, kas mūs visu laiku apdraud, bet vismaz es esmu priecīgs, ka nekad neesmu bijis pie varas. Ar manām bailēm un uzmācīgajām iedomām tas būtu bīstami, un es to apzinos.

Ahmads pasmaidīja.

Citiem vārdiem sakot, lai Dievs mūs pasargā no tiem, kuri sapņo, un it īpaši no caurkritušiem māksliniekiem, tie ir paši ļaunākie. Liekas, visi tirāni kaut kādā ziņā ir bijuši caurkrituši mākslinieki... No otras puses, tādi mēs dvēselē esam visi.

* * *

Cilvēki tā mainās, Ahmads citu vakaru bilda. Mani vienmēr bezgala pārsteidz, cik ļoti cilvēki var mainīties. Sterns runāja par dzeju un operu, un par to, kas dzīvē ir svarīgs, bet tad pār viņu nāca tās pārmaiņas, un tagad viņš visu laiku ir aizņemts. Rosās. Skraida šurpu turpu, nepaspēdams apstāties un padomāt.

Tātad jūs ar viņu joprojām tiekaties?

Jā, jā, viņš atsūta zīmīti, un mēs satiekamies tajās kapenēs, iedzeram araku un runājam par vecajiem laikiem. Bet tagad, kad mēs abi tur esam, kapenes šķiet tik tukšas. Man nav iebildumu tur uzturēties vienam, īstenībā tas man pat patīk. Bet, kad tur svētdienās reizēm iegriežas Sterns, man nezin kāpēc uzmācas skumjas, ari viņš droši vien to jūt: noteikti, es zinu. Viņš runā par Rommelu un šifriem, un visām tām lietām, ar kurām viņam ir pilna galva, un tas vienkārši vairs nav tā. Mums abiem tad ir vientulīgi.

Tajās vecā Menelika kapenēs? vaicāja Džo.

Jā, vecā Menelika mauzolejā, kas tagad ir mana darbnīca. Vieta, kur es glabāju savu drukāšanas mašīnu un radu savus viltojumus. Sternam, protams, joprojām ir kapeņu atslēga, viņš var tikt iekšā bez manis, un reizēm viņš tur svētdienās iegriežas viens pats. Es allaž zinu, kad viņš tur ir bijis, jo kaut kas stāvēs citā vietā, kāds nieciņš, par kuru var iedomāties tikai Sterns. Tā viņš man pavēsta, ka ir bijis ciemos... tā viņš man ziņo, ka ari viņš atceras.

Ko atceras? vaicāja Džo.

Ahmads nopūtās. Lūkojās uguni.

Tās senās svētdienas. Tās brīnišķīgās dienas, kad mēs tur bijām visi kopā.

Jūs visi?

Jā. Mēs ar Koenu un Sternu, un Māsas, mēdza iegriezties vēl viens otrs. Tādiem cilvēkiem kā Meneliks toslaikus vienmēr bija stundas, kad pie viņiem nāca draugi, atvērto durvju stundas, kā mēs to saucām. Me-nelika durvis bija vaļā svētdien pēc pusdienas, un nācēji vienmēr bija jauni ļaudis. Meneliks, protams, toreiz jau bija ļoti vecs, bet viņam patika jaunatne. Māsas bija izņēmums, bet viņas bija izņēmums vienmēr un visur.

Ahmada sejā pavīdēja jauneklīga šķelmība.

Atvērto kapeņu diena ik svētdienu, apburošs rauts ar visām saviesī-bām. Es joprojām redzu, kā Meneliks majestātiski sēdēja milzīgajā sar-kofagā, kas mūža pēdējos gados bija ari viņa gulta, un cienīgi dāļā apkārt sasēdušajiem ciemiņiem tēju un gudrību. Mums visiem tas bija labākais brīdis nedēļā.

Un katram no jums bija kapeņu atslēga?

Ahmadam uznāca klusi smiekli.

Atslēga? O, jā, tiem no mums, kas ietilpa iekšējā lokā, bija. Meneliku mocīja ģikts, viņam negribējās rāpties ārā no sarkofaga, lai ietu atvērt durvis.

Ahmads smējās tālāk. Džo pasmaidīja.

Kas? Kas jums tikko ienāca prātā?

Man atausa atmiņā Menelika pazemes stāsti, Ahmads atbildēja. Vispār tie bija diezgan piedauzīgi, vai zināt, pat neķītri. Viņš pats apgalvoja, ka tos aizguvis no hieroglifu grafīti, kurus viņš visu mūžu bija lasījis aplaupītās kapenēs. Tātad iznāk, ka Menelika pikantie joki bija četrus vai piecus gadu tūkstošus veci. Vēl viņš, blēdis tāds, piebilda, ka tulkojumā šie viņa stāsti daudz zaudējot. Ja ari tā bija, mēs neko tādu nepamanījām. Taisnību sakot, viņš bija liels šķelmis. Jā, viņa joki parasti bija vulgāri, taču reizē arī smieklīgi.

Džo smaidīja. Palocīja galvu.

Gadu tūkstošus pārdzīvojuši piparoti hieroglifi, viņš domāja. Mūsu laikiem mazliet par rupju, kāda runa. Un iekšējā loka rīcībā nodotas pagātnes kapeņu atslēgas. Sternam šī atslēga joprojām ir.

Un pārējiem?

* * *

Ahmads kļuva nopietns, šīs atmiņas par senajām svētdienām Menelika pazemes mājoklī bija viņu satraukušas.

Kapenēs, viņš murmināja, kavēdamies tajās jaukajās pēcpusdienās. Kad bija pagājusi kāda stunda, Sterns izņēma savu vijoli, un tā mums visiem bija zīme sagatavoties. Sterns uzdeva toni, un mēs uzskaņojām instrumentus, bet Meneliks tikai sēdēja savā sarkofagā, pielīdzinādams iemīļoto mūmijas līķautu, un viņa mūžvecajā sejā vīdēja jūsmīgs smaids, jo tieši to viņš visu laiku bija gaidījis, viņš ļoti mīlēja mūziku. Tad Sterns izvilka no kabatas veco Morzes atslēgu, ko nēsāja līdzi kā amuletu, uzsita ar to pa sarkofagu, lai visi ieklausītos, nospēlēja pirmās notis, mēs ar Koenu, Māsas un visi pārējie piebiedrojāmies, un sākās mūsu svētdienas muzicēšana...

Tik skaisti, Ahmads murmināja. Tik harmoniski un daiļi toreiz, pirms kara. Pirms iepriekšējā.

Ahmads atguvās. Sabikstīja uguni.

Bet vai jūs redzat, kā visur iejaucas laiks? Vai jebkurš no mums spētu iedomāties, ka Sterns dzīvē darīs tādas lietas, par kurām nonāks cietumā? Ka viņš, riskēdams ar dzīvību, bēgs no cietuma?

Kad tas bija? Džo klusā balsī ievaicājās.

1939. gada vasarā, tieši pirms kara sākuma. Ar to pārgalvīgo bēgšanu kā ar prelūdiju sākās tas, ko es klusībā vienmēr esmu saucis par Sterna Polijas epopeju. Manās acīs ar šo stāstu ir pateikts viss ne tikai par Sternu, bet ari par pašu karu. Kaut kas ar prātu neaptverams. Sava veida ārprāts.

Ahmads savā vietā pie ugunskura sāka grozīties un knosīties, it kā tuvodamies kādai nepatīkamai patiesībai par sevi, it kā grasīdamies izteikt kādu neatsaucamu atzīšanos.

Iespējams, viņš bilda, esmu jums licis domāt, ka neveiksmēm manā dzīvē ir bijis materiāls raksturs, bet tā gluži nav. Manas garīgās neveiksmes bija daudz dziļākas un sāpīgākas. Un par ko es tagad runāju?

Ahmads sažņaudza dūres niknuma un rūgtuma pilnā žestā.

Par Sternu, protams. Vai tad viss vienmēr neatgriežas pie viņa?

Ahmada pirkstu kauliņi izspiedās, viņa balss kļuva izmisīga.

Es pastrādāju noziegumu, viņš čukstēja. Vienmēr esmu bijis smalkjūtīgs, un es zinu, ka ir tādas lietas, kuras citam nedrīkst nodarīt, jo īpaši mīļam cilvēkam. Izturoties pret Sternu tā, kā to darīju es, kaut kas dziļi cilvēkā tiek iznīcināts. Un, tā izturoties...

Ahmads nespēja parunāt un vēl ciešāk sažņaudza varenās dūres.

Es gribu teikt, ka nedrīkst pazemot tuvu cilvēku, vienkārši nedrīkst tā darīt, jo tas ir pāri cilvēciskas būtnes spēkiem. Mēs varam pārciest bezgalīgu sakāvi, bet mēs nespējam pārciest mīļa cilvēka pāridarījumu, un atteikšanās sniegt mīlestību, kad tā ir vajadzīga, vienmēr būs viens no mūsu melnākajiem grēkiem. Jo, liedzot mīlestību, mēs rīkojamies pretēji pašai cilvēcības būtībai, mēs sevi izraidām, mums vairs nav tiesību saukties par cilvēkiem...

Ahmads atkal vairs nespēja parunāt, un šoreiz izskatījās, ka viņš tā arī nettapsies. Viņš sāka darboties, meta ugunskurā sprunguļus, pēc tam rūpīgi iegrozīja salmenīcu kaut kādā jaunā leņķī un tad mainīja tēmu.

Rāmi, rāmi, Džo sev teica. Ahmads beidzot vismaz ir sācis mest lokus ap aizliegto tēmu, ko Lifijs bija aplinkiem nodēvējis par tādu vai citādu nodevību, kas bija neglābjami sagandējusi vecā dzejnieka draudzību ar Sternu. Tagad tā bija mīklaini sasaistījusies ar pasākumu, kuru Ahmads no

jūtu pārpilnības trīcošā balsī bija nodēvējis par Sterna Polijas epopeju.

* * *

Es zinu, kāpēc jūs esat ieradies Kairā, Ahmads vienu vakaru čukstēja. Man neviens neko nav teicis, bet es zinu.

Džo lūkojās viņā un neatbildēja. Ahmada seja bija raižu pilna, un viņš čukstīja uguni, mezdams jaunas ēnas pār viņu ziedošo oāzi tumsā. Gaisā uzšāvās dzirksteļu spiets: vienreiz, otrreiz, trešoreiz. Ahmads noraudzījās, kā tās izdziest, un tikai tad atkal čukstēja.

Tas ir acīmredzami, Džo, vismaz man. Klosteris jūs atsauca šurp, baidīdamies, ka Sternam varētu būt slepeni sakari ar nacionālistiem no

Ēģiptes armijas, ar "Brīvajiem virsniekiem", kuri vēlas patriekt britus no Ēģiptes.

Ahmada acis tramīgi apskraidīja pagalmiņa tumšos kaktus. Viņš uzmanīgi ieausījās naktī, tad pieliecās tuvāk Džo.

O, es to zinu jau sen, un visu laiku biju domājis, ka ari Klosteris zina, bet kaut kādu apsvērumu dēļ neņem vērā, galu galā Sterns viņiem ir ļoti vērtīgs. Bet tagad viņiem laikam ir jaunas bailes, ka Sterns aizgājis pārāk tālu un kopā ar nacionālistiem iesaistījies kādā ēģiptiešu-vācu sazvērestībā, perina plānu, kā nodot vāciešiem britu slepenos šifrus. Nav taču vērts noliegt, ka tādas ziņas būtu varējušas nonākt Sterna rokās. Viņš tomēr gadu gadiem ir darījis šo darbu, viņam ir sakari visos Ēģiptes sabiedrības līmeņos, un, zinot, kāds Sterns ir, kļūst skaidrs, ka krietni daudzi no šiem ēģiptiešiem ir Sternam pateicību parādā. Un, pat ja tā nebūtu, viņš cilvēkus pazīst tik labi, ka bez grūtībām spētu izdomāt, kā iegūt to, ko viņš grib.

Ahmads atkal pārlaida pagalmiņam bažīgu skatienu, un tagad viņa čuksti ugunskura gaismā bija vēl klusāki.

Klausieties, Džo. Pēdējo mēnešu laikā Sterns manā klātbūtnē vienu vai divas reizes ir pieminējis kaut ko tādu, ko viņš sauca par "Melno šifru". Man nav ne jausmas, kas tas tāds ir, bet droši vien kāds stingri slepens britu šifrs, jo Sterns vēl ari lika noprast, ka Rommela panākumi lielā mērā izriet no tā, ka vācieši prot lasīt šo "Melno šifru". Man tas viss ir tukša skaņa, bet jūs esat Sterna draugs, viņš jums ir dārgs, tādēļ gribu jūs brīdināt, ka viss ir sarežģītāk, nekā jūs domājat, varbūt pat sarežģītāk, nekā uzskata Klosteris. Ari cionisti vēlas, lai briti aizvāktos no Vidējiem Austrumiem, un, lai cik daudz Sterns savas dzīves laikā ir paveicis, piedaloties viņu cīņā Palestinā, tomēr ir tādi ebreju ekstrēmisti, kuri ar lielāko prieku Sternu novāktu, jo viņi neuzticas tam, kā Sterns to dara, neuzticas sadarbībai ar arābiem. Un tad vēl vācieši... un Klosteris...

Ahmads grūtsirdīgi nogrozīja galvu.

Tas ir bīstami, Džo, tas viss ir bīstami. Mūki... Rommels... arābu fanātiķi un ebreju fanātiķi... viņiem visiem ir iemesls vēlēties, lai Sterns būtu miris un novākts no ceļa; viņam vairs nav kur likties, vai jūs tiešām nesaprotat?

Tādēļ, iespējams, tam, ko jūs tagad darāt, vairs nav nozīmes. Man negribas tā sacīt, bet acīmredzot jau ir par vēlu.

Ahmads skumji palūkojās uz Džo, nodrebēja, aizgriezās. Džo uzlika roku viņam uz pleca un neņēma nost.

Es zinu, Ahmad. Es jau zinu. Bet, kā pats Sterns mēdza teikt, visviens, vajag mēģināt. Ari tad, ja tas neko nedos, ari tad, ja viss būs velti, visviens,

vajag mēģināt... Jo kas tad cits vēl ir, Ahmad? Vai kas cits vispār ir?

* * *

Un bija ari negaidītu atklāsmju brīži, kad Ahmads garāmejot pateica ko tādu, ka visa viņa dzīve pēkšņi iemirdzējās jaunā gaismā.

Reizēm es cenšos domāt par savu māti, viņš kādubrīd sacīja, vienkārši kā par cilvēku. Un tad es sev jautāju, vai šī mana mūžīgā uzmācīgā interese par viņu, par to, ko viņa par mani domā, ir bijis pietiekams attaisnojums visiem šiem vientulības gadiem, kurus esmu pārdzīvojis, visiem šiem ekscentrisku dīvainību gadu desmitiem.

Viss, ko esmu par viņu dzirdējis, liek domāt, ka viņa bija vienkārša, parasta sieviete, neizglītota zemnieku meitene, kurai, kalpojot kādā vācu ģimenē, vienu ziemu bija palaimējies atbraukt uz Ēģipti. Ēģiptē viņa dabūja bērnu, bet pie pirmās izdevības savu misēkli izlaboja, atgriezdamās mājās un dzīvodama godīgi. Viņa nekādā ziņā nebija kaut kas īpašs, un ari tas, ko viņa izdarīja, tāds nebija. Un ņemt mani līdzi noteikti nebūtu bijis pareizi. Tumsnējs mazulis kaut kur Vācijas laukos: mums abiem būtu bijusi briesmīga dzīve. Tomēr, tāpēc ka šī meitene bija mana māte un mani pameta, visa mana dzīve ievirzījās noteiktā gultnē.

Kā rādās, dzīves sākumā mums dziļi sirdī ir aplama iedoma, ka mūsu nākšana pasaulē ir kaut kas monumentāli svarīgs, un mēs savas agrīnās dzīves pavedieniem un krāsām piedēvējam vispārēju nozīmi, uzskatām tos par neatkārtojamu neizdibināmas cilmes gobelēnu un nevis par vēl vienu prastu lupatu deķīti vēl vienā mazā pasaules stūrītī. Tas, kā mēs paši uz to raugāmies, ir caurcaurēm neracionāli, un varbūt tieši tāpēc, ka šī pārliecība nav racionāli pamatota, mēs visu mūžu nespējam no tās atteikties. Kad tas mums beidzot ir izdevies, šis sīkais, banālais pārpratums mēdz būt baismīgi uzmilzis. Jo pa šo laiku mēs ar visu šo pārpratumu esam izkūlušies dzīvē, un mūsu ceļš, iespējams, jau ir nelabojami nosprausts.

Padomājiet.

Ja es šodien sastaptu tādu cilvēku kā mana māte vai pat pašu māti, manas apsēstības pirmcēloni, tādu, kāda viņa bija toreiz, kad mani pameta, vai es pēkšņi atrastos aci pret aci ar tik spēcīgu cilvēcisku būtni, ka spētu iedomāties, ka viņa ietekmēs visu manu dzīvi?

Ahmada smiekli dārdēja un dunēja, tad piepeši aprāvās, un viņa seja bija kā rētu izvagota.

Nē, smieklīga iedoma... bet šis joks ir uz mana rēķina. Vajag tikai uz mani paskatīties, lai tas kļūtu pilnīgi skaidrs. Un jūs, tagad redzēdams mani savā priekšā, vai jūs jebkad apgalvotu, ka lauku meiča no Vācijas mežu biezokņa, meiča, kuras sarežģītākās domas grozās ap asinsdesu, ar kuru viņa mielosies nākamās sesdienas vakarā, spētu jelkā izveidot šo sarežģīto, pārgudro radījumu, kas šobrīd čukst jums ausī šo "Babilonas" gaisa dārzu dziļumā?

Ahmads papurināja galvu.

Nē. Klajas muļķības. Mēs te redzam tikai kārtējo apliecinājumu tam, cik pārspīlētu, tumšu svarīgumu mēs aplami piešķiram tam no vecākiem, kurš pieder pie pretējā dzimuma. Vai jūs saprotat, ka es droši vien tūkstošiem savas dzīves stundu esmu pavadījis, vārīdamies naidā pret savu māti, un kāpēc? Kāpēc es slepenībā esmu upurējis tik lielu savas dzīves daļu viņai? Kāpēc esmu lolojis šo bezjēdzīgo iedomu par viņas pārvarigo svarīgumu visās manas dzīves norisēs?

Cik šaušalīgi ironiska ir šī iedoma, un manā gadījumā šī ironija tika ieraudzīta pārāk vēlu. Jo šī apmēros pārcilvēciskā māte, šī mītiskā sieviete, -Jcas pasaulē perināja visvisādas ļaundarības un manī palaida no ķēdes veselu leģionu izmisīgu pārdomu dēmonu, šī sieviete vispār nemaz nav eksistējusi. Un tādējādi es lielu daļu savas dzīves esmu izšķiedis, slepenībā cīnīdamies ar ēnu, kuru pats biju radījis. Šaušalīga likteņa ironija, bet manā vecumā tur vairs nekas nav līdzams.

Saprotiet, es nespēju turēties pretī, vispār nespēju. Esmu bijis vēja locīts koks. Mēs baiļojamies, jo mūsu dzīvēs lemj un rīkojas kāds cits, un vēl arī tāpēc, ka mūs šausmina iespēja pievilties vienatnē. Tādēļ mēs gaidām un gaidām, kad beidzot kaut kas notiks, domādami, ka ar pacietību izdosies kaut ko panākt, bet laiks rit, mēs novecojam un esam panākuši tikai to, ka beigās visviens esam vieni.

Ahmads raudzījās ugunī.

Liktenis, viņš murmināja, mans liktenis. Cik dzīve tomēr ir ērmīga. Tik neizprotama un nežēlīga loģikas kompozīcija gluži veltīgam nodomam.

Es jau ļoti ilgu laiku, viņš piebilda, no šejienes izeju, cik reti vien iespējams. Ļaužu drūzmā es jūtos kā pazudis, tādēļ palieku šeit, vietā, kur apkārt ir manas lietas.

Un, kamēr to tuksneša debesu naktī arvien tuvāk trakoja briesmīgais karš, kamēr viņu mazā pagalmiņa stūros neatvairāmas klusi pulcējās pagātnes atbalsis, Ahmads atkal un atkal atgriezās pie tā, ko viņš bija iedēvējis par Sterna Polijas epopeju.

...izmisīgā bēgšana no tā Damaskas cietuma... tas Stambulas policijas ziņu pienesējs, kuru atrada peldam Bosforā... Sterns pa galvu, pa kaklu dodas uz Poliju noslēpumainā un ārkārtīgi svarīgā misijā... un tad tā slepenā tikšanās namā meža vidū Varšavas pievārtē, tikai dažas dienas, pirms Hitlers uzbruka Polijai un sākās karš...

Ahmads lūkojās ugunī.

Zināt, Džo, vēlāk Sterns centās man to visu aizbildināt. Kādu svētdienu mēs ar viņu sēdējām kapenēs, un viņš centās attaisnoties: attaisnoties par savu dzīvi. Kā viņš gadu gaitā bija pārvērties un kāpēc uzskatīja, ka tas viss ir bijis vajadzīgs. Un es redzēju, cik ļoti viņam vajag, lai es saprastu, cik izmisīgi viņš pūlējās, lai man tas izklausītos saprātīgi. Galu galā es viņu pazinu, biju viņa jaunības draugs.

Bet es neparko nespēju to pieņemt, jūs saprotat? Jo vairāk tur, vietā, kur mēs bijām iepazinuši tik daudz dzīves skaistuma. Tādēļ jutos spiests viņam pateikt, lai viņš beidz, lai tālāk nerunā, jo man tas ir pārāk sāpīgi, tas, kā viņš bija mainījies un kā es biju mainījies: kā viss bija mainījies. Protams, man nevajadzēja tā darīt, nemūžam, nemūžam nevajadzēja.

Man vajadzēja ļaut, lai viņš skaidrojas, kā nu spēj, un pēc tam vienkārši to pieņemt, lai cik ļoti tas mani sāpināja, vienkārši pieņemt kā vienu no patiesībām, Sterna patiesību. Un, iespējams, arī mūsdienu pasaules patiesību, lai kas ari šī mūsdienu pasaule būtu.

Bet es to neizdarīju, Džo. Man nepietika drosmes. Domāju tikai par sevi un niknojos par to visu, ko pasaulē biju zaudējis, un manas dusmas vērsās pret Sternu, jo viņš kopš sākta gala bija tik svarīga daļa tai pasaulē, kuru biju mīlējis un zaudējis, kas zina, varbūt pati svarīgākā daļa... Kas zina. Kas to spēj izmērīt.

Bet man vajadzēja viņu uzklausīt, vai nu man to gribējās vai negribējās, un pēc tam vajadzēja viņu apkampt tā, kā mēs to darījām vecajos laikos, kad bijām draugi, kuri viens otram stāstīja visu, kuri smējās un raudāja, un apkampās.

Ahmada balss trīcēja. Viņš čukstus turpināja.

Bet es to neizdarīju. Es liku viņam apklust, jo neko tādu negribēju dzirdēt, bet viņš vienalga mēģināja runāt tajā savā saraustītajā, neveiklajā manierē, izmisīgi cenzdamies atrast īstos vārdus, lai es viņus saprastu. Un tad...

Ahmads nokāra galvu. Viņa acīs bija asaras.

...un tad es viņam uzklupu. Izbeidz, es kliedzu. Izbeidz. Un viņam zuda pēdējie spēki, viss viņa augums sašļuka, un viņa acīs bija tādas briesmīgas, izmisīgas skumjas, kādas vispār nevienam nevajadzētu pazīt, neizmērojamas skumjas, aiz kurām vairs nebija nekādas cerības uz atpestīšanu.

Tā es viņu pievīlu, Džo, un jūs nedrīkstat aizmirst, ko tas nozīmē. Atcerieties. Reiz bija trīs jauni draugi, kuri bija nešķirami un dalījās visās izjūtās un sapņos. Koens, Sterns, un es. Koena jau daudzus gadus vairs nav, un tagad es biju novērsies no Sterna, pametis viņu vienu. To izdarīju es. Es iznīcināju kādu skaistu viņa dzīves daļu, nolaupīdams viņam vienīgo, kas nabaga cilvēkam ir, viņa atmiņas, un biju viņu pārkliedzis, aurodams, ka šīs atmiņas ir nomirušas, ka to vairs nav.

Un viņš nebija nekas un palika pilnīgi viens.

Ahmads ilgu laiku klusēja.

Nē, toreiz es nesapratu, cik tas ir drausmīgi, bet pamazām sāku aptvert. Tas lēnām ielīda man sirdī. Un tagad, kad mēs te sēžam un skatāmies ugunī, bet mums apkārt ir tumsa un nakts vara tās plašumos ir neizmērojama, bet mēs te sagumuši sēžam pie šī mazā gaismas plankumiņa, divas mazītiņas, nenozīmīgas radības, kas uz īsu jo īsu mirkli sastingušas bezgalību un tumsas valstībā, te, šajās liesmiņās es nebijušā skaidrībā redzu viņa seju. Kvēlojošu cilvēka seju, un šim cilvēkam adicis pavisam maz, drīz viņa vairs nebūs, un es viņu pievīlu.

Jo es nepieņēmu viņu tādu, kāds viņš ir. Jo man nebija drosmes un laipnības to izdarīt, un es no viņa novērsos. Kaut arī biju redzējis neizturamās skumjas viņa acīs, tomēr no viņa novērsos, novērsos un pametu vienu viņa mokās, vienu viņa sāpēs, pametu draugu, kuru vienmēr biju mīlējis. Draugu, un vēl vairāk: cilvēku, tādu pašu kā es.

Ahmads nodrebēja.

Un tā ir Sterna Polijas epopeja, stāsts, kas sākās kādu svētdienu Nīl-malas pazemes kapenēs, sākās un tā arī nenonāca līdz beigām. Jo es viņu pievīlu, un pasaule viņu pievīla, un mums abiem vajadzēs ar to dzīvot.

Tomēr man pietiek prāta nevainot pasauli, jo pasaule ir metafora un abstrakcija, tās nemaz nav. Mums katram ir dots brīdis būt par pasauli, darīt to, kas ir pareizi, dāvāt mīlestību, kad kaut ko dāvāt šķiet neiespējami un mīlestība šķiet nepanesams izsmiekls. Mums visiem ir dots tāds brīdis, arī man bija, un es to palaidu garām.

Ahmads atlaida savas varenās dūres un tumsā lūkojās uz tām.

Tas ir visīsākais brīdis mūsu dzīvē. Un visvienkāršākais. Bet ar to mēs

uz mūžīgiem laikiem radām savas debesis un savas elles...

* * *

Kurš zina, ko Sterns panesībā dara? Ahmads murmināja kādu nakti neilgi pirms gaismas svīdas, kad viņi jau cēlās, lai ietu iekšā.

Ko jūs ar to gribat teikt? vaicāja Džo.

Ahmads noliecās pār kvēlojošajām oglēm, gailošām acīm raudzījās uz tām, un viņa seja satraukumā raustījās.

Es gribu teikt: kurš patiešām to zina? Protams, viņam visur ir sakari, un, protams, viņš jau gadu gadiem ir tā vai citādi, lielākā vai mazākā mērā, piedalījies daudzās cīņās, un, protams, viņš strādā britu labā. Bet vai nevar būt tā, ka aiz tā visa Sternam ir vēl kaut kas, kāda dižāka cīņa? Ka viņš izcīna vēl slepenāku kauju, vēl svarīgāku... viņa acīs? Iespējams, kaut ko tik dziļu, ka par to nedrīkst pat ieminēties, ja nu vien Dieva priekšā?

Patiesībā viņš kopš kara sākuma man vairākas reizes ir par kaut ko tādu ieminējies, un pēdējā laikā esmu uztaustījis pavedienu, kas satur kopā viņa šur un tur izkaisītos centienus, viņa bažas, kuras viņš neviļus izpauž manā klātbūtnē. Pirmkārt, viņam ne uz mirkli neiziet no prāta Eiropas ebreji. Un varbūt...

Ahmads pēkšņi kļuva izaicinošs, un vārdi straumēm plūda no viņa mutes.

Tad varbūt ir tā, ka viņam ir kaut kādas nodevīgas attiecības ar nacistiem? Ar šīm mongoļu ordām, kas laužas iekšā pa civilizācijas vārtiem? Sterns apgalvo, ka Eiropā jau ir izzudušas veselas ebreju kopienas, un liek noprast, ka tur notiek neiedomājamas zvērības, viņu, tāpat kā Lifiju, vajā domas par dzelzceļa stacijām nakts vidū, tukšām, jo cilvēki no tām ir aizvesti nebūtībā un vēl ļaunāk. Un viņš apgalvo, ka Sabiedrotie neko nedara, jo neuzskata, ka pietiek pierādījumu. Un viņš apgalvo, ka vairs nav laika gaidīt nāves aprakstus, kaut kādus statistiskus penterus, kas spētu pārliecināt mūsu grāmatvežus augstākajos līmeņos.

Es pats no statistikas neko nesaprotu, es par cilvēkiem grāmatas nevedu. Bet kopš kara sākuma cauri viesnīcai "Babilona" ir izgājuši dažnedažādi aģenti, un daļa no viņiem bija izglābušies no Eiropas, un daļa no viņiem bija ebreji. Un es viņus iztaujāju un skatījos viņiem acīs, lai atrastu atbildes, un redzēju melnu tukšumu. Tāpēc, ja Sterns ir sapinies ar nacistiem, es zinu, ka viņš to ir darījis tādēļ, lai dabūtu ebrejus laukā no Eiropas. Nevar būt citu iemeslu, lai tāds cilvēks kā viņš ielaistos uz tik drausmīgu darījumu ar ļaunumu. Bet Dievs vien zina, ko viņš par to dod nacistiem pretī. Man par to pat domāt negribas. Droši vien savu dvēseli.

Ahmads saguma zemē un paslēpa seju rokās. Viņa pleci raustījās milzīgās elsās.

Jūs saprotat, Džo? Tas neizskatās pēc Sterna, runāt ar mani par tādām lietām, garāmejot pieminēt visādus "Melnos šifrus" un Rommelus, un visu pārējo. Viņš ir pārāk gudrs un pieredzējis, viņš tā nedarītu. Un, ja viņš par to runā ar mani, tad ar ko vēl? Viņš taču noteikd zina, ka agri vai vēlu tas nonāks Mūku ausīs... un viņi rīkosies.

Ahmads lūkojās izdzisušajā ugunī.

Bet es atsakos ticēt, ka Sterns tā dara tāpēc, ka zina: tas viņam beigsies ar nāvi. Man bail, ka viņš sāk salūzt, tas mani biedē daudz vairāk, jo Sterns man vienmēr ir bijis cerība. Pat vienkārši zināt, ka viņš kaut kur ir un agri vai vēlu atgriezīsies, tieši tāpat kā toreiz, jaunībā, kad viņš devās tuksnesī: tas vien man nozīmē visu uz pasaules.

Mazā pagalmiņa dziļajās ēnās Ahmads izstiepa rokas pret izdzisušo uguni.

Cerība... cerība. Mēs varam izputināt visas dzīves dāvanas, un mums var atņemt pat vēl vairāk. Bet ne cerību. Mums ir jācer, citādi debesis vērpsies mēmas, un būs tā, it kā mēs nekad nebūtu dzīvojuši... tukšums tukšumā.

Dziļajā nakts vidus klusumā Ahmads sakustējās un, piešķiebis galvu, klausījās, kā tāls pulkstenis nobimbina stundas.

Par to visu ir grūti runāt, viņš murmināja. Man vislabāk padodas klusēšana, turpretim Sterns...

Ahmads aprāvās un iegrozīja pareizi salmenīcu.

Es gribu teikt, ka mēs abi dzīvē esam aizgājuši pa ļoti dažādiem ceļiem. Man vilšanās lika meklēt kārtības slepenās dēkas un vientulības blāvos mierinājumus, tāpat kā pirms manis darīja mans tēvs. Bet Sterns, lai gan viņš vīlās daudz briesmīgāk nekā es — tāpēc ka viņš uzdrošinājās riskēt nesalīdzināmi vairāk, viņš tomēr nekad neatteicās no dzīves jucekļa un veltīguma. Es noliedzu, bet viņš pieņēma kā svētību.

Ahmads palūkojās uz Džo.

Neesmu pieradis runāt ar cilvēkiem, to es gribēju sacīt. Neesmu pieradis izteikties tā, lai mani var saprast, jo vienatnē mums nav vajadzības to darīt. Un visviens, par to ir grūti runāt, grūti pat mēģināt aprakstīt vienu vienīgu brīdi, kā es to jums centos izdarīt.

Šīs ilgās naktis, Džo, šīs stundas dziļi tuksnesī, šajā mazajā oāzē, kuru mēs sev esam atraduši... un viss, ko esmu jums sacījis kopš tā brīža, kad jūs pienācāt pie manas noplukušās letes viesnīcā "Babilona", tā bija maza pietura jūsu ceļojumā, un jūs vaicājāt, kā atrast ceļu, kas jūs aizvestu līdz vecā Menelika pazemes kapenēm, katrs vārds, ko es jums esmu sacījis... Bet pasakiet man, vai jūs jau esat uzminējis, ka tas viss ir saistīts ar vienu vienīgu mirkli? Ar vienu īstu, vienu skaidri zināmu mirkli laikā?

Džo samanīja Ahmada acīs kustību, zalgojumu, gaismas spēli... Kāpēc ne tagad, viņš nodomāja.

Jā, Ahmad, man liekas, es to esmu uzminējis. Jo vienā mirklī var būt tik daudz, un tik daudz var būt tam apkārt un aiz tā, pareizi? Lai tas kļūtu tāds, kāds tas ir. Tieši tā, kā mēs darām, kā jūs tikko teicāt. Un mēģināt atrast to visu, kas ietilpst mirklī, piešķir tam apveidu un apjomu, neko neatstāt nepamanītu... Tas ir neaptverams uzdevums, nav vārdam vietas. Tikpat neaptverams kā šīs naksnīgās debesis mums pāri.

Ahmads nopietni palocīja galvu.

Jā, tā ir, un tāpēc es mēģināšu vēlreiz. Tikai šoreiz es nesākšu ar visu to, kas atrodas šajā mirklī, par kuru esmu runājis atkal un atkal, kuram esmu tuvojies tūkstoš nedrošos veidos, jo tas man nedod miera kā nekas cits. Šoreiz es runāšu par pašu mirkli. Tikai to. Kailu.

Ahmada sejā iezagās smaids.

Bet vispirms jūs, Džo, man pasakiet, vai man vispār ir izdevies tam apkārt apvilkt loku, jo pat caurkritušam dzejniekam kaut kur dziļi sirdī var slēpties kripatiņa iedomības. Jā, par šo manu mirkli. Vai jūs gadījumā neesat nomanījis tam kādu kur vai kad, vai kas?

Man liekas, jā, Džo atbildēja. Man liekas, es sāku uzminēt ari to. Kur būtu vecā Menelika pazemes kapenes, un kad būtu pirms kāda laiciņa, ne gluži pirms mēneša, bet ari ne pirms pārāk daudziem gadiem. Un kas, nu, tas noteikti ir Sterns, un tas varētu būt Sterns kopā ar viņa Polijas epopeju. Bet visvairāk šis kas esat jūs. Jo tieši tas ir viducis, acs tajā pasaulē, par kuru mēs te runājām.... par kuru tagad runājam. Tas ir jūsu mirklis, Ahmad. Jūs.

Ahmads skatījās Džo sejā. Pēc brīža viņš pagriezās pret ugunskuru un piešķieba salmenīcu citā leņķī. Kā transā, vārdu straumei ceļoties un krītot, sāka čukstēt.

...tas bija neilgi pēc kara sākuma, 1939. gada beigās, mēs abi ar Sternu bijām kapenēs, tā bija tā diena, kad viņš centās attaisnoties manā priekšā, un es tik neģēlīgi viņu apklusināju. Mēs visi mirstam vientuļi un neattaisnoti, es kliedzu, pret viņu veikli pavērsdams viņa paša vārdus, mezdams nabaga izmocītajam radījumam sejā to, ko viņš pats agrāk bija sacījis. Un pārējais, viss, kas bija pirms tam, notika tieši tā, kā es jums stāstīju. Bet mirklis bija pēc tam.

...tovasar, bēgdams no tā Damaskas cietuma, viņš bija savainojis īkšķi, vienkārši briesmīgi uzšķērdis. Līdz tai svētdienai pazemes kapenēs brūce jau vairākus mēnešus bija dzijuši, un tumši mēļie šņāpumi viņa miesā sāka pārvērsties rētās. Neglītās rētās. Dziļās. Es diezgan ilgu laiku Sternu nebiju redzējis, bet jauni savainojumi mani nespēja pārsteigt. Sterns mūždien atgriezās ar kaut ko tādu... ar brūcēm un zilumiem no kārtējā trieciena, viņam atkal kāds gabals bija nokampts nost, uzradusies atkal jauna neveiklība, jo roka vai kāja lāgā neklausīja... mūždien kaut kas bija. Bet viņš tādām lietām nekad nepievērsa uzmanību, un ari es nelikos manām. Tāda nu bija viņa dzīve, ko tu padarīsi, tādēļ tas, ka viņš todien uzradās ar saplosītu īkšķi, nebija nekas dīvains. Nedz viņam, nedz man. Vēl vienas pēdas no viņa slepenās braukāšanas. Maza piemiņa no pēdējās dēkas, no tās viņa Polijas epopejas. Vai varbūt neatšifrējama zemsvītras piezīme pie Otrā pasaules kara sākuma.

...tiesa, līdztekus tai sakritībai, ka tieši Polijā toreiz sākās karš, vēl bija arī tas Damaskas fakts. Kopš mūsu iepriekšējās tikšanās Sternā tiešām bija notikušas dziļas pārmaiņas, tikai nevis ceļā uz Damasku, bet drīzāk kopjoties prom no Damaskas. Skribentam tādi dižīgi salīdzinājumi ir piedodami, taču šī paradoksālā paralēle man nepalika nepamanīta. Protams, vēlāk, atskatoties atpakaļ.

...lai vai kā, tai svētdienā manas acis nezin kāpēc aizķērās pie Sterna apskādētā īkšķa un vairs nespēja no tā atrauties. Viņš runāja, bet es vismaz ar acs kaktiņu visu laiku redzēju tās zili melnās švīkas... briesmīgas, dziļas, tās aizvilkdamās pārvērtās rētās tieši tur, kur beidzās manas apzinātās domas. Un viņš runāja, un es izkliedzu viņam savas pretīgi egoistiskās apsūdzības, un viņš saguma, vairs neko neteica, un mūsu tikšanās laikam bija cauri. Viņš gausi devās prom: salauzts, paguris, viens. Bet es iekšēji vārījos un jutos drausmīgi, mani jau bija pārņēmusi nožēla un kauns, es jutu, ka, tā izturēdamies, esmu pats sevi nolādējis... Un tad pēkšņi Sterns apstājās. Kaut ko izdarīja pie kapeņu durvīm. Kaut ko nenozīmīgu, man liekas, pacēla roku un pieskārās vecai plāksnītei, kas tur karājās.

...un /«bija tas mirklis. Viņa īkšķis pēkšņi bija mūsu acu priekšā, mūsu skatieni sastapās, un mēs abi sapratām. Mēs abi zinājām.

Ahmads kā sastindzis sēdēja pie ugunskura: liels, nopietns un pilnīgi nekustīgs. Klusums ap viņiem abiem arvien vairāk sabiezēja, un Džo sabijās, vai Ahmadam nesāk zust stāstīšanas garastāvoklis.

Jūs abi zinājāt? viņš čukstēja.

...zinājām, varat man ticēt. Mūsu skatieni sastapās, un mēs zinājām. Tad Sterns, izstiepis roku, satvēra mani aiz pleca, un viņa tvēriens bija spēcīgs kā viņa vārda labākā puse, stern, stingrs un nepadevīgs, un apņēmīgi stājies pretim tam, no kā dzīvē nevar izvairīties un aizbēgt. Nepadevīgs, stingrs, es vēl joprojām jūtu, kā šī roka mani satvēra... šī roka ar saplosīto īkšķi. Un viņš skatījās man acīs un smaidīja to savu smaidu, tik varenu un nezūdošu par spīti mūsu abu nelaimīgumam, skumju, bet neizdibināmu smaidu, kuru es sirdī vienmēr esmu pazinis, vienmēr, un viņš palocīja galvu. Jā, viņš teica. Tikai šo vienu vārdu. Ne vairāk. Un tad mirklis bija pagājis, viņa roka noslīdēja; kapeņu durvis atvērās un aizvērās, un viņa tur vairs nebija.

Ahmads nodrebēja pie visām miesām, it kā viņu būtu ķērusi vēja brāzma no tuksneša tumšajiem plašumiem. Viņš nokāra galvu, un viņa balss trīcēja, tomēr viņš saņēmās un stāstīja tālāk.

...cik daudz laika pēc tam vēl būs? Vai vēl nāks nedēļas? Mēneši? Varbūt gads vai pat divi? Tam nav nozīmes. Viss bija izlemts, zīme bija uzspiesta, un mēs abi sapratām. Sternam jāmirst. Sternam jāmirst. Sterns bija kļuvis par cilvēku, kuram jāmirst. Tas bija izlemts, un mēs abi to zinājām.

Un Ahmads atkal apklusa. Tāpat kā pirmīt, Džo baidījās aiztramdīt viņa noskaņojumu, bet vēl vairāk baidījās palaist garām šo brīdi.

Bet kas jums lika tā domāt, Ahmad? viņš uzstājīgi čukstēja. Kas ar Sternu notika, Polijā?

Ahmads sakustējās un pieskārās pie deguna: galvu nokāris, vēl arvien lūkodamies ugunī. Acīm viznījot, viņš meklēja liesmās izjūtas, skaņas, aprises, un šoreiz, kad viņš ierunājās, viņa balss bija negaidīti skaidra un skanīga.

...notika tas, ka mūsu pasaulei ir pienācis gals. Notika tas, ka mēs gribējām izturēt vienu karu par daudz, un tas mums neizdevās. Šie barbari mums tomēr bija par traku. Barbari ar savu melno tumsu un ar saviem tumsas spēkiem bija klāt, lai mūs aplenktu, tie lauzās pa civilizācijas vārtiem un mūs pārņēma ar absolūtu triumfu. Līdz tam mēs vēl kaut kā turējāmies. Agrāk mēs turējāmies. Bet tagad tas vairs nebija iespējams. Mēs ar Sternu bijām iznīcināti, viss bija cauri. Vārti kuru katru bridi atsprāgs vaļā, un mēs kritīsim, mūsu spēki bija izsīkuši, mūsu nožēlojamās bruņas saplosītas skrandās, dzīvība vairs tik tikko turējās mūsu miesās. Un mums visapkārt ļauni un nepielūdzami atbalsosies ņirdzīgo barbaru tukšie smiekli, primidvi, bezjēdzīgi šakāļu smiekli, tie tirdīs mūs, tirdīs, kamēr mēs pakrituši gaidīsim savu pēdējo elpas vilcienu.

Ahmads pacēla galvu. Izstiepa roku pret ugunskuru, kā atdodams savas mokošās vīzijas liesmām.

...jā, iztēles aina. Apjausma, kas ir bijis un kas būs. Apjausma, kas pārņēma mūs abus, dzima tajā vienīgajā brīdī, kad mūsu skatieni sastapās, viņš pateica: /«, un mēs abi zinājām. Kad zinājām mēs, jūs saprotat, neviens cits ne, jo toreiz Sterns vēl izskatījās tāds pats kā vienmēr. Viņš joprojām izskatījās tāds pats un izturējās tāpat, un vēl nebija izmests neviens satraucošs vārds, tie sāka parādīties pirms neilga laika. Šajos beidzamajos mēnešos šie Sterna izmisuma žesti jau krīt acīs visiem, kas viņu pazīst, bet toreiz, pašā kara sākumā? Nē, toreiz noteikti ne. Pat Māsas, lai arī viņas Sternu pazina ļoti labi, tolaik nebūtu nomanījušas, ka viņš sāk salūzt... izirt pa vīlēm... sašķīst.

Uguns sprakšķēja, un Ahmads lūkojās, atkal ļaudamies liesmu valdzinājumam. Viņš atkal bija apklusis, bet Džo nemierīgi gaidīja, juzdams arvien lielāku izmisumu. Pēdīgi viņš čukstēja, un centās, lai tas izklausītos mierīgi.

Bet, Ahmad, kas notika Polijā? Ko Sterns tur darīja? Kas tur bija?

Ahmads novērsa acis no liesmām, to burvestības vara bija salauzta. Viņš nolika citādi kājas, iegrozīja citādi salmenīcu. Ar rādītājpirksta galu pieskārās pie deguna.

Kas tieši tur notika, jūs gribat zināt? Džo, kas tad nu? Kāda precīzi ir nāve, vai to jūs man jautājat? Kādi punkti un apakšpunkti ir tajā līgumā, kuru Sterns varbūt noslēdza ar nacistiem? Cik diferenciāļu "Melnajā šifrā" vai vēl kaut kur citur atbilst cik ebreju dzīvībām katra mēneša pirmajā datumā? Katra mēneša piecpadsmitajā datumā?

Nē, Džo, es neko nezinu par šīm tumši meistariskajām orģijām, ko rīko pasaules grāmatveži, par šo nicināmo dvēseles apgānīšanu, kura laikam vienīgā spēj iekairināt mūsu laikmeta barbarus un, vēl ļaunāk, kura viņu acīs tad ari ir dzīve visā tās pilnībā. Par šo stindzinošo banalitāti, kurai baudu sagādā vienīgi kantorgrāmatas romances un priekšrakstu romances, vienīgi abstraktu ciparu grēdas; kas ir vāciski pamatīga, apliecina daudzināto vācisko pietāti pret sīkumiem, nevainojami čaklu vācisku gādību par kategorijām un par kategoriju līķiem... prāta sprāgoņa, šie krāmi, kurus mēdz dēvēt par vēstures teorijām.

Nē, nē, Džo, es jums par to neko nevaru pateikt. Mēs ar Sternu par tādām lietām nekad neesam runājuši. Es zinu tikai to, ka viņš devās uz Poliju, lai paveiktu kaut ko svarīgu; viņš to paveica, un tagad viņa liktenis, un manējais ari, ir izlemts. Ja jums vajag šīs detaļas, meklējiet tās kaut kur citur. Es neesmu grāmatvedis, kas cilvēku dvēseles spēj mērīt ar cipariem, neesmu ari politikas teorētiķis, kas, meistarīgi tēlodams spriešanu, spēj radīt kārtējo jauno un neesošo pārcilvēku — vai padomju cilvēku —, pie viena loģiski pamatodams masu slepkavības. Sterns spēja noturēties pretim šiem abstraktu teoriju monstriem, turpretim es to nejaudāju. Ir pasaule, kuru es redzu, jūtu un pazīstu, bet šī tā nav. Mēs ar Sternu barbariem vienmēr esam pretojušies citādi. Viņš dažādos veidos, bet es tikai vienā... savā dvēselē. Savā dvēselē. Redzat, Sterns patiešām ir pārāks par mani. Es allaž esmu bijis tikai viens cilvēks, turpretim Sterns vienmēr ir bijis daudzi.

Džo klausījās. Pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka nav vērts mēģināt no vecā dzejnieka izdabūt to, kā viņā nebija. Ahmada zināšanas bija milzum plašas, taču lielumis tās bija pašizziņa, un Stcrnā bija tādi plašumi, kuros Ah-mads vienkārši nebija viesojies.

Jā, tagad es saprotu, Džo teica, kāpēc mums abiem bija šīs naktis, un vēlos, lai arī jūs zinātu, cik pateicīgs es esmu, ka jūs ar mani dalījāties Sternā, dalījāties savās jūtas, savā mīlestībā. Un tomēr, es...

Ahmads viņu pārtrauca.

Jā, es zinu, par ko jūs tagad domājat. Jūs nespējat saprast, kā gan tas, ko Sterns darīja Polijā, var izšķirt ne tikai viņa, bet ari manu likteni? Džo, vai jūs gribējāt man pajautāt? Un ko man teikt, lai jūs apmierinātu, vai vismaz kaut nedaudz palīdzētu saprast? Pat to, kā es pievīlu Sternu, pat to jums droši vien nav viegli aptvert. Jo mēs ar Sternu joprojām esam brāļi. Tas mirklis pirms vairākiem gadiem, mirklis, kad mēs pacēlām acis no viņa īkšķa, kad mūsu skatieni sastapās un mēs abi sapratām savu likteni: tas taču bija pēc tam, kad es viņu biju pārkliedzis, pareizi? Citiem vārdiem, arī pēc mūsu neglābjamās sanīšanās mēs bijām un joprojām esam brāļi.

Bet pamēģiniet saprast, Džo: es viņu pievīlu, jo es jūtos pievīlis. Nav svarīgi, ko domā citi, nav svarīgi pat, ko domā viņš. Tas, kā mēs jūtamies, mums vienmēr būs patiesība, mums tas ir kaut kas īsts, tā ir, un tas ir mūsu Visums.

Džo, es allaž pasaulē esmu bijis viens. Tēvs nomira, kad es vēl biju jauns, māti nekad neesmu pazinis, man nav ne brāļu, ne māsu, bet tad pēkšņi bija Koens, Ahmads un Sterns, te, šajās mazajās ieliņās, manā dzīvē. Un mūsu dzīslās skanēja viena un tā pati mūzika, mēs bijām nešķirami; es biju viens no viņiem, viss, ko es darīju un jutu, atbalsojās viņos, un viņu rīcība un jūtas atsaucās manī. Tad Koens aizgāja bojā, Sterns aizbrauca, un tomēr...

Ahmads piešķieba galvu un ieklausījās naktī. Melanholiski pasmaidīja.

Džo? Es tomēr esmu caurkritis dzejnieks, baidos, ka labāka izskaidrojuma man nav. Bet es varētu pieminēt vēl vienu domu, pēc kuras jums, iespējams, būs vieglāk saprast, ko man nozīmē Sterns. Es jums stāstīju par cerību, kuru Sterns man allaž ir iedvesis vienkārši ar to, ka viņš kaut kur ir, turklāt ir tāds, kāds viņš ir: ar to vien. Un man ir vajadzīga šī cerība, tā vienmēr ir bijusi ļoti svarīga, vārdos neizteikta manas dzīves daļa, tā ļauj man noskārst, kāda bagātība ir cilvēkā, ikkatrā cilvēciskā būtnē. Kad šīs cerības vairs nebūs, vairs nebūs ari dzīves... man.

Kas īsti ir Sterna Polijas epopeja, jūs vaicājat. Varu atbildēt tikai par sevi, un man atbilde ir šāda: pirms trim vasarām, pēdējās dienās pirms kara sākuma, Sterns Damaskā, cietumā sēdēdams, visu pārdomāja un izsvēra, un viņa paša dzīve izrādījās vieglākajā svaru kausā, tādēļ viņš nekavējoties izbēga no tā cietuma un devās uz Poliju. Tur, Polijā, viņš rīkojās tā, kā viņam lika sirdsapziņa, rīkojās tā, jo citādi nespēja, jo mēs zinām, kāds cilvēks viņš ir. Taču, zinot ari, kāds cilvēks esmu es un cik daudz viņš man nozīmē, un cik tuvi mēs visus šos gadus esam bijuši... izrādījās, ka viņš rīkojas ari manā vietā. Turklāt, visticamāk, par mani pat neiedomādamies. Šai pasaulē svarīgs ir Sterns. Tik ļoti svarīgs, ka pavisam nedaudzi jelkad to zinās.

Bet ziniet, Džo? Es lepojos ar to, ko viņš izdarīja, kaut arī spēju tikai minēt, kas tas bija. Lepojos, ka viņš rīkojās arī par mani. Pats es dzīvē necik daudz nenozīmētu. Mans sapnis bija dāvāt citiem skaistumu, bet no tā nekas neiznāca. Šai ziņā es atdūros pret sienu, un tepat blakus ir ala, kuras putekļainie dārgumi liecinās par kāda cilvēka zudušajiem sapņiem un zudušajām dēkām.

Pagaidiet, klausieties. Pat šobrīd, šajā tumsā, neizsakāmi baismīga kara haosa viducī, pat šobrīd varbūt Dieva roka manī nemitējas kustēties un pieskarties manai dvēselei. Jo vai tad es, kaut vai pazīdamsSternu un būdams daļa no viņa, arī neesmu piedalījies, ar viņa starpniecību, būdams tāds, kāds viņš ir, dāvādams skaistumu daudzām jo daudzām dzīvēm? Vai tā nevarētu būt? Un, ja tā tiešām ir, kas zina?...

Ahmads gausi palocīja galvu. Viņš pasmaidīja rāmu smaidu un pārlaida skatienu mazajam pagalmiņam.

īkšķis... un mirklis. Tik maza ir mūsu pasaule, un reizē tik neaptverami plaša. No alas, kuru mēs visi pārāk labi pazīstam, līdz šīm neizdibināmajām debesīm, zem kurām mēs sapņojam. Un Sterns?... Un es? Ziniet, man jāsaka pavisam godīgi, man nav ne jausmas, vai Sterns uzskata, ka paveiktais ir attaisnojis viņa dzīvi. Par to var lemt tikai viņš pats. Bet klausieties manī uzmanīgi, Džo, un sajūtiet mūsu majestātiskā Visuma brīnumaino brāzmojumu ar visām tā šķietamajām pretrunām.

Jo tajā īsajā mirklī, par kuru es jums stāstīju, īsajā mirklī, kas ir ari mana dzīve, Sterns ir attaisnojis manu eksistenci, attaisnojis to man. Un tā patiesi ir visu dāvanu dāvana. Ja tā nav, mēs atkal kļūstam par pīšļiem. Toties ar to mēs ieņemam savu vietu kā sapņojošas radības dižākajā no

visiem nodomiem, mēs esam viens ar Visuma dzeju.

* * *

Kaut kad vēlāk tajā pašā naktī Ahmads pagriezās pret austrumiem un vēroja debesis. Virs pagalma sienas vēl nebija ne miņas no rītausmas paisuma, taču viņi abi zināja, ka tā vairs nebūs ilgi. Tad ari Ahmads laikam saprata, ka viņa ceļojums pagātnē, vedot līdzi Džo, drīz būs galā, ļoti iespējams, līdz ar šo pašu saullēktu.

Man, Ahmads sacīja, šī stunda vienmēr liek domāt par Sternu, bet ne tāpēc, kā jūs droši vien domājat. Es zinu, ka šī ir tā stunda, kad viņš ķeras pie morfija... diemžēl. Tomēr šī nelaime viņu nomāc tikai gadus desmit, un es sev atgādinu, cik daudz viņš ir pārcietis, un atceros ari viņa dažnedažādās šķautnes, to, kā viņš vienmēr ir bijis kādā klusā manas sirds stūri, čukstējis man ausī savā klusajā balsī vai vienkārši klausījies un piedevis: tik laipni, kā to spēj tikai viņš.

Man ir tik daudz viņa tēlu no visiem aizritējušajiem gadiem. No bulvāriem un kafejnīcām, no negudrajām naktīm, kad mēs ar viņu un Koenu dzērām un plātījāmies, un stundām ilgi sarunājāmies, sapņodami lauzām ceļu mūžībā. Taču viens Sterna tēls man allaž būs visdārgākais. Pārsteidzošs tēls no tālas pagātnes, tēls, kas liecina par cilvēku pasaulē, savā vienkāršībā un noslēpumainībā mūžam žilbinoša vīzija.

Tās ir atmiņas par Sternu jaunībā. Kad viņu pārņēma lielas bēdas vai prieks, viņš devās tuksnesī un vistumšākajā stundā pirms rīta svīdas sfinksas acī spēlēja vijoli, viens pats laidās līdzi savai spēcīgajai, nopietnajai mūzikai: tik neticamie traģēdijas un ilgu lidojumi, kas var dzimt vienīgi cilvēka dvēselē.

Šie neaizmirstamie psalmi, kurus Sterns tuksneša plašumos spēlēja zudušajam, nogrimušajam mēnesim... un viņam biedros bija vienīgi mīklainā sfinksa un gaistošās zvaigznes.

* * *

Un Ahmadam joprojām bija svinīgs rituāls, kuru viņš veica visu jaunības teiksmaino sapņu piemiņai.

Katru sestdienas pievakari viņš pameta savu leti un devās vannoties, bet pirms saulrieta atgriezās, apvilcis salāpītu kreklu un savu vienīgo, veco uzvalku, un gan krekls, gan uzvalks bija tikko gludināti un spodri. Viņam bija punktota kaklasaite, vienīgās, nonēsātās kurpes bija noviksētas tā, ka laistījās, krāsotie rudie mati noplacināti ar ūdeni un iebuktētā salmenīca piešķiebta ērmotā leņķī. Vienā rokā viņam bija tālskatis un otrā vecais, daudzcietušais trombons: izsmalcināts klusas pašcieņas iemiesojums, džentlmenis bez graša kabatā.

Lēni, jo tas viņam nācās grūti, viņš citu pēc cita pievārēja viesnīcas kāpņu laidienus un izgāja uz jumta. Tur viņš stundām ilgi sēdēja vakara maigajās vēsmās, tumsā ar tālskati vērodams pilsētu un spēlēdams trombonu. Viņš apgalvoja, ka spējot saskatīt ļaužu pilnos laukumiņus, kuros bija pagājuši viņa jaunības vakari. Viņš pat apgalvoja, ka spēj saviedēt kafijas dzertuves, kurās tajos laikos bija tik braši uzstājies, līdz vēlai naktij izklaidēdams draugus ar heroiskām kuplejām un piepešiem mīļāko āriju priekšnesumiem.

Tā Ahmads apgalvoja, uz trūpošās viesnīcas "Babilona" jumta būdams viens ar trombona melanholiskajām skaņām, kamēr viņam pie kājām ņirbēja nemierīgās milzu pilsētas ugunis.

Un nav taču ne mazākās nozīmes, domāja Džo, vai Ahmads patiešām tumsā spēj saskatīt tās kafijas dzertuves vai tikai iedomājas, ka tās redz, pilnas smieklu, mūzikas un dzejas, un ne vīna glāzēm, ne draudzībai nav gala, bet visbezgalīgākie ir mīlestības brīnumi, un viņa milzu pilsētas maigajā gaismā noteikti atbalsojas tie senie vakari, kad viņa priekšā, liekas, pletās visa pasaule un, kā viņš pats teica, viņš bija jauns, spēcīgs un vēl nebija neglīts.

12

Ubags

Džo bija apstājies pie mājas ielas pretējā pusē un skatījās uz ēstuvīti, par kuru bija stāstījis Lifijs. Tai nepiemita nekas neparasts, tomēr viņš vienalga skatījās un nespēja atraut acis.

Tas bija mazs, kluss, dziļumā aiz ļaužu pilnām ielām paslēpies kvartāls. Vēl pirms brīža viņš spraucās cauri burzmai, kurā juku jukām ņudzēja bļaurigi vīri dželabijās un turbānos, taurējoši taksometri, aitas, kamieļi un ļodzīgi pajūgi, grieķu tirgoņi un koptu tirgotāji, krustojumos sadzītas kazas, albāņu kolonisti un piedzēruši austrāliešu zaldāti, itāļu baņķieri un indiešu kareivji, armēņi, turki un jūdi, sulas pārdevēja rateļi un riekstu pārdevēja rateļi, baskājaini, zem smagām milzu nastām salīkuši algādži un visam pa vidu trūcīgie, kuri bezmērķīgi klaiņoja apkārt un, skandēdami dievu un pestītāju vārdus, vāca kopā iedomātas vakariņas.

Un tad pēkšņi, nogriezies ap stūri, viņš nonāca mazā, klusā kvartālā, kur ritēja ikdienišķa dzīve un karš bija kaut kur ļoti tālu. Vai vismaz tā izskatījās.

Te nebija ko redzēt. Sieviete iet mājās, nopirkusi dārzeņus. Vecīte krata galvu un kaut ko purpina, pulciņš sieviešu sarunājas. Vīri pie mazītiņas kafijas dzertuves galdiņiem lasa laikrakstus. Laukumiņš un šauras, bruģētas ieliņas, strūklaciņa, pie kuras bērni piepilda pudeles. Daži ēnaini nostūri un puķes, izžautas pelēcīgas drānas. Balkoniņi, ārkāpnes un pavērti slēģi, nejaušu skaņu saduršanās. Ubags, kas viens pats sēž putekļos.

Džo pagāja garām mazai ēstuvei. Tādās gandrīz visi apmeklētāji ir pazīstami, tie ir vīrieši, kuru ienākumi ir trūcīgi, kuri dzīvo vieni vai mājās nav neviena, kas viņiem pagatavotu vakariņas.

Viņš ieskatījās pa durvīm. Daži vakariņotāji jau bija ieradušies, nabadzīgi ģērbušies, cienīgi vīri, kuri lēni tukšoja šķīvjus, nesteigdamies izēst zupu, lai ķertos pie laikrakstiem: no garlaicības, no vientulības. Sīks vīriņš pelēkā uzvalkā bija tikko ienācis un patlaban ar lielām ceremonijām, noņemdams sarkano fesku, sveicinājās ar viesmīli un ierasti tēloja, ka nespēj vien izvēlēties galdiņu, lai pēc tam, visticamāk, apsēstos tajā pašā vietā, kur pēdējos divdesmit gadus.

Atkāpdamies dziļāk ēnās, Džo gribot negribot sev jautāja, vai šī tiešām ir īstā vieta, vai varētu būt tā, ka Moda un Sterns dienas beigās te satiekas uz vienkāršām vakariņām un karafi vīna un pēc tam pārceļas uz mazo kafijas dzertuvi laukuma otrā pusē, jo Modai pēc vakariņām gribas kaut ko saldu. Vai tiešām viņi abi te sēž pie viena no mazajiem galdiņiem, malkodami kafiju un sarunādamies, un vienkārši baudīdami divatni zem zvaigžņu pilnajām debesīm.

Un nē, viņš par to nebrīnījās. Viņu jau pirmajā brīdī pārsteidza tas, cik ikdienišķs bija mazais laukums — un ari spirdzinošais klusums, liels retums Kairā. Džo spēja saprast, kāpēc viņiem gribas te iegriezties.

Te, kur ļaudis nāk un iet savās dienišķajās gaitās, tālu prom no kara. Lēcas un miežu putraimi, cigaretes un glāze vīna, salda kafija mazītiņās tasītēs. Pavalkātu drānu tirgotājs. Bērnu smiekli. Sievietes riekšavām apslaka bruģakmeņus ar ūdeni, lai vakarā vairs neceltos gaisā putekļi. Tālīnu klaigu dūkoņa. Vientuļš ubags ar nodurtām acīm.

Nē, tas tiešām nebija nekas īpašs, un nekas no tā visa viņu nepārsteidza. Galu galā Sternam piemita īpašs talants izskatīties tik ļoti parastam. Krāšņais varonis, kas dzīvoja Ahmada iztēlē, gadu gaitā jau sen bija pazudis, un Džo labi zināja: ja viņš Sternu pirmo reizi sastaptu te, uz šīs ielas, viņš to droši vien pat nepamanītu. Sterns izskatītos tieši tāds pats kā visi mazajā ēstuvē, tāds pats kā vīrs, kurš patlaban sniedzās augšup, lai novāktu savu pieticīgo panēsātu uzvalku klāstu, tāds pats kā viesmīlis, kurš kafijas dzertuvītē skaitīja sīknaudu, tāds pats kā kantorists, kurš iegriezās sānieliņā: tāds pats kā jebkurš no šiem cilvēkiem, kuri dzīvo savu dzīvi: neko vairāk.

Dzīvo savu dzīvi.

Tie ir Sterna vārdi, Džo atskārta. Sterna vārdi, viņš tā bija sacījis sen jo sen Jeruzālemē, atbildēdams uz Džo tirdīšanu par to, ko Sterns īsti dara vēl bez tā visa. Vārdi no citurienes un cita laika, izskanējuši, kad Džo bija tikko ieradies Jeruzālemē un pūlējās atrast savu ceļu šajā pasaulē, bet Sternam aiz muguras jau bija ilgi grūtas pieredzes gadi.

Saprotams, ar to viss nebija pateikts. Tas cilvēks, kura dosjē bija Bleč-lijam uz galda, un uz daudziem citiem galdiem ar citiem vārdiem, reizē milzīgi atšķīrās no visiem pārējiem te, uz ielas. Šie ļaudis, kas dzīvoja savas klusās dzīves, nespētu pat iztēloties, kurp Sterns devās un ko viņš darīja. Tomēr savā ziņā šī rimtā ieliņa bija ari Sterna dzīve, jo Sternam bija tādas pašas bailes un cerības kā šiem cilvēkiem. Viņš vēlējās, lai būtu labāk, un visiem spēkiem centās kaut ko darīt. Sternam bija viņa mazie panākumi un lielās neveiksmes, un, kad viņa vairs nebūs, nekas daudz nebūs mainījies. Bet tikmēr Sterns nāca uz šo mazo ēstuvi, lai dienas beigās aizbēgtu no trokšņa un drūzmas, lai satiktu senu draudzeni, patērzētu par visu un neko un klusumā izbaudītu šīs minūtes: kaut bridi pabūtu mierā.

Un Modina?

Nē, ari viņu šeit nebija grūti iztēloties. Ari viņas dzīve ļoti lielā mērā bija neparasta, tomēr citādā ziņā nepavisam. Jo viņai vienmēr pats svarīgākais ir bijis būt viņai pašai, nebūt vienaldzīgai un dzīvot īstu dzīvi.

Viņa bija pieticīga, tāda pati kā šie cilvēki. Un visiem spēkiem pūlējās kaut kā tikt galā ar pagātnes briesmīgajām kļūdām. Tik bieži atkal svešiniece dzīvju nebeidzamajā aizslīdēšanā, pretišķīgajās cerību un nepieciešamību gaitās, kurās cilvēki sastopas un šķiras. Centās stāties pretī pagātnes dēmoniem, nebēgt no tiem, jo pagātne nekad nav pagājusi. Bet viņa mēģina pazīt sevi gana labi, lai šie dēmoni viņu vairs nemocītu. Pūlas turēties viena un reizē mīlēt — tāds beigu beigās ir visas viņas klejošanas izskaidrojums. Pēc mazas Pensilvānijas pilsētiņas ogļraktuvēm viņai bija Albānijas kalni, Atēnas, Jeruzāleme un Smirna, tad Stambula un Krēta, un tagad viņa ir šeit. Visu mūžu meklējusi, centusies atrast savu vietu.

Džo raudzījās uz šauro ieliņu. Pacēla acis uz aizejošo gaismu, un viss šķita pareizi. Šī bija tāda vieta, kur Moda un Sterns pēc visiem šiem gadiem varētu sastapties, lai kopā pavadītu mierīgu vakaru, šeit, šajā mazajā, parastajā kvartālā ar tā pieticīgajām rūpēm, mazajām neveiksmēm un uzvarām. Pēc visiem šiem cīņas, sāpju un mīlestības gadiem, kas bija aizritējuši pieviļoties un mēģinot no jauna, šī bija tieši tāda vieta, kur diviem cilvēkiem svinēt dzīvi baismīga kara viducī. Kur sarunāties un sēdēt klusējot, smaidīt un smieties, un uz mirkli dalīties tajos sapņos, kurus nekad neizdosies pavisam zaudēt vai aizmirst; būt kopā šajā vienkāršajā vietā, kamēr pasaule trako un iet bojā gandrīz tepat aiz stūra.

...aiz vientuļā ubaga, kurš putekļos sēdēja ieliņas galā, klusi un nekustīgi sēdēja vakara puskrēslā. Nevienam laikmetam nepiederīgs ubags bez mājām un valsts, nevienam nevajadzīgs, dzīves ubags, kurš nācis no nekurienes un kādudien tur atgriezīsies. Un reizē, lai cik tas neizklausītos dīvaini, cilvēks, kura dēļ notiek šis karš, visu vareno armiju balva, vientuļš cilvēks, kurš pārdzīvos viņu šausmīgās uzvaras un viņu upuru leģionus.

Bezvārdis, kurš skrandains sēž krēslas putekļos, ubags, kurš uzlūko savu bezgalīgo karaļvalsti...

* * *

Džo neuzkrītoši aizslīdēja tālāk, nost no ceļa, un gaidīja, kad viņa atnāks, kā Lifijs bija solījis. Un tad pēkšņi viņa bija klāt: sīciņa sieviete, kas gāja žiglā solī, kuru viņš tik labi atcerējās. Tas ne mazdrusciņ nebija mainījies.

Viņa apstājās, lai sasveicinātos ar tirgotavas saimnieku. Viņas acis iemirdzējās, un ari tas bija kā agrāk. Viņas smaids bija tikpat sirsnīgs, viņa pielieca galvu tikpat gādīgi, un veikaliņa saimnieks sāka smieties, garāmejot kaut kas bija pateikts.

Ari Džo pasmaidīja, gluži neviļus. Agrāk, kad viņi pazinās, viņa centās ģērbšanos uztvert nopietni, lai gan īsti labi viņai tas nekad neizdevās. Tagad viņa laikam bija atmetusi ar roku. Un tomēr viņa bija skaista, Džo bija grūti ticēt tam, cik skaista viņa bija kļuvusi gadu gaitā.

Tik stipra seja, un acis: tik izteiksmīgas, tiešas un smaidīgas.

Viņa gāja iekšā ēstuvē, un Džo aizgriezās, satraukts, apjucis un sabijies. Divdesmit gadi pagājuši, un kur palicis laiks, kad viņi vairs nebija kopā? Moda tagad šķita sveša, taču viņa tāda nemūžam nevarēja būt, viņi pārāk labi pazina viens otru. Viņiem bija dēls, kas bija piedzimis Jērikā.

Viņi bija iepazinušies Jeruzalemē un devušies uz Sīnāju, uz mazu oāzi Akabas līča piekrastē. Pirms divdesmit gadiem, un kopā viņi nesabija pat gadu... un tomēr.

Viņam gribējās pieiet klāt un nočukstēt viņas vārdu, un redzēt, kā viņa pasmaida un skatās viņam acīs.

Modin, tas esmu es... Modin.

Taču viņš aizgriezās, viņš citādi nevarēja. Kā viņš paskaidrotu, ko viņš te dara? Ko viņš teiktu par Sternu? Nē, par Sternu viņš vēl zināja pārāk maz. Par to visu zināja pārāk maz.

Džo aši devās tālāk, satraukts, sabijies un apjucis. Viņa šķita sveša, taču viņa tāda nevarēja būt. Džo viņu pazina, skaidrs, ka pazina, un Moda pazina viņu.

Ubags uz ielas stūra, kad Džo joza garām, izstiepa roku, garu, slaiku roku, sarepējušu, cietu un skaistu, noslēpumainu kā senlaicīga aizmirstu tuksnešu karte. Džo uzmeta īsu skatienu ubaga ēnainajai sejai, pasniedza monētu un steidzās tālāk. Viņa domas kūleņoja un nespēja rimties. Un, tikai nogājis vairākus kvartālus, viņš pēkšņi apstājās ļaužu drūzmas vidū, apstājās un palika stāvam kā sālsstabs, viens pats, siltajā vakarā viņam apkārt vairs nebija ne skaņas.

Tas ubags.

Nevar būt. Ubags klusās ieliņas galā bija Sterns.

Sterns?

* * *

Džo nespēja pat iedomāties, cik ilgi viņš tā, neko nemanīdams, bija nostāvējis ļaužu pilnās ietves vidū. Viņš pagriezās.

Nē, iet atpakaļ nav vērts, Stcrna tur vairs nebūs. Bet ko viņš tur darīja?

Kāpēc viņš paturēja acīs Modu? Un kāpēc viņš bija atgriezies Kairā, ja Blečlijs apgalvoja, ka viņš būs prom divas nedēļas?

Blečlijs?

Nē. Džo nešaubījās, ka Blečlijs nebija melojis. Tas vienkārši būtu bezjēdzīgi. Tātad Sterns bija atgriezies Kairā, Blečlijam nezinot, pretēji Bleč-lija pavēlei, un vispār, Džo sāka domāt, ka Sterns braukā, kur grib, gandrīz, un neviens par to neko nezina. Pārtapt citā cilvēkā viņš prata gluži kā Lifijs, vēl labāk. Lifijam pārtapšana vienmēr piederēja pie kādas lomas, turpretim Sternam tā vienkārši bija cita viņa daļa, cits veidols kaut kur viņa gaitu līkločos.

Tagad Sterns zināja, ka Džo ir Kairā, tas ir, viņam acīmredzot bija skaidrs, kāpēc šurp atsaukts tāds cilvēks kā Džo, un nu viss bija ačgārni, jo pats Džo nezināja, kāpēc viņš ir šeit, nē, viņš to nezināja. Kā viņš to varēja zināt, nesaprazdams, ko Sterns te dara, par kāpēc nemaz nerunājot. Ja nu vienīgi Ahmads to, ka Sterns aizmijis savu dvēseli nacistiem, bija teicis visā nopietnībā. Ja nu vienīgi tas nebija tikai Ahmada kārtējais dramatiskais pateiciens vien.

Džo klīda ļaužu drūzmā, juzdams arvien lielāku apjukumu. Viss mainījās pārāk ātri, viņam vajadzēja izrauties no šiem pagātnes tīkliem, kuros Sterns viņam arvien vairāk pazuda citu cilvēku izjūtās.

Varbūt parunāt ar Blečliju? Ņemt un visu izklāstīt Blečlijam?

Nē, tas bija pārāk bīstami. Viņš negribēja būt tas, kas Blečlijam paziņos par Sterna atgriešanos Kairā. Jo vairāk tāpēc, ka viņš nesaprata, kāpēc Sterns pārradies.

Parunāt ar Lifiju?

Jā, un vēl arī citu iemeslu dēļ. Tagad, kad viņš augām naktīm klausījās, kā Ahmads viņam atklāj savu sirdi, Džo sāka tirdīt aizdomas, ka Lifijs nebūs viņam pastāstījis visu, ko zināja par Sternu, ka viņš kaut ko patur pie sevis, jo Sterns viņam ir tik dārgs: Sterns bieži tā ietekmēja cilvēkus. Tie instinktīvi vēlējās viņu saudzēt, nosargāt to vārīgumu, ko Sterns nēsāja sevī, varbūt visiem. Džo pats vienmēr bija tā juties, un nebija pamata domāt, ka ar Lifiju būtu citādi, tomēr, jo agrāk viņš ar Lifiju aprunāsies, jo labāk.

Džo apstājās pie telefona būdiņas, neizlaizdams no acīm jauno ēģiptieti, kurš gāja līdzi pa ielas otru pusi, izsekodams viņu pēc Blečlija pavēles. Lai jau Blečlijs zina, ka viņš bija aizgājis uz ēstuvi, kur Sterns bieži satikās ar Modu, ka viņš tur bija gaidījis, lai kaut brītiņu paskatītos uz Modu. Blečlijs jau noteikti bija gaidījis, ka viņš kaut ko tādu darīs. Džo neraizējās arī par savu izturēšanos pēc tam, jo Blečlijs pēc tās izspriedīs vienīgi, ka Modās ieraudzīšana ir sajaukusi viņam prātus.

Viņš uzgrieza Lifija numuru un, ļāvis aparātam vienu reizi nopīkstēt, nolika klausuli. Labu bridi atkal grozīja ripu, vēlreiz piezvanīja Lifijam un nolika klausuli pēc otrā signāla. Tagad atlika vienīgi gaidīt, vai Lifijs pēc stundas ieradīsies tur, kur viņam bija jābūt.

Vēl tikai viens sīkums. Jāatkratās no jaunā ēģiptieša. Jau drīz Džo pārliecinājās, ka sekotājs ir pazudis, un devās uz bāru, kur cerēja sastapt Lifiju. Tas atradās lejteces virzienā, un viņš nekad tur nebija bijis, taču tai bija jābūt drošai vietai, kur eiropieši gandrīz nemēdza apgrozīdes.

Patvērums tikai salašņu salašņām, Lifijs toreiz teica.

Viens no tiem pagrabstāva zaņķiem, Džo, kur upmalas sabiedrības padibenes un citi nopietni alkoholiķi ar katru nakti aizslīd arvien dziļāk ēnās. Bet reizē ari midzenis, kurā žiperigs aktieris, kurš gan tā ari nav guvis panākumus, un nevienam nezināmas indiāņu cilts bijušais šamanis varētu omulīgi sabubināties zīmju valodā, pūst gaisā šifrētus dūmu signālus, un neviens neliksies zinis. Neviens sevi cienošs jebkuras augstākas rases pārstāvis tur savu kāju nespers, Džo, tātad mums ar tevi tā ir īstā vieta. Klubs, kurā mūs uzņems, nepārbaudot mūsu viltotos mandātus, tādas kā mīļās mājas tādiem, kuri mājās nav bijuši kopš dem laikiem, kad babilonieši okupēja Jeruzālemi, tas ir, aptuveni kopš 586. gada pirms Kristus?

Džo savā nodabā smaidīja, iedams pa ļaužu pilnajām Kairas vakara ielām. Apžēliņ, ko visi šie cilvēki dara? viņš domāja. Vai viņi vispār zina, ka notiek karš? Un vakars bija sācies tik rāmi, pavisam parastā, klusā kvartālā. Džo gandrīz sāka smieties, domādams par to, kā Sterns tur sēdēja. Tā droši vien kaut nedaudz izlādējas spriedze, kas viņā bija krājusies. Bet vienalga, apstulbinoši. Sterns, pārģērbies par ubagu? Par skrandaini, kas vakara krēslā sēž bruģētas, putekļainas ieliņas galā?

Brīnums, viņš domāja, tas ubags nav mainījies. Jau mani ieraudzījis, viņš droši vien nolēma, ka jāpamēģina izmangot kāda naudiņa. Tas pēc viņa izskatās, pēc Sterna, vēlāk viņš noteikti gandarīts pasmējās.

Tomēr vieglprātības uzplūdi nebija ilgi. Džo gandrīz uzreiz manīja, kā savelkas muskuļi pakrūtē.

Bailes, viņš domāja. Vistīrākās bailes, un kā gan citādi citādi, tas viss mani biedē līdz baltām pelēm. Vairs nekas neizskatās vienkārši, tieši otrādi, un jo tālāk, jo trakāk.

Šifri, viņš domāja. Ahmads apgalvo, ka Sterns ir apsēsts ar šifriem. Nu, Sterns savus šifrus noteikti zina kā pātarus, tik daudzi gadi pagājuši; jo vairāk tos šifrus, kurus mēs saucam par cilvēkiem, viņš zina, kā atmūķēt to nozīmi, jo tāds Sterns vienmēr ir bijis... atšifrētājs, cilvēka dvēseles atminētājs. Varbūt tagad vēl vairāk, jo likmes kļūst arvien augstākas. Tā nu mums tikai jāizdibina, kāpēc Sterns šovakar bija ubags, kurš putekļos uzlūko savu bezgalīgo karaļvalsti, tā ja...

* * *

Litijs bārā bija, viņš stāvēja pie letes. Uzsmaidīja, kad Džo pienāca klāt.

Labs vakars, Gulbenkjana kungs, Lifijs sasveicinājās, nosaukdams Džo vārdā, kas bija Blečlija iedotajā viltotajā pasē. Tā bija daļa no viņa dīvainās leģendas: naturalizējies armēņu izcelsmes Libānas pilsonis, koptu mākslas priekšmetu tirgotājs, caurbraucot.

L«fovakariņš, Lifijs vēlreiz teica, un esiet sveicināts viszemāko šķiru pasaulē. Kā šajā jaukajā naktī sokas koptu mākslas priekšmetu medības?

Iziesim pastaigāties, mudināja Džo.

Viņi izgāja no bāra un devās laukā no ļaužu drūzmas, sākot staigāt pa Nīlmalas publisko apstādījumu celiņiem.

Katastrofa? Lifijs bažīgi čukstēja, stīvi skatīdamies tieši uz priekšu.

Vēl ne, Džo atsaucās, pagaidām ne. Tikai krīze.

Kas noticis?

Sterns atkal ir Kairā. Es viņu redzēju netālu no ēstuves, kurā viņš satiekas ar Modu. Man neizdevās ar viņu parunāt, jo pārāk vēlu sapratu, ka tas bija viņš. Pārģērbies par ubagu. Saproti, Blečlijs apgalvoja, ka Sterns būšot prom divas nedēļas, bet viņš ir atgriezies, Blečlijam nezinot, neievērodams Blečlija norādījumus. Kāpēc? Viss notiek tik ātri, man pēkšņi vairs nav to pāris nedēļu, lai ķerstītu signālus, kur nu. Es vēl zinu pārāk maz, lai ietu pie Māsām, bet varbūt drīz tomēr vajadzēs. Man gribējās aprunāties ar tevi.

Lifijs par atbildi tikai palocīja galvu. Viņš stīvi skatījās taisni priekšā, ierāvies sevī. Tas nemaz neizskatījās pēc viņa. Džo pēkšņi kaut kas ienāca prātā.

Lifij, tev tas nav nekāds jaunums, pareizi? Vai tu jau zināji, ka Sterns ir atgriezies Kairā?

Lifijs neatbildēja. Viņi klusēdami gāja tālāk.

Es nebiju par to drošs, Lifijs pēdīgi čukstēja.

Apžēliņ, Džo nodomāja. Klausies, viņš klusi uzsāka, man taču tev nav jāstāsta, ka Blečlijs mani jau kopš paša sākuma ir vazājis aiz deguna, un tagad viņš drīz dabūs zināt, ka Sterns nav tur, kur viņam jābūt, un tad tikai sāksies. Viss pēkšņi izskatās pilnīgi bezcerīgi, jo vairs nav laika, un es nekur neesmu ticis un Sternam nevaru palīdzēt. Ja tu kaut ko vari pateikt...

Lifijs nopūtās. Pagriezās pret Džo.

Ak, Džo, tu saproti, tu man esi mīļš un Sterns man ir mīļš, bet tas vienkārši nav mans arods. Es tur pilnīgi neko nesaprotu un nemaz ari negribu saprast. Esmu te tikai rekvizīts, es tev jau teicu.

Lifij, es zinu. Un cienu to, ka tu negribi, lai tevi iepiņķē Sterna būšanās, un manējās ari.

likai tāpēc, ka es jums visu vēl vairāk saputrošu, Lifijs atsaucās, man šīs lietas nepadodas. Iespējams, tu domā, ka man jau būtu vajadzējis ieprasties, galu galā, cik ilgi jau es maskojos un tēloju, bet nekā. Tas, ko Mūki un Ūdensvīri dara, man vienkārši nešķiet nekas īsts, es to nespēju uztvert nopietni. Varu blēņoties, smieties par to, bet, lai cik ļoti es censtos, man neizdodas sev iestāstīt, ka tur ir kaut kāda jēga. Varbūt tāpēc, ka es tik bieži staigāju kaut kādos neldzīgos kostīmos un tēloju kaut kādu neldzīgu lomu. Ērmoti, bet man tas viss ir apmēram tāpat kā lakstošanās ap Sintiju.

Kādā ziņā, Lifij?

Nu, tu jau zini, viņai gribas, lai es pie viņas ierodos, kaut ko tēlodams, viņai tas šķiet romantiski, un man nekas nav pretī, tā taču ir tikai spēle, es to lieliski zinu, un viņa ari.

Bet šī padarīšana nav spēle? Vai to tu gribi teikt?

Tur jau ir tā lieta. Man tā ir spēle, bet visiem pārējiem acīmredzot nav. Pārējie, kā rādās, to uztver nopietni. Sintija man ir kaut kas reāls. Kad mēs naktī piekļaujamies viens otram, tas ir kaut kas reāls. Bet ne jau tas sarkanais apmetnis, kuru es varbūt esmu plivinājis viņas priekšā vakarā. Tā bija tikai draiskošanās, spēle, nekas cits.

Zinu, atteica Džo. Man ir tāpat.

Tiešām?

Protams, Lifij. Nekas uz šīs pasaules nav tik reāls kā sieviete, kas guļ tavās skavās. Tikai tā mēs varam tuvoties patiesībai, ko nozīmē būt dzīvam, to zināt, nevis tikai prātot par to, prātošana vienmēr ir kaut kas otršķirīgs.

Bet kā tad tu to spēj? Darīt savu darbu?

Necik labi jau nespēju, Džo atbildēja. Un zinu, ka nespēju, tādēļ arī pirms krietna laika metu pie malas. Bet es atbraucu uz šejieni, jo ticu Sternam, un kādam noteikti ir jāizdibina patiesība par viņu, viņa paša dēļ, lai viņš mirdams nedomātu, ka viss ir bijis velti. Kādam ir jākļūst par liecinieku, un nav svarīgi, vai tas būsi tu, es, Moda vai vēl kāds cits, bet es zinu, ka tam jānotiek tagad, citādi būs par vēlu. Tagad, lai Dievs mums žēlīgs.

Viņi sēdēja upes krastā un skatījās uz gaismas atspulgiem ūdenī. Lifijs drebēja, un, kad viņš ierunājās, viņa balss bija tik vāra, ka Džo tikai ar pūlēm spēja to saklausīt.

...viens deva mājienu, vakar, ka Sterns tikko atgriezies Kairā... cilvēks, kurš man uzticas, viņam ne prātā neienāktu, ka es par to kādam stāstīšu.

Vai šim cilvēkam ir kāda saistība ar slepeniem dienestiem?

Jā, Lifijs čukstēja, bet ne tāda, kā mums, ne ar mūsējiem. Vismaz tā man šķiet, bet es neko skaidri nezinu.

Vai šis cilvēks zina, ko tu dari? Kur tu strādā?

Jā.

Vai viņš labi pazīst Sternu?

Jā. Tieši tā es ar viņu iepazinos. Caur Sternu.

Kāpēc viņš paļaujas, ka tu nevienam neko neteiksi?

Lifijs ieskatījās Džo tieši acīs.

Tāpēc, ka es esmu ebrejs, un viņš mani pazīst. Vai tas tevi pārsteidz?

Nē, man jau šķita, ka tā varētu būt. Tātad viņš ir no "Ebreju aģentūras"?

Lifijs nervozi atmet ar roku, it kā notrausdams kaut ko no sejas.

Nedomāju, ka to kāds drīkst zināt. Noteikti nedrīkst.

Džo palocīja galvu.

Vai tu zini, kurai sekcijai viņš atskaitās? Politiskajai?

Kaut kādā mērā jā, man rādās. Vai varētu būt, ka Sterns ir ar viņiem saistīts?

Tas ir iespējams, atbildēja Džo.

Lifijs atkal nervozi nobrauca ar roku pa deniņiem.

Džo? Es vairs nezinu, kas ir pareizi un kas nav, man vairs nav ne jausmas. Ak, kāpēc viss nevarētu būt vienkārši? Kāpēc nevar būt tā, kā uz kara plakātiem? Tas ir mūsu pienākums, pildīsim to. Kāpēc dzīve nevar būt tāda? Ak, es vienkārši nezinu, ko lai iesāk. Tu nevari man pateikt, ka šeit ir tā un tur ir šitā, lai es varu izvēlēties un censties darīt tā, kā ir pareizi?

Džo skumīgi pašūpoja galvu.

Man gribētos, kaut es tā varētu, bet tu tikpat labi zini, ka neviens to nespēj izdarīt mūsu vietā, jo vairāk tad, ja likmes ir tik augstas. Mūsu lēmumi vienmēr ir mūsu, ar to viss sākas un beidzas. Pasaules troksnis turpinās un nekad nemitēsies, bet mums tik un tā jāatrod sevi tajā, jāatrod mūsu vārds dzīvības grāmatā, lai cik neiespējami tas ir, un neviens to nevar izdarīt mūsu vietā, bet, ja mēs to neizdarām, tad ir tā, it kā mūsu vārds vispār nav bijis, it kā mēs vispār nebūtu dzīvojuši. Troksnis mums apkārt nerimstas, un tas visu laiku iegalvo mums vienu un to pašu: ka nekam nav nozīmes... kāpēc kaut kas jālemj? Sterns, es, tu... kāda starpība? Vai tad vienam cilvēkam vispār ir kāda nozīme? Bet tu, Lifij, zini, ka tā nav taisnība. Tu zini, ka mēs abi ar tevi, šeit, šajā mirklī, esam visa pasaule. Nekā cita nav, tikai mēs, tā ir, mēs esam viss, kas ir. Bet man nav tev tas jāstāsta. Tu to zini labāk par mani.

Atkal klusums starp viņiem. Vēl viens ilgs klusuma brīdis, kad Litija mute kustējās un viņš skatījās upes straumē.

To cilvēku sauc Koens, Lifijs čukstēja. Tu vari šovakar pie viņa aiziet. Viņš vēl ir gluži jauns. Es tev pastāstīšu visu, ko es par viņu zinu.

Te Lifijs pagriezās un saķēra Džo aiz elkoņa, un mokas viņa sejā bija tik milzīgas, ka Džo to nekad neaizmirsa. Ilgi pēc tam, kad viņi abi bija atvadījušies pēdējo reizi, Lifija seja joprojām bija viņam acu priekšā, atgādinājums par šo mirkli Nīlas krastā, atmiņas par baismīgu karu un vēl daudz ko citu.

Džo? Ak, Dievs, apžēlojies par mums.

Jā, Lifij, es zinu. Un es no visas sirds vēlos, kaut man nebūtu bijis vajadzības vispār kaut ko zināt par Koenu un par to, ko viņš dara, es arī lūdzu Dievu, kaut viņš un mēs visi izspruktu sveikā.

Lifijs purināja galvu. Viņa rokas noslīdēja. Acīs bija asaras.

Bet tā nebūs, tā nevar būt. Mēs esam iestiguši pārāk dziļi, un es nerunāju tikai par Sternu un tevi, un mani, vai par Koenu un Ahmadu, vai par visiem citiem. Pēkšņi šajā lielajā upē ir pārāk daudz mazu gaismiņu, pārāk daudz zvaigžņu atspulgu mums pie kājām salauzušas šīs neizmērojamās laika strāvas. Pārāk daudz klusu skaņu pasaulē uz visiem laikiem aprīs šī viesuļvētra, pārāk daudz mazu atbalšu, kas izzudīs no dzīvības grāmatas. Šoreiz aizies bojā ne tikai Sterns. Ari daudzi no mums, un daudz no visa.

Es zinu, viņš čukstēja, paslēpdams seju plaukstās.

Džo neko neteica. Aplika rokas Litijam ap pleciem un no visa spēka turējās pie šīs miesas un kauliem, bet Lifijs raudāja tumsā.

13

Koens

Tā bija tumša, bruģēta ieliņa, kurā cita citai blakus bija iespiestas mazītiņas tirgotavas un blāvās laternas lēja pavisam vārgu gaismu. Namu augšstāvi karājās pāri, lai dienā būtu ēna, taču naktī tie aizsedza debesis un noslēdza ieliņu no augšas, tādēļ tā nomācoši atgādināja tuneli.

Tik vēlā stundā tur nebija neviena cilvēka, tirgotavu skadogi bija tumši. Šajā mazajā kvartālā visvairāk tirgojās ar senlaicīgām monētām, pusdārgakmeņiem un dažnedažādiem antīkiem priekšmetiem. Augšā pa aizdarīto slēģu spraugām šur tur vīdēja šaura dzeltenas gaismas švīka, nespodri spīdot no guļamistabām, kuru logi atradās ielas pusē.

Džo piesardzīgi gāja pa nelīdzeno bruģi. Virzoties pa šo tumsu, bija neomulīga sajūta, apzinoties, ka tepat blakus ir ļoti daudz cilvēku, dzirdot viņu ikdienas trokšņus, taču neredzot tuvumā itin nekādas dzīvības pazīmes.

Uz akmens nošķind kads. Apslāpēta balss. Slēdzenē ieslīd aizšauta bulta.

Un tumsā atbalsojas viņa soļi, negaidīti skaļi šaurajā ieliņā. Varbūt viņu vēro simt acu, bet viņš to nemūžam neuzzinās. Te pēkšņi viņa priekšā bija šaura tirgotava ar vecu koka izkārtni milzīgu briļļu formā, zeltītie burti aplupuši un izbalējuši.

KOENA OPTIKA

Džo pieliecās tuvāk un skatījās mazajā skadogā, kurā neredzamās stieplēs bija iekārts garš misiņa tālskatis; apakšā gravēta plāksnīte.

Lēcas pēc individuāla pasūtījuma.

Smalkas lēcas dažādām vajadzībām.

Pa kreisi bija pamatīgas koka durvis: nevis ieeja tirgotavā, bet atsevišķas ārdurvis, kas veda uz dzīvokli otrajā stāvā. Džo pacēla durvju vidū piestiprināto bronzas Fātimas rociņu un ļāva tai krist trīs reizes, izdimdi-nādams atbalsis pa visu ieliņu. Nolēma vairākas minūtes pagaidīt un tad klaudzināt vēlreiz. Jau sniegdamies pēc smalkās bronzas rociņas, viņš pēkšņi saprata, ka durvīs viņa acu priekšā ir pavēries lodziņš.

Kas tur? aiz tā arābiski čukstēja sievietes balss.

Džo šajā tumsā nevienu nespēja saskatīt. Viņš pieliecās tuvāk.

Man jāsatiek misters Koens, viņš angliski čukstēja.

Nāciet rit uz tirgotavu, sieviete čukstus atbildēja, šoreiz angliski. Jaunas sievietes balss, viņš nodomāja.

Tas ir saistībā ar citu cilvēku, viņš paskaidroja. Lūdzu, pasakiet viņam, ka mani sūta Lifijs.

Lodziņš bez skaņas aizvērās, un vēl pēc brīža tikpat klusi tika atdarītas durvis. Bulta, slēdzene un eņģes, viss rūpīgi saeļļots, Džo nodomāja. Piesardzīgs džendmenis, kā teica Lifijs, un šī tad būtu viņa jaunākā māsa.

Viņš iegāja, un durvis viņam aiz muguras aizvērās. Viņš tumsā neskaidri redzēja sievietes sejas augšdaļu.

Galvasdrāna? viņš sev jautāja. Vai viņa tikko pārradusies mājās?

Es nevienu Lifiju nepazīstu, jaunā sieviete klusi bilda. Kas jūs esat un ko vēlaties?

Man ir konfidenciālas darīšanas ar jūsu brāli, mis Koena. Gulbenkjans, tā mani sauc. Es vācu labdarīgus ziedojumus armēņu bēgļiem, kas krituši par upuri Mazāzijas asinspirtī.

Tad jūs nākat divdesmit gadus par vēlu, jaunā sieviete čukstēja.

Jā, es būtu teicis tieši tāpat, Džo čukstēja pretī, pirms stundas vai divām, kad Lifijs mani apgaismoja. Tas slaktiņš tak bija pirms pārdesmit gadiem, es Lifijam teicu, pasaule pa šo laiku ir pārgājusi pie apjomīgākas un iespaidīgākas slaktēšanas, kā tad var gribēt, lai tavs draugs misters Koens vai jebkurš cits šobrīd vēl pieminētu armēņus? Bet Lifijs tikai smaidīja un paraustīja plecus, jūs jau zināt, kā viņš to dara, un teica, ka jūsu brālis par bēgļiem gādā tā, ka laikam tur nav nozīmes, pārlaicīgi, tā sakot. Viņš teica, ka taisnas lietas labad jūsu brālim ir ilga atmiņa, tāpat kā visiem Kairas Koeniem. Tādēļ, mis Koena, lūdzu, ja jūs viņam pateiktu, ka mani sūta Lifijs, viņš noteikti piekristu, ka Lifijs nav no tiem, kas tik vēlā vakara stundā sūtīs apmeklētājus tāpat vien: tikai tad, ja tas ir svarīgi.

Es jau jums teicu, mēs nevienu Lifiju nepazīstam.

Tieši to jau es gribēju sacīt. Ja jūs viņu nemaz nepazīstat, tad viņa sūtīti ļaudis taču nenāks tāpat vien. Es, protams, varētu pa galvu, pa kaklu mesties tālāk un paziņot, ka esmu sens Sterna draugs, bet tas nozīmētu uzreiz ķerties vērsim pie ragiem, un man ir stāstīts, ka Levantē tā nepiedienas. Ja jums nav iebildumu, darīsim tā. Es palikšu tepat tumsā un pagaidīšu, kamēr jūs ar viņu aprunāsieties.

Džo dzirdēja viņas elpu. Sāka arī kaut ko mazliet saskatīt. Viņa bija jauna un stalta, turējās ļoti taisni, un viņas mati vaļīgi krita zem galvasdrā-nas. Izskatījās, ka viņa tik tikko ienākusi iekšā.

Man nav ne mazāko iebildumu, viņš turpināja, gandrīz visu mūžu to vien esmu darījis. Tas ir, tumsā gaidījis, kad saņemšu kaut kādu atbildi. Reiz es pat septiņus gadus nodzīvoju Arizonas tuksnesī, un labu tiesu no šiem gadiem tumsā, domādams par Sternu un viņa daudzajām pusēm. Apbrīnojami, ja tā padomā, cik vienam tādam cilvēkam šķautņu. Vai jums nebūs nekas pretim, ja es gaidīdams pīpēšu?

Džo izņēma cigareti un uzšķīla uguni, lai sieviete redzētu viņa seju. Pats uzmanīdamies, lai nepašķielētu uz viņu. Viņa vēl pavisam mazu brītiņu vilcinājās.

Labi, viņš domāja. Skaties, kad redzi, un nonāc vai nu vienā pusē, vai otrā. Strādājot vienatnē, citādi laikam nevar.

Es tūlīt būšu atpakaļ, viņa teica.

Esmu ļoti pateicīgs.

Viņš nopūta sērkociņu.

* * *

Viņi sēdēja turpat pirmā stāva dibenistabā, darbnīciņā, kurā, kā vēstīja plāksnīte skatlogā, tika izgatavotas smalkas lēcas visām vajadzībām.

Koens bija garš, kalsns un stūrains, paaudzi jaunāks par Sternu. Pār pieri noslīdēja tumša matu cirta, viņš to nepacietīgi atglauda. Viņam piemita nenoliedzama dabiska elegance, kaut ari viņš, izmeties kreklā un apāvis tupelītes, sēdēja starp sava aroda slīpēšanas un pulēšanas ierīcēm. Pa daļai tas nāca no viņa graciozās stājas, it īpaši no līganajām roku kustībām. Koens bija tik pievilcīgs, ka sieviete noteikti būtu viņu nosaukusi par skaistu.

Viņš laipni pasmaidīja, piedurdams garo, slaido pirkstu pie uzacs. Oho, Džo pie sevis nodomāja, jaunkundzes kafejnīcās tam nespētu turēties pretī: ja viņam atrastos laiks kafejnīcām.

Tā, tā, Koens teica. Te nu mēs sēžam, ir jau pāri pusnaktij, un man beidzot ir tā iespēja iepazīties ar cilvēku, vārdā Gulbenkjans. Māsa sacīja, ka jūs esat jaunais Britu slepenā dienesta priekšnieks Vidējos Austrumos, vai MA Sekcijā, lai ko tas arī nozīmētu, Mazāzija vai varbūt Mēness Apgrozības, vai vēl kaut ko citu. Kurš gan spēj izsekot visiem neskaitāmajiem izlūkdienestiem, kas nemitīgi uzrodas šajā pasaules nostūrī? Es to noteikti nejaudāju. Kā saka jūsu draugs Lifijs, te laikam ir runa par izkropļotiem attēliem un refrakcijām, kas izgaist bezgalībā. Ārkārtīgi mīklaini un prātam neaptverami, ja mēs paļaujamies uz Lifiju.

Mister Koen, kā tad tā? Man liekas, šo izteiku es no Lifija vēl neesmu dzirdējis.

A, neesat? Viņš runāja par tuksneša saules zvērošanu. Tā rada neskaitāmas mazas pasaules, viņš toreiz izteicās, pilnīgi savrupas. Atspulgi, kā viņš izsakās. Un kura pasaule būtu jūsējā, un kā tā varētu attiekties uz mani?

Hm, ja reiz laiks atklāt patiesību, atbildēja Džo, tad esmu ieradies aprunāties par kādu lupu, kuru jūsu vecvectēvs izgatavoja deviņpadsmitajā gadsimtā.

Koens atvieglots iesmējās.

Un tas ir viss?

Jā. Tik vien, neticami. Bet ziniet, tā ir ļoti spēcīga lupa, tik spēcīga, ka ar to varēja skatīties cauri gadiem, no tiem senajiem laikiem, kad tā bija izgatavota, redzēt līdz pat mūsu dienām. Tā ir tik spēcīga, ka var atklāt, kas esat jūs un kas esmu es, un kāpēc mēs te sēžam un spriežam skaidras Kairas nakts melnumā.

Es nezināju, ka mēs spriežam.

Ā, protams, Džo atsaucās, par to nav nc mazāko šaubu. Bet atgriezīsimies pie lupas, par kuru es runāju: ziniet, tā ir tik spēcīga, ka, pieliekot to pie acs, šī acs uzreiz kļūst divas collas plata, un tik liela acs droši vien redz pulka visādu lietu. Tad lūk, jūsu vecvectēvs, kurš nodibināja "Koena Optiku", to pašu, kurā mēs ar jums tagad sēžam, šo lupu izgatavoja kādam savam draugam, angļu botāniķim, kurš sagadīšanās pēc deviņpadsmitajā gadsimtā klīda pa šo pasaules daļu, vienam tādam Strongbovam. Vai pagaidām viss ir saprotams?

Koens pasmaidīja. Jā.

Labi. Un šis Strongbovs jau nu nepavisam nebija ikdienišķs zēns, saprotams, viņa draugs Koens arī nebija, bet lai nāk viss pēc kārtas. Jā, sākumā Strongbovs tiešām bija botāniķis, bet jau drīz klejošana ņēma virsroku, un viņš kļuva par tālu zemju pētnieku, klīda pa šo pasaules nostūri un pētīja bezmaz visu pēc kārtas, un lieliskā lupa viņam palīdzēja labāk saskatīt. Ar to nodarbojies gadus četrdesmit, viņš nolēma, ka pienācis laiks pārmaiņām, un kļuva par arābu svētnieku: kā jau svētam vīram klājas, izdāļāja savu pasaulīgo mantību, jo tādās gaitās viņiem pēc tās vairs nav nekādas vajadzības. Lupu, kura viņam allaž bija tik dārga un vērtīga, viņš nolēma atdot vienam no saviem labākajiem draugiem, kurš reizē bija lielos draugos arī ar jūsu vecvectēvu, kādam melnam eģiptologam, vārdā Meneliks Zivārs. Joprojām viss saprotams? Jā.

Ļoti labi. Tad lūk, šis Zivāra kungs lielisko lupu prata pienācīgi izmantot: viņš ar tās palīdzību atšifrēja to senlaiku murdoņu, kuru viņš mūždien studēja pazemē, hieroglifus, tā tos mēdz dēvēt. Un viņš tos šifrēja līdz pat nāvei, un tad šo lupu noguldīja viņam uz krūtīm, tajā sarko-fagā, kurā šis Zivārs dzīrās pavadīt laikmetus, — kādās kapenēs apakš publiska parka Nīlas krastā, tepat Kairā. Redziet, šis Zivārs, šis vecais Meneliks, visu dzīvi nodevies savam arodam, bija pieradis sarunāties ar mūmijām, taču mūža nogalē viņa redze vairs nebija tik asa, un viņš nodomāja, ka būtu vēlams doties mūžīgajā ceļojumā ar lupu cieši rokā, lai labāk varētu raudzīties cauri mūžībai un neko nepalaistu garām.

Domāts, darīts, un tur nu tā guļ viņam uz krūtīm, šis teicamais un aizgrābjošais rīks, kuru viņam sensenos laikos uzdāvināja viņa draugs Strong-bovs, tas pats rīks, kuru bija uztaisījis vīrs, kurš bija lielos draugos ar viņiem abiem, nepārspējams amatnieks, vārdā Koens. Jūsu vecvectēvs.

Koens pasmaidīja un pieskārās mutes kaktiņam. Kā tad, nodomāja Džo, jaunkundzes nespētu turēties pretī, ja tikai viņam tām būtu laiks.

Teicams un aizgrābjošs? Koens pārjautāja. Vai tas gadījumā nav visai īpatnējs raksturojums lupai?

Ir, atsaucās Džo. Taču šī lupa bija teicama, jo tādu to bija uztaisījis jūsu vecvectēvs, rika pirmais īpašnieks. Un tad tā piedevām kļuva aizgrābjoša, jo tās otrais īpašnieks Strongbovs, šis botāniķis un pēc tam tālu zemju pētnieks, un pēc tam arābu svētnieks, un trešais īpašnieks Mene-liks Zivārs, izbijušais melnādainais vergs un pēc tam arheologs, jo šie trīs draugi katrs savā neparastā veidā prata sagrābt laiku, to samaisīt un izgaršot — kaut ko jaunu un pašu radītu, tā sakot, īru sautējumā savārītu vēsturi, lai gan neviens no viņiem nebija īrs.

Toties jūs gan esat īrs, mister Gulbenkjan, vai nav tiesa?

Kā nu ne, un brīžiem vairāk nekā citkārt. Rādās, to ietekmē laika apstākļi, gluži kā senu rētu. Kad ārā kļūst ļoti tumšs, cilvēkam skaustā uzrodas tāds kā stīvums, un jau drīz tas ir aizlavījies līdz acīm, tas palēnām pamazām paralizē prātu, un izskatās, ka to var apturēt tikai ar kaut ko stiprāku.

Vai jūs vēlētos kaut ko stiprāku? vaicāja Koens.

Man nebūtu nekas pretim, ja reiz jūs tā apvaicājaties.

Koens atvēra skapīti un izņēma pudeli un glāzi.

Vai araks derēs?

Paldies. Tīrā veidā būs labu labais.

Koens ielēja araku glāzē un nolika pudeli uz galda Džo pa rokai.

īru Gulbenkjans, Koens murmināja. Apbrīnojami.

Džo savilka uzacis, iedzēra malciņu, un viņa sejā iemirdzējās tāda kā cerība.

Jums tā liekas? Mēs tomēr labāk protam vēlēties un sapņot, nevis kaut ko dabūt gatavu. Droši vien jau visiem ir tāpat.

Tātad jūs patiesībā nevācat labdarīgus ziedojumus armēņu bēgļiem no Mazāzijas?

Hm, savā ziņā es daru arī to, ilgtermiņā, taču atzīšos, ka šovakar tā bija tikai mīlīga viltība, lai tiktu iekšā pa durvīm. Leģenda, kā to dēvē Lifijs. Viņš apgalvo, ka slepenajiem aģentiem vienmēr esot kaut kāda leģenda. Un atkal, droši vien tāpat ir visiem. Bet jūs lietojāt vārdu apbrīnojami, un tas ir īstais vārds, tieši tādi viņi bija, visi trīs. Strongbovs, vecais Meneliks un jūsu vecvectēvs Koens. Gluži apbrīnojams triumvirāts, toreiz, kad viņi vēl bija jauni un nebija aizgājuši katrs savu ceļu. Toreiz, kad viņi laikam bija apmēram jūsu vecumā.

Džo iedzēra vēl vienu malciņu, viņa seja bija domīga.

Tajos laikos, viņš teica, šie trīs draugi katru svētdienu satikās lētā arābu ēstuvē, kuru bija uzgājuši Nīlas krastā, patīkamā, sušķīgā iestādījumā, kurš viņiem bija iepaticies, un tur viņi mielojās, dzēra un runāja, stāstīdami cits citam, ko visu viņi grasās paveikt šajā pasaulē. Un, kad diena jau gāja uz vakara pusi un viņi bija krietnā kunga dūšā, aiziet, viņi metās pāri ēstuves margām, vienā lēcienā ielēca Nīlā un slīdēja pa virmainajiem straumju viļņiem ar apmierinātu smaidu sejā, tīksminādamies par pēdējiem īstajiem saules stariem, atraugādamies, sprauslādami un omulīgi iesnauzdamies, vienā mierā aizlaizdami prom savas likstas, tā sakot, bija cildenās Nīlas lielkungi, vienu bridi savos jaunības gados...

Koena slaikās rokas zīmēja gaisā elegantas aprises. Viņš pasmaidīja un pašūpoja galvu.

Man ļoti žēl, bet acīmredzot jūs alojaties, viņš bilda. Kā rādās, jūs domājat par trim citiem cilvēkiem, jo es skaidri un gaiši zinu, ka mans vecvectēvs svētdienās vienmēr pusdienoja mājās. Tā bija ģimenes paraža.

* * *

Skaidra lieta, atsaucās Džo, viņš tur nekad nepiedalījās. Koens satikās ar draugiem tajā ēstuvē, taču viņam jau bija ģimene, un viņš visu pēcpusdienu nepavadīja tur dzīrodams, bet gāja mājās ieturēt svētdienas pusdienas kopā ar savu daiļo sieviņu un dēlēnu, akurāt kā jūs sakāt. Pēc ēšanas viņš ierosināja doties jaukā pastaigā gar upi, un šīs jaukās pastaigas laikā ģimenītei gadījās iet garām felūkai, kas bija pietauvota krastā un gatava nolrēšanai, un dēlēns par varītēm gribēja mazliet paburāt, Koens laipni piekrita, un visa ģimene kāpa uz klāja, lai dotos jaukā novakares izbraukumā.

Tā ja, un sagadīšanās pēc, kamēr viņi tā burāja pa Nīlu, Koens pamanīja divus atraudzīgus un sprauslīgus vīrus, kas slīdēja varenās upes viļņos, savus draugus Strongbovu un Koenu, līdz nemaņai piedzērušos laika strāvās, un felūka dažas reizes mainīja kursu, un Koens izķeksēja savus draugus no ūdens, noguldīdams uz klāja, lai izguļas. Un labi vien bija, kas zina, ja Koens nebūtu to izdarījis, tad Strongbovs un Zivārs tā ari slīdētu līdzi Nīlas straumei, kas viņus iznestu jūrā, un viņi vēsturei būtu zuduši, bet tas būtu liels zaudējums mums visiem. Āreče, tādas bija šīs svētdienas, un tāda bija Koena svētdienas loma, svarīga loma, jo bez viņa tie abi pirmdienu nebūtu pieredzējuši. Jūsu vecvectēvs. Uzticams draugs.

Viņš bija krietns ģimenes tēvs, nomurmināja Koens.

A, tāds viņš tiešām bija, attrauca Džo, kā jau visi Kairas Koeni. Un viņam vajadzēja kļūt arī par dievbijīgu klana patriarhu un visnotaļ bagātu vīru, kaut sākumā viņu turēja par dulnu. Jo rādās, ka viņš vienu nakti redzēja divus mistiskus sapņus: pirmajā no Nīlas iznāca septiņas treknas govis, kuras apēda septiņas liesas govis, kuras izbrida pēc tam, bet tad vēl piedevām otrs sapnis, par septiņām brangām vārpām, kuras aprij septiņas plānas un austreņa kaltētas vārpas.

Koens atbrīvoti smaidīja, viņam šī saruna patika.

Vai es saklausu Bībeles atbalsi? viņš vaicāja.

Kā gan citādi, Džo atbildēja, un, saprotams, Dieva vēstis tajos laikos bieži nāca divas pēc kārtas, lai neviens neko nepārprastu. Āreče, ja kāds svētos rakstus pārzina tik labi kā jūsu vecvectēvs, kurš zināja arī savas tautas dzīvesstāstu Ēģiptē un pats atradās Ēģiptē, viņam nebija vajadzīgs pravietis, lai izdibinātu, ko pauž abi viņa sapņi. Tādēļ jau nākamās dienas rītā šis Koens lika pie malas sava aroda lēcas un devās Ēģiptes laukos iepirkt labību. Viņš bija nolēmis, ka vairs nemāls stiklus, jūs saprotiet, viņš gribēja malt graudus.

Koens ar pirkstiem uzzīmēja gaisā dažus tēlus, viņa sejā pavīdēja neizprotama izteiksme.

Tad nu lūk, Džo turpināja. Tobrīd graudu Ēģiptē bija atliku likām, bet paskat, šis Koens arvien vairāk un vairāk apkrāvās ar parādiem, uzpirka visu, cik varēja, un noglabāja noliktavās. Tā viņš turpināja sepdņus gadus, un, skaidra lieta, šajā zemē visi viņu sāka dēvēt par Trako Koenu, jo kurš tad, būdams pie pilna prāta, tikai krautu un krautu noliktavās labību, ja druvās tās ir pārpārēm?

Skaidrs kā diena, neviens normāls cilvēks tā nedarītu. Skaidrs kā diena, tikai Traks Koens, Dieva sargs, kurš ķerstīja vēstis, nospriedis, ka ir izredzēts tās uzklausīt. Tomēr viņš neatkāpās no saviem maldiem, šis Trakais Koens, ne uz mirkli neaizmirsa savus divsapņus pa septiņi, un tad raugi, kāds pārsteigums, pēkšņi ar ražu Ēģiptē notika briesmu lietas, notika atkal un atkal, un veselus septiņus gadus Ēģiptē neizauga gandrīz neviena vārpa. Un šajos otrajos septiņos gados, tajos liesajos, no bada Ēģipti glāba tikai Trakais Koens un viņa plānprātīgi dievbijīgā aprcdzība, un viņa noliktavas.

Džo atlieca muguru un smaidīja.

Izredzēts, tā nudien izskatās. Un tā, neatteikdamies no savas ticības un turēdams prātā manu vārdabrāli, viņš tika pie milzīgas bagātības. Dievbijīgais spēlmanis. Jūsu vecvectēvs.

Koens domīgi palocīja galvu.

Jūs ari sauc Jāzeps?

Lielāko tiesu Džo. Vēl ari O'Salivans Bīrs. Bet mani svārki nav raibi, jūs jau pats redzat.

Koens atkal palocīja galvu.

Vai jums arī ir vienpadsmit brāļi, Džo?

Baidos, ka vairāk. Vismaz kādreiz bija. Gadu gaitā diezgan daudzi laikam ir dzērumā nokrituši no kaut kādiem Jaunās pasaules jumtiem. Domāja, ka sniedzas pēc zvaigznēm, jūs taču saprotat. Jocīga tā Jaunā pasaule. Daži tiešām tic, ka tā ir.

Koens lūkojās uz Džo un zīmēja gaisā apli.

Tātad vēsture apmet loku, viņš teica, un tā ir vēsture. Bet es nesaprotu, kā tas viss varētu būt saistīts ar mums.

Akurāt, atsaucās Džo. Vēsture savus patiesos nolūkus nomaskē ar leģendu, tāpat kā slepenie aģenti un vairums cilvēku. Bet atgriezīsimies pie tiem trim jaunkungiem, kuri deviņpadsmitajā gadsimtā bija tik lieli draugi, pie šiem augšminētajiem Strongbova, Zivāra un Koena. Šajā trijotnē Zivārs bija kristietis, un Koens bija jūds, bet Strongbovs, kurš gan bija piedzimis par angli, dienās kļūs par musulmaņu svētnieku. Tā nu mums šeit, par prieku tiem, kuriem ir reliģiskas noslieces, ir kaut kas līdzīgs zīmīgai šī pasaules nostūra pārstāvniecībai.

Koens smējās. Sabiedrisks zēns, Džo sev sacīja, un pagaidām viss rit labi. Viņš no jauna ielēja sev glāzē araku, bet Koens pavēcināja roku uz savas darbnīcas slīpēšanas un pulēšanas ierīcēm.

Lai nu paliek reliģija, viņš teica. Vai šie rīki, jūsuprāt, liecina par lielu bagātību?

Nē, neliecina vis, atbildēja Džo. Bet man ir stāstīts, ka agrāk Kairā esot bijis pateiciens, kurš to palīdz saprast. Snipstiņšplānprāta ir bīstama lieta, atcerieties Koenus. Un šis pateiciens bija visnotaļ pareizs, jo tajos laikos Kairā notika tā, ka vecajam Trakajam Koenam bija dēls, kurš bija daļēji apdomīgs un tikai drusciņ plānprātīgs, tādēļ viņu dēvēja par Pustrako Koenu. Un, kā nu gadījās, kā ne, šis Pustrakais Koens visas savas ģimenes bagātības izšķieda, uzdzīvodams kopā ar savu draugu, vārdā Ahmads, un divām jaunām daiļavām, kuras Kairā sauca par Māsām. Daļa bagātības aizgāja hipodromos un kazino, daļa — šampanietim, kas lija alabastra biķeros no tīras mēnesnīcas, kad šie četri dzīroja, slīdēdami Nīlas viļņos, tik sensenos laikos. Ar tik trakulīgu dzīvesveidu jūsu vectēvs, citiem vārdiem sakot, augšminētais Pustrakais Koens, drīz bija izputinājis visu Koenu mantu. Tādēļ vēlāk, kad jūsu tēvs sasniedza vīra gadus, viņam vajadzēja meklēt arodu, ar ko pelnīt sev iztiku, un kurš arods gan varēja būt labāks par to, ar kuru Koeni bija uzsākuši savu dzīvi Ēģiptē? Lēcas. Tas nav nekas pārāk lepns, tomēr godīgs amats, nav vārdam vietas, un jūsu tēvs atgriezās un apmetās te, tajā pašā mājā, kurā jūsu vecvectēvs bija sācis savas dzīves gaitas, un izvilka no aizmirstības izbalējušu izkārtni milzīgu briļļu izskatā, tā simbolizēja acis, kas prot redzēt, un tā ir izkārtne, kuru mēs šonakt redzam tur, durvju priekšā. Šāds, man tā šķiet, ir stāsts ar Kairas Koeniem četru paaudžu un vairāk nekā gadsimta laikā, zināms, tikai galvenie punkti. No skrandām uz pili un atpakaļ skrandās, un tas, kurš izteicās, ka mēs visi iesākam vienādi un beidzam vienādi, tas cilvēks zināja, ko runā.

Koens pasmaidīja un atvēra sudrabotu cigarešu etviju. Viņš pastiepa cigaretes Džo, tas paņēma vienu un piešķīla abiem uguni.

Tad jūs, Džo, esat ari klaiņojošs īru vēsturnieks?

Brīžiem vairāk, brīžiem mazāk, bet patiesībā mani interesē tagadne, tādēļ dosimies turp un apcerēsim laiku, kad jūsu tēvs bija jauneklis Kairā, pirms Pirmā pasaules kara. Vecais Meneliks Zivārs tad jau bija pensio-nējies un dzīvoja kapenēs apakš publiska parka Nīlas krastā, ierīkojis sev istabu milzīgā, ar korķi iztapsētā sarkofagā, un svētdienās viņš bija mājās, kā toreiz mēdza sacīt, tas ir, viņš bija gatavs uzņemt viesos draugus un pasniegt tiem tasi spēcinošas pazemes tējas. Un, tā kā par veco Mene-liku vispār kaut ko zināja aplam maz ļaužu, tad laikam nebūtu vērts brīnīties, atklājot, ka lielākā daļa viesu bija viņa agrāko draugu bērni.

Koens tik tikko manāmi sarauca pieri, lai gan joprojām smaidīja. Džo izlikās, it kā neko nebūtu redzējis.

Teiksim, Džo turpināja, tur bija viņa vecā drauga Trakā Koena mazdēls, jūsu tēvs. Tur bija vecā drauga un kaujinieciskā dragomāna, vārdā Ahmads, dēls — ari Ahmads. Un bija ari dižā jaunu zemju atklājēja Strong-bova dēls, ko viņam bija dzemdējusi ebreju gane, kuru Strongbovs apņēma par sievu mūža nogalē, jaunais Sterns. Un, saprotams, Māsas no tās ērmotās peldinājās, viņas bija vecākas par citiem viesiem un vienīgās, kuras Meneliku bija pazinušas spēka gados; viņas bija senas Nīlas iemītnieces, kuras neparko nevēlētos palaist garām saviesības upes tuvumā. Tāds bija iekšējais loks, kas pulcējās apkārt ar korķi iztapsētajam vecā Menelika sarkofagam: toreiz, svētdienās pirms Pirmā pasaules kara. Mēdza iegriezties vēl dažs labs, bet par tiem mums šovakar nav jādomā.

Koena sejā pirmo reizi bija nozudis smaids. Tomēr viņa savaldība joprojām bija apbrīnojama, un Džo spēja to novērtēt. Sterna ietekme, Džo domāja. To ne ar ko nevar sajaukt.

Un, kad viņi bija padzēruši tēju, Džo runāja tālāk, šie draugi izņēma savus mūzikas instrumentus un sagatavojās iknedēļas koncertam, kas

Džo cieši raudzījas Koena. Pasmaidīja.

Bet es zinu, ka viņam nekad nepienāks gals.

* * *

Džo paskatījās uz binokli, kas gulēja uz grīdas.

Smalks darinājums, tas rīks. Kuru jūsu tēvs uztaisīja savam draugam Ahmadam. Tam pašam Ahmadam, kurš tagad aizmirsts sēž aiz letes tajā bībeliskajā postažā, ko dēvē par viesnīcu "Babilona".

Koens apjucis raudzījās uz binokli, nezinādams, ko domāt.

Bet kāpēc?...

Kāpēc jūsu tēvs to Ahmadam uztaisīja, jūs gribat jautāt? Tāpēc, ka Ah-mads toslaikus bija visīstākais bulvāru ķēniņš, un ķēniņam ir vajadzīga ierīce, ar kuru pārraudzīt savu valsti. Toreiz šis binoklis bija tāds kā joks, bet tagad Ahmads to ņem līdzi, sestdienas vakaros dodamies uz viesnīcas "Babilona" jumtu, lai meklētu savu zudušo tēvzemi, akurāt kā sendienās jūdi. Un viņš ņem līdzi ari trombonu un uzpošas savā vienīgajā uzvalkā, pogcaurumā puķe, un vikses triepiens uz kurpēm, un sarkani krāsotie mati pie-gludināti ar ūdeni, un viņš skatās savā sirdij dārgajā binoklī, izlikdamies, ka redz milzu pilsētu, kurā agrāk ķēnišķīgi valdīja, viens kā pirksts tur augšā, savas gūstniecības naktī, izmisīgu ilgu pilns un vajāts pagātnes gūsteknis.

Koens nodūra acis. Džo tālāk runāja pavisam klusi.

Jūsu tēvs, es zinu, gāja bojā Pirmajā pasaules karā. Viņš bija britu armijā. Kaujās par Palestīnas ieņemšanu?

Jā, nočukstēja Koens.

Toreiz vēl pavisam jauneklis. Apmēram jūsu vecumā?

Jā. Tas bija nejēdzīgs starpgadījums. Turki bija atvilkuši savus spēkus no Jeruzālemes, bet viens dezertieris vēl slapstījās apkaimes kalnos un izšāva. Viens vienīgs šāviens, pēc tam viņš nometa šauteni un padevās. Analfabēts, zemnieks. Viņš nezināja, ka viņa armija jau ir atkāpusies no pilsētas.

Jūsu tēvs bija vienā vecumā ar Sternu? Jā.

Un Sterns pēc tam rūpējās par jūsu uzaudzināšanu, pareizi?

Koens pacēla acis un palūkojās uz Džo.

Kāpēc jūs tā sakāt?

Tāpēc, ka tieši tā Sterns darītu. Sterns tāds ir.

Koens nodūra skatienu. Viņa balsī skanēja liels saviļņojums.

Ja nebūtu viņa, mēs nespētu palikt kopā. Viņš palīdzēja manai mātei ar naudu, tādēļ mēs varējām paturēt tirgotavu, un pēc mātes nāves viņš gādāja, lai mēs ar Annu varētu iet skolā... Rūpējās par visu, visu.

Koens paņēma rokā sudraboto cigarešu etviju.

Sī ir tēva etvija. Tā bija viņam līdzi todien, kad viņš aizgāja bojā. Sterns man to iedeva, kad es vēl biju mazs. Nezinu, kā tā vispār pie viņa nonāca.

Koens pastiepa etviju, lai Džo varētu redzēt. Stūrī bija iegravēti ebreju burti.

Sterns to uzdāvināja tēvam tajā dienā, kad viņš brīvprātīgi pieteicās armijā. Vai jūs pazīstat ebreju burtus?

Nē, bet šo es varu izlasīt. Dzīvība, jeb jūsu tēva vārds. Vai gan viens, gan otrs.

Koens paņēma etviju atpakaļ. Nedroši ieskatījās Džo sejā.

Vai jums nevajadzētu man pateikt, kāpēc esat ieradies?

Vajadzētu, Džo atbildēja, un droši vien, sākot no paša sākuma, kad es biju daudz jaunāks par jums un par pasauli nezināju pat niecīgu daļiņu no tā, ko zināt jūs. No tiem laikiem, kad iepazinos ar Sternu, kādā mītiskā pilsētā.

Koens viņu vēroja. Pasmaidīja.

Kā, lūdzu? Kur jūs iepazināties ar Sternu?

Džo palocīja galvu.

Tā ja, jūs pareizi saklausījāt. Mēs iepazināmies mītiskā pilsētā.

Te ari Džo gausi pasmaidīja.

Un tagad varbūt ari mēs dosim tai vārdu, tāpat kā bērni savām rotaļlietām? Varbūt nosauksim to par Jeruzālemi?

* * *

Džo runāja ātri. Pēc tam atlieca muguru un iedzēra malku araka, lai Koenam būtu laiks to visu aptvert. Koens sēdēja, atspiedies pret darbgaldu, atbalstījis zodu rokās, dziļi iegrimis domās.

Man viņš patīk, Džo domāja, nemitīgi saskatīdams visādus sīkumus, kas viņam atgādināja Sternu. Man viņš patīk, un kāpēc ne, viņš ir gandrīz Sterna dēls.

Vispēdīgi Koens sakustējās.

Bet tad varbūt vajag ar viņu sazināties? Parunāt ar viņu pašu?

Vai jūs to varat noorganizēt?

Jā. Viņš te vakar bija, bet tā bija privāta vizīte. Taču ir veids, kā viņam var nodot ziņu, un tad viņš divdesmit četru stundu laikā mani uzmeklēs. Vai tas būs gana ātri?

Varbūt, droši vien, bet es neesmu pārliecināts, vai tas ir īstais ceļš. Jūs taču pazīstat Sternu. Ja es ar viņu tagad aprunāšos, viņš, visticamāk, pateiks man paldies, ka pastāstīju par Blečliju, piecelsies un dosies prom, nevēlēdamies mani apgrūtināt. Negribēs man uzkraut savas likstas. Ja nu vienīgi es varētu viņam parādīt, ka jau esmu tajā visā iekšā.

Vai jūs šim Blečlijam uzticaties? vaicāja Koens.

Viņš dara savu darbu. Un viņa darbs šobrīd ir Sterns.

Bet jūs nezināt, kas ir tā Sterna darba daļa, kura viņam vajadzīga.

Nezinu gan, atbildēja Džo. Patiesībā es zinu tikai to, ka Blečlijs līdz nāvei baidās no kaut kā tāda, ko Sterns zina, vai viņš domā, ka Sterns zina, vai nav vienalga. Bet Sterns taču jau daudzus gadus sadarbojas ar Blečlija ļaudīm, tad kāpēc pēkšņi viņš ir kļuvis tik aizdomīgs? Kas šīs aizdomas izraisījis?

Atbildēdams uz savu jautājumu, Džo paraustīja plecus.

Nav svarīgi. Varbūtību ir pulka, un kāds ziņu pienesējs ir tikai viena no tām, bet tas šobrīd nav galvenais. Blečlijs pietiekami skaidri lika noprast, ka negrasās man atklāt, kāpēc Sterns kļuvis par aizdomās turamo, un nav grūti uzminēt, ka ari Sterns man neko nestāstīs. Viņš centīsies mani neiepiņķēt, bet ne jau tāpēc es esmu šeit ieradies.

Bet ko īsti Blečlijam vajag? vaicāja Koens. Vai tas kaut kādā ziņā ir saistīts ar Sterna darbu mūsu labā?

Džo papurināja galvu.

Ja nu netieši, bet runa nav ne par Palestīnu, ne par "Ebreju aģentūru". Britiem sāp galva par karu, tātad tam noteikti ir kāds sakars ar vāciešiem. Iesākumam pieminēsim Sterna Polijas epopeju.

Koens šķita apjucis.

Vai jūs runājat par to viņa nozušanu īsi pirms kara sākuma?

Jā. Jūs noteikti zināt, ka viņš Damaskā izbēga no cietuma, lai nokļūtu Polijā tad, kad tas viņam bija vajadzīgs, bet vai jūs zinājāt, ka šī bēgšana gandrīz maksāja viņam dzīvību?

Nē. Man nebija ne jausmas, ka tas bija tik bīstami.

Bija. Vai tad jūs nepamanījāt, kā izskatījās viņa īkšķis, pēc tam, kad viņš atgriezās Kairā? Kā tas bija uzšķērsts?

Jā, protams, bet tur bija noticis kaut kāds nelaimes gadījums. Viņš man stāstīja, tikai es īsti neatceros...

Tas nebija nelaimes gadījums, Džo atbildēja. Viņš to sašķērda, ar kailām rokām rakdamies ārā no cietuma, un dīvainākais ir tas, ka pēc divdesmit četrām stundām viņš visviens būtu atbrīvots. Un Sterns bez iemesla nemēdz riskēt. Vai viņš jums kādreiz ir stāstījis par to braucienu uz Poliju? Kāpēc viņš tik izmisīgi steidzās?

Koens sarauca pieri.

Taisnību sakot, es atceros tikai to, ka viņš bija ļoti pacilāts.

Pacilāts?

Jā. It kā viņš būtu piedalījies ļoti svarīgā notikumā, teju tā, ka būtu panākta kāda neizsakāmi vērtīga uzvara. Jūs jau zināt, ka Sterns gandrīz nepiemin savu darbu. Taču toreiz, kad viņš beidzot atkal uzradās, viņš tik tikko spēja apvaldīt pacilātību. Atceros, ka Anna to pieminēja: cik brīnišķīgi viņu atkal redzēt tādu kā vienmēr. Tik sajūsminātu un bezbēdīgu, tik aizrautīgi apņēmīgu. Tieši tādu mēs viņu atcerējāmies no agrākiem laikiem.

Agrākiem?

Jā. Pirms visām tām pārmaiņām, kas pār viņu bija nākušas šajos pēdējos gados. Pirms viss sāka viņu tik smagi nospiest.

Ak, jā, domāja Džo, tie laiki, kad Sterns bija tik sajūsmināts un bezbēdīgs. Kad viņš bija tāds kā vienmēr.

Un uz mirkli cauri gadiem atgriezās viņa paša atmiņas.

Protams, ne jau tikai Sterns bija mainījies. Ari Dāvids un Anna bija pieauguši, viņi vairs nebija bērni un bija iemācījušies skatīties dziļāk, noskārst Sterna sarežģītību un pretišķības tajā, ko viņš dara, kam viņš tic.

Turklāt bērnībā viņi noteikti nezināja par Sterna morfīnismu un ko tas nozīmē. Bērnībā viņi redzēja tikai Sterna laipnību un mīļumu, nevis izmisumu, kas nāca tam līdzi aukstajos īrētajos kambaros, kuros viņš pārlaida naktis, atkal un atkal jaunā drūmā trūcīgo rajonā. Un viņa vecās, nonēsātās kurpes, skumjus atgādinājumus par ceļojumiem uz neesošām zemēm, par apdauzīto čemodānu, kurā glabājās viss, kas viņam pasaulē piederēja, gadu gadiem nosaitēts ar to pašu veco auklu, kas mūždien tika rūpīgi aizmezglota, rūpīgi atmezglota, kad viņam kārtējo reizi bija jādodas ceļā. Bērnībā viņi noteikti pazina pavisam citu Sternu, tāpat kā Džo paša dēls Bernīni. Kad Džo Ņujorkā bija pie viņa aizbraucis, Ber-nīni, kā jau vienmēr, daudz runaja par Sternu, viņam Sterns kopš bērnības bija palicis ļoti īpašā atmiņā.

Sterns?

Bernīni jūsmīgi smaidīja.

Lācīgs milzis, kurš vienmēr smaidīja un smējās, kad viņi Pirejā sagaidīja tā kuģi. Trapu dārdošā žņerkstoņa, troksnis un juceklis visapkārt, ļaudis skraida šurpu un turpu, un tad pēkšņi klaigājošo pasažieru vidū ir parādījies Sterns, kurš smejas, māj un spraucas lejā pa trapu ar dāvanu pilnām rokām, Sterna brīnumainās dāvanas no visām pasaules malām. Raibas krellītes, amuleti un vīraks, un mazs šeiha tērps Bernīni, un Lielās piramīdas modelis no klucīšiem, ar visām slepenajām ejām un dārgumu kambariem. Un ari mātei bija jaukas dāvanas, stāstīja Bernīni, reti vīni un kārumi, un skaista, smalka zelta aproce; šī aproce Bernīni bija īpaši iespiedusies atmiņā, jo tās vienkāršība Modu, liekas, toreiz dziļi aizkustināja. Pēc tam, jau viņu mazajā namiņā, pievakarē, kad visas dāvanas bija apbrīnotas, Sterns atkorķē pirmās šampanieša pudeles un šķindinās pa virtuvi, sākdams uzburt dzīres, kuras viņiem vienmēr bija vakarā pēc viņa ierašanās, Sterns smejas un birdina virces te vienā ēdienā, te otrā, un māja ir pilna ar gardām smaržām no visām Vidusjūras piekrastes zemēm.

Bernīni laimīgi smaidīja.

Sterna dzīres? Tām nebija līdzīgu.

Un tāpat uz priekšu, tā turpinājās vēl divas vai trīs dienas, viens vienīgs šampanietis un našķi, un gardumi seko gardumiem, līdz viņa drudžainā viesošanās ir beigusies, un mazais Bernīni blakus Modai atkal stāv Pirejas ostā, ļaužu drūzma tagad ir nopietna un svinīga, visi māj atvadas pasažieriem pie reliņiem, Sterns mazliet savrup no citiem, bet māj ar roku un smaida, kā vienmēr... smejas, kā vienmēr.

Tieši to Bernīni atcerējās. Protams, viņš neko nezināja par visām tām lietā, par kurām Sterns un Moda bija runājuši līdz vēlai naktij sveču gaismā, mazajā dārziņā pie jūras. Viņš nezināja, ka Sterns jau atkal bija iztērējies līdz pēdējam, to mazumu naudas, kas viņam bija, izdevis citiem par prieku.

Sterns?

O, jā, Bernīni pazina Sternu. Sterns bija tas lielais, jautrais vīrs, kura piepešā parādīšanās vienmēr nesa smieklus, spēles un dzīres, un visupirms burvestību. To neaprakstāmo stāstu burvestību, kas vēstīja par neizmērojamiem brīnumiem, kurus bērns kādu dienu atklās, un tad tie būs viņa. Tādēļ Džo nebrīnījās par to, kā Koens un viņa māsa atcerējās Sternu savā bērnībā, tajos laikos, kad Sterns bija sajūsmināts un bezbēdīgs, kā izteicās Koens. Kad viņš vēl bija tāds kā vienmēr, kā izteicās Koens, kad viņu vēl nebija nospiedis viņa nastu smagums. Jo Sterns vienmēr ārkārtīgi centās slēpt savas sirds tumšos stūrus, un Dāvids un Anna pat nenojauta, kas atrodas viņpus laipnajiem vārdiem un mīļajām rokām. Tagad, pēdējos gados, viņi bija sākuši to redzēt, un cik skumji, Džo domāja. Cik negribīgi.

* * *

Džo pacēla galvu.

Jūs teicāt, neizsakāmi vērtīga? Sterns izturējās tā, it kā Polijā būtu guvis kādu neizsakāmi vērtīgu uzvaru? Bet ir tikai viena lieta, ko Sterns uzskatītu par neizsakāmi vērtīgu. Dzīvība. Tikai tā.

Jā, murmināja Koens, joprojām dziļi iegrimis savās domās.

Bet varbūt tomēr ir kaut kas tāds, ko jūs atceraties, vaicāja Džo, par to viņa braucienu uz Poliju? Vai vārdi Piru mežs jums ko izsaka? Tā sauktais meža namiņš Varšavas pievārtē? Vismaz kaut kas no tā visa?

Piedodiet. Nē.

Es saprotu. Labi, liksim Poliju uz bridi mierā, izskatās, ka tā mēs nekur nenonākam. Parunāsim par šifriem.

Par šifriem? Koens atkārtoja, pēkšņi kļuvis modrs un piesardzīgs.

Jā. Jums nebūs iebildumu?

Nē, protams, nē, Koens atbildēja, varbūt mazdrusciņ pārāk steidzīgi.

Džo palocīja galvu, atcerējies Ahmada bailes, ka varbūt Sterns par aizliegtām lietām ar nepiederošām personām runā, zinādams, ka tas viņam draud ar nāvi: jo viņam vairs nav spēka turpināt.

Labs ir, tad parunāsim, teica Džo. Saprotiet, es jau zinu, ka Sterns pēdējā laikā daudz runā par šifriem, bet es zinu ari, ka šifri viņu valdzina jau no senām dienām, un to ir tik daudz, un tik dažādi, vai nav tiesa? Mums jāmēģina atšifrēt likumus un paražas, un slēptus domu rakstus, un vēl, un vēl. Īstenībā varētu pat sacīt, ka par šifrētu pārnestā nozīmē var saukt visu, kas mēs esam viņpus savas fasādes. Un reizēm šie šifri šķiet tik universāli, ka mēs tos turam par akmenī iecirstiem, savukārt citi ir tik dziļi un slēpti, ka varbūt tikai mēs paši zinām, ka tādi ir. Tie ir tik personiski, ka pat mēs varbūt nenojaušam par to pastāvēšanu, jo lielākoties mums par tiem nemaz nav jāzina. Lielākoties mēs varam nodzīvot visu mūžu, un tā ari nerodas vajadzība tos atklāt.

Koens nemierīgi sakustējās.

Kas tā būtu par vajadzību?

A, nezinu. Notiek kaut kas ārkārtējs un nepieredzēts, kaut kas vairāk nekā vienkārši izlemšanas grūtības. Kaut kas tāds, kas izved mūs ārā no priekšstatiem par labu un ļaunu, izved tādā kā neapgūtā ētikas teritorijā, kur nekas nav nosakāms, kur nav ne vismazāko norāžu, vai kaut kas ir labāks vai ļaunāks, briesmīgs vai ne tik briesmīgs. Mēs pēkšņi atrodamies tik tālu no tā visa, tur cilvēks ir viens pats un viņam apkārt nekā nav, un viņa vienīgais biedrs ir viņa paša dziļākās dzīles.

Koens nepacietīgi novēcināja roku.

Tas ir pārāk abstrakti, es nesaprotu, ko jūs mēģināt pateikt. Vai nevarētu precīzāk?

Džo palocīja galvu.

Droši vien varētu, un droši vien es šādi centos tam saņemties. Man tādu Dieva aizmirstu vietu droši vien pat iedomāties negribas, tādas man iedveš šausmas, un tā ir patiesība, Dāvid. Reizēm negribas atcerēties, kur esmu bijis...

Džo nepabeidza teikumu. Koens nemierīgi zvārojās uz priekšu un atpakaļ, sākdams justies tikpat satraukts. Taču Džo zināja, ka jārunā tālāk, no tā nevarēs izvairīties.

Jā, Dāvid, es mēģināšu izteikties precīzāk. Pieņemsim, ka jūsu iekšējā šifra pamats ir godbijība pret dzīvību. Nedrīkst dzīvībai nodarīt pāri, nedrīkst to apgānīt, kur nu vēl laupīt. Bet tad pienāk laiks, pienāk tāds bridis, kad jums vajadzētu dažus sūtīt nāvē: jo daudzi citi tad paliktu dzīvi. Ko jūs darītu?

Sūtītu, Koens uzreiz atsaucās, viņš bija atvieglots. Bet vai tad tā nav kara pamatideja, jebkura kara? Kāpēc jūs tagad par to runājat un mokāties? Vai tad Kairā nav cilvēku, kuri ik bridi pieņem šos briesmīgos lēmumus? Vai Eiropā viņu nav? Visur?

Jā, atsaucās Džo. Lai Dievs mums žēlīgs, jā. Bet ja viss būtu tāpat, tomēr ne gluži tāpat? Ja jūs viens pats stāvētu blakus mazai meitenītei, kas ir sakropļota un mirst, viņu glābt nav cerību, viņas sāpes ir nepanesamas, viņa čukst: Lūdzu, un jūsu priekšā ir nazis, un neviena cita uz pasaules nav, jo pasaule ir pazudusi, jūs esat viens, nekas nelīdz un nekas neskaitās, un ir tikai kliedzieni, ciešanas un nāve, un mazas meitenītes sakropļotais ķcrmenītis, viņas acis nepanesamās sāpēs un čuksts: Lūdzu, un nazis, un jūs paņemat nazi un atliecat viņas galvu, un jūsu priekšā ir viņas kakliņš, trausls kā viss dzīvē, un tā ir dzīve. Vai jūs to darītu, lai Dievs mums žēlīgs? Vai jūs spētu?

Koens bija salīcis un stiepās uz priekšu, it kā gribēdams kliegt, tik spīvs un nepielūdzams Džo bija kļuvis, viņa balss un acis, viņš viss. Un Koens būtu kliedzis, taču Džo pēkšņi nodrebēja un ievaidējās, ar mežonīgu spēku sažņaugdams rokas. Bridi izskatījās, ka Džo vairs nav ne kripatiņas spēka un viņš nespēs turpināt, bet pēkšņi viņš čukstēja tālāk, pieliecies, ieplestām acīm, viss spīvums atgriezies viņa balsī. Koens nespēja mierīgi nosēdēt. Viņš lūkojās lejup, grīdā.

Tas ir drausmīgi, viņš čukstēja, drausmīgi. Kā var atbildēt uz tādu jautājumu? Nav godīgi abstrakti spriest par tādām lietām.

Koens tukši novēzēja roku gar acīm, kā cenzdamies kaut ko aizslaucīt.

Patiesībā tas viss ir pārāk abstrakti. Notiek karš, ciešanas ir neskaitāmās, mēs visi to zinām, tādēļ kāda jēga? Šādi runāt par mazu meitenīti...

Koens pēkšņi kaut ko nomanīja. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja Džo acis cieti lūkojamies pretī, un viņu pārņēma baiļpilns šaubīgums.

Jā, Džo klusi bilda. Šajā pasaulē ir maz tādu cilvēku, kuriem būtu Sterna ticība, un, kad es redzēju viņu paņemam to nazi, bija liesmojoša nakts un pasaules gals, pirms divdesmit gadiem Smirnā. Nakts, kad bija nāve un kliedzieni dziļi melnā tukšuma tumsā, un Sterns bija viens, un es biju viens, un starp mums zemē gulēja tā meitenīte, un man trūka spēka pieskarties tam nazim, un šodien es to nespētu. Bet mani nevar salīdzināt ar Sternu, tāpat kā jūs nevar, un gandrīz nevienu no mums. Un par to vairs nekas daudz nav sakāms. Mēs visi dzīvē darām to, ko varam. Mēs pūlamies, un tas ir veltīgi, bet mēs darām, ko varam, un to, ko nespējam, mēs nespējam...

Džo sejā noraustījās kāds muskulis. Viņš aizgriezās, nodūra acis.

Viņš jau izskatījās mierīgāks, turpretim Koens joprojām drebēja. Viņš savā mūžā nebija sastapis neko līdzīgu tam spriegumam, kuru redzēja Džo acīs un dzirdēja Džo balsī; šausminošs mirklis no pasaules, kuru viņš pats nekad nebija vēlējies redzēt. Tā, sēžot pretim Džo un uz viņu lūkojoties, Koenam pēkšņi iešāvās prātā, cik l^žo ir sīks augumā. Pirmīt viņš par to nebija domājis, jo Džo tāds neizskatījās, nepavisam ne. Bet tagad Koens to pamanīja, un tas viņam šķita savādi. Tik sīks, mazs vīriņš, pat trausls no skata.

Džo sēdēja klusēdams, skatījās grīdā. Lēni atkal pacēla galvu.

* * *

Šifri, Džo teica. Reizēm tie līdzinās vārdiem, kaut ko mums pastāstot un nepastāstot par cilvēkiem. Kaut vai Rommels. Visi viņu sauc par "Tuksneša lapsu", jo viņš tik pārdabiski prot paredzēt ikkatru britu soli. Karaspēka viņam ir uz pusi mazāk nekā britiem, tomēr viņš vienalga vienmēr pamanās īstajā brīdī nolikt savus tankus īstajā vietā un sadot britiem kārtējo sutu. Bet vai viņš tiešām ir tik viltīgs? Vai varbūt kāds viņam izlasa priekšā britu šifrus?

Koens izbīlī salīgojās.

Ko jūs runājat?!

Par šifriem. Varbūt par kaut ko tādu, ko sauc ar "Melno šifru". Bet nesteigsimies, runāsim visu pēc kārtas. Uz brīdi pieņemsim, ka Sterns Sabiedroto uzvaru uzskata par nenovēršamu.

Bet tā nav nenovēršama, Koens izgrūda.

Es zinu, ka nav, bet vienkārši pieņemsim, ka Sterns kaut kādu iemeslu pēc tā domā. Jo ir pārliecināts, ka Hitlera karaspēks Krievijā dabūs galu tāpat kā Napoleona armija. Jo zina par amerikāņu nenovēršamo iesaistīšanos karā, pēc kuras spēka pārsvars nonāks Sabiedroto pusē. Vai vēl vienkāršāk: jo viņš netic, ka nezvērs mūsos var gūt galīgo uzvaru, pat ja tas dabūjis savos nagos "Melno šifru". Jo viņš tic cilvēces Svētajai Pilsētai, un viņa ticība ir nesatricināma.

Izbeidziet, Koens šņāca.

Nē, paga, lēnām. Ir iespējams, ka cilvēks var tam ticēt, ir iespējams, ka Sterns tāds ir. Un, ja viņš tam tic, ja viņš sirds dziļumos ir pārliecināts, ka Hiders zaudēs, tad mēs varam spert vēl vienu soli un sacīt...

Sterns ir ebrejs, iekliedzās Koens. Viņa māte bija ebrejiete, viņš ir ebrejs, un nacisti galēdami galē tūkstošiem ebreju.

.. .sacīt, ka varbūt bija iespēja, Džo klusi runāja tālāk, izglābt ļoti daudz ebreju, par to kaut ko dodot vāciešiem pretī...

Koens pielēca kājās.

Iespēja, Džo čukstēja, nepieļaut, lai šie tūkstošu tūkstoši ebreju nekļūtu par... miljoniem.

Koens skatījās uz Džo no augšas. Viņš stāvēja, rokas nokāris gar sāniem, un šausmās raudzījās uz Džo, viņa niknums vairs nebija valdāms.

Miljoniem? Miljoniem? Vai jūs esat nenormāls? Ko jūs vispār runājat? Nacisti ir nezvēri, un Hitlers ir vājprātīgs, bet tā ir Vācija. Vācija. Mana ģimene ir no Vācijas, mēs tur dzīvojām gadsimtiem ilgi. Nacisti ir briesmoņi, bet vācieši nav baurojoši barbari zirga seglos. Viņi nav mongoļi, šis nav trīspadsmitais gadsimts.

Taisnība, atbildēja Džo. Ir divdesmitais gadsimts, un vācieši ir akurāti, čakli un pedantiski. Un viņi rūpīgi gatavojas, strādā cītīgi, neatstājot nepamanītu nevienu sīkumu un visu pienācīgi reģistrējot, un viņi ir ļoti pamatīgi. Viņi nav mongoļu ordas, kas brāžas apkārt zirgos.

Koenam pie kakla izspiedās dzīsliņas.

Un tādēļ?

Un tādēļ man jāzina par Sternu un "Melno šifru", Džo klusi teica.

Vācieties, Koens iekliedzās. Bāls un niknumā drebēdams, viņš stāvēja Džo blakus, žņaudzīdams dūres.

Jūs esat jucis. Vācieties prom no šejienes.

Te Koena dusmas vairs nebija valdāmas, viņš noliecās, paķēra binokli un atvēzējās.

Sitiens trāpīja Džo deniņos, un viņš izlidoja no krēsla. Griezdamies ap savu asi, Džo gāzās gar zemi, noraudams sev līdzi paplāti, no kuras viņam apkārt pašķīda stikli. Viņš apstulbis gulēja ar seju pie grīdas, tā arī nesapratis, kas ir noticis, jo sitienu nebija redzējis. Izstiepa roku un sagriezās uz stikla lauskas.

Džo neveikli pietrausās četrrāpus. Galva dunēja, sdpri sāpēja, un sāpes kļuva arvien dziļākas. Viņš norīstījās un izspļāva asinis. Neko neredzēdams, izstiepa roku un pie kaut kā pieķērās, pie darbagalda; padabūja vienu kāju apakšā un pierausās stāvus. Stāvēja, nelaizdamies vaļā, zvāro-damies, rīstīdamies un gārgdams asinis; centās kaut ko saskatīt. Kaut kur netālu bija Koens: garš, izplūdis stāvs. Galva apdullinoši dunēja, viņš nespēja domāt. Kāda roka sagrāba viņu aiz elkoņa un stūma prom.

Džo grīļojās, kliboja, uzgrūdās priekšmetiem. Ass metāla stūris iecir-tās gūžā, atkal apdullinoši plīsa stikli. Ieskrējis ar galvu durvīs, viņš smagi uzkrita tām virsū un tā palika. Viņam padusē tika iestumts binoklis.

Koens bija viņu pametis. Koens bija kaut kur darbnīcas otrā galā, runāja pa citām durvīm, kaut ko teica māsai. Beidzot sameklējis tve-rekli, Džo to pagrieza, iztenterēja priekšnamā un tumsā gandrīz nolikās kņūpu. Kaut kā noturējies kājās, sataustīja sienu, atbalstījās pret aukstajiem akmeņiem un piespiedās ar pieri, cenzdamies nenokrist, cenzdamies elpot.

Durvis viņam aiz muguras aizvērās. Viņš sajuta pieskārienu, Annas balss čukstēja.

Nebaidieties, es jums palīdzēšu. Nāciet.

Džo ļāvās vešanai tumsā, pa priekšnamu. Kad viņi bija nonākuši pie ārdurvīm, jaunā sieviete pieliecās tuvāk. Likās, viņa vēlas ko sacīt.

Labajā ausī, Džo buldurēja. Ar otru es neko nedzirdu.

Viņš juta Annas elpu.

Piedodiet, viņa čukstēja. Manam brālim ir daudz raižu, un Sterns mums vienmēr ir bijis kā tēvs. Varbūt atnāciet vēlreiz rīt.

Nē. No tā nebūtu nekāda labuma.

Šķita, ka viņa piekrīt. Viņa čukstēja tālāk.

Es klausījos. Dzirdēju, ko jūs teicāt. Es domāju, ka jums par Sternu nav taisnība, tomēr man liekas, jūs gribat viņam palīdzēt.

Viņa saminstinājās.

Labi, es tomēr pateikšu, Džo čukstēja. Ja es nenoskaidrošu patiesību, to nāks meklēt citi, un viņiem par Sternu nebūs ne silts, ne auksts.

Viņš juta pie auss jaunās sievietes elpu. Anna joprojām nespēja izšķirties.

Runājiet taču, viņš čukstēja, mīļais Dievs, pasakiet beidzot. Vai šīs pasaules klusēšana tiešām būs mūžīga?

Viņš sazvārojās, atsitās pret Koena māsu, atkal atslīga pret sienu.

Anna, lūdzu, uzklausiet mani. Man jūsu brālis patīk, un es zinu, ka Sterns jums abiem bija tēva vietā, bet tas, ko es sacīju, nav kaut kas neiedomājams, jo nekas nav neiedomājams, pilnīgi nekas. Paskatieties uz nacistiem. Es zinu, jūsu brālis vēl ir par jaunu, lai to visu aptvertu, un jūs ari esat par jaunu, un nevienam normālam cilvēkam kaut ko tādu nevajadzētu dzirdēt, jo tas ir viņpus jebkā cilvēciska, lai Dievs mums žēlīgs...

Džo izmisumā saķēra viņu aiz rokas.

Bet uzklausiet mani Sterna dēļ, Anna, jo viņu gaida nāve, pavisam drīz. Cilvēka dvēselē ir tādi bezdibeņi, kādus nav iespējams pat iedomāties, jūs domājat, ka jūs Sternu pazīstat, un jūs tiešām viņu pazīstat, savā ziņā, bet viņš nav tikai tāds vien, un es to zinu, es esmu to redzējis. Jā, viņš varēja pārdot savu dvēseli, un varbūt tieši to viņš ir izdarijis, lai Dievs apžēlojas...

Lūdzu, pacentieties būt mierīgs, viņa čukstēja.

Es cenšos, es tiešām cenšos. Vienkārši es neko neredzu un nedzirdu, man galvā viss dārd, tumsa mani padara aklu, un es zinu, kas būs, un man ir briesmīgi bail... bail...

Viņš vairs neturēja Annas roku tik cieši, taču vaļā nelaida. Sagumis pie akmens sienas, neko neredzēdams, deniņiem neizturami sāpot, viņš neuzdrīkstējās atlaist viņu vaļā.

Anna? Piedodiet, ka es to visu pateicu. Es nožēloju, ka man vajadzēja tā runāt, bet Sterns ir tāds, kāds viņš ir, un citādi nevar...

Anna? Man bail, ka viņš vairs nespēj izturēt, un es gribu uzzināt patiesību par viņu. Ja jūs kaut ko zināt, Anna, kaut visniecīgāko sīkumu, lai vismaz kaut ko varētu darīt, kamēr vēl ir laiks...

Džo aizelsās, viņš nespēja paelpot, vairs nejaudāja savaldīties un pat necentās, tāpat kā pirmīt Koens. Viņš dzirdēja, kā slīd durvju aizšaujamais, juta, kā viņas tvēriens kļūst ciešāks. Annas lūpas bija viņam pie auss.

Nekādu "Melno šifru" viņš nav pieminējis, Koena māsa čukstēja, bet bija viena cita lieta, par ko viņš runāja, pirms dažām nedēļām. Mēs trijatā ēdām brokastis, un Sterns bija labā garastāvoklī. Mans brālis bija izgājis no istabas, un Sterns pēkšņi sāka smieties. Viņa vārdi man iespiedās atmiņā, jo tie izklausījās tik savādi... Jā?

Viņš teica, ka Rommels šorīt bauda brokastis ar little fellers. Es toreiz nodomāju, ka viņš būs teicis fellahs, fellāhi, bet nē. Viņš teica little fellers. Viņš pats neko nepaskaidroja, un es nezinu, ko tas nozīmē, bet varbūt jums tas kaut ko izteiks. Amerikāņu militāro atašeju Kairā sauc pulkvedis Fellerss.

Ak tā?

Dāvids to nedzirdēja. Un, lūdzu, mēģiniet palīdzēt Sternam, mēģiniet viņam palīdzēt. Ar labunakti.

Džo nepaspēja viņai pateikties. Koena māsa sažņaudz viņa roku, durvis aizvērās, un pēkšņi viņš šaurajā ieliņā bija viens ar spokainajām naksnīgās pilsētas skaņām. Skatīdamies šurpu un turpu, viņš pūlējās atcerēties, no kuras puses bija atnācis.

14 Blečlijs

Blečlija grimase nicinājumā bija drausmīga. Viņa mute bija nošļukusi un vienīgā acs groteski izvelbta.

Blečlija raizīgā seja, Džo sev atgādināja. Blečlija līdzjūtīgā seja.

Cits savas izjūtas izpaustu, mīkstinot sejas izteiksmi, bet Blečlijs to vienkārši nespēja. Kā lai viņš to varētu ar šīm sadragātajām sejasdrupām, ar šiem pārrautajiem muskuļiem un izņemtajiem kauliem. Blečlija pusdzīvajā sejā viss vienmēr parādījās aplam. Raizes izskatījās pēc nicīga smīna, līdzjūtība pēc pretīguma grimases.

Nav brīnums, ka bērneļi uz ielas no viņa bēg, domāja Džo. Nav brīnums, ka svešinieki šausmās aizgriežas. Blečlija salauztā seja nespēja izteikt patiesību, un viņš taču nevarēja ikkatru savu mūža dienu staigāt apkārt, to izkliegdams. Tādēļ viņš pasaulei smaidīja, tas ir, centās smaidīt, un viņa pazemojums bija nebeidzams.

Viņš raudzījās uz Džo apsaitēto aussi.

Jūs nedabūjāt viņus pienācīgi apskatīt?

Nē, Džo atbildēja. Droši vien visparastākie zagļi savās naksnīgajās gaitās. Es pat nezinu, vai tur bija divi vai trīs, vai varbūt vispār tikai viens.

Blečlijs nopūtās.

Lūdzams, turpmāk vairs naktī neejiet pastaigāties pa tukšām ieliņām. Ja par visām varēm jāiet ārā, tad palieciet tādos rajonos, kur ir zināma dzīvība, kur garām mēdz noiet patruļas. Šāda iemizošana nepavisam nav vajadzīga.

Es būtu bijis piesardzīgāks, bilda Džo, vienkārši nebiju domājis, ka es šoslaikus izskatos īpaši turīgs.

Blečlijs palūrēja pāri mutautam un redzēja, ka Džo smaida, uzjautrinās

par sevi. Viņš pasmējās — tā bija sprauslošana, kurai līdzi nāca šķībs, idiotisks smīns.

Mjā, ņemot vērā, ka esat eiropietis, jūs turīgs neizskatāties. Tomēr turība ir relatīva, pareizi? Un vispār jūs sākat arvien vairāk izskatīties pēc mums visiem. Jā, kļūstat tāds kā mēs visi.

Blečlijs joprojām skaļi sprausloja. Džo pasmaidīja.

Ak tad re, kā? Un kā tas ir?

Tā jūsu auss, Blečlijs atbildēja. Pārsēja dēļ izskatās, ka jums tās nav, it kā jūs to būtu zaudējis frontē. Varbūt jūs to sarunu ar Kasliju diez cik labi neatceraties, bet Kaslijam ir tikai viena roka.

Ā. Nē, es tiešām lāgā neatceros. Vienrocis Kaslijs, jūs sakāt? Reiz bija žiglākais šāvējs visos rietumos, bet tagad palikušas vien atmiņas? Izklausās pēc kādas no Lifija dziesmiņām.

Blečlijs sprausloja.

Savādi, kad tā padomā, bet tā vien šķiet, ka visiem Mūkiem trūkst kāda locekļa. Kropļi, ko tu neteiksi.

Džo auss džinkstēja.

Tiešām? Kā jūs domājat, vai tas nenozīmē, ka pastāv tāds slepens likums: lai tiktu izlūkdienestā, tev jābūt kroplim?

Blečlijs sprausloja.

Jāizlūko kropļi? Kas to lai zina, varbūt jums ir taisnība, es šādi agrāk nebiju uz to palūkojies.

Blečlijs bija nosusinājis visu ap acs apsēju un aizvāca mutautu. Viņa sejā atgriezās nicība. Tas ir, raizes, Džo sev atgādināja.

Vai jums nešķiet, ka mums vajadzētu izsaukt ārstu, lai paskatās?

Nav vērts, attrauca Džo. Nekas briesmīgs tur nav, un Ahmads, kā rādās, ar pārsējiem rīkojas kā īsts meistars.

Jā, cilvēks ar nenoskārstiem talantiem. Es tagad atceros, ka iepriekšējā kara laikā viņš bija brīvprātīgi pieteicies mediķu palīgkorpusā. Visvairāk dabūja sēdēt pie ātrās palīdzības mašīnas stūres. Kā rādās, cilvēkiem ar literārām nosliecēm tas tīri labi gājis pie sirds.

Vairāk izklausās pēc Pilsoņu kara Spānijā, bilda Džo. Vai jūs toreiz bijāt Spānijā?

Blečlijs manāmi sakaunējās.

Nē. Man tolaik bija citi darbi darāmi.

Niez, Džo saviebās un rādija uz ausi.

Viņi, kā parasti, sēdēja pagrabstāva kambarīti viesnīcas "Babilona" iekšpagalma tālākajā galā. Pie zemajiem griestiem karājās viena vienīga elektriskā spuldzīte, stiepās vads līdz plītiņas riņķim uz galda, kur kūpēja tējas katliņš. Turpat bija ari ieplīsusi tējkanniņa un divas ieburnītas dzelzs krūziņas uz viņiem abiem. Blečlijam pa rokai, kā vienmēr, bija laikraksts, un tikšanās notika naktī: kā vienmēr, kad darīšana ar Mūkiem, Džo atcerējās Lifija sacīto.

Kas jauns noticis, bet laikrakstos nav nonācis? Džo vaicāja.

Nekā laba, atbildēja Blečlijs. Katastrofas nāk cita pēc citas. Bir Hakīma ir noslaucīta no zemes virsas ar visiem tās Brīvās Francijas un Ebreju Kājnieku aizstāvjiem, un tagad izskatās, ka Rommelam izdosies aplenkt Tobruku. Mums būs jāmēģina viņus nelaist tālāk par E1 Alameinu.

Vai Tobruka spēj izturēt aplenkumu?

Pērn tā noturējās septiņus mēnešus. Tagad viņiem tur vairs nav tik daudz spēka, bet Rommelam tas nav jāzina.

Blečlijs skatījās galdā.

Vēl, protams, ir ari citas lietas, ko viņam nevajadzētu zināt, šim "Tuksneša lapsam", kurš ēģiptiešiem ir kļuvis par tādu varoni.

Un E1 Alameinas līnija? vaicāja Džo.

Viss būs atkarīgs no vairākiem apstākļiem, pirmkārt, no resursiem. Mūsējiem un viņu. Ja Rommelam pietiek degvielas, lai lauztos uz priekšu, nu ko, mēs appludināsim deltu, zaudēsim Kanālu un, glābami visu, kas glābjams, atkāpsimies uz Palestīnu un Irāku. Tas viss ir kaut kas neiedomājams, un tieši par to mēs tagad domājam.

Skaidrs.

Džo paskatījās uz laikrakstu.

Un privātsludinājumi? Varbūt tur ir labākas ziņas?

Blečlija seja savilkās tukšā, neizteiksmīgā vaikstā, viņa acs iepletās. Skumju izteiksme, Džo jau zināja.

Tas vēl oficiāli nav paziņots, tādēļ nevienam nestāstiet. Norunāts?

Jā.

Blečlijs vilcinājās.

Mums viņu aizmugurē bija liela mēroga operācija: pusmilitārās vienības, desantnieki, tādā garā. Mēs mēģinājām ieņemt dažus no svarīgākajiem lidlaukiem, no kuriem viņi veica uzlidojumus mūsu apgādes bāzēm Maltā. Un tā bija pilnīga katastrofa, no sākuma līdz beigām. Viņi mūs jau gaidīja... Mūs sagaidīja, punkts.

Blečlijs bez izteiksmes skatījās uz savu metāla krūziņu, un abi krietnu brīdi sēdēja klusēdami. Džo jau bija atskaitījies, vairāk vai mazāk. Nepieminēdams Koenus un pavisam īsi ziņodams par savu pazīšanos ar Ah-madu. Blečlijs klausījās bez lielas intereses, un jautājumi, kurus viņš uzdeva, bija saistīti ar Džo iespaidiem par Kairas vecpilsētu, un nevis ar Sternu. Džo tas likās visai savādi, bet, no otras puses, Blečlija uzvedība viņam allaž šķita dīvaina. Droši vien tās Blečlija maskas dēļ, tās sejas dēļ, kurā nekad neatspoguļojās tas, ko šis cilvēks juta un domāja.

Blečlijs stumdīja pa galdu savu dzelzs krūziņu, pirksta tiesu uz vienu pusi, tikpat uz otru. Šī žņerkstoņa bija vienīgā skaņa pazemes kambarī.

Nakts, domāja Džo. Kad darīšana ar Mūkiem, viss notiek tumsas aizsegā.

Nestrostējiet sevi tik bargi, Blečlijs beigās teica. Jūs tomēr Ēģiptē esat tikai nedaudz ilgāk par divām nedēļām, un tik sarežģītai misijai tas nav nekas. Neviens negaida tūlītējus rezultātus, ar divām nedēļām tik tikko pietiek, lai sāktu kaut ko saprast.

Džo palocīja galvu.

Zinu, tikai nezin kāpēc ir sajūta, ka pagājis daudz ilgāks laiks. Droši vien tāpēc, ka esmu apmeties tādā "Babilonā".

Belčlijs drūmi savieba ģīmi. Dziļdomība, Džo sev atgādināja.

Šī ir dīvaina veca ēka, Blečlijs izvairīgi murmināja. Pacēla acis no tējas krūziņas.

Vai auss joprojām niez?

Jā.

Vai tas gadījumā nenozīmē, ka par jums kāds runā?

Es ceru, ka ne, atsaucās Džo. Man tomēr šeit jābūt nevienam nezināmam iebraucējam, vienkārši kādam A. O. Gulbenkjanam caurbraucot.

Blečlijs joprojām nikni viebās.

Ērmota leģenda, Džo bilda. Kas vispār to izdomāja?

Es lāgā nezinu, Blečlijs atsaucās, joprojām domādams savas domas. Vēlreiz jums saku, tik agri neprasiet no sevis pārāk daudz. Divas nedēļas, tas nav nekas.

Kāpēc viņš to visu laiku atkārto? Džo sev vaicāja. Kas tās par runām? Rommels tūlīt ieņems Ēģipti, bet šis te man stāsta, ka man laika ir pārpārēm. Tas ir absurds; vai varbūt viņu vairs neuztrauc tas, ka Rommels lasa britu šifrētos ziņojumus? Kaut kas ir mainījies, tikai es par to neko nezinu?

Blečlijs stumdīja savu krūziņu. Saruna, pēc visa spriežot, bija beigusies. Džo piecēlās un saminstinājās turpat pie galda, nespēdams saprast, vai Blečlijs vēl kaut ko sacīs.

Nu, tad es iešu.

Viņš pagriezās uz kāpņu pusi. Blečlijs jorojām skatījās uz galdu, viņa acs bija plata un tukša.

Klausieties, Džo, es varu jums sagādāt citu istabu. Tas uzbrukums, vai ziniet; šī nav tā drošākā pilsētas daļa. Ko jūs sakāt?

Džo paraustīja plecus.

Ā, diez vai tam ir kāda nozīme. Visdrīzāk jau mēs esam tur, kur esam, bet vienalga, paldies jums.

Džo uzrāpās pa šaurajām kāpnēm un izgāja ieliņā. Vēlāk viņš bieži atcerēsies šo kluso bridi tukšajā pagrabstāva kambarītī un Blečlija raizes, Blečlija bēdas, viņa taujāšanu par Džo pašsajūtu un piedāvājumu sameklēt istabu citur. Tajā reizē tas izklausījās tik nenozīmīgi, bet varbūt Blečlijs ar to bija gribējis pateikt ko vairāk? Pateikt kaut ko daudz, daudz svarīgāku?

Varbūt kaut ko tik svarīgu, ka viss būtu bijis citādi un tiktu izglābta kāda dzīvība?

Divas dzīvības? Trīs?

* * *

Izgājis nakts tumsā, Džo uzreiz izdzirdēja tālumā smago auto rūkoņu. No visām pusēm Kairā brauca iekšā autokolonnas, vedot no tuksneša ievainotos un ari no savām vienībām noklīdušus kareivjus. Pa piebraucamajiem ceļiem viņpus piramīdām blīvā straumē plūda visi iespējamie ieroči, gaisa spēku furgoni un evakuācijas bruņutransportieri, bruņumašīnas un neskaitāmi kravas automobiļi, pilni ar pārgurušiem, aizmigušiem vīriem: cik to bija palicis pēc nebeidzamajām kaujām Rietumu tuksnesī.

Un dūmi virs Anglijas vēstniecības, kurā dedzināja dokumentus. Un ļaužu pūļi pie Anglijas konsulāta, kur bēgļi klusēdami gaidīja, cerēdami tikt pie tranzīta vīzām uz Palestīnu. Un baumas, ka angļu flote jau gatavojas atstāt Aleksandriju un doties uz Haifu un Portsaīdu, glābties no Rommela tankiem.

Nekļūdīgi nolasāmas pazīmes, domāja Džo. Kara pirkstu nospiedumi. Un visur Kairā čukstus viens un tas pats jautājums.

Kad viņš būs klāt? Kad viņš ieradīsies?

* * *

Bet Džo par Rommelu galvu nelauzīja. Viņam nedeva mieru Blečlija melanholiskie vārdi, Blečlija pieminētā neveiksmīgā desantnieku operācija ienaidnieka aizmugurē. Sis tad ari droši vien bija darbiņš, kura dēļ Sterns devās prom no Kairas uz divām nedēļām, un tā katastrofālā neveiksme nozīmēja, ka Sterna pēdējais brauciens Klostera uzdevumā ir uzskatāms par beigušos.

Pirms dažām stundām? Pirms dažām dienām?

La nu būtu, kā būdams, pēc Blečlija saprašanas Sternam tagad bija jāatgriežas Kairā, un Sterna slepenie pienākumi, visviens, kādi, tagad bija beigušies, punkts, cauri. To nodrošinās Blečlijs. Blečlijs, kurš savu darbu darīja labi un pēkšņi izskatījās tik mierīgs, par spīti ziņām no frontes. Tātad Džo bija adicis pavisam maz laika. Un, kā jau viņš no paša sākuma bija zinājis, Sterna liktenis diemžēl būs tāds pats, vienalga, ko viņš tagad uzzinās.

Neizdzēšami tāds pats, Sterna ceļš, Sterna dzīves gals, Sterna gaitu neizdibināmais pinums, gadiem ritot. Pat Lifijam beigās nācās to saprast, kad viņš no rīta, vēl pirms gaismas svīdas, uzgāja Džo klibojam pa ieliņu uz viesnīcu "Babilona". Lifijs metās Džo palīgā, visu nakti tumšā kaktā gaidījis Džo atgriešanos pēc viesošanās pie Koeniem, izbijies un ne tikai: izmisīgi bažīdamies, vai kaut kas nav nogājis greizi

Un tā bija. Briesmīgi greizi. īss kliedziens paspruka Lifijam no mutes, uzzinot, kas bija noticis.

Tas neizskatās pēc Dāvida, Lifijs teica par sidenu, kas viņu tik ļoti sāpināja.

Varmācība, Lifijs drebēdams čukstēja. Kā tas mani šausmina. Tā mūs pārņem pat tad, ja tā mums ir pretīga.

Un tad viņš turpat, tajā ieliņā, raudzījās uz Džo ar liesmojošām acīm un čukstēja, un izskatījās mats matā kā moku pārņemts senlaiku pravietis, kas tikko gara acīm redzējis savas sirdsmīļās Jeruzālemes gaidāmo izpostīšanu.

Lai ko Sterns ir izdarījis, Džo, tev jāpierāda, ka viņam ir taisnība, mūsu visu dēļ. Tas nekas, ka mēs ar tevi būsim vienīgie, kas zinās patiesību, vai pat tikai viens no mums, jau ar to būs diezgan. Jo no manis neatstājas drausmīga nojauta: ja Sternam, zinot visu to, ko viņš zina, nav taisnība, tad nevienam no mums nepaliek nekādas cerības šajā baismīgajā karā, kas nebeidzas un nebeidzas.

15

Māsas

Puķes, ducināja Ahmads. Šīs ļoti īpašās valstības durvju atslēga ir puķes, tādēļ savu buķeti izvēlieties ar vislielāko rūpību. Abas mīļās vecītes ir klaji sentimentālas, tādas viņas vienmēr ir bijušas.

Ahmads pacēla galvu un, nopietni paostījis gaisu, turpināja apcerēt šo apstākli.

Bet varbūt labāk ierodieties ar divām buķetēm, viņš sacīja Džo. Lai nu viņas ir dvīnes, un lai nu viņām ir pāri deviņdesmit, tas tomēr nenozīmē, ka viņas vienmēr ir dzīvojušas pilnīgā saticībā. Gadu desmitu gaitā viņām ir gadījušās nesaskaņas, un man ir aizdomas, ka tur joprojām pastāv zināma māsu sāncensība, jo īpaši tad, kad viesos ierodas vīrietis.

Klausieties, es tagad tā padomāju, varbūt labāk es pats uztaisīšu jums tās buķetes? Lai gan kāds laiciņš ir aizritējis, bet es tomēr pazīstu viņu gaumes un zinu ari, kādos toņos ir iekārtota viņu peldmāja. Es biju viņu interjerists, vai ziniet, kad viņas pēdējo reizi visu pārkārtoja, un tas laikam bija ap gadsimtu miju. Lāgā neatceros, kad īsti, bet kāda no abām noteikti zinās. Kopīgiem spēkiem viņas atceras visu. Vispār kādreiz Kairā bija tāds teiciens, to sevišķi bija iemīļojuši laivinieki.

Nebaidies, Nilā nekas neaizies zudumā.

Ko aizmirsīs sfinksa, to atcerēsies Māsas.

Citiem vārdiem sakot, Ahmads apcerēja, viņas visu redz... visu dzird... kaut ko saka? Savā ziņā varētu apgalvot, ka abas mīļās vecītes ir aplam līdzīgas Nīlai.

Te Ahmada masīvā seja majestātiski salīgojās smaida aizmetņos.

* * *

Divas buķetes.

Tumša, noplukuši peldmāja, sendienu trokšņaino izpriecu kuģis, kur atmiņas glabā visu.

Divas sīciņas, mūžvecas sievietes, dvīnes, kuru pakrēšļainā peldošā valstība uz Nīlas ūdeņiem mazpamazām bija kļuvusi par Džo galamērķi šajā ceļā, meklējot patiesību par Sternu.

Iespēja, ka Džo varētu paviesoties pie teiksmainajām Māsām, pat Lifijam lika iznirt no drūmajām noskaņām. Bet varbūt viņš Džo par prieku lika lietā visas savas aktiera dotības un inscenēja žilbinošu izrādi, smējās, plēsa jokus un citu pēc citas spēlēja dažnedažādas lomas, lai iedvestu Džo drosmi.

Pievakarē, kad saule jau laidās uz rietu, viņi trīs, Ahmads, Lifijs un Džo, bija sarīkojuši viesnīcas "Babilona" mazajā iekšpagalmā stratēģisku apspriedi. Tā viņi tur sēdēja zem vienīgās palmas starp vīnstīgām un nokarenām puķēm, čaukstošām vecām avīzēm un drazu kaudzēm, pāri Kairas vecpilsētas trūcīgo kvartāliem biezēja tumsa, Ahmads svinīgi pasniedza tēju smagā sudraba servīzē, kas senāk piederēja vecajam Me-nelikam; servīzi Ahmads bija augšāmcēlis no grandiozajām raktuvēm savā putekļainajā skabūzītī tieši šim pasākumam par godu.

Vēl nekad Ahmads nebija izturējies tik cienīgi. Acīmredzot viņam viesošanās pie Māsām, oficiāla vizīte, vai nu tajā devās Džo vai kāds cits, bija neizmērojami nozīmīgs notikums.

Ahmads salēja.

Tējas laiks, viņš savā pērkondimdošajā balsī pasludināja un aicinoši norādīja uz tasītēm. Tēja laikā, un vai gan man vajadzētu norādīt, ka plašas impērijas ir uzplaukušas un gājušas bojā tieši tādu jocīgu saviesīgu rituālu dēļ? Lūdzu, draugi, kuram ko? Krējumu, cukuru?

Iekams Džo bija paspējis ko bilst, Lifijs, starojoši smaidīdams, bija veikli nozibinājis pāri savai un Džo tasītei kaut ko līdzīgu mazai blašķītei.

Jauns izgudrojums, viņš steigšus skaidroja Ahmadam. Rafinēts esenču sajaukums, kas aizstāj cukuru un citas parastās piedevas. Atklāts, kā daži apgalvo, kādā nomaļā Jaunās pasaules tuksnesī, kur to devē par īru-hopi tēju. Varbūt tu arī vēlies lāsīti?

Ahmada prāvais deguns noraustījās virs mazā galdiņa, ap kuru viņi bija sasēduši. Viņš noliecies ostīja. Sarauca pieri.

Konjaks?

Lifijs piekrītoši pamāja.

Ēģiptiešu konjaks?

Lifijs atkal pamāja.

Preteklība, Ahmads norūca. Nožēlojami. Bet jūs abi dzeriet vien savu draņķīgo īru hopi, bet tikmēr runāsim par lietu, par smalkām lietām, vienīgajām, kuru dēļ vērts dzisināt muti. Tad lūk, lai Džo varētu pasniegt savas puķes, viņam vispirms jātiek iekšā pa durvīm. Un, tā kā viņš peld-mājā nav lūgts viesis, tad kā viņš to paveiks?

Atbildēdams uz savu jautājumu, Ahmads zinīgi smaidīja. Plašā žestā pabāzis roku zem izbalojušā lavandzilā naktskrekla, viņš izvilka apņur-cītu bieza papīra lapiņu, kuru ļoti svinīgi novietoja galda vidū. Papīrs bija briesmīgi nosmulēts, blāvais gravējums neizburtojams. Lifijs un Džo pieliecās klāt, lai to izpētītu tuvāk.

Apžēliņ, kas tad tas? Lifijs apstulbis jautāja. Kaut kāda slepena caurlaide? Tava mūža labākais viltojums, derīga ieejai jebkur dziestošu zvaigžņu izplatījumā? Vai tādēļ burti ir tik blāvi? Varbūt tā ir carte blanche, ko uz nāves gultas izsniedzis pēdējais faraons, derīga tūlītējai iekļūšanai visās slepenajās kapenēs? Eksemplārs no atkārtotas tirāžas, kuru uz savas nāvesgultas izplatījis pēdējais cēzars? Vai pasakaini vērtīgs ielūgums uz karalienes Viktorijas dzimšanu? Apžēliņ, Ahmad, kas tas ir? Kas šis par dīvainu dokumentu?

Oficiāls ielūgums, Ahmads triumfējoši paziņoja, uz svinīgu maskuballi, kas vecā Menelika kapenēs tika rīkota par godu viņa deviņdesmit piektajai dzimšanas dienai. Tā tik bija mūzika, un, ja vispār kaut kas var palīdzēt Džo šķērsot laipu un iekļūt peldmājā, tad tas ir šis papīrītis.

Tiešām? Džo neticīgi pārjautāja. Vai ir iespējams, ka to vēl kāds spēj izburtot?

Nevienam tas nav jāburto, Ahmads attrauca. Tik vienreizēju, neaizmirstamu dokumentu pietiek pazīt pēc tā lieluma, aprisēm un izkārtojuma. Un to pazīs visi, kas ir to redzējuši, kas devušies tajā līksmajā pazemes ceļā, jūs taču atceraties veco pateicienu.

Lieliski, teica Lifijs. Lieliski. Ielūgums laikā aiztaupa... jā, protams, kā gan citādi. Bet tagad, Džo, es tevi īsumā iepazīstināšu ar jaunākiem izlūkošanas guvumiem, kas uzlasīti, klīstot pa bazāriem. Taču sāksim ar brīdinājumu. Pie Māsām drīkst ierasties tikai naktī. Par šo apstākli visi ziņu avoti ir vienisprātis, uzreiz un acumirklī.

Naktī? Ahmads domīgi atkārtoja. Jā, protams, tā tiešām ir.

Lifijs pateicās Ahmadam ar nesatricināmi nopietnu galvas mājienu.

Pilnīgi noteikti. Šonakt būs mēness, un mēness norises galu galā ir vājprātīgas, tik daudz ir skaidrs.

Lifijs atkal pievērsās Džo.

Varbūt visparastākā godkārība? Zināms taču, ka saules gaismā parādīsies nevēlamas grumbas? Iespējams, Lifijs novilka. Vai varbūt zināšanu klāsts, ko šīs sīciņās dvīnes ir mantojušas, ir aptverams tikai negaidītos, intuitīvos mirkļos, kas tiek doti mēnesnīcas valstībā.

Lai vai kā, Lifijs turpināja, tavas uznākšanas vide ir nakts. Nakts ar tās noslēpumainajām atbalsīm un spirdzinošajām vēsmām no Nīlas. Ja kāds mēģina pie Māsām ierasties citā laikā, saskaņā ar uzticamām baumām, viņu tur vienkārši nav. Saprotams, vispār viņām tur ir jābūt, kaut kur peldmājā viņas ir, jo viņas no tās nekad neiziet, jau gadu desmitiem. Bet tajā miteklī, kā rādās, ir vairāk slepenu eju nekā Lielajā Piramīdā, tādēļ, kad Māsas vairās, viņas ir nepieejamas kā Heopss, vismaz mūsdienu cilvēkiem.

Heopss, šis arhetipiskais ar stāvošām būšanām apsēstais knēvelis, Ahmads, tēju maisīdams, nievīgi norūca.

Tieši tā, Lifijs atsaucās, sparīgi pamādams Ahmadam ar galvu.

Tad atkal pagriezās pret Džo.

Tagad par pašu peldmāju, par šo pakrēšļaino celtni, kas vīd laipas galā, par šo peldošo mirāžu, kuru Ahmads tik taktiski dēvē par viņu ļoti īpašo valstību. Kā rādās, šai peldmājai jau krietnu laiku ir ļoti ciešas attiecības ar britu spiegiem. Patiesībā ir ļaudis, kas apgalvo, ka bez šīs peldmājas šajā pasaules nostūrī britu spiegu vispār nebūtu. Nebūtu neviena vienīga spiega, tika vāvuļošana un smiltis. Tā nu to laikam varētu saukt par Le-vantes galveno konspiratīvo peldlīdzekli.

Lifijs izsmalcināti salika kopā pirkstu galus, roku pret roku, izveidojot lodi. Viņa skatienā parādījās plānprātīgs spožums.

Tā mēs esam nonākuši pavisam tuvu pie šo slepeno būšanu sirds. Elpojiet mierīgi, lūdzu, atslābiniet skausta muskuļus un domājiet par 1911. gadu, ja jums nekas nav pretim.

Ahmads nopūtās.

Jā, tas tiešām bija gads, kuru vērts pieminēt, viņš ducināja. Ne tik grandiozs kā 1912., tomēr visnotaļ spožs sniegums, nav vārdam vietas.

Tieši tā, Lifijs atkal atsaucās un atkal sparīgi māja ar galvu. Arī iespaidīgs gads. Es tā redzu, ka te mēs esam uz droša pamata. Tad lūk.

Viņš pagriezās pret Džo.

Kas tas bija par gadu, tu gribi zināt? Nu, pirmkārt, toreiz Cērčils nostājās pie Admiralitātes stūres. Un tajā pirmajā gadā jaunajā amatā šī augstā persona sev nosprauda divus mērķus. Pirmais bija pārcelt floti no oglēm uz benzīnu, un otrs — par savu slepeno flagmaņkuģi padarīt kādu pasaulslavenu Nīlas peldmāju.

Pēkšņi Lifijs izrieza zodu un savilka seju Cērčila visiem pazīstamajā nicīgajā smīnā. Ierāvis galvu plecos, viņš apņēmīgi bolījās uz Džo.

Kā visiem zināms, jaunekli, viņš dārdināja, pirmo mērķi es sasniedzu. Ar 1911. gadu benzīns lija straumēm un ogles bija aizmirstas. Mazāk zināms, taču sasniedzu es ari otro mērķi. Tā peldmāja kļuva par manu slepeno flagmaņkuģi, un, jā, tās allaž bija ļoti omulīgas mājas svešā malā. Kad vienošanās bija panākta, es nekavējoties nosūtīju apsveikuma telegrammu savām jaunajām ieroču biedrēm.

MĀSĀM

NĪLĀ.

DĀMAS,

AR PRIEKU SVEICU JŪS UZ KLĀIA. JAUTRĪBA BŪS LIELĀKA NEKĀ ĶĪNIEŠU GORDONA PĒDĒJĀ KAUJĀ HARTŪMĀ ASTOŅDESMIT PIEKTAJĀ.

JŪSU VECAIS ČOMS

VINSTONS

Nakamajā dienā, Lifijs, pikti bolīdamies, dardinaja, izriezis žokli, es Londonas Admiralitātē saņēmu atbildes telegrammu.

TU SĪKAIS, SĀRTVAIDZĪGAIS IZNIRELI, ASTOŅDESMIT PIEKTAJĀ TU VĒL SKRAIDĪJI ĪSĀS BIKŠELĒS, TAD KĀ TU VARI ZINĀT, KAM TOGAD BIJA JAUTRI KAUJĀ, PĒDĒJĀ VAI KĀDĀ CITĀ?

VIENA ALGA, TAGAD TU STŪRĒ VISUS IMPĒRIJAS KUĢUS, TAD NU NELAID VAĻĀ DROSELI UN LAID VAĻĀ TVAIKU, LAI DAMPJI KŪP, UN NEVELC ENKURU PA ZEMI.

UN MĒS AR PRIEKU UZŅEMSIM TEVI UZ KLĀJA, VINNIJ. KAD VIEN TEV LABPATĪK.

MĒS.

NĪLĀ.

Lifijs smējās.

Fantastika, viņš teica pats savā balsī. Tā vien liekas, viņas ir pazinušas visus. Bet ielāgo: tikai pa nakti.

* * *

Ā, un vēl kaut kas, piebilda Ahmads. Uzmanieties, nejaušības pēc neieminieties par Katrīnu Lielo vai Kleopatru, vai par zudušām dzimtas bagātībām, vai par kādu tēvoci Georgu. Vismaz tikmēr, kamēr nav pārliecības, ka sarunā jūtaties droši. Nezinu, vai šie temati joprojām ir kutelīgi, taču tā var gadīties. Saprotams, jebkādi netieši mājieni uz cilvēku augumu ir pilnīgi nepieļaujami, tas ir vistaisnākais ceļš uz tūlītēju izraidīšanu no viņu valstības, bet to jau man jums nevajag sacīt.

Ahmads laimīgi pasmaidīja. Nopūtās.

Viņas ir jaukas, vecas nelgas, tas nu ir skaidrs. Taču neparasts duets, un lielākoties ļoti laipnas; iepazīstot tuvāk, viņas nenoliedzami kļūst ļoti mīļas.

Tieši tā, Lifijs piekrita, mādams ar galvu. To apstiprinājušas visas baumas jau ilgi pirms tam, kad Cērčils izauga no īsajām bikšelēm un sāka snaicīties pēc stūresrata.

Viņš atkal pievērsās Džo.

Tad lūk. Sāksim vēlreiz no sākuma un pielūkosim, lai neko neaizmirstam, jo atmiņas, kas glabā visu, mēdz būt rafinētas.

Lifijs uz brīdi apklusa.

Areče, iesākumā bija Ēģipte un Nīla, sfinksa un piramīdas. Un vēl iesākumā bija, lai cik tas neizklausītos ērmoti un dīvaini, bija šīs divas sīciņās sievietes, dvīnes, vārdā Lielā Belle un Mazā Alise.

Un iesākumā šīs māsas, šīs Māsas...

* * *

Brīvību vergiem, Lielā Belle sludināja, nevienu īpaši neuzrunājot, stīvi iedama pa salonu; acīmredzot šis paziņojums bija tikai pieklājības frāze, tā vietā, lai runātu par to, kāds ārā laiks.

Lielā Belle no abām bija augumā nedaudz mazākā, taču arī maķenīt korpulentākā, un tas varbūt bija izskaidrojums, kāpēc viņu visi dēvēja par Lielo pretstatā viņas māsai Mazajai Alisei; tiesa, kā apgalvoja Ahmads, tieši acīs viņas neviens nekad tā nebija nosaucis. Abas sīciņās, mūžvecās sievietes bija ietinušās vecās šallēs un apāvušas kokvilnas tupelītes.

Lielā Belle apstājās pie krēsla, kurā sēdēja Džo, un sniedza glāzi. Viņas seja bija barga.

Jūs vēlējāties viskiju, jaunekli. Vai šis derēs? īru, bet man jūs jābrīdina, protestantu. Jameson's. Vai jūs tādu esat ar mieru dzert?

Esmu, Džo atsaucās. Es pieturos pie ieskata, ka dzeršana stāv pāri cilšu naidiem.

Lielā Belle iespieda rokas sānos un plati pasmaidīja. Stāvot viņa bija apmēram tikpat liela kā Džo sēžot.

Malacis, viņa ducināja. Es vienmēr protu novērtēt vīrieti, kurš, nākdams viesoties pie sievietes, politiku un reliģiju atstāj mājās.

No salona otras puses, kur krēslā sēdēja Alise, atskanēja čiepstoņa.

Sievietēm, vīteroja Mazā Alise. Nākdams viesoties pie sievietēm. Belle, tu ne sliktāk par mani zini, ka Džo ir ieradies pie mums abām. Viņš ieradās ar divām skaistām buķetēm, vai tu mēģini to nelikties manām?

Mazā Alise mīlīgi uzsmaidīja Džo.

Piedodiet manai māsai, viņa čiepstēja. Belle, nabadzīte, ir tāda sīkule, ka reizēm cenšas aizmirst par slaikāku sieviešu atrašanos istabā. Bet droši vien ir tikai cilvēciski nelikdes manām to, kas mūs uztrauc.

Lielā Belle joprojām smaidīdama stāvēja Džo priekšā, rokas iespiedusi sānos.

Tu neesi ne mata tiesu garāka par četrām pēdām vienpadsmit, viņa pār plecu uzsauca, un kārna tu esi jau kopš dzimšanas.

Mazā Alise savā krēslā izslējās taisnāk.

Nu, es vismaz neesmu četras pēdas desmit collas gara, kā daža laba, un no šokolādes ēšanas neesmu kļuvusi tukla.

Labāk jau šokolāde nekā tā piena žurga, ap kuru tu niekojies, Belle pār plecu ducināja.

Jogurts ir ļoti veselīgs, Alise sauca. Un tas man vienmēr ir ļāvis būt smuidrai.

Smuidrai? Belle ducināja. Kā tāda, kas nav garāka par četrām pēdām vienpadsmit, var būt smuidra? Un rimsties, Džo noteikti nav šurp nācis, lai klausītos par tavu dzīšanos pēc kārnuma.

Belle uzsmaidīja Džo.

Piedodiet manai māsai. Viņa tā badinās, cerēdama, ka tad izskatīsies jaunāka. Nespēj samierināties ar savu vecumu, nekad nav to mācējusi. Tā jau laikam ar jaunākajām māsām ir. Izmisīgi alkst palikt mūžam jaunas.

Par cik jaunāka viņa ir? Džo parastā balsī vaicāja. Māsas pāri istabai kliedza viena uz otru, jo acīmredzot kāda no viņām lāgā nedzirdēja.

Par cik jaunāka? Belle pārjautāja. Par astoņām minūtēm, vairāk vai mazāk. Bet, paklausoties, kā viņa runā, jums liktos, ka par četrdesmit gadiem.

Daža laba čukst, Alise sauca, jo baidās, ka citi izdzirdēs viņas melus. Kur tavs adīklis, Belle?

Belle devās to meklēt. Džo iedzēra malku visija un sāka skatīties apkārt.

* * *

Tas bija neparasts salons, kurā māsas bija viņu ievedušas, tāda kā plaša, vecmodīga veranda peldmājas upes pusē. Cits citam līdzās no grīdas līdz griestiem sniedzās augsti, šauri logi; tiem pa vidu bija iespraukusies stiklota niša, kurā divviru durvis, tikpat augstas kā logi, veda uz šauru terasi pie paša ūdens. Bija vēls, un mēness jau bija norietējis, taču, tā kā salonu ietvēra gandrīz tikai logi un visi aizkari bija atvilkti, ar zvaigznēm un to atspulgiem ūdenī apgaismošanai pilnīgi pietika. Šur tur dega pa svecei, taču to vienīgais uzdevums, šķiet, bija radīt romantisku gaisotni, papildināt skatuvi ar maigu ēnu spēli.

Gandrīz visas salona mēbeles bija viegla klūgu pinuma, rēgainas un netveramas, un nokrāsotas baltas. Reizēm sapņaini pavīdēja kāds glīts sarkankoka priekšmets, pamatīgi nocietinājies starp gaisīgajām, mežģī-ņotajām aprisēm.

Pie vienas sienas karājās neliels Katrīnas Lielās portrets, tai pretim bija Kleopatras ģīmetne. Abi portreti bija tapuši sen, zīmēti ar spalvu un tinti, pēc visa spriežot, viena mākslinieka darbs, un abi bija briesmīgi izbalējuši. Portreti nebija domāti reālistiski, tēli bija caurcaurēm viktoriāniski gan drānu, gan ieceres ziņā: viena — majestātiska, lepnīga un vīzdegunīga, patvaldniece galmā, otra — draiskule, kas nenoteikti austrumnieciskā manierē vedināja uz domām par juteklīgām baudām, būdama caurcaurēm piedienīga atbilstoši viktoriāņu priekšrakstiem, taču reizē arī atgādinot par deviņpadsmitā gadsimta turku harēma slēptajiem alkoviem.

Patiesībā, kas zina, varbūt abās ģīmetnēs autors bija vēlējies attēlot nenoskārstas mazās, viegli sasmīdināmās karalienes Viktorijas personības šķautnes viņas aušīgajā jaunībā, kad viņa vēl nebija uzkrāvusi sev kamiešos impērijas nastas: vienā lietainā dienā sīciņā nākamā karaliene kādā no savām pilīm bija nolēmusi ļaut fantāzijai vaļu un nodevusies slepeniem pārģērbšanās priekiem, kā jau visas mazas meitenes. Šo iespaidu vēl pastiprināja fakts, ka meitenīgās sejas abos portretos bija tik līdzīgas, ka valdnieces izskatījās pēc dvīnēm. Sīciņām dvīnēm. Tomēr pat portretā Katrīnas Lielās jaunavīgais augums bija manāmi korpulentāks nekā jaunavīgajai Kleopatrai.

Vēl vienā salona stūrī atradās skaists, senlaicīgs klavesīns.

Kopumā salons zvaigžņu gaismā izskatījās kā burvju pasaka, par spīti neskaitāmajiem pītajiem krēsliem un dīvāniem, ar kuriem tas bija piekrauts pilns. Džo lēsa, ka šajā telpā netraucēti varētu sēdēt trīsdesmit vai

četrdesmit cilvēki, pat vairāk, ja būtu pieļaujama zināma intimitāte. Skaidrs kā diena, Māsas jaunībā bija slavenas saviesību rīkotājas, tādēļ droši vien tik varens skatītāju vietu skaits pie Nīlas ūdeņiem jau bija gaidāms.

Tomēr tagad, kad viņi te bija tikai trīs, salonā gribot negribot valdīja mazliet melanholiska gaisotne. Nevarēja nedomāt par laiku, kas viņpus augstajām, pavērtajām durvīm bija aizslīdējis līdzi straumei, paņemdams līdzi milzum daudz atmiņu par smiekliem un vieglprātību un te atstādams šos nepanesami tukšos pītos krēslus kā rēgainu atgādinājumu par citām pasaulēm un citām ērām, kas visur jau sen bija aizmirstas un dzīvoja vairs vienīgi šo divu sīciņo, mūžveco sieviešu sirdīs.

Lielā Belle atrada savu adīkli un stīvi iekārtojās pītā krēslā zem Katrīnas Lielās portreta. Mazā Alise, galvu piešķiebusi, palūkojās uz Kleo-patras ģīmetni un ilgodamās palocīja galvu, kā saklausījusi pāri ūdeņiem atšalcam kādu atbalsi. Džo uzsmaidīja abām un pa pusviru atstātajām durvīm lūkojās uz nakti un upi.

* * *

Jūs esat savainojis ausi, Belle drūvīgi bilda. Vai mēģinājāt kaut ko pārāk uzmanīgi saklausīt?

Baidos, ka tā arī bija, Džo atbildēja.

Ak tad re, kā?

Diemžēl jā.

Belle nenovērsa no viņa ciešu skatienu.

Jūs man atgādināt tēvoci Georgu, viņa pēkšņi paziņoja. Viņam bija īsa bārdiņa, viņš valkāja kreklus bez apkakles, un viņa galva parasti kaut kur bija nemākulīgi apsaitēta. Viņam bija tāda pati sejaskrāsa un miesas-būve, un ap to laiku, kad viņš nomira, viņš bija aptuveni jūsu vecumā.

Jēzus Marija, nodomāja Džo. Varu derēt, ka viņš nospēlēja kārtīs ģimenes bagātības, niekojās ar nepilngadīgām bārdāmām un nodzērās līdz nāvei. Izklausās aplam liktenīgi, un šādi jau nu nevajadzētu sākt. Bet galvenais, ko derētu saprast, ir tas, vai viņām šis tēvocis Georgs patika vai ne?

Belle joprojām raudzījās viņā ar bargu skatienu.

Ā, palīgā, Džo domāja, pār mani nācis tēvoča Georga lāsts. Bet vai tas maniakālais izvirtulis savām jaunajām, daiļajām radiniecītēm nevarēja būt kaut kripucīti mīļš, vismaz dažreiz? Varbūt garāmejot draudzīgi uzsmaidīja, ģeņģerēdams pa dzimtsmuižas drūmajiem ziemas gaiteņiem, un tikai pēc tam uzkūra patvāri un ieslēdzās kabinetā bubināt pār Para-celza lappusēm un trakot ar vodkas pudelēm? Kazi, bija kāda tēvocīga galvas noglaudīšana, sirsnīga un cienījama, un tikai pēc tam aizsteberē-šana nakts melnumā uzklupt zemnieku meičām to nožēlojamajās būde-lēs? Tikai pēc tam viņš nozaga visas dzimtas dārglietas un dzimtas muižu dokumentus un, ielēcis atspervagonā no Sanktpēterburgas, aizlaidās uz Nicu, saprotams, tur to visu trakiski palaist pa vējam monumentālā dzēruma histērijas lēkmē?

Belles seja atvilga.

Viņš, nabaga mīlulītis, bija dzērājs, bet mēs viņam bijām ļoti pieķērušās, viņa sacīja, kā nojautusi Džo domas.

Trīsreiz urrā tam negantniekam, Džo gandrīz iekliedzās, es jau zināju, ka galu galā tēvocis Georgs izkulsies sveikā. Skaidrs, ka viņš bija dzērājs, bet vai tad deviņpadsmitā gadsimta Krievijā visi lieli gari nebija lieli dzērāji vai lieli mīlnieki? Skaidrs, ka bija, nabaga labulīši, bet galvenais, ka mēs viņiem esam ļoti pieķērušies.

Džo pasmaidīja.

Jums tur stūrī stāv trakoti glīts klavesīns. Vai jūs to spēlējat?

Ak, nē, Alise spēlē. Manējais ir tas mazais instruments, kas tur stāv uz klavesīna. Kaut kas līdzīgs vecmodīgam fagotam.

Tā sauktā, piccolo fa£0otina in i^7 Alise mundri sauca. Tikai Belle spēj atrast instrumentu ar tādu nosaukumu. Belle savu dabūs gatavu, kā mēdza sacīt māte. Viņa izdarīs tieši tā, kā viņai gribas.

Mazā Alise smējās.

Belle ar savu fagotīnu, viņa čiepstēja. Šitā fagotiņa, tas piccolo instruments, kuru viņa spēlē. Saprotiet, tajos laikos visu nemēdza teikt tik tieši un klaji. Nevarēja iesoļot salonā un spert laukā tādas lietas, lai gan Belle, protams, vienmēr ir tā darījusi. Turklāt in F, vai jūs saprotat, lai nebūtu nekādas iespējas viņu pārprast. Nu, tik tiešām.

Mazā Alise atmeta matu cirtas.

Vai jums patīk ganītes? viņa uzsauca Džo.

Lielā Belle, pētīdama adīkli, pavīpsnāja.

Alise, kā lai šis nabaga cilvēks to saprot? Mana māsa, viņa pakliedza Džo, runā par porcelāna figūriņām uz galda jums blakus.

Džo aplūkoja figūriņas. Paņēma vienu, lai pienācīgi apbrīnotu.

Ā, tā? Mazā Alise sauca, virpināda šalles lentīti. Tā ir Lieldienu dāvana no kāda Serbijas prinča.

Dzimšanas dienas dāvana, paziņoja Belle. Un viņš nebija nekāds princis.

Mazā Alise atglauda matu cirtas. Jauki uzsmaidīja Džo.

Belle ir tāda strīdniece, viņa citādi vienkārši nevar. Belle noteikti atradīs kādu trūkumu, mēdza teikt māte. Viņa ietiepsies.

Mazā Alise mīļi skatījās uz māsu.

Vai tev, mīlulīt, to džinu tiešām vajag dzert neatšķaidītu? Tu taču zini, ko teica dakteris.

Dakteri vajag pakārt, Lielā Belle nelokāmi pasludināja, un Mazā Alise nopūtās, izklaidīgi lūkodamās tukšumā.

Jā, var jau būt, ka tā figūriņa bija dāvana manā dzimšanas dienā, tomēr to Serbijas princi es joprojām atceros, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Viņa vecākais brālis bija notriecis kārtis ģjmencs bagātību, visas pilis un muižas, pilnīgi visu, un tad aizmucis uz Nicu, kur apkaunojoši dzīvoja īrētā jumtistabiņā, reizēm rakstīdams vietējām avīzēm skicītes par Bal-kānu intrigām. Dimitrim bija jādodas uz Kairu strādāt biržā, bet viņš uz brāli neturēja ļaunu prātu. Katru pavasari brauca uz Nicu, lai samaksātu brāļa bodniekiem. Viņš labprāt būtu devis brālim naudu, bet zināja, ka tas to uzreiz nospēlēs. Galu galā vienā tumšā ziemas nakti brālis tajā jumtistabiņā nomira no diloņa, atstādams vēstulīti, kurā bija rakstīts: Piedod man, brāli. Dimitris raudāja, bet patiesībā visiem tas bija liels atvieglojums.

Brālis nomira vasaras saulgriežos, divpadsmitos dienā, Lielā Belle nepārsūdzami paziņoja. Nicā, pakrita zem karietes, skriedams pakaļ jaunam franču matrozim ielas otrā pusē, visu acu priekšā. Un Dimitris vispār nebija aristokrāts. Savu karjeru viņš sāka, sagrābdams visu kafijas tirgu Pirejā, 1849. gadā.

Es jau teicu, ka viņš strādāja biržā, domīgi bilda Mazā Alise, tas pats vien ir. Bet galvenais, ka es spēju viņu iztēloties, it kā tas būtu noticis vakar. Apaļīgs kungs baltos, no gludināšanas spīdīgos svārkos, vicinādams mušu pletni ar garu, baltu ziloņkaula rokturi, nāk lejā pa kluba kāpnēm tajā ielas pusē, kurā ir birža. Ielas tirgotāji uzreiz metas viņam pakaļ, piedāvādami agrīnos sparģeļus un mango, uzrunādami par grāfu vai baronu. Saprotams, viņš nebija ne grāfs, ne barons. Tikai bagāts grieķis, kurš iedzīvojies prāvā bagātībā ar kokvilnu.

Anektēt Krimu, ducināja Lielā Belle. Pie joda, tos turkus. Nodibināt koloniju, kuru nosaukt par Aļasku.

Bet kāds dāsns cilvēks, Mazā Alise prātoja. Vienmēr dāvināja man porcelāna ganītes.

Lielā Belle pacēla acis no adīkļa.

Kurš, mīlulīt? Kāds no taviem mīļākajiem?

Jā, Dimitris. Bagātais biržas spēlmanis no Balkāniem, tas, kura tautību es nekādi nespēju atcerēties. Ar šiem Balkāniem man nekad nav izdevies tikt nekādā skaidrībā. Vai viņš bija serbs, albānis vai horvāts, vai vēl kaut kas tikpat jocīgs? Tu viņu atceries, Belle.

Ļoti labi atceros. Droši vien es viņu pazinu labāk nekā tu, lai arī biju tikai viņa sirdspuķītes māsa. Viņš nāca pie manis pēc padoma vienmēr, kad kārtējo reizi dzīrās ielēkt tirgū.

Tad kas īsti viņš bija, Belle? Albānis?

Nē. Viņš bija lauķis no Melnkalnes, un savu karjeru sāka ar kafiju, Pirejā 1849. gadā. Dzīvoja mazliet kā pirāts, un vienīgā kokvilna, kuru viņš savā mūžā redzēja, droši vien bija viņa bērnu apakšbikses. Viņš pats valkāja zīda. Dimitris, jā. Apprecējās vēlu. Laba partija. Visas meta uz viņu acis. Padomi, kurus viņš no manis gribēja, reizēm bija visai trakulīgi. Pēc kāda laika es ar viņu zem četrām acīm vairs nerunāju.

Lielā Belle pagriezās pret Džo.

Piedodiet manai māsai. Viņa fantazē, vienmēr tāda ir bijusi. Gaisīga.

Nepavisam ne, Mazā Alise sauca, izsliedamās taisnāk savā krēslā. Resn-pakaļa, viņa klusītēm piebilda.

Ko tu teici? Belle, noliekusies pār adīkli, pārjautāja.

Dimitris man to figūriņu uzdāvināja 1879. gadā, Alise prātoja. Es atceros, jo togad viņš mani aicināja nākt dzīvot pie viņa savrupnamā, kura viesistaba bija ierīkota turku stilā. Viss, kas tur bija, koks un samts, un sārtās lampas, un zilais Bohēmijas stikls, viss bija izbalējis, nespodrs un putekļains. Un pirmajā stāvā smaržoja pēc kanēļa un arābu ēdieniem.

Tu atkal fantazē, sacīja Lielā Belle. Tas bija 1878. gads, kad nomira Pijs IX. Tu sadzejo gadus, lai izskatītos jaunāka.

Resnpakaļa, čukstēja Mazā Alise.

Belle mīļi raudzījās uz savu māsu.

Varu tev atklāt, ka vīrieši, kurus es dzīvē esmu pazinusi, vienmēr deva priekšroku sievietēm, kurām uz kauliem ir cik necik miesas.

Tralalā, čivināja Alise. īpaši tiem kauliem, uz kuriem sievietes sēž?

Un kā man tas būtu jāsaprot?

Tikai tā, ka, ja viņiem nebūtu patikšana uz tuklām pakaļām, tad viņi nemaz nebūtu pie tevis nākuši. Ne jau nu bez iemesla tevi dēvēja par Lielo Belli.

Belle omulīgi smaidīja.

Par to nu es neesmu dzirdējusi sūdzamies nevienu vīrieti. Viņi vien-mēr bija apmierināti un bieži arī ekstātiski.

Par to es nešaubos, teica Alise. Kā gan citādi? Tādi vīrieši vienmēr deva priekšroku tev.

Vīrieši, kuri medī šādas pērles, atbildēja Belle, ir vai nu tādi, vai ne tādi. Un, ja mani atmiņa neviļ, šie pēdējie mūždien runāja par tevi kafejnīcās. Daiļā Mazā Alise un viņas daiļā mazā mutīte. O, es atceros.

Ak tad re, kā? Bet kā tad tu, Belle, zini, ko viņi runāja kafejnīcās? Es biju domājusi, ka visādas kafejnīcas ir tikai nelgām un tu uz pilsētu devies tikai tāpēc, lai satiktos ar savu biržas kundziņu.

Un labi vien bija. Ja es nebūtu to darījusi, pat iedomāties nespēju, kur mēs ar tevi šobrīd būtu. Dievs vien zina, kas ar mums būtu noticis, ja mūsu nākotne būtu uzticēta tavām rokām.

Klau, Belle, nu jau ir par traku. Kurš uzdāvināja šo peldmāju, ja drīkstu jautāt?

Un kurš pēdējos četrdesmit gadus ir maksājis visus tās rēķinus, ja drīkstu jautāt?

Alise atmeta galvu.

Man nauda nekad nav bijusi nekas vērtīgs, tas nu gan ir tiesa. Sirdī es vienmēr esmu bijusi čigāniete. Kam tā nauda vajadzīga? Kam>.

Belle pavīpsnāja.

Tu vari tā sacīt. Nekas pamatīgāks par aušīgiem sapņiem tev nekad nav bijis vajadzīgs.

Dimitris, Alise prātoja. Veļu viņam gludināja koptiete, es atceros. Uz plaukstas locītavām viņai bija ietetotovēti koptu krusti, un viņa runāja itāliski, jo bija gājusi klostera skolā.

Tev jau nu tas būtu jāzina, teica Belle. Tu vienmēr ložņāji pa kalpu istabām.

Tāpēc ka man viņi vienmēr ir likušies interesanti. Interesantāki par tiem, kuri uzpūtušies grozās salonos. Kalpi var pastāstīt visādus brīnumus. Tieši tā es iemācījos zīlēt pēc rokas līnijām un taro kārtīm.

Uzpūtušies? Ko tu ar to gribi teikt?

Tikai to, ka tas horvāts, vai kas nu viņš bija, tas Dimitris, bija drausmīgi apnicīgs. Jā, Belle, tāds viņš bija. Atzīsti taču vienreiz.

Viņš bija melnkalnietis un pasakaini bagāts, un, ja tev būtu bijusi kaut kripatiņa veselā saprāta, tu viņam būtu paprasījusi to savrupnamu, un viņš tev būtu to uzdāvinājis, nevis mūžīgi stiepis šos porcelāna niekus.

Nauda, nauda, nauda, vienmēr tikai nauda. Man patīk manas ganī-tes, un par naudu man nospļauties.

Protams, kā gan citādi. Vai tad es vienmēr neesmu rūpējusies, lai mums nekā netrūktu?

Bet, Belle, viņš bija tik apnicīgs. Vienīgais, par ko viņš spēja runāt, bija viņa garlaicīgie Balkānu aristokrātijas vēstures pētījumi. Ak tu mūžs, kuru vispār interesē kaut kas tik smieklīgs? Un vēl tās bildes, kā viņš pats tās dēvēja, lētās gleznas, kuras viņš pirka Eiropā un par varītēm gribēja uzskatīt par nezināmu septiņpadsmitā gadsimta meistaru skolnieku darbiem. Dimitris, kā tad. Tas horvāts.

Tagad tu vari tā runāt, bet man tev jāteic, ka tās akcijas, kuras viņš pēc mana ieteikuma tev toreiz Ziemsvētkos uzdāvināja, gadu desmitiem ir ienesušas teicamas dividendes. Līdz pat iepriekšējam karam, pateicos par uzmanību.

Hm, Belle, tev vajadzētu teikt paldies man. Ja mums ienāca kaut kādas dividendes, es noteikti biju tās pelnījusi. Tu zini, viņš visā nopietnībā man apgalvoja, ka Albānija ir īstā vieta, kur pirkt gleznas. Ahā, es toreiz nodomāju, tagad viss nāks gaismā. Noslēpumaina teiksma par zagtiem šedevriem un slepenu pili augstu Albānijas Alpos, par to zina tikai izvir-tīgi krievu prinči un blēdīgi mākslas priekšmetu tirgoņi no Levantes. Tā es savā prātā domāju, bet, kad viņam pajautāju, kāpēc Albānija ir īstā vieta gleznu pirkšanai, viņš atbildēja, ka tur tās ir lētas. Tu spēj to iedomāties? Protams, ka Albānijā gleznas ir lētas, kā gan citādi? Kādas gleznas vispār bija atrodamas Albānijā pirms sešdesmit gadiem? Ak mūžs, un ari šobrīd? Protams, ka tās bija lētas, smiekli nāk. Tām vispār nebija nekādas vērtības.

Beidz runāt blēņas, teica Belle. Nekādu Alpu Albānijā nav. Nevajag tik ļoti uzbudināties tikai tāpēc, ka pie mums ciemos ieradies vīrietis, tu vairs neesi piecpadsmitgadīga auša. Beidz locīties un savaldies vienreiz. Vai vēlies vēl heresu?

Jā, man liekas, vēl mazliet varētu. Atceroties Dimitri, man vienmēr uznāk slāpes. Brr. Tā lipīgā stērķeļainība, ar kuru man vienmēr aizķepa rīkle, pirms viesi ieradās uz vakariņām. Un tā nekur nepazuda. Pēc kādas stundas, starp zupu un zivi, tieši tad, kad es jau gandrīz spēju kaut ko norit, Dimitris lepnā gaitā atsoļoja uz manu galda galu un kustināja uzacis, un čukstēja kaut ko par ašu pastaigu divatā uz krūmiņiem turpat dārza galā. Starp zupu un zivi, tu tikai padomā, un man vēl vajadzēja izdomāt aizbildinājumu, ko celt priekšā viesiem. Dimitris, kā tad. Brr. Horvāts tāds. Tev taisnība, viņa uzvedībā vakariņu laikā nebija ne mazākā aristokrātiskuma.

Belle bija nolikusi adīkli un stīvi gāja uz Alises krēsla pusi ar karafi rokā. Viņas kreisā roka ērmoti nokarājās, Džo pamanīja, un ari kreiso kāju viņa mazliet pievilka. Viņa ielēja no karafes Alises glāzē.

Un tas ir viss, ko tu man atvēli, pusglāzīte? Mana rīkle pēkšņi ir pilnīgi izkaltusi.

Tie ir nervi, mīlulīt. Atceries, ko dakteris teica.

Jauns, dumjš nelga.

Tā tiešām varētu būt, bet mēs zinām, kas notiek, ja tu iedzer pārāk daudz heresa. Atceries, kā bija tajā pēdējā vakarā ar Dimitri.

Jā, es atceros, teica Alise. Vakariņas jau tuvojās beigām, tūlīt vajadzēja pasniegt asās uzkodas, bet tad Dimitris lepnā gaitā atsoļoja uz manu galda galu, kustināja uzacis, čukstēja savu parasto čukstamo, un es ņēmu un piecēlos kājās, un es skaidri un gaiši pateicu viesiem, kuru vidū lielākā daļa bija viņa darījumu partneri.

Mīļie, atvainojiet mūs uz brītiņu, Dimitris par varītēm grib, lai mēs tagad skrienam uz dārza galu, kur man krūmiņos būs jānogaršo viņa asās uzkodas, tāda lipīga stērkeļainība, tralalā. Taču mielojieties vien, mēs tūlīt būsim atpakaļ. Dimitrim dārzā vienmēr noiet ļoti ātri, un visur citur tāpat.

Mazā Alise smējās.

Un tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju, viņu un tos apnicīgos biržas darboņus. Dimitris aizdieba tik ātri, kā viņam vēl nekad dzīvē nebija gadījies, pat aiz krūmiņiem.

Alise, Belle mīļi teica. Mēģini uzvesties pieklājīgi. Es pat iztēloties nespēju, ko Džo tagad droši vien domā.

Belle stīvi, gausi gāja atpakaļ uz savu krēslu. Vai viņai ir tāda seja tāpēc, ka viņai sāp? Džo sev vaicāja.

Alise vienā malkā iztukšoja savu heresa glāzi. No istabas otra gala uzsmaidīja Džo.

Es tovakar tiešām biju iedzērusi par daudz heresa, viņa atzinās, un es esmu viegli uzbudināma. Un arī untumaina un nepastāvīga, un neizceļos ar praktisku ķērienu, Bellei ir pilnīga taisnība. Bet, kādi nu mēs esam, tādi esam, vai nav tiesa? Bellei ir nags uz faktiem un gadskaitļiem, un tamlīdzīgām lietām, bet man tas vienkārši nepadodas. Kaut ko atceroties, man nāk prātā krāsas, raksti un iespaidi. Tāda nu es esmu.

Belle atkal bija ķērusies pie adāmadatām. Džo pamanīja sirsnīgo skatienu, ko viņa raidīja māsai.

Tu skaisti gleznoji, Belle bilda. v

Ak, nē, skaisti tas nebija, bet man gleznot ļoti patika, un tas arī pats galvenais. Tā es varēju sevi izteikt. Vienmēr mēdzu sacīt, ka piecdesmit gadu vecumā būšu slavena māksliniece.

Mazā Alise nodūra acis.

Bet tā nebija, viņa tikko dzirdami piebilda.

Alisei ir kroplas rokas, Belle klusi paskaidroja. Artrīts. Sākās jau pirms daudziem gadiem. Tas bija ļoti netaisnīgi.

Ak, ko nu, Alise murmināja, visu jau nevar gribēt. Un vienmēr ir iemesls, kāpēc kaut kas ir tā, kā ir, un nevis citādi. Vismaz es sev vienmēr esmu tā apgalvojusi.

Viņa pasmaidīja. Gaišu smaidu.

Es esmu sapņotāja, viņa teica, arī šajā ziņā Bellei ir taisnība. Bērnībā mēdzu piecelties agri no rīta, iziet ārā un skriet pa pļavām, lai sajustu matos vēju, bet pēc tam kaut kur uzrāpos kokā un izspiegoju cilvēkus. Patiesībā tā nebija nekāda spiegošana, man vienkārši patika skatīties pāri žogiem. Ienīstu žogus, vienmēr esmu tos ienīduši. Tādēļ es kāpu kokos, lai vairs nebūtu nekādu žogu, un skatījos, kas notiek citu dārzos, un izdomāju stāstus par to, ko viņi tur dara. Kad es gāju ārā skriet, Belle vēl gulēja, bet, kad pārnācu, viņa vienmēr jau sēdēja uz lieveņa un lasīja grāmatu. Belle bērnībā vienmēr lasīja. Viņa mums būs grāmatniece, māte mēdza sacīt. Viņa būs ietiepīga un neies ārā spēlēties kā citi bērni. Tev deguns vienmēr bija iebāzts grāmatā, vai nav tiesa, mīlulīt? Un es to nekādi nespēju saprast. Man vienmēr gribējās skriet pa lauku, atklāt visādus brīnumus un dzīvot kā čigānietei, es neparko nesapratu, kā cilvēks var augu dienu sēdēt un lasīt.

Belle sarauca degunu. Nievīgi pavīpsnāja.

Mulķīte. Kas, pēc tavām domām, ir lasīšana? Grāmatās es varēju apceļot visu pasauli.

Vēstures grāmatas, bilda Alise. Tu vienmēr lasīji par vēsturi. Kad es pārrados no rīta izskriešanās, mēs sēdējām uz lieveņa, un māte mums atnesa cepumus un pienu, un es tev stāstīju par visu, ko biju redzējusi, bet tu apgalvoji, ka es tikai fantazēju. Pēc tam tu stāstīji par to, ko biji izlasījusi savās vēstures grāmatās, un es teicu, ka tagad tu fantazē.

Alise smējās.

Mēs nu gan bijām pārītis. Tik ļoti atšķirīgas jau no paša sākuma.

Jā, murmināja Belle. Tēvocis Georgs allaž tā sacīja. Neticami, viņš teica, ka mēs esam dvīnes, katra pavisam citāda.

Un lietainās dienās, bilda Alise, tu atnesi no priekšistabas brūno soliņu, noliki pie virtuves galda, uzrāpies uz tā un tēloji, ka tu esi ķeizariene, kas sēž troni, atceries? Diža visurienes valdniece, bet es biju tava galmadāma un nesu tev dārglietas.

Vai tu to neņēmi ļaunā? vaicāja Belle.

Ak, nē, man ļoti patika. Visvairāk tas, kā tu pieprasīji kroni, un es to atnesu uz spilvena, tieši tā, kā tu gribēji, un uz sliekšņa gaidīju, līdz visi tavi ministri bija apsēdušies; tad tu liki man pienākt, un es soļoju viņu visu priekšā, ļoti uzmanīgi, jo vienmēr baidījos, ka paklupšu, un es pakāpos uz soliņa, tas brīdis beidzot bija klāt: es uzliku tev galvā kroni. Ak, es toreiz biju tik lepna. Un vēlāk, kad galminiekiem bija atļauts doties prom, mēs gājām uz mūsu istabu, un tu mani spoguļa priekšā ietini šallēs, un es dejoju. Kāpēc es vienmēr iztēlojos Kleopatru dejojam, ietinušos plīvuros?

Nezinu, atbildēja Belle. Varbūt tu kaut kur biji redzējusi tādu attēlu. Bet dejot ar šallēm ir jauki, un tu biji tik skaista.

Ak, nē, skaista ne.

Biji. Tu biji skaists, mazs sapnis caurspīdīgos plīvuros, izskatījās, ka tu lido pa gaisu.

Nē, nē, Alise murmināja, es biju tikai es. Bet grāmatās taču nekur nav rakstīts, ka Kleopatra bija skaista, pareizi?

Ir rakstīts tikai, ka viņa bija valdzinoša un viņai piemita vieglums, tieši tas arī mani vienmēr ir piesaistījis, vieglums, gaišums. Ar glītu ģīmīti var piedzimt katra muļķe. Tas nekas nav.

Belles rokas pēkšņi sastinga virs adīkļa. Viņa raudzījās grīdā, un Alise to uzreiz pamanīja.

Kas notika, mīlulīt? Atkal sāp sāns?

Nē, ne jau tas. Es domāju par to brūno soliņu, un kā es rāpos sēdēt uz virtuves galda, lai tēlotu dižu visurienes ķeizarieni, un pagājuši jau gandrīz deviņdesmit gadi. Cik dumji tas izskatās. Kur tad bija mana valsts, es tev prasu? Mūsu mazais lievenītis?

Belles sejā bija skumjas. Viņa neatrāva skatienu no grīdas.

Bet tu biji, Alise klusi sacīja. Zini, tu taču biji.

Kas, mīlulīt? Mūsu lieveņa ķeizariene. Man tu tāda biji.

Ak vai, Belle murmināja. Ko lai saka. Vismaz kaut kas.

Un tā ir, teica Alise, tas ari ir kaut kas. Es nekad mūžā neesmu bijusi tik lepna kā tajos brīžos, kad pienāca laiks ieiet galmā ar tavu kroni, un visi ministri zemu paklanījās, un es gāju, turēdama spilvenu izstieptās rokās, tik ļoti baidīdamās, ka paklupšu, bet tu man uzsmaidīji, Belle, tur, visu acu priekšā. Un es uzreiz jutos tik brīnišķīgi, pēkšņi zināju, ka ne-paklupšu un viss būs labi un pareizi.

Tik lepna es nekad mūžā vairs neesmu bijusi, čukstēja Mazā Alise, un tā paliks vienmēr. Vienmēr.

* * *

Kad trīs vai četri pulksteņi salonā nobimbināja veselu stundu, Belle atvainojās un devās iedzert zāles. Kolīdz viņa bija izgājusi pa durvīm, Alise atnāca un apsēdās pie Džo. Uzlika roku viņam uz elkoņa.

Pielieciet galvu, lūdzu. Es vēlos čukstēt.

Džo klausīja.

Runa ir par māsu. Es zinu, reizēm viņa šķiet īgna, bet tas nav tīšuprāt, viņu vienkārši moka briesmīgas sāpes. Vispirms viņa lauza vienu gūžu, pēc tam otru, tad bija visas tās operācijas, viņai ielika plāksnes un stieples, un ko vēl ne, un ārsti apgalvoja, ka viņa nespēs staigāt, jo mūsu vecumā vairs nekas nedzīstot. Bet viņi nepazina Belli. Kad Belle ir nolēmusi kaut ko panākt, viņa sakož zobus, iet un panāk. Lai kurš būtu paziņojis, ka tas nav iespējams, viņa to izdara. Belle neparko neklausīsies, ko citi saka, mēdza teikt māte. Viņa sataisīs tādu seju un izdarīs tieši to, ko grib.

Mazā Alise sirsnīgi pasmaidīja.

Tā teica pat tēvocis Georgs, nabaga mīlulītis. Lūk, pēc visām tām operācijām Belle nolēma, ka viņa celsies un staigās. Un viņa pūlējās un pūlējās, sakniebusi lūpas un sakodusi zobus, un galu galā viņa to spēja. Ārsti to sauca par brīnumu, bet es zinu, ka Belle vienkārši bija Belle. Saprotiet, viņai patīk izlikties, ka viņa brīnumiem netic. Viņa domā, ka tādām blēņām viņa ir pārāk prātīga.

Mazā Alise līksmi pasmējās, tad kļuva nopietna.

Viņa no jauna iemācījās staigāt, bet drīz pēc tam viņu ķēra trieka. Jūs pamanījāt, kāds ir viņas kreisais sāns, viņa ir daļēji paralizēta. Parasti es eju un atnesu viņai zāles, bet šonakt viņa tā negribēja jūsu klātbūtnes dēļ, es zinu. Tādēļ es ļāvu viņai pasniegt jums viskiju un ieliet man hercsu, redzēju, cik ļoti viņa to vēlas. Viņa grib, lai izskatās, ka viss ir kārtībā.

Man likās, jums tas jāzina, piebilda Mazā Alise. Lai jūs nedomātu par viņu neko sliktu.

Man ne prātā nebūtu ienācis, atsaucās Džo.

Un viņa vienmēr bija tik apdāvināta, Mazā Alise turpināja. Visi viņu apbrīnoja. Viņa rakstīja brīnišķīgus stāstus franciski un krieviski, un krievu valodu viņa iemācījās gandrīz patstāvīgi, no grāmatām, jo viņai tik labi padodas valodas. Un komēdijas, asprātīgas un smalkas, par tām bija jāsmejas vēl ilgi pēc izlasīšanas. Saprotiet, Bellei bija jākļūst par rakstnieci, un man par gleznotāju. Mums klusībā bija tādi sapņi, par tiem zinājām tikai mēs abas.

Mazā Alise raudzījās uz savām rokām.

Sie sapņi nepiepildījās, viņa teica. Bet gandarījumam bija citas lietas, un Belle nekad nav mitējusies rakstīt. Par savu visnozīmīgāko darbu viņa uzskata Aleksandra Lielā dzīvesstāstu bērniem, viņa to raksta jau daudzus gadus. Trīs vai četri sējumi jau ir gatavi, bet pabeigts vēl nav, un viņa prot visu aprakstīt vienkārši un tieši, lai bērni varētu saprast un apbrīnot šos milzīgos sasniegumus. Tur nav tik daudz militārās uzvaras, cik ceļojumi uz svešām zemēm un visi tie svešādie cilvēki, kurus Aleksandrs sastapa, lai bērni novērtētu, ko nozīmē visiem spēkiem censties un dzīvot savu dzīvi. Kādu dienu viņa droši vien pabeigs, es nezinu.

Alise kautrīgi pacēla galvu.

Vai varbūt nepabeigs? Varbūt viņa nespēj pielikt punktu, un Aleksandra Lielā dzīvesstāsts turpināsies arvien un arvien uz priekšu, kā Nīla?

Mazā Alise pasmaidīja.

Tā tiešām ir, ka cilvēkus ietekmē viņu dzīvesvieta, un mēs šeit esam dzīvojušas tik ilgi, ka tas jau ir gandrīz kā sapnis. Ak, jā, mēs esam mūžvecas un to zinām. Reizēm man šķiet, ka mēs esam senas kā piramīdas, tik daudz cilvēku un notikumu ir aizslīdējuši mums garām.

Viņa pasmējās.

Bet es atkal pļāpāju, ja? Bellei taisnība, es vienkārši nespēju savaldīties. Bet saprotiet, es nekad neesmu gribējusi novecot un arī tagad es nejūtos veca, kaut ari izskatās, it kā man būtu simt desmit gadu, vairāk vai mazāk. Zinu, tas izklausās ērmoti, bet sirdī es jūtos tieši tāpat kā toreiz, kad agri no rīta gāju skriet un pēc tam atgriezusies sastapu Belli uz lieveņa lasām, un māte mums atnesa cepumus un pienu. Sirdī tā joprojām esmu es.

Mazā Alise sarauca pieri.

Un es nemūžam nespētu iedomāties, ka varētu dzīvot tā, kā vecās dāmas, kuras gadījās redzēt, kā tās sīkās vecītes, kas līdz saulrietam nekad nerādījās ļaudīs. Kad saule bija norietējusi, viņas kā vecas vārnas sapulcējās mazu, tukšu ieliņu stūros, purināja savas aizvēsturiskās cepures un tērgāja franciski ar grieķu vai armēņu akcentu, vai sīriešu, vai maltiešu akcentu, un pēc tam bariņā gāja devās gar puķotajām margām uz ikva-kara kāršu partiju kādā drēgnā, tumšā istabā, kas noteikti bija pilna ar smagnējām mauru stila mēbelēm, ar perlamutru un arabeskām, kas vāri viz krēslā, visas trauslās intarsijas aizķepušas ar putekļiem.

Es neieredzu tumšas istabas, Mazā Alise čukstēja. Un es negribu izskatīties kā veca vārna ar nejēdzīgu, vecmodīgu cepuri, un es neieredzu tās apnicīgās kāršu partijas, ko vecenes spēlē, un smagnējās, drūmās mēbeles, bez kurām tās nevar iztikt. Man patīk vieglas un netveramas lietas, es negribēju novecot, man nekad nav izdevies sevi iztēloties tādu. Zinu, ka esmu mūžveca, bet es tāda nejūtos. Es joprojām jūtos tikai kā es.

Negaidot Mazā Alise pasmaidīja.

Bet es atkal pļāpāju niekus. Pastāstiet, vai jums patīk Ēģipte? Kopš mūsu ierašanās te viss ir tik ļoti mainījies. Mēs ar Belli sākumā bijām aktrises, tādēļ ari palikām neprecētas. Toslaikus aktrises nemēdza dibināt ģimeni. Mūsdienās ir citādi, bet agrāk tā nebija.

Kad ieradāties Ēģiptē, jūs laikam vēl bijāt ļoti jauna, bilda Džo.

Ak, jā, tādas mēs bijām. Ar baltām kamēlijām tumšos, mirdzošos matos. Un tas bija neaizmirstams laiks, pirmā zaigojošā ziema, kad mēs bijām šeit, gandrīz pirms trim ceturtdaļām gadsimta.

Tas bija tik sen?

Jā, tik sen. Mēs atbraucām uz "Aīdas" pirmizrādi, uz pirmo "Aīdas" izrādi pasaulē. Bet mēs neieradāmies kā bagātas tūristes vai pārticīgu ļaužu viešņas. Toreiz mēs bijām nabadzīgas, Ēģiptē nepazinām nevienu dzīvu dvēseli un ieradāmies kā verdzenes no "Aīdas", divas vergu meitenītes skatuves dibenā. "Aīda" tika uzvesta Hedīva operā par godu Suecas kanāla atklāšanai, toreiz Kaira bija pilna ar viesiem no visām pasaules malām, un neviens no viņiem par to nemaksāja ne plika graša. Viss bija par brīvu, par visu maksāja Lieliskais, hedīvs Ismāīls. Visas Ēģiptes tirgotavas un viesnīcas rēķinus sūtīja taisnā ceļā finanšu ministram, un tas, ne vārdiņa pretī nebilzdams, maksāja. Toreiz tika uzbūvēta Piramīdu iela, lai ķeizariene Eiženija tās varētu apmeklēt karietē.

Mazā Alise savā nodabā pamāja ar galvu.

Un, kaut ari mēs šajā izrādē bijām tikai verdzenes, mums sāka pievērst zināmu uzmanību, droši vien tāpēc, ka bijām dvīnes. Jau drīz mūs aicināja uz viesībām un saulrieta izbraukumiem pa Nīlu, pēc tam nāca tie skaistie nami, villas kā muzeji, pilnas ar porcelānu un paklājiem, retākajiem visā pasaulē. Bellei bija savi mitekļi, man bija savi, un tas bija karaliski, man jums jāsaka. Mēs braucām viena pie otras karietē vai tikāmies kaut kur upes krastā, un vakaros sēdējām operā, katra savā ložā, mūsu krūtis rotāja dimanti, un visi aceņu pāri zālē grozījās no vienas pie otras, pētot, kā esam uzposušās, ar kādiem kungiem sarunājamies, un cik ieinteresēti.

Mazā Alise kautrīgi pasmaidīja.

Toslaikus par mums runāja, tagad droši vien tā vairs nav. Diez vai ļaudis vispār atceras, ka mēs vēl esam dzīvas.

Ā, viņi atceras gan, attrauca Džo. Un var dabūt dzirdēt visvisādas noslēpumainas teiksmas par noslēpumainajām māsām, kas dzīvo plašā Nīlas peldmājā.

Mazā Alise aizgrābti sasita plaukstas.

Tik tiešām? Joprojām? Kaut ari mums jau ir simt desmit gadu, vairāk vai mazāk?

Tad viņu pārņēma ilgas.

Kādas teiksmas? Ko ļaudis saka, no kurienes mēs esam?

Ahā, tas jau ir pats noslēpumainākais. Neviens nemēģina apgalvot, ka zina, no kurienes jūs patiesībā esat, bet vienā versijā tiek apgalvots, ka jūs esat pēc ģimenes skandāla no mājām aizbēgušas krievu princeses. Tēvocis Nicā nospēlējis visas bagātības, vai kaut kā tamlīdzīgi, tādēļ draugi jūs abas vienā aukstā ziemas naktī Sanktpēterburgā, Somijas stacijā, iestūķējuši aizzīmogotā vagonā. Jūs devāties uz ārzemēm ar labāko no vecās Krievijas čemodānos un vairs nekad neatgriezāties.

Gluži kā deviņpadsmitā gadsimta romānos, Alise laimīga čukstēja.

Tiešām, vai ne? Ir ari pilnīgi citāda versija, tikpat intriģējoša, ka jūs esat ungāru aktrises, kas agrā jaunībā ieradušās Parīzē un tur kļuvušas par sensāciju. Cita stāsta sākums ir Venēcijā, un vēl cits sākas Vīnē, un tā aizvien un bezgala, versijas, cita par citu eksotiskākas.

Mazā Alise smaidīdama raudzījās klēpī.

Padomājiet tikai, viņa murmināja. Vai nav jauki. Tēvocim Georgam tas patiktu, viņa izjusti bilda.

Un kas bija tēvocis Georgs, Džo jautāja, ja neiebilstat, ka es tā vaicāju?

Nē, es neiebilstu. Mēs viņu ļoti mīlējām, un mums joprojām patīk viņu pieminēt. Kādreiz tas nebija tik viegli. Viņš bija mūsu mātes brālis, vienīgais tuvinieks, kas mums bija. Krodzinieks tajā ciemā, kur mēs uzaugām. Tas nebija nekāds kārtīgs krogs, bet mēs to tā saucām. Bērnībā mēs ar Belli tur uzkopām telpas. Berzām grīdas un nesām malku, un mazgājām traukus. Mums likās vareni dzīvoties tādā vietā, kur uzturējās tikai pieaugušie.

Vai tas bija Anglijā?

Jā, mazā ciemā netālu no Jorkas. Mūsu tēvs strādāja fabrikā un aizgāja bojā nelaimes gadījumā, kad mēs vēl gulējām šūpulī, tādēļ māte ar mums devās uz savu dzimto ciemu. Vienīgais, ko mēs zinām par tēvu, ir tas, ka viņš bija strādnieks un dzēra, jo bija nelaimīgs. Māte par viņu nekad nerunāja, to pašu mazumu mums pastāstīja tēvocis Georgs. Kā rādās, dzērumā tēvs mēdza māti sist, mēs reiz noklausījāmies, kā viņa un tēvocis Georgs to piemin. Kad viņš nomira, māte šuva lupatdeķus un visādas segas, bet galvenokārt par mūsu izdzīvošanu gādāja tēvocis Georgs. Viņš bija vecpuisis, un viņš mums izlīdzēja ar ēdamo, drēbēm un citām lietām; gan Ziemsvētku vecīša dāvanas, gan dzimšanas dienas dāvanas vienmēr bija no tēvoča Georga.

Kad māte mūs atveda uz savu dzimto ciemu, mēs dzīvojām pie tēvoča Georga. Viņa mājiņa bija pavisam maza, tādēļ viņš pats pārvācās uz šķūni. Viņam bija brinum veiklas rokas, viņš taisīja visu ko, galvenokārt mums, bet arī viņš laikam bija nelaimīgs, jo arī viņš dzēra. Viņš bija labs un ļoti mīkstsirdīgs cilvēks, vienmēr izturējās pret mums ļoti mīļi. Bērnībā mums bez tēvoča Georga nepagāja nevieni Ziemsvētki.

Mazā Alise raudzījās klēpī.

Kādā Vecgada vakarā viņš noslīcinājās dzirnavu dīķi. Pa tumsu uz turieni aizgāja un noslīcinājās, un Jaungada dienā viņu atrada. Togad viņam paliktu četrdesmit. Pēc tam māte pateica, ka viņa brauks prom no šī ciema, viņa tur vairs nespēja dzīvot. Ak, mātei ari bija savi sapņi, jā, un viņa nebija tāda kā visi. Mājiņa un tēvoča Georga daļa krogā ienesa cik necik naudas, un ar to viņa mūs aizveda uz Itāliju, bet tas toslaikus bija kaut kas nedzirdēts, tādi kā mēs tā nedarīja, vienkārši ļaudis, kas bija nabadzīgi un neizglītoti, un nevienu nepazina. Bet viņa bija drosmīga sieviete un gribēja, lai viņas meitu dzīvē kaut kas ir, tādēļ aizveda mūs uz Itāliju, jo mīlēja sauli, un kāds itālis, ar kuru viņa iepazinās, mācīja mums ar Belli dziedāt, un tā mums viss sākās. Viss.

Mazā Alise piešķieba galvu.

Cik savādi, vai nav tiesa, šie eksotiskie stāsti par krievu princesēm un ungāru aktrisēm, par Venēciju, Parīzi, Vīni un visu pārējo. Protams, būtu liekulīgi jums neatzīties, ka, šeit ieradušās, mēs mazlietiņ veicinājām šādas runas.

Viņa palūkojās uz Džo.

Divas mazas meitenes, viņa čukstēja. Divas mazas meitenes, kas berza kroga grīdu ciemā netālu no Jorkas, pirms veselas mūžības. Bet tad bija dziedāšanas stundas, un pēc tam uzstāšanās verdzeņu lomās pašā pirmajā "Aīdas" izrādē visā pasaulē, pavisam niecīgas lomiņas divām jaunām meitenēm. Bet tā viss sākās, un tā turpinās.

Pēkšņi smaids bija nozudis, un viņa raudzījās augšup uz Džo bērnišķīgi un jautājoši.

Tādēļ nav brīnums, ka mēs tepat arī palikām? Kairā, tālajā Ēģiptē?

Tas tiešām nav brīnums, atbildēja Džo. Galu galā ne jau katram ir iespēja būt Kleopatrai Nīlas krastā.

Mazā Alise paskatījās uz savām mezglainajām, savilktajām rokām.

Ak, jā, viņa čukstēja, ak, jā. Tā es allaž sev sacīju, sēdēdama savā operas ložā, kad visi uz mani skatījās un apskauda par briljantiem, bet manas vienīgās izjūtas bija īgnums un skumjas, jo es nekad neiziešu pie vīra. Un vēlāk, atgriezusies mājās, kādā no tiem savrupnamiem, kad vīrietis bija devies uz mājām pie ģimenes un kalpi gulēja, jo bija jau ļoti vēls, un palikusi viena, es gultā raudāju un raudāju, zinādama, ka nekad neapprecēšos, tieši tā es sev sacīju. Desmit tūkstoš reižu sev tā sacīju, līdz raudādama aizmigu. Visu dzīvē nevar dabūt, tādēļ piemini to, kā tev ir paveicies. Domā par tiem labumiem, kas tev ir, un piemini. Piemini. Vai, kā mēdza sacīt tēvocis Georgs: No dzīves var ņemt visu, ko tu vēlies. Tikai vajag par to samaksāt...

Džo pastiepa roku un notrausa viņai no vaiga asaru.

Kuš, ir jau labi, viņš murmināja, ir jau labi. Tā mēs pieminam, un tā mēs maksājam. Un cik skaista nakts, lai būtu šeit pie jums abām šajā

brīnišķīgajā istabā, un zvaigznes virs upes ir tik spožas un pasakainas.

* * *

Pie durvīm skaļi, rūcīgi nokrekstējās Lielā Bclle. Plati smaidīdama, viņa lēni iekliboja atpakaļ istabā.

Paga, paga, kas tad tas? Vai jūs abi jau esat sadevušies rociņās? Pietiek man uz nepilnu minūti iziet pa durvīm, lai mazā māsiņa jau flirtētu ar mūsu viesi?

Caurcaurēm mana vaina, atsaucās Džo. Mēs sākām runāt par pagātni, un es, jāatzīstas, esmu bezcerīgi sentimentāls.

Jūs esat īrs, ducināja Belle.

Tā gan.

Tad nav vajadzības lieki runāt, mēs jau pirmajā reizē dzirdējām. Tā, dodiet man savu glāzi, laiks to atkal piepildīt. Jau ir vēls, un mums vēl ir šis tas jāpārrunā.

Alise pārvācās atpakaļ uz savu krēslu. Belle atgriežas ar pilnu viskija glāzi.

Būs labi?

Būs. Paliela, tāpat kā pirmīt, bet kas par to.

Klausieties, dzīvei jābūt palielai, ducināja Belle. Citādi kāds no tās labums? Tā, jūs te esat pacietīgi sēdējis un ļāvis, lai divas vecas māsas tērgā, kā ieradušas, bet pats neesat bildis gandrīz ne vārdiņa, un tas nozīmē, ka jums kaut kas ir vajadzīgs. Atļaušos minēt, ka jūs vēlaties uzdot dažus jautājumus. Vai tā ir?

Patiesību sakot, jā.

Patiesību? ducināja Belle. Jūs teicāt, patiesību? Nu, tā kā mēs ar Alisi abas kopā esam nodzīvojušas gandrīz divsimt gadu, un baumas Kairā ir baumas Kairā, bet vīrieši ir tādi, kādi vīrieši ir visur, tad mēs ar Alisi savā mūžā vienu otru patiesību laikam būsim dzirdējušas. Bet vispirms atbildiet. Vai jūs strādājat pie tā Blečlija?

Savā ziņā jā. Bet citā ziņā nē.

Tad kādi fakti jums ir vajadzīgi?

Džo paraudzījās vispirms uz vienu māsu, tad uz otru. Aiziet, un bez riņķī un apkārt, viņš domāja. Džinu viņas te dzer tīru, un viskiju pasniedz tīru, un visādus Dimitrus sauc par Dimitriem, pie viesību galda vai kur citur; izrunāties gari un plaši nebūs īstais bridis.

Džo paraudzījās vispirms uz vienu māsu, tad uz otru.

Sterns. Man vajadzīga patiesība par Sternu.

Belles adāmadatas mitējās klikstēt. Māsas acumirklī kļuva modras, un salonā iestājās klusums.

Sterns ir ļoti mīļš draugs, pēc kāda brīža klusi sacīja Alise.

Es zinu, atbildēja Džo. Tādēļ arī esmu ieradies.

Vai jūs viņu labi pazīstat? jautāja Belle.

Pazinu. Dažus gadus neesmu saticis.

Kā jūs ar viņu iepazināties?

Jeruzālemē, tas bija tur.

Kādā sakarā?

Kādu laiku pie viņa strādāju. Pēc tam mēs bijām vienkārši draugi.

Strādājāt? Ko darījāt?

Slepus ievedu Palestīnā ieročus. Haganai.

Lielā Belle sakustējās. Likās, viņa kaut ko atceras.

Vai jūs kaut ko zināt par skarabejiem?

Tikai par vienu, Džo atbildēja. Milzīgu akmens skarabeju, kura sejā iegravēts mīklains smaids. Varenu un dobu akmens skarabeju. Tā vēderā es vedu ieročus. Sterns bija izrīkojis tā, ka es varēju uzdoties par senlietu tirgotāju.

Kad īsti?

Pēc iepriekšējā kara.

Belle vēl ciešāk paraudzījās uz Džo.

Ko jums nozīmē Krimas kara varoņu mītne?

Tā nozīmē labdarības iestādi Jeruzālemē, Džo atbildēja, kur es dzīvoju, kad biju tikko ieradies tai pilsētā. Es bēguļoju no britiem un dzīvoju ar svešu vārdu, un tur mitinājos, līdz iepazinos ar Sternu. Man tur iedeva vecu zaļganbrūnu segu, kura man ir joprojām. Tāds tur ir atalgojums par nopelniem.

Mazā Alise no satraukumiem vairs nespēja nosēdēt mierīgi. Belles sejā lēni parādījās smaids.

Vai jūs spēlējat kārtis? noprasīja Belle.

Tagad vairs ne, bet agrāk spēlēju. Pokeru. Divpadsmit gadus, Jeruzālemē.

Pēkšņi Lielā Belle pasmaidīja milzum platu smaidu. Viņa ieaurējās, un no Mazās Alises stūra atskanēja čiepstošu skaņu kreščendo.

Tas Džo, Belle ducināja, tas īrs, kurš dzīvoja Vecpilsētā uz jumta. Brīvību vergiem. Anektējiet Krimu, un pie joda turkus. Kāpēc jūs uzreiz neteicāt, ka esat tas Džo, nevis kaut kāds jaunā Ahmada airēšanas komandas loceklis? Par to Džo mēs agrāk no Sterna esam daudz dzirdējušas.

Belle līksmi paķēra džina pudeli, kas stāvēja viņai pa rokai, pielika pie mutes un iedzēra pamatīgu malku tieši no kakliņa. Mazajai Alisei mute palika vaļā.

Belle, viņa iesaucās. Apžēliņ.

Lielā Belle nošmakstināja lūpas. Skaļi nopūtās un aplaizījās, smaidīdama pār visu seju.

Zinu, mīlulīt. Piedod.

Bet, Belle, ak tu mūžs. Sešdesmit piecus gadus neesmu redzējusi tevi tā uzvedamies.

Belle smējās.

Sešdesmit septiņus, mīlulīt.

Kopš pašas pirmās reizes, kad tu posies pavadīt nakti ar Meneliku, teica Alise. Kopš tās dienas, kad mēs abas kaut kur bijām, un Meneliks atsūtīja vēstulīti, lūgdamies, lai tu atnāc pie viņa uz sarkofagu sveču gaismā nosvinēt viņa atvadības no arheoloģiskajiem izrakumiem.

Zinu, mīlulīt, un kāds pasakains ielūgums tas bija jaunai sievietei, kurai nebija vairāk par divdesmit gadiem. Smagā akmens bluķī iecirsti hieroglifi, Menelika paša roku darbs, ar turpat iegravētiem tulkojumiem dēmotiskajā ēģiptiešu mēlē un sengrieķu valodā. Menelika privātais Rozetas akmens. Tu tikai padomā, cik laika un pūļu viņam vajadzēja, lai to smago bazalta kluci pārvērstu par ielūgumu. Neviena meiča, pie pilna prāta būdama, nespētu atbildēt citādi kā vien ar skanīgu: Jā, es teicu, jā, es būšu, jā.

Atceros, Alise sapņaini atsaucās.

Kā gan citādi, teica Belle, un es tāpat. Nemaz tik bieži negadās, ka pielūdzējs vēršas pie sievietes ar vārdiem, kas patiešām ir iecirsti akmenī.

Manai sapņu sievietei, Bellei, kurai uz pasaules nav līdzīgu.

Sirdsmīļā,

šodien es atvados no sava mūža darba arheoloģijā un dodos pazemē uz visiem laikiem. Vai Tu, lūdzama, palīdzēsi man iesvētīt manu nākamo dzīvi šajās kapenēs Nīlas krastā, kas kļūs par manām jaunajām mājām P Tās daudzo prieku vidū ir plašs, ar korki izoderēts sarkofāgs, kas kalpos man pārgultu un guļamistabu, un Tev, to ieraugot, vienkārši aizrausies elpa. Milzīgs, mana mīļā, un pārlaicīgs, un vai man tiešām jāpiebilst, ka tagad tādus vairs netaisa ?

Tiksimies stundu pēc saulrieta, mana visudaiļā Belle, lai pavadītu nakti, kas mums abiem kļūs par pašu skaistāko. Neapšaubāmi. Pavisam noteikti. Un līdz tam brīdim, kad izdzirdēšu Tavu saldo klauvējienu pie manu bezvārda kapeņu durvīm, palieku

Tavs dedzīgākais un uzticamākais pielūdzējs virs un zem Ēģiptes smiltīm,gan senajām,gan mūsdienu.

Ļoti mīļi,

(paraksts) Meneliks Zivārs

P. S. Par tērpu neraizējies. Pēc nesatricināmi eģiptoloģiski pavadīta mūža manā rīcībā ir visa vēsture, un mēs varēsim klejot, kur vien mums labpatiks, izvēloties tādus ietērpus, paražas un paņēmienus, kādi piestāvēs mūsu nolūkiem, noskaņojumiem, gaumēm un, visupirmām kārtām, mūsu lieliskajiem nodomiem par mīlēianos viscauru mūžību.

Belle nopūtās. Nošmakstināja lūpas.

Nē, viņa bilda, tādus ielūgumus mūsdienās vairs nedabū redzēt, un arī tādi vīrieši kā Meneliks vairs nav sastopami. Meneliks nebija tāds kā visi, un ar šo neparasto ielūgumu tikai sākās visi neparastie prieki, kurus mēs tonakt kopā baudījām. Kāds varētu padomāt, ka sarkofagā varētu būt maķenīt pašauri tādai ekskursijai vēsturē, kādu bija iecerējis Meneliks, bet tā tikai likās. Pirms Meneliks bija ļāvis kustēties rokām, un šampanietis plūda straumēm, un viņš mizoja vīnogas un mērcēja tās drīz šur, drīz tur.

Belle. Es vienkārši nezinu, ko te lai saka. Ak tu mūžs, nudien. Ko lai Džo tagad domā?

Zinu, mīlulīt, bet Meneliks bija nepārspējams akrobāts, un nav vērts to noliegt. Neko tādu es savā dzīvē vairs neesmu pieredzējusi, viņš vienlaikus bija visur. Laikam tāpēc, ka tik ilgus gadus bija atracis mūžsenas kapenes, līkņājis apkārt tajā šaurībā. Turklāt viņš to gandrīz visu laiku bija darījis tumsā, paļaudamies, ka pirkstu gali redzēs viņa vietā. Ak, Mene-lika pirkstu gali. Es nodrebu pat tagad, par tiem domājot.

Belle? Tev tiešām nekas nekaiš?

Nekas, mīlulīt, itin nekas, tik labi es sešdesmit septiņus gadus neesmu jutusies. Vēl arī tās pirmās šalkas, kas nāk no džina, ja to iedzer tieši no kakliņa, tām nekas nespēj līdzināties. Es nekad neesmu varējusi ciest to malkošanu no glāzes, lai izskatītos pēc dāmas. Meneliks mēdza teikt, ka ir tikai viens paņēmiens, kā rīkoties ar džina pudeli. Tieši tāpat, kā tu

rīkojies ar mani, viņš mēdza teikt. Kārtīgi saņem to zelli ciet, paslej uz augšu un rij nost uz vella paraušanu.

Belle.

Lielā Belle nošmakstināja lūpas. Viņa smējās.

Viņš tiešām bija īsts vīrietis, mans Meneliks. Kurš spētu iedomāties tik satraucošu nakti sarkofagā? Un vēl piedevām sarkofagā, kas sākotnēji piederējis Heopsa mātei? Ak, jā, kopā ar Meneliku ne mirkli nebija miera, viņš visu laiku domāja par pieciem tūkstošiem Ēģiptes vēstures gadu. Un, kad tu jau nodomāji, ka visa šī klaiņošana pa laikmetiem būs viņu nogurdinājusi, viņš kaut kā apgriezās riņķī un pēkšņi atkal čukstēja tev ausī. Vai tu zini, viņš čukstēja, kā viņi darīja XII dinastijas laikā? Nē? O, visnotaļ izmanīgi. Tu tagad mazliet pabīdi kājiņu, kreiso roku te, un ar otru... o,jā. O, jā. Oooooo.

Belle. Lūdzama.

Lielā Belle nopūtās. Aplaizīja lūpas un plati pasmaidīja.

Un tad vēl tas īpašais cienasts, par kuru Meneliks apgalvoja, ka tas izgudrots kādas vēl senākas dinastijas laikā, bet patiesībā tā bija tikai ļoti izsmalcināta dūcināšana ar dažiem svētiem rekvizītiem piedevām. Ak, Menelik. Pat domājot par viņu, man jau zūd spēki. Varbūt vajag vēl vienu, man pēkšņi trakoti slāpst. Šīs atmiņas...

Belle spēji paķēra džina pudeli un atkal iemeta. Nopūtusies nolika pudeli uz galdiņa.

Bet kāpēc jūs mums neteicāt, ka jūs esat tas Džoi Tas Džo, kas to būtu domājis. Nu labi, labi. Pie lietas.

Klusumā sāka klikstēt Belles adāmadatas. Alise pašķielēja uz māsu un sakārtoja šalli, vēl mazliet palivinājās un norima, lai modri klausītos. Belle nokrekšķinājās.

Tu esi gatava, Alise?

Jā, Belle.

Belle pagriezās pret Džo.

Ar Sternu nav labi? Jā.

Jūs domājat, ka lieta ir nopietna?

Jā.

Cik nopietna?

Džo vispirms ieskatījās acīs viņai, tad Alisei.

Baidos, ka tās ir beigas.

Belles pirksti vairs nekustējās. Viņa raudzījās pa pusvirus atstātajām durvīm uz upi, cieši sakodusi zobus.

Es atsakos tam ticēt, viņa teica. Lūdzu, sāciet uzdot savus jautājumus.

* * *

Te es esmu uz nedroša pamata, Džo sacīja. Man ir visādas lauskas un fragmenti, bet meklētajam trūkst veseluma. Varbūt jūs teiksiet, ka tāpat bija Menelikam, toreiz, kad viņš raka no zemes laukā pagātni, un viss, ko viņš atrada, bija daļējs, salauzts un laika putekļu klāts, un viņam vajadzēja lauskas salikt kopā, lai tur kaut kas iznāktu. Lai saprastu, kādi bija tās vai citas dinastijas ļaudis un ko viņi darīja. Varbūt nedaudz līdzīgi. Droši vien mums visiem reizēm jāķeras pie eģiptologu paņēmieniem, un šajā gadījumā pat laikam ir šādi tādi hieroglifi. Tā sakot, šifrs. Tādas lietas, kuras es nespēju atšifrēt, jo šai padarīšanai trūkst Rozetas akmens.

Kādai padarīšanai? Belle noprasīja. Kas par šifru? Uz ko tas attiecas?

Uz Sterna dzīvi, tā laikam varētu sacīt, un droši vien tā arī ir. Un, tā kā jūs gana labi pazīstat Sternu, tad jums nav jāskaidro, ka nepagalam nav viegli sijāt šīs smiltis caur pirkstiem, lai uzietu ko tādu, kas pēc kaut kā izskatītos, sakarību, kas būtu pārtulkojama vārdos. Gala iznākumam jābūt diezgan vienkāršam, jo Sterns ir tikai cilvēks. Bet vienīgi tad, ja ir zināms, kā lasāmi šie hieroglifi.

Grieķu vārds, kas nozīmē svētas zīmes, murmināja Belle.

Džo palocīja galvu.

Jā, tas ir grieķiski. Kā tik daudz kas šajā pasaules nostūrī.

Bet zīmes, uz kurām šis vārds attiecas, ir daudz senākas, sacīja Belle.

Daudz senākas, atsaucās Džo. Tā nu iznāk, ka mans uzdevums nedaudz atgādina Menelika darbu. Protams, vislabāk būtu aprunāties ar cilvēkiem, kuru šeit nav, bet tas nekad nav iespējams. Un tiesa arī, ka Me-neliks nodarbojās ar notikumiem, kas bija risinājušies pirms četriem vai pieciem gadu tūkstošiem, kurpretim es dzenos pēc tā, kas bija vakar, pirms mēneša, pirms gada vai diviem, taču būtībā tas ir viens un tas pats. Sen-vēsture vienmēr sākas ar vakardienu, jūs piekrītat?

Vai pat ar tavu pēcpusdienas snaudienu, Alise murmināja. Reizēm viss, kas ir noticis pirms tā, atgādina sapni, drumslas, skambalas. Un Mene-liks, lai Dievs mielo viņa dvēseli, būtu pirmais, kas tā sacītu.

Tik tiešām, piekrita Džo. Liecības nekad nav redzamas, ne pustik. Tādēļ man, gluži kā Menelikam, jānotrauc no lauskām putekļi, jāstumda izkaisītās suķes šurpu turpu, mēģinot tajās ieraudzīt kādu ainu.

Belle ir pacietīga, bilda Alise. Viņa vienmēr ļoti veikli salika mozaīkas. Man pacietības nav nemaz, bet reizēm es spēju uzminēt sakarības. Itin kā ieraugu tās, un viss.

Tātad? noprasīja Belle.

Jā. Ņemsim, piemēram, šo. Rommels zina tādas lietas, kas viņam nav jāzina, un tas ir saistīts ar šifriem. Ar britu šifriem. Tā vien šķiet, ka Rommels prot tos izlasīt. Svarīgāko, iespējams, sauc par "Melno šifru", un varbūt iesaistīts ir kāds pulkvedis Fellerss, viņš te, Kairā, ir amerikāņu militārais atašejs. Jo Sterns nesen kādam rīta agrumā sacīja, ka Rommels droši vien omulīgi ietur brokastis ar saviem little fellers, tā viņš teica.

Arābu zēniņiem? vaicāja Alise.

Pārāk vienkārši, noraidīja Belle. Ak.

Šī mazā brokastu omulība, paziņoja Belle, acīmredzot nozīmē to amerikāņu pulkvedi.

Ak, jā, protams.

Belle aizvēra acis, lai sakopotu domas. Pēc brīža atvēra.

Čuš. Alise?

Alise sapņaini raudzījās uz durvju pusi. Džo un Belle palūkojās turpat. Belle domīgi, klusiņām sarauca degunu.

Durvis, Alise?

Nē, spīliņš.

Belle un Džo sāka pētīt spīliņu, kas sargāja sienu no durvīm. Tā bija maza koka glezniņa, kurā bija attēlotas divas spriganas deviņpadsmitā gadsimta jaunavas, kas, grozīdamas rokās saulessargus, smaidīja savās garajās cirtās, puķotajās cepurēs un raženajās kleitās. Drānas un debesis bija maigos pasteļtoņos, kas pa trim ceturtdaļām gadsimta Ēģiptes saulē bija krietni pabalējuši. Uzgleznotā zeme koka klucīša apakšā, spīliņa pamatne, bija piesātināti tumša un laika ritumā apmelnējusi.

Toslaikus mēs taču laikam valkājām kādu duci apakšsvārku, bilda Alise. Cik man bija gadu, kad es to uzgleznoju?

Četrpadsmit, atbildēja Belle. Mēs dzīvojām Romā.

Pareizi, vienu vasaru es tādu sagleznoju daudz, cenzdamās kaut ko nopelnīt. Atceries, tējas laikā es apstaigāju pansijas galdiņus un tos pārdevu? Tagad ir palicis tikai viens vienīgs, tas, kuru mēs atvedām uz Ēģipti. Tu tikai paskaties uz tām cepurēm, Belle, uz tām nejēdzīgajām kleitām. Kā mēs vispār spējām paiet, tā saģērbušās?

Bija ļoti neērti. Mēs tik tikko spējām pakustēties.

Ak, tik tikko, jā. Kā es neieredzēju visus tos apakšsvārkus. Bet paskaties, cik melna un dāsna ir tā zeme, nevis sarkana un smilšaina, kā šeit. Ak, cik tas ir savādi.

Ir savādi, Alise. Es netieku gudra, kāpēc tu tieši šobrīd par to sāki domāt?

Man nav ne jausmas, pati nezinu. Bet vai mēs nejutāmies ārkārtīgi pieaugušas, kad varējām sākt valkāt tādas kleitas?

Jā, ar apakšsvārkiem un visu pārējo.

Tā gan. Un mums bija tikai četrpadsmit gadu, un itāļu vīrieši allaž... Džo tagad pieminēja kaut kādu melnu šifru, Belle, un tā melnā krāsa šajā gleznā man kaut ko atgādina. Kaut ko saistītu ar mīlas priekiem Romā.

Mīlas prieki tajos laikos, mīlulīt? Baidos, ka tā ir aplam plaša joma. Vai tu gadījumā nedomā par ko tādu, ko mēs esam dzirdējušas ne tik sen?

Jā, ne tik sen. Liekas, pēdējā gada laikā. Ak, neizturami, tepat uz mēles jau bija. Kāpēc mums jābūt tik vecām un tik daudz jāatceras? Bet tu noteikti zini, Belle, par ko es domāju. Mīlas prieki. Romā. Tu tiešām neatceries?

Var atcerēties simtiem epizožu, mīlulīt, kura no tām tev šobrīd ir prātā? Vai nebūtu vieglāk, ja tu to mazliet ierobežotu? Kādi mīlas prieki tie bija?

Itāļu gaumē. Pavedināšana. Sirms vecums, kas kārigi glūn uz jaunību, samaitāta nevainība. Jauniņa nabaga apkopēja, tik tikko no laukiem, un laipnīgs pavecs kungs, kas viņu uzaicina tādās vakariņās, kādas viņai ne sapņos nav rādījušās, pēc tam atved uz savu sveču apgaismoto dzīvokli ar skatu uz piazza Navona, čukst bella, bella un sola zilus brīnumus, izvīstīdams viņu no apakšsvārkiem un izvilinādams dažu labu solījumu pretim. Ak, Belle, domā taču, domā. Es zinu, ka tu atceries.

Pēkšņi Belles adāmadatas vienu reizi noklikstēja.

Protams. Viss, Alise, tu esi to atradusi.

Mazā Alise kautrīgi smaidīja. Lielā Belle, acīm uzvaroši dzirkstot, pagriezās pret Džo.

Vai viņa nav brīnums? "Melnais šifrs" ir kaut kāds amerikāņu šifrs, kuru itāļi Romā ir pamanījušies dabūt savos nagos. Nozaguši no amerikāņu vēstniecības, izmantojot apkopēju, kas tur strādāja nakts maiņā. Apmēram pirms sešiem mēnešiem, gada sākumā, un amerikāņi, kā rādās, joprojām neko nezina. Droši vien var uzskatīt, ka itāļi guvumu ir nodevuši saviem sabiedrotajiem, vāciešiem. Kādi īsd ir militārā atašeja pienākumi?

Viņam jāziņo par militāro situāciju valsd, kurā viņš ir dislocēts, atbildēja Džo.

Hā, iečiepstējās Alise. Vai mēs ar Belli izskatāmies pēc militāriem noslēpumiem?

Tā gan, atsaucās Belle, tie atašeji, kurus mums ir gadījies pazīt, vienmēr nodarbojās ar kaut ko pavisam citu. Bet pieņemsim, ka šis pulkvedis Fellerss ir apzinīgāks nekā pārējie un patiešām pilda savus pienākumus. Ja nu viņš katru dienu sūta ziņojumus uz Vašingtonu? Tajos viņš, gluži dabiski, apraksta britu nodomus, britu armijas vienību atrašanās vietas, jaudu un cīņas sparu, britu uzbrukuma un aizsardzības plānus. Savus ziņojumus viņš sūta pa valsts telegrāfa līniju, un tas nozīmē, ka tiem var piekļūt gandrīz jebkurš Ēģiptes Telegrāfa ierēdnis. Un jebkurš cits komerciālā telegrāfa līnijā Kaira—Vašingtona. Vēl var uzskatīt, ka viņš savus ziņojumus sūta darbdienas beigās, proti, pievakarē.

Nošifrējot ar "Melno šifru", iečiepstējās Alise. Es par to iedomājos pavedināšanas dēļ.

Un tātad, Belle pavilka svītru, mēs pieņemam, ka pa nakts tumsiņu nodek atšifrēšana un tulkošana, tādējādi Rommela little fellers katru ritu sēž viņam uz brokastgalda blakus siļķei. Viss, kas Rommelam jāzina; čakli apkopojis pulkvedis Fellers.

Belle pasmaidīja, Alise pasmaidīja. Džo bija pilnīgi apstulbis. Viņš skatījās uz vienu māsu, uz otru, tad klusi nosvilpās.

Un tāds, sacīja Belle, ir "Tuksneša lapsas" pārdabiskās tālredzības noslēpums. Viņš prot lasīt. Tā nu man šķiet, ka varbūt ne vienmēr ir gudri cildināt slavenus vīrus.

Vai, izsakoties citiem vārdiem, mundri čiepstēja Alise, skati vīru pēc tā, kur viņš no rīta vispirms iebāž degunu. Little fellers? Siļķē?

Kā jūs domājat? Belle vaicāja Džo.

Džo par atbildi atkal nosvilpās, ļoti klusiņām.

Es domāju, ka jūs abas esat apbrīnojamas, viņš teica. Un vēl es domāju, ka "Melnais šifrs" tagad pievienosies Hamurrapi likumiem, kļūs par vēl vienu senvēstures riecienu smilšainajos Vidējos Austrumos. No šīs dienas Rommelam brokastīs būs tikai siļķe vien, un brašais varonis atkal izskatīsies pēc īdzīga bandīta — tas ir, kad nebūs uzcirties mundieri.

Labi, labi, Alise jautri čivināja.

Belle pašapzinīgi noklikstināja adāmadatas.

Nākamais jautājums? viņa noprasīja.

* * *

Džo palocīja galvu. Sarauca pieri.

Piedodiet, tomēr šis tas man joprojām nav īsti skaidrs. Blečlijs man gandrīz neko nav stāstījis, un ar Sternu līdz šim nav bijusi iespēja parunāt, tādēļ tie hieroglifi joprojām ir drusciņ neizprotami. Patiesību sakot, es joprojām netieku gudrs par Sterna lomu.

Tad uzdodiet jautājumus, ierosināja Belle. Vai ne tādēļ jūs esat šurp nācis?

Tādēļ, atteica Džo, un man jāatzīst, ka es mazliet jūtos kā sazin kāds seno grieķu ceļotājs, kas ieradies apliecināt cieņu sfinksai.

Mazā Alise smējās.

Ko niekus, mēs taču nemaz neesam tik neizdibināmas. Divas sīkas, aizmirstas vecītes ar savām vainām un likstām, un visu dzīvi aiz muguras?

Džo pasmaidīja.

Tā par jums nekad neviens neteiks. Jūs abas esat leģenda, jūs taču to zināt.

Varbūt citiem cilvēkiem, Alise teica, raudzīdamās uz savām greizajām rokām, un vairs nesmējās. Jūs tikai paskatieties, viņa skumji čukstēja. Divas pretīgas putna kājas, un nekas vairāk.

Kuš, kuš, Belle rāmā balsī apsauca. Mīlulīt, nevajag domāt par visādām nelādzībām. Dzīve tomēr tik daudzējādā ziņā ir bijusi pret mums ļoti labvēlīga.

Alise pacēla acis uz māsu, kura smaidīja un uzmundrinoši pamāja ar galvu.

Belle, kura sēdēja taisni un stīvi.

Kāda dzelzs griba, Džo domāja. Abas gūžas lauztas, sāns paralizēts, patiesībā viņu vispār nekas netur kopā, tikai tas svelošais prāts, tā dzelzs dvēsele, kas nepadosies, jo viņa zina, ka mazā māsa bez viņas aizies postā. Jo viņa zina, ka Mazā Alise aizlidos prom kā tas skaistais sapnis, kāds viņa vienmēr ir bijusi. Vējš matos un skriet pa pļavām, kāpt kokos, lai redzētu pāri žogiem, burvīgs dziedātājputns, kas paceltos saules staros un pavisam aizplīvotu siltā vasaras gaisā, ja nebūtu vecākās māsas, kas viņu gaida uz lieveņa, turpat, kur vienmēr, uzticama un pamatīga, un tagad tikai prāts, tikai dvēsele, kas nepadosies. Lielā Belle, tā viņu visi dēvēja, un tāda viņa ir, apņēmīga un sveloša, un tagad vairs tikai prāts un griba. Un vēl maza drusciņa, tik dārga, lai Dievs žēlīgs.

Belle pagriezās pret viņu.

Jums ir jautājumi?

Ir, atbildēja Džo. Es gribētu zināt, vai Sterns visu laiku zināja, ka vāciešiem ir "Melnais šifrs"?

Visu laiku ne. Viņš uzzināja ne tik sen, tāpat kā mēs, caur itāļiem. Itāļiem tik daudzas lietas padodas brīnišķīgi, bet karošana tām nav pieskaitāma. Vinstons reiz to rezumēja ar savu parasto precīzo daiļrunību. Itāļu zibensketrš, tā viņš sacīja, un šis nu reiz ir pilnīgi bezcerīgs jēdziens, bet arīdzan viens no iemesliem, kādēļ itāļi man vienmēr ir patikuši. Tauta, kas nejēdz karot, ir Dieva svētīta. Lai nu kā, mēs ar Alisi zinājām tikai to, ka šis amerikāņu šifrs ir nozagts Romā. Kādam nolūkam tas izmantots, mums nebija ne jausmas, un par šo pulkvedi Fellersu te, Kairā, arī ne. Sterns to visu noteikti zināja. Bet galvenais, ka arī vāciešiem noteikti bija skaidrs, ka viņš zina.

Jūs par to esat pārliecināta?

Tagad esmu. Raugoties atpakaļ, to ir diezgan viegli rekonstruēt. Es teiktu, ka vācieši droši vien bija klāt, kad patiesība nejauši paspruka Sterna klātbūtnē. Ja viņš būtu paziņojis britiem, vācieši uzreiz būtu sapratuši, kurš izpaudis šo noslēpumu. Jūs taču noteikti saprotat, ka Sabiedrotajiem Sterns tik ārkārtīgi vērtīgs bija tāpēc, ka uz viņu nesatricināmi paļāvās otra puse. Viņam piemīt šī bezgala retā īpašība. Spēja iedvest uzticēšanos.

Es zinu, bilda Džo.

Un tā, uzzinot, ka vācieši ir dabūjuši "Melnā koda" atslēgu, Sterns nonāca briesmīgās sprukās.

Liekas, tāds ir Sterna parastais stāvoklis. Bet jūs abas to nojautāt?

Jā, mēs to noskārtām. Redzējām, cik ļoti viņš pēdējā laikā mokās. Bija skaidrs, ka viņu kaut kas neizturami nomāc, bet līdz šai naktij mēs nezinājām, kas tas ir.

Sī ir tikai bezjēdzīga prātuļošana, Džo ieminējās, bet, kā jūs domājat, vai Sterns dzīrās galu galā paziņot britiem?

Tā nav ne bezjēdzīga, ne prātuļošana, atbildēja Belle. Pirms dažām dienām atgriezdamies Kairā, Sterns tieši to ari grasījās izdarīt. Ari to mēs sapratām tikai šonakt. Vēl pirms pāris dienām viņš noteikti cerēja, ka briti patiesību par "Melno šifru" atklās pa citiem kanāliem, no citiem avotiem. Viņš to izmisīgi gaidīja un nespēja vien sagaidīt. Bet, kad viņa pēdējā misija beidzās ar tādu katastrofu, viņš nolēma ilgāk vairs negaidīt. Acīmredzot viņa misija bija daļa no kāda lielāka plāna, kas ir cietis absolūtu neveiksmi.

Jā, par to es zinu, apliecināja Džo. Desantnieku triecienvienībām un tamlīdzīgiem spēkiem bija jāuzbrūk vāciešu un itāļu aerodromiem, no kuriem notika uzlidojumi Maltai. Blečlijs to pieminēja. Sterns droši vien tur piedalījās kā takuzinis, viņš bija uzturējis sakarus ar kādu no desantnieku grupām ienaidnieka aizmugurē.

Viņš pārradās kā pusdzīvs, Belle turpināja. Visdziļākajā izmisumā. Teica, ka baidoties, vai tagad veiksme patiešām nenonāks vāciešu pusē. Tādēļ viņš bija izlēmis runāt ar Blečliju.

Džo neko nesaprata.

Bet es vakar vakarā ar Blečliju tikos, un pilnīgi nekas neliecināja, ka viņš vispār zinātu par Sterna atgriešanos Kairā.

Nē, Blečlijs par Sterna atgriešanos nezināja, vismaz tobrīd vēl ne. Izrādījās, ka Sternam pie Blečlija nav jādodas. Uzreiz pēc ierašanās Kairā viņš atklāja, ka tas, ko viņš bija tik izmisīgi gaidījis, beidzot ir noticis. Beidzot angļi pa citiem kanāliem bija uzzinājuši, ka "Melnais šifrs" ir nonācis pie ienaidniekiem.

Tad skaidrs, kāpēc Blečlijs vakar pēkšņi bija tik mierīgs, bilda Džo. Bet, no otras puses, Blečlijs visu laiku netieši lika noprast, ka tieši tādēļ viņš interesējas par Sternu. Tagad viss ir noskaidrojies, visas šīs ķezas vaininieks izrādās pulkvedis Fellers un "Melnais šifrs", viss ir kārtībā. Tādēļ liekas visai savādi, ka Blečlijs par to neko neteica, ne mazdrusciņ neļāva man noprast, ka situācija ir mainījusies un aizdomas vairs nekrīt uz Sternu.

Džo nogrozīja galvu, jau atkal nenieka nesaprazdams. Taču Belle neatbildēja, un viņš pamanīja, ka vecīte skatās uz adīkli, un viņas seja nepauž pilnīgi neko.

Draņķība, Džo nodomāja, pirmo reizi nojauzdams, ka Māsas no viņa kaut ko slēpj.

* * *

Kas tas varētu būt? viņš sev jautāja. Skaidra lieta, viņas cenšas pasargāt Sternu, bet kāpēc? No kā?

Un kāpēc, ja reiz pēc šiem jaunumiem par "Melno šifru" Sterns vairs netiek turēts aizdomās, Blečlijs par to neko neteica? Vai tādā gadījumā iznāk, ka Blečlija bažām par Sternu ir kāds dziļāks pamats? Ka viņš baiļojas par tādām lietām, kurām līdzās "Melnais šifrs" nav nekas dramatisks?

Neizskaidrojams raksts uz sienas. Sterna dzīves hieroglifi. Džo joprojām nespēja tos izlasīt, tic joprojām bija mīkla. Un tagad viņš zināja, ka Māsas kaut ko nepasaka, mīlēdamas Sternu, glabā kādu noslēpumu. Jo viņām, kā ļoti daudziem, Sterns ir dārgs.

Tad vēl Belles pieminētie citi kanāli. Blečlijs un angļi par to, ka vāciešiem ir "Melnā šifra" atslēga, bija uzzinājuši pa citiem kanāliem. Vai tas nozīmē, ka angļiem ir kāds slepens zema līmeņa informators, vai varbūt runa ir par kaut ko daudz sarežģītāku? Vai tāpēc Blečlijs neko neteica? Jo šie citi kanāli Blečlijam ir tik nozīmīgi, ka viņš nedrīkstēja pat likt noprast, ka tādi pastāv?

* * *

Belle, sakniebusi lūpas, stīvi sēdēja savā krēslā.

Varbūt mani mulsina laika elements, Džo teica, notikumu secība. "Melnais šifrs" Romā tika nozagts īsi pirms gada beigām?

Belle palocīja galvu.

Ne agrāk?

Belle papurināja galvu.

Neiet kopā, Džo domāja. Ap to laiku Arizonā bija uzpeldējuši trīs vīri baltos linaudekla uzvalkos, un tieši tobrīd vācieši bija tikuši pie "Melnā šifra" un sākuši to pielietot Ziemeļāfrikā.

Tātad Blečlijs, izstudējis Sterna dosjē, pavisam cita iemesla dēļ bija izķēris no tā Džo vārdu un pieprasījis, lai Džo atsūta uz Kairu. Viņa sa-vervēšana nemaz nebija saistīta ar nopietnu informācijas noplūdi Kairā un aizdomām, ka tajā vainojams Sterns. "Melnā šifra" afēras parādīšanās bija tikai sakritība, kuru Blečlijs bija atjautīgi izmantojis, lai neatklātu savas patiesās bažas. Tātad Blečlija patieso bažu iemesls meklējams kaut kur pavisam citur, viņa bailēm no Sterna ir daudz dziļāks pamats.

Un tai brīdī, kā jau ne reizi vien, Džo atkal ienāca prātā tā pati doma: neizskaidrojamā epizode Sterna dzīvē, kuru viņš neparko nespēja aizmirst. Sterna Polijas epopeja. Vai Māsas par to būs ar mieru runāt, viņš sev jautāja. Vai viņas vispār par to kaut ko zina: tik noslēpumaini Džo prātā jau bija kļuvuši šie notikumi.

* * *

Belle joprojām sēdēja un gaidīja, sakniebusi lūpas.

Es negribu būt nekaunīgs, Džo iesāka, bet jūs, liekas, kopš Sterna atgriešanās viņu esat redzējušas vairākkārt.

Tieši tā, atbildēja Belle. Viņš ir paradis šurp nākt itin pastāvīgi, tā viņš vienmēr ir darījis. Bet tam nav nekāda sakara ar Blečliju un uzdevumiem, kuros Blečlijs viņu sūta. Sterns šurp sāka nākt jau tajos laikos, kad vēl nebija uzsācis savu revolucionāra darbību. Tajos laikos, kad viņš vēl bija jauns un studēja Kairā.

Ahā. Nē, to es nezināju. Godīgi sakot, kaut ari Jeruzālemē es Sternu labi pazinu, viņš jūs nekad nav pieminējis.

Belle pasmaidīja.

Tāds viņš ir, vai ne? Ļoti noslēgts, un vienmēr sargā tos, kuri viņam ir mīļi. Varu iedomāties, ka jums pēc ierašanās Kairā ir bijuši arī citi atklājumi par Sterna dzīvi.

Jā. Daudz. Un man ir nojauta, ka svarīgākie vēl tikai nāks.

Belle sarauca pieri. Lūkojās uz Džo.

Cik ilgi jūs jau esat Kairā? viņa noprasīja.

Mazliet vairāk par divām nedēļām.

Tik maz. Sakiet man, ko jūs tagad domājat, uzzinājis šīs lietas par Sternu?

Džo paraustīja plecus.

Hm, viņš novilka, to ir grūti izteikt vārdos, jo Sterna dzīve ir sazarotāka nekā pārējiem cilvēkiem. Bet visas dzīves ir slepeni gobelēni, kas plīvo un slīd cauri gadiem, dvēseles un alkas tajos ir krāsas, dzīpari. Un zem virsmas visur var slēpties sapinušos nozīmju mezgliņi, kas satur krāsas un dzīparus kopā, bet šie mezgliņi tomēr nav galvenie, svarīga ir plīva, pats gobelēns. Saistībā ar Sternu mani skumdina tas, ka varbūt es nekad tā ari neieraudzīšu viņa dzīves atvēzienu. Tā arī neieraudzīšu visu viņa gobelēnu. Tāda man ir sajūta.

Belle pamāja ar galvu un raudzījās viņā, dziļi iegrimusi savās domās.

Viņa gudro, ko darīt, Džo sev sacīja. Māsas ļoti labi zina, kas man vajadzīgs, taču sargā Sternu, tāpat kā visi.

Mazā Alise sakustējās, viņas acis bija sapņainas.

Ak, un viņš bija tik glīts zēns, viņa murmināja. Es ļoti labi atceros, kā mēs ar viņu iepazināmies, tepat, šajā istabā. Viņu pie mums atveda Me-neliks. Meneliks senos laikos bija draugos ar Sterna tēvu, un, kad Sterns atbrauca uz Kairu studēt, Meneliks viņam bija kā tēvocis. Viņš Sternu šurp atveda jau tajā pašā dienā, kad Sterns ieradās Kairā no tuksneša...

Šajā istabā viss sākās. Un Sterns bija tik jauns un spēcīgs, un šķīsts, tik cieši apņēmies dzīvē būt godīgs un laipns. Un tie viņa skaistie ideāli, un tā brīnišķīgā aizrautība. Protams, viņam noteikti bija arī citas šķautnes, kā nu ne, tā uzaugt tuksneša teltī, smilšainā kalna nogāzē Jemenā, kur nebija citu bērnu, ar kuriem spēlēties, tik daudz vientulības jau no paša sākuma, un viņš ir pieradis, jo tā bijis vienmēr. Vientulība, kuru varēja redzēt viņa acīs, varbūt arī skumju pēdas, sirdi aizskāris neauglīgais tuksnesis, kas viņā būs vienmēr, lai notiek, kas notikdams. Klusums, nemainība, tas, jāatzīst, ir diezgan vientulīgi.

Tomēr viņā bija arī tik daudz sirsnības un maiguma, jo cilvēki viņam bija tik dārgi, droši vien tās bērnu dienu vientulības dēļ. Un vajadzēja tikai paskatīties uz viņu, bridi paklausīties, kā viņš runā, un tevi uzreiz pārņēma prieks. Tam nevarēja pretoties, prieks bija stiprāks. Re, kāda var būt dzīve, tu domāji. Tāds prieks un tāds skaistums, un šī brīvība, šī neaprakstāmā mūzika, dzimusi no tuksneša klusēšanas.

Kaut ari gandrīz neviens no mums nedzīvo tā. Kaut ari nāk notikumi, kas aizšķērso ceļu, un mēs, visdrīzāk pat nejaušības pēc, nonākam kaut kādā sīkā dzīves kaktiņā, un tur arī paliekam. Neizdarīdami tik daudz, kā būtu vēlējušies, neizdarīdami visu to, ko ilgojāmies izdarīt. Kaut ari gandrīz visiem no mums atskatoties dzīve izrādās bijusi šāda.

Tam visam par spīti, Sterna klātbūtnē bija citādi. Pietika tikai paskatīties uz viņu, un tu zināji, ka var sasniegt tik neizsakāmi vairāk, ir brīnumi un skaistums. Viņš dāvāja cerību. Cerību. Tu to juti. Tu to vienkārši zināji.

Un viņš stāvēja, rau, tur, es atceros, viņš stāvēja tajā pirmajā pievakarē. Tā bija viņa pirmā diena Kairā, un viņš, acīm mirdzot, stāvēja tajās atvērtajās durvīs pie upes, un teica, cik brīnumaini ir redzēt tik daudz ūdens, tā stāvēt blakus Nīlai un skatīties. Un viņš sāka smieties un sacīja, ka mums tas droši vien izklausās vientiesīgi, bet tādam, kurš uzaudzis tuksnesī, tik varenu ūdens strāvu godība ir tīrā pasaka, kaut kas gluži neiedomājams. Visīstākais brīnums, viņš smiedamies teica. Visīstākā Dieva dāvana. Balva no Viņa bagātībām un diženuma.

Toreiz viņam bija ari arābu vārds, es neatceros, kāds. Meneliks atcerētos, bet Menelika vairs nav. Un viņš tur stāvēja atvērtajās durvīs, acīm mirdzot, smējās un lūkojās uz Nīlu, mielojās ar to kā izsalkušais, kas apsēdināts pie lepni klāta galda. Un viņš stāstīja mums, kādas brīnumainas lietas viņš dzīvē paveiks. Cerība. Cerība...

Tik jauns: toreiz, pašā sākumā. Kalsns, jūsmīgs zēns, kuram viss priekšā, pārpludināja mums sirdis ar prieku, ar savu prieku, ar maģisko spēju skatīties un redzēt, just un mīlēt. Tik ļoti bagāta bija Sterna pasaule. Tik brīnumaina tā viņam bija, tik negaidīta savās balvās, savās dāvanās.

Jā, mēs visi tajā pirmajā pievakarē to sajūtām. Meneliks, Belle un es, mēs visi to jutām, lai gan neviens no mums neteica ne vārda. Taču mēs sapratām, ka tas ir burvju mirklis. Skatīdamies uz viņu, klausīdamies viņā, mēs apzinājāmies, cik dārgs viņš ir šai pasaulei un vienmēr tāds paliks. Dārgs. īpašs cilvēks, viens vienīgs. Un tā paliks...

Salonā iestājās klusums. Ilgs klusums.

Tad Belle ķērās pie adatām. Atsākās vienmērīgā klikstoņa.

Vai jūs vēl kaut ko gribat zināt? viņa noprasīja.

Varbūt vēl dažas lietas, teica Džo.

* * *

Džo pakasīja bārdu. Paņēma tukšo viskija glāzi un nolika atpakaļ vietā.

Sterns reiz devās uz Poliju, viņš sacīja. Pirms nepilniem trim gadiem, tieši pirms kara sākuma. Es esmu pārliecināts, ka tas šajā visā ir pats svarīgākais, jo pēkšņi Sterns rīkojās pārgalvīgi, un viņš tā nemēdz darīt.

Džo apklusa.

Vai tas jums kaut ko izsaka?

Alise palūkojās uz Belli, taču tās seja bija pilnīgi neizteiksmīga.

Kāpēc lai Sterns ko tādu darītu? Belle pēc brīža vaicāja.

Lai glābtu dzīvības, atbildēja Džo. Lai nosargātu cilvēku dzīvības.

Un, ja esmu pareizi sapratis, Polijā viņam šķita, ka viņš ir guvis nenovērtējamu uzvaru. Vai jūs par to kaut ko zināt?

Vispirms, teica Belle, mēs jums uzdosim pretjautājumu. Cik svarīgi jums ir to noskaidrot?

Ļoti svarīgi.

Ļoti svarīgi, kā gan citādi. Pa ceļam svarīgs šķiet viss iespējamais, bet beigās? Jūs brīnītos, ja mēs ar Alisi pastāstītu, kas mums liekas svarīgs, raugoties dzīvē atpakaļ.

Ne jau tā, sacīja Džo.

Alise nopūtās.

Es nemaz tā nedomāju, viņa bilda, un Belle arī ne. Bet tik taktiski un aplinkiem viņa jums, Džo, vaicāja, lūk, ko. Ja tas jums maksātu dzīvību?

Es zinu, ka tieši tāds bija viņas jautājums, un atbilde nemainīsies. Es atbraucu uz Kairu pēc patiesības par Sternu. Un viss.

Bet kāpēc tas jums ir tik ārkārtīgi svarīgi?

Tāpēc, ka viņš ir to pelnījis. Tāpēc, ka viņam vairs daudz nav atlicis, un viņš ir pelnījis, lai viņa dzīves patiesībai būtu liecinieks.

Bet kāpēc? Kāpēc ar tādu kvēli?

Tāpēc, ka cilvēka dvēseli viņš ir izzinājis dziļāk nekā jebkurš cits, ko man mūžā ir gadījies sastapt. Tāpēc, ka viņa dzīve izskatās pēc vienas vienīgas katastrofas, un es atsakos tam noticēt, nezinot, ka tā tiešām ir. Tāpēc, ka pirms daudziem gadiem Smirnā, slaktiņa laikā, tajā melnajā naktī, kurā sākās mūsu genocīda laikmets, es redzēju, kā viņš atliec mirstošas meitenītes galvu un pārgriež tai rīkli, un ne uz mirkli neesmu to aizmirsis. Tāpēc, ka, ja jēgas nav viņa dzīvei, es nesaprotu, kam vispār ir kaut kāda jēga.

Un jēgai noteikti ir jābūt? vaicāja Belle. Nē.

Jums vai jebkuram? Nē.

Vai jums šķiet, ka mums uz to ir tiesības tādēļ vien, ka esam piedzimuši?

Nē. Bet man šķiet, ka mums tā jāmeklē.

Un tomēr jūs pats, Džo, saucat Sterna dzīvi par juceklīgu gobelēnu. Ko jūs varat cerēt atrast tik milzīgā krāsu un dzīparu, dvēseļu un alku pinumā?

Iespējams, neko.

Bet ja jūs zināsiet... par viņu, ko tas jums dos?

Varbūt tas man atklās, kas ir dzīve un kā to vajag dzīvot.

Belle cieši lūkojās viņā, tad novērsās un sāka raudzīties pa augstajām durvīm uz upi. Arī Alise pagriezusies skatījās uz upi, un klusums atkal valdīja savādajā, ar rēgainiem pītiem krēsliem pilnajā telpā, kurā desmitiem palsu, ēnainu aprišu slīdēja līdzi zvaigžņu atspulgiem ūdenī, itin kā lidinājās maigi dzeltenajā gaismā, ko lēja dažas sveces, kas joprojām dega piemiņai par aizritējušiem laikmetiem, jau vārās un tik vēlā stundā gandrīz izdzisušas.

Un tagad ir izlemts, Džo domāja. Audums ir pabeigts, viņas zina, ko sacīs vai nesacīs, sargādamas to trauslo, reto dārgumu, ko viņas tā lolo.

Tā bija Alise, kuras sīkā balstiņa pēdīgi pārtrauca klusumu. Mazā Alise, kas raudzījās uz upi un tikko dzirdami ierunājās šajā nekustībā.

Mēs tik ļoti cenšamies, viņa nomurmināja. Tik ļoti cenšamies.

* * *

Divas mūžvecās sievietes šķita ļoti tālas, aizmirsušās savās domās. Pēkšņi noklikšķēja Belles adāmadatas.

Labi, viņa teica. Labi, jaunais Džo, jūs izdzirdēsiet to, ko vēlaties uzzināt. Taču viss, ko mēs jums tagad pastāstīsim, būs Sterna dēļ. Tas neattiecas uz karu, ne uz šo, ne uz kādu citu, jo gar tādām lietām mums nav nekādas daļas. Tātad Sterna dēļ, jo viņš mums ir mīļš. Viņš mums vienmēr ir bijis dēla vietā, un tādai mīlestībai nav robežu.

Belle uz brīdi apklusa, turēdama rokās adīkli. Alise, taisni izslējusies savā krēslā, lūkojās viņā.

Gadiem ritot, Belle iesāka, mēs esam redzējušas daudz cilvēku no daudzām zemēm. Viņi šeit piemita savu nemierīgo ceļojumu gaitā, un viņus skāra šīs pasaules malas pārlaicība. Un tas nav nekas jauns, ar cilvēkiem tā ir bijis vienmēr. Te piestāja Aleksandrs Lielais, cerēdams kaut ko atskārst pirms došanās tālāk, lai radītu jaunu pasauli. Bet tas jau bija kļuvis par tradīciju, un jau ilgi pirms jaunā Aleksandra še ieradās tie, kuri meklēja cilvēces pagātni un tās iedabu, kuri vēlējās palūkoties uz

mīklainajām piramīdām un mīklaino sfinksu, un dižo upi, kas dāvā tuksnesim dzīvību. Mīkla grieķiski ir cnigma. Vai jūs zināt, kā šis vārds cēlies?

Nē, atsaucās Džo.

Tas nozīmē runāt tumši, murmināja Mazā Alise. Runāt aplinkiem. Pamatā ir grieķu vārds teiksma.

Jā, turpināja Belle. Lai cik tas izklausās dīvaini, senajiem grieķiem šķita, ka tāda ir dzīvesstāsta būtība. Stāstīt teiksmu, runāt par dzīvi, nozīmēja runāt tumši, jo būtiskākais mūžam atrodas tālāk par prāta spulgo gaismu: vilinošs, aplinks un nesasniedzams. Teiksma viņiem bija kaut kas izjusts un pieredzēts, šādi tika izzinātas tās patiesības. Taču izstāstīta teiksma ne-saruka līdz dvēseles krastiem, līčiem un citai topogrāfijai, lai cik grandiozi, lai cik spoži par to varētu pastāstīt. Un arī teiksmas tumšās ēnas un atbalsis stāstot neizzuda.

Belle uzmanīgi raudzījās uz Džo.

Sagadīšanās pēc mēs taču zinām, kā sauca pirmo dižo teiksmu teicēju. Vai vismaz vārdu, kuru laiks un tradīcija piešķīruši šim aklajam, kurš citādi paliktu anonīms, kurš droši vien sēdēja kādā putekļainā ceļmalā, skandēdams teiksmas, kuras bija dzirdējis troksnī, ko sacēla garāmgājēji, vai varbūt iedomājās, ka ir dzirdējis. Un, tā kā jūs pieminējāt Smirnu, zīmīgi, ka tieši šajā Mazāzijas piekrastes sengrieķu pilsētā šis nevienam nezināmais aklais esot piedzimis.

Aklais Homērs, kurš aiz savām nedzīvajām acīm redzēja bezdibeņus, spoži redzēja ceļmalas putekļos cauri sava prāta mūžīgajam pakrēslim. Homēra aklās acis cauri laikiem spēlējās jūras ainavu rotaļīgajā vizmā, uz nepakļāvīgajām klintīm senajā pasaulē, kur ļaudis gāja viņam garām savus ceļus, gāja viņam garām, iztēlodamies, ka viņi kuģo un alkst savu mūžu dzidrajā, baltajā gaismā. Taču patiesībā šos ceļus redzēja viņš vienīgais, jo viņš bija akls, bet tie bija tikai dzīvojuši. Un senais grieķu tēls, aklais Homērs, kurš redzēja vairāk nekā varoņi, par kuriem viņš stāstīja, redzēja vairāk nekā redzīgie, pats par sevi ir mīkla, enigma. Kā mīkla tas čukst uz mums un liek noskārst daudz vairāk, nekā mēs vēlētos atzīt, un mīkla tā paliek, gadu tūkstošu neskarta, šoslaikus ne mazāk patiesa un tomēr ne vairāk atminama kā toreiz, pirms trim tūkstošiem gadu. Enigma, tumša, aplinka un tomēr patiesa, mūžu mūžos. Un te mēs nonākam pie šifra, kuru jūs tagad meklējat Kairā.

Belle apklusa un cieši raudzījās Džo acīs.

Tagad? Šajā gadsimtā? Sterns? Piepešs, nekā nepamatots brauciens uz Poliju pirms paša kara sākuma? Neizsakāmi vērtīga uzvara?

Enigma, viņa bilda, ir vāciešu šifrēšanas mašīna. Neilgi pirms kara sākuma viena no šīm mašīnām nonāca poļu izlūkdienesta rīcībā. Sterns par to uzzināja no saviem avodem un saprata, ka mašīna jānogādā angļiem, iekams Polija ir nonākusi nacistu varā. Tādēļ viņš tūlīt pat devās uz Poliju, un Varšavā notika drudžainas, slepenas sarunas, kuru rezultāts bija vissvarīgākā tikšanās Piru meža pazemē izbūvētā radiosignālu pārtveršanas stacijā, betona bunkurā, kuru dēvēja par meža. namiņu. Sterns pats šajā pēdējā sanāksmē nepiedalījās, taču bija iesaistīts tās organizēšanā. Kā iesaistīts, es jums nevaru pateikt, jo to mēs ar Alisi nezinām. Bez poļiem tur bija trīs cilvēki no Londonas, divi no viņiem — profesionāli kriptologi. Trešais londonietis, kurš tur atradās drīzāk kā novērotājs, nevis dalībnieks, uzdevās par profesoru no Oksfordas.

Džo sēdēja nekustēdamies un saspringti klausījās.

Viņš ada, Džo piepeši sacīja.

Belle un Alise pārsteigtas saskatījās.

Kas tas bija? Belle izbrīnā jautāja.

Džo bija apjucis un sakaunējies. Viņš bija runājis kā transā. Tagad viņš pārvilka plaukstu pār deniņiem, nervozs žests, it kā viņš kaut ko aizslaucītu. Jau tajā pašā brīdi viņš atskārta, ka tā darām viņš pēdējās dienās bija redzējis Lifiju un Koenu.

Jums tas ir zināms? noprasīja Belle.

Nē, nepavisam, Džo uzreiz atsaucās. Vienkārši iešāvās prātā, un viss. Piedodiet, ka jūs pārtraucu, tas nebija tīšuprāt.

Kurš ada? Belli uzreiz pārņēma ziņkāre.

Tas trešais anglis bunkurā, tas pats, kurš izlikās par Oksfordas profesoru. Īstenībā viņš ir skots. Aktā? Jā.

Kā jūs to zināt?

Pēc viņa izrunas.

Un viņš ada? Jā.

Kā jūs to zināt?

Esmu viņu sastapis. Viņš ada un klausās, un gandrīz nerunā. Un pīpē stipras cigaretes, patiesībā tikai ieelpo tās, neaizkūpinādams. Viņš nekad neaizdedzina cigareti. Otrā Atlantijas krastā, amerikāņu un kanādiešu pusē, viņam ir iesauka Mins. Viņš ir kaut kāds liels priekšnieks, varbūt pats lielākais, viņš pēc tāda izskatās. Toreiz, kad es viņu sastapu, viņš bija ieradies kopā ar amerikāni un kanādieti, kuri droši vien ir tikpat lieli priekšnieki. Tie abi dēvējās par Lielo Bilu un Mazo Bilu.

Kā jūs zināt, ka Varšavā bija tieši viņš?

Es nezinu, man vienkārši ir tāda sajūta.

Belle raudzījās uz Džo, ziņkārīga un ne tikai tas vien.

Jūs jau runājat kā Alise, viņa teica, rāmi un ar cienību. Un kur jūs sastapāt šo adītāju skotu, kurš saucas par Minu?

Arizonas galdakalna virsotnē, teica Džo. Augstu pazemē. Kivā.

Kur, kur?

Hopi indiāņi to sauc par kivu. Tā ir svēta pazemes telpa. Toreiz, kad viņi ieradās, es savā nodabā smējos, ka mani ir apmeklējušas trīs likteņa dieves. Viena vērpj dzīvības pavedienu, otra to nomēro, trešā nogriež. Savā nodabā jokoju, ka viņš ir tā vērpēja, jo viņš kivā tikai adīja un klausījās, un gandrīz neko neteica. Viņš uzdāvināja man paša adītu šalli, melnu šalli. Viņi bija ieradušies pie manis Arizonā, lai pierunātu atbraukt uz Kairu izpētīt Sterna gaitas.

Dodamies prom no galdakalna, es šalli atdāvināju, Džo bez lielas vajadzības piemetināja. Piedodiet, es negribēju jūs pārtraukt. Lūdzu, stāstiet tālāk.

Taču Belle nestāstīja tālāk. Joprojām cieši raudzījās viņā, nespēdama atraut skatienu.

Pirms aizbraukšanas atdāvinājāt to šalli? Kam?

Indiāņu meitenītei no tā ciema. Mazam indiāņu skuķēnam.

Jā, un kas tur notika?

Nekas, atbildēja Džo. Kādu vakaru es tāpat vien sēdēju galdakalna malā, rietēja saule, un, iznākusi no ēnām, man blakus apstājās maza meitene. Es saņēmu viņu aiz rokas, jau metās vēsi, tādēļ es iedevu viņai šalli, un viņa vēl kādu laiku stāvēja man blakus. Viņa neko neteica, neviens no mums nerunāja, mēs skatījāmies, kā dziest gaisma. Kad kļuva tumšs, viņa gāja mājās, un es devos uz kivu runāt ar cilts vecajiem.

To šalli es viņai iedevu tāpēc, ka bija auksti, viņš vienkārši paskaidroja. Kā izrādījās, tas bija mans pēdējais vakars galdakalna virsotnē. Es centos izlemt, doties prom vai palikt, braukt uz Kairu vai ne.

Jū domājāt par Sternu, teica Belle, un par mirstošo meitenīti Smirnā pirms divdesmit gadiem. To, kuru Sterns...

Neko vairāk Belle neteica. Viņa raudzījās klēpī.

Jā, jums taisnība, atsaucās Džo. Tovakar es daudz domāju par Sternu.

Džo atkal nervozi novilka roku pār deniņiem.

Lūdzu, viņš sacīja, piedodiet, ka jūs pārtraucu. Man noteikti jādzird, kas bija tālāk. Kas notika slepenajā sanāksmē Varšavas pievārtes mežā? Poļi piekrita atdot Enigmu angļiem?

Belle palūkojās uz viņu. Atlaidās ērtāk krēslā.

Jā. Mašīna nonāca Londonā, un kopš tā laika angļi izlasa visu, ko vācieši ziņo cits citam. Šis slepenais fakts ir neiedomājami vērtīgs, britu štābos ir pavisam nedaudz tādu, kas zina par Enigmaseksistenci. Turpretim Sterns zina, un angļi ir uzoduši, ka viņš to zina, un vai tad viņi var to pieļaut, ņemot vērā, kādu dzīvi Sterns dzīvo? Noslēpums ir pārlieku svarīgs, risks nesamērīgi liels. Un jādomā ari par nākotni un Sterna kontaktiem ar cionistiem. Šobrīd britu un cionistu intereses sakrīt, bet pirms kara tā nebija, un vēlāk ari varbūt vairs nebūs. To visu saskaitot kopā, stāvoklis ir tāds, ka briti noteikti vēlas to izbeigt.

Mazā Alise īsi iekliedzās.

Beigas, viņa čukstēja, raudzīdamās uz upi. Ak, beigas, beigas...

* * *

Džo pietrūkās kājās. Piejoza pie pusviru atstātajām stiklotajām durvīm, pagriezās un sāka skraidīt pa salonu.

Tagad man daudz kas ir skaidrs, viņš teica. Blečlijs lika man uzmeklēt cilvēkus, lai zinātu, no kā viņam jābaidās. Viņam pašam nepietika laika, tādēļ viņš iesaistīja mani, lai es raktu viņa vietā, lai es izdibinātu, kas zināms Sterna draugiem. Viņš ir profesionālis, tā viņam ir gluži dabiska piesardzība. Viņš nevēlējās Sternu likvidēt, iekams nebūs drošs, ka punkts būs pielikts reizi un par visām reizēm. Ja noslēpums ir tik liels, nedrīkst pieļaut, ka paliek neapcirsti gali, tādēļ viņš aizsūtīja mani vākt lauskas un fragmentus, un, kad jutās pārliecināts, ka aina ir puslīdz skaidra...

Ak Dievs, Džo kliedza, es pats esmu racis Sternam kapu. Es rakņājos pa Sterna pagātni, lai Blečlijs ķertos tai klāt un...

Džo atkrita krēslā, šausmās par to, ko viņš bija izdarījis. Sažņaudza rokas, cenzdamies atgūt savaldību, un tad pēkšņi atcerējās, kur viņš atrodas. Pacēla galvu, mežonīgām acīm paskatījās uz vienu māsu, tad uz otru.

Tas ir bīstami, viņš teica. Apdraudēti ir visi cilvēki, ar kuriem esmu paspējis runāt, man trūkst vārdu, cik tas ir nopietni. Ir skaidrs, Blečlijs mani patur acīs rūpīgāk, nekā biju domājis, tāda ari bija galvenā doma. Arī jūs abas neesat drošībā, mums tagad...

Belle pakratīja galvu. Nē.

Bet tas ir, es jums saku... Ja Blečlijs nospriedīs...

Nē, Belle atkārtoja. Mēs to sapratām jau pirms jūsu ierašanās, Džo, tādēļ arī vaicājām, cik svarīgi jums ir noskaidrot patiesību par Sterna braucienu uz Poliju. Mēs jau no paša sākuma zinājām, ar ko tas draud, un Sterns ari to zināja. Tādēļ ne viņam, ne mums šī nakts neko jaunu nav nesusi, bet jums gan, un tiem, ar kuriem jūs esat sastapies. Jo diemžēl mēs neko nedarām vieni paši. Gobelēna krāsas un dzīpari ir pārāk cieši sa-audināti kopā, un, lai ko mēs darītu, mēs rīkojamies ari par citiem cilvēkiem, taču viņi lielākoties par to neko nezina, ari mēs paši bieži nenojaušam. Bet tāda ir dvēsele un alkas, jūs taču piekrītat, Džo? Nekas ne brīdi nav savrup, ik solim ir atbalss daudzās pusēs, cauri daudzām dzīvēm.

Džo pielēca kājās.

Bet jūs abas, viņš iesāka. Vajag...

Belle atkal viņu apklusināja. Pakratīja galvu.

Nē, Džo, mēs ne. Mums nav jābaidās. Paskatieties apkārt un pats redzēsiet. Mēs ar Alisi piederam pavisam citam laikam. Savu mūžu esam nodzīvojušas, un neviens nespēj mums nodarīt neko tādu, kas kaut ko nozīmētu, jūs taču to saprotat. Un vispār es šaubos, vai Blečlijs uzdrošinātos uz savu galvu pieņemt tādu lēmumu. Patiesībā esmu itin pārliecināta, ka neuzdrošinātos.

Belle lēni palocīja galvu un savā klusajā balsī runāja tālāk.

Bet tas pat nav galvenais. Mums ar Alisi patiesībā gar to visu nav nekādas daļas, vai tad jūs to nesaprotat? Es jums sākumā sacīju, ka mēs runāsim tikai par to, kas ir saistīts ar Sternu, nevis ar karu, šo vai kādu citu. Un es teicu, ka mēs ar jums runāsim viņa dēļ, Džo, tāpēc ka viņš mums ir mīļš un tāpēc ka jums bija savs iemesls meklēt patiesību par viņu. Jūsu paša iemesls. Vai tā ir?

Jā... jā, tā ir.

Un mēs ticam šiem jūsu iemesliem, Džo, tādēļ mēs ar jums runājām.

Džo bija sagumis krēslā. Pacēlis galvu, viņš redzēja, ka Belle un Alise viņu vēro.

Piedodiet. Piedodiet, bet es...

Nevajag, pēkšņi čukstēja Mazā Alise. Neuzkraujiet sev tik daudz, Džo, ļaujiet Bellei pateikt visu līdz galam.

Jā, piedodiet. Lūdzu, runājiet tālāk.

Belle palocīja galvu.

Jums varbūt tas izklausīsies dīvaini, taču patiesība ir tāda, ka mums Sterns ir svarīgāks nekā karš, šis vai kāds cits. Viss ir pavisam vienkārši: viņa dzīve mums ir dārgāka nekā viss tas troksnis, ko saceļ milzu armijas, izpostīdamas pasauli cēla mērķa vārdā, uz veselībām, un neģēlību vārdā, lai lāsts pār viņām. Tā tiešām ir, kaut ari neaptverami daudz nevainīgu cilvēku cieš mokas un iet bojā un kaut ari vēl daudzi cietīs un ies bojā, pirms tas būs beidzies, tā vai citādi, ja tas vispār beigsies.

Belles sejā pavīdēja skumjš smaids.

Jums tas varbūt izklausās sekli un egoistiski, Džo, varbūt jūs pat jūtaties aizskarts. Bet mēs ar Alisi neesam filozofēs, un mums vienkārši tā ir. Protams, mēs vēlētos, lai pasaulei būtu labāk, un zinām, cik drausmīga traģēdija nodek, kad cilvēkus apmāj šie šaušalīgie murgi. Taču mēs abas, Džo esam vecas. Mēs esam vecas un nodzīvojušas pārāk ilgu mūžu, lai ņemtu pie sirds visas pasaules un visu ļaužu bēdas. Sie laiki ir traģēdija cilvēcei, taču mēs vienkārši esam pārāk sīkas, mūsu acis ir pārāk vecas un nespodras, mēs nespējam aptvert to vareno mērogu. Nekad neesam bijušas visurienes ķeizarienes un lepnas valdnieces Nīlas krastā. Mēs esam tikai divas māsas, kurām nekad nav bijis ne vīra, ne bērnu, kuras savas dzīves rītausmā berza grīdas un pēc tam devās meklēt lomas dzīves operā, kuras ir sapņojušas dažus nekaitīgus sapņus un tad, izdarījušas visu, kas bija mūsu spēkos, kaut kur nonākušas.

Un beigu beigās neko vairāk mēs nevaram pateikt, tikai vienu. Mēs mīlam Sternu, mūsu dēlu. Mēs darītu visu, lai viņam palīdzētu, bet vairs neko nespējam, tikai apraudāt, un to mēs darām. Kamēr mums apkārt

savelkas tumsa, mēs apraudam viņu savās sirdīs, mēs raudam.

* * *

Džo sēdēja, galvu saķēris, klausījās Māsu vārdos un klīda līdzi savām domām. Par Ahmadu un Lifiju, Dāvidu un Annu, par Blečliju, tā tuksneša cietoksni un bezvārda Mūku bandām, par Modu, Sternu un mazo, kluso Kairas kvartālu, kur viņi reiz kopā pavadīja vakarus. Un par jauno Sternu, pirms daudziem gadiem, šajā pašā salonā stāvam atvērtās durvīs pie varenās upes straumēm, un kā viņš smējās, acīm mirdzot. Kā Sterns smējās un mielojās no dzīves bagātībām, kā viņš dāvāja prieku un cerību visiem, kas viņu pazina.

Džo sajuta, kā viņam uz pleciem nogulst divas sīkas plaukstiņas, žesti, kad abas māsas gāja garām un uz mirkli piestāja blakus, lai pēc tam lēni šķērsotu lielo telpu, Lielā Belle stīvi pa priekšu, Mazā Alise pakavējās, viņu klusītēm uzrunādama.

Mums ir paradums vakarus pabeigt ar mūziku, viņa bilda. Tas remdē dvēseli un palīdz aizmigt, bet visvairāk mēs to darām tāpēc, ka tā atgriežamies tik daudzās jaukās atmiņās par skaistajiem brīžiem, kurus esam piedzīvojušas. Tādēļ, Džo, atvainojiet mūs un ejiet prom, kad vēlaties. Mēs zinām, ka jūs māc daudz raižu un domu. Jaunekļiem tā ir vienmēr.

Tad krēslaino, stikloto telpu šajā Nīlas krastā noenkurotajā savādajā peldmājā piepildīja vārdos neizsakāmā rakstā sapludinātas skaņas. Mazā Alise mundri plinkšķināja klavesīnu, Lielā Belle ar savu mazo fagotu izpūta nopietnas notis, ievīdama mūzikā trīsošus, sirdi plosošus motīvus, bet Džo lūkojās uz upi un klausījās elēģijā, kuru viņas zem zvaigžņotām debesīm aplinkus skandēja šīs garās nakts noslēgumā.

16

Divas sveces

Izgājis no peldmājas, Džo uzreiz pamanīja vienu no tiem, kuri bija sūtīti viņu izsekot. Pamājis tam ar roku, viņš sāka soļot ātrāk.

Daži autobusi, un viņš bija atkratījies arī no otrā. Saprotams, par viņa uzvedību nevarēja būt divu domu, un izsekotāji nenoliedzami telefonēs Blečlijam, taču Džo tas bija pilnīgi vienalga. Viņš bija nikns, tik nikns, ka nelikās zinis un devās arvien dziļāk pilsētā, nogaidīdams, iedams atpakaļ pa to pašu ceļu, meklēdams acis, kas izvairījās skatīties pretim, galvu, kas aizgriezās.

Neviena nebija. Kur tad trešais, vai tiešām Blečlijs viņam pa pēdām sūtījis divu vīru komandas? Nē, tas nebūtu droši. Tātad acīmredzot viņiem ir pušelnieki? Viņi telefonē, un kāds priekšā, Džo tālākajā maršrutā, stājas viņu vietā? Sagaida viņu, lai izsekojamais neizspruktu?

Nē, tik daudz aģentu Blečlijam nebūs, šoslaikus Klosterim darba netrūkst. Var jau būt, ka Blečlijs piekomandēs viņam vairāk izsekotāju, bet vēlāk, kad skaidri zinās, ka Džo tiešām bēguļo. Un pagaidām Blečlijs to nezina, par spīti aģentu telefoniskajiem ziņojumiem šorīt no rīta.

Mūki, Džo domāja. Blečlija nolādētie tuksneša Mūki. Slepens iesvaidīto ordenis ar savu kārtību un savu hierarhiju; viņi izskatās tādi paši kā visi, bet patiesībā tādi nepavisam nav. Vientuļie vilki, kuri savās misijās dodas, neviena nepavadīti, kuri mēmi sazinās ar ticības brāļiem, izmantojot slepenus signālus. Pat viņu svētie solījumi ir kā klosterī. Paklausība un klusēšana, un zināma nabadzība, un zināma šķīstība. Slepena brālība ar slepeniem mērķiem, kara anonīmie Mūki... Nolādētie anonīmie kara Mūki.

Tad kur ir trešais, vienības komandieris?

Džo pielika soli un gandrīz skriešus metās gar stūriem, īgņodamies, ka tepat netālu ir kāds, kas viņu novēro, dzen viņam pēdas, kāds no Bleč-lija anonīmajiem Mūkiem. Tad pēkšņi viņš to ieraudzīja. Sīku vīriņu, kurš neveikli gāja ļaužu pilnās ielas pretējā pusē.

Uz stūra bija kafijas dzertuve. Džo gāja iekšā un devās uz telpas tālāko galu, kur atradās telefoni, izslīdēja pa iestādījuma sētas durvīm un virzījās uz priekšu aiz kravas auto, kas ripoja uz ielas pusi. Palikdams neredzams, viņš lēni gāja tam blakus. Kopš tā brīža, kad viņš pirmo reizi bija pamanījis sekotāju, bija pagājušas labi ja dažas minūtes.

Tā šķērsojis ielu, Džo atradās iepretim kafijas dzertuvei, tieši aiz sīkā jaunekļa, kurš bija apstājies blakus bariņam autobusa gaidītāju. Sīkulis bija atvēris laikrakstu un, neizlaizdams no acīm kafijas dzertuvi, izlikās lasām. Džo no aizmugures pienāca viņam klāt un, uzlicis zodu sīkulim uz pleca, sāka lūkoties laikrakstā, kas tagad bija atvērts viņu abu priekšā. Jaunekļa acis pašāvās uz sāniem, taču no mutes neizlauzās ne skaņa.

Aplam izmanīgs, Džo nodomāja. Kā nu ne, tev ir mācīts skatīties ienaidniekam taisni acīs, bet vājprātis, kas uztupinājis zodu tev uz pleca, tā laikam būs pavisam cita lieta.

Džo pasmaidīja un tikai raudzījās avīzē.

Gulbenkjans, atļausiet stādīties priekšā, viņš teica. Vai neiebildīsiet, ja es aši pārlūkošu virsrakstus, lai redzētu, kur Rommels šorīt brokastīs iebāzis degunu?

Autobusa gaidītāji pagriezās un skatījās uz viņu pusi. Sīkulis attapās un sašutis iesaucās:

Kā, lūdzu? Ko jums vajag?

Par vēlu, trusīt, Džo domāja. Tev, protams, ir iedīdīts, ka nedrīkst izrādīt emocijas, bet vājprāši krīt uz nerviem visiem.

Džo pasmaidīja vēl platāk.

Man vajag tikai Rommela lielo panākumu noslēpumu, viņš teica. Vai laikrakstos ir minēts, ko viņš ēda brokastīs?

Piedošanu, jauneklis saspringti, nikni sacīja. Aizvēris laikrakstu, viņš mēģināja tikt projām no Džo, taču Džo no aizmugures nelaidās vaļā un gāja soli solī, joprojām turēdams zodu jauneklim uz pleca. Tagad viņš pamanīja, ka sīkulis pieklibo. Autobusa gaidītāji bija sanākuši viņiem apkārt. Džo iesānis uzsmaidīja jauneklim, līdz kura sejai nebija ne pusspridis.

Vai jūs ticēsiet, viņš teica, ka es tikko visu nakti klausījos Katrīnas Lielās un Kleopatras stāstus ar to, kur Rommels no rītiem iebāž degunu? Kartēs vai siļķē, kurš katrs sacītu, bet tā vis nav. Šokējoši fakti, goda vārds.

Sīkulis beidzot bija izrāvies un apstājies Džo pretim; dūres sažņaugtas, acīs naids. Ļaužu viņiem apkārt kļuva arvien vairāk, tie grūstījās un lauzās uz priekšu, gribēdami zināt, kas te notiek. Džo pacēla abas rokas un kāpās atpakaļ, aurēdams ziņkārīgajiem sejā.

O, augsti godātie kairieši, o, Nīlas cildie dēli un meitas. Šodien Kairai vēl tuvāk ir pienācis dižs pestītājs, spaidi drīz būs beigušies. Bet ko šis britu imperiālisma aģents man nule te, šajā pašā autobusa pieturā, pačukstēja? Kādu neslavu viņam pietika nekaunības čukstēt ielas vidū, gaišā dienas laikā ?

Klusums pārņēma ļaudis, kuri spiedās tuvāk no visām pusēm. Džo vicināja rokas un aurēja.

O, augsti godātie kairieši. Vai šim slepenajam aģentam ir brīv sacīt, ka dižais ģenerālis Rommels ikkatru mīļu rītu iebāž degunu mazos fell-lāhos? Vai viņam ir brīv tā zākāt dižoģenerālisimusu, pancerpestītāju? Vai tad dižais ģenerālis Rommels brokastīs nedrīkst ēst, ko grib?

Pūlī atskanēja īgna ņurdoņa. Šņācieni. Vaidi. Džo atkal savicināja rokas un ieaurējās.

Un patiesi es jums sludinu, dižais feldmaršals ģenerālisimuss pancer-pestītājs, mūsu mīļais Rommels brokastīs drīkst ēst, ko grib, un ellē ratā ar britu imperiālismu. Es to jau teicu, un atkal sacīšu, un atkārtodams atkārtošu, lai viņi dara ar mani, ko grib.

Rommels brokastīs ēd, ko grib.

Ēd, ko grib,

Ēd, ko grib...

Izsalkušās masas, kas tajā rītā drūzmējās krustcelēs, Džo pērkondim-došā vēsts pārņēma ar tūlītēju un milzīgu spēku. Nieka pāris vārdos

Džo bija izdevies izteikt pirmo principu, kas raksturo jebkura nabadzīga ēģiptieša sapni par gaišāku nākotni, ēst, un sapni, kā jau allaž, pauda cieņas vārdi kādam pestītājam, bet pirmo principu pauda dienas pirmā ēdienreize, brokastis. Tādēļ Džo nemaz nebrīnījās, kad vairākas drosmīgas balsis aiz bada uzķēra šo revolucionāro kliedzienu, un jau pēc brīža pret zilajām rīta debesīm bija bija paceltas tūkstoš dūres, un viss izsalkušais pūlis pērkondimdoši skandēja, slepenībā pieprasot pienācīgas brokastis.

Mēs jau teicām un atkal sacīsim.

Rommels brokastīs ēd, ko grib.

Ēd, ko grib,

Ēd, ko grib...

Džo pamanīja ielas otrā pusē baru policistu, kuri stājās rindā, gatavodamies mesties pūlī, iekams ir izcēlies dumpis. Pūlis jau viļņojās, visur skanēja nikni kliedzieni, sirēnas un autotaures. Piemiedzis ar aci Blcčlija sīkajam Mūkam, kurš joprojām bija iespīlēts viņam iepretim, Džo nozuda ļaužu drūzmā. Kvartālu tālāk, joprojām dzirdēdams kliedzienus un taures, viņš strauji apstājās un atšļuka pret nama sienu. Viņam pēkšņi reiba galva, it kā pēc stundām ilgas skriešanas.

Muļķīgs gājiens, viņš domāja. Pie viesnīcas vienkārši gaidīs citi anonīmi Mūki, par to parūpēsies aģentu pirmais telefona zvans. Tad kādēļ es to darīju? Kā es tik ātri zaudēju apvaldu?

Džo sāka rīstīties un, ķerdamies pie sienas, briesmīgi vēma.

Jozdams tālāk, viņš domāja par jaunekli, kuru tikko bija pazemojis, par sīko vīriņu, kurš kliboja, jo viņam bija ievainota kāja, vai kājas nebija vispār, tās vietā bija protēze. Vai viņš bija ievainots tankā? Tankā ir maz vietas, labāk izgrozās augumā sīkākie, tā nu viņus visbiežāk lika tur.

Tajā autobusa pieturā zēniņš nebija uzdevuma augstumos, Džo domāja, bet labi, viņš šajā spēlītē ir jauniņais. Droši vien vispirms izmācījies par tankiem, pēc tam no jauna mācījies staigāt, tad ātri izskolots pie Mūkiem un palaists slīpēt ielas Blcčlija uzdevumā. Viņš ļoti labi iztēlojās, kā pie Blečlija nonāk zēna dokumenti, kā Blečlijs tos lasa un gara acīm redz pats savu dzīvi. Zēns, slimnīcā salāpīts un izlaists laukā, spējīgs paiet, jauns, dedzīgs karavīrs, kurš joprojām vēlas ziedot savus spēkus, varbūt Blečlijs atradīs viņam pielietojumu? Un Blečlijs skatās uz šiem papīriem un redz savu dzīvi pirms divdesmit pieciem gadiem; katrs dabū savu karu. Arī Blečlijs toreiz bija vēlējies palikt armijā, tikai tādi ar pusi sejas toreiz nebija vajadzīgi, tāpat kā šoslaikus nav vajadzīgi vienkāji. Tādēļ Blečlijs, skaidri zinādams, kā zēns jūtas, bija iežēlojies un paņēmis viņu pie sevis.

Lai Dievs žēlīgs, Džo domāja, bet tieši tā jau arī notiek. Piesakies par kara varoni, paliec bez kājas, un, ja paveiksies, tevi paaugstinās un izlaidīs uz paneļa, viss gluži vienkārši.

Un tas puikiņš taču tikai darīja savu darbu, Džo domāja. Viņš nezina, kas es tāds esmu, un nekad mūžā nav dzirdējis par Sternu, viņam nav nekādas saistības ar mums visiem, bet es viņa acīs iededzu naidu, es to panācu. Un viņš, skaidra lieta, to nodos tālāk, bet ļaunākais ir tas, ka man tas patika, es gribēju viņu aizskart un smējos, paskat, kāds es gudrinieks... Gudrinieks, kā tad, izpēris sakropļotu puikiņu vesela ļaužu bara priekšā.

Viņš apstājās, jo atkal vairs nebija spēka, viņš jutās tukšs un nokaunējies. Reizēm tas liekas tik bezjēdzīgi. Visi šie gadi, un tomēr notiek kaut kas tāds, turklāt tik ātri. Baigi.

Taču nebija īstais bridis par to domāt. Jārīkojas. Gandrīz nekam vairs nebija laika.

* * *

Kairas vecpilsētas ieliņas, kā vienmēr, izskatījās tā, it kā tās pa nakti būtu grauzušas žurkas. Džo jau vairs nebija tālu no viesnīcas. Viņš nogriezās ap stūri.

Pēkšņi viņam ceļu aizšķērsoja izģindis arābs ar gariem un pinkainiem matiem, ietinies netīrā apmetnī, kas nebija nekas vairāk par izbalējušu lupatu segu. Acīm kvēlojot, arābs elsa bezmaz tieši Džo sejā, plosīdams saules starus, taču visvairāk Džo pārbiedēja šī radījuma mute, kas te atvērās, te aizcirtās un rīšus rija gaisu. Džo mēģināja atkāpties, taču nagaina

ķetna kā pletnes cirtiens saķēra viņu ciet, arāba kaulainie pirksti svilināja viņam ādu. Džo no trieciena sarāvās, arāba seja vairs bija tikai dažu collu attālumā... vājprātīgs, gadu simteņos apmaldījies tuksneša vientuļnieks, kas grīļodamies atvilcies uz pilsētu, lai spokotos šaurās ieliņās. Taču pēkšņi arāba acis likās savādi pazīstamas.

Lifij?

Vēl mirkli drudžaini degošās acis svilināja Džo seju, tad ķetna noslīdēja un neizprotamais skatiens pārtrūka.

Es, Lifijs elsa. Astmas lēkme... šurp.

Viņš sāniski ievilka Džo šķērsielā un stiepa sev līdzi.

Kas tev kaiš?

...tagad labāk... neej uz viesnīcu... Surp.

Viņš ierāva Džo tumšā kaktā, kuru no ieliņas norobežoja skrandains aizkars. Te bija mazi bāra galdiņi, lete, uz kuras rindojās pudeles, cits uz cita sakrauti krēsli un spogulis aiz letes. Ar seju pret spoguli stāvēja ēģiptietis. Grīda mirgoja no ūdens, kas bija izslacīts, lai gaisā neceltos putekļi.

Ēģiptietis aiz letes spogulī uzmeta viņiem īsu skatienu un slaucīja tālāk savas glāzes. Spogulis bija vecs, ieplaisājis un ļoti nespodrs, tā stūri laika gaitā nomelnējuši gluži melni. Acīmredzot šis bija tāds kā lēts bārs, uz kuru nāca vienkārša darba strādnieki, droši vien lielākoties vakarā, jo šobrīd tajā nebija neviena, izņemot saimnieku. Lifijs elsa un sēca, un pasūtīja kafiju.

Džo nespēja atrauties no spoguļa, viņu bija apbūruši ērmotie perspektīvas kropļojumi, kas peldēja tā miglainajos vaibstos. Prātā pēkšņi iešāvās jancīga doma. Ja nu blakus apsēstos Sterns, un viņi abi lūkotos šajā spogulī?

Lifijs aizvilka viņu pie galdiņa bāra galā, pēc iespējas tālāk no plušķainā aizkara, kas šo iestādījumu nošķīra no ielas. Viņš joprojām bija gluži bāls un nespēja atgūt elpu. Džo saņēma viņu aiz elkoņa.

Kas tev kaiš? Tev var kaut kā palīdzēt?

Lifijs aizvēra acis un malstīja gaisu.

...jau labāk... pāriet... lēkme.

Džo pār plecu atskatījās uz leti, aiz kuras bāra saimnieks, uzvārījis mazītiņu metāla katliņu, to noņēma no uguns, kad parādījās putas, lai nogaidītu, kamēr tās noplok un atkal liktu uz uguns, trīs reizes uzvārot šo kafijas un cukura maisījumu. Lifija vaigos atkal bija mazliet sārtuma. Pēdīgi viņš atvēra acis un sāka skatīties uz Džo.

Ir labāk?

Jā, Lifijs čukstēja. Es jau sāku domāt, ka tu vispār neparādīsies.

Ko tu tā tēloji?

Tāpat vien, palika no vakar vakara. Man bija darbiņš pie Ūdensvīriem un nepietika laika pārģērbties. Paga.

Džo dzirdēja aiz muguras soļus. Bāra saimnieks pienāca ar divām kafijas tasītēm, kuras nolika uz galda. Izspūris vīrs ar pietūkušām acīm; kad viņš bija aizgājis, Lifijs pieliecās tuvāk.

Baidījos palaist tevi garām. Nav labi.

Kas tieši?

Ar Ahmadu, Lifijs čukstēja. Vēlu vakarā, pēc darba es atnācu šurp pie tevis. Nebiju domājis, ka tevis nebūs visu nakti, un gribēju pasēdēt tavā istabā, bet līdz tai nemaz netiku. Kad iegāju iekšā, Ahmada aiz letes nebija, un kaut kas bija ļoti nelāgi, es to jutu. Tur vispār nebija ne dzīvas dvēseles.

Džo zem galda sažņaudza rokas.

Tu izstaigāji un pameklēji?

Iekšā negāju, man tas viss nepatika. Iedomājos, ka varbūt viņš ir iekšā pagalmā, apgāju apkārt un uzrāpos uz mūra, lai paskatītos.

Lifijam drebēja rokas. Viņš nodūra acis. Džo izmisīgi gaidīja.

Ahmads, Lifijs čukstēja. Viņš tur gulēja kā lupatu kaudze. Izskatījās, ka viņš nokritis no jumta. Viņam rokā vēl aizvien bija binoklis, turpat blakus trombons.

Džo kuņģis noraustījās krampjos.

Miris?

Viņš gulēja tā, kā nevar gulēt. Rokas un kājas greizas un izlocītas, bet salmu cepures tur nebija. Es nepaliku, uzreiz metos prom gaidīt tevi. Gaidu jau stundām ilgi, negāju atpakaļ. Nezinu, kas tur tagad notiek.

Kas viņam bija mugurā, Lifij?

Tas izbalējušais lavandzilais naktskrekls. Tā vecā lupata, kurā viņš vienmēr nāk uz darbu.

Lifijs nokāra galvu. Noņēma rokas no galda un paslēpa, viņa balss trīcēja.

Es zinu, ko tu tagad domā. Ahmads nekad nekāpa augšā, neietērpies uzvalkā, viņam tas jumts bija ļoti īpaša vieta. Un kur bija viņa cepure, Džo? Kas noticis ar viņa veco salmenīcu?

Lifija balss aizlūza. Viņš saķēra Džo aiz elkoņa, lūgdamies, diedelēdams.

Viņš vienkārši pēkšņi sadomāja un uzkāpa tur, augšā? Ņēma un uzkāpa, un noliecās pārāk tālu... zaudēja līdzsvaru?

Džo ar plaukstu apsedza Lifija delnu.

Nelaimes gadījums? Lifijs izmisīgi lūdzās.

Nē, Džo atbildēja, ciešāk saspiezdams Lifija delnu.

Nē? Lifijs gandrīz iespiedzās. Kaut vai šoreiz? Nē?

Džo satvēra viņu aiz pleca. Lifijam pār vaigiem plūda asaras.

Viņu nogrūda? Lifijs spalgi čukstēja. Tādu lāga cilvēku kā Ahmads? Bet kāda jēga tā darīt, Džo? Kāda vajadzība?

Džo bija pietrūcies kājās. Nometa uz galda dažas monētas.

Nedrīkst zaudēt laiku, man jāiet.

Lifijs atmeta galvu.

Uz kurieni?

Man jāsatiek kāds cilvēks.

Kas?

Lifija acīs bija šaušalas.

Kas? Saki. Es tāpat zinu.

Dāvids, Džo čukstēja.

Lifijs pielēca kājās.

Tad es eju līdzi. Bez vārda runas.

Lifij, nē, šoreiz ne. Būs labāk, ja tu nenāksi līdzi.

Labāki Dāvids?... Labāk?

Labi, jau labi, bet skrienam, Džo čukstēja un metās uz to pusi, kur pluskainais aizkars norobežoja viņus no ieliņas, un, garām skriedams, spogulī pēkšņi pamanīja spokainu stāvu, kas puskrēslā slīdēja viņam pakaļ, izspūrušie mati pa gaisu, apmetnis plīvo, blāvo mokās savilkta seja. Lifijs lido cauri laikiem. Pa vienu no saviem pēdējiem mīklainajiem iemiesojumiem traucas Lifija pārdabiskais stāvs.

* * *

"Koena Optikas" durvis bija pusvirus. Kad Džo tās atgrūda vaļā, no-šķindēja zvaniņš. Tirgotavā neviena nebija.

Vēl vienas puspavērtas durvis veda uz darbnīcu, kurā Džo bija runājis ar Koenu. Ari darbnīcā neviena nebija, bet durvis tās dziļumā bija ciet. Džo pieklauvēja, pagaidīja, pagrieza raguli.

Tur bija noliktava, kurā Anna bija klausījusies Džo sarunu ar brāli. Kastes un putekļainas kivetes, izbrāķētas slīpripas, pie sienas apstājies pulkstenis.

Anna sēdēja uz vienas no kastēm, stingi skatīdamās grīdā. Neko nesaprazdama, pacēla galvu.

Es tikko uzzināju... jūs tur bijāt?

Viņa blāvām acīm raudzījās uz Džo, kurš pašūpoja galvu. Tad viņa pagriezās pret Lifiju.

Jūs tur nebijāt? Neviena nebija viņam blakus? Nē, Džo klusi atbildēja. Kas notika?

Viņu notrieca kravas mašīna. Man tikko paziņoja no policijas. Viņš gāja pāri ielai. Neviens neesot bijis vainīgs.

Viņas seja bija tukša. Viņa skatījās grīdā. Džo izdzirda blakus apslāpētu kliedzienu, un pēkšņi Lifijs bija nokritis uz ceļiem Annai blakus, apķēries viņai apkārt ar abām rokām, un viņi abi zvārojās un kliedza, un vaimanāja... raudāja un raudāja.

Džo raudzījās uz nekustīgo pulksteni pie sienas un jutās kā slīcējs. Aizmiedza acis, nespēdams izturēt, sirdij lūztot viņu bēdu aizlaicīgajās skaņās.

* * *

Grieķu baznīciņā, kurā viņi bija patvērušies, neviena cita nebija. Akmens grīdu, kā parasts, nesedza paklāji, un pie sienām bija daži augsti krēsli, kas atgādināja troņus modru viduslaiku ķēniņu sanāksmē. Dzestrajā tumsā ielauzās bērnu klaigas uz ielas.

Lifijs sēdēja savā tronī, salicis rokas klēpī; kopš aiziešanas no Annas mājas viņa sejā nebija ne asins lāsītes. Džo tronī viņam blakus knosījās, domādams par to, cik tukša baznīciņa izskatās, kad tajā nav priesteru un dievlūdzēju, dziesmu un vīraka, un tumšos kaktus piepilda tikai izskanējuši dziedājumi. Lifijs sakustējās. Čukstēja.

Džo? Ko tu tagad darīsi?

Mēģināšu šovakar parunāt ar Sternu, kaut kā viņu sameklēšu, bet pagaidām man ir vajadzīgs templis. Citā laikmetā šī mazā ala būtu labu labā, diemžēl šī privilēģija vairs netiek godāta. Svētvietas laikam mēdz pazust laika gaitā, tādēļ visu laiku jāmeklē jaunas. Vai tev kāda nenāk prātā, Lifij?

Patvērums? Jā.

Lifijs lūkojās uz zemo kupolu, uz fresku, kurā Kristus bija attēlots kā bargs Pantokrators, pasaules valdnieks; stilizētie vaibsti nepauda neko, uz viņiem lejup raudzījās milzīgās, spēkpilnās acis.

Vari pamēģināt doties uz vecā Menelika mauzoleju, Lifijs čukstēja. Tur būs puslīdz droši.

Tā varētu būt, Džo nodomāja.

Bet Ahmads tur glabāja savas naudas viltošanas ierīces, viņš čukstēja. Vai tad Blečlijs par to netcerēsies?

Lifijs sakustējās.

Viņam nav nekādas vajadzības par to lauzīt galvu. Tur ir tikai maza, ar roku darbināma drukas iekārta, tik veca un nolietota, ka tikai Ahmads spēja ar to tikt galā. Es domāju, ka viņi tikai aizliks priekšā atslēgu un aizmirsīs par to pazemi. Viņiem tā neko nenozīmē.

Tā tiešām varētu būt, domāja Džo.

Bet kā es tur tikšu iekšā?

Man ir atslēga, Lifijs nomurmināja.

Tev?

Jā. Reiz uztaisīju kopiju Ahmada atslēgai. Viņš mēdza man aizlienēt savējo, un es vienmēr baidījos, ka to pazaudēšu.

Tas ir, tu mēdzi uz turieni iet?

Dažreiz, kad gribēju pabūt viens. Ahmads juta man līdzi un ļāva tur paglābties. Es gāju uz turieni palasīt.

Džo pārsteigts iepleta acis.

Ko tu tur lasīji?

Visbiežāk Buberu. Tur ir ļoti kluss, es tur jutos mierīgs.

Džo palocīja galvu. Es te tikmēr domāju par Ūdensvīriem, viņš čukstēja. Varbūt viņi kaut kā var palīdzēt.

Lifijs savā tronī sagrozījās, taču joprojām lūkojās kupolā.

Kāpēc tieši viņi?

Tāpēc, ka es šaubos, vai viņi kaut ko zina, ņemot vērā, cik milzīga slepenība te tiek ievērota. Un tāpēc, ka Klosteri viņi noteikti uzskata par konkurentu kantori, tāda ir cilvēka daba. Un arī tāpēc, ka Sterns ir strādājis viņu uzdevumā, tātad viņi par Sternu ir augstās domās. Un tāpēc, ka tur strādā Moda. Zinu, viņa tur tikai tulko, bet tomēr, tas nozīmē, ka viņai tur uzticas. Vai tur ir kāds, ko jūs labi pazīstat?

Majors, Lifijs nomurmināja. Viņš būtu tas, ar kuru jārunā. Mēs labi saprotamies, un, man liekas, viņš atskaitās tieši Pulkvedim, Blečlija līdziniekam. Vispār es domāju, ka viņš ir Pulkveža personiskais palīgs. Iedošu tev viņa telefona numuru, un tu vari, izlikdamies par mani, prasīt ārkārtas tikšanos. Man nekad nav bijis vajadzības to pieprasīt, turklāt pa telefonu, bet tu vari tā darīt. Mums ir tāda vienošanās.

Es nespēšu atdarināt tavu balsi, Džo čukstēja.

Tev to nevajadzēs darīt. Viņam telefonēdams, es vienmēr pārgrozu balsi. Tā mums ir tāda kā spēle.

Džo pamāja. Lifijs vēl aizvien nebija atrāvis skatienu no kupola freskas.

Džo? Ko tu darīsi, ja Menelika mauzolejā nevarēs palikt? Ja tev būs jāmeklē cita slēptuve? Kur tu dosies?

Es par to jau domāju, un droši vien mēģināšu iet uz peldmāju. Māsas mani pieņems, par to nav runa, tikai ko par to domās Blečlijs. Zinu, ka viņām nekas nedraud, te viņām noteikti ir taisnība, Blečlijs neuzdrīkstēsies. Bet peldmāja tur vienkārši guļ ūdenī, un, ja Blečlija aģenti ieradīsies mani meklēt, nu, tad itin drīz būs atraduši.

Un tādēļ?

Un tādēļ man vajadzēs vien cerēt, ka vecais Meneliks varēs mani paslēpt savos piectūkstoš tumšas vēstures gados.

Lifijs paskatījās uz viņu.

Zinu, Džo čukstēja, tā nav necik prātīga cerība. Vēsturē nevar paslēpties, gluži otrādi. Tā drīzāk tevi nodos meklētājiem. Bet vai ir kāda cita cerība?

Lifijs neatbildēja.

Un, kad viņi pratinās tevi, Džo turpināja, ielāgo, vienkārši saki taisnību. Tu zini, ka es daudz runāju ar Ahmadu un vienreiz runāju ar Dāvidu, un vakarnakt biju pie Māsām. Bet tu nezini, ko vēl es varētu būt sastapis, un nezini, ko Māsas man ir stāstījušas, un tā tiešām ir. Tu nezini, Lifij, un punkts. Tā nav tava darīšana. Tas viss attiecas uz Sternu un mani, uz Sternu, mani un Blečliju, tā ir bijis jau no paša sākuma. Tādēļ tu vienkārši saki viņiem taisnību, un Blečlijs liks tevi mierā, sapratis, ka viss tā arī ir. Blečlijs nav ļauns, viņš tikai dara savu darbu, un mums katram ir savas intereses. Tādēļ tikai taisnību, Lifij, un viss būs labi.

Lifijs izklaidīgi palocīja galvu. Atdarīja ādas maciņu, ko nēsāja kaklā, un ielika Džo saujā atslēgu.

No Menelika kapenēm?

Jā.

Lifijs ilgi skatījās Džo acīs, tad čukstēja:

Ir viena lieta, kas man jāzina. Vai Sterns... vai izrādījās, ka viņš... vai viss ir labi? Vai viņš tomēr zināja, Džo, vai viņš visu darīja pareizi? Tev man jāpasaka, Ahmada dēļ, Dāvida dēļ... mūsu dēļ.

Džo pasmaidīja.

Mēs taču ne mirkli par to nešaubījāmies, Lifij. Sirds dziļumos nevienam no mums nebija nekādu šaubu. Sterns ir tai pusē, kurā vispār ir iespējams būt, pareizajā pusē. Tajā, kurā ir dzīvība. Cerība. Pareizajā. Un mēs to zinājām, Lifij, mēs zinājām. Atceries, ko tu man stāstīji par Sternu pirmajā reizē, kad tu viņu vispār pieminēji? Kā jūs abi vēlu vakaros gājāt uz trūcīgām arābu dzertuvēm, sēdējāt un runājāt par visu ko, bet nekad nerunājāt par karu? Un tu teici, ka viņam patīk, kā tu atdarini citus, ka viņš smējās. Un tu teici, ka tev tas ir ļoti svarīgi, sasmīdināt tādu cilvēku kā Sterns, zinot, kādu dzīvi viņš dzīvo. Tu juties laimīgs, tu teici. Atceries?

Jā.

Un pēc tam tu teici vēl kaut ko, Lifij. Atceries?

Jā. Es teicu, ka tie bija neparasti smiekli. Es teicu, ka tie bija laipni un ka viņa acis bija laipnas.

Jā, atsaucās Džo, un tādi tie ir. Tādēļ vairs nevajag bīties, jo viss būs labi.

Džo pasmaidīja. Lifijs lūkojās viņā. Un, protams, vēl kāds neizteikts jautājums bija palicis: kad viņi satiksies un kur tas būs? Taču viņi pārāk labi saprata viens otru, lai par to runātu, tādēļ tikai vienojās par darāmo un dažas minūtes sēdēja klusēdami, lūkodamies mazītiņajā baznīcā ar zemo kupolu un tumšo Pantokratora fresku, kopā izbaudīdami dzestrumu un klusumu, acumirkli miera viņiem abiem.

Vispēdīgi Džo negribīgi paspieda Lifija elkoni un nošļūca no troņa.

Man laiks iet, viņš čukstēja.

Lifijs pagājās līdzi līdz durvīm. Tur bija galdiņš lūgšanu svecēm, un Lifijs apstājās. Viņš aizdedzināja divas, vienu par Ahmadu un otru par Dāvidu, un viņi bridi raudzījās uz svecēm. Tad viņi apkampās un šķīrās, un Lifijs palika, vārs un trausls cilvēks noskrandušā apmetnī, pinkainajiem matiem krītot gar seju, sērojošs tuksneša vientuļnieks, kas salīcis pār drebošām svecēm piemiņai un mīlestībai.

Lifijs, kurš tā kaktiņa bargajā gaismā mēmi apraudāja Ahmadu un Dāvidu. Lifijs, kurš jau atkal bija izmocīts senlaiku pravietis, vārs un trausls cilvēks, ko satriekusi šaušalīga atkārsme par vārdiem un nosaukumiem... pār mūžseno, putekļaino seju rit asaras, kas viz kā mazas upītes, atstei-gušās dzirdināt tuksnesi.

17

Piemiņas lietas

Prāvie bezpajumtes svētceļnieku bari, kas klīda pa Apūdeņošanas Darbu ārējiem lokiem, kā rādās, iztika bez noteikta dienas režīma.

Protams, tika apgalvots, ka viņi visi meklē ūdeni. Vismaz tā viņi apgalvoja, kad viņus aizturēja un jautāja, kas viņiem te darāms, šiem spietojošajiem slāviem un rumāņiem, dāņiem un grieķiem, beļģiem, armēņiem un holandiešiem, cits apņēmīgs, cits tikai apstulbis, vēl dažs drīz mežonīgi zibina acis, driz kļūst rāms un padevīgs, juceklīgi nokārc savu kārcamo un dauza pret grīdu garo nūju, svētceļnieki svešatnē, līgodamies kā vārpas vējā, maltieši un čehi, franči un norvēģi, kiprieši, ungāri un poļi, neskaitāmie bez dzimtenes palikušie klaidoņi, un reizēm kāds nātns albānis.

Kā bija stāstījis Lifijs, Apūdeņošanas Darbu ārējos lokos nebija skaidri noteikta darbalaika. Iekšējās kancelejās, kur strādāja Moda, bija parasts dienas vidū, glābjoties no tveices, paņemt dažas stundas brīvas un atgriezties pievakarē.

Tādēļ, daudzkārt pārbaudījis, ka viņam neseko, Džo pēcpusdienā, kad atvērās ārdurvis, sēdēja Modās mazā mitekļa dzīvojamā istabā. Viņš dzirdēja, kā pārnācēja noliek nešļavas un nāk pa gaiteni, klusi savā nodabā dziedādama. Istabā, kurā sēdēja Džo, bija aizvērti slēģi, lai nelaistu iekšā sauli un karstumu. Moda ienāca istabā un mitējās dziedāt. Stāvēja un skatījās.

Tā, tik tuvu būdama, viņa bija sīkāka, nekā Džo bija palicis prātā. Piespieda delnu pie mutes, iztrūkusies, brīnīdamās, un viņas sejā vīdēja pārsteigums. Džo paspēra soli uz priekšu un izstiepa rokas.

Modiņ, tas esmu es. Negribēju tevi nobiedēt.

Viņa ieplestām acīm lūkojās pretim, spiezdama roku pie mutes. Acu kaktiņos parādījās labi pazīstams smaids.

Džo? Tu? Tas tiešām esi tu?

Džo paspēra vēl vienu soli, sniegdamies pēc viņas rokām; Modās zaļās acis bija spožākas nekā viņam atmiņā. Dzirkstošas, apžilbinošas.

Es nebiju domājis tā ņemt un uzrasties, Modiņ, bet atrakstīt nepaspēju un citādi nevarēju tev paziņot.

Viņa smaids kļuva platāks.

Pārsteigums, vai ne. Pēc divdesmit gadiem un šeit, Kairā, kas to būtu domājis?

Moda raudzījās uz viņu, spraigi ziņkāra. Džo kaunīgi skatījās apkārt.

Te ir jauki, tev ir jauks dzīvoklītis. Kā tev klājas? Tu izskaties ļoti labi.

Moda vēl arvien raudzījās viņā. Tad beidzot atradās daži vārdi.

Bet kā?... kāpēc?... ko tu te dari?

Džo smaidīdams palocīja galvu.

Tas ir savādi, es zinu, tu ienāc iekšā, bet es te sēžu. It kā mēs būtu tikušies pirms mēneša vai pērnziem, pavisam nesen. Kā tev klājas? Tu izskaties ļoti labi.

Pēkšņi viņa sāka smieties. Džo atcerējās viņas smieklus, bet ne to negaidīto skanīgumu.

Man klājas labi, bet ko tu te dari, Džo? Tu esi armijā? Man likās, tu vēl aizvien esi kaut kur Amerikā. Auss ievainota. Stāvi, es gribu uz tevi paskatīties.

Moda atrāvās un skatījās, nelaizdama vaļā viņa rokas. Viņa smējās un sarauca degunu, tik skaista, maza kustība, kas viņu pirmajā mirklī pārsteidza, bet tad viņš atcerējās arī to. Moda tā darīja, kad viņu iepriecināja kaut kas negaidīts. Viņš tik ļoti sen nebija to redzējis.

Džo sakaunējies novērsās. Moda skatījās un skatījās.

Tu mani pazītu, Modiņ?

Acis, tavas acis es pazītu jebkur, bet man nešķiet, ka es spētu tevi sazīmēt uz ielas. Seja ir citāda, un tu esi kalsnāks, lai gan tu jau vienmēr biji kārns.

Džo smējās. Grumbas, viņš teica, tagad tās ir dziļākas. Tu gan esi tieši tāda pati. Es tevi pazītu jebkurā pasaules malā.

Ak, nē, viņa teica, atsvabinādama vienu roku, lai atglaustu matus. Esmu pilnīgi izmainījusies... Bet, debestiņ, mīļā pasaulīt, tiešām pagājuši divdesmit gadi? Nemaz nešķiet, ka tik ilgi, es nejūtos tik veca. Bet tu izskaties pēc ievērojama cilvēka. Vecums tev nāk par labu.

Pēc ievērojama cilvēka? Sajās spoku drānās?

Seja. Kas tev mugurā, es nepamanīju.

Viņa smējās. Zini, tev taču drēbes nekad nav bijušas īsti laikā. Atceries to veco, jancīgo mundieri, kurā tu staigāji Jeruzālemē? To, kas bija piederējis tam mūžvecajam franciskāņu priesterim, tavam īru draugam, kurš bija karojis Krimā?

Ceptuves priesterim, jā. Viņš tajā bija cīnījies pie Balaklavas.

Pareizi. Viņš bija tas, kurš palika dzīvs vieglās kavalērijas brigādes uzbrukumā, jo bija piedzēries. Viņa zirgam trāpīja lode, un viņš bija tik ļoti pilnā, ka nespēja doties tālāk kājām, tādēļ viņam piešķīra ordeni par varonību, jo viņš bija dzīvs. Pēc tam viņš kļuva par priesteri, viņu aizkomandēja uz Jeruzālemi un lika saimniekot maizes ceptuvē Vecpilsētas franciskāņu teritorijā. Kopš tā laika viņš cepa maizi, allaž četru veidu klaipus: krusts un Īrija, Krima un Vecpilsēta, četras lietas, kas viņam dzīvē bija pašas galvenās, tā viņš teica. Tas viņa dotais mundieris tev arī bija par lielu.

Džo smaidīdams palocīja galvu.

Tad jau laikam nebūšu tik ļoti mainījies, joprojām valkāju, ko citi atmetuši. Šis uzvalks pieder kādam armēnim, koptu mākslas priekšmetu tirgonim, caurbraucot, vai vismaz tā apgalvots manos dokumentos.

Armēņi, Moda pēkšņi teica, bija pirmā tauta, kas pieņēma kristietību. Ceturtajā gadsimtā.

Džo pārsteigts paplēta muti.

Te tev nu bija, kādi labi aizmirsti fakti. Kā tu to zini?

Tu man teici.

Ā.

Vai negribi kaut ko dzeramu?

Tas būtu vareni.

Glāzi limonādes? Man ir, pašas taisīta.

Tas būtu aplam jauki.

Taču viņa nekur negāja. Abi stāvēja viens otram pretī, un Moda joprojām kā noburta raudzījās viņā.

Nē, es tiešām nedomāju, ka uz ielas būtu tevi sazīmējusi, ja nu vienīgi ieskatoties acīs. Tu esi ļoti mainījies. Seja tik kalsna, ka vaibsti ir gluži citādi. Tu izskaties pēc tāda, kas dzīvojis tuksnesī, viņa piebilda klusā balsī.

Džo pasmaidīja. Nu, tad jau viss ir kārtībā, jo tieši to es darīju. Ne šeit, bet viņā krastā, Arizonā. Beidzot atradu indiāņu cilti, kas bija ar mieru mani pieņemt.

Tu mēdzi sacīt, ka agri vai vēlu to izdarīsi.

Es zinu. Un šī doma man radās, klausoties, kā tu stāsti par savu indiāņu vecomāti. Atceries, es visu laiku par viņu prašņāju?... Ak, Modiņ, kur palikuši visi šie gadi? Kur tie pazuduši?

Nezinu. Bet pēkšņi, kā no zila gaisa, tu atkal uzrodies, un tu joprojām prašņā, tieši tāpat kā vienmēr. Toreiz tev visu laiku vajadzēja atbildes.

Es biju jauns, Modiņ.

Jā, mēs abi tādi bijām. Un tev nekad nekā nebija diezgan, tu tik ļoti visu gribēji. Droši vien es arī, un varbūt tieši tur bija tā vaina. Mēs abi tik jauni un tik ļoti visu gribējām, pārlieku, es nezinu. Vai tu joprojām esi tāds, tev joprojām vajag atbildes?

Kaut kādā ziņā jā, es tā iedomājos. Bet kaut kādā ziņā tagad ir citādi.

Jā, tā noteikti ir. Un vēl tu esi mierīgs, agrāk tāds nebiji, un kalsnāks, stingrāks. Tas ir, iekšēji. Tā laikam būs tuksneša ietekme.

Laikam gan.

Viņa nodūra galvu un raudzījās uz savām rokām, viņas seja bija domīga.

Tu esi kopis savu dvēseli, ja? Toreiz tu runāji, ka to vajadzētu, un tā ari būsi darījis. Aizbrauci un izdarīji.

Laikam.

Jā, to var redzēt. To pauž tavas acis un seja, un droši vien mēs visi, katrs savā veidā, to darām, un droši vien tur ari paliek gadi. Ak debess, cik mēs toreiz bijām jauni. Mēs bijām, Džo, pavisam jauni un gandrīz neko nesapratām. Ak debess. Mēs bijām bērni, kas rotaļājas Tā Kunga pļavās, un mums nebija ne dienas, ne nakts, ne tumsas, ne gaismas, tikai mīlestība un prieks, jo mēs bijām kopā un gribējām būt kopā.

Viņa skatījās grīdā.

Tas bija skaisti, viņa čukstēja. Tik īsu laiku, bet skaisti.

Džo piegāja tuvāk. Aplika roku viņai ap pleciem.

Man ir līdzi dažas bildes, Modiņ, dažas Bernīni fotogrāfijas. Es pie viņa biju pirms braukšanas šurp. Tajās bildēs viņš spēlē beisbolu, saģērbies tā, kā viņi tur ģērbjas, kad to spēlē. Viņš saucas par ķērāju. Vai tu spēj to iedomāties, tavs dēls spēlē beisbolu kā visi amerikāņu puikas? Viņš ļoti nopriecājās, kad es teicu, ka braucu pie tevis. Lika tevi pasveicināt. Un nodot tev šo.

Džo izņēma no kabatas aproci, plānu zelta krāsas stīpiņu bez jebkādiem rotājumiem, izgatavotu no kāda lēta metāla.

Viņš pats to izvēlējās, Džo sacīja. Es jautāju, vai viņam nevajag palīdzēt, bet viņš teica, ka grib tev aizsūtīt tieši šo. Teica, viņš zinot, ka tev patiks, jo tā ir vienkārša, un tev patīk vienkāršas lietas. Un tad viņš ilgi runāja par mazo namiņu pie jūras Pirejā, kur jūs kādreiz dzīvojāt. Viņam ir tik laba atmiņa, dažās lietās. Un viņš paziņoja, ka par šo aprocīti maksās pats, no tā mazuma, ko nopelnījis. Viņš teica, ka jau esot iemācījies tik daudz, ka reizēm viņam par to maksā. Protams, tā droši vien viņu skolā ir izdomāts, reizēm viņiem par mazliet samaksāt, lai pamudinātu censties, bet viņam tiešām padodas, Modiņ. Es aizgāju līdzi uz darbnīcu un skatījos, kā viņi labo pulksteņus, un viņš labi tiek galā. Tas, ko viņš nespēj darīt, viņam negandēs dzīvi, tas viss viņam ne mazdrusciņ netraucēs. Citā ziņā viņš ir vienkārši brīnišķīgs, tas, kā viņš domā, ir brīnišķīgi. Ā, īsts dārgakmens, viņš tāds ir, šis mazais Bernīni.

Moda paņēma aproci un turēja saujā. Raudzīdamās uz to, viņa sev jautāja, vai Džo zina, ka Sterns reiz Pirejā viņai bija uzdāvinājis tādu aproci, tā gan bija no zelta. Un, protams, Bernīni bija atcerējies to otru aproci un ar šo vienkāršo dāvanu viņai gribēja pateikt, ka viņš arī... Bet Džo noteikti to visu zina... un saprot.

Apskāvis viņu, Džo juta, kā nodreb viņas pleci. Pēkšņi Moda viņam šķita pavisam sīciņa, viņas pleci bija smalkāki nekā Džo bija palicis atmiņā.

Ūja, Modiņ, ko nu tu tagad dari?

Viņas acis bija pieriesušās ar asarām. Viņa papurināja galvu, kā gaiņādama jūtu uzplūdu projām.

Reizēm man ir tik ļoti bail, viņa čukstēja. Viņš vairs nav mazs, vairs nav bērns, un, par to domājot, man ir ļoti bail. Pasaule nav domāta tādiem cilvēkiem kā viņš, nepavisam nav. Sākums jau tāpat ir grūts, ari tad, ja tev ir viss, kas parasti ir...

Džo piespieda viņu sev cieši klāt. Moda raudāja un purināja galvu, nespēdama aizgainīt atbalsis, kuras viņa nevēlējās dzirdēt.

Ak, Modiņ, ēs saprotu, kā tu jūties, un tu tiešām tā vari justies, tu esi viņa māte, un citādi nebūtu pareizi. Bet ir taču ari taisnība, ka cilvēki dzīvē tiek uz priekšu dažādos veidos. Vienkārši apbrīnojami, kā viņi to dabū gatavu, un Bernīni ir lielisks zēns, viss būs labi, viņam klāsies lieliski. Kas par to, ka viņš neprot lasīt un rakstīt kā citi, ka viņam lāgā nepadodas rēķini. Tas nozīmē tikai to, ka viņš nekad nebūs grāmatvedis, viņam nebūs jākvern kaut kādā putekļainā kabinetā. Par to lasīšanu, nu, Homērs bija akls un neprata ne lasīt, ne rakstīt, un tomēr viņš visu, kas pasaulē bija redzams un izlasāms, redzēja daudz labāk nekā lielais vairums no mums. Tici man, Bernīni ir citi talanti, un viņš dzīvo bagātīgā pasaulē, kurā vienkārši mudžēt mudž skaistums. Un viņš atradīs sev bagātīgu dzīvi, es to skaidri zinu.

Moda bija apvaldījusi asaras. Viņa pēkšņi pacēla acis un pasmaidīja.

Ak Dievs, cik tu esi skaista, domāja Džo. Tu tik ļoti centies pieņemt visu, ko dzīve dod, un dzīvot pēc iespējas labāk, un nekad neslēpies drošībā. Tas ir grūtais ceļš, bet tieši tajā var atrast visas bagātības, lai Dievs tevi svētī.

Viņa pacēla roku. Džo pasmaidīja.

Vecajos laikos, viņš domāja, tu, pateikusi to, ko grasies sacīt, piespiestu pirkstu man pie deguna. Tā tu otram parādi, ka esi pavisam tuvu, un neko labāku Dievs nekad nav radījis.

Moda sakautrējusies nolaida roku. Apjukusi palūkojās apkārt.

Tā limonāde, viņa teica. Kas notika ar limonādi?

Man liekas, man vēl nav bijis tas gods.

Viņa smējās.

Nabaga Džo. Karstā diena atnacis ciemos un neesi dabūjis pat glāzi kaut kā vēsa. Piedod, es tūlīt.

* * *

Kamēr Moda bija virtuvē, viņš staigāja pa istabu, lūkodamies uz viņas mazajiem dārgumiem, vienkāršajām lietām, kas stāstija par ilgiem gadiem, meklējot paliekamu vietu. Lietiņas, kuras viņš atcerējās no Jeruzālemcs un Jērikas, pat kāda gliemežnīca no mazītiņas oāzes Akabas līča piekrastē. Liedņas no Smirnas, Stambulas un Krētas, no salām un Atikas, un tagad arī no Kairas, no Ēģiptes.

Tad Džo domas atkal aizslīdēja cauri gadiem. Uz Jeruzālemi, kur viņi bija iepazinušies, un uz Jēriku, kurp viņi devās rudenī, kad naktis kļuva dzestras, jo Jērikā vienmēr bija vasara, un Moda zem sirds nēsāja viņu bērnu. Ziedos slīgstošs namiņš starp citronkokiem pavisam netālu no Jordānas, skurbinoša citronu smarža solījumu un cerību upes krastā.

Taču Jērikā viņiem neklājās labi. Džo nekad nebija mājās, viņš slepus veda ieročus mīdskam cilvēkam, vārdā Sterns, un Moda arvien izmisīgāk baidījās, ka vienu dienu viņš nepārradīsies un viņas dzīvei atkal atkal, tāpat kā vienmēr, tiks atņemta mīlestība. Džo bija tik jauns, ka viņas bailes nesaprata, un Moda bija tik jauna, ka nespēja tās paskaidrot, viņi vairs nejaudāja palikt kopā tāpēc, ka tik ļoti mīlēja viens otru, līdz Moda izmisumā pameta Džo un pat neatstāja vēstulīti, jo vārdi par visu, kas zaudēts, būtu pārāk sāpīgi. Bēdu pārņemta, viņa gāja pa taku no mazā namiņa un tā ziediem, uz rokām nesdama jaundzimušo dēlu, kuru viņa nosauca par Bernīni, cerēdama, ka vismaz viņš dzīvē cels brīnumainas strūklakas un kāpnes. Vismaz Bernīni.

Un tad uz Smirnu un uz salām, un Stambulu un Grieķiju, cits citam bez atelpas sekoja nedrošības gadi, viņas klaidu gaitas arvien turpinājās un, likās, nekad nebeigsies. Tad viņas dzīvē ienāca Sterns, tas bija viens no tiem neizdibināmajiem likteņa pavērsieniem, kuri ir tik ierasti senajās Vidusjūras austrumu piekrastes zemēs, kur visi agri vai vēlu sastopas, varbūt tāpēc, ka tur visi slepenībā ir klejotāji, un šīs ainavas tam ir radītas: meklējumiem un ilgām.

Sterns un Moda, pirmo reizi sastapušies pelēkā dienā pie Bosfora, kurp Moda bija atnākusi, lai lūkotos ūdeņu vērpetēs, pārāk izvārguši, lai ietu tālāk, pārāk nogurusi, lai saņemtos un mēģinātu vēlreiz, dzīves pārāk sista, pārāk vientuļa. Savilkās tumsa, un no lietus iznāca svešinieks, kurš domāja tieši to pašu, kurš nostājās pie margām viņai blakus un sāka klusi runāt par pašnāvību, runāja vienkārši tāpēc, ka tik labi pazina šo skumjo risinājumu, šo neaizraidāmo vientuļnieka ceļabiedru. Sterns tajā pelēkajā dienā izglāba viņai dzīvību, un Moda tomēr spēja mēģināt no jauna. Tad atkal bija ziedos slīgstošs namiņš, šoreiz pie jūras, Pirejā, viņa un Bernīni tur bija laimīgi, un Sterns brauca ciemos.

Un tie patiesībā bija vislabākie gadi, Modās laimīgākie gadi, tagad, raugoties atpakaļ. Bernīni vēl bija mazs, tādēļ nebija svarīgi, ka viņš nav gluži tāds kā citi bērni, bet tad tas bija cauri, ātri, ļoti ātri. Nāca virsū karš.

Sterns bija blakus un palīdzēja, sameklēja Modai darbu Kairā un ieteica Bernīni skolu Amerikā, viņš jau bija pārāk liels, lai sapņodams sēdētu pie jūras. īpašu skolu, kur Bernīni varēs dzīvot un apgūt amatu, lai dienās varētu pats sevi uzturēt un iet uz priekšu, Amerikā, tur ir droši. Sterns piedāvājās maksāt par skolu, jo Modai naudas nebija.

Galu galā viņa piekrita, jo Bernīni tā būs vislabāk. Un viņa allaž pateicās Sternam, kaut arī jau no paša sākuma zināja, ka patiesībā šī nauda nāk no Džo. Jo Sternam tādas naudas nebija, lai ko viņš mēģinātu iestāstīt, bet Džo bija cilvēks, kurš kaut kā prata izgrozīties. Džo negribēja Modu sāpināt un aizsūtīja naudu Sternam, palūdza, lai Sterns viņa vietā par to ierunājas. Tā iznāca, ka Bernīni bija divi tēvi, kas par viņu rūpējās, divi vīrieši, kuru dzīves gadu gaitā bija neatšķetināmi savijušās ar Modās dzīvi.

Atbalsis, domāja Džo. Atbalsis, kas palikušas no saules un smiltīm, no jūras un krāšņā pavasara Akabas līča piekrastē. Atbalsis no īsā mēness sprīža pār Sīnāju, tik ļoti, ļoti sen.

Turēdams gliemežnīcu pie auss, Džo klausījās un klausījās, un tad

nolika Modās mazo dārgumu vietā.

No virtuves viņa atgriezās izklaidīga. Apsēdās blakus un atglauda matus.

Kas notika? pēkšņi ievaicājās, gluži apjukusi.

Džo smaidīja.

Nekas.

Vai es uzvedos dīvaini?

Džo smējās.

Vismaz es nepamanīju.

Ā, tā limonāde, viņa teica. Aizmirsu limonādi. Laikam domāju par kaut ko citu, izdzēru glāzi ūdens, pagriezos un nācu atpakaļ. Cik nejēdzīgi. Šausmas, kā manas domās aizklīst neceļos.

Muļķības. Par ko tu domāji?

Modās seja bija nopietna.

Par Bernīni. Par to, ko tu par viņu teici. Zini, es saprotu.

Protams, ka saproti, Modiņ. Man brīžiem izskatās, ka visi vienmēr visu saprot. Galu galā tā tiešām var būt, ja tā padomā, jo visa pagātne un visa nākotne ir mūsos, tādēļ ir tā, ka mums dzīvē vienkārši atgādina par to, ko mēs jau tāpat zinām, savukārt mēs atgādinām citiem. To man iemācīja Sterns un tu ari, un pēc tam es vēl mazliet piemācījos klāt, septiņus gadus sēdēdams tuksnesī. Tuksnesī skaņas ir ļoti maziņas, jāklausās aplam maigi, lai sadzirdētu, ko čukst visas tās patiesās lietas, un kas par to, ka tās jau ir tevī pašā.

Džo? Es zinu, ka Bernīni ir kaut kas īpašs, tikai dažreiz apjūku, un šobrīd šis apjukums drīzāk ir tāpēc, ka pēkšņi esi uzradies tu.

Jā, Modiņ, ir tik daudz dažādu jūtu. Viss, kas mums bija un ko mēs pazudinājām, un ko mēs pa šo laiku esam un neesam darījuši. Te tiešām var apjukt, es zinu, un tas ir skumji.

Bet tas nav vienīgais, Moda klusi bilda. Vari nestāstīt, kāpēc esi atbraucis. Neviens neko nav teicis, bet tas noteikti ir Sterna dēļ, citādi nevar būt. Tev droši vien nav brīv par to runāt, un, godīgi sakot, es nemaz negribu neko dzirdēt. Es zinu, ko Sterns manā dzīvē ir nozīmējis, vienmēr zināšu, to nekas nespēs mainīt. Bet, Džo? Vienu tu man tomēr pasaki.

Viņa aizgriezās un papurināja galvu. Viņas acīs atkal bija sariesušās asaras.

Ak, kāda starpība, tev nemaz nav man jāsaka. Es jau tāpat zinu.

Nē, Modiņ, nedari tā, vienalga, jautā. Labāk pateikt skaidri un gaiši, nevis dot mājienus, ari tad, ja mēs jau zinām atbildi.

Viņa raudzījās grīdā.

Labi. Vakar mēs ar Sternu satikāmies un aizbraucām tuksnesī. Visu nakti sēdējām pie piramīdām, un viņš runāja tā, it kā viss būtu beidzies, pat teica, ka tā ir viņa dzīves pēdējā nakts. Es mēģināju iebilst, ka tādas lietas mēs nevaram zināt, bet viņš teica, ka zina, un pēc tam, rītausmā, nofotografēja mani ar manu kameru, lai man paliktu... Bet, Džo, tā ir taisnība? Ar Sternu ir cauri?

Džo pamāja. Jā.

Tas ir, viņa dzīve ir galā, un viss, un nav iespējams... nav ne mazākās iespējas?

Pēc tā visa, kas ir noticis, nav.

Ak, es negribēju viņam ticēt. Ja cilvēks ir tāds kā Sterns, to ir tik grūti iedomāties, viņš vienmēr ir bijis un vienmēr spējis atgriezties. Vienkārši nevar ienākt prātā...

Džo saņēma viņas rokas.

Bet kā viņš zina? Moda vaicāja. Kā viņš var to zināt?

Man liekas, ar Sternu tā vienkārši ir. Tam nav izskaidrojuma. Viņš zina, un viss.

Ak debess, es nespēju...

Modiņ, centies mani uzklausīt, man vajag, lai tu man palīdzi. Es gribu ar viņu parunāt, un šis ir pēdējais brīdis. Es atbraucu no otras pasaules malas, lai viņu satiktu un kaut ko saprastu, un šis ir pēdējais brīdis, vai tu varēsi man palīdzēt? Tev tādēļ var būt nepatikšanas darbā, Mūku dēļ, kazi, pat lielas nepatikšanas. Bet varbūt tu man tomēr palīdzēsi? Sterna dēļ, mūsu visu dēļ?

Moda nokāra galvu. Viņas balss skanēja kā iztālēm.

...varu nodot viņam ziņu.

Kur viņš šobrīd ir? Vai tu zini?

Moda aizgriezās un lūkojās uz aizslēģoto logu. Tā tumsai apkārt bija smalks saulstaru rāmis.

Viņš ir tur, Moda čukstēja. Ubaga skrandās, kādā pilsētā bez vārda, tāpat kā vienmēr. Viņš tik ļoti centās atrast savu svēto zemi, un tas viņam neizdevās, bet viņš ne mirkli nemitējās tai ticēt, Džo, un tagad ir noticis kaut kas briesmīgs. Viņš ir kaut kur tur, viens pats, un domā, ka viss ir bijis velti. Viņa dzīve viņam liekas kā drupas visapkārt, viņš domā, ka nekas nav sasniegts, ka visas sāpes un ciešanas ir bijušas veltīgas. Viņš klīst ubaga skrandās un nebaidās, bet viņš ir vientuļš un padevies, un viņš tā nedrīkstētu justies. Ak, Džo. Ak debess.

Moda notrausa asaras.

Naktī viņš man pateica daudz tādu lietu, ko agrāk nebija sacījis. So to es jau tāpat zināju, bez teikšanas, bet bija ari tādas, ko nezināju. Un tagad viņš tur klīst, domādams, ka viņa dzīve ir bijusi veltīga, un, lai ko es sacītu, man neizdevās viņu pārliecināt, ka tā nav. Tā bija tāda bezpalīdzība. Sterns, lai nu kurš tā sacītu. Sterns. Tik daudz darījis citu labā, un tagad viņam šķiet, ka nekam nav nozīmes. Ak, Džo, izdari tā, lai viņš ierauga. Lai viņš redz. Viņš nedrīkst aiziet, tā domādams.

Moda pielēca kājās.

Paga, es tūlīt atnesīšu limonādi. Sīkumos visam jāpaliek tāpat... jāpaliek ari turpmāk. Citādi mēs būsim pagalam.

* * *

Kad viņš aizgāja, Moda palika sēžam, skatīdamās uz šauriņo zeltīto aproci ap delnas locītavu, grozīja to un domāja, cik savāda ir dzīve, cik pretrunīga. Jo šauriņā aprocīte viņai lika domāt par amatu, kuru mācījās Bernīni, par pulksteņu remontēšanu, bet laiks, kuru rādīja pulksteņi, bija kaut kas tāds, kam Bernīni vispār neticēja, viņš dzīvoja pavisam citādā laikā, kura dienas un stundas bija atrodamas tikai sirdī.

Un viņa sev vaicāja, ko nozīmē šī dēla dāvana, kas bija pienākusi šādā brīdī. Vai šī vienkāršā stīpiņa būs pēdējā piemiņas lietiņa par visām daudzajām pasaulēm, kuras viņa bija iepazinusi kopā ar Sternu, kopā ar Džo?

Moda, viena pati pustumsā, groza plāno aproci, domādama par to, ko nozīmē mīlestība tās senajos pirmsākumos. Brīnums, dārgāks par visiem pārējiem... atrasts tikai tādēļ, lai zaudētu un atkal zaudētu, gadiem aizritot.

18

Kapenes/Spogulis

Vecā Menelika plašais mauzolejs no aizseniem laikiem, noglabāts apakš parka Nīlas krastā.

Slepena un klusa kapeņu velve, kuru dižais eģiptologs bija uzgājis deviņpadsmitajā gadsimtā, savas spožās anonīmu atklājumu karjeras pirmsākumos. Vēlāk izbijušais vergs un grafiti lietpratējs nosprieda tajā pavadīt vecumdienas, nolēmis pavisam atvadīties no saules gaismas un reizi par visām reizēm doties pagrīdē, pastāvīgi principa pēc.

Kapeņu vidū stāv prāvs akmens sarkofags, kas sensenos laikos piederējis Heopsa mātei, un tā ietilpīgais, ar korķi iztapsētais iekšķums vecajam Menelikam ilgus gadus kalpoja par omulīgu guļamistabu vecumdienās, dzīves novakarē, kad viņš, pametis eleganti faraonisko sabiedrību, kuru bija meklējis jaunībā, ierīkojās spilvenu kaudzē, lai savā sarkofagā, tīkama klusuma apņemts, nesteidzīgi dzertu tēju un našķotos ar madlēnas cepumiem, apcerot un atminoties nejaušus vārdus no tālas senatnes. Mīļš patvēruma klēpis, kas beigās gluži pašsaprotami iežūžoja veco Mene-liku pēdējā miegā, un tā milzīgais akmens vāks tagad bija kārtīgi nolikts vietā, kas zina, varbūt pat uz mūžīgiem laikiem.

Kapeņu dziļumā stāv neliela, ar roku darbināma drukāšanas mašīna, pie kuras vēl nesen slepeni līkņāja melanholiskais Ahmads, izbijušais meistar-viltotājs un valdošais nakts reģistrators visu aizmirstā stacijā, kas pazīstama ar nosaukumu viesnīca "Babilona", nolaistā pansijā, kuras gaisa dārzi attīstīta pagrimuma stāvoklī atradās jau vismaz no gadsimtu mijas, kad netīrās istabas vienmēr bija dabūjamas tīksmīgām interlūdijām Kairas vecpilsētas nesteidzīgajā tumsā, noīrējamas uz pusstundu un bez atrunām no kāda puses.

Ja nebūtu drukāšanas mašīnas, kapenēs viss izskatītos tieši tāpat kā vecā Menelika laikos. Citā stūrī stāv glīts klavesīns, kuru sendienās spēlēja Mazā Alise.

Šur un tur kā saliņas stāv lepnīgas karalienes Viktorijas laika dārza mēbeles, no kurām lobās krāsa, sākotnēji Servudas meža zaļais. Mēbe-lējumu veido vienīgi masīvi parka soliņi, nejēdzīgi smagi un gandrīz neizkustināmi, jo to ziemeļgalu nelokāmi viktoriāniskā manierē satur kopā masīvas čuguna līstes. Parka soliņi izvietoti tā, lai varētu ērti pārvietoties apmeklētāji, kas ieradās svētdienās, kad Meneliks rīkoja atvērto kapeņu dienas, kā viņš mēdza teikt, modrs un taisns kā svece sēdēdams savā milzīgajā akmens gultā un uzņemdams draugus savos slavenajos iknedēļas mūzikas vakaros.

Kapeņu sienas viscaur rotā izsmalcināti hieroglifi un gigantiski gleznojumi, kas apliecināja vecā Menelika nepārspējamos saviesīgos panākumus faraonu laikmetos.

Uz soliņa, kur bija piemeties Džo, gulēja grāmata, kuru klusās pievakarēs mauzolejā mēdza lasīt Lifijs. Bubers, Džo domāja. Vecs, burvīgs ērms, kurš patiešām tic, ka cilvēks un Dievs var atrast kopīgu valodu. Nav brīnums, ka Lifijam reizēm gribas aizmukt no tā virszemes ārprāta un rāmi pastrīdēties te, lejā; kāpēc gan ne? Tas ārprāts tur, augšā, viņa ciltij nekad labi nav beidzies.

Džo palūkojās uz biezo viltotas valūtas žūksni, kas bija viņam rokā. Šīs banknotes viņš bez meklēšanas un izšķiršanas bija savācis no kārtīgajām grēdām, kas bija sakrautas gar kapeņu sienām, gurkstošas, viltotas naudaszīmes, kas bija saglabājušās no Ahmada pēdējās rosīšanās pie drukāšanas mašīnas, nesaskaitītas bulgāru Ievu, rumāņu banu un turku paru summas, kas droši vien kaut kur bija kaut ko vērtas.

Balkāni, domāja Džo. Tie vienmēr ir bijuši mulsinošs jēdziens, kā saka Alise, un to nauda ir tikpat mulsinoša. Ko galu galā var pateikt par Ievām un baniem? Un par parām, ja reiz par to ir runa?

Viņš skatījās uz naudaszīmēm, ar sesto prātu zinādams, ka tur kaut kas nav lāgā.

Monētas, viņam pēkšņi kļuva skaidrs. īstajā Balkānu dzīvē šī nauda vienmēr ir bijusi apgrozībā tikai kā monētas, bet te Ahmads to pataisīja par banknotēm. Vecajam dzejniekam būs bijusi ļoti stipra savas personiskās realitātes apziņa, bez tās monētas nevar viltot kā papīrnaudu, pat Balkānu naudu ne.

Džo ietūcīja naudas žūksni kabatā un neērti pagrozījās uz cietā parka sola, skatienam aizķeroties pie pavirši uztrieptās izkārtnes, kas atradās virs kapeņu ieejas dzelzs durvīm.

PANORĀMA IR PROM

Tā bija veca izkārtne, nobalsināts koka gabals ar lieliem, nevienādiem burtiem zaļā krāsā, briesmīgi izbalējušiem pēc gadiem ilgas atrašanās spēcīgā saules gaismā. No kurienes šī plāksne nāca, un kāpēc vecais Me-ncliks bija uzskatījis par vajadzīgu to pakārt virs savas vecumdienu mītnes durvīm? Kādas atmiņas tā glabāja deviņpadsmitā gadsimta dižākajam arheologam un pazemes grafiti speciālistam?

Džo savilka uzacis.

Tajā izkārtnē ir kaut kas skumīgs, viņš domāja. Un droši vien arī kaut kas šifrēts. Diez vai tā ir tikai tumsā izpeldējusi nejauša sentimenta kripata, mēs taču zinām, cik dārgas daudziem bija šīs velves. Protams, kapenēs visas būšanas mēdz būt mīklainas, tas jau arī ir gaidāms. Bet vienalga, varu derēt, ka šai zīmei ir kāda slepena nozīme. Citādi nemaz nevar būt šajā pazemes kambari, vecā Menelika pārakmeņojušos sakritību mauzolejā, kā to dēvēja Ahmads, citēdams savu tēvu, kurš mūža nogalē cītīgi nodevās hašišam.

PANORĀMA IR PROM

Noslēpumains grafiti, Džo prātoja, un kāda varētu būt tā elime? Fa-raoniska? Nīliska? Bībelisks brīdinājums, īpatnējs mmc mene tekel ufarsin ?

Kas zina? Džo domāja. Var pajautāt Sternam, kad viņš ieradīsies. Kad nezini, ko domāt par saules izbalinātu zīmi dziļi pazemes kapenēs, jautā šifru meistaram, kas te īsti notiek, gan jau Kairā atradīsies tāds vecs pateiciens.

Džo satrūcies pagriezās. No kakta, kurā stāvēja mazā drukāšanas iekārta, liekas, nāca kaut kāds troksnis... metāls striķējās gar metālu... kaut kas klusi brākšķēja.

Ak Dievs, viņš domāja, skaidrs, ka tas nav iespējams, un mieru, es netaisos tagad zaudēt savu sasodīto prātu. Šajos aizvēsturiskajos pakrēšļos tak cilvēkam viss kas var norēgoties.

Bet tad viņš apstulbis salēcās, nespēdams noticēt savām acīm. Mazā, ar roku darbināmā drukāšanas ierīce bija sākusi darboties. Zobrati akurāti griezās kaut kādā neizskaidrojamā secībā, augšā un lejā, sāniski, atpakaļ un uz riņķi. Atskanēja skaļa nopūta, mašīna nožvadzēja un izspļāva papīra lapiņu. Tā, lēni plivinādamās, laidās lejup.

Vēstījums no pagātnes, Džo domāja, pietrūkdamies kājās, un metās ķert papīriņu. Grieķu papīrnauda, svaigi nodrukāta. Simt drahmu. Tinte vēl nebija nožuvusi.

Džo apcirtās riņķī, pārlaizdams skatienu kapenēm. Biezās dzelzs durvis vēl aizvien bija pamatīgi noslēgtas, smagais dzelzs vāks vēl aizvien sedza sarkofagu, un, kā jau dzīvē bieži mēdz būt, viss izskatījās tieši tāpat, tikai tā vis nebija.

PANORĀMA IR PROM

Džo grozījās un skatījās uz visām pusēm. Palīgā, viņš klusībā iekliedzās, pagrozījis ērmoto banknoti tikai tādēļ, lai atklātu, ka tās otrā pusē ir cita valūta. Albānijas nauda. Desmit tūkstoš leku.

Hā, viņš domāja. Balkānos, kā vienmēr, ir inflācija, un te tev nu bija klasiskās Grieķijas vērtības. Nonākušas albāņu nagos, kā viss, ko mēs agrāk apbrīnojām. Nekam vairs nav kādreizējās vērtības, tas nu ir kā zvanīts šajā pasaulē.

Džo palēcās un sastinga. Kapenēs dunēja dobji smiekli, dārdēdami nāca lieli smieklu viļņi. Sienā aiz drukāšanas ierīces, izrādās, bija caurums, un pa to iebāzta roka citu pēc cita stūma malā mūra akmeņus un krāva tos kaudzē uz grīdas. Pēc brīža no melnas tumsas parādījās galva, rēga galva gadsimtiem vecas mūmijas paltrakos. Tad spokainā galva bez brīdinājuma parāvās atpakaļ, toties uzradās putekļaina, maskai līdzīga seja, kas skatījās tieši uz Džo, krēslā zibinādama tumšas, nešpetnas acis, un zem tām bija vēl trešā acs, Džo galvā notēmēts revolvera stobrs.

Džo blenza, muti iepletis. Tad revolveris nozuda. Spoks rāpās tālāk, un te pēkšņi viņa priekšā stāvēja Sterns, Sterns, kurš smējās un purināja putekļus no savām skrandainajām arābu drānām, smējās un smējās, un kratīja lielo, tumšo galvu.

...piedod, Džo. Negribēju tevi pārbiedēt.

Džo lēkāja, nespēdams nostāvēt uz vietas.

Tas ir kā, Stern? Ak tad negribēji pārbiedēt? Kas ir, tu vienmēr nodrukā viltotu naudiņu, kad lauzies iekšā kādās kapenēs? Ja nu savajagas aizmaksāt par braucienu mūžībā?

...kļūdas pēc, Sterns smiedamies atmeta galvu. Es tur taustījos, un mana roka nejauši aizķērās aiz tās drukāšanas mašīnas roktura.

Ak tad nejauši, ko? Nūja, un es pēc septiņiem gadiem tuksnesī nejauši iegriezos šajā pazemes caurumā apsveicināties. Tad reče, sveiks, svešiniek.

Tagad ari Džo sāka smieties, un viņi apkampās un nelaida viens otru vaļā.

* * *

Viņi sēdēja uz parka soliņa netālu no milzīgā akmens sarkofaga. Sterns paostīja araka pudeli un padeva to Džo.

Tev priekšroka, tev droši vien slāpst. Ir tāds arābu teiciens, ka visātrāk cilvēkam slāpst pēc septiņiem gadiem tuksnesī.

Džo smaidīdams paņēma pudeli un priecājās par to. Kad Sterns pirmīt sāka rakņāties pa Ahmada drukāšanas mašīnas spraugām, lūrēja tās kaktos un pēdīgi uzvaroši izmakšķerēja šo pudeli, Džo nejutās īpaši pārsteigts. Kaut kas tāds no Sterna bija gaidāms. Neticamas izrīcības neticamā vietā. Džo sāniski pašķielēja uz Sternu.

Aina izskatās jau kaut kur redzēta, pareizi? Divi nošņurkuši klaidoņi sēž uz soliņa un tempj no vienas pudeles?

Sterns pasmaidīja.

Kur tad tās fantastiskās slāpes?

Pareizi. Tās žmiedz mani nost.

Džo iedzēra malku. Aizgriezās un kāsēja.

Pasaulīt, Stern, tā ir viena stipra dzira. Bet tu saki, tā palīdz drukāšanas mašīnai saglabāt skaidru galvu?

Sterns smējās.

Ahmadam šī vecā mašīnīte bija trakoti mīļa, un viņš mūždien apgalvoja, ka araks esot vislabākas šķīdinātājs viltotu burtu tīrīšanai.

Par to nu es ne mirkli nešaubos, atsaucās Džo. Araks ir pirmšķirīgs šķīdinātājs visam, tiklab smadzenēm, kā Balkānu realitātei. Bet tu, vai tu neesi viens blēdīgs tips? Tu tikai padomā, kā tu te lodā pa slepenām ejām kā tāds kapeņu zaglis, kas izgājis pasirot.

Sterns iedzēra malku no pudeles. Aizdedzināja cigareti, un pāri sar-kofagam aizplīvoja dūmu gredzens.

Es baidījos, vai pie galvenās ieejas nav spiegi. Likās prātīgāk ierasties no sētaspuses.

Blēdnieks, nav vārdam vietas. Vai tā slepenā eja tur vienmēr ir bijusi? No tiem laikiem, kad šis mauzolejs tika uzbūvēts?

Nē, Meneliks to ierīkoja kā rezerves izeju. Bet, spriežot pēc tā, kā tur izskatās, man nešķiet, ka to kāds jebkad ir lietojis, viņš vai kāds cits.

Tā ja, pagalam putekļaina un pagalam pagājīga eja. Vienkārši es nezināju, ka te ir vēl kāda izeja, tādēļ arī satrūkos.

Sterns sakustējās, apsēzdamies citā pozā.

Bet vai tad vienmēr nav vēl kāda izeja, Džo, ja pietiekami rūpīgi pameklē?

Džo klusi nosvilpās. Savilka tēloti piktu ģīmi.

Kā tad, Stern, tikko ieradies un jau sāc. Blēdnieks, tu pats to zini? Cik vien es atceros, tu esi runājis tā, ka var saprast ij vienādi, ij otrādi. Patiesībā tu nemaz neesi divdomīgs, drīzāk jau tu savā neuzkrītoši slepenajā manierē arvien meklē dažādus ceļus. Un vēl arī visu laiku paturi acīs vairāk nekā vienu ceļazvaigzni tur augšā, neizdibināmos dziļumos. Droši vien paradums, kas tev pielipis tajā tavā maizesdarbā.

Sterna putekļainā seja atvilga. Un kas tas man būtu par maizes-darbu, Džo?

Kā tad, tieši to ari es gribēju teikt. Kurš no taviem daudzajiem, un kā lai te cilvēks zina, par ko vispār ir runa?

Džo līksmi iesmējās, tik svabadi viņš, par spīti visiem šiem apstākļiem, jau daudzas nedēļas nebija juties. Abi dzēra un runāja par pagātni, padodami pudeli viens otram, atminējās gadus kopš tiem laikiem, kad viņi bija pazinušies Jeruzālemē. Šajos gados šurpu turpu bija ceļojušas vēstules, taču, zināms, gan vienam, gan otram bija palicis daudz nepateikta. Sterna gadījumā tāpēc, ka ļoti daudzas no viņa lielajām raizēm nedrīkstēja uzticēt papīram, un Džo gadījumā tāpēc, ka daudz no tā, ko viņš bija pieredzējis Arizonā, īsti nevarēja aprakstīt vēstulēs. Šī saruna būtu varējusi turpināties daudz ilgāk, un Sterns, liekas, nevēlējās, lai tā beigtos, taču bija tik daudz visa kā tāda, ko Džo vēlējās uzzināt, ka pēdīgi viņš pārtrauca abu runas, pieceldamies kājās un tad atkal apsēzdamies. Viņš iedzēra malku no pudeles.

Stern? Tu vari mani uzcienāt ar tām šaušalīgajām arābu cigaretēm, kas tev vienmēr ir līdzi?

Sterns pasniedza viņam paciņu. Džo aizdedzināja smēķi un sāka klepot.

Draņķība, tādas pašas kā vienmēr. Ar plēšanu izplēš tev plaušas laukā. Šīs vienmēr bija visbaigākās.

Sterns lūkojās uz viņu. Džo pašķielēja uz Sterna rētaino īkšķi un aizgriezās.

Kas? Sterns vaicāja.

Es domāju par vakarnakti viesnīcā "Babilona" un šo rītu "Koena Optikā". Tu, jādomā, par to visu zini.

Sterns atlieca muguru. Viņš runāja lēni, vilcinādamies, un tajā visā bija kaut kāds miers, kas Džo ļoti uztrauca.

Tu domā par Ahmadu? Jā, es zinu, un par Dāvidu ari.

Sterns atkal sakustējās, lācīgi un smagi.

Es gribēju aiziet pie Annas, viņš klusi teica, bet zināju, ka nedrīkst. Dāvids bija tik brīnišķīgs jauneklis, tik ļoti līdzīgs tēvam. Viņš man vienmēr atgādināja savu tēvu. Un Ahmads, jā, mēs bijām pazīstami ļoti ilgi. Ahmads bija viens no pirmajiem, ar ko es Kairā iepazinos, reizē ar Belli un Alisi, un Dāvida tēvu. Viņi visi taču bija Menelika draugi.

Sterns lūkojās uz sarkofagu, kas slējās viņu priekšā, lūkojās domīgs, tumši nopietns. Džo gaidīja, kad viņš teiks ko vairāk, taču Sterns neturpināja.

Klusēšana, Džo domāja. Kad viņš aizslīd prom, miroņi čukst. Labāk lai nāk niknuma rēcieni, tikai ne tas, labāk jebkas, tikai ne apdullinoša klusēšana. Sit vai nost, viņš ir tik mierīgs un nesatricināms, tas man nepatīk. Klusēšana te šovakar ir ienaidnieks.

Es tā pieņemu, ka Ahmads un Dāvids ir uz Blečlija rēķina, Džo bilda.

Sterns palocīja galvu.

Un ko tālāk? Džo vaicāja.

Sterns sakustējās, saminstinājās. Ilgu bridi raudzījās Džo acīs, un, kad pēdīgi ierunājās, viņa balss bija gluži lietišķa.

Tālāk? Dzīvosim, redzēsim. Cik daudz tu zini?

Man liekas, lielāko daļu. Lai vai kā, par Eni/jmu es zinu.

Nu, šobrīd tā ir lielākā daļa. Vai vismaz vienīgā svarīgā.

Un?

Un Blečlijs darīs to, ko uzskata par pareizu. Viņš tomēr cīnās ar ļaunumu, ar nacistu trakumu cilvēku dvēselēs.

Un tātad?

Un tātad es esmu nākamais, teica Sterns.

Džo skatījās viņā. Pārlieku mierīgs. Sit vai nost, pārlieku mierīgs.

Un tas ir viss? Tik vien?

Sterns paraustīja plecus.

Jā, droši vien. Diemžēl pat cēli mērķi nonāk pretrunās. Ar labo un ļauno viss nav tik vienkārši, kā mums gribētos. Mēs ļoti cenšamies izlikties, ka ir, bet īstenībā tā nemēdz būt.

Sterns atkal pasmaidīja: tas vienreizējais smaids, kuru Džo labi atcerējās.

Bet saki man, Džo, kāpēc tu vispār ļāvi, lai tevi šajā visā iepiņķē? Es tik bieži apskaudu tevi tur, Arizonā. Tik laba dzīve, es domāju, tieši tas, kas cilvēkam jādara ar savām mūža dienām, gluži pretēji tam, ko es sastrādāju ar saviem gadiem. Un pat pēc tam, kad tu biji šurp atbraucis, tu taču varēji izstāties, iebarot Blečlijam kaut ko, un viss. Patiesībā Blečlijs droši vien to arī gaidīja. Kāpēc tu tā nedarīji, Džo? Tu taču noteikti nojauti, uz ko viss virzās.

Droši vien, vairāk vai mazāk.

Un?

Nu, es neizstājos, un punkts.

Bet kāpēc?

Pats īsti nezinu. Kā vispār var patiesīgi atbildēt uz šādu jautājumu? Tāpēc, ka gribēju palikt līdz beigām. Tāpēc, ka tā likās pareizi.

Baidos, ka tas mani nepārsteidz, bilda Sterns. Jau kopš tā vakara, kad redzēju tevi pie Modās mājas, baidījos, ka tieši tā tu darīsi.

Kāpēc tu runā par bailēm?

Tas ir acīmredzams, vai tad ne?

Droši vien. Bet vai tu toreiz zināji, ka esmu Kairā? Pirms tam, kad ieraudzīji mani uz tās ielas?

Nē, man nebija ne jausmas, tas bija pamatīgs trieciens. Bet uzreiz, kolīdz tevi ieraudzīju, sapratu, kāpēc esi atbraucis, kurš par to parūpējies un ko tas viss kopā nozīmē. Jau sen bija skaidrs, ka beigu beigās kāds padzirdēs par to manu Polijas braucienu, parakņāsies, kā jau Blečlijs to izdarīja, un tad sāksies tas, kas šobrīd notiek. Nebiju domājis, ka viņu roka izstiepsies tik tālu un satvers tevi, bet, no otras puses, tas ir loģiski, ja tā padomā, vai ne?

Laikam gan, Stern, vai vismaz tikpat loģiski kā jebkas cits. Bet tu pirmajā reizē, kad mēs sastapāmies, tēloji ubagu, skrandains sēdēji putekļos ar pastieptu roku, un es apžēlojies iedevu tev naudu. Un tu, nelieti bez kauna un goda, to tiešām paņēmi.

Sterns smējās.

Man gribējās ēst. Es vienkārši vairs neesmu diez cik lepns.

Tā nu nav taisnība, bet lai paliek, iesim tālāk, tāpat kā es toreiz uz ielas aizgāju tālāk. Bet kāpēc tu pēc tam ar mani nemēģināji sazināties?

Es par to domāju, tomēr cerēju, ka tu uzzināsi pietiekami daudz, lai Blečlijs apmierinātos, un dosies prom, neiesi līdz galam. Vispār jau īsti necerēju, bet kas zina, visādi var gadīties.

Džo paņēma no viņa pudeli.

Nu, Stern, un kur mēs tā esam nonākuši? Divi, spēlīti bezcerīgi zaudējuši, vēl pēdējo reizi ietrimpelē pazemē uz parka soliņa? Domā krustām un šķērsām, pūlas kaut cik saņemties pirms līšanas laukā, kur mūs sabrauks kravas vāģis vai mēs kūleniski nogāzīsimics no jumta?

Sterns paplēta rokas un raudzījās uz tām. Dzīvot starp cilvēkiem ir bīstami, vai ne? Tuksnesī tev var beigties ēdamais vai ūdens, lai gan nē, tik lēti tas īstenībā nenotiek. Dzīvību var vilkt ar mazumiņu, un nāve nepienāk tik ātri. Cilvēki, civilizācija visu paātrina.

Sterns smaidīja.

Bet es tomēr neteiktu, ka šī ir pēdējā reize, kad mēs kopā iedzeram.

Ak tā? Hm, prieks to dzirdēt, man nekad nav patikusi doma, ka durvis tiek slēgtas. Un cik bezbēdīgu stundu mums vēl būtu atvēlēts?

Ā, nezinu, atbildēja Sterns. Palikdami tepat, lejā, mēs droši vien varētu izvilkt pat dienu vai divas.

Vai tad? Blečlijs taču noteikti sūtīs šurp savus aģentus, ja mēs kaut kur neuzradīsimies.

Tā jau gan, un tātad mums ir tikai stundas. Bet ari tas ir laiks, tādēļ mēs kādu bridi varam justies mierīgi.

Zini, Stern, varbūt tas izklausīsies ērmoti, bet es jūtos mierīgs. Naktī vispār neesmu gulējis, bet man ir sajūta, it kā tās nemaz nebūtu bijis.

Tu visu nakti biji pie Belles un Alises?

Gandrīz visu nakti, bet kā tu zini? Tikai nesaki, ka ari tu mani izsekoji.

Nē, man pilsētā ir draugi, kuri pielūko, kas notiek. Ubagi... tādi paši kā es. Šajā rūpalā ir daudz laika skatīties apkārt.

Džo pamāja. Sterna slepenā armija, viņš domāja. Dažiem ir tanki, citiem Mūki, viņam ir ubagi. Droši vien viss atkarīgs no tā, kādā putekļainā ceļmalā tu apsēdies, kad diena rit uz beigām.

Ubagi, ak tā? Džo bilda. Un vai tu zini, kas notika no rīta, kad es jau devos prom no peldmājas?

Sterns smējās.

Baigs jandāliņš. Tu ar savu klaigāšanu par Rommela brokastīm gandrīz izraisīji masu nekārtības.

Tas ari, Džo atsaucās, bet tas nebija galvenais. No rīta es neģēlīgi iznerroju vienu no Blečlija jaunajiem Mūkiem, kurš man sekoja. Sašūmējos un pazemoju viņu, pilnīgi bez iemesla. Man pēc tam bija briesmīgs kauns.

Sterns raudzījās viņā.

Tu vari par to aizmirst, Džo. Kas bijis, bijis.

Zinu, un ir vēl kaut kas, ko es gribēju pieminēt. Tā vēstule, kurā tu man rakstīji par Kolija nāvi. Tā bija brīnum skaista vēstule, Stern, es to nekad neaizmirsīšu.

Tā ja, es nekad neaizmirsīšu Koliju. Tāpat kā daudzi, kas viņu pazina.

Džo pamāja. Kolijs bija cietpauris, viņš bilda, piedevām ļoti neparasts. Bet zini, atbraucis šurp, es paklusām pataujājos par viņa nāves apstākļiem, un no Blečlija man radās tāds iespaids, ka tu, aizbildinādamies ar kaut kādu misiju, varētu būt devies uz Krētu, lai noskaidrotu, kas īsti notika ar Koliju. Vai tajā ir kāds patiesības grauds?

Sterns kaunīgi sagrozījās.

Varētu būt.

Varētu būt, jā. Varētu būt, protams. Tad tu to darīji vai nedarīji? Es lāgā nesaklausīju, ko tu teici.

Es aizbraucu, teica Sterns.

Aha. Saprotams, tas ir tikai tāds sīkums. Bet kāda šajā visā ir Blečlija loma?

Man viņš patīk. Viņš ir godīgs cilvēks.

Vai tu viņam uzticies?

Jā. Viņš savu darbu izdarīs.

Un šobrīd viņa darbs esam mēs?

Atbildes vietā Sterns pastiepa roku un pieskārās Džo plecam.

Jau atkal klusēšana, Džo domāja, arvien vairāk sabiezē tas krēslas rēgs, kura tā ari nebūs. Bet ar kaut ko taču viņam jāsāk.

Nu, pat ja tā tiešām ir, Džo sacīja, ir vēl viena lieta, kas man šajās omulīgajās kapenēs nedod miera. Tā plāksne virs durvīm. Es zinu, tā ir atgādinājums, bet par ko? No kurienes tā ir?

Sterns pagriezās un raudzījās uz durvju pusi. Pēc brīža ierunājās it kā no lielas tālienes.

"Panorāma" bija restorāns, viņš teica. Tas atradās pašā upes krastā, lēts ūķis, kurā mēdza patverties dīki dragomāni. Smulīga āra ēstuve, kurai bija lapotu vīnstīgu un ziedu pārjums, dīķis, kurā plunčājās pīles, būris ar bļaurīgiem pāviem, lēts vīns karafes un prāvi šķīvji ar vircotu jērgaļu. Pirms simt gadiem trīs jaunekļi bija pasākuši tur pavadīt ilgas svētdienas, viņi ēda un dzēra, runāja un runāja, un viņiem tur patika tik ļoti, ka vēlāk dzīvē viņi tur atgriezās, kad vien varēja.

Ā, atsaucās Džo, tad re, kas ir šī panorāma. Skaidra lieta, es par to ēstuvi esmu dzirdējis, tikai nezināju, kā īsti to sauc. Un augšminētie trīs jaunekļi būtu tavs tēvs, kurš reiz dēvējās par Strongbovu, Meneliks un veco laiku Koens, tas pats, kuru vēlāk saukāja par Trako, un viņi turp gāja, kad vēl nebija devušies katrs savā ceļā. Un viņi turp gāja veselus četrdesmit gadus, ja es pareizi saprotu, un šī bija tā leģendārā četrdesmit gadus ilgusī saruna Nīlas krastos, par kuru mēdza runāt Ahmads. Starp citu, arī par to man stāstīja pirms daudziem gadiem Jeruzālemē.

Jā, domīgi novilka Sterns, tā tiešām ilga četrdesmit gadus, līdz tam laikam, kad mans tēvs kļuva par arābu svētnieku un nozuda tuksnesī. Taču vēlāk, sava garā mūža nogalē, viņš vēlējās vēlreiz satikt Meneliku — Koens tad jau bija miris — , un viņš no Jemenas devās uz Kairu, un viņi abi ar Meneliku kādu svētdienu neilgi pirms Pirmā pasaules kara atkal devās uz to pašu veco restorānu.

Un tur priekšā bija šī zīme?

Jā, Sterns atbildēja. Sī zīme un tukša vieta.

Džo klusītēm nosvilpās.

Kā tad viņi nosvinēja tikšanos? Gāja to restorānu meklēt?

Sterns pašūpoja galvu, viņa balss bija ļoti tāla.

Nē, viņi to nedarīja, viņi nekur negāja. Viņi jau bija par vecu, lai dzertu, un par vecu, lai daudz domātu par ēdienu, un viens otru viņi pazina tik labi, ka vairs īsti nebija vērts runāt. Tādēļ viņi tikai apsēdās tajā tukšajā vietā, atbalstījās pret šo plāksni un pavadīja dienu, lūkodamies uz upi. Laiku pa laikam viņi klusiņām pasmējās par prātā ienākušām atmiņām, vispirms viens, un tad otrs, un tā ari pagāja visa diena. Kad saule jau rietēja, viņi cēlās augšā un gāja prom: Meneliks atgriezās savā sarkofagā, un mans tēvs savā teltī Jemenā. Tā viņiem beidzās deviņpadsmitais gadsimts.

Džo pavisam klusi nosvilpās.

Ak, tad re, kā tas viss bija, viņš teica. Un pēc četrdesmit godīgas, aizsmakušas sarunas gadiem Nīlas krastā, leģendas izkārtne karājas šeit, dziļi pazemē un tālāk no acīm. Apbrīnojami, ja tā padomā, ka tik milzīgs brāz-mojošu mirkļu spraigums var mājot tik ātri pastāstāmā teiksmā.

Jā, kā gan citādi, panorāma ir prom... kā gan citādi, tā vienmēr būs prom.

* * *

Sterns pēkšņi bija kļuvis citāds. Viņu pārņēma tumša drūmība, kaut kādas niknas atmiņas no seniem gadiem. Smagi pierausies kājās, viņš sāka staigāt pa kapenēm, aizmirsis par Džo un par visu citu, viņa acis tumsā drudžaini šaudījās, domas nespēja atrauties no kādas tālas ainavas.

Džo nespēja atraut skatienu. Savādi, viņš domāja, kā Sterns izskatās pēc ubaga, kad pats to vēlas, cik viegli viņš kļūst par nabadzīgāko no nabagajiem vai vēl ko citu. Un reizē tas biedēja, jo Stcrna piepešās pārvērtības 13žo vienmēr iedvesa dziļu nemieru.

Klusītēm sēdēdams, viņš skatījās un gaidīja, bet Sterns, nespēdams apstāties staigāja pa krēslaino pazemes kambari. Izģindusī seja doba līdz pat kaulam, tik nomērējusi, ka no tās vairs nekas nebūtu izplēšams. Cietas, slaidas rokas, rētainas kājas un izbalējis apmetnis, kas noskrandis, neskaitāmas reizes slānot pret akmeņiem, nepiekāpīgas saules deldēts, līdz kļuvis mīksts un palss kā tuksneša smiltis. Tomēr Džo Sternā redzēja ko vairāk par viņa ekscentrisko izskatu. So cilvēku vienmēr vajāja izsalkums, kas nezināja ne gala, ne malas, nežēlīgs un nepielūdzams izsalkums, kuru nebija iespējams apmierināt.

Seit un tagad Sterns bija ubags kapenēs. Un viņš ir tas ubags, Džo domāja. Sternam tā nekad nebija tikai loma. Kluburodams šeit savās skrandās, viņš ir tas bezcerīgi nabadzīgais cilvēks, kuram nav nekā.

Taču Džo zināja arī, ka Sterns patiesi ir daudzi cilvēki daudz kur, patiesi ir plašs un mainīgs gars, kas cilvēka dvēseles līkloču ieliņās uzdrošinājies ieiet tik dziļi, ka ik skaņa, kuru viņš tur dzirdēja, jau sen vairs bija tikai viņa paša sirds atbalss. Savāds un neizprotams radījums, kas bija pieskāries daudzām dzīvēm, un Džo kaut ko zināja tikai par dažām no tām. Par vienu vai divām pirms daudziem gadiem Jeruzālemē, pēc tam Smirnā, un tagad Kairā bija vēl dažas, Sterna draugi, kuru dzīves vienmēr bija saistītas ar viņa klejojumiem, reizēm pat uz mūžu.

Un Moda.

Sājos pēdējos gados neviens cits Sternam nav bijis tik tuvs, taču Sterns tikai pirms nepilnām divdesmit četrām stundām, sēdēdams viņai blakus, bija pastāstījis par Smirnas asinspirti pirms diviem gadu desmitiem, kad viņš bija paņēmis nazi, atliecis mazas meitenītes kaklu un griezis, ar šo pēkšņo, drausmīgo griezienu pārcirzdams visu savu dzīvi: šausmīga un žēlsirdīga rīcība, bet arī tikai viena no desmit tūkstoš tādām reizēm Sterna nemierīgajā dzīvē, kuru atkal un atkal salauzīja pārmaiņas. Šie daži cilvēki Kairā, Jeruzālemē un Smirnā, tikai par viņiem vien Džo arī zināja. Cik daudz tādu bija citur? Cik daudziem viņš nemanāmi bija palīdzējis ar savu uzticību un mīlestību? Cik dzīvju Sterns bija izmainījis... cik sirdīm pieskāries?

Savāda un neremdināma dvēsele, Džo domāja, skatīdamies, kā Sterns staigā kapeņu krēslainajā pustumsā. Varbūt pat dvēsele, kas stāv uz vētru šaustītā svētuma sliekšņa. Jo vai tad, kā rakstīja dzejnieks, šis slieksnis

vienmēr nav bijis baigs? Pat nozieguma aptraipīts?

* * *

Sterns pēkšņi apcirtās.

Jātiek ārā no šejienes. Es vairs nespēju te izturēt.

Džo piecēlās kājās.

Labs ir. Uz kurieni mēs varam iet?

Sterns domāja.

Ir viena tāda vieta, uz kuru es mēdzu iet pirms daudziem gadiem, būdams students: lēta arābu dzertuve, pēc tam vēl pāris reižu esmu tur iegriezies. Tas ir pavisam mazs ūķis nomaļā ieliņā, tik drošs, cik nu ir iespējams. Patiesībā tas nav tālu no viesnīcas "Babilona", un tas ir labi. Tik tuvu Blečlijs mūs nemeklēs.

Labs ir. Tur aiz letes gadījumā nav vecs, ielaisājis spogulis?

Jā, vai tad visos bāros tā nav? Kā citādi mēs domātu par noslēpumainiem svešiniekiem, kuri ienāk mūsu dzīvēs allaž, kad mēs vienatnē sēžam un slīgstam grūtās domās?

Tiesa gan. Starp citu, tu uz turieni neesi vedis Lifiju?

Varbūt ari esmu. Kāpēc tu tā jautā?

Ja tā ir tā pati vieta, mēs ar viņu tur šorīt bijām.

Sterns apstājās. Lūkojās uz Džo un pasmaidīja.

Interesanti.

Tev taisnība, arī Džo pasmaidīja. Nu, tad droši vien ir laiks iet un pamest vecā Menelika mauzoleju skaidrā Kairas naktī, 1942. gadā. Laiks ir, kā mēs mēdzām teikt.

Jā. Mirkli, es tūlīt.

Skaidra lieta, Džo atsaucās, es tikmēr aiziešu un vēl pēdējo reizi papētīšu Ahmada brīnumaino drukāšanas iekārtu. Kas zina, varbūt pēc mums ar tevi neviens šo burvju mašīnu vairs nekad neredzēs. Varbūt šīs kapenes uz mūžīgiem laikiem paliks aizslēgtas, un ar to pašu gals būs klāt grieķu lekiem un albāņu drahmām, un Balkānu realitātei vispār, kas to lai zina. Jancīga nauda, Ahmada privātās finanses...

Džo runāja un runāja, un šļūkāja kājas pret akmeņiem, un taisīja troksni, ar acs kaktiņu manīdams, ka Sterns žigli dodas pretējā virzienā, ar seju pret sienu, ne tik daudz izvairīdamies no Džo, cik gādādams, lai Džo būtu vieglāk izvairīties no viņa. Džo apstājās pie drukāšanas iekārtas un sāka griezt rokturi, grieza un grieza, lai būtu troksnis.

Viņš atskatījās pār plecu. Sterns stāvēja pie durvīm, nolīcis pār galdu, nolicis blakus sveci, sagumis un vērīgs kaut ko turēja rokā. Viņa priekšā gulēja melns ādas futrālītis.

Lai Dievs žēlīgs, domāja Džo. Morfijs, lai asinis neskrien tik ātri, ak Dievs.

Aizmiedzis acis, viņš grieza un grieza drukāšanas mašīnas rokturi, cītīgi taisīja troksni un drukāja viltotu naudu, spļāva un spļāva šīs smieklīgās banknotes uz grīdas.

PANORĀMA IR PROM

Ak, esi žēlīgs, Džo mēmi čukstēja. Viņš ir tik ļoti centies, viņš ir devis un devis, bet viņam ir beigas, un vairs nav, ko dot. Un, kad tas bridis būs klāt, lai naktī pār tuksnesi nāk viesulis, bet no rīta lai svētīgs klusums ir nolaidies pār smiltīm, pa kurām viņš gāja. Lai viņam pirms tam ir kaut

mirklītis miera, kaut īss brītiņš miera, iekams auka sak aurot viņam beigas šajā tumsā... beigas visam, kas viņš bija un pēc kā ilgojās...

Šī bija tā pati nabadzīgā arābu dzertuve, kur Džo no rīta bija iegriezies kopā ar Lifiju. Šaurs, trūcīgs ūķis, kurā melnstrādnieki, negrozāmā klusumā kluknēdami gar sienām, blāvajā gaismā drūmi smēķēja un dzēra, sakustēdamies tikai tāpēc, lai ar galvas mājienu apliecinātu aizritošajām stundām savu liekumu.

Viņi apsēdās pie letes iepretim graudainajam, plaisainajam spogulim. Tagad es beidzot sapratīšu, domāja Džo. Jāaizsniedzas līdz kompasa pretējiem galiem, un laika vairs nav, un kā lai tiek Sternam klāt? Mums vajag kaut kā izlauzties cauri tai viņa klusēšanai, ka tā būtu nolādēta līdz pasaules galam. Viņam vienkārši ir jāatzīst un jānotic tam, ko viņš ir paveicis, bet kā lai viņam palīdz nonākt tur, kur viņam jānonāk, šo pēdējo reizi?

Āre, spogulis, Džo domāja, atcerējies nācienu šurp no rīta kopā ar Lifiju. Spogulis viņam pateiks... spogulis. Visu redz, visu dzird, kaut ko saka?

Džo smējās un iepleta rokas, ietverdams savās skavās visu šo telpu.

Tad šī ir tava slepenā pasaule, Stern? Šeit tu jaunībā sapņoji līdz vēlai naktij? Tumšs kakts, nav vārdam vietas, un nenoliedzami īstā vieta sapņiem. Skaidra lieta, kur citur lai tu gribētu doties vēlu vakarā, tik netīrā ieliņā kā šī, kādā žurkainā Kairas graustu kvartālā.

Un, Stern, runājot par tumšiem kaktiem, ir viena lieta, kas mani šajā laikā, kopš esmu Kairā, arvien vairāk nospiež. Tas, cik mazmazītiņu daļiņu no citiem cilvēkiem mums dots redzēt: tā vien izskatās, ka visi dzīvē ir slepeni aģenti. Katram ir savas privātas nodevības un savas privātas lojalitātes, par kurām mēs neko nezinām, un katram ir privāts slepens šifrs, kas norakstīts no privāta vienai reizei domāta bloknota, un mēs abi zinām, ka tādu ir gandrīz neiespējami atšifrēt. Un ikkatra statuss šajā pasaulē daudz neatšķiras no manējā Kairā, caurbraucot, kā tik jauki pateikts manā svētajā dokumentā.

Ahmads, piemēram. Uz viņu skatoties, tu, cilvēks, redzēji tikai nerunīgu, melanholisku milzi, kurš mūžam izlika pasjansu un klanīja galvu pār laikrakstiem, kas bija absurdi aizvēsturiski, kā jau visi laikraksti. Bet, kad viņš atvēra slepeno eju uz savu konspiratīvo kambarīti, kas bija paslēpts aiz sienas tajā nošņurkušajā gaitenī, kas viesnīcā "Babilona" tiek uzdots par vestibilu, kad tu ieraudzīji visus dārgumus, kurus viņš gadu gaitā bija noglabājis savā slepenajā skabūzīti... jā, tad tev tieši acu priekšā pēkšņi atdzīvojās vesela pieredzes brīnumu pasaule.

Es biju laimesbērns, man izdevās ieskatīties šajā privātajā pasaulē, Džo turpināja, bet tikpat labi varēja gadīties tā, ka es par to vispār neuzzinātu, un man nav šaubu, ka gandrīz neviens arī neuzzināja. Un visiem šiem cilvēkiem Ahmads vienmēr būs tikai tāds, kā viņš izskatījās, klusētājs bez kādām īpašām jūtām, kaut kas līdzīgs lielai, nekustīgai dīvainībai, par kuru nav vērts interesēties.

Netrūkst taču pat spiegu amatrīku, Džo turpināja, tie bija ieguvuši jaunus, neatkārtojamus veidolus, un tieši tā jau arī jābūt. Vecs, iebuktēts trombons negaidot izrādījās Ahmada slepenā šifra atslēga, jo tas spēja sameklēt notis melodijām, kuras citi bija aizmirsuši, bet viņš nebija. Vecs papes čemodāns, gandrīz tukšs, tajā glabājas tikai pāris papīra mapes ar dzejoļiem: melnā kaste ar Ahmada speciālo, gadu desmitiem ilgušo bēgšanas un izvairīšanās operāciju, tās tukšums stāvgrūdām pilns ar milzīgām slepenām atmiņām, kuras atšifrēt spēja tikai Ahmads vienīgais.

Tādēļ man šķiet, ka ļaužu drūzmā neviens nav parasts cilvēks, Džo teica, un neviens šajā dzīves spēlē nav īsteni nevainīgs. Liekas, mēs visi esam dubulti un trīskārši aģenti ar nezināmiem avotiem un neredzamām demarkācijas līnijām, mēs pa drusciņai atskaitāmies šur un tur, cenzdamies valdīt savus slepenos jūtu un rīcības tīklus, mūsu privātos mazos, sarežģītos dzīvības tīklus...

Ahmads? Nekustīgais, mazrunīgais milzis, kuram nav nekādu īpašu jūtu? Ahmads? Tas daiļrunīgais, smalkais dzejnieks? Tas biklais, šūpīgais krāšņu, zudušu sapņu un elegantu sakāvju dzejnieks? Tas, kurš tik varonīgi aizstāvēja savu mītisko dvēseles pilsētu?

Nē, Ahmads nepagalam nebija tāds, kāds viņš izskatījās. Un vai tad mums visiem, Stern, nav kāds maskējums, kāda leģenda? Vai tad mēs visi neizmantojam katrs savu slepenu šifru? Un vai mēs visi nesargājam sava spēka slepenos avotus, turēdami tos savrup, jo dc mums ir tik dārgi, un pa to laiku klusībā plānojam savu dzīvju mazās slepenās operācijas, savus pārdrošos sirojumus uz dārzeņu tirgotavu dažas mājas tālāk? Un vai nodevība, kā jau atkal teica Ahmads, tomēr nav vissāpīgākā brūce, un vai sevis nodevība nav pad ļaunākā no visām? Tā mūs sagrauj tik briesmīgi, ka uz mūžīgiem laikiem paliek mūsu sirdīs nesaprasta? Vienīgais grēks, kuru mēs sev nekad nespēsim piedot, tādēļ vienīgais grēks, kuru nekad nepieņemsim no citiem?

Jā, man tiešām šķiet, ka mēs visi kaut kādā ziņā dzīvojam kā slepenie aģenti, Džo teica, un daļēji tāpēc, ka mums ir bail, mums ir bail, ka citi var atklāt, kas mēs patiesībā esam.

Bet ne jau tikai baiļu dēļ, bailes nav vienīgās, un tavā gadījumā tās vispār nav iemesls. Nu, Stern, kas vēl tur ir, kas tur ir tāds, kas nav dār-zeņbodes spiegošana? Tavā gadījumā kaut kas mūs aizved tālāk par acīmredzamo tāpatību ar visiem cilvēkiem, un mēs drīzāk tuvojamies tam tēlam, kuru tu pats pirmīt pieminēji. Tam noslēpumainajam svešiniekam, kurš pēkšņi materializējas spogulī aiz bāra, uzsvempjas uz ķebļa un sāk skatīties uz mums, kad mēs vienatnē nokaujamies ar grūtām domām. Kas ir šis svešinieks, un kāpēc ir tik grūti kādu patiešām pazīt? Pat mūs pašus.

Sterns sakustējās un iedzēra malku no glāzes. Pasmaidīja.

Atbildes, Džo? Lai es metu prom savu dārzeņu tirgotāja leģendu un meklēju atbildes? Hm, droši vien tas pārējais nāk no šī paša spoguļa aiz bāra letes, no turienes ainām un balsīm. Tu, skatīdamies šajā spogulī, redzi mani un redzi sevi, bet es šurp nācu agrāk, un, raudzīdamies šajā spogulī, neizbēgami redzu daudzus.

Reče, tas ir sākums, domāja Džo. Tagad lēnām, lēnītiņām, varbūt dzirdēsim pirmos čukstus cauri tai klusēšanai.

Es par to ne mirkli nebūtu šaubījies, Stern. Tad saki, vai starp tiem daudzajiem cilvēkiem, kas lūkojas tev pretī no šī spoguļa, tu redzi pirmo sievieti, kuru esi mīlējis? Vai viņa vēl aizvien tur ir?

Sterns nodūra acis. Jā, viņš nočukstēja.

Klāt esam, Džo domāja, tagad viņš klausās atbalsīs un mēģina

sadzirdēt to pirmsākumus, tagad, kad viss, rādās, iet uz beigām. Tagad pavisam lēnītiņām, no klusēšanas dziļumiem...

Tu viņu redzi, Stern? Kā viņu sauca?

Sterns vēl joprojām skatījās uz bāra leti.

Eleni, viņš čukstēja.

Ā, cik skaists vārds, Stern. Vārds iz senatnes, vārds, kas vienmēr ir nozīmējis skaistumu visiem, bet jo īpaši Homēram, kurš viņas dēļ savā sirdī palaida jūrā tūkstoti kuģu. Un kur tu viņā iemīlējies, un kas viņa bija?

Sterns smagnēji sagrozījās, bet acis no letes neatrāva.

Tas notika Smirnā. Viņas ģimene bija viena no bagātākajām Smirnā, kad tā vēl bija grieķu pilsēta. Viņa kļuva mana sieva. Mēs ar tevi tad vēl nebijām iepazinušies.

Džo bija satriekts. Viņš nebija zinājis, ka Sterns ir bijis precējies.

Un kas samisējās?

Tas bija toreiz, kad es tikko biju atgriezies no studijām Eiropā, Sterns čukstēja, kad tik tikko biju atradis savu ceļu un sāku apgūt revolucionāra darbu. Mēs iemīlējām viens otru un apprecējāmies, un kādu laiku viss bija brīnišķīgi. Bet mana dzīve laikam laulību nespēj izturēt, vismaz tad, ja abi ir tik jauni kā mēs toreiz. Sākās melnas dienas, mums abiem, viņa gāja no manis prom un atgriezās, bet beigās aizgāja pavisam.

Kur viņa ir tagad?

Mirusi. Jau daudzus gadus.

Viņa taču vēl bija pavisam jauna.

Jā, Sterns čukstēja. Daudz par jaunu.

Kas notika?

Sterns nelaimīgs pagriezās un palūkojās uz Džo.

Es nezinu, nekad neesmu sapratis. Debesīs kādas pēdas, kuras es nespēju ieraudzīt? Nepārspējama saulrieta šalkas? Smiekli un prieks, un Egejas mūžīgā traģēdija?

Sterns strauji aizgriezās un ar skatienu ieurbās spoguļa ēnainajā iek-šķumā. Pastiepa roku, kā cerēdams tur kaut ko uztaustīt.

Laikam ne visi spēj izturēt, viņš čukstēja. Visi laikam nespēj...

» * *

Atēnās, tas bija Atēnās, tur viņš uzzināja, ka Eleni vairs nav atlicis daudz. Eleni bija no viņa aizgājusi Pirmā pasaules kara gados, no viņa un no Smirnas, un pārcēlusies dzīvot uz Itāliju. Viņa ienīda karu, ienīda nogalināšanu un laika gaitā bija sākusi ienīst Sterna darbu, kaut arī šajā darbā Sternu bija ievadījis viņas pašas tēvocis Sivi, kurš Sternu kā jaunu, no Eiropas atgriezušos studentu bija ņēmis savā paspārnē.

Atēnās, pēc vairākiem gadiem, Sterns nejauši sastapa cilvēku, kurš nesen bija redzējies ar Eleni, paziņu, kurš viņus abus pazina kopš Smirnas pirmskara laikos.

Baidos, ka ar viņu ir cauri, šis cilvēks sacīja. Dzeršana kļūst arvien ļaunāka, ar viņu vairs gandrīz nav iespējams sarunāties. Tā nevar turpināties. Viņa beidz sevi nost.

Viņi abi vēl kādu brīdi runājās, tad Sterns atvadījās un gāja atpakaļ uz viesnīciņu, kurā viņš parasti apmetās Atēnās. Tikai pirms gada viņš pats bija kļuvis par morfinistu, lai gan pats to vēl neatzina, lai gan vēl izlikās, ka spēj viens pats izturēt rītausmas pelēko gaismu logā, jaunas dienas tuvošanos.

Bet tonakt viņš to vairs nenoliedza, atzina to, sēdēdams Atēnu viesnīcas istabiņā, domādams par Eleni. Tonakt viņš atzina daudz ko, domādams par Eleni, nevarēdams par viņu nedomāt.

Kaut kas līdzīgs lūgšanai. Tā tas bija.

Viņš gribēja atcerēties, cik Eleni bija skaista, kad viņi pirmo reizi sastapās Sivi jaukajā savrupnamā netālu no ostas. Un viņš gribēja atcerēties ilgās mīlestības naktis, kuras viņi iepazina tajā pirmajā pavasarī, un vasarā, rudenī un ziemā. To tuvību un maigumu, to satraukumu, visu.

Kaut kas līdzīgs lūgšanai, ko sūtīt viņai, lai atceroties atdzīvinātu tos laimīgos laikus. Lai varbūt vismaz vienu nakti arī Eleni atcerētos laimīgos laikus, jo mīlestība, ko viņi bija piedzīvojuši, bija brīnišķīga.

Un tā Sterns to visu atcerējās, un galu galā atgriezās pašos viņu mīlestības pirmsākumos, atgriezās kādā pavasara dienā Smirnā pirms Pirmā pasaules kara.

Žilbinoši zilas debesis. Viņi abi, jauni, smejoši un jau iemīlējušies, klejo pa tukšajām ieliņām netālu no ostas un ieklīst mazā kafejnīcā, kur siestas stundā nav neviena cilvēka. Viņi apsēžas pie galdiņa veca, šaura nama ēnā, klusi smiedamies mazā ielas krustojuma klusumā, no jūras pūš maigs vējš, saules sildītie mūri staro uz debesu fona.

Kaut kas noblīkšk. Eleni un Sterns ar smaidu sejā pagriežas.

Divi kaki, vēl arvien saākējušies kopā, noslīdējuši no nama jumta, ir nokrituši no šaurā nama jumta un nogāzušies uz bruģa ne vairāk kā desmit pēdu attālumā. Viens vairs nekustas. Otrs pūlas paslieties uzpriekš-kepām, tā pakaļgals ir sadragāts piepešajā kritienā no saules gaismas uz ēnām, kakts ņaud un mēģina pacelt galvu, un sašļūk, aizvērtām acīm izmisīgi ostīdams gaisu. Viens kakis ir miris, un otrs mirst.

Sterns grīļodamies pieraušas kājās un meimuro prom, kuņģis raujas čokurā un sirds tāpat, viņš ir pilnīgi apstulbis šajā ēnainajā ieliņu krustojumā. Eleni skrien pakaļ un satver viņu aiz pleca, apskauj un tur cieši piespiestu, kamēr viņš klīst kā pazudis pie mirdzošās jūras...

Jā, Sterns to visu atcerējās, neko neatstāja nepieminētu, tumsā sēdēdams trūcīgajā viesnīcas istabelē Atēnās. Un vienu brīdi viņš pat iztēlojās, kā viņš nakts klusumā izstiepj rokas un pieskaras Eleni, bet viņa palūkojas pretī tāpat kā agrāk, viņi atkal ir jauni un iemīlējušies, pasaule ir radīta viņiem, un viņi līdz laika galam darīs visas tās brīnišķīgās lietas, kuras iepazinuši Egejas krastos, kur ir vīns un mīlestība, un ēnās ir klusi čuksti, un ostā ir kuģīši...

Jā, kaut kas līdzīgs lūgšanai, visu ilgo nakti Atēnās. Un viņš cerēja, ka viņa čuksti nonāca pie Eleni un kaut mazdrusciņ palīdzēja, kad viņu aizvien ciešāk apņēma tumsa un tuvojās beigas. Nekas nepalika nepieminēts viņa lūgšanā, visi spoži tumšie mīlestības mirkļi, neaprakstāmais prieks un bezgalīgās skumjas...

Tas nebija daudz, bet viņš cerēja, ka tas mazliet palīdzēja, jo drīz

Eleni paslīdēja un apmaldījās, un viņai bija beigas.

Džo grozīja galvu, apstulbis no šiem atklājumiem par Sterna pagātni.

Zini, to ir grūti aptvert, viņš pēdīgi teica. Es vienkārši nekad nebiju domājis, ka tev ir bijusi sieva. Tu nekad nepaliki mierā, mūžīgi izrāvies un devies prom, allaž biji ceļā... Nezinu.

Sterns taustījās pēc glāzes, nedroša kustība, otra roka stumdījās šurpu turpu pa led.

Nu, viss bija ļoti sen, un tas, kas jums abiem kopā ir bijis, nekad nezūd, bet tu ej tālāk, kā nu spēj: ja spēj. Visi laikam nespēj, un to izšķir ne jau drošsirdība vai vērtē, ne jau tas, vai kāds ir vairāk vai mazāk pilnvēr-dgs. Var izdomāt visādas atbildes, bet es neesmu redzējis tādu, kas man derētu. Eleni bija brīnum skaists cilvēks, neko vairāk nevaru sacīt. Viņa varēja tik daudz dot pasaulei, un viņa nebija vājāka par mums, pārējiem, tad kāpēc viņa nespēja iet tālāk?

Jā, atbildēja Džo, vienmēr viens un tas pats. Kāpēc.

Un kas tā vispār par sajūtu? Sterns jautāja. Pārliecība, ka visam ir jēga, vai vismaz tādai vajadzētu būt?

Sterns stumdīja roku, vilka to pa leti šurpu un turpu.

Es vienmēr esmu apskaudis cilvēkus, kuriem tā ir, taču man pašam viss nekad nav izskatījies tik skaidrs. Man viss rādās juceklīgs, un kaut kāda jēga vai nolūks atklājas tikai pēc tam, paraugoties atpakaļ. Protams, varbūt es vienkārši nekad neesmu spējis to izprast. Vai varbūt šīs jēgas un nolūka nav, un vienīgi mūsu brēkšana pēc tiem — mēs esam sapņojošas būtnes un citādi nevaram — apēno dzīvi ar kaut kādu sakarīgumu, kad mēs uz to atskatāmies.

Sterns paraustīja plecus.

Atskatoties pagātnē, viņš teica, mēs vienmēr zinām, ka bija tādi brīži, kas pārgrozīja mūsu dzīves gaitu, un kaut kas mums kļuva neizbēgams,

galu galā... Bet kad tas notika? Kad tas sākās, es sev jautāju.

* * *

Sterns izvilka apdeldēto Morzes atslēgu, kas viņam allaž bija līdzi, un turēja uz plaukstas, izjuzdams tās līdzsvaru.

Džo pasmaidīja.

Kāda pagātnes kripata joprojām klejo tev līdzi?

Kāda tad?

Tā Morzes atslēga. Es tā skatos, tu joprojām to nēsā līdzi.

Sterns palūkojās uz gludo metāla plāksnīti, tik mirdzošu tagad, kad tā gadu gadiem bija berzēta ar pirkstiem, vieglītēm pulēta ar viņa ādas eļļām. Viņa acis bija domīgas un tālas.

Nebiju pamanījis, ka esmu to izņēmis. Pēdējā laikā, rādās, esmu kļuvis izklaidīgs, bet varbūt precīzāks apzīmējums būtu atslābinājies. Kopš sākās karš, tā reti gadījies.

Džo pamāja. Laba zīme un nelāga zīme, viņš domāja. Laba, jo viņš tātad ir atiiecis muguru un pārlaiž visam skatu. Nelāga, jo viņam šķiet, ka nekam vairs nav nozīmes.

Sterns pētīgi raudzījās uz atslēgu, itin kā ieklausījās, tad iebāza to kabatā.

Nedzīvu priekšmetu nav, Sterns murmināja. Viss, kas atrodas mums apkārt, nemitīgi čukst, mums tikai nav laika paklausīties. Tuksnesī ir citādi. Tuksnesī tev ir laiks, un tu klausies ļoti uzmanīgi, jo no tā atkarīgs, vai tu dzīvo vai mirsti.

Džo viņu vēroja.

Kādēļ tādas domas, Stern?

Sterns sarauca uzacis, lācīgi grozīdamies uz sava ķebļa.

Pats nezinu. Laikam domāju par mājām, par māju jēdzienu, ko tas nozīmē visiem, kuru mājas gājušas bojā šajā karā, un citu viņiem nekad nebūs. Es savu dzīvi izvēlējos pats, zinādams, ko daru, bet tā tiešām ir, pie tā, ka tev nav savu māju, nav iespējams pierast. Var pierast pie tā, ka tu uzturies ārzemēs, neatkarīgi no tā, ko tu saproti ar mājām, tas nav nekas grūts. Var pat tā dzīvot visu mūžu, ja ir tāda vajadzība. Bet ir starpība, vai tu uzturies ārzemēs, vai tev savu māju nav nemaz.

Man liekas, es saprotu, ko tu gribi pateikt, bet es nemūžam nebūtu domājis, ka tu šajā pasaules daļā vari justies nepiederīgs. Tu taču vari uzdoties par savējo, lai tu ietu, kurp iedams. Turklāt par savējo bezmaz jebkurā ciltī un kārtā.

Džo pasmaidīja. Ne jau vienmēr tu esi bijis tāds skrandains ubags kā šovakar. Cik es atceros, tev ir bijušas ari dažas visai smalkas inkarnācijas.

Droši vien.

Bet?

Tu jau pats pateici. Es varu uzdoties par savējo. Būt savējam, justies kaut kur piederīgam, ir kaut kas cits.

Tā nu gan, un te nu mēs atkal esam nonākuši pie svešinieka bazāros un tuksnešos, pie vientulības gan troksnī, gan klusumā. Kas tas ir, Stern? Kāpēc šovakar tādas domas, un kas bija tas nedzīvais priekšmets, par kuru tu domāji?

Sterns sarauca pieri, sakustējās.

Paklājs. Es tobrīd domāju par paklāju.

Džo nenolaida acu.

Paklājs, tu saki. Tik vien.

Jā. Paklāji man vienmēr atgādina par citu cilvēku mājām, jo tieši tur es tos vienmēr esmu redzējis, pie kāda mājās. Gandrīz visa mana dzīve ir aizritējusi tādās vietās kā šī dzertuve, tukšās telpās ar aukstu, kailu grīdu un ļoti nedaudzām mēbelēm, tādas vietas nav domātas dzīvošanai. Tas ir pavisam niecīgs sīkums, viena no tām neskaitāmajām sastāvdaļām, par kurām mēs gandrīz nekad nedomājam. Viena no tām mazītiņajām taustāmajām sastāvdaļām, kas galu galā mūs padara par mums, un nesaki, ka tas ir savādi.

Tā tava vecā, izbalojusī, sarkanā mice, Džo, lūk, taustāma sastāvdaļa. Atceries, tu to valkāji Jeruzālemē, kad tu viens pats dzīvoji tajā dīvainajā istabelē Armēņu kvartālā uz jumta. Tev tā vēl ir? Jā.

Tev tā ir līdzi? Seit, Kairā? Jā.

Un tu to valkā?

Nu, jā, uzlieku galvā, kā toreiz, kad biju iekortelējies viesnīcā "Ba-bilona" un pasauli redzēju tā, kā to man rādīja Lifijs ar viņa brīnumainajām valodu dāvanām un seju dāvanām. Un tad, kad kopā ar Ahmadu līdz vēlai naktij sēdēju tajā mazajā pagalmiņā, mūsu mazajā oāzē, un kopā ar viņu klausījos zvaigznēs.

Kāpēc tu to liki galvā, Džo?

Droši vien paraduma pēc. Droši vien tā man visu ko atgādina. Laikam es ar to galvā jūtos ērti.

Un brīžam arī neērti?

Kā tad. Inkarnācijas nāk un iet, un ne vienmēr izdodas uzreiz atcerēties, kur pabijuši tie citi, kas piemājo tavās miesās, ko viņi darīja un kas toreiz likās tik briesmotīgi svarīgs. Kaut kas jau, saprotams, bija svarīgs, kaut kādā ziņā pat viss, bet vai tādēļ tu sāki runāt par taustāmām sastāvdaļām? Tu gribi teikt, ka es ar savu veco, sarkano mici sev atgādinu, ka puikiņš, kurš bēguļodams skraidīja pa Īrijas dienvidu kalniem, un apmātais jaunulis, kurš Jeruzālemē spēlēja nebeidzamu pokeru, un hopi indiāņu dziednieks, un armēņu aģents, kurš kara laikā Kairā saucās par Gulben-kjanu, ka visi šie ērmotie tipi kaut kādā neizprotamā veidā ir saistīti?

Turklāt viņi visi ir izauguši no zēniņa, kurš bērnībā zvejnieku laiviņā kulstījās paisuma viļņos pie Aranu salām? Viļņi un viļņi, lai notiek, kas notikdams? Par spīti pretvējiem un savādajiem plankumiem uz laika virsmas? Ka visiem tiem manis uzskaitītajiem zēniem, vīriešiem un idejām, neraugoties uz šiem gadiem, tomēr ir kaut kas kopīgs? Un proti, es, jo viņi visi ir es? Vai to tu gribi sacīt?

Sterns smējās. Tu nu gan proti izteikties, Džo. Bet jā, apmēram kaut ko tādu.

Skaidra lieta, Džo domāja, apmēram kaut ko tādu, bet ko īsti? Par kādu paklāju tu tur domā, un kāpēc? Visai Eiropai zem kājām ir pazudis paklājs, uz kura tā reiz stāvēja, bet tu domā par citu, vienu vienīgu.

Ā, nu, tad skaidrs, Džo teica. Tādā ziņā nekas nevar būt nedzīvs, un dzīvē nav nekā tik banāla kā parastas mēbeles. Visviens, veca mice vai no-spīdināta Morzes atslēga, katrā priekšmetā ir noglabāts tā mainīgais stāsts. Bet tu runāji par aukstu grīdu, par paklāju, aukstu, kailu grīdu un dzīvi bez mājām. Es laikam būtu domājis, ka tādam, kurš uzaudzis tuksnesī, no kopā sašūtām kazādām uzslietā teltī, nevar būt nopietna interese par grīdām, aukstām un kailām vai kaut kādām citādām. Kā tas šovakar ir ielavījies tavās domās, un kur īsti bija tā aukstā, kailā grīda? Izskatās, ka tu uz to esi cītīgi skatījies, un ne reizi vien. Kur tas bija, Stern?

Smirnā.

Tad turpat blakus noteikti ir Eleni, domāja Džo. Vai viņas tēvocis Sivi, kurš tevi iesvētīja šajās liedņās.

Kur Smirnā, Stern?

Sterns sagrozījās.

Sivi savrupnamā, viņš teica, istabā, kurā es vienmēr dzīvoju, kad paliku pie viņa. Garā istabā ar augstiem griestiem un augstām durvīm, un ar mazu balkonu, no kura pavērās skats uz ostu. Kaut kad pēc tam, kad Eleni no manis aizgāja, es bieži un ilgi sēdēju uz tā balkoniņa agri no rīta, kad ostā sākās dzīvība, un pēc tam atkal vēlu vakarā, kad viss jau bija ciet un krastmalā ieklīda vien rets blandoņa. Man patika šis klusums, miers, jaunā rīta gaisma un vecā zvaigžņu gaisma. Mani vienmēr ir valdzinājušas ostas ar saviem kuģiem no visām pasaules malām, un tik bezgala daudz iespēju, kurp tie tālāk varētu doties. Jebkādas gaitas zem saules iedomājamas, jebkāds galamērķis šajā pasaulē iespējams.

Sterns pasmaidīja.

Tas man no senajiem grieķiem, viņš teica, šīs alkas pēc tā, kas atrodas aiz apvāršņa. Vai kas tur varētu atrasties, ja es uzdrošinātos doties un meklēt.

Tad tu esi ari grieķis, ko, Stern? Ar to, ka tev dots angļu, arābu un Je-menas ebreju mantojums, tev ir par maz? Vēl ari grieķus gribi sev pievākt?

Jā, kāpēc ne, Sterns atsaucās. Un vispār, šajā pasaules daļā visos un katrā ir kāds nieks no senajiem grieķiem. Galu galā grieķi bija tie, kuri visur devās, kuri nespēja rimties un centās visur nokļūt. Gaisma un jūra, jā, bet visvairāk tā neticamā gaisma, kas liek tev domāt, ka tu vari redzēt mūžīgi. Tā viņus vienmēr vilka uz priekšu, un ne tikai uz otru pasaules malu. Grieķi gribēja zināt, kas slēpjas tālāk par acīm redzamo, aiz redzamā, apakš tā, kas ir redzams. Viņu jūra bija dvēsele, un ceļojums nekad nebeidzās. Atgriešanās Itakā Odisejam bija tikai aizbildinājumam vien, galvenais bija pats ceļojums. Homērs ar savām aklajām acīm to nespēja neredzēt.

Homērs, Stern? Viņš esot dzimis Smirnā. Bet kā palika ar to Sivi sav-rupnama balkoniņu, uz kura tu agri no rīta un vēlu vakaros sēdēji savu atmiņu sardzē, klausīdamies Homēra jūras ainavās?

Sterna piere sagrumbojās.

Liekas, tāda miera svētīta vieta, viņš teica, bet manī toreiz miera nebija. Eleni bija no manis aizgājusi, un es pie tā vēl nebiju pieradis, visvairāk pie tā, ka atgriezos Smirnā, bet viņas tur vairs nebija. Eleni man bija Smirna, un viss šīs pilsētas saviļņojums un brinum skaistā dzīve, kādu ļaudis tur dzīvoja, toreiz, pirms asinspirts, manī nebija šķirama no Eleni. Kamēr es biju prom, braukāju apkārt, nebija tik briesmīgi, bet, kad pārrados Smirnā pie Sivi, spēju domāt tikai par viņu un visiem tiem pilsētas nostūriem, kur divatā bijām pabijuši. Katrs mazas ieliņas stūris glabāja atmiņas, un, lai kur es lūkojos, tās mani jau gaidīja... mirklis, izjūtas, kurās viņa atkal bija kopā ar mani.

Es tur neko nespēju iesākt, Sterns teica. Tas bija kaut kas nepārvarams. Smirnā viņas pazušana visu laiku atradās man acu priekšā, tā ne mirkli nelika mani mierā. Es gribēju tikai vienu, slēpties. Sivi centās palīdzēt, bet ko tad viņš varēja iesākt. Dienas mani šausmināja, jo īpaši skaidrās, saulainās dienas... Homēra saule. Naktis bija vieglākas, jo naktis vienmēr ir vieglākas, ne tik spalgas un ne tik nežēlīgas, bet tieši naktīs bija visbīstamākie brīži. Patiesi melni brīži, kad nekas vairs nav svarīgs un vissap-rātīgāk liekas to visu izbeigt... izbeigt, un viss. Lai vairs nepaliek nekas.

Sterns apklusa. Pieskārās savu garo drānu noskrandušajai piedurknei

un pieliecās uz priekšu, saspringti raudzīdamies ēnainajā spogulī.

* * *

Decembra beigas. Viena no pēdējām naktīm tai tumšajā gadā, kad Eleni no viņa aizgāja.

Sterns bija tikko atgriezies Smirnā, lai svētkus pavadītu kopā ar Sivi, nolēmis palikt līdz pat Zvaigznes dienai. Sivi vienmēr pielūkoja, lai vakaros būtu kāds saviesīgs pasākums un Sterns nevarētu viens sēdēt savā istabā, nokaudamies ar grūtām domām. Taču tovakar draugi bija Sternu uzaicinājuši vakariņās, tādēļ Sivi nolēma mierīgi doties uz teātri.

Pie draugiem Sterns izturēja tikai dažas stundas, tad viņa drosme bija izsīkusi. Kaut kā aizbildinājies, viņš atgriezās Sivi namā un apsēdās uz savas istabas mazā balkoniņa, no kura pavērās skats uz ostu.

Tai vakarā viņu bija pārņēmis savāds miers, un lēmums radās gluži

Tas pašnāvības mēģinājums, viņš teica, tas pirmais, pamudināja mani uzdot daudzus jautājumus. Ko īsti esmu izdarījis un kāds no tā labums, ko esmu uzzinājis par sevi un to, ko nozīmē būt cilvēkam, bet varbūt visvairāk par to, ko biju mācījies no Sivi. Tajā vecīti bija tik daudz gudrības, ka es bieži sev jautāju, vai viņš pats to vispār apzinās. Vai viņš rīkojās, kaut kādas iekšējas balss mudināts, vai tomēr zināja, ka viņa izturēšanās pēc tās nakts bija vienīgais apstāklis, kas ļāva man iet tālāk. Sivi, kurš izturējās, it kā nekas nebūtu noticis. Vai viņš varētu zināt, ka tieši tā vajag, ja pats reiz nebūtu bijis turpat, kur es tonakt?

Taču tā ir pavisam cita tēma, Sterns teica, un tur mēs nonākam pie asinspirts un Sivi sajukšanas prātā slaktiņu laikā. Tik dziļa gudrība ir tik smalcina, ka gandrīz nekad nespēj izturēt dzīves nežēlību, mūsu iekšējās bailes. Sivi to nespēja, viņš sajuka prātā.

Protams, tas vakars uz balkona bija ļoti sen, kad es tik tikko sāku kļūt pieaudzis. Tagad, domādams par to un visu, kas notika pēc tam, es atskāršu, cik ļoti mēs cenšamies nepieaugt. Cik izmisīgi cenšamies pasargāt sirdi ar bērnības drošajām pārliecībām, drosmīgi mēģinām stāties pretī pasaulei šādās smieklīgās bruņās. Es zinu, mēs sakām, kas par to, ka nespēju izskaidrot, bet es zinu, ko daru.

Bet nē, ja mēs nespējam to izskaidrot, Sterns teica, tad ari neko nesaprotam. Saprašanas vietā ir miruši, neizkustināmi sapņi, bērnības smilšu pilis, kurām mēs jaunībā piebūvējam vēl dažus tornīšus, tad vēl apkārt mūri, un nomirdami nododam tālāk mūsu bērniem to pašu ārēji sapņaino celtni ar to pašu iekšēji pieblīvēto un prātam neaptveramo struktūru.

Sterns sarauca pieri. Runāja, skatīdamies uz leti, un viņa balss bija saspringta, tik tikko dzirdama.

Kāpēc mēs nesaprotam, cik destruktīvi ir pie kaut kā tverties? Kāpēc mēs nesaprotam, ka to dara pat revolucionāri, un ka bieži vislielākais reakcionārs ir tieši revolucionārs? Cilvēks, kurš alkst pēc kārtības, turklāt bieži pavisam nevainīgi, un tādēļ attaisno asinis, slepkavības un šaušalīgu apspiešanu, attaisno, alkdams pēc iedomātas simetrijas, iedomāta skaistuma, pēc smilšu pils bērna iztēlē?

Iedomas, Sterns teica, tas viss, kā nav, ko mēs iztēlojamies. Šie netveramu brīnumu un baigu zvērību leģioni, kas dzimuši no mūsu iztēles bezdibeņiem. Ticība visam un nekam, mūsu laikmeta lāsts. Mēs paštaisni, uzpūtīgi spēlējamies savos prātos tik dedzīgi kā dievbijīgi eremīti, kas pasaulē neko nav redzējuši un atsakās skatīties, atsakās sadzirdēt kaut atbalsi no tā, kas bijis pirms mums. Tik milzīga ir mūsu uzpūtiba — un tik nožēlojama — , ka mēs pat izliekamies, ka spējam pārmest pār bortu savu pagātni un būt jebkas, tikai tāpēc vien, ka paši tā apgalvojam. Bet tā nav, un tā nedrīkst darīt, jo par brīvību, atbildību un vainu mēs zinām daudz mazāk nekā domājam. Taču esam tik uzpūtīgi, ka izliekamies vien tālāk, un mūsu baigajiem minējumiem ir simtiem tūkstoši upuru, to ir pat miljoni. Upuri, kurus, rādās, vēlas mūsu laikmets... vēl ļaunāk, upuri, kuri tam, rādās, ir vajadzīgi.

Kāpēc? Kāpēc mūsu vainas apziņa šoslaikus ir tik liela, ka mums jānes cilvēku upuri, un tik plānprātīgos mērogos? Kam mēs upurējam? Kas ir šī nepielūdzamā vainas apziņa, kas liek mums iecelt kādu par Hitleru vai Staļinu, lai tie galētu mūsu vietā? Vai brīvība divdesmitajā gadsimtā tiešām ir kaut kas tik šausminošs, ka mums vajadzīgas koncentrācijas nometnes un veselas politiskās sistēmas, kas faktiski nav nekas cits kā cietumi? Šīs milzīgās, necilvēcīgās mašīnas, uz kurām ļaudis brīvprātīgi skrien bariem vien, brīvprātīgi atdodas un atdod savu dzīvību, saukdami tās par nākotni? Vai brīvība tiešām ir kaut kas tik šausminošs, ka mums pasaule jāpārvērš par milzīgu soda koloniju? Vai mums tiešām tik izmisīgi vajag atjaunot dzīvnieku valsts kārtību, mūsu zaudēto nevainību un nezinīgumu?

Revolūcija, Sterns teica. Mēs pat aptvert nespējam, kas tā ir, ko tā nozīmē un kurp ved. Mēs izliekamies, ka revolūcija nozīmē totālas pārmaiņas, bet tā vēl ir pavisam maza daļiņa, viss ir neizmērojami sarežģītāk un, jā, ari daudz vienkāršāk. Tās nav tikai totālās pārmaiņas no nakts uz dienu, kad mūsu zeme riņķodama virpuļo ap kādu nenozīmīgu zvaigzni. Ari mūsu zvaigznīte griežas ap savu nezināmo centru, un tāpat griezdamās griežas visi zvaigžņu miljardi, visas galaktikas un pats Visums. Pārmaiņas griežas, pastāvēt nozīmē revolvere, un pastāvēšana ir revolūcija.

Arī laiks ir revolūcija, un, kaut arī šie likumi ir neaptverami sarežģīti un mūsu prātam neaptverami, to rezultāts ir vienkāršs. Mums — ļoti vienkāršs.

Nonākuši pie jaunas gaismas ausmas, mēs redzam, ka tā pārvēršas tumsā, īstenībā mēs vispār ejam pie gaismas tieši tāpēc, lai redzētu to pārtopam tumsā. Un dzīvojam tumsā, lai ieraudzītu gaismu. Uz mirkli. Kamēr laiks vērpj tālāk pretstatus, un tam nav ne gala, ne sākuma, vismaz mēs to neredzēsim.

Revolūcija? Nodošanās idejai? Ticība cilvēcei un dieviem, kuri mirst, dieviem, kuri pieviļas?

Mūsu grēks ceļas no nevainības, teica Sterns, tā ir mūsu cerība un mūsu lāsts. No šīs nevainības rodas viss ļaunums un viss labais, un ar to dzīvot ir mūsu liktenis. Jo Dievs, kurš ir, un visi dievi, kuri ir bijuši un būs, ir mūsos, tie redz ar mūsu acīm, dzird ar mūsu sirdīm un runā ar

mūsu mēlēm. Mūsu. Es zinu. Es arī biju cīnītājs par ideju.

* * *

Sterns aprāvās. Muskuļi viņa sejā saspringa, acis trauksmaini šaudījās.

Ahā, viņš ir satraucies, domāja Džo, mēs esam tikuši līdz dziļumiem. Viņam galvā auro sirēnas, sprāgst raķetes, visur rīb šāvienu kārtas. Tā cilvēks izskatās, kad pārāk ilgi ir atradies aplenkumā. Kontūzija, teiktu kāds dakteris. Dvēseles kontūzija, teiktu Lifijs.

Džo uzlika roku Sternam uz elkoņa.

Zini, viņš teica, pirmīt, kad es pieminēju Ahmadu un Dāvidu, mani pārsteidza tas, cik ātri tu pārslīdēji viņiem pāri. Bet man visu laiku sev jāatgādina, ka mēs ar tevi šajos gados esam dzīvojuši ļoti dažādas dzīves, un tu kaut kam tādam tuvumā esi bijis bieži. Manas dienas ritēja klusi, un man taču nav tev jāstāsta, cik grūti tādam cilvēkam samierināties ar vardarbību. Kad runa ir par jušanu, es zinu, mums ir nosliece domāt, ka visu bēdas ir mūsējās, tas kaut kādā ziņā ir paņēmiens, kā mēs citus cilvēkus pielāgojam pēc sava izmēra un formas. Laikam jau cilvēka dabā ir vēlēties, lai visi būtu taisīti pēc vienas šnites, tad mēs varam izlikties, ka viņus saprotam, un tas, protams, būtu aplam patīkami. Tādēļ es visu laiku sev atgādinu, kādā ledaini svilinošā tuksnesī tu pa šo laiku esi dzīvojis, tur, kur tev apkārt ir nāve, mirēji un pavisam citi nolādēti likumi. Es zinu, tas bija traki, bet kas bija pats ļaunākais?

Skaņas, kas nāk no cilvēku mutes, Sterns čukstēja. Tās skaņas, kas nāk no viņu mutes, kad viņi guļ uzšķērsti un gaida nāvi. Pie kaut kā tāda nav iespējams pierast, un, reiz dzirdējis, tu nemūžam vairs netiec no tā vaļā.

Noteikti, Džo bilda, tā noteikti ir. Vismaz tajā nevienam nepiederošajā teritorijā, kurā tu esi uzturējies visu savu mūžu. Bet tu zini, vairums cilvēku to nekad nav dzirdējuši. Vairums cilvēku dzird činkstēšanu, šņukstēšanu un vēl pēdējo taisnošanos, un par tādām lietām jau kaut ko var pateikt. Nevis to dzīvniecisko brēkšanu no visdziļākajiem dziļumiem, tās skaņas, kas ir vēl briesmīgākas par nāvi, jo tām nav nekā kopīga ar vārdiem, ne kripatiņas. Bet tu atceries to teicienu, ka abstraktas idejas ir mūsu pseidonīmi? Ka mums ir tieksme savus iekšējos jautājumus pārzīmēt lielā mērogā, padarīt vispārīgus? Un tādēļ, piemēram, Markss, kurš mocījās ar zvēriskiem aizcietējumiem no pārāk lielas sēdēšanas un domāšanas, sliecās uzskatīt, ka gaidāmais sprādziens zemākajos apvidos jeb šķirās ir zinātniska nepieciešamība? Aizsprostojušos zarnu vēsturisko kustību objektīvi nosaka stenēšana uz dialektiskā podiņa, un tādā garā? Atceries, bija tāds teiciens?

Sterns uz bridi mitējās grozīties. Paskatījās uz Džo un atkal novērsās.

Izklausās kaut kur dzirdēts, viņš murmināja.

Re, kā? Hm, es jau tā domāju, jo tu pats tā man teici.

Es?

Jā. Reiz Jeruzālemē, kad mēs līdz vēlam vakaram kvernējām ar to lampu žurgu glāzēs. Draņķība, tāpat kā tā dzira, ko mēs tagad dzeram. Ari šī saucas par arābu konjaku, un es nemūžam nesapratīšu, kā šie abi vārdi tā sagadījušies kopā, lai atvieglinātu sāpes nakts melnumā. Runājot par pretstatiem, ja. Arābu konjaks? Arābu konjaks? Ko tādu izdzirdot, galvā uzreiz sākas revolūcija, visīstākā revolūcija, tieši kā tu saki, nemaz nerunājot par nemitīgajiem nemieriem kuņģī. Bet jā, es reiz no tevis to dzirdēju, un pavisam nesen atkal, no Ahmada. Ja nemaldos, tu citēji sava tēva memuārus.

Ā.

Sterns nespēja nosēdēt mierīgi. Viņš pacēla roku, un bāra saimnieks piešļūca, lai no jauna piepildītu viņu glāzes. Džo smaidīdams turēja Sternu aiz elkoņa.

Stern, es taču nevaru tevi tik lēti palaist vaļā, pareizi? Ļaut tev domāt, ka viss ir bijis velti. Ir taču skaidrs, ka es par to maķenīt raizēšos, un lai Markss un karš pastāv pie ratiem. Tādēļ pasaki man vienu. Kad tu biji jauns, vai tev ne reizi neienāca prātā dzīvot vientuļnieka dzīvi kaut kur tālu tuksnesī, līdzīgi tavam tēvam mūža nogalē? Kaut kā tamlīdzīgi? Tā noteikti būtu bijis vieglāk nekā noņemties ar cilvēkiem.

Sterns šķita izbrīnīts. Vismaz atkal esmu noķēris viņa uzmanību, Džo domāja.

Nē, Sterns atbildēja. Ne reizi.

Kāpēc ne, man gribētos zināt?

Sterns raudzījās ūdens lāmā, kas bija uzradusies uz letes. Un tagad viņš sāk ne tikai atcerēties, sev teica Džo. Vairs nav tikai tas sirēnu, bumbu un sprādzienu haoss vien.

Par maz vainas apziņas, Sterns teica. Tēvs tuksnesī aizgāja citu iemeslu dēļ, bet man vajadzētu vainas apziņu. Viņš tomēr tuksnesi meklēja. Es tajā piedzimu.

Aha. Kā ir, tā ir. Tātad mēs te laikam runājam par nožēlu, ko? Ka viss galu galā neiznāca tik labi, kā tu cerēji.

Sterns nodrebēja pie visām miesām.

Tik labi? Dieva dēļ, Džo, kā tu tā vari runāt?

Aha. Ka viss iznāca vienkārši briesmīgi. Kur nu vēl ļaunāk. Bet tu zini, tas, ko tu dažos pēdējos gados esi paveicis, ir simt reižu vairāk nekā lielākā daļa cilvēku izdara visā savā mūžā. Jā, protams, par to zinās pavisam nedaudzi. Blečlijs, Belle un Alise, es, daļēji vēl Moda un Lifijs, vēl daži, par kuriem es neko nezinu. Skaidra lieta, pavisam nedaudzi, un pat viņi nevienam par to nevarēs pastāstīt, ja nu paši sev. Čukstus paši sev, varbūt vientulības un skumju brīžos, raugoties tālā perspektīvā. Vai nav tā, ka tev tas mazlietiņ kremt? Būtu tikai dabiski.

Sterns ar pirkstu zīmēja ūdens lāmā apli.

Jā, viņš atbildēja. Laikam jau kremt.

Nu, Stern, bet protams. Jebkuram gribētos zināt, ka pēc viņa kaut kas paliek, kaut kas vairāk par zelta putekļiem un muižām, kaut kas tāds, ko var sataustīt ar sirdi. Tomēr cits staigātu, aiz lepnuma piepūties, ja būtu paveicis tik daudz, cik tu, bet tu vispār nedomā, ka esi kaut ko izdarījis.

Sterns nelaida vaļā Sterna elkoni.

Klau, kāpēc tu šovakar runā par Sivi? Tas bija sen, viņš nomira pirms desmit gadiem, sajuka prātā pirms divdesmit. Varētu likties, diezgan patāla pagātne, kāpēc tā šovakar tevi tā nodarbina? Vai tu atskaties turp, kur patiesībā aizsākās tava Polijas epopeja? Tā to sauca Ahmads, tu zini, un viņš nerunāja tikai par to braucienu uz Poliju. Viņam tava Polijas epopeja bija kaut kas daudz vairāk. Varbūt tāpēc, ka Ahmads allaž lūkojās uz visu tālā perspektīvā, un, kaut ari karš šķietami sākās Polijā, viņš zināja, ka tā patiesā sākotne atrodas daudz dziļākos laika slāņos. Bet labi, tātad Sivi. Kas tev atkal un atkal liek par viņu domāt? Vai varbūt patiesībā mēs runājam par Smirnu?

* * *

Sterns stumdīja pirkstu pa lāmu, zīmēja apļus, viņa trauksminās acis ne uz mirkli nepalika mierā.

Drūvīgs un domā, ka dzīve bijusi veltīga, Džo domāja, akurāt kā Modina teica. Un klāstīt, ka tā nav, nebūs jēgas. Nav vērts izsalkušajam apgalvot, ka viņam nemaz negribas ēst, kad tas ir līdzējis? Sprādzieni un sirēnas tai viņa tuksneša nostūri varbūt ir mazliet pierimuši, taču viņš visviens gaida nākamo uzlidojumu, un viņš ir ārprātīgi noguris, tik daudz ir skaidrs.

Stern?

Jā. Tu pieminēji Sivi. Es tagad par to domāju.

Un?

Man liekas, tas ir tāpēc, ka es šo ceļu sāku pie viņa un gandrīz visu iemācījos no viņa. Turklāt tas Smirnas periods man atmiņā ir palicis kā viens vesels. Eleni, Sivi un brīnišķīgās stundas, kas mums bija pirms asinspirts, pirms visa šī dzīves kārtība aizgāja bojā. Ari Egejas jūrai te droši vien ir sava nozīme, šai neizsakāmajai gaismai, kas ļaudis kopš seniem laikiem mudinājusi meklēt tālāk. Un dzīve ar jūru Smirnā, un vienkārši pati

jūra, neko tādu, kas vairāk līdzinātos bezgalības šalkām, mums vienkārši nav dots saklausīt. Un es toreiz biju jauns, tādēļ viss bija nozīmīgs, un es biju iemīlējies... Jā.

No tā visa kopā ikkatra izjūta bija spriega un stipra. Viss šķita skaidrāks un drošāks, taču vislabāk es atceros šo spriegumu. Katrs mirklis izdzīvots visā tā pilnībā, pat mazi sīkumi, tā mums vajadzētu dzīvot vienmēr, un mēs tik reti to darām. Kad viss ir dzīvs, Džo. Jā.

Bet tad sākās pārmaiņas, un šīs ainas daļas vairs neturējās kopā, vairs neveidoja veselumu. Mēs ar Eleni atsvešinājāmies, redzējām viens otra acīs melnas sāpes un skaidri zinājām, kas slīd prom, bet neko pret to neiespējām, jo otra cilvēka pagātne mums vienmēr būs nesasniedzama, mūsu viscēlākie nolūki tai nespēj pieskarties. Bezspēcīgi, mēs bijām bezspēcīgi, kaut ari sapņa sagrūšana bija nepanesama. Tā nu viss beidzās, un pēc tam pār Smirnu nāca tumsa, tā asinspirts, un Sivi sajuka prātā, un man tur viss bija beidzies, un neatlika nekas cits kā vien iet tālāk.

Jā, atsaucās Džo. Un tagad Smirna ir pasaule, un asinspirtis notiek ik dienu un nakti, un veselas dzīves kārtības ir gājušas bojā tumsā. Bet tu šai naktij neesi svešinieks, Stern. Šo tumsu tu pazīsti jau ļoti sen.

Sterns skatījās uz leti, gluži nekustīgs, beidzot aprimis šīs drūmās alas trūcīgajā gaismā.

Vai tik tālu nu esam? Džo sev jautāja, vērodams Sternu. Viņš gaidīja, un pagāja ļoti ilgs brīdis, līdz Sterns beidzot pacēla acis.

Jā, Sterns čukstēja. Un reizēm man izdodas puslīdz mierīgi atskatīties un gandrīz visu savās acīs attaisnot. Dzīve tomēr vienmēr ir bijusi diezgan līdzīga. Pirms trim tūkstošiem gadu tajā pašā Smirnas piekrastē grieķi izrīkojās uz mata tāpat, viņi trakoja un apraudāja, un vienalga devās jūrā, vismaz daļa no viņiem, tie, kuri nebija izdūruši sev acis vai ieslo-dzījuši sevi būros to šausmu dēļ. Pagātnē tas viss ir noticis neskaitāmas reizes, un pulka vīru ir tā sēdējuši, kā mēs ar tevi, un es centos skatīties Homēra acīm, un tu centies man palīdzēt, es to visu zinu, Džo, es zinu. Vienkārši dažreiz...

Te Sterns lēni pagrieza galvu un palūkojās uz Džo, un Džo nevienās acīs nebija redzējis tādu nogurumu.

...vienkārši dažreiz es vairs nespēju šo līdzvaru atrast, līdzsvaru, Džo. Viss ir pārāk tumšs un neizkustināms, un nekam vairs nav iemesla, un es vienkārši vairs nespēju pats sev iestāstīt, ka tāds ir. Vairs nespēju tēlot, Džo, tu saproti? Es skatos atpakaļ un redzu, ka nekam nav ne mazākās nozīmes.

Par tuvu, Džo domāja, mēs esam nonākuši par tuvu. Viņam jāatkāpjas, citādi viņš izjuks pa vīlēm tepat man acu priekšā.

Klau, es zinu, teica Džo, es tevī to manu, un mēs abi zinām, ka tu pārāk daudz esi bijis laukā viens pats ar šo gadsimtu. Tā tomēr parasti nedara. Gandrīz visi savu mūžu nodzīvo citos gadsimtos, bubinās pa pagātni, ar taisnu muguru sēdēdami uz vakardienas mēbelēm, pētīdami vakardienas vilcienu sarakstu un gremdēdamies vakardienas domās. Pats teici, dzīvnieki ir konservadvi, un, ja būs kaut mazākā iespēja, mēs visu darīsim tāpat kā iepriekšējā reizē. Un es saprotu, ko tu gribēji teikt, runādams par to, cik tas ir bīstami, un cik paradoksāli, ka varas darbi izaug no nevainības, no tām žēlīgajām drošībām, pie kurām mēs tveramies, pie mūsu cilts smilšu pilīm.

Džo?

Jā, es zinu, un es zinu to skumīgo paradoksu, ka pravieši rokas mūsu cilts bērnībā un atmiņas pārvērš par nākotnes vīzijām, iztēlodamies jauko absolūto kārtību kaut kādā iedomātā Ēdenes dārzā. Un mēs tik tiešām esam pieraduši pārāk daudz rakņāties mūsu galvās, neieklausoties atbalsīs no ārpuses, jo mums taču jāspēlējas ar idejām, it kā tās būtu rotaļlietas. Ņemam vienu un ņemam otru, ja baltā neder, ņemam priekšā melno, un, ja Dievs atsakās, tad liekam pie darba Hitleru un Staļinu.

Džo?

Vārdi, Stern. Tie ir tikai vārdi, bērna klucīši, vārdi, kurus mēs piešķiram nevietā nomestām atmiņām, jo mums tik izmisīgi vajag ticēt, ka ir kāds, kaut kur, par to visu atbildīgs... vai vismaz tā varētu būt. Vārdi divdesmitajā gadsimtā ir mūsu ēnas, it kā, pielipinot kaut kam vārdu un nosaukumu, šim kaut kam uzreiz uzrastos vieta un to varētu šajā vietā nolikt. It kā, kaut ko pasakot, mēs jau visu būtu izdarījuši. It kā buram-vārdu atkārtošana mūs darītu brīvus. It kā mēs vairs neizrīkotos ar cilvēciskām būtnēm... Jo ļaunākais jau ir tieši tas, Stern, pareizi? Ar idejām vienmēr ir vieglāk rīkoties nekā ar cilvēkiem, jo idejas ir vārdi un nosaukumi, tās var sanumurēt un definēt, un pārstrādāt pēc sirds patikas, piešķirt krāsas un svītrojumu, salikt pa kategorijām un droši noglabāt atvilktnēs. Tā mēs ar idejām izdarāmies, tēlodami, ka darbojamies ar kaut ko īstu, un Ļeņins ir mūmija kā jebkurš faraons, un Hitlers būs mūmija tūkstoš sava trešā reiha gadus, ja viņam izdosies, abiem pa Lielajai piramīdai no galvaskausiem, lai mēs viņus pieminētu, un pie viena notiek slaktiņi, asinspirtis iet bojā cilvēki, noslaktēti, tavu pārsteigumu, pa ceļam uz smilšu pili.

Bet, Džo.

Skaidra lieta. Man arī vajag vēl vienu šļuku, un re, tur jau nāk tas tips ar savu petroleju, to laika svētīto žļurgu. Jā, cilvēki ir tumši un neizkustināmi, jā, tā ir patiesība, un vēl tas ir īstais šifrs un vienīgais, kas ir svarīgs. Un tāpēc, ka cilvēki ir tādi, kādi ir, mēs izvēlamies vieglāko ceļu un rotaļājamies ar tiem nieciņiem, kurus dēvējam par idejām, klucīši, kā nu ne, mūsu piramīdu smagums, der arī mūsu privātā Bābeles torņa celtniecībai. Tīras un vienkāršas līnijas, kas loģiskā ceļā virzās augšup, akurāti, mēs sakām, atbilstoši prāta likumiem.

Prāts, Stern? Loģika? Pieskaries cilvēka dvēselei jebkurā svarīgā vietā, tad tu redzēsi, cik prātīga būs tā atbilde, kuru tu dabūsi. Kliedzienu tu dabūsi, izmisuma un cerības kliedzienu. Bet mēs tēlojam, ka tā nemaz nav, tēlojam, ka varam kraut idejas citu uz citas, un beigās mums iznāks krāšņa katedrāle, kur locīt ceļus, vai iespaidīgs nacionāls universālveikals, kur spirdzināt garu. Smilšu pilis, tieši tā, kā tu saki. Vai varbūt, kā šobrīd, tikai tās milzīgās, drausmīgās nāves mašīnas, reizi par visām reizēm. Un tikmēr cilvēciskas būtnes tiek galētas tādēļ, lai... kādēļ, Stern? Kā vārdā, žēlīgais Dievs? Vienmēr, visur

Džo, es...

Nē, pagaidi, Stern. Es esmu braucis tālu ceļu, lai šovakar sēdētu šajā drūmajā ūķī, baudīdams šo graustu aromātu, un temptu lampu žurgu ar draugu, kuru uz šīs pasaules pazīstu visilgāk. Tālu ceļu telpā un laikā, tādēļ diez vai tu vari cerēt, ka es tevi tik lēti palaidīšu vaļā. Vai, izsakoties citādi, te nu es esmu, es esmu īsts, un tev nāksies ar mani runāt. Ar mani, Stern.

Džo smaidīdams pamāja ar galvu. Viņš turēja Sternu aiz elkoņa, un tad arī Sterns gausi pasmaidīja.

Piespiedu pie sienas, Džo domāja. Beigu beigās viņš nevarēs sevi noliegt. Tikai ne viņš. Viņš pārāk daudz saprot.

Skaidra lieta, Džo sacīja, atliekdams muguru. Te nu mēs esam, un vai nav varena vieta, kurp nākt, kad vajag sapurināt dvēseli. Kā nu ne, tu taču man piekritīsi, atrasties tur, kur mēs abi esam šī melnā kara melnajā nestundā, nav necik spirdzinoši. Kā mēs te sēžam, pavisam netālu no Nīlas, un gaužamies par mūžīgām bēdām? Viss mainās, nekas vairs nav tā, kā agrāk? Cik dinastiju bija senajiem ēģiptiešiem, kādas trīsdesmit, viena vairāk vai mazāk? Un ar katru no tām beidzās laikmets, beidzās laikmets ar visiem džendmeņiem, kuri, tāpat kā mēs, sēdēja ar petroleju glāzēs, gauzdamies par nāvi un mirējiem, un gudrodami par debesu permanentajām revolūcijām, uz riņķi, uz riņķi vien? Gribas jautāt, vai tiešām laiki vispār mainās, vai tikai mēs ar tevi gadsimtu gaitā lāgu lāgumis neesam šeit iegriezušies apcerēt visu to dinastiju galus. Patiesībā gribas jautāt, vai šis ūķis, vai kāds tieši tāds pats, te nav bijis jau četrus vai piecus gadu tūkstošus, lai džentlmeņi, tādi kā mēs, varētu iegriezties un pietiekami tuvu upei inventarizēt kārtējo galotni.

Džo paskatījās apkārt. Saverkšķīja seju.

Beigu galā nekā diža jau te nav, pareizi, Stern? Inventāra ziņā. Tumšs ūķis ar kailām sienām. Protams, neskaitot to, kas notiek šajā spogulī mums tieši acu priekšā. Viens miglains ekrāns, vai zinies, ar ieplaisājušiem stūriem un graudainām virsmām, skaidra lieta, izdilis prāta kinoteātris ar gaistošu aprišu lentēm un projektora lampu, kurai vajag to žurgu, lai būtu kaut cik gaismas, gan tagad, gan vienmēr. Tādēļ, jā, man liekas, man nenāktu par ļaunu vēl viena glāze, kas par to, ka tu vēl tai neesi nobriedis. Bet kāpēc tu smaidi, Stern? Tāpēc, ka zini — mēs te sēžam jau četrus vai piecus gadu tūkstošus? Un kāpēc tagad tam smaidam blakus parādās sīks smiekliņš? Tev tas liekas ilgi?

Džo ar visu augumu pagriezās un skatījās Stemam acīs. Norādīja uz spoguli.

Un ko tad mēs dabūjām redzēt šajā prāta acs apdilušajā kinolentē? Āreče, mēs sākām ar aukstu, kailu grīdu, tikpat kailu kā šajā ūķī, kur gadu tūkstošiem gvelžam par visu ko, sagatavojam zemes un jūras ainavas Homēram. No tā tu nonāci pie paklāja, kas piederēja kādam citam, mājās, kas nebija tavas, un no turienes redzējām augstas, vaļā atstātas durvis un mazu balkoniņu, no kura pavērās skats uz ostu, kas varēja būt jebkur, taču bija pilsētā, kuru mēs sauksim par Smirnu. Eleni aiziet un pamazām beidz sevi nost, tad nāk slaktiņi, un Sivi tur sajūk prātā, bet tu jau drīz vairs nespēj iztikt bez morfija, un viss iet bojā lēnā nāvē kā tas kaķis tavā stāstā, tas, kurš nebija uz vietas beigts. Klau, Stern, žēlīgais Dievs, vai šis ir gadsimta stāsts, ko es no tevis šovakar dabūju dzirdēt? Morfijs, pašnāvība, alkohols, ārprāts un izmisums, slepkavības un nāve... Kas tas vispār ir? Kas tas par stāstu, Dieva dēļ?

Sterns tikām bija kļuvis ļoti mierīgs. Viņš smaidīja savu neatkārtojamo smaidu, klausījās, lūkodamies uz Džo, un viņa seja bija ļoti vērīga.

Es nezinu, Sterns klusi atbildēja. Varbūt, Džo, tu to redzi skaidrāk nekā es. Stāsts par cilvēku, kurš gribēja ticēt. Kurš centās ticēt?

Kurš ticēja, Stern. Joprojām tic. Un lai vairs nebūtu nekādu runu par cenšanos, tev tas viss jau ir bijis un izbijis. Kas sūtīja Eleni to lūgšanu, vai tu esi aizmirsis? Un kurš ņēma savā paspārnē izbiedētu īru knēveli, kurš bija atmucis uz Palestīnu, kurš pirmais tam kaut ko iemācīja par dzīvi? Un Belle un Alise, un Dāvids un Anna, un viņu tēvs? Un Litijs un Ahmads, un Moda un Bernīni, un citi, par kuriem es neko nezinu? Kur viņi būtu bez tevis? Vai tad tu nezini, ka Bernīni acīs tu esi sapņu tēls, tiešām nezini? Viņam tu esi sapņi, tu esi tas, ko var paveikt šajā pasaulē. Pie joda slepenos šifrus un visu to, ko tu darīji tuksnesī, šķietamo Enigmu. Vai tev vispār ir kaut kāda sajēga par to, ko tu citiem esi devis tikai ar to, ka tu tāds esi? Tu atceries, kādi bija Sivi pirmie vārdi tajā šaušalīgajā naktī Smirnā? Kad viņš murgoja? Tu atceries? Nē.

Sameklē Sternu, viņš teica. Pasauc Sternu. Sivi to atkārtoja tajā naktī, kad viņš sajuka prātā un vairs no tā neatgriezās. To viņš meklēja savā ceļā uz bezdibeni. Tevi, Stern, tu tiešām to nezini? Vecais, tu joprojām to nezini? Nezini, ka tā vienmēr ir bijis ļoti, ļoti daudziem?

Sterns skatījās uz leti. Saraucis pieri, stumdīja pirkstu pa ūdeni, zīmēja apļus un cīnījās ar nogurumu, spēkojās pats ar sevi. Džo to redzēja...

Un kaut kur ārā, tumsā, lēni sāka blīst nemiers. Kliedzieni, lāsti un dzērāja smiekli, ielās uzvaroši bļaustījās vīri, kas svinēja izglābšanos no nāves, savu ceļu naktī uzsāka triumfējošs dzēruma kautiņš.

Visi bažīgi atskatījās uz apsmulēto aizkaru bāra durvīs, vienīgo, kas blāvi apgaismoto telpu nošķīra no ieliņas tur, ārā. Bāra saimnieks nolika darāmo pie malas un pagriezās, stāvēja, nemierīgi paturēdams acīs aizkaru. Pat Džo apsviedās, gribēdams saprast, kas tur notiek, toties Sterns pat nepacēla galvu. Sterns turpināja sēdēt, skatīdamies uz leti, ar pirkstu zīmēdams ūdenī apļus.

Kas tur vispār notiek? traucējuma aizkaitināts, jautāja Džo.

Nekas, Sterns čukstēja. Droši vien kareivji, atgriezušies no frontes, laimīgi, jo viņi ir dzīvi...

Un tātad? Džo noprasīja. Tu zini, cik daudz tu esi izdarījis, zini taču? Patiesībā tev nemaz nešķiet, ka to visu var noniecināt līdz bezgalīgiem mēģinājumiem?

Reizēm tā tomēr izskatās, Sterns čukstēja, par spīti tam, ko tu saki. Citi, un tas, kā viņi jūtas... tu pats zini, citi nekad nevar būt mūsu dzīves attaisnojums. Tam jābūt mums pašiem.

Jā, es zinu, atsaucās Džo. Tu man to jau ļoti sen iemācīji. Kas attiecas uz to melnumu, kas brīžiem uznāk, šī tumsa un nekustīgums, kas iekšā visu laiku gaida, kad mēs tiem piešķirsim vārdu un valdīšanu te, dzīvē, nu, man tev nenoliedzami jāpiekrīt, ņemot vērā, kāds karš notiek mums apkārt. Un man jāpiekrīt ari tad, ja mēs te runātu par dižām, mierpilnām jaunām valstīm, kurām būtu jāpastāv un kuru nav, ne šajā pasaules daļā, ne citur. Bet tā ir politika, Stern, pie tam vēl īslaicīga, un politika nekad nav bijusi nekas vairāk par segvārdu, nosaukumu, šifru sistēmām, kas vispār nav nekādas sistēmas un nemaz nevar būt, jo matērija tajās, matērija, no kā tās sastāv, esam mēs. Nevis kaut kādas abstraktas idejas, bet mēs, un mūs nevar noniecināt līdz sistēmām, visviens, ar vārdiem, šifriem, nosaukumiem, vienkārši nevar. īstenībā, ja es kaut ko tavā domu gaitā nekad nespēšu saprast, tad to, kā tu vispār spēji šo maskēšanos, šo leģendu noturēt par realitāti. Tu tomēr visu mūžu esi noņēmies ar tādām lietām, tu taču pazīsti šifrus, leģendas un maskas, zini, kas ir īsts un kas nav.

Bļaustīšanās, kliedzieni un greizi soļi ārā kļuva skaļāki un tuvojās. Gandrīz visi, kas atradās bārā, neizlaida no acīm aizkaru, kas viņu patvērumu nošķīra no nakts. Džo atkal apcirtās, neko neieraudzīja un pagriezās atpakaļ pret Sternu. Viņš runāja spraigi, uzstājīgi.

Kartē redzama vieta, Stern, tas ir, valsts? Vai to tu patiesībā gribēji? Robežsargus, vīzas un muitas ierēdņus mundieros? Vai tiešām tavs sapnis beigu beigās izrādās tik sīks? Tu visu mūžu esi krustām šķērsām pārkāpis visas iespējamās robežas, pierādījis, ka tās ir šķietamas, nejaušas, bezjēdzīgas? Varbūt kādu citu realitāte spētu samulsināt, Stern, bet ne jau nu tevi. Kā tu esi uztiepis sev šo domu, ka nekustamam īpašumam vispār var kaut kāds sakars ar kaut ko? Vai to meklēja senie grieķi? Vietvārdus? Vai tādēļ jūrā izgāja viņu kuģi? Jūra bija viņu dvēsele, tu pats tā teici, un visa tava dzīve pierāda, ka svarīgs ir tas, kas atrodas sirdī. Nevis segvārdi, slepenas misijas vai mundieri, nevis krāsas kartē vai pases, kurās uzskaitīti nesaskanīgi Dieva vārdi. Paskaties uz sevi šajās skrandās, Stern. Vai tās tev nepierāda, ka tu neesi cīnījies velti? Vai tās nepierāda, ka teritorija, pēc kuras tu alki, atrodas ļaužu sirdīs? Un vai ne tāda tava mīļotā Jeruzā-leme ir un vienmēr ir bijusi? Sapnis par mieru visām tautām? Pieskaries cilvēka dvēselei, un dzirdēsi izmisumu un cerību, un, kaut ari šī zemes tiesa mums varbūt nozīmē visu pasauli, tā tomēr ir tikai smilšu graudiņš kaut kur neizdibināmā Visuma nomalē. Tādēļ pie joda uzpūtību, nekā droša nav un nevar būt, bet tu cilvēkiem vienmēr esi devis cerību. Vienmēr, Stern...

Ārā vēl skaļāka bļaustīšanās un smiekli, un apslāpēti kliedzieni, vēl tuvāk. Piedzērušo lāsti un plīstoša stikla šķindoņa, tumsā kaut kur dažas mājas tālāk izsists logs. Sterns bija apsēdies sāniski, viņš raudzījās gan uz Džo, gan uz aizkaru Džo aiz muguras. Džo atkal apcirtās, nikni paskatījās uz durvjailu, tad atkal pagriezās pret Sternu.

Tas nolāpītais troksnis, viņš sunījās.

Nepievērs uzmanību, Džo, vienkārši ir nakts. Vīri svin svētkus, jo ir dzīvi...

Zinu, zinu. Tātad es gribu teikt, ka pat cēli mērķi saduras un nonāk pretrunās, kā tu pats bieži teici. Tāpat kā mīlestība var nonākt pretrunā pati ar sevi, pat mīlestība. Vai tad tu to nemani, Stern? Vai tiešām tu to nenojaut, viņpus un apakš visa tā, ko tu esi darījis? Kas tu patiesībā esi?

Sterns par atbildi tikai smaidīja savu neatkārtojamo smaidu, un pēkšņi viņš izskatījās pavisam mierīgs. Viņa skatienā bija gaišums, milzīgs, nezūdošs spēks.

Cik savāds un pretrunīgs cilvēks, Džo domāja. Noslēpumains un ilgu plosīts, gluži kā pati dzīve.

Un, tā sēžot un raugoties šajā nenotveramajā cilvēkā, kura noslēpumu viņš bija tik ilgi meklējis, Džo atkal atausa atmiņā tā diena, kad viņš nepazīdams bija pagājis Sternam garām Modās mazajā ieliņā, bet Sterns tur sēdēja, ģērbies skrandās, dienas beigās sargādams sievieti, kas viņam bija dārga, vientuļš ubags, kuram nebija ne māju, ne savas zemes, taču šis ubags bija visu dižo armiju lielākā trofeja... cilvēciska būtne bez vārda. Vientuļnieks, kurš, sēdēdams putekļos, vakara krēslā uzlūko savu neizmērojamo karaļvalsti, dzīves ubags, nācis no nekurienes un kādu dienu tur atgriezīsies.

Džo satvēra Sterna elkoni. Viņam acīs bija asaras.

Ā, cik labi, Stern. Tu zini gan, tas ir redzams. Tā nu mums ir bijusi skaidra nakts, mēs tomēr visu esam ieraudzījuši, tev izdevās, Stern, un tu zini, ka tev tas ir izdevies.

Sterns rāmi palocīja galvu. Smaidīdams savu savādo smaidu.

Varbūt, Džo, varbūt ir. Un ir taisnība, ka mēs radām savas debesis un ellles, un lieliski vērpjam tās savās sirdīs, netaupot nekādas izšķērdības un galējības, neviens atmiņas akts nav pārāk negudrs, neviena maskēšanās pārāk traka, katru skatu šai neaptveramajā sapnī esam uzzīmējuši mēs paši, mīlestības dēļ...

Bļaustīšanās. Kliedzieni. Ļodzīgi soļi un auri tumsā.

Džo?

Smaids Sterna sejā, Džo ķer Sterna dūre.

Klaigas. Smiekli. Stulbie mellie.

Džo apstulbis aiztenterēja pa bāru, vēl nepaspējis saprast, ka Sterns bija atvēzējies un no visa spēka iezvēlis viņam pa krūtīm, tā, ka Džo palika bez elpas, atmuguriski izlidoja cauri visam bāram, apgāzdams krēslus glāzes, atsitās pret sienu, vistālākajā kaktā. Džo, ar muguru pret durvīm, neredzēja, kā pluskainais aizkars dek parauts sānis un no tumsas ielido rokasgranāta, kā neviens bārā pat nepakustas, tikai Sterns. Neviens nezina, kas tā ir — tikai Sterns.

Spalga, aklinoša gaisma spogulī aiz bāra letes. Dārdiens iespiež Džo kaktā, plīst stikli, krīt draza, vīri kliegdami metas bēgt. Džo dūmu mākonī pieraušas kājās un kā nolēmēts skatās uz to vietu, kur nupat bija Sterns, kur viņš bija pirms dažām sekundēm, pirms rokasgranāta eksplodēja viņam krūtīs.

Vēl spalgāki kliedzieni ieliņā, visās malās skan auri un dip skrejoši soļi, trūcīgajā dzertuvē jau gandrīz neviena vairs nav, un bezvārda kareivis, kas bija metis rokasgranātu, izgaist tumsā, visi skrien un kliedz, un Džo ausīs džinkst dārdoņa. Izbaiļu kliedzienu jūklī viens ir spalgāks par citiem un pārdabiski lidinās skaidrajā naktī, atkal un atkal uzķerts un nodots tālāk tumsā.

Viens ubags ir pagalam, viens ubags...

Kliedziens lēkā pa šaurajām ieliņām, ielaužas pusnakts klusumā, neatstājas no neapgaismotām ārdurvīm, tumšām kāpnēm un istabelēm, kurās cilvēki, piespiedušies cits citam klāt, klausās piepešajā nāves kliedzienā.

Viens ubags... ubags...

Džo apstulbots stāv kaktā, cauri dūmu kamoliem skatās uz to vietu, kur vēl nupat bija Sterns, bet Sterna vairs nav, šķindēdami plīsusi stikli, acis aklinājusi gaisma, arvien tālāk atbalsojušies soļi. Džo smaida un čukst pats sev.

Beigās viņš zināja. To varēja redzēt viņa acīs.

Kliedziens Kairas tumšajās ieliņās jau tik tāls, ka izklausās pēc atbalss. Putekļi un haoss, Džo pūlas atgūt elpu, pasaulē pēkšņi valda klusums, it kā dārdoņa viņam ausīs būtu izspiedusi visu pārējo. Džo smaida, sīkais kliedziens tālu tumsā izdziest, tā mirklis šai naktī ir pagājis.

Viens ubags... ubags...

Tobruka bija zaudēta. Rommela Āfrikas korpusa bruņutanki bija mazliet vairāk nekā piecdesmit jūdžu attālumā no Aleksandrijas. Sapluinītā britu armija ierakās, lai mēģinātu noturēt fronti pie E1 Alameinas, bet, ja šī pēdējā pretestības līnija neizturēs, vācieši ieņems Ēģipti un sagrābs Suecas kanālu, varbūt ari visus Vidējos Austrumus.

Aleksandriju bija pametušas gandrīz visas britu karaspēka vienības. Kairas ielas bija kā piebāztas ar automobiļiem, kas straumēm plūda no tuksneša. Mierīgie iedzīvotāji — tie, kuriem bija nauda un dokumenti, — metās uz Hartūmu un Keniju, Dienvidāftiku un Palestīnu. Palestīnas virzienā atkāpās garas smago automašīnu kolonnas. Britu flote bija devusies meklēt drošību Haifas ostā. Armijas un civilās pārvaldes tika evakuētas. Eiropiešu bēgļu pūļi stāvēja rindās, lai pieprasītu tranzīta dokumentus un bēgtu uz Palestīnu.

* * *

Belle un Alise par Džo ierašanos nebrīnījās, brīnījās tikai, ka viņš peldmājā atgriezās tik drīz. Džo kustējās un runāja sasteigti, vārdi viņam bira juku jukām, viņš stomīgi klaiņāja pa peldmājas salonu un nemitīgi uzskrēja virsū pītajām mēbelēm. Pat viņa balss izklausījās svešādi. To vēlāk pieminēja Belle. Bezmaz šķita, ka viņš ir velna apsēsts, viņa toreiz teica. Belle un Alise mēģināja viņu iztaujāt, taču atbildes bija nesakarīgas, un vēl piedevām nebija iespējams noturēt viņa uzmanību. Džo katru reizi aizgriezās un purināja galvu, un viņa runa pārtapa čukstos. Reizēm kādai no abām izdevās saklausīt dažus vārdus.

Briesmas... jāglābjas...

Māsas izbiedēja pārmaiņas, kas pār viņu bija nākušas dk neilgā laika sprīdī. Mad pinkaini, soļi šļūcīgi, no miega trūkuma iekrituši vaigi: izskatījās, ka viņš kuru katru brīdi nokritīs gar zemi. Kalsnie pleci bija salīkuši, kūkumainās drānas nokarājās. Delnas sažņaudzās un atlaidās, viņš nemitīgi ņēma rokās lietas un nolika tās nevietā, pieskārās priekšmetiem, pieskārās visam, rādīja tukšā gaisā un stenēja, sev zem deguna bubinādams.

Jāglābjas... jābēg no Ēģiptes...

Likās, viss notiekošais pēdīgi bija viņu pievārējis, un viņš bija ierāvies sevī, atkāpdamies kaut kādā savā paša pasaulē. Māsas tikai tagad pamanīja, cik sīka auguma viņš ir.

Bet, Džo, kas ir noticis ar Sternu? tincināja Belle. Kas noticis ar Sternu?

Vairs nav... visi dodas prom...

Viņš ātri iebēga kaktā un tur apstājās, skatīdamies uz klavesīnu un mazītiņo fagotu, kas dusēja uz spulgās koka virsmas. Viņa sejā pavīdēja milzīgs apjukums, un viņš kāpās atpakaļ, ar acīm izklaidīgi ieurbies Kleo-patras portretā. Piegāja tam klāt un piebāza seju pavisam tuvu, pētīdams portretu.

Panorāma ir prom...

Ko jūs teicāt? pārjautāja Alise.

Taču Džo jau atkal nespēja nostāvēt mierā, viņš skrēja prom, atkāpās uz salona otru galu. Uzgrūdās virsū galdiņam, nogāza porcelāna figūriņu, saplēsdams to sīkās lauskās, spēji apstājās pie Katrīnas Lielās portreta. Purināja galvu, bet viņa mute visu laiku kustējās, koda un zelēja, mēle slīdēja pār lūpām.

Bet kas ir noticis ar Sternu? Belle atkārtoja.

Vairs nav un nav, pat viņa... dienu padebess stabā... nakti uguns stabā.

Džo vienā rāvienā pagriezās atpakaļ, viņa seja bija izmocīta un bāla, pilna apjukuma. Kakla saspringtie muskuļi raustījās. Viņa roka aizšāvās pie rīkles un aizžņaudza elpu, viņš rīstījās.

Džo?

Viņš izmisīgi tvarstīja gaisu, mēģinādams pie kaut kā pieķerties, uz

Zelta zvargulīts un granāta ābols

kājām noturējās, bet ieskrēja krēsla atzveltnē. Apcirtās un nogāza vēl vienu porcelāna nieciņu, kas izšķīda pa grīdu.

Džo, Belle uzsauca. Rimstieties, Dieva dēļ. Apsēdieties, pasēdiet mierīgi.

Taču viņš nespēja rimties, nespēja pasēdēt mierīgi. Viņš drudžaini vicināja rokas un mežonīgām acīm skatījās apkārt, neko šajā telpā nepazīdams, sev zem deguna bubinādams.

Izpirkšanas maksa par dvēselēm... kapenes un spogulis... Es un Tu...

Viņa mute palika vaļā, galva noslīga sānis. Tēli kūleniski joņoja cauri viņa izmocītajam prātam, aptumšodami apkārtni. Ievainoti dzīvnieki tuksnesī un liesmas, kas uzšaujas augstu debesīs, vraku sliedes, juku jukām guļ miroņi, tiem pa vidu rēgojas uzšķērsti tanki un pamesti lielgabali, sirēnas, atbalsis un aklie, kas kliegdami guļ smiltīs... Citur, tālāk austrumos, bezgalīgas kravas automašīnu kolonnas virzās cauri Sīnājam, izmisumā tveroties tuksnesī pa senajām takām, kas kopš aizlaikiem veda uz Palestīnu un apsolīto Kanaānas zemi.

Džo pacēla roku, it kā sprediķodams neredzamai draudzei. Viņš čukstēja.

Viņu dzīvību rūgtu darīja ar grūtu kalpošanu...

Kā dzīvību? tincināja Belle.

Džo sagrīļojās, nokrita uz viena ceļa, ar neizsakāmām pūlēm atkal pieslējās kājās.

Viņi dodas prom...

Kas dodas prom? taujāja Alise. Uz kurieni?

Uz savas svešniecības zemi... uz vienu labu un platu zemi, uz vienu zemi, kas ar pienu un medu tek...

No viņa mutes izlauzās kliedziens, viņš apcirtās un kumuriem metās uz augstajām stikla durvīm, kas izveda mazajā terasē pie pašas upes. Alise satraukta piecēlās kājās, taču Belle pašūpoja galvu, viņu apturēdama. Džo apstājās atvērtajās durvīs un lūkojās uz Nīlu.

Tad pārvērtās viss ūdens, kas upē bija, asinīs... un visā Ēģiptes zemē bija asinis...

Džo? Alise mēģināja viņu pierunāt. Pasēdiet brītiņu. Pasēdiet un atpūtieties, lūdzu.

Taču viņš jau skrēja prom no terases. Apstājās salona vidū, atkal paceldams rokas, it kā uzrunājot neredzamu draudzi, un viņa apmātās acis, zalgojošas un nekustīgas, lūkojās tukšumā.

Vai jūs viņus neredzat? Jūs tiešām neredzat?... Viņi ir ķēnišķīgi akmeņi, viņi ir dārgakmeņi...

Belle vēroja Džo acis, un viņas sejā bija dziļas bēdas.

Kas tie par akmeņiem, Džo? Par ko tu runā?

Kādas viņam ir acis, Alise šausmās čukstēja.

Kas tie par akmeņiem? Belle skaļāk atkārtoja.

Džo, roku pacēlis, murmināja, un tad viņa balss pieņēmās spēkā.

Dārgi akmeņi, akmeņu rindas... Viens sardis, viens topāzs un viens smaragds, viens rubīns, viens safīrs un viens dimants, viens linkurs, viens ahāts un viens ametists, viens tirkīzs, viens onikss un viens jaspids... Šie ir dārgie akmeņi, skaisti un seni. Un šiem akmeņiem būs pēc Izraēļa bērnu vārdiem būt, divpadsmit, pēc viņu vārdiem, priekš tām divpadsmit ciltīm būs tiem būt...

Džo roka noslīga gar sāniem, un viņš aizgriezās, acīm spoži mirdzot. Belle bezpalīdzīgi šūpoja galvu. Alise kuru katru bridi varēja izplūst asarās. Belle deva zīmi, un Alise, tūdaļ piecēlusies, pieskrēja pie māsas un apķērās viņai ap kaklu.

Man ir bail, Alise čukstēja. Viņš izskatās briesmīgi, un man skrien šermuļi, kā viņš vicina rokas, kā viņa mute ne mirkli nepaliek mierā. Kas viņam noticis?

Viņš ir slims, čukstēja Belle. Viņš nav viņš pats.

Bet viņa acis, Belle, kā tās mirdz un tik cieši skatās, tas mani biedē. Ko viņš redz? Ko domājas redzam? Kāpēc viņa acis ir tik savādas? Ar ko viņš runā?

Varbūt viņam ir smadzeņu satricinājums, čukstēja Belle. Varbūt viņš dabūjis sitienu pa galvu vai bijis blakus kaut kādam sprādzienam.

Belle, vai nevajag saukt ārstu?

Ne tagad. Šobrīd viņu nevar atstāt vienu.

Belle lūkoja apremdināt māsu, taču ari viņu biedēja Džo dīvainais izskats un vēl dīvainākā valoda. Tur pie vainas ne tuvu nebija tikai fizisks

Zelta zvargulīts un granāta ābols

pārgurums, tik daudz bija skaidrs. Viņu uztrauca Džo raustīgās kustības, krampji, kas viņu ik pa brīdim sagrāba un rāva uz riņķi, aizlingojot viņa nesaistītās domas kaut kādā citā virzienā. Un vistrakākās bija viņa acis. Džo acīs bija caurcaurēm nedabīgs spīdums, drudžaina zvīla, kas bija daudz par spožu; tā, liekas, sadedzināja visu, kam pieskārās viņa skatiens.

Pēkšņi Belle pacēla galvu. Kas tas? viņa čukstēja.

Kaut kur blakus bija apstājies automobilis. Iespējams, peldmājas priekšā. Uz upmalas ielas.

Belle paslējās un sastinga.

Nav jēgas. Mēģināt viņu paslēpt nav laika, un viņš pats nenāks mums līdzi.

Džo klīda starp palsi mežģlņotajām mēbelēm, kas piepulcināja peldmājas salonu ar dūmakainām citu dzīvju un citu laikmetu ēnām. Viņš atkal pacēla roku, atkal čukstēja.

Jo es esmu viņu sāpes vērā ņēmis, tādēļ esmu nolaidies tos no ēģiptiešu rokām izpestīt un tos no šās zemes augšām vest...

Aizcirtās auto durvis, tad otras. Tie, kuri bija piebraukuši pie peldmājas, it kā tīšuprāt sacēla iespējami lielāku troksni, tomēr Džo domas bija pārāk tālu, lai to sadzirdētu. Viņš atkal apstājās, atkal pagriezās, šoreiz mazliet lēnāk. Palūkojās uz upi, paspēra soli tai tuvāk.

Redzi, es sūtu eņģeli tavā priekšā, kas tevi sargā uz šo ceļu un tevi noved uz to vietu, ko es sataisījis esmu...

Peldmājas durvis ar blīkšķi atvērās. Noblīkšķēja vēl kādas durvis, un skarba balss izkliedza nesaprotamu pavēli. Gaitenī sāka dunēt soļi, steidzīgi soļi, kas kļuva arvien skaļāki. Alise paslēpa seju Bellei uz pleca. Belle skatījās taisni uz priekšu, uz Džo.

Viņš tagad smaidīja, pirmo reizi smaidīja, klīzdams starp spocīgajiem pinumiem un runādams pats ar sevi. Ari rausteklība uz brīdi bija izzudusi, krampji šķita mitējušies.

Viņš atkal devās uz stikloto durvju pusi, taču šoreiz mierīgi, šoreiz līgani. Tas Džo, kuru viņas pazina, rāmi ļāvās upes vilinājumam.

Smaidīdams skatījās ārā uz upi, viņa balss bija spēcīga, vārdi skanēja, kā uzrunājot mīļu cilvēku.

Viens zelta zvārgulīts un viens granāta ābols pie tā uzvalka vīlēm visapkārt.

Priekā iesaukdamies, viņš pacēla roku pret upi... pēc tam viss notika ļoti ātri. Salona durvis atsprāga, kliegdami ielauzās vairāki virieši. Džo terases atvērtajās durvīs pagriezās un smaidīdams atskatijās, sejai mirdzot noslēpumainā priekā.

Pirmās lodes ietriecās viņam sānā un saplivināja svārkus, vienā sviedienā apgrieza viņu tā, ka viņš lūkojās iekšā, kad viņu ķēra nākamās lodes, kad viņam vidū dārdēdamas eksplodēja mašīnpistoles, uzreiz visu izbeidzot un gandrīz pārcērtot viņu pušu, salaužot viņa sīko, kalsno stāvu un aizlidinot pa durvīm līdz pašai upei... vecu drēbju kaudze uz mazās terases koka grīdas, viena roka nokārusies ūdenī.

Iebrucēji lieki nekavējās. Iekrāva līķi audekla maisā, un jau pēc mirkļa plašajā, stiklotajā salonā bija palikušas tikai divas sīciņas, mūžvecas sievietes un atmiņu uzmācīgās, palsās aprises.

Klusumā skanēja Mazās Alises čuksti. Lielā Belle neatņemdamās raudzījās uz izdauzītajām stikla durvīm un mēmo upi, uz milzīgo, tukšo ainavu, kurā vēl tikko bija Džo... bet tagad bija bēdas un aiziešana.

Pievakare, dienu pēc Sterna nāves.

Majors stāvēja pie sava rakstāmgalda Apūdeņošanas Darbu Trešajā lokā, par Ūdensvīriem dēvētās izlūkdienesta vienības štābā. Viņš tikko bija atgriezies no pulkveža kabineta, kur viņi abi bija apsprieduši informāciju, ko pēcpusdienā kādā no Kairas graustu rajoniem bija ieguvis viens no viņu labākajiem vietējiem aģentiem ar segvārdu Džeimsons, ēģiptiešu melnā tirgus darbonis ar dzeltenīgiem zobiem un slimām aknām.

No sarunas ar arābu, kurš saimniekoja dzertuvē, kurā Sterns bija nogalināts, Džeimsonam bija izdevies iegūt pārsteidzoši daudz ziņu par Sterna un viņa neidentificētā biedra izturēšanos pirms rokasgranātas sprādziena pusnaktī. Savukārt pulkvedi šīs ziņas vedināja izteikt virkni interesantu pieņēmumu par šo lietu. Un, tā kā pulkvedis Sternu bija pazinis personiski un agrāk kopā ar viņu strādājis, bija jau gaidāms, ka priekšnieka jautājumi pieturēsies pie noteikta kursa.

Kāpēc Klosterim bija vajadzīga operācija Sterna neitralizēšanai?

Blečlijs aģentam, kurš vāca materiālus pret Sternu, bija piešķīris šifru Purpura Septiņi, visaugstākās slepenības pakāpi. Kāpēc bija nepieciešama šī ārkārtīgā slepenība? Kā Blečlijam izdevās pārliecināt Londonu, ka bez tā nevar iztikt?

Tālāk. Minētais aģents tika piesaistīts no malas, lai gan šifrs Purpura Septiņi bija tik slepens, ka gandrīz nekad netika piešķirts nepiederošai personai. Kāpēc šoreiz tā tika darīts? Vai pulkveža nojautai ir taisnība, un šis Purpura Septiņi aģents ir kāds, kurš agrāk Sternu bija labi pazinis? Un vēl arī kāds, kurš reiz bija tuvās attiecībās ar Ūdensvīru darbinieci, senu Sterna draudzeni, šo amerikānieti, vārdā Moda?

Un, visbeidzot, jautājums, kurš pulkvedi interesēja visvairāk. Kādus pagātnes notikumus slēpa neizskaidrojamās attiecības, kas saistīja šo trijotni?

Jo viņu attiecībām nebija izskaidrojuma.

Moda. Amerikāniete, kura pirms kara bija dzīvojusi Grieķijā un Turcijā. Simpātiska, čakla sieviete, uzticama un, pēc visa spriežot, caurcaurēm parasta būtne, tulkotāja Apūdeņošanas Darbu Trešajā lokā.

Sterns. Valodu un levantiešu tikumu mags. Ģeniāls aģents, kas savas neizmērojamās zināšanas par Vidējiem Austrumiem bija licis lietā, lai gadiem ilgi ietu un nāktu, neizraisot nekādas aizdomas. Vientuļnieks, kurš savu nenozīmīga ieroču kontrabandista lomu atjautīgi izmantoja spiega nodarbju slēpšanai, kurš ar šīs šķebīgās leģendas palīdzību visu mūžu bija spējis palikt gandrīz nepamanīts.

Un pēdīgi, noslēpumainais Purpura Septiņi. Pieredzējis, izlūkdienestam nepiederošs aģents, vārds un uzvārds nezināms, biogrāfija un līdzšinējā darbība nezināma. Pēc visa spriežot, eiropietis, taču pulkvedis viņu dēvēja par Armēni, jo viņa viltotajos Purpura Septiņi dokumentos bija armēņu vārds un armēņu cilme.

Par to domājot, majoram nebija grūti saprast, kāpēc pulkveža jautājumi bija tēmēti vienā virzienā. Pulkvedis gandrīz visu mūžu bija nodzīvojis Vidējos Austrumos un, kaut izskatījās pēc parasta armijnieka, bija augsti skolots šā reģiona kultūru pazinējs, kuru gribot negribot intriģēja Sterna pagātnes mīklainās pretrunas.

Turklāt Sterna gadījumā runa nebija tikai par faktiem un skaidru un gaišu informāciju. Spriežot pēc tā, kā pulkvedis un visi citi par Sternu runāja, bija noskāršams, ka Sterns bija cilvēks, kurš visus, kas viņu pazina, ietekmēja ļoti spēcīgi. Tā vien šķita, ka šī ietekme bija gandrīz hipnotiska, it kā, izdibinot patiesību par Sternu, būtu iespējams atklāt daudz vērienīgāku patiesību. Bezmaz tā, it kā Sterna mūža gaitās, kas veda pie viņa neizprotamajiem mērķiem, būtu atrodama kāda slepena jēga.

Majoram par to visu bija pavisam neskaidrs priekšstats, bet viņš apzinājās, ka nekad mūžā nav sastapis Sternu un nav bijis pakļauts tā ietekmei. Pēc tā, kā pulkvedis par Sternu runāja, pat pēc zināmām norādēm dosjē papīros, bija viegli iztēloties auru, kas apņēma Sternu, īpatno svešādības un savējības sajaukumu, ko cilvēki izjuta viņa klātbūtnē, brīnīšanos, tuvību un arī dziļas bailes.

Tātad mūžveca traģēdija, šī Sterna dzīve. Stāsts par ideālismu un katastrofu Egejas krastos, kas vienmēr būs neatminami savos tumsas un gaismas dziļumos, liktenīga mistēriju un ciešanu spēle akmeņainos tuksnešos, pa kuriem vienmēr ir klejojuši zināma kaluma vīri. Stāsts par lietu dabu ar tās neatņemamajām alkām un nožēlojamām neveiksmēm, tā ritms savērpts no senu jūru maigajām šūpām un senu tuksnešu cietajiem viļņiem. Tomēr šis stāsts ir tik vienkāršs, ka to zina trūcīgākie no ubagiem, un tā ir bijis jau tūkstošiem gadu... tā absolūtais cikls klusībā allaž noskārsts sirds dziļumos, gadu tūkstošu gaitā allaž klusībā nodots no sirds uz sirdi.

* * *

Majors saprata, kāpēc pulkvedi tik dziļi fascinē Sterna mīklainā dzīve un nāve, taču viņa paša iztēli vairāk rosināja tas, par kuru šajā lietā nekas nebija zināms. Cilvēks, kurš bija ataicināts, lai atklātu patiesību par Sternu, nenotveramais Purpura Septiņi aģents, kuru viņi dēvēja par Armēni.

Un majoram nebija grūti saprast ari to, kāpēc šis otrs viņu tā valdzina. Purpura Septiņi leģenda līdz šim bija izmantota tikai vienu reizi, un to bija izmantojis profesionāls aģents, kurš šo segvārdu trīsdesmitajos gados bija izgudrojis pats sev un ar to sekmīgi strādājis Palestīnā un Etiopijā, tas pats majora zēna gadu jeb Pirmā pasaules kara varonis, Kolumbkils O'Salivans Bīrs jeb Mūsu Kolijs no Šampaņas, leģendārais sīkucis seržants, kurš 1914. gadā bija palicis dzīvs pēc lodes trāpījuma sirdī un saņēmis divus Viktorijas krustus: neiedomājams sasniegums.

Par Mūsu Koliju majors domāja visu dzīvi. Kāds viņš bija, un kā var gribēt, lai cits sekotu viņa pēdās? Un kāpēc lai kāds vispār uzdrošinātos ko tādu ierosināt?

Blečlijs tieši to bija izdarījis. Blečlijs nebija taupījis pūles, lai Mūsu Kolija Purpura Septiņi segvārdu piešķirtu šim nezināmajam aģentam, kurš mēnešiem vai gadiem bija dzinis Sternam pēdas un beigu beigās pat atradies blakus Sterna dzīves pēdējos mirkļos.

Gluži labi, majors atbildēja. Man liekas, ja viņš gribētu kādam palīdzēt, salaist kopā ar kādu no mūsu kantora, viņš uzreiz iedomātos par mani. Ak tā.

Tas granātas sprādziens bārā, pulkvedi. Jūs teicāt, ja tas ir Mūku gājiens, tad tēmēts tika tiklab uz Sternu, kā uz Armēni.

Jā, tā laikam es sacīju gan.

Taču Armēnis izkļuva sveikā, majors turpināja. Viņš neaizgāja bojā un nozuda.

Jā, tā izskatās. Bet pie sfinksas, jūs sakāt? Man tomēr jāteic, ka sarunai ar Lifiju tā ir pagalam savāda vieta.

Pulkvedis savā nodabā pasmaidīja.

Ja nu vienīgi, viņš nodomāja, Lifijs ir sadomājis iet līdz galam un notēlot arī šo lomu.

Jā, pagalam savāda, viņš murmināja. Bet, ja kāds tomēr dotos uz šādu tikšanos, kā viņš nodrošinātu, ka viņa palīgspēki paliek nemanīti?

Bez palīgspēkiem, majors atsaucās. To zvanītājs pateica skaidri un gaiši.

Ak tad re, kā? Es teiktu, visai vīzdegunīgs tips.

Vai varbūt drīzāk piesardzīgs. Viņš netieši ļāva noprast, ka nevēlas nekādas darīšanas ar Mūkiem.

Pulkvedi tas manāmi šokēja.

Jūs gribat teikt, ka viņš telefona sarunā pieminēja Mūkus?

Tikai netieši. Viņš aplinkiem pieminēja mūku kustības aizsācēju svēto Antoniju, ari viņu vārdā nenosaukdams, un tad teica apmēram tā, ka tūkstoš piecsimt gadi tuksnesī ir kaitīgi veselībai. Jeb garīgajam līdzsvaram, kā viņš izteicās.

Pulkvedis neviļus pasmaidīja.

Mācīts puisis, kā rādās, un labi iemanījies runāt aplinkiem. Kolijs bija tāds pats.

Vēl viņš teica, ka pēc piecpadsmit minūtēm zvanīs vēlreiz, majors piebilda, paskatīdamies pulkstenī.

Pulkveža smaids pazuda bez pēdām.

Kāpēc, ka viņu piķis?

Lai pārjautātu, vai es ieradīšos. Viņš sacīja, ka, ņemot vērā konkurējošo

birokrātiju īpatnības — tā viņš izteicās, jau atkal netieši, — es droši vien vispirms vēlēšoties saņemt jūsu atļauju.

Tā jau vairs pat nav vīzdegunība, pulkvedis ņurdēja, tā ir piedauzīga humora izjūta. Kā viņš varēja zināt, ka es vēl būšu te?

Viņš teica, ka tāds ir viņa pieņēmums. Tādos bīstamos laikos — tā viņš izteicās — vecītis parasti sēžot darbā līdz vēlam vakaram.

Piedauzīga humora izjūta, par to nav ne mazāko šaubu, pulkvedis purpināja. Kā rādās, viņš savā aplinku manierē ir paspējis krietni izrunāties.

Viņš runāja ātri.

Jā, tā izskatās. Bet sakiet, vai jums dažreiz gadās nakts laikā pastaigāties tuksnesī? Lai izvēdinātu galvu un sakārtotu domas?

Ir gadījies, majors atbildēja.

Vai jūs braucat uz piramīdām, lai papriecātos pr to diženumu?

Ir gadījies.

Hm, šoslaikus, pulkvedis teica, es jūsu vietā turp dotos, kārtīgi apbruņojies. Kas attiecas uz visu pārējo, varu sacīt vienīgi, ka Blečlija darīšanas ir Blečlija darīšanas, ja es mēģinātu jaukties iekšā, viņš divdesmit četru stundu laikā būtu ticis pie manas galvas, un pareizi vien būtu.

Saprotu, atsaucās majors.

Jau tāpat bija pietiekami nelāgi, ka es aizsūtīju Džeimsonu parakņāties nāves gadījumā, kurā ir iesaistīts Purpura Septiņi. Tas, ka es varētu darīt vēl kaut ko, ir pilnīgi izslēgts. Es to nedrīkstu atļaut un neatļaušu. Un jo vairāk, ja man tādas lietas nāktu ausīs, es to uz līdzenas vietas aizliegtu.

Saprotu, atsaucās majors.

Tā nu man ļoti žēl, pulkvedis turpināja, ka jūs šovakar, pēc mūsu sarunas par Džeimsona atklājumiem, mani vairs nesastapāt. Es dodos mājās atpūsties, jo pēdējā laikā galīgi nespēju izgulēties. Aizmiegu gan, bet trijos naktī kaut kādas sasodītas raizes uztrenc mani augšā, un pēc tam man vairs aizmigt neizdodas. īsinu laiku, kā nu varēdams, taču daudz patīkamāk būtu padzert tēju kopā ar kādu, ja kādam būtu gadījušies vēli darbi un viņš pēc tam pēkšņi sadomātu iegriezties.

Pulkvedis paskatījās apkārt, turēdams roku uz durvju tverckļa.

Es šovakar ar prieku ļāvos atmiņās par Koliju, viņš piebilda, tomēr nedrīkst aizmirst, ka Purpura Septiņnieki nav gluži parasta suga. Nepavisam. Tādēļ jau viņiem ir tāds šifrs.

* * *

Un viņpus lielpilsētas trokšņainā jucekļa bija baiļa nakts ar spožām zvaigznēm, un Nīlas attekās krita slimīgi bāla mēnesnīca. Māsu juceklīgajā pcldmājā, šajā palsajā, plašajā stiklotajā salonā, kas reiz skanēja līksmībā un smieklos, bet tagad bija pārum pāri pilns ar tukšām mēbelēm, šajā liegi pazīstamajā vietā, kur smalkā pusgaismā vijās izdzisušas balsis un mazas, nepārtrūkušas melodijas, tur, pilnīgā klusumā, sēdēja Lielā Belle un Mazā Alise, un abas lūkojās Nīlā, lūkojās savās nerimtīgajās atmiņas strāvās. Sveču iedegšanai nakts bija pārāk gaiša, tādēļ viņu pavadoņi bija tikai mēness un zvaigznes. Laiku pa laikam te viena, te otra sakustējās un ierunājās.

Mazā Alise pieskārās savām cirtām.

Tas nebeidzas un nebeidzas, viņa murmināja. Viņi nemitējas, viņi dara tieši to pašu un apgalvo, ka tas ir kāda mērķa labad. Atceros, kad mums neklājās labi, tēvocis Georgs mēdza sacīt, lai nebēdājam, gan pienāks vasara. Viņam tā padka vasara. Bet, kad viņš padarīja sev galu, nebūt nebija vasara, tas bija pašā ziemas vidū.

Un toreiz bija tik auksti, viņa runāja tālāk. Tik auksta Jaungada diena, kad viņu atrada, un visi ciema ļaudis sanāca pie tā dīķa. Vismaz toreiz izskatījās, ka tur bija pulka ļaužu, un visi stāvēja ar nopietnām sejām, pat nešļūkāja kājas, kā viņi to vienmēr darīja baznīcā. Es atceros.

Un tā bija vesela izrāde, kā viņi gribēja nostāties mums priekšā un nelaist mūs klāt, lai mēs neredzētu. Nabadzītes, viņi čukstēja, mazās nabadzītes. Bet cs palūrēju, kad viņi veda mūs prom, un drusciņ redzēju, pavisam mazu drusciņu, kā viņš bija noguldīts zemē un vēl nebija apsegts.

Ak, toreiz es nesapratu, kam tas viss vajadzīgs. Tā lielā čukstēšanās, un kā viņi mūs apkampa un saudzīgi vilka prom, un tās nopietnās sejas un lielās acis, un māte raudāja vienā raudāšanā un mēģināja turēdes braši, mēģināja valdīt asaras, un visu laiku spieda mūs sev klāt.

Es neko nesapratu un arī sāku raudāt, ne jau par tēvoci Georgu, tas man vēl bija par sarežģītu. Par māti, jo izskatījās, ka viņai ir briesmīgi grūti, un tāpēc, ka visi uzvedās tik dīvaini, čukstēja vispirms tēvs, un tagad atkal un skatījās uz mums ar dk bēdīgām sejām, ka man gribējās raudāt viņu dēļ.

Nē, es toreiz neko nesapratu, pat bēres un visus tos vārdus, kurus viņi runāja kapos zem tām smagajām debesīm. Man liekas, es pat nedzirdēju, ko viņi tur teica, bet joprojām redzu tās debesis un kalnu aiz kapsētas, redzu tik skaidri kā vakardien.

Un es atceros, kas notika pēc kāda laika. Jau bija siltāks, tātad laikam bija iestājies pavasaris, neilgi pirms tam, kad mēs no turienes aizbraucām prom. Es ārā spēlējos un vienu bridi iegāju šķūnī, kur dzīvoja tēvocis Georgs, bet māte mums bija noliegusi tur iet, lai mūs pasargātu, lai mēs par viņu nedomātu.

Man nekas nebija padomā, goda vārds. Tāpat vien paraustīju rokturi, durvis atvērās, un es iegāju iekšā. Pa logu spīdēja saule, gaiss bija silts, putekļains un sasmacis, visur bija zirnekļu tīkli, un no iekšpuses tas šķūnis izskatījās ļoti mazs un tukšs.

Gandrīz visas viņa mantas bija aizvākts, bet pie loga vēl karājās apsūbējis spogulītis, un pie sienas joprojām bija vadži, uz kuriem viņš kāra drēbes, un viņa airis joprojām bija augšā uz sijām, tas, ar kuru viņš īrās, braukdams makšķerēt. Tikai tas vien bija palicis, bet šīs lietas padarīja telpu mazāku un tukšāku nekā jebkad. Tik ļod tukšs, tik briesmīgi tukšs, es to nekad neesmu aizmirsusi. Man bija ļoti bēdīgi, jo izskadjās, ka tur neviens vispār nav dzīvojis.

Mazā Alise lūkojās grīdā. Pieskārās savām cirtām.

Belle? Kā tu domā, kāpēc tēvocis Georgs tā izdarīja? Viņam uz pasaules bija sava vieta, cilvēki viņu labi ieredzēja, viņam bija darbs un nodarbes pavaļas brīžiem. Māte viņu mīlēja, un, pēc visa spriežot, viņam patika noņemties ar mums. Viņš vienmēr jokojās un mums visu ko mācīja, mācīja taisīt visādus niekus. Droši vien vajadzētu atzīt, ka tā bija dzīve bez lieliem pārsteigumiem, ne labā, ne sliktā nozīmē, un nekādi vareni sasniegumi tajā nebija gaidāmi. Bet tā bija krietna dzīve, un viņš bija kārtīgs cilvēks, un nebija redzams neviens iemesls, kāpēc viņam vajadzēja padarīt sev galu, un vēl tā, aukstā naktī vienam pašam iet uz dīķi, lai tumsā noslīcinātos.

Es tādas lietas vienkārši nespēju saprast. Gan atkal būs vasara, viņš pats tā allaž sacīja. Un nevar viņu vienkārši nosaukt par vāju cilvēku, jo es esmu vājš cilvēks, tik vājš neviens nekad nav bijis. Es piedevām esmu dumja, un tēvocis Georgs tāds nebija. Es vienkārši nesaprotu, Belle, nekad neesmu sapratusi. Kāpēc viņš tā izdarīja?

Nezinu, Alise, patiešām nezinu. Bet kāpēc viņi visi? Kāpēc Sterns darīja to, ko viņš darīja? Kāpēc Džo? Kāpēc tie tūkstoši tūkstošu tagad ir tuksnesī un dara to, ko viņi dara? Tas ir, to pašu, kas tajās pašās vietās tika darīts pirms simt un pirms tūkstoš gadiem, un pirms piectūkstoš gadiem tāpat? Ko tas dod? Ko tas maina? Kāda tam visam jēga? Kā var...

Belle nepabeidza teikumu. Stīvi sēdēdama, viņa pēkšņi pagriezās un sāka skatīties uz izdauzītajām stikla durvīm, uz šauro terasi pie pašas upes.

Belle? Kas tur ir? Ko tu dzirdēji?

Neko. Man tikai likās.

Belle, lūdzu, Alise vairs spēja tikai čukstēt. Tu taču zini, ka es slikti dzirdu. Kas tur bija?

It kā kaut kas šņirkstēja. Laikam pieskalots kāds koka gabals.

Belle ieķērās krēsla paročos un, sakniebusi lūpas, sāka slieties kājās.

Nemaz nemēģini celties augšā, čukstēja Alise. Nemaz nemēģini iet pie tām durvīm. Tur tas notika.

Man jāredz, kas tas par troksni.

Nemaz nemēģini, Alise čukstēja. Es aiziešu.

Taču viņa nekustējās. Sēdēdama uz krēsla maliņas, skatījās uz atvērtajām, saplēstajām durvīm, no visa spēka žņaudzīdama rokas. Troksnis bija kļuvis skaļāks, un tagad ari Alise to dzirdēja: koks striķējās pret koku.

Alisei aizcirtās elpa. Mēnesnīcā bija uzradies rēgs, milzīga, krita balta ēna kāpa ārā no upes un sakumpa uz terases. Spoka seja bija nekustīga kā maska, viss bālais tēls bezmiesīgs kā no kapa piecēlies gars. Piespiedusi

roku pie mutes, Alise mēmi kliedza. Belle sastinga, viņas skatiens bija nesatricināmi ciešs.

Stāvi, Belle nokomandēja. Stāvi un nekusties. Es atsakos ticēt spokiem.

Balti putekļainā seja savilkās smaidā.

Es ari, teica klusa, īriska balss, ne uz mirkli un ne kripatiņas. Protams, nav vērts noliegt, ka tādās naktis kā šī man reizumis ir gadījies dzirdēt, kā apkārt vazājas kāds paklīdis mājas gars, klimst un savā nodabā bubina jokus, mīklas un pantiņus, kā jau viņu sugai tas parasts. Bet tas ir tikai dabiski, un mājas gari nav nekādi spoki, tie ir tādi paši kā mēs, tikai drusciņ vairāk.

Rēgs smaidīja līdz ausīm un lēkāja no vienas kājas uz otru, iedrošinājumam mādams ar galvu, taču Belles skatiens kā bija, tā palika nelokāms.

Ej prom, viņa pavēlēja. Ej prom, ak, ēna, atgriezies, no kurienes esi nācis.

Ak vai, to nu gan es nevaru, spoks atbildēja. Šajā pasaulē, kā mēs labi zinām, atceļa nav.

Alise pēkšņi bija atguvusi balsi.

Kā viņš teica, Belle, paklīdis mājas gars?

Droši vien, Belle atbildēja, viens no tiem dīvainajiem, sīkajiem radījumiem, kuriem tic īri.

Ā, Alise pīkstēja, tāds rūķis? Ērmīga, maza radībiņa, viņa bikli piebilda, skatīdamās pa pirkststarpu.

Man taču nav jums vēl jāsaka, spoks turpināja, ka es ļoti atvainojos, ka esmu pie jums tā ielauzies, ņēmis un izlīdis no upes. Bet šonakt bija īstā mēnesnīca, un Nīla reizi par visām reizēm tecēja īsti pa ceļam, tad nu es aizņēmos laiviņu un klāt esmu, taisnā ceļā no kapenēm.

No kapenēm, iebrēcās Alise. Vai nu viņš ir ērmīga radībiņa vai nav, bet ieradies taisnā ceļā no miroņiem un pat nav vīžojis nomest līķautu.

Rēgs paspēra soli uz priekšu un apstājās. Palūkojās uz Alisi, kas slēpās savā krēslā.

Klau, ko tik baigu es esmu izdarījis? Kāpēc jūs uz mani tā skatāties?

Tu esi miris, Alise šausmās čukstēja.

Smaids spoka sejā izgaisa.

Miris, jūs sakāt? Es?

Putekļainajā, nedabīgajā sejā parādījās apjukums, un spoks neveikli stāvēja, nokāris rokas gar sāniem; putekļainie svārki viņam bija par lielu, putekļainās, kūkumainās bikses ap vidu savilktas krokās.

Es par to neko nezinu, tas klusā balsī sacīja. Tā varēja būt, bet nav... man vismaz tā liekas. Bet vai tad jūs mani nepazīstat? Tas esmu es, Džo.

Belles seja bija saspringta. Viņa atbildēja mierīgi un ar absolūtu pārliecību.

Džo ir miris. Ja tu esi Džo, tu esi miris. Mēs to redzējām pašas savām acīm, tieši tajā vietā, kur tu stāvi.

Es? Šeit? Neko nesaprotu.

Jā, šeit, tajā pašā vietā, mēs to redzējām savām acīm. Viņi bija klāt uzreiz pēc tevis, ielauzās te iekšā un tevi nošāva. Tas prasīja vienu mirkli. Pēc tam viņi aizvāca tavu līķi.

Viņš sarauca pieri un gribēja notīrīt putekļus, kas klāja viņa seju, bet apjucis palika stāvam ar paceltu roku. Pagriezās un sāka skatīties uz augsto durvju izdauzītajiem stikliem, beidzot tos pamanījis. Atkal palūkojās iekšā. Viņš kustējās lēni, kā sapnī. Viņā brieda milzīgs jūtu uzplūds, kura iespaidā viņa seja visu laiku mainījās. Viņš pataustīja putekļaino bārdiņu.

Viņi? Kādi viņi?

Tie, kuri ieradās tevi likvidēt, droši vien Blečlija padotie. Tas bija viens mirklis.

Viņu sagrāba mežonīgs izmisums. Māsas redzēja, kā viņš mēģina tam pretoties, taču viņš jau drebēja pie visām miesām. Atkal un atkal skaldīja ar roku gaisu, izmisīgi un bezcerīgi.

Tas, kuru jūs uzskatījāt par mani: kā viņš izskatījās?

Alise vairs neķīķerēja pa pirkstu starpām. Palikdama savā krēslā, viņa liecās uz priekšu ar milzu izbrīnu sejā.

Džo? viņa murmināja. Džo, tas esi tu? Vai tu tiešām esi atgriezies?

Viņš izskatījās tieši tāds pats kā tu, Belle čukstēja, galvu grozīdama. Tieši tāds pats, ari runāja tieši tāpat, un bija tāpat ģērbies, un tāpat kustējās. Tas ir baigi. Vienīgais, kas bija citādi, bija tas, ka viņš uzvedās kā jucis, kā no citas pasaules.

Džo vairs nespēja izturēt, Māsas to skaidri redzēja. Viņš bija sācis šūpoties uz priekšu un atpakaļ, sažņaugdams un adaizdams dūres, tvarstīdams tukšu gaisu. Likās, viņš iegrimst zemē, sīkais augums arvien vairāk saruka.

Izmisumā, viņš čukstēja. Bet ko viņš teica, pirms tie viņu nošāva? Dieva dēļ, ko viņš teica ?

Viņš runāja par to, ka visi dodas prom, atbildēja Belle. Un par to, ka Nīla pārvēršas asinīs, un par ļaudīm, kas dodas uz savas svešniecības zemi...

Belle nodūra acis.

Un viņš sauca vārdos dārgakmeņus un teica, ka tie ir skaisti, viņa čukstēja, pavisam viņš nosauca divpadsmit. Un viņš teica, ka tie ir Izraēla bērnu vārdi, divpadsmit. Pēc viņu vārdiem, viņš teica, priekš tām divpadsmit ciltīm...

Ak, piedod, čukstēja Belle. Tagad viss ir tik skaidrs, bet tobrīd mēs domājām, ka viņš ir slims un murgo, dabūjis sitienu pa galvu un nesaprot, ko pats runā.

Džo saguma, kā pats dabūjis sitienu. Noslīga uz ceļiem un pacēla rokas lūgdamies.

Un ko vēl viņš teica? Dieva dēļ, ko vēl?

Ka viņu dzīvība bijusi rūgta ar grūtu kalpošanu un ka viņš ir ņēmis vērā to sāpes. Un viņš pieminēja izpirkšanas maksu par dvēselēm un teica, ka eņģelis ir sūtīts tavā priekšā, kas tevi sargā uz šo ceļu un noved uz zemi, kas pienā un medū tek... Un pašās beigās par zelta zvārgulīti un granāta ābolu. Zelta zvārgulīts un granāta ābols, viņš teica, pie tā uzvalka vīlēm visapkārt...

Belle skatījās uz savām rokām. Alise savā krēslā pa pusei piecēlās, viņai pār vaigiem lija asaras.

Man taču vajadzēja pazīt šos vārdus, Belle čukstēja, bet tas notika tik ātri un viņš uzvedās tik dīvaini, mēs nesapratām. Viņš izskatījās kā dēmonu apsēsts, bet viņš runāja no Iziešanas grāmatas, no Otrās Mozus grāmatas, pareizi?

Ak Dievs, Džo izmisumā iekliedzās, kāpēc viņš tā darīja ? Ak Dievs...

Džo paslēpa seju rokās. Alise bija nometusies ceļos viņam blakus un piespiedusi viņu sev klāt. Belle pacēla acis.

Bet kas viņš bija? Mēs it kā tik skaidri zinājām, ka viņš esi tu. Kas viņš bija?

Draugs, Džo čukstēja aizžņaugtā balsī. Cilvēks, kurš runāja uz savu tautu... sapnis, brinum skaists sapnis, zelta zvārgulīts. Cilvēks ar valodu dāvanām un seju dāvanām, viņš nāca un gāja kā ikkurš katrs... mūžīgais žīds mūsos visos. Viņu sauca Lifijs...

Bet kāpēc viņš vispār šurp nāca, Džo? Kāpēc viņš to darīja? Lai izglābtu tevi?

Ak, nē, ne jau mani, kaut ko daudz vairāk. Tik nesalīdzināmi vairāk...

Te Džo pavisam salūza un raudādams tupēja uz grīdas, bet Alise turēja viņu apskautu, šūpojās līdzi un glāstīja viņa sejas putekļainās rētas, pa kurām plūda asaras.

* * *

Pēc kāda brīža, kad Džo bija cik necik atguvies, viņi sēdēja un sarunājās starp palsajām, pītajām ēnām tajā noplukušajā savrupnamā, kas bija noenkurots dižās upes naksnīgajā paisumā, klusās balsīs sarunājās krēslainajā mēnesnīcā.

Džo, cik labi vien spēdams, izstāstīja par notikušo. Kā viņi sēdēja trūcīgā arābu dzertuvē, un kā pusnakd tajā gar plušķaino aizkaru ielidoja rokasgranāta, acumirklī nogalinot Sternu. Kā Džo, sprādziena apdullināts, neko nesaprazdams, klīda pa nedrajām ieliņām, piestādams, lai telefonētu Modai, un pēdīgi atttapās, atkal nonācis Nīlas krastā, nošņurkušajā publiskajā dārzā, kur apakš zemes atradās Menelika slepenās kapenes.

Kā viņš vēlreiz nokāpa lejā, iegāja mauzolejā un apgūlās uz viena no dem cietajiem parka soliņiem no pavisam cita laikmeta. Nelabuma mocīts un pārguris, ieslīga dziļā miegā, kas no neredzamās rītausmas ievilkās līdz neredzamajai dienai pēc Sterna nāves, viņš, bēglis no gaismas, saraustītā miegā nogulēja līdz nākamajam vakaram.

Kā viņš pēdīgi pamodās uz soliņa ar savilktiem un sāpīgiem locekļiem, prātā joprojām atbalsojoties Sterna nāves tālajam dārdienam un nespodrajam kliedzienam tumsā... viens ubags... ubags... Kā viņš, piepešās šausmās no svešādās apkārtnes drūmās tumsas un vienu īsu bridi pat šaubīdamies, vai vēl ir dzīvs, vēlējās vienīgi bēgt no baigajām kapenēm.

Kā viņš pamanīja, ka Lifija apdriskātais Bubera sējumiņš guļ atvērts uz cita soliņa, un atskārta, ka toreiz, kad viņi ar Sternu devās prom no mauzoleja, grāmata bija aizvērta. Kā viņš ievēroja ari kārtīgi salocīto drānu kaudzīd pie durvīm, un tai blakus veco grima lādīti, kuru Litijs bieži nēsāja līdzi.

Kā viņš tad saprata, ka Litijs acīmredzot iepriekšējā naktī bija atnācis uz šo parku un sekojis viņiem ar Sternu uz trūcīgo arābu dzertuvi, kur redzējis to pusnakts sprādzienu, un pēc tam atkal sekojis Džo līdzi uz kapenēm, kamēr Džo gulēja, ienācis un visu to bīstamo nakti stāvējis sardzē, līdz virszemē atgriezās dienas gaisma un Litijam bija laiks apvilkt viņa pēdējās lomas pēdējo kostīmu, bet Džo tikai gulēja un gulēja.

Un kāds bija šis Lifija pēdējais kostīms? Kādu pārvērtību Litijs sev beigās bija izraudzījies?

Tā Džo bija mīkla, kad viņš kapenēs pamodās, vairākas stundas pēc Lifija aiziešanas. Džo vēlējās tikai bēgt no turienes, drošības pēc pa Sterna parādīto eju ārkārtējiem gadījumiem, zemu, šauru tuneli, kuru biezā kārtā klāja pagātnes putekļi. Kā viņš tad krita baltumā izlīda no slepenās ejas un atklāja, ka jau atkal ir nakts, un kā negudrs skrēja pa parku priekā par izsprukšanu no nāves, rēgu tēls, kas skaidrās Kairas nakts vieglā vēja dvesmās plīvo gar upmalu.

Un zaglīga zvanīšana pa telefonu majoram, Lifija paziņam, un laiviņas nozagšana un iršanās pa upi līdz peldmājai, kur viņš bija izkāpis no straumēm un atklājis, ka Lifijs šeit ir pabijis pirmais, tēlojis Džo, lai bezvārda Mūki no tuksneša domātu, ka viņu darbiņš ir padarīts, un Džo būtu vēl viena iespēja izsprukt sveikā, vēl viena iespēja palikt dzīvam.

20

Lifijs

Viņa vārdu Džo joprojām nespēja izrunāt, viņš katru reizi sabruka. Tas bija citādi nekā ar Sternu, jo saistībā ar Sternu viss kaut kādā ziņā jau bija iepriekš gaidīts. Sterns pats, liekas, vienmēr bija zinājis, kāds būs viņa liktenis, un viņa tuvumā nebija iespējums to agri vai vēlu nesajust. Džo to bija nomanījis jau ļoti sen, Jeruzālemē, kad viņš bija tikko iepazinies ar Sternu, un pirms viņa tā bija ar citiem, un kopš tiem laikiem ari.

Bet Lifijs... Lifijs?

Džo aizgriezās; sāpēja pārāk stipri, viņš nespēja domāt par to neizmērojamo seju un balsu jūkli, ko Lifijs ar savu sēro maģiju bija uzbūris, par smiekliem, kas tagad bija zuduši pasaulei. Tas no Džo prasīja pārāk

daudz, tādēļ viņi kādu laiku runāja par citām lietām, un tad Džo piecēlās.

* * *

Es laikam iešu, viņš teica. Man vēl šo to jāpamēģina izdarīt, un baidos, ka, neatkarīgi no iznākuma, mēs vairs neredzēsimies.

Mazā Alise maigi raudzījās viņā, un Lielās Belles skumjās acis bija tikpat nesatricināmas kā vienmēr. Māsas skadjās, kā viņš vēl pēdējo reizi aiziet pastāvēt mazajā verandā, kā lūkojas upē. Tad viņš atgriezās salonā un pienāca abām klāt.

Un uz kurieni tu tagad dosies? vaicāja Belle.

Džo centās pasmaidīt.

Satikties ar kādu pie sfinksas, viņš sacīja. Man nav atbilžu, ko viņam sniegt, bet varbūt man vismaz būs jautājumi.

Un šoreiz viņš tiešām pasmaidīja. Plānītiņu smaidu, bet tomēr.

Man jums jāatzīstas, ka atvadas vienmēr ir bijušas pāri maniem spēkiem, viņš teica. Vienkārši tā arī neesmu pieradis šķirties no cilvēkiem, kaut arī gandrīz to vien dzīvē esmu darījis. Cilvēki kaut kā prot ielavīties mūsu sirdīs un tur palikt, un viņi ir mūsu dārgumi; mēs negribam no viņiem šķirties, vēl jo vairāk, mēs tā ari nespējam ļaut viņiem izgaist.

Reiz, senos laikos, es mēģināju dzīvot citādi, bet nekas prātīgs neiznāca. Es toreiz izlikos, ka kaut kas var būt pagājis un beidzies, ar kādu vietu vai cilvēku, ka es varu iet tālāk, un nekas ļauns tādēļ nav noticis. Bet drīz iemācījos, ka tā ir tikai spēlēšanās ar vārdiem pašā virspusē, gaužām bērnišķīga izlikšanās, un diemžēl man jāteic, ka to man iemācīja sāpes. Skaidrs, ka mēs ejam tālāk, par to nav šaubu, bet mēs neaizmirstam un mums nav jāaizmirst, un nekas svarīgs nekad nepaliek pagātnē, neviens, ko mēs esam mīlējuši, nekad nepazūd no mūsu dzīves. Viņi turpina dzīvot citādi, un viss, viņi dzīvo mūsu vārdos un žestos, mainot mūs un paši mainoties līdzi, un klusos brīžos pat uzrunā mūs. Reizēm pazīstami, lielākoties ne, bet vienmēr daļa no mums, ieausti mūsu dzīvju audumā.

Un, runājot par to, kas ir tur, kurp es tagad dodos, ziniet, paskatoties uz to no vienas puses, nekāda dižā pasaule tā noteikti nav, pareizi? Mēs zaudējam un zaudējam, to vien mēs darām jau kopš pašas dzimšanas. Zaudējam tos, kas mūs laiduši pasaulē, un zaudējam vietu, kur tas notika, vienīgo drošo patvērumu, kas mums jebkad ir bijis, un tā arī turpinām, zaudējam citas vietas un citus cilvēkus, cerības un sapņus, kas nāk tiem līdzi, zaudējam tos, kurus mīlam, un, ja paveicas, atrodam citus, taču zinām, ka arī viņus agri vai vēlu zaudēsim. Zaudēt un zaudēt, un viss.

Un, saprotams, no vienas puses uz to tiešām var tā skatīties, un viss patiesi un nenoliedzami tā ari ir. Bet dzīvei ir vēl otra puse, tie mirkļi, kuriem piemīt savāds lieliskums, mirkļi, kuri liecina par mīlestību, kas ir tik skaista, ka aizraujas elpa. Reti mirkļi, kas staro tumsā, reti dārgi akmeņi nakd, skaistas un mūžsenas dvēseles dārgakmeņi...

Džo smaidīdams pamāja. Noliecās un apkampa vispirms Belli, tad Alisi, un abas noskūpstīja. Pie durvīm apstājās.

Es tādus mirkļus piedzīvoju šeit, pie jums. Esmu tos piedzīvojis, un tie paliks ar mani, un es vienmēr šo salonu atcerēšos no vienas puses. Tādu, kāds tas bija aizvakar, kad es te ierados, vienu pārlaicīgu nakti, kā visas naktis pie Nīlas, un es sveču gaismā sēdēju, raudzījos uz Nīlu un klausījos jūsu brīnum skaisto mūziku. Nakts, kurai līdzīgas man nav nevienas, pie Nīlas ēnās, tumsai izklīstot, klausoties jūsu brīnum skaisto mūziku. Jūsu, un tagad manu...

Tad pēkšņi viņš bija nozudis, un abas sīciņās sievietes bija palikušas vienas ar mēnesnīcu savā plašajā, stiklotajā salonā, atkal vienas ar savām atmiņām... Lielā Belle, stīvi izslējusies, skatās uz upi. Mazā Alise pieskaras savām cirtām un uz nakti klusi dungo kādu melodiju.

21

Purpura Septiņi mēnessgaisma

Jau pāri pusnaktij tuksneša rāmajā klusumā.

Piramīdas staltas zvaigžņu priekšā.

Un tālu mēnesnīcā pāri kāpas korei viegli virmo smilšu migliņa, liegiem vāliem veļas nopakaļ tālam jātniekam, kurš pēkšņi ietraucies ainavā no nakts blāvi akmeņainajām attekām, ātri aizdimdinājis pa klajiem neprātīgā triecienā, kura mērķis ir lielā, pie zemes pieplakusi būtne piramīdu vidū, nesatricināmā un graciozā sfinksa.

...šis noslēpumainais, vientulīgais triecienuzbrukums mēnesnīcā ir ticis nolāgots no nenoskārsta novērošanas punkta. No melna cauruma sfinksas labajā acī...

Zirgs un jātnieks nozūd skatienam un, lidus pārlidojis pāri beidzamajai korei, neprātīgi auļo pa pēdējo cieto tuksneša posmu, uzbrukums nāk arvien tuvāk, pakavi dimd skaļāk, un jau skaidri ir saskatāms brašais stāvs seglos.

Bālajam jātniekam galvā ir korķa ķivere, viņš tērpies safari žaketē un galife biksēs. Seju neļauj ieraudzīt vizoši balta zīda šalle, kas šķērsām apsieta ap galvu un plīvo vējā. Acis maskē sacīkšu braucēja brilles, kas tvarsta mēness peldēšanu, to vienaldzīgi atspoguļojot baltos, necaurredzamos diskos. Sfinksas priekšā zirgs saslejas pakaļkājās, kad jātnieks ir to apturējis, tad metas sānis un žigli aplēkšo apkārt milzīgajam akmens tēlam, kas tik rāmā bezkaislībā vaļojas mēnesnīcā.

Tukšs un kluss. Majors nebija uzgājis nevienu ložņājam gar akmens milzeņa sāniem. Neviens neslapstījās senlietas pakaļas spraugās. Majors nešaubījās, ka ir viens.

Viņš atkal aizjāja sfinksas priekšā, nolēca no zirga un izņēma karabīni no futrāļa pie segliem. Pārbaudīja ari savu tāla darbības rādiusa snaipera šauteni, kas dusēja viņam uz muguras, lielās automātiskās pistoles, kas bija piesprādzētas pie gurniem, mazo automātisko vienā galifeju kabatā un vēl mazāku otrā, un tad vēl mazītiņo derindžeru ar ziloņkaula rokturi, tas bija viņam azotē.

Vispēdīgi viņš pataustīja, vai vietā ir pie jozmeņa piestiprinātais mednieka nazis, divi mazāki nažeļi, kas bija pielīmēti pie krustiem, un četri pie lieliem piesprādzētie metamie dunči. Visgarām majora siksnai džinkstēja pulka rezerves aptveru, pusducis katrai automātiskajai pistolei un pilns ducis karabīnei. Papildus pamatīgam krājumam spožu ložu, kuras spuraini rēgojās no patronsomām, kas krustojās majoram uz krūtīm, nāvējošas piektā kalibra trasējošās lodes vīra plaukstas garumā un pilnīgi neizmantojamas, ja nav prāva, ar ūdeni dzesējama ložmetēja, ar kuru tās izšaut. Tomēr šīs pilnīgi un galīgi nelietojamās lodes, kas nebija nekas vairāk par spīdīgu simboliskas bruņu ugunsjaudas izstādi mēnessgaismā, vienalga bija nenoliedzami iespaidīgas un iedvesa godbijību kaut vai lieluma dēļ vien.

Sagatavojies. Bruņots. Gatavs.

Šautenes, pistoles, naži, trasējošās lodes, dunči.

Automātiski rokas aizslēgi, gludi aizslēgi un labi saeļļoti aizslēga virzuļi. Pērļaini tēmēkļi, masīvi drošinātāji un slīdīgas stobra vītnes, un vajadzētu tikai nospiest ciešo mēlīti, lai belznis uzsistu pa kapseli un ietu vaļā šāviens.

Sagatavojies.

Un vēl pēdīgi, rezerves ugunsjaudai, majors bija paņēmis līdzi ari baigu deviņu šāviņu čehu revolveri, gigantisku šaujamo, kuru Balkānu slepkav-nieki reiz uzskatīja par nepārspējamu, jebkādām vajadzībām piemērotu slepeno nākotnes ieroci. Šis primitīvais čehu meistardarbs bija paslēpts majora straujās arābu ķēves seglusomā, katram gadījumam, ja nu pēkšņi majors paliktu bez visiem pārējiem ieročiem. Tad viņš, lai tur lūst vai plīst, no sfinksas vienā lēcienā uzlēktu ķēvei mugurā un mēness gaismā pārgalvīgi bēgtu, dimdinātu pār kāpām un blieztu virsū visādām glūnīgām ēnām.

Bruņots.

Maskotais majors spīvi pasmaidīja zem baltās šalles plīvojošajām zīda krokām, aiz sacīkšu aceņu blāvajiem diskiem.

Gatavs.

Tik gatavs, cik vien maskots cilvēks var būt, ja viņš neizdibināmās sfinksas ēnā ieradies uz bīstamu, naksnīgu tikšanos ar Purpura Septiņi bēgli.

* * *

Majors piešķieba savu korķa ķiveri un stingrāk iegrozīja steku kreisajā padusē, kas šajā dzestrajā naktī bija neizskaidrojami mitra. Tad viņš sāka soļot pretim milzeņa bezkaislīgajai akmens sejai un droši nostājās uz abām kājām tieši zem gigantiskā akmens deguna, kas bija nelāgi greizs un no kura maz bija atlicis pēc tam, kad Napoleona artilēristi pirms nepilna pusotra gadsimta šeit bija vingrinājušies šaušanā.

Stāvēdams starp lielajām akmens ķepām ar karabīni gatavībā, mērķēdams kaut kur tuksneša klajienes bezgalīgajā plašumā, manīdams aiz muguras slejamies mītiskās akmens radības cēlo galvu, majors uz mirkli jutās kā drošsirdīgs britu lauva, kā iemiesots Impērijas heraldiskais simbols, kas viens pats mēnesnīcā stājas pretim milzenam nezināmajam.

Un visu šo laiku, majoram nezinot, viņš tika uzmanīgi novērots no augšienes. No vismelnākā no senatnes melnajiem caurumiem.

Majors paskatījās pulkstenī. Divi nakti, bet no Purpura Septiņi vēl aizvien nav ne miņas.

Armēnis kavējas, viņš domāja, taustīdams karabīni. Camma. Pat ierasties laikā nevar. Diez vai Purpura Septiņi šādi varēs saglabāt bīstama tipa vai pat izmanīga sprukstiņa reputāciju. Bet atkal, cik bīstams šeit, tuksnesī, var būt viens bēguļojošs aģents? Spožā mēnesnīcā, kur majoram priekšā ir tīrs apšaudes laukums un aiz muguras mītiska akmens nezvēra nesatricināmā masa? Ar to arsenālu, kas ir manā rīcībā, majors domāja, es no šīm izdevīgajām pozīcijām sfinksai zem deguna varētu atkauties no veselas sirojošu beduīnu armijas. Un majoram nepavisam nebija grūti iztēloties, kā viņš tieši to arī dara.

Snaipera šautenes teleskopiskais tēmēklis pavērsts pret tālajām smilšu kāpām, dumpīgie šeihi tiek nokniebti tajā pašā mirklī, kad bļaurēdami nonāk redzeslokā... Viņš mudīgi nolaiž tēmēkli un nokniebj karognesēju un tā rīkļurāvīgos miesassargus... Nomet vairs nevajadzīgo snaipera šauteni, jo bari kļūt arvien lielāki... Paķer ātršāvēju karabīni un pļauj veselus aurējošu mežoņu pūļus, kas spieto ap sfinksas pamatni, tik šauj un šauj no gurna, braši cirzdams iekšā jaunas aptveres, līdz nokaitētais ierocis noķīlējas no nemitīgajiem sprādzieniem... Beigās ienaidnieka ievērojamais pārspēks viņu atspiež atpakaļ līdz sfinksas rīklei. Viņš tup zem varenā akmens zoba, katrā rokā pa automātiskajai pistolei, zobos nazis, viņš bezbailīgi bliež pa ēnām, kas zogas klāt no mītiskā nezvēra pakaļpuses, pārgalvīgi bliež uz šo iezemiešu gāzi no senatnes iekšām. Pistoles noķīlējas, majors met dunčus savā pēdējā varonīgajā kaujā par Impēriju un britu lauvu...

Džinkstiens.

Sasizdamās nošķindēja munīcijas aptveres, kas šūpojās ap majora joz-meni. Ir nu gan tas Armēnis muļķis, viņš domāja, kā vispār var ienākt prātā norunāt tikšanos tik klajā vietā. Droši vien būs iedomājies, ka paspēs te ierasties nepamanīts, bet, kā rādās, viņš nav paredzējis majora zibenīgo jājienu pa tuksnesi straujās arābu ķēves mugurā. Un tagad šis Armēnis slapstās kaut kur aiz kāpas, bezpalīdzīgi noskatīdamies uz majoru, kurš ar izrieztu krūti stāv šajās neieņemamajās pozīcijās sfinksas klēpī. Tomēr klusums visapkārt majoru ne pa jokam sarūgtināja. Šī tomēr būs viņa pirmā tikšanās ar Purpura Septiņi, ar mūsu Kolija pēcteci, un viņš bija gaidījis romantiskāku sastapšanos, dramatiskāku sadursmi. Turklāt vēl tik neparastās dekorācijās.

Taču, nebija pirmā reize, kad majors, uzturēdamies Vidējos Austrumos, jutās sarūgtināts, un viss tikai tāpēc, ka maigā vecumā viņš bija tik atde-vīgi ļāvies, lai viņu apbur dižie jaunu zemju atklājēji, kas deviņpadsmitajā gadsimtā bija klejojuši pa šo pasaules malu. Bērtons un Dotijs, Šondi un Burkharts, un dižākais no visiem, neatkārtojamais Strongbovs. Šie spožie, romantiskie dēkaiņi arvien bija bijuši majora ideāls. Jau kopš bērnības viņš nemitīgi domāja par to nesatricināmajām vīzijām ērmotajos, saules sveilētajos tālu tuksnešu plašumos. Tādēļ, iespējams, nebūtu jābrīnās, ka mūsdienu dzīve Vidējo Austrumu bazāros un tuksnešos majoram nekad nešķita tik romantiska kā sapņos.

Džinkstiens.

Un ar šo nezināmo Purpura Septiņi, kā rādās, būs tāpat. Sapņi majoru bija pievīluši, dzīve nekad nebija tik satraucoša kā citiem brašuļiem citos laikmetos. Pat šeit, sfinksas klēpī, apakš pilna mēness, kur viņam, riskējot ar dzīvību, kara laikā bija jādekas ar anonīmu slepeno aģentu.

Džinkstiens.

Majors sērīgi nopūtās zem švītīgās, baltās zīda maskas, aiz brašajām sacīkšu braucēja acenēm, apakš delverīgā leņķī piešķiebtās korķa ķiveres, nokāries ar ieročiem labāko tuksneša bandītu tradīciju garā. Nopūtās un klausījās, kā tuksneša nekustībā klusītēm šķind smagās munīcijas aptveres, šķind mundri kā kazu zvārgulīši, kuru līksmās klinkstoņas strāvas naktī atrod kāda neskolota gana ausis. Nopūtās, paskatījās pulkstenī un ar ilgošanos pavērās uz mēnesi.

Kazu gans. Vieglas vēsmas. Ārprādgas dekorācijas. Bet cik tad ilgi cilvēks var stāvēt mēnesnīcā, tēlojot noslēpumainu maskotu vīru, ja viens tāds Armēnis pat nevīžo ierasties laikus?

Majors nopūtās, tas viss viņu bezgala sarūgtināja. Caurcaurēm skumdinoša pirmā tikšanās ar cilvēku, kuram bija piešķirts šis teiksmainais šifrs, slepenākais no visiem, ko spēja dāvāt britu slepenais dienests. Nopūtās un žēlojās.

Žēlīgā debess, kāpēc tas Purpura Septiņi joprojām nerādās?

* * *

Pirmais brīdinājums, ka te kaut kas nav lāgā, nāca no majora arābietes. Ķēve pēkšņi vairs neošņāja smiltis un paslēja galvu. Vai tā bija kāda skaņa, tik tāla, ka cilvēka ausis to nespēja saklausīt? Kāda smarža, kas no svešatnes bija atslīdējusi ar vieglajiem nakts vējiem?

Majors ķīķerēja apkārt, bet neko neredzēja. Ciešāk satvēra karabīni, piepūlēja acis, bet tad pēkšņi viņam pāri sāka dārdēt balss, dobja, necilvēciska balss, kas laikam vandījās augšu no zemes iekšām.

Kas zina, kāds ļaunums slēpjas cilvēku sirdīs?

Majors apsviedās. Viņš griezās kā vilciņš, vienu reizi, otru, trešo apakš milzenās akmens sejas, pielādētā karabīne šaušanas gatavībā. Taču, lai viņš pētīja kā pētīdams, nekas jauns nekur nebija redzams.

Piramīdas mēnesnīcā.

Sfinksas nesatricināmā seja viņam aiz muguras.

Vēl ari zvaigznes un tukšs tuksnesis, pilns mēness un tāli smilšu viļņi.

Atkal iedārdējās dobjā balss, kas dārdēja no visurienes un nekurienes, dziļa, skanīga un draudīga klusajā naktī.

Kas zina ? Sfinksa zina...

Šaušalīgā balss ieķiķinājās, laida vaļā ņirdzīgu smieklu plūdus, likās, de nekad nebeigsies. Taču nē, tiem pēkšņi sekoja skaidra, cilvēciska balss, mēnesnīcā viņu pasauca klusa, īriska balss.

Rāmāk ar to karabīni, major. Pavisam rāmi, lūdzu.

Majors nespēja pat pakustēties, stāvēja mēnesnīcā kā nolēmēts. Viņš dzirdēja savu elpu un kazu zvārgulīšu uzmundrinošos trinkšķus, un tā aizritēja vismaz pāris minūtes, līdz viņš saklausīja vieglus, žiglus soļus, kas tuvojās viņam gar sfinksas sānu, no mītiskā nezvēra pakaļas puses. Un tad smiltīs sfinksai blakus izrikšoja ērmots radījums, kurš sāka veikli rāpties augšup pa milzīgo akmens ķepu. Sīks vīriņš vecos, pārāk lielos svārkos.

Majors nespēja novērst acis. Sīkais vīriņš uzķepurojās uz akmens ķepas un apstājās, pacēlis rokas augšup. Viņš smaidīja. Dziļi ieelpojis, laipni pamāja ar galvu.

Jauka nakts, major. Te ir brīnišķīgs gaiss.

Majors vienā mirklī atžirba no šoka un devās uz priekšu, notēmējis karabīni vīriņam vidukļa apvidū.

Stāvēt un nekustēties, viņš uzkliedza.

I ne pirkstiņa, atskanēja atbilde.

Ne mata galiņa, majors kliedza.

Pats par sevi saprotams.

Rokas augšā.

Kā gan citādi. Mēs visi pazemīgi cenšamies aizsniegt zvaigznes.

Svešais smaidīdams palocīja galvu, un majors zem savas maskas pēkšņi nosarka. Lielajā satraukumā viņš bija aurojis kā aizkauts. Viņš apstājās, lai atgūtu apvaldu.

Džinkstiens.

Sīkais vīriņš maisveidīgajos svārkos izskatījās pārsteigts. Vai te tuvumā ir kazas? viņš vaicāja.

Nē, majors atbildēja, un viņam bija izdevies atgūt normālu balsi.

Savādi, man šķita, ka es dzirdēju kazas, otrs brīnījās. Vai tad jūs nedzirdējāt klinkstam kazu zvārgulīšus? Interesanti, kur ir gans?

Tās ir manas patronu aptveres, majors paskaidroja.

Ā.

Kastu tāds esi? majors ieaurojās. Bez izlocīšanās. Runāt skaidri un gaiši.

A. Nu, mani sauc Gulbenkjans. Es tā domāju, ka Gulbenkjans. Vismaz tā bija rakstīts manos dokumentos, kad es pēdējo reizi tajos ieskatījos. Vēl tur bija rakstīts, ka pēc profesijas esmu koptu mākslas priekšmetu tirgonis, un kāpēc gan ne. Kas attiecas uz manu statusu šajā karadarbības zonā, tas ir raksturots ar vārdu caurbraucot, taču baidos, ka tas mums necik daudz nepasaka, jo tādi caurbraucēji mēs šajā pasaulē droši vien esam gandrīz visi. Tikai iegriezušies, vai nu jūs to nezināsiet. Bet viltojums ir pirmklasīgs, to es par tiem saviem papīriem. Tik pārliecinošs, ka varētu pat jautāt, vai tos nav taisījis Ahmads. Jūs taču zināt to veco kairiešu pateicienu? Ja netiec gudrs, saki, ka nāc no Ahmada?

Nekustēties.

Ahā, atgriežamies pirmajā lauciņā.

Majors atkal pūlējās atgūt kontroli pār savu balsi.

Tagad lēnām, viņš komandēja, dari to, ko es saku. Nolaid kreiso roku, lēnām, saņem žaketi aiz apkakles un novelc svārkus. Lēnām nomet zemē.

Bums, otrs noteica, kāpēc ne. Glauni jau nu tie nebija.

Tagad kurpes. Bez pieliekšanās. Tāpat nomauc nost.

Kāda runa. Tā es noaujos jau gadiem ilgi.

Tagad kustini tikai kreiso roku. Attaisi siksnas sprādzi.

A, pareizi, otrs atsaucās. Dzīve ir nepatikšanas, tikai nāve nav. Būt dzīvam, kā mums vēstī tas senais grieķu pateiciens, nozīmē attaisīt siksnas sprādzi un meklēt nepatikšanas. Jums, major, to ir gadījies dzirdēt?

Ar to pašu roku, lēnām. Atpogā bikses.

A, lēni jo lēni, kairinot gaidas. Ja nemaldos, tieši tāds bija tā vecā grieķu pateiciena zemteksts. Bet es neesmu pārliecināts, vai to bija paredzēts piemērot dzestra naktij tuksnesī. Varbūt drīzāk ideja jaukiem vasaras vakariem nomaļā liedagā.

Nomet bikses zemē. Pasper sānis.

Kā tad, vienu maigu spērienu, kāpēc ne. Manas gaidas vispārējā aukstumā sāk noplakt.

Ar kreiso roku, lēnām. Atpogā kreklu.

Jau pogāju, major, bet arī auksti jau metas.

Lēnām. Dari tieši to, ko es saku.

Otrs pasmaidīja, pamāja ar galvu.

Jā, un kā jums šķiet, vai tas nevarētu būt vecs faraonu pateiciens? Dari tieši to, ko es saku. Visnotaļ izklausās pēc pastāvīgas pavēles, kuru faraons no saviem augstumiem dod piramīdu cēlēju pūļiem. Ko jūs sakāt?

Tikai ar kreiso roku. Novelc kreklu. Nomet zemē. Ixni pacel kāju.

Mī un žē.

Novelc zeķi. Tagad otru. Tikai ar kreiso roku.

Lūdzu. Tā rādās, jūs kopš paša sākuma esat nolēmis, ka esmu labi-ķis, un tādēļ var vienīgi priecāties, ka es neesmu Kolijs.

Majors izbolīja acis.

Ko, ko? Kas?

Nu, tas cilvēks, kuram pirms manis bija šis armēņu segvārds un leģenda. Sākotnējais slepenas tumsības Gulbenkjans, tas pats, kuru vienu laiku dēvēja arī par Mūsu Koliju no Sampaņas. Cik es atceros, mīzdams pār bortu, Kolijs vienmēr rīkojās ar kreiso roku.

Ko?

Jā. Citiem vārdiem sakot, Kolijs bija kreilis, tādēļ brīžos, kad vajadzēja būt nejaukam, viņš lika lietā kreiso roku, lai izdarītu kaut ko ātru un negaidītu.

Ko? Nekusties.

Lūdzu. Es tikai gribēju teikt, ka kreisā Kolijam bija šaujamā roka un metamā roka, jā, vēl arī mīžamā roka, jūs taču saprotat, tādēļ likt viņam izģērbties ar to nebūtu gudra doma. Kolijs bija ātras dabas, jā, tāds viņš bija. Bet, saprotams, tie jau tikai tādi vēsturiski fakti, un šonakt tiem nav nekādas nozīmes, jo es neesmu Kolijs un visu daru ar abām rokām. Abroclgs kopš dzimšanas, pats nezinu, kā tā gadījies.

Nekusties.

Lūdzu.

Ar vienu roku, jebkuru, lēnām. Novelc apakšbikses un paej nost no drēbēm. Tur, uz ķepas galu.

Lūdzu. Tur mani droši vien gaida kārtējais dzīves trieciens.

Džo smaidīdams aizgāja līdz ķepas galam, kur palika stāvam, kails un trīcošs. Majors, nenovērsdams karabīni no Džo, notupās pie drānu kaudzes un tās izcilāja. Bez Džo dokumentiem un saujiņas ēģiptiešu monētu viņa vienīgais guvums bija liels naudas žūksnis dažādās valūtās, nosaukumi, kādus viņš nekad mūžā nebija dzirdējis. Neko nesaprazdams, majors pakāpās nost.

Kur ir tavi ieroči?

Es nemēdzu nēsāt ieročus.

Ko?

Tā gan. Kropļošanu un galēšanu atmetu jau ļoti sen. Var jau būt, ka tas reizēm ir vajadzīgs, bet es nevēlētos piedalīties. Personiski aizspriedumi.

Majors bija pagalam apjucis.

Tev nav ieroču?

Tikai tas, kas galvā, un kā jūs domājat, varbūt es tagad drīkstētu apģērbties? Ziniet, auksts pēc suņa, tā te ir.

Majors pamāja. Kamēr Džo vilka mugurā drēbes, majors turēja viņu uz gaiļa, reizē nemitīgi šķielēdams uz naudas žūksni, ko bija izvilcis no Džo kabatas. Majora sejā parādījās apstulbums, kuru apslēpa viņa baltā zīda maska. Nauda bija nodrukāta tikai no vienas puses.

Turu drusku naudas pa rokai, jo caurbraucot jau nekad nevar zināt, kad savajadzēsies doties īsā ceļojumā, Džo bilda, vērodams majoru ar acs kaktiņu. Ir jau tā, saprotams, ka šim bulgāru Ievām un rumāņu ba-niem šogad nav nekāda lielā vērtība, un paras arī laikam ir pieredzējušas labākus laikus. Visai tai naudiņai saglabājusies labi ja puse agrākās vērtības, varbūt tāpēc ari tā nodrukāts. Uz pusēm, vienpusīgi... Viss vienmēr kļūst arvien draņķīgāks, vai jūs ari esat to pamanījis?

Majors aizmirsies pamāja ar galvu. Džo apāva kājas.

Bet lielākais jaukums tajā žūksnī, Džo turpināja, ir tā banknote pašā apakšā. Redzat? Simt grieķu drahmas no vienas puses, desmit tūkstoš albāņu leki no otras. Vai otrādi? Man Balkāni vienmēr ir bijis mulsinošs jēdziens, nekad tur neesmu ticis nekādā jēgā. Jūs saprotat, kā tas ir?

Majors atkal bezpalīdzīgi palocīja galvu piekrizdams. Viņš neparko nespēja atcerēties, kas viņam būtu jādara, Džo izturēšanās viņu pagalam apstulbināja. Tā nedrīkst būt, majors domāja. Viss notiek nepareizi.

Džinkstiens.

Džo smaidīdams apvilka svārkus, bet majors tikmēr pūlējās ātri izdomāt kādu pavēli. Jebkādu pavēli.

Apsēdies turpat, kur tu esi. Kājas plati, lūdzu.

Prātīga doma mēnessgaismā, major. Man tieši bija ienācis prātā, ka mums derētu mazliet atslābināties. Galu galā sfinksa ir mīkla, un mēs atrodamies tieši mīklas klēpī, vai nav tiesa?

Majors nedomādams pamāja ar galvu. Izklaidīgi norāva balto zīda masku un noslaucīja muti. Džo palūdza cigareti, un majors pasniedza viņam paciņu.

Vai jūs nevēlētos apsēsties? Džo laipni apvaicājās, uzšķildams uguni.

Apstulbušais majors pamāja un apsēdās dažu jardu atstatumā no Džo uz sfinksas ķepas. Noņēma korķa ķiveri un noslaucīja pieri. Tad atjēdzās, ka neko lāgā neredz, un noņēma arī milzīgās acenes.

Te notiek kaut kas neiespējams, viņš murmināja.

Džo pašķielēja pāri degošās cigaretes galam un pasmaidīja.

Nu, nu, major, nu un ej nu. Neiespējams, jūs teicāt? Labāk uzmanīties no šādiem vārdiem te, mēnessgaismā, kur mums apkārt piemājo faraonu noslēpumi. Pirms dažām minūtēm jūs varbūt pat sev jautājāt, kur es biju, kad jūs te piejājāt un kad uz jums runāja sfinksa. Vai jūs varbūt tā sev jautājāt?

Majors bija zaudējis valodu. Viņš palocīja galvu.

Skaidra lieta, un kāpēc gan ne, atsaucās Džo, un es biju sfinksā, ne vairāk, ne mazāk. Pārāk garš stāsts, lai tagad to stāstītu, bet runa ir par pagātnes ejām un nevienam nezināmiem novērošanas punktiem, par tādiem

Visuma caurumiem, kas ir tik noslēpumaini, ka izskatās melni, un par citu cilvēku dzīvēm, kas ietekmē mūsējās, kaut ari šķietami šīs citas dzīves ir zudušas, zemē noraktas un izskatās viscauri aizmirstas, pat zudušas. Bet tā tikai izskatās. Tepat vien tās ir.

Džo paraudzījās debesīs.

Ei, kas tad nu? Par kādu mēnessgaismu es te runāju? Rādās, mūsu liegā, baltā dieve tikko ir aizslīdējusi un pabeigusi savu šīs nakts izbraukumu. Melnie caurumi tagad vairs nebūs tik melni, bet mūs ds lielāka tumsa, tagad jau līdz rītausmai.

Ko, ko? pārjautāja majors.

Mēness vairs nav, atbildēja Džo. Un, ja reiz par to ir runa, mēs te spriedām par šķitumiem un apslēpto, un to acīmredzamajām atšķirībām, jā, un par tādām lietām Sternam bija labs teiciens. Viņš to bija palienējis no Delfii orākula, un tas skanēja apmēram šādi. Aicināti vai neaicināti, dievi ir. Tas ir, mūsos. Dēvējas visos vārdos, kādus vien mēs spējam izgudrot, un dažus mēs sazīmējam ritam austot, kad mirāžas kļūst skaidri redzamas, reižu reižumis, kad tās tā dara. Vai nakts vidū, kad viss ir melns, un ari mēs pārmaiņas pēc visu redzam skaidri. Dažkārt, vismaz uz bridi.

Džo smaidīdams skatījās augšu uz sfinksas galvu.

Es laikam tagad vāvuļoju, major, bet tikai tāpēc, ka, iedomājoties par Sternu, manas domas vienmēr sāk klīst līču loču un aizrauj mani tālu pāri laika tuksnesim. Tāds personisks galvas reibonis, nekas vairāk. To var saprast?

Majors pamāja, vairs nezinādams, kam īsti viņš piekrīt, viņa domas kūleņoja visupēdīgā juceklī.

Areče, teica Džo. Un savādi, kā viss var gadīties un sagadīties. Bet man šobrīd ir citas rūpes, es labprāt jums par tām pastāstītu. Lūk, pavisam vienkārši.

Džo apklusa un aizgrieza galvu, lai izklepotos. Gaidīdams, kad Džo atsāks runāt, majors izklaidīgi noņēma smago snaipera šauteni, kas dusēja viņam uz muguras. Pēc tam nocēla smagās patronsomas, kas nospieda plecus. Atsprādzēja ari vidusjostu ar smagajiem munīcijas krājumiem un nolika uz akmens, atbrīvodams nieres no spiediena. Džo atkal iekāsējās, vēl aizvien aizgriezis galvu. Majors kā nesamanīgs turpināja vilkt ārā un likt malā ieročus, atsvabinādamies no sloga. Iznira automātiskās pistoles, mazas un lielas, dažnedažādi naži un dunči. Pēdīgi atbrīvojies no visiem nāvesrīkiem, majors izstaipījās: gurdi, gausi, juteklīgi. Džo uzmeta skatienu nelielajam arsenālam un nokremšļojās.

Āreče. Kā es jau gribēju sacīt, manas rūpes ir pavisam vienkāršas. Bleč-lijs ir izsludinājis pavēli, ka mani vajag nogalināt, un es pēc tā neredzu nekādu vajadzību, bet, lai panāktu šīs pavēles atcelšanu, man jārunā ar Blečliju, un to es pats nespēju dabūt gatavu. Nevaru viņam vienkārši piezvanīt un uzprasīties papļāpāt, jo šābrīža apstākļos viņš droši vien nemaz nebūs pie telefona un pavisam noteikti neieradīsies uz tikšanos. Toties ieradīsies brašuļi, kuri klausa viņa pavēlēm. Tie Mūki, ka viņus piķis. Jūs saprotat?

Majors pamāja ar galvu.

Tādēļ es būtu ļoti pateicīgs, Džo turpināja, ja jūs varētu man norunāt tikšanos ar Blečliju. Jūs taču noteikti saprotat, ka man nav vēlēšanās atšaudoties lauzties ārā no Ēģiptes, un es to nemaz nevarētu, pat ja gribētu. Mana ceļazvaigzne šai naktī ir Blečijs, un man jāiet tur, kur viņš sauc. Man vajadzīga viņa piekrišana šī caurbraucot statusa paturēšanai, un, liekas, ja izdotos ar viņu parunāt, to varētu panākt. Ko jūs sakāt? Vai jūs līdz ritam varētu to apspriest ar savu pulkvedi? Lieta tāda, ka man šobrīd īsd nav laika. Patiesībā es oficiāli esmu miris, un ilgtermiņā tas nav daudzsološs stāvoklis. Var taču saprast, ka jūtos neomulīgi.

Majors pēdīgi atguva valodu.

Ko tad tas nozīmē, oficiāli miris?

Tas nozīmē, pēc Mūku domām, Džo atbildēja. Atbilstoši Mūku oficiālajai realitātei. Tad, lūdzu, vai jūs varētu aprunāties ar savu pulkvedi?

Un ja ari varētu? majors jautāja. Kā lai es viņam pamatoju nepieciešamību iesaistīties? Blečlija operācijas ir Blečlija operācijas. Pulkvedis nevar tāpat vien iejaukties.

Vārds vietā, bilda Džo, bet pēc manas saprašanas te galvenais nav tik daudz strīdus priekšmets, cik interesanti momenti, un šie interesantie momenti ir, pirmkārt, Kolijs, otrkārt, Sterns un, treškārt, es. Jūsu pulkvedis, akurāt tāpat kā Blečlijs, noteikti ļoti cienīja Sternu, tā ir ar visiem, kas viņu pazina. Kas attiecas uz Koliju, ziniet, es laikam nešaubītos, ka viņiem abiem Kolijs bija mīļš, tāds nu viņš bija, noslēpumaina persona. A, un Kolijs bija mans brālis, šādi šajā vienādojumā tieku iešmu-gulēts es.

Ko? Kolijs bija jūsu brālis?

Jā, tāds viņš bija gan. Sākumā mūsu bija pulka, un Kolijs bija priekšpēdējais, bet es esmu pēdējais. Taču tas tā, garām ejot. Interesantie momenti šeit ir Kolijs, Sterns un tikai pašās beigās es.

Majors, pavisam apstulbis, grozīja galvu.

Tas viss ir vieni vienīgi murgi, viņš nomurmināja.

Džo smaidīja. Aktā?

Jā. Lielākoties es vispār nesaprotu, ko jūs tur runājat.

Džo pasmaidīja platāk. Aktā?

Jā. Delfii orākuls, sfinksa un mēnessgaisma, Kolijs, Sterns un jūs? Ko tas viss kopā nozīmē? Es vienkārši neko nespēju aptvert.

Džo smējās.

Ā, tik vien. Nu, jūsu vietā es par to lieki neraizētos. Dzīvē ir milzums visa kā, ko mēs nespējam aptvert. Sev vajag uzdot vienkāršu jautājumu: vai minētās neaptveramās lietas pēc kaut kā izklausās?

Izklausās?

Jā. Vai tur ir kaut kas līdzīgs zvārgulītim. Necik tuvāk mēs bieži vien nespējam tikt.

Es esmu pilnīgā purvā, majors murmināja.

Džo smējās.

Tad pagaidām vienkārši uztveriet to kā pagaidu izkārtojumu, apstākļus, kas ne mirkli nemitējas mainīties, tas ir mulsinoši vienīgi tāpēc, ka šādi viss pastāv tikai šobrīd. Kā mēs ar jums, piemēram, ar mūsu caurbraucot Visumā, kas ari ir caurbraucot. Vai tikšanās ar Blečliju, teiksim. Ari tā ir tikai pagaidu būšana. Viņš vienmēr var pārdomāt vai bez aplinkiem atteikties.

Un ja viņš atsakās? vaicāja majors. Ko tad jūs darīsiet?

Džo parausdja plecus. Skatījās uz savām rokām.

Es tak nezinu. Lifijs reizēm stāstīja, kā nakts vidū sēdējis tukšās dzelzceļa stacijās, izsalcis, noguris un bez skaidras pārliecības, kad varētu pienākt kāds vilciens. Bez skaidras pārliecības, kurp tas dosies, ja tomēr būs pienācis.

Lifijs?

Džo apvērsa plaukstas un raudzījās uz tām.

Par viņu labāk nerunāsim. Šis tas ir pārāk sāpīgs un milzīgs, lai tam uzreiz ķertos klāt, un Lifija nāve man ir viena no tādām lietām.

Majors neticēja savām ausīm.

Lifijs? Miris?

Jā, lai Dievs viņu svēti.

Bet tas ir šausmīgi. Kā?

Viņu nošāva un nodūra ar durkļiem, un uzspridzināja, un noindēja ar gāzi, un sabakstīja ar nažiem, un piekāva, un nomērdēja badā, un sadedzināja dzīvu, un sadedzināja, un pelnus izkaisīja Nīlas ūdeņos.

Ko?

Miris, un viss.

Bet kas viņu nonāvēja?

Karš? Hiders? Viena vai otra armija? Nezinu.

Bet kāpēc?

Pavirši raugoties, noturēja par kādu citu. Bet tas mums necik daudz nelīdz, jo dzīvē ļoti daudzus vienmēr notur par citiem. Tad kāpēc, ja neņem vērā ārišķības? Par to, kas viņš bija.

Nesaprotu. Kas viņš bija?

Skaņa, dzidra kā zelta zvārgulīts, Džo čukstēja. Skaņa, kā no briesmīgi pūšana vēja. Kaut kas tāds, kas ir, noteikti ir, bet nekad nebūs aptverams.

Ko?

Jā, tāds viņš bija. Un patiesi, major, jūsu jautājums ir īstais, ko uzdot šeit, sfinksas klēpī, jo atbilde uz to ir tā pati atbilde, kas pirms trīs tūkstošiem gadu bija sfinksas mīklas atminējums. Atcerieties, kā skanēja tā mīkla? Kas no rīta iet uz četrām, pusdienā uz divām un vakarā uz trim kājām? Un atbilde bija tāda, ka tas ir cilvēks, vispirms rāpo kā mazs bērns, pēc tam vīrs savos spēka gados, pēc tam vecītis ar spieķi. Cilvēks ir tās mūžsenās mīklas atminējums, tagad tāpat kā toreiz un mūžīgi. Cilvēks, ne vairāk, ne mazāk, un tādēļ Lifijs tika nogalināts. Jo viņš bija cilvēks, un viņš bija krietns, tieši tik vienkārši un tik sarežģīti.

Džo lūkojās uz vecajiem akmeņiem viņam zem kājām.

Major? Palīdziet man. Vai jūs to izdarīsiet?

Ja varēšu.

Labi. Es jums divpadsmitos piezvanīšu pa telefonu. Jūs nevarēsiet brīvi runāt, bet, ja jūs sarunā pieminēsiet sfinksu, es sapratišu, ka tikšanās ar Blečliju notiks. Un, ja jūs šo vārdu nepieminēsiet, visviens, ko jūs sacīsiet, es sapratīšu, ka tikšanās nebūs un mani ir paredzēts likvidēt. Norunāts? Zem četrām acīm?

Jā.

Pēc tam Džo runāja par visu ko, bet visvairāk par Sternu, sevi pašu un Litiju. Beigu beigās viņš piecēlās un sniedza roku.

Lai būtu, kā būdams, major, esmu pateicīgs, ka jūs te ieradāties, visviens, ar ko viss beigsies, un priecājos, ka mums bija iespēja mēnessgaismā uzklausīt Delfu orākulu un dzirdēt, kas sakāms sfinksai, un spirdzināties, atminoties Koliju, Sternu un Lifiju. Viss kaut kā prot aizskanēt tālāk, vai ne? Pat par spīti pretvējiem un saules plankumiem. Labs ir...

Džo noslīdēja zemē un uzreiz nozuda tumsā, atstādams majoru bez-ieroču kailumā un dziļās domās.

Lifijs peldmājā tēlo Džo un kāpēc viņš to dara. Džo noslēpumainā pazīšanās ar Sternu un visiem pārējiem, garus gadus. Lifija jūtas pret Sternu un...

Bet ko tas viss nozīmēP majors sev jautāja, lūkodamies augšup uz

sfinksas nesatricināmo un apdauzīto seju.

* * *

Pulkveža koka namiņa sētas pusē dega gaisma. Iesoļojis pa vārtiņiem, majors apgāja apkārt un vieglītēm pieklauvēja pie virtuves durvīm. Iekšā kāds dungoja. Durvis atvērās.

Brit, Harij.

Brit, ser.

Tēju?

Paldies.

Viņš apsēdās pie virtuves galdiņa zem plaukta, kas bija tik zems, ka vajadzēja piešķiebt galvu, bet pulkvedis sāka rosīdes pie plīts. Gar šaurās virtuves pārblīvētajām sienām grīļīgi stāvēja ļodzīgi nekrāsoti skapīši no izjauktām kastēm, dzimuši no pulkveža aizraušanās ar galdniecību pa vakariem. Visi plaukti bija šķībi, visas durtiņas karājās pusviru, jo tās nebija iespējams aizvērt. Uz nekrāsotā galdiņa kaudžu kaudzēm stāvēja pulkveža parastais gudru grāmatu klāsts, par agrīno islāma kaligrāfiju, jūdu viduslaiku misticismu, bahajiešiem, persiešu miniatūrām, Jeruzā-lemi Otrā tempļa laikmetā, arheologu atradumiem Anatolijas vidienē. Blakus grāmatām kaut kā bija iesprūdīts šķīvis ar kēksiem, un majors vienu nočiepa.

Cietāks par sfinksas ķepu, viņš nodomāja. Pulkvedis, mundri šķindinādams traukus, mitējās dungot un pār plecu uzsauca.

Siera gabaliņu klāt pie kēksa, Harij?

Nē, paldies, ser.

Pulkvedis piekātoja pie viņa, un uz galda noblīkšķēja tasītes un apakštases. Tad atkal aizklīda prom, un majors paspēja izvākt no savas tasītes mušas spārnu, kad pulkvedis jau atkal bija klāt ar tējkannu, atkal mundri dungodams savā nodabā un tādā kā lācīgā dancī šļūkādams pa šauro telpu ar savu koka kāju. Solis uz priekšu un māņu kustība uz sāniem, divi soļi atpakaļ un māņu kustība uz sāniem. Māņu kustība un šļūkājiens, viens un divi, pulkvedis pagriežas, lai īpatnējā, ačgārnā gaitā dotos uz priekšu, un nonāk pie galdiņa vairāk vai mazāk ar ziemeļgalu pa priekšu. Solis uz priekšu, divi atpakaļ. Pulkveža boļšiju balets, tā tas bija iedēvēts, pēc Ļeņina slavenā izteikuma par vēsturiskās nepieciešamības ačgārno virzīšanos uz priekšu pasaulē, kurai nepieciešamība acīm redzami bija dziļi vienaldzīga, viens pīpis, vēsturiska vai nevēsturiska, pasaulē, kura vēlējās, kā mēdza sacīt pulkvedis, progresēt ar ziemeļgalu pa priekšu: tā bija drošāk, un varēja paturēt acīs pagātni. Šādi dancot pulkvedis atļāvās vienīgi pirms brokastīm un vēlu vakarā, ļoti reti, kad bija baudījis mazliet par daudz brendija.

Pulkvedim rokā bija gabals cietas, baltas, trūdēšanas skartas vielas, tā bija taukaina un apdrupusi. Nenoteikti pasmaidīdams, viņš kādu kriksi no tās iemeta mutē un palika stāvam pie galda, zvārodamies uz koka kājas un skatidamies saujā.

Siers, viņš murmināja, domīgi košļādams. Vai jūs aptverat, ka tieši tā mēs visi izskatījāmies sensenos laikos, kad uz šīs nejaušās matērijas drumslas, kuru mēs dēvējam par zemi, sāka mudžināties olbaltumvielu molekulas? Tas vedina uz pārdomām, vai nav tiesa? Vai jūs teicāt, ka vēlaties, Harij?

Man liekas, ne.

Nē? Hm, man, taisnību sakot, brokastis vienmēr ir bijusi mīļākā ēdienreize. Jebkurš skapī aizķēries krikucis garšo brīnišķīgi, pirmā pīpe garšo brīnišķīgi, es esmu gatavs stāties pretim pasaulei. Bet tad, pusstundu vēlāk, sāku knirkšķēt un sēkt un jūtos kā tūkstoš mārciņu smags, un ar to pašu diena ir pagalam.

Siers pie siera. Vedina uz pārdomām.

Pulkvedis vēl nebija paspējis apģērbties. Viņš bija tērpies milzīgās, platās apakšbiksēs, kas nokarājās līdz ceļgaliem, kājās — īstajā kājā — viena zaļganbrūna zeķe ar lielu caurumu purngalā. Viņa apakškrekls bija tik nemākulīgi salāpīts tik daudzās vietās, ka pulkveža rumpis atgādināja nesadzijušu brūču masu. Uz galvas bija šķībi uztupināta izbalējusi burātāja cepure, un, lai gan lielākā daļa viņa ķermeņa bija apsegta, viņš izskatījās daudz kailāks nekā jebkad varētu izskatīties kāds nesakropļots cilvēks.

Māņu kustība un šļūciens, viens un divi. Mundri dungodams, pulkvedis apsēdās pie galda.

Jauki ārā, Harij?

Skaidrs, vēss, vēja nav.

Milzum jauki, jā. Dienas labākais brīdis. Cilvēki vēl nav paspējuši pie-cūkot nometni, gaiss ir salds, un viss garšo brīnišķīgi. Vēlāk viss būs kā novadējusies pīpe. Tad jūs negribat sieru?

Šobrīd ne, paldies.

Nē? Labs ir, tēja jau gandrīz gatava. Bijāt izskrējis agrā pastaigā pa tuksnesi?

Majors apstiprinoši pamāja, nogaidīdams. Pulkvedis iegrozīja koka kāju ērtākā pozā un salēja tēju. Kad abi bija pielikuši cukuru, samaisījuši un nodzēruši pa malkam, pulkvedis ķērās pētit kēksu šķīvi. Vienu paknibināja.

Hm. Man likās, es viņus atnesu šonedēļ, bet laikam jau drīzāk pirms nedēļas.

Ieskatījies vienā no atvērtajām grāmatām uz galda, pulkvedis pacēla acis.

Labs ir. Bijāt lūgt padomu sfinksai?

Viņš ir Kolija brālis, majors vairs nespēja noturēties.

Ko?

Kolija brālis, majors atkārtoja. Mūsu Kolija jaunākais brālītis.

Pulkveža acis iespulgojās.

Patiešām? Jā.

Kā viņu sauc?

Džo. Džo O'Salivans Bīrs. Viņš joprojām dēvējas pilnā uzvārdā. Ieradies no Aranu salām, pa ceļam kādus desmit gadus padzīvojis Palestīnā un nupat izmetis līkumu pa Ameriku, pabijis par šamani kādā dienvidrietumu indiāņu ciltī. Kā rādās, viņš visus pazīst kopš saviem Palestīnas laikiem. Sternu, Modu un visus tos, ar kuriem Sterns pirms daudziem gadiem strādāja. Man gandrīz neviens vārds neko neizteica, bet jūs droši vien zināsiet.

Pulkvedim zibēja acis.

Tā, tā, tā, paskat, mums te pēkšņi ir uzradusies neviena vien pagātnes lappuse. Ak tad Kolija brālis, kas to būtu domājis. Kāds viņš ir?

Žigls, brīžam runā ļoti ātri, izsakās diezgan dīvaini. To grūti aprakstīt.

Pulkvedis staroja.

It kā visam mazliet trūktu līdzsvara, varbūt tā? It kā jūs būtu jūrā mazā laiviņā, un apkārt viss kustētos, debesis, zeme un ūdens? Augšā, lejā, sānis, ne mirklīti nepaliekot mierā?

Majors dedzīgi māja ar galvu.

Jā, tieši tā. It kā nekam nekad nebūtu drošas vietas.

Pulkvedis sāka smieties.

Kā izspļauts Kolijs. Acīmredzot viņi ar brāli ir ļoti līdzīgi.

Un vēl viņš kaut kā ērmoti uztver laiku, majors turpināja. Tā vien šķiet, ka viss laiks viņam ir vienā gabalā, nav nekādas īpašas pagātnes, tagadnes un nākotnes, viena liela jūra un mēs tās viļņos. Mirušie, piemēram. Liekas, viņam neviens nav pavisam miris. Bet ne jau tā, it kā mirušie kaut kur tepat vien būtu, vai kaut kur citur, ne uz to pusi. Viņam tas ir daudz konkrētāk un, liekas, izriet no uzskata, ka viņi ir mūsos, viņi ir daļa no mums, tādā nozīmē viņi nav miruši. Dzīvi, jo mēs viņus esam pazinuši, un tādēļ viņi vienmēr paliek mūsos.

Hm. Runājot ar Koliju, arī reizēm tā šķita, bet acīmredzot viņam tas nebija tik izteikts kā brālim.

Pulkvedis pasmaidīja.

Viņš jūs apbūra, ja?

Tā rādās.

Hm, nekas, tas mani nepārsteidz. Kolijs apbūra visus. Viņam piemita kaut kas neparasts, kaut kāda cita dimensija. Ja viņa brālis ir tāds pats kā viņš, tikai vēl izteiktāk, turklāt pirmo reizi sastopot viņu pie sfinksas, pilnmēnesī...

Pulkvedis nepabeidza teikumu un ņēmās apmierināti murdēt. Kolija brālis, viņš nobubināja. Apbrīnojami.

Viņa skatiens aizslīdēja pie apdrupušā siera gabala, ko viņš turēja saujā.

Interesanti, jā. Ko viņam vajag?

Tikšanos ar Blečliju.

Un viss?

Jā, tas ir viss. Viņš apgalvo, ka Blečlijs pavēlējis savējiem viņu likvidēt, tādēļ viņš pats tikšanos nevar noorganizēt.

Blečlijs? Pavēlējis savējiem likvidēt Kolija brāli?

Jā, un Lifijs jau ir miris. Nogalināts kļūdas pēc, noturot par Džo.

Ko? Pulkvedis bija satriekts. Jā.

Bet tā nevar būt. Tā galīgi nevar būt.

Pilnīgi piekritu. Un ari Ahmads ir miris. Viesnīcas "Babilona" reģistrators.

Ahmads? Bet viņš taču bija burvīgs zēns, absolūti nekaitīgs. Kas te notiek?

Un kāds jauneklis, uzvārdā Koens, majors turpināja. Dāvids Koens.

No tiem Kairas Koeniem? "Koena Optika"?

Jā. Pēc visa spriežot, viņš bija cionistu aģents un Sterna draugs.

Nu, bet skaidrs, ka viņš bija Sterna draugs, visi Koeni bija Sterna draugi. Tas sākās jau Sterna tēva laikā. Bet, Dieva dēļ, kas te notiek? Vai Blečlijs ir prātu zaudējis? Kā viņa zeļļi varēja Litiju noturēt par Džo?

Pēc visa spriežot, Litijs uzdevās par Džo. Ar nolūku.

Kāpēc?

Lai Džo tikmēr varētu atgūties pēc granātas sprādziena un Sterna bojāejas. Lai Džo būtu laiks, iespēja, palikt dzīvam.

Pulkvedis savilka uzacis.

Kāpēc Litijs tā darīja?

Tāpēc, ka Džo bija tik tuvs Sterna draugs, un Litijs dzīvoja ar pārliecību, ka Sterna dzīve ir bijusi... kā lai es to pasaku? Ļoti svarīga. Viņam, Litijam, tā bija svarīgāka par visu. Pat svarīgāka par viņa paša dzīvi.

Patiešām?

Jā.

Un Ahmads, un jaunais Koens? Kāpēc viņiem bija jāiet bojā?

Tāpēc, ka viņi bija Džo kaut ko pastāstijuši, vai vismaz Klosteris tā uzskatīja.

Pulkveža pierē ievilkās dziļas grumbas, un viņš, bez skaņas kustinādams lūpas, sāka bikstīt pīpi. Majors nespēja ne iedomāties, kādus pagātnes pavedienus priekšnieks šobrīd sasien mezglā, un zināja, ka jautāt būtu bezjēdzīgi. Pēdīgi pulkvedis salīka un atspiedās pret galdu.

Tātad Litijs upurēja savu dzīvību, lai izglābtu Džo, es pareizi sapratu? Jā.

Bet kāpēc? Kāds tam sakars ar Sternu? Es nesaprotu, ko jūs man te stāstāt.

Taisnību sakot, arī man tas viss pagaidām nav īsti skaidrs. Bet, pēc visa spriežot, pāri un viņpus faktiem, kurus Džo centās izdibināt par Sternu, pāri un viņpus tam visam, Litijs, pēc visa spriežot, uzskatīja, ka

Sterns, Sterna dzīve... Ziniet, to ir grūti izteikt vārdos, izklausīsies pēc mistiskiem prātojumiem.

Pulkveža tonis pēkšņi bija kļuvis ass, nepacietīgs.

Viens pīpis, pēc kā tas izklausās, Harij. Runājiet, un viss.

Ziniet, pēc visa spriežot, Lifijs uzskatīja, ka Sterna dzīvei ir bijusi kaut kāda īpaša nozīme. Ņemot vērā viņa īpatnējo cilmi un visu, ko viņš bija pārcietis, viņa neīstenotos sapņus, viņa divdomību un paradoksus. Lifijs uzskatīja, ka tas viss, viss, kam ir saistība ar Sternu, kopā veido kaut kādu citu dzīvi. Kaut ko vairāk nekā...

Majors raudzījās savā tasītē.

...Bezmaz šķiet, ka viņiem abiem, Džo un Lifijam, un cidem, ko Džo pieminēja... bezmaz it kā Sterna dzīve kaut kādā mērā ir stāsts par mūsu visu cerībām un vilšanos. Mēs dzīvojam un cenšamies, tāpat kā viņš, pieviļamies un mirstam, tāpat kā viņš. Ideāli, kas var novest pie katastrofas, un tomēr tie sevī satur... Ak, es nezinu, ko.

Klusumā tikšķēja pulkstenis. Pulkvedis pastiepa roku un pieskārās majora elkonim, draudzīgs žests.

Harij, nekad nevajag baidīties par to, kā kaut kas izklausās. Labu tiesu no visa, par ko rakstīts šajās manās grāmatās, varētu saukt par mistiskām padarīšanām, vai vismaz agrāk tā būtu. Ar šo vārdu mēs vienkārši apzīmējam to, ko nespējam saprast, to, ko mēs nesaprotam. Kādam citam viss tas pats būtu banalitāte, kaut kas tikpat ikdienišķs, cik mums mūsu ikdienišķās lietas. Cilvēkiem ir dažādas īstenības, kā mēdza teikt Sterns, daudzas īstenības notiek mums visiem vienlaikus, un tas, ka viena ir patiesa, nenozīmē, ka citas ir mazāk patiesas. Runājot par Sternu, viņš bija cilvēks, kurš milzīgi iespaidoja visus, kas viņu pazina. Pret viņu nevarēja instinktīvi neizjust lielas simpātijas, pat mīlestību. Tomēr reizē tu viņa tuvumā juti nenosakāmas bailes, bailes, kas laikam dzima no tā, ka līdzās ir tik dziļi pretrunīgas izjūtas, ka šīm pretrunām nekad nebūs atrisinājuma. Tās lika noskārst mūžīgās nesaskaņas, kas pastāv cilvēkā: dievišķīgais, jaukts ar pasaulīgo, svētums, sakrustots ar mūsu dabas tumsu, un tas viss sakāpināts, sakāpināts... jo tāds Sterns bija...

Pulkvedis pamāja ar galvu. Adiecās un sāka darboties ap pīpi.

Jā, Harij, tātad jūs teicāt?

Ziniet, patiesībā tas ari viss. Litijs uzskadja, ka Džo jāpaliek dzīvam kā Sterna dzīves lieciniekam. Kā Litijs pats to formulēja Džo, lai vismaz viens cilvēks zinātu, neatkarīgi no tā, ar ko beigsies karš.

Liecinieks, pulkvedis murmināja. Jā, es saprotu. Un Džo, protams, toreiz, kad Litijs viņam tā sacīja, nenoskārta, ko tas nozīmē? Ko Litijs ir nodomājis darīt?

Nē, ne mazākajā mērā. Viņš gandrīz nejaudā par Litiju runāt, uzreiz sabrūk. Vienkārši izšķīst pa vīlītēm, un esmu pārliecināts, ka tas nepavisam neizskatās pēc viņa. Var redzēt, ka viņš ir ārkārtīgi apvaldīts cilvēks.

Jā, jā, es saprotu, atsaucās pulkvedis. Džo tā ir briesmīga nasta, un viņš to visā pilnībā apzinās un saprot, ka tā būs vienmēr. Bet cik tas viss ir savādi. Sterns, Džo, Litijs... Katrs no savas pasaules malas, un viņu likteņi krustojas šeit, mūsu acu priekšā. Jā.

Pulkstenis tikšķēja. Klusumā tika uzrauts sērkociņš. Majors saoda pīpes dūmus un pacēla acis no tasītes.

Un tātad, ko jūs par to domājat?

Pulkvedis pakšķināja pīpi.

Es domāju, ka vēlētos dzirdēt visu no paša sākuma, visu, kas šonakt notika tuksnesī pie sfinksas. Tad es zināšu, kā man jārunā ar Blečliju. Bet

ari, godīgi sakot, tīri personisku iemeslu pēc.

* * *

Kad majors bija pabeidzis stāstu, pie logiem jau bija pienākusi pelēka rītausma. Abi vīri, sēdēdami viens otram iepretim pie virtuves galda, iz-skadjās pārguruši, taču patiesībā neviens no viņiem nemaz nejuta spēku izsīkumu. Pulkvedis pēkšņi trieca galdā dūri.

Kaslijs, viņš nikni izsaucās, sunīdams Klostera operatīvo priekšnieku, Blečlija vietnieku. Kaslijs, viņš atkārtoja. Tas ir viņa roku darbs, man par to nav ne mazāko šaubu. Blečlijs būs nodevis šo lietu viņam un ķēries pie citiem darbiem, bet Kaslijs palaidis no ķēdes savus bandītus, lai tie mestu cilvēkus nost no jumtiem, pagrūstu zem kravas mašīnu riteņiem un šautu nost peldinājās. Nolādētais Kaslijs. Sīkais preteklis. Blečlijs vienmēr ir daudz uzturējies lauka apstākļos, cenzdamies labāk iepazīt savus aģentus, bezmaz līdz ārprātam apzinīgs, bet ko Kaslijs tur, Klosterī, sastrādā, beidzot ticis pie atbildības? Ko viņš dara, es jums jautāju?

Majors nodūra acis. Nebija pirmā reize, kad viņš dzirdēja Kasliju pieminam ar nedksmi, taču pirmā no pulkveža mutes. Pulkvedis bija pārāk apdomīgs, lai atklād izteiktos par cīņu biedra, vecākā virsnieka, vainām.

Ka tikai pārtaisīties, pulkvedis šņāca. Kaslija derdzīgās spēlītes. Pietiek viņu tur, tuksnesī, uz minūti atstāt vienu, lai viņš jau būtu uzcirties mūka parpalās, apviņķelējis ap vēderu vecu striķi un tēlotu karojošu mūku no tumšajiem viduslaikiem, kur nu, vēl ļaunāk, kādu ceturtā gadsimta abatu, kas kristietības bērnu dienās dodas kaujā par doktrinālām domstarpībām. Izliekas izmanīgi laužamies cauri ariāņu pretišķībai vai kādām citām tamlīdzīgām stulbībām. Viņam tur pie sienas ir karte, ticiet manam vārdam, kurā parādīts, kādas Eiropas un Ziemeļāfrikas daļas ir eņģeļu pusē, tas ir, viņa pusē, un kur perinās Ārija un sātana līdzskrējēji. Lucifers un herētiķu vadoņi vienā nometnē, īstenie ticības aizstāvji otrā. Ārijs un ariāņu ķecerība mūsu laikos? Dievs un Viņa Dēls ir vienas būtības? Nav vienas būtības? Ko var ākstīties. Pakāpjoties pietiekami tālu atpakaļ, mēs visi būsim vienas būtības, siers, un tikai. Un kā tas Kaslijs vispār nonāca pie saviem milzu murgiem? Tāpēc vien, ka Ārija sekotāji un ārieši ir tik līdzīgi vārdi? Biju domājis, ka tādas fantāzijas nomoka tikai šizofrēniķus un dzejniekus.

Ļaundabīgas stulbības, pulkvedis rūca, no viena gala līdz otram. Kaslijs ar saviem vīrakiem, kvēpekļiem un svecēm, ar savām ērģelēm, kas dārdina Baha Si minora mesu, ar saviem piepalīgiem un pārbiedētiem novičiem, kas uz pirkstu galiņiem bizenē šurpu turpu, ar saviem adjutantiem, kas uzdodas par kambarmūkiem. Bīskapi bez sejas dod pavēles, izsniedz indulgences, kas izpaužas kā nakts caurlaide uz Kairas gaļas podiem, štāba kabineti pataisīti par tumšām kapelām, tuksnesis izsludina likvidēšanas pavēles. Jūs tikai padomājiet, īstas likvidēšanas pavēles no tuksneša sirds, mīlīgi nosauktas par ekskomunikāciju ar galējiem aizspriedumiem.

Galējs kas? Galējs vājprāts, es jums saku, neģēlīgs maskarāžu ārprāts. Kas vispār cilvēkiem liek tā uzvesties kara laikā, vai nav vienalga, jebkurā laikā? Bērnībā nav dabūjuši gana padīžātics, paložņāt un palielīties ar kostīmiem? Šī māžošanās ir baismīga. Karš nav puišeļa maskarādes sapņa piepildījums. Tas nav tādēļ, lai pieauguši vīrieši varētu pajandalēt pa bērnistabu.

Pulkveža acis meta zibeņus.

Vai vismaz tā nedrīkstētu būt. Ellē Kasliju un viņa biedriniekus. Ellē viņa pergamenta kartes, rotaļlietas un tērpus, viņa vīraku, ērģeļmūziku un kambarmūciņus, kuri tipina iekšā un ārā ar svecēm. Jā, jūsu godība, Nē, jūsu godība, dirsā ar lielāko prieku, jūsu godība. Tas tips vienkārši visu mūžu ir velējies dzīvot kaut kādā ceturtajā gadsimtā, un tagad to ari dara. Tīksminādamies par tumšo gadsimtu paklausību, dievbijību un tumsonību, paštaisns līdz vēmienam, dievbijīgi gavē kaut kādā netīrā alā apakš Klostera, kur reiz it kā esot kluknējis svētais Antonijs, un tur viņš ar lielāko prieku sevi pātago, lai pēc tam izsludinātu kārtējo paštaisno ekskomunikāciju, slepkavību Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā.

Dievbijība un vara, pulkvedis rūca. Paštaisna slepkavošana un tā derdzīgā sevis pātagošana, kas to pavada. Visu varu bērnistabai, mūsu gadsimtā. Visu varu šaušalīgajam knēvelim, kurš, galvā apreibies, ošņā rādītājpirkstu un ķiķinādams krāmējas ar savām mantiņām.

Pulkveža seja vēl vairāk satumsa.

Bet tie otri jau ir neaprakstāmi baigāki. Mēs vismaz šos tikumus neieceļam oficiālā godā un nepārvēršam par organizācijām, visiem darbiniekiem neizsniedzam mūku paltrakus, kā nacisti izdala melnos mundierus, melnos zābakus un zīmotnes ar miroņgalvām. Pat Kaslijs nav ne salīdzināms ar nacistu bandas nepierīdināmo kāri pēc melnuma. Tie tik rijīgi laužas atpakaļ pagātnē, ka ir kļuvuši par zvēru baru, kas lēkšo apkārt pirmatnējā krēslainībā. Saod asinis un kamp. Ja kārtīgi slaktēsi, tavs iekšējais nezvērs varbūt uz mirkli paliks mierā, ar kāda Baha vai Mocarta opusa palīdzību, protams. Ja kārtīgi slaktēsi, tev radīsies nemirstības ilūzija, jo tev apkārt visi izlaidīs garu.

Civilizēta tauta tie vācieši. Labākā mūzika mūsu sugas vēsturē jāceļ priekšā, lai apmierinātu Rietumu kultūras nezvēru, nezvēru, kas vāciešiem gadījuma pēc ir gaužām labi pazīstams.

Ellē vāciešus, ellē Kasliju, ellē. Nekas vairs nav tik vienkārši kā agrāk, vai varbūt tieši otrādi. Varbūt viss, mums par nelaimi, ir tieši tikpat vienkārši kā agrāk. Bet nolādētā problēma ir tāda, ka šis Kaslijs, kad viņš nespēlē savas spēlītes ir labs štāba virsnieks, droši vien tādēļ arī Blečlijs nevar viņu patriekt, pat ja viņš to gribētu. Kaslijs ir trakoti apzinīgs, rūpīgs un čakls, akurāt kā vācieši...

Pulkvedis brīdi klusēja.

Es mēģinu saprast, kāpēc šīs īpašības man šodien visu laiku liek domāt par vāciešiem? Rūpīgs... čakls... gandrīz vai gribas sacīt, ka šīs īpašības mūsu gadsimtā ir kļuvušas bīstamas. Liekas, svārstīgajam cilvēciskajam elementam vairs nav vietas. Tā vien šķiet, ka sabiedrībai šoslaikus vajadzīgi automāti. Numurēti, viens, divi, trīs... Kaslijs jums pat sacītu, ka viņš pēc dabas nav īpaši agresīvs. Tikai godkārs.

Pulkvedis atkal apklusa.

Jā, kad viņam vēl bija abas rokas, viņš bija labs sportists...

Pēkšņi pulkvedis pavisam pārvērtās. Viņa krūtis iekrita, viņš ievaidējās un savā salāpītajā apakškreklā, ar izbalējušo burātāja naģeni galvā izskatījās vēl kailāks nekā pirmīt. Noliecies pārbīdīja koka kāju, un viņa sejā pavīdēja rezignācija.

Ellē, viņš rūca, man tvaiks ir cauri. Beigusies ritišķā trakulība, sparo-šanās un gatavība stāties preti, lai nāk kas nākdams. No šā brīža es ņemu pretī visu un stenēdams cīkstos ar to, kā nu spēju. Brokastis beigušās.

Pulkvedis paskatījās pulkstenī.

I^aiks savākties. No darba uzreiz telefonēšu Blečlijam. Nedomāju, ka viņam būs kādi iebildumi tikties ar Džo. Blečlijs tomēr bija stāvā sajūsmā par Koliju, un noteikti tieši Blečlijs pirmais uzraka Džo vārdu Sterna dosjē un nolēma atdabūt viņu šurp no Amerikas. Neba nejaušības pēc viņš piešķīra Džo Kolija veco segvārdu un leģendu, augšāmceldams šo Purpura Septiņi Armēņa ideju. Blečlijs noteikti zināja, ko dara, un es nespēju iedomāties, kāpēc lai viņš tagad gribētu Džo rīdināt. Var gadīties, ka viņam būs šādi tādi jautājumi, bet tas noteikti nebūs tādā stilā, kā te izrīkojas Kaslijs.

Pulkvedis pastūma traukus malā un izdauzīja pīpi.

Ā, starp citu, Harij. Es tā pieņemu, ka jūs sēdējāt ar savu vājdzirdīgo ausi uz manu pusi, pirmīt, kad es te izrunājos par Kasliju. Ieroču biedrs tomēr, un tādā garā.

Nedzirdēju ne vārdiņa, pulkvedi.

Majors piecēlās un bija gatavs doties prom, tomēr vēl vilcinājās. Viņam bija aizdomas, ka pulkvedis visu nav pateicis.

Vēl kaut kas, ser?

Pulkvedis cītīgi noņēmās ar pīpi.

īsti nē. Es tikai...

Viņš paskatījās uz pīpi, ko turēja rokās, un ar izlēmīgu žestu nolika to uz galda. Viņa sejā atspoguļojās nožēla un ilgas, sajaukums, kuru majors priekšniekā nebija pieradis nomanīt. Pēkšņi pulkvedis savā maisīgajā apakšveļā, ar veco burātāja cepuri galvā izskatijās vientuļš un nelaimīgs.

Klusēšana, pulkvedis murmināja. Kāpēc mūsu dzīvēs vienmēr ir tik daudz klusēšanas?

Viņš ieskatījās majoram acīs.

Vai es jums kādreiz esmu stāstijis, ka mani gandrīz iecēla par Klostera priekšnieku? Zināms, tā bija laba vieta, bet...

Majors papurināja galvu un gaidīja. Acīmredzot Sterna lietā bija kaut kas tāds, kas pulkvedī bija aizskāris dziļas stigas.

Bet neiecēla vis, pulkvedis murmināja. Tas bija pirms dažiem gadiem. Man bija vajadzīgā izglītība un pieredze, neviens to neapšaubīja, un man bija pat šī jaunā koka kāja kā papildu kvalifikācija...

Pulkvedis lūkoja pasmaidīt, tas bija skumīgs smaids.

Bet galu galā mani neiecēla. Tiku atzīts par nepietiekami apņēmīgu, lai ko tas ari nozīmētu. Droši vien tāds pieklājīgs veids, kā pateikt: neesmu nežēlīgs. Tika iecelts Blečlijs, kaut ari viņš šo jomu nepārzināja, un par vietnieku viņam piešķīra Kasliju, jo Kaslijs ir tik rūpīgs, savukārt es dabūju Ūdensvīrus. Tā jums būs piemērotāka nodarbošanās, man paziņoja. Visnotaļ tradicionālas operācijas, daudz lielāki cilvēku resursi un visi palīgdienesti, ar to jūs labi tiksiet galā. Es negribu apgalvot, ka Blečlijam šis darbs nepienācās: viņam pienācās. Viņš labi tiek galā, un neviens nenoliegtu, ka viņš ir apzinīgs, un ļoti iespējams, ka attiecībā uz zināmu Klostera darbības aspektu viņiem par mani bija taisnība. Un tomēr...

Pulkveža balss izdzisa. Skatīdamies uz galdu, viņš šūpoja galvu.

īsi sakot, Klosteri dabūja Blečlijs, un ar Sternu viņš tikās daudz biežāk nekā es. Daudz biežāk viņš tikās ari ar Koliju, kurš viņam, liekas, bija īpaši dārgs, un tā...

Pulkveža roka lēni aizsniedzās līdz siera gabalam, kas stāvēja uz galda. Nolauzis gabaliņu, viņš sāka to knibināt, drupatām birstot starp pirkstiem.

Enigma, viņam ienāca prātā, gluži pēkšņi un negaidīti. Aiz tā visa slēpjas Enigma. Sterns ir par to kaut kā uzzinājis... Jā, protams, tā viņa Polijas eskapāde. Savukārt Blečlijs ir uzodis, ka Sterns zina, un izracis no Sterna dosjē Džo, Kolija brāli, kā gan citādi, un panācis, ka Džo tiek atsūtīts šurp, un piešķīris viņam Kolija kādreizējo segvārdu, un... Bet kā Blečlijs uzodis par Sternu? Nebija neviena, kas viņam...

Ja vienīgi Sterns to kādam pastāstīja, pulkvedis domāja, un šis kāds devās pie Blečlija.

Pulkvedis stīvi skatījās galdā. Ja viss tiešām bija tā un Džo zina patiesību, tad Blečlijs viņu nemūžam nepalaidīs vaļā, nemūžam. Džo no Kairas neaizbrauks, tas bija pilnīgi izslēgts. Blečlijam nebija citas izejas. Viņš piekritīs tikties, un tad... Varbūt tomēr viņš to darbu dabūja pamatoti, pulkvedis domāja. Varbūt viņš tam ir piemērotāks nekā es, apņēmīgāks, sauciet, kā gribat. Bet Kolija brālis...

Majors joprojām stāvēja pie galdiņa. Pulkvedis palūkojās augšu un skumji pasmaidīja. Paraustīja plecus.

Biju aizdomājies, viņš sacīja, tāpat vien, bez saistības ar šo visu. īsi sakot, es no darba uzreiz piezvanīšu Blečlijam un visu izskaidrošu. Viņš noteikti piekritīs tikties ar Džo.

Majors dedzīgi māja ar galvu.

Ļoti labi, ser.

Jā, nu, ko lai saka...

Pulkvedis nopūtās un pieslējās no krēsla. Bridi stāvēja, grīļodamies uz koka kājas, un centās atgūt līdzsvaru, lūkodamies lejup uz savām grāmatām.

Labs ir, Harij, pagaidām viss, laiks sākt darba dienu. Man nav nekāda prieka tā sacīt, bet es jau šobrīd jūtos kā tūkstoš mārciņu smags. Viss labais dzīvē nezin kāpēc ir beidzies gandrīz pirms tam, kad mēs to vispār esam pamanījuši.

* * *

Kad, precīzi pulksten divpadsmitos, iezvanījās majora telefons, viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda. Paņēma klausuli un teica hallo.

Major, te viens klejojošs menestrelis. Vai ir kādi jaunumi par tikšanos ar vietējo faraonu vēl pirms saulrieta?

Majors pateica Džo vietu un laiku.

Ak tad pēc saulrieta? Lai būtu, man nekas nav pred. Šajā laikā, kopš esmu Kairā, gandrīz viss, liekas, notiek pa tumsu. Tāda nu šī branža laikam ir, tumša, vai jums tā nešķiet?

Majors pasmējās, piebilzdams savu nožēlu, ka tikšanās vieta nebūs tik teatrāla kā sfinksa vakarnakt.

Nē, ak vai, major, ne jau vienmēr mums tiek atvēlēts tik krāšņs skats uz naksnīgām debesīm. Dzīve turpinās pa savām mazajām taciņām, sfinksa vienkārši ir pārāk liels jēdziens, lai to varētu apciemot katru nakti. Pārāk liels, un brīžam arī pārāk neizprotams. Neizdibināms jēdziens, sakiet, ko gribat, tāpat kā dzīve un milzums visa kā. Tad norunātajā vietā un laikā...

Saruna pārtrūka. Majors nolika klausuli un palūkojās uz pulkvedi, kurš uz viņu skatījās, sēdēdams kabineta otrā malā. Pulkvedis pamāja ar galvu, piecēlās kājās.

Tas arī viss, pulkvedis bilda. Esam darījuši, ko varējām, tagad viss atkarīgs no Blečlija.

Pulkvedis kliboja atpakaļ uz savu kabinetu.

Bezkaunība, viņš klusībā domāja, Harijs savu privāto kodu vienā mierā izmanto manā klātbūtnē. Sfinksa, kā tad. Nav grūti saprast, ka Džo ir viņu apbūris, bet kara laikā savaldzināšana nepavisam nav vēlama. Sagrozījis zēnam galvu...

Un tajā pašā brīdī pulkvedim atausa atmiņā aina no pirmskara laikiem, epizode no arābu sacelšanās Palestīnā. Kā Kolijs nakts vidū ierodas pie ebreju kolonistu sargāta posteņa Augšgalilejā, pie pašas Libānas robežas; Kolijs, tēlodams skotu kapteini, ierodas apmācīt kolonistus un organizēt nākamās Palmach nakts triecienvienības. Taksometrā, kuram priekšējie lukturi izslēgti un aizmugurējie piemontēti priekšā, lai jauktu ienaidniekam galvu. Neizprotamajam taksometram piesardzīgi tuvojas divi jaunekļi, Kolija nākamie vietnieki, vārdā Dajans un Alons, kuri ierauga sīku, kalsnu vīriņu, kurš izlec no automobiļa ar divām šautenēm, Bībeli, bungām, angļu-ivrita vārdnīcu un pieciem galoniem Jaunanglijas ruma.

Talants, pulkvedis domāja, cita vārda te nav. Kolijam bija talants.

Ļaudamies atmiņām, viņš pasmaidīja, tad atcerējās par Džo, un smaids vienā mirklī nozuda, bet prātā ienāca pateiciens, kuru mīļuprāt atkārtoja Sterns.

Panorāma ir prom.

Beigas, viņš domāja. Cik nejēdzīgi. Džo ir beigas, un Litijs aizgāja bojā veltīgi, bet ir skaidrs, ka Sterna lietai cita atrisinājuma nav un nevar būt. Ja tās viducī ir Enigmas noslēpums, tad vienkārši nav citas izejas. Nekādas. Blečlijs var darīt tikai to, kas viņam jādara. Izbeigt lietu, beigās aktīs pierakstot šos šausmīgos vārdus: Dzīvu aculiecinieku nav. Un tomēr...

Pulkvedis aizvēra sava kabineta durvis un atslējās pret tām, atminēdamies savādo stāstu par balsi, kas pilnmēnesī dārdējusi no sfinksas.

... Kas zina, kāds ļaunums slēpjas cilvēku sirdīs?

Nu, sfinksa, protams, pulkvedis domāja. Galu galā sfinksa, bet kurš no viņiem visiem beigās bija sfinksa? Vai varbūt beigās katrs?

22

Bernīni tarba

Viņi sēdēja uz šaurā, apēnotā balkoniņa pie Modās dzīvojamās istabas, nama otrā pusē, kur viņi bija pasargāti no negantās rietošās saules. Lejā, ieliņas stūros bija manāms krēslas stundas solījums.

...un, kad majors man paziņoja, ka tikšanās ar Blečliju tiešām notiks, Džo stāstija, es nenoturējos un metos dancī, un kādas piecas minūtes nespēju rimties. Mēģināju uzreiz tev telefonēt, bet tu neatbildēji, tādēļ atgriezos tajā parkā, apakš kura ir norakts vecā Menelika mauzolejs, sameklēju nomaļu stūrīti pie upes un apsēdos tur ēnā. Neko citu nedarīju, tikai skatījos upes strāvās un ļāvu, lai domas klejo savā vaļā.

Džo mati vēl bija mitri pēc dušas. Kreisā auss bija no jauna pārsieta. Bet tā nebija gluži šāda tāda vieta Nīlas krastā, viņš turpināja. Tieši tur Strongbovs un vecais Meneliks savu garo mūžu nogalē, tieši pirms Pirmā pasaules kara, reiz bija pavadījuši klusu svētdienu. Tur agrāk bija lēta ēstuve ar skaistu, lapotu vīnstīgu pārjumu un nokarenām puķēm, ar dīķi, kurā plunčājās pīles, un būri, kurā ķērkstēja pāvi, tā pati vieta, kurā Strongbovs, vecais Meneliks un Trakais Koens pirms veselas mūžības sanāca kopā uz sapņošanas un dzeršanas dzīrēm, toreiz, kad viņi vēl bija jaunekļi un dzīve tikai sākās. Vieta četrdesmit gadus ilgām sarunām un ne tikai, tieši tur vēlāk tukšuma vidū atradās slavenā izkārtne, gluži viena pati pamestā vietā. PANORĀMA IR PROM. Un es laikam sāku domāt par šo izkārtni un tās pasaulēm iekš pasaulēm, un, pats nemanīdams, upes kluso buramvārdu pavadībā aizmigu.

Man pēdējā laikā lāgā nav iznācis pagulēt, viņš piemetināja, kaut ari oficiāli esmu miris. Nemierīga nāve, tā droši vien to vajadzētu saukt.

Moda pasmaidīja.

Tiešām tā zīme kādreiz bija tur?

A, tieši tur un nekur citur. Tovakar, kad mēs ar Sternu devāmies prom no kapenēm, viņš man to vietu parādīja. Tā nu es netīšām aizmigu. Kad pamodos, jau bija vēla pēcpusdiena, un es taisnā ceļā nācu šurp.

Pulkvedis brīdināja, ka mani mājās varbūt gaida ciemiņš. Ak, Džo, es tā uztraucos. Es uzreiz sapratu, ka tātad tev viss galu galā būs labi.

Neko vairāk viņš neteica?

Nē, bet ar to pietika. Es tāpat sapratu.

Hm, tas ir jauki, tomēr šādi mājieni ir pagalam mīklaini, un tas man visās šajās padarīšanās visvairāk nepatīk. Neviens nepasaka ne lieka vārdiņa, un tā tu, cilvēks, daudz palaid garām. Es, piemēram, gribēju aurēt, vienkārši tāpēc, ka atkal biju dzīvs.

Moda smējās.

Sameklēt tev kaut ko ēdamu? viņa vaicāja. Tu noteikti esi izsalcis.

Droši vien, bet es tā nejūtos. Kaut ko dzeramu gan varētu.

Protams. Man tev atnest?

Nē, nepūlies, pats tikšu galā. Kur jāmeklē?

Virtuvē. Skapītī virs slotu skapja.

Jau esmu aizslaucīts, Džo vēl nosmējās un nozuda dzīvoklī.

Moda dzirdēja virtuvē noblīkšķam skapīša durtiņas. Reizēm tās karstumā uzbrieda un iesprūda, un virinot ar rāvienu triecās pret sienu, ja vērējs to neparedzēja. Džo kaut ko purpināja sev zem deguna. Nošķin-dēja stikli, nokrakšķēja no ledus paplātes izlauzīts ledus.

Aizmirsu brīdināt par skapīša durvīm, viņa teica, kad Džo atgriezās.

Džo pasmaidīja.

Blākšķiens ir varens, nav vārdam vietas, ja darbojas tik neveikls tips kā es. Kārtējais pierādījums tam, ka es šādam darbam neesmu piemērots. Kad man šķiet, ka esmu puslīdz drošībā, sāku ālēties tā, it kā man šajā pasaulē nebūtu nekādu bēdu.

Iedzēris lielu malku no savas glāzes, viņš apsēdās uz balkona zemās apmales. Moda bija nolīkusi pār adīkli. Nepaceldama acis, viņa ierunājās.

Liekas, tu daudz dzer.

Dzeru gan, jā.

Vai tas palīdz?

Jā, diemžēl palīdz.

Nu, tad jau laikam labi vien ir.

Nav vis labi, Modiņ, skaidrs, ka tā ir vājība, tomēr tā ir vieglāk. Ļoti bieži pasaule šķiet tumša un neizkustināma, un tad noder viss, kas noklusina tos čukstus mums iekšā, kaut arī tu zini, ka tas nav īsts klusums.

Kā tev šķiet, tu varētu atmest?

Ja vajadzētu, jā. Kā rādās, ja nekas cits neadiek, cilvēki spēj izdarīt gandrīz visu. Pat tās nejēdzības, ko viņi šobrid dara tur tuksnesī.

Moda nolieca galvu. Viņu pēkšņi pārņēma nemiers, un viņa centās noslēpt no Džo savas bažas, tomēr viņš tik un tā nomanīja.

Tu esi pārliecināts, ka Blečlijs jaus tev aizbraukt?

Pārliecināts neesmu, nē, bet man šķiet, ka tā varētu būt. Ja viņam būtu citi plāni, diez vai viņš tā rīkotos, diez vai piešķirtu man brīvu pēcpusdienu un pateiktu tavam pulkvedim, lai ari tevi palaiž mājās agrāk.

Bet tu teici, ka tevi atkal izseko.

Tikai pavada, Modiņ. Blečlijs droši vien nevēlas, lai līdz vakaram ar mani notiktu kas nelāgs. Un es jau pats pieļāvu, lai viņš to dara, atgriezdamies Menelika mauzoleja tuvumā. Es taču zināju, ka tur būs viņa ļaudis, varēju arī turp neiet.

Tad kāpēc gāji?

Lai viņš zinātu, kur es šodien uzturos, un saprastu, ka var justies mierīgs.

Vai nebūtu bijis labāk, ja tu līdz vakaram nebūtu rādījies acīs?

Nu, pirmkārt, tad es nevarētu satikt tevi. Un vispār, es nospriedu, ka pietiks slapstīties. Pēc tā, kā majors naktī runāja par Sternu un Koliju, īpaši par Koliju, es tiešām nedomāju, ka Blečlijs būtu tā pūlējies, atšķū-rēdams mani uz šejieni, lai beigās vienkārši ņemtu un novāktu.

Bet cik nopietni ņemams ir majora viedoklis? Kāda starpība, ka viņam Kolija piemiņa ir dk dārga? Varbūt Blečlijs ir gluži citās domās par to. Par visu.

Varbūt, taču es šaubos.

Bet kā tu vari būt drošs?

Nevaru.

Zini, Džo, man tas nepatīk. Tas mani biedē. Blečlijam ir ļod mērķtiecīga cilvēka slava.

Un tā arī jābūt, viņam ir tāds darbs.

Bet runā, ka viņš rīkojas jebkādiem līdzekļiem, lai tikai panāktu savu.

Zinu, viņš pats man vienreiz teica. Viņš teica, ka darīs visu, lai sakautu vāciešus. Visu, un tas bija teikts visā nopietnībā.

Bet vai tas nenozīmē, ka tev joprojām draud briesmas?

Diez vai. Blečlijs pret mani allaž ir izturējies vienādi, un es to cienu, turklāt reiz iestājas brīdis, kad tev kādam ir jāuzticas. Tu vari lieliski spēlēt viens pats, cik vien ilgi tas ir iespējams, bet tad tev ir jānāk un jāatzīst: klau, viss. Esmu darījis, ko varējis, un vairāk nevaru. Beigu beigās tāds bridis ir klāt, es to apzinos, un Blečlijs ari zina, kur nu vēl vienkāršāk.

Man nešķiet, ka tas ir vienkārši, Moda klusi atsaucās. Man te nekas nešķiet vienkārši.

Džo ar sirsnību skatījās uz viņu, nolīkušu pār adāmadatām. Viņa par to runāja vismaz otru vai trešo reizi. Vai viss beigsies labi? Vai viņam atļaus aizbraukt no Kairas? Kāpēc lai Blečlijs viņu atlaistu, pēc visa tā, kas bija noticis?

Un Džo, protams, spēja saprast viņas raizes. Modai bija svešs atvieglojums, kuru viņš juta, jo viņa nebija pieredzējusi to, kas Kairā bija nācis pār Džo galvu. Viņam kaut kas tuvojās beigām, un tas bija negrozāmi un galīgi, un tam līdzi neizbēgami nāca miers. Modai tā nebija. Sterns bija miris, tas bija negrozāmi un galīgi, taču citādi viņas dzīve nebija mainījusies. Tā bija tieši tikpat nestabila kā vakar, pirms mēneša vai pirms gada, viņu dēls Bernīni joprojām bija Amerikā, viss bija tāpat, nekas nebija negrozāms, galīgs un beidzies. Tagad šķita, ka Džo izdosies izkļūt sveikā, un tas bija brīnišķīgi, tā bija dāvana, bet citā ziņā viņai viss bija tāpat.

Vienīgi britiem var neizdoties noturēt fronti pie E1 Alameinas, un tad būs jāsavāc mantiņas, lai dotos uz Palestīnu, pametot mājas, kuras viņa sev bija šeit radījusi... atkal jādodas prom, pēc visiem šiem gadiem, jāatgriežas Palestīnā. Viņa tur bija bijusi vienu vienīgu reizi, ļoti sen, toreiz, kad viņa Kristus kapa baznīcas pagrabā iepazinās ar Džo. Tas likās tik sen, kad viņas sapņi vēl bija jauni.

Modās rokas aprima, galva palika noliekta. Pēkšņi viņa jutās bezgala nogurusi. Atkal kaut kur jādodas? Vai tiešām nekas kaut brītiņu nevar palikt, kā bijis? Tad piepeši Džo bija viņai aiz muguras, viņai uz pleciem bija Džo rokas, un ari tagad, par spīti šiem gadiem...

Džo? Ir vismaz viena lieta, par ko tev nevajag raizēties. Majors tev vēl labu, par to tu vari nešaubīties. Esmu dzirdējusi, kā viņš runā par Koliju un visu pārējo, un... tu zini, mēs ar majoru, Hariju, esam... tuvi.

Ja? Ei, Modiņ, tas ir labi, cik jauki to dzirdēt. Ja ir kāds, ar ko dalīties, viss tomēr ir nesalīdzināmi labāk. Un man ari viņš patika, ja tas kaut ko nozīmē.

Viņš nav tāds, kāds brīžiem izskatās, Moda bilda. Viņam ir arī citas šķautnes. Vienkārši viņš ir jauns un brīžiem visu redz romantiskā gaismā, un... nu, viņš ir jauns.

Džo sirsnīgi smaidīja.

Un tas tak ir labi, ka cilvēks tāds ir. Ja nemaldos, man arī reiz tā bija gadījies.

Viņš smaidīdams māja ar galvu, tad kļuva nopietns.

Tādēļ nevajag uztraukties, mīļā. Viss būs kārtībā, es zinu. Un man gribas zināt, par ko tu tikko domāji. Ja neskaita šos jaukos jaunumus par Hariju?

Ak. Ak, es domāju par Jeruzālemi. Man tur ir draugs, kurš atrakstīja, vaicādams, vai man nevajag kaut kā palīdzēt. Viņš nezina, ko es šeit daru, ko es patiesībā daru, bet raksta, ka noteikti atradīs man vietu Jeruzā-lemē, ja būs tāda vajadzība.

A, tas taču ir brinum jauki, Modiņ. Tev ir ļoti labi draugi, kuri par tevi domā.

Man ir laimējies.

Tā ir, bet tu taču saproti, tā nav nejaušība. Cilvēki grib tev palīdzēt, jo zina, cik dārgi viņi tev vienmēr ir bijuši, jo tev vienmēr ir atradies laiks viņiem to parādīt, un viņiem tas ir ļoti svarīgi. Tas viņiem palīdz. Viņiem tu esi rāmuma bridis, kāda kripatiņa miera un drošības visā šajā straumē un jucekli.

Moda sarauca pieri.

Rāmuma brīdis? Es jau nu gan tā nedomāju. Man nešķiet, ka manā dzīvē būtu jel cik drošības. Vieni mokoši pārdzīvojumi pēc otriem, un man ne vienu pašu reizi neizdevās godam tos pievārēt.

Nav tiesa, Modiņ, tev izdevās, labāk nekā daudzi no mums jebkad to spētu. Tu esi ļoti centusies saprast cilvēkus, un tas ir redzams. Paskaties uz to mazo galdiņu pie durvīm. Tur ir vēstules no visas pasaules, cilvēki, ar kuriem tu gadu gaitā šur vai tur esi sadraudzējusies, cilvēki, kuri tevi piemin un negrib pazaudēt, jo viņiem tas palīdz dzīvot.

Kara laikā cilvēki ir tik briesmīgi izmētāti, viņa teica. Viņi ir atrauti no savām saknēm un baiļu pārņemti, un viņiem jāpiedzīvo šausmīgas lietas.

Tādi viņi ir, un tā ir, bet kaut kādā ziņā tā taču nav tikai kara laikā vien. Kaut kādā ziņā tā ir vienmēr, un tu jau ļoti ilgi esi nemanāmi palīdzējusi. Sterns reiz to pieminēja vēstulē, ko viņš man atraksdja uz Arizonu. Visi tie cilvēki, kuri Modai raksta no saviem mazajiem pasaules nostūriem, viņš rakstīja. Vai bez viņas tie dzīvotu kaut pustik veiksmīgi?

Hm, ļoti mīļi, ka viņš tā izteicās, bet, protams, viņi dzīvotu veiksmīgi, un kā vēl.

Nē, nekā vēl, un man ir aizdomas, ka arī tu to zini. Modiņ, tu viņiem dod kaut ko ļoti neparastu. Tu turi godā atmiņas par daudziem viņu dzīves gadiem, un tā tu godā viņus pašus. Tu viņiem dāvā paļāvību un ticību, tik dārgas veltes. Kad viņiem tās vajag, viņi lūkojas uz tevi, un tu viņiem dod: tas ir ļoti svarīgi. Patiesi šausmīgi ir tikai tad, kad cilvēkam vairs nav ticības iet tālāk, kad viņam vairs nešķiet svarīgi, palikt dzīvam vai padoties, jo nekam, ko viņš dara, nav vērtēs, un visiem ir vienalga. Un tad var milzīgi palīdzēt vistīrākie sīkumi. Jāaizraksta Modai, viņa noteikti gaida manu vēstuli. Neesmu rakstījis jau mēnešiem ilgi. Kad tu esi kaut kur aizmaldījies un viss lieks melns un bezcerīgs, pat tik nenozīmīga doma var būt kaut kas, pie kā tverties. Varbūt pat robeža starp nāvi un dzīvību.

Lepnums, Modiņ. Kad tas mums ir, tas ir tikpat nemanāms kā gaiss, ko mēs elpojam, un saule virs galvas, bet, kad tā vairs nav, lai Dievs ir mums žēlīgs. Dāvāt lepnumu kaut vienam pašam cilvēkam ir brīnum skaisti, jo kas tad tas galu galā ir, ja ne roku uzlikšana, šī cilvēciskā rīcība. To var izdarīt tad, kad mēs esam iemācījušies domāt ne tikai par sevi. Un tu to dari, Modiņ, un cilvēki to zina un jūt sirds dziļumos.

Tu nu gan proti runāt, viņa bilda.

Džo smējās.

Un arī tas ir taisnība, runāšana vienmēr ir bijusi mana nelaime. Garas domas stāv apkārt kā svētceļnieki ap oāzi; atspiedušās uz nūjām, tās nemierīgi gaida izrunāšanu, lai dzimtu dzīvei. Runāšana, nabaga zelts. Izslāpušā ūdens.

Viņa palūkojās Džo sejā, piepeši kļuvusi nopietna.

Tad pasaki man, Džo. Kāpēc vēstules vienmēr pienāk no tālienes? Kāpēc tās nāk dkai no svešām malām?

Ā, nu, droši vien tāpēc, ka tāda ir bijusi tava dzīve. Tāpēc, ka tu esi dk ļoti centusies atrast savu vietu, klejojusi un meklējusi.

Pārāk daudz, viņa murmināja. Pārāk ilgi, man šķiet. Reizēm es sev jautāju, vai jebkad atradīšu sev paliekamu vietu, un man taču nevajag neko īpašu, neko neparastu. Nu, varbūt kādreiz.

Noteikti atradīsi, Modiņ. Pēc kara. Par to nav ne mazāko šaubu, ne vismazāko.

Viņa atglauda matus.

Jā, viņa čukstēja. Pēc kara.

Džo juta viņas nemieru.Viņš atkal sēdēja uz zemās balkona apmales, lūkodamies uz namiņiem, jumtiem un izžauto veļu. Tepat netālu bija tas laukumiņš ar tā mazo ēstuvi un mazo kafijas dzertuvi, ar tā ikdienišķajiem cilvēkiem ar viņu ikdienišķajām raizēm, tik tāls no kara bija šis mazais kvartāls, kurā viņš pavisam nesen bija redzējis Sternu sēžam putekļos.

Skrandās, ubags, nopietns, kluss cilvēks, kas dienas beigās sēž putekļos.

Dažas mājas tālāk lejā spēlējās bērni. Viņi bija uzzīmējuši uz ieliņas sacepinātā klona figūras, apļus un kvadrātus, un, lēkādami uz vienas kājas, saskaņā ar kaut kādiem sarežģītiem noteikumiem virzījās no figūras uz figūru. Spēlēdamies viņi klaigāja un smējās, taču izskatījās, ka viņi savai rotaļai nododas ļoti uzmanīgi.

Es ceru, ka tā nav kaut kāda kara spēle, Džo ierunājās.

Kas?

Bērniem, kas tur lejā spēlējas.

Moda pieliecās un paraudzījās pāri balkona apmalei. Pasmaidīja.

Tu nepazini? Tās ir grieķu klasītes.

Ak tad re, kā? Hm, un kā viņi prot tādas spēlēt?

Nespēju pat iedomāties. Droši vien kāda veca grieķu zilzeķe iemācījusi.

Drīzāk jau kāda jaunāka sieviete, ņemot vērā, kā tur jālaksta un jāskraida. Tad tu viņus labi pazīsti?

Jā, visu ģimeni. Gandrīz visi ir no vienas ģimenes. Tās kāpnītes, uz kurām guļ kaķis, tur ir viņu virtuves durvis. Vai viņš tur ir?

Kaķis? Kā nu ne, guļ saldā miegā. Kā viņu sauc?

Homērs. Pirms vakariņām tā ir viņa vieta. Tās ģimenes vectēvs kādreiz ir dzīvojis Turcijā un labprāt par to stāsta, bet bērni sajūsmā klausās stāstus par jebkādām ārzemēm. Baidos, ka pie viņu virtuves galda esmu sēdējusi vairāk nekā pieklātos, viņi ir mani gandrīz adoptējuši. Reizēm, kad es pēcpusdienā esmu mājās, saimniece atmūk uz šejieni, lai slepus uzpīpētu. Viņa skatās uz manām mazajām piemiņas lietiņām un iztēlojas visvisādas varenas lietas, nespēdama pat iedomāties, cik nožēlojama ir bijusi mana dzīve. Un vienmēr jau drīz iet projām, jo viņu gaida darbi... gaida visi tie cilvēki, kuriem viņa ir vajadzīga.

Moda lūkojās tālumā.

Reizēm, vakarā iznākdama no viņu virtuves, es nenāku pa taisnāko ceļu, staigāju pa ieliņām un klausos vakara trokšņus: kā cilvēki sarunājas klusās balsīs, posdamies iet gulēt. Maigā, dzeltenā gaisma lodziņos vienmēr ir tik aicinoša. Es zinu, ka cilvēki aiz tiem varbūt nav apmierināti ar to, kas viņiem ir, bet man, vakarā ejot garām, nekad tā nešķiet.

Viņa brīdi klusēja.

Biju aizgājusi pie Annas, viņa pēdīgi bilda. Viņai ir ļoti smagi, tāpēc ka viņa un Dāvids bija ārkārtigi tuvi, tik daudzus gadus bijuši divi vien. Un tas, ka ari Sterna vairs nav, visu padara vēl ļaunāku. Bet viņa ir stipra meitene, es zinu, ka viņa spēs pārvarēt bēdas. Mēs parunājām par šo un to, kas viņai varētu palīdzēt.

Moda aprāvās, pārdomāja.

Es nedrīkstētu tev to stāstīt, Anna nedrīkstēja par to runāt. Kā rādās, Blečlijs ir ļoti izpalīdzīgs un visvisādi gādā par viņu: dokumenti, nauda un tādā garā. Es patiešām biju pārsteigta, kad viņa man pateica. Viņam nepavisam nav tāda slava.

Jā, nav vis, Džo atsaucās, bet ir jauki, ka tā izrādās. Vai tu Annu jau sen pazīsti?

Nē. Es ar viņiem abiem iepazinos pirms kādiem trim vai četriem mēnešiem, kopā ar Sternu. Toreiz es to uzskatiju par nejaušu tikšanos, tikai vēlāk atskārtu, ka tā nebija. Sterns, protams, visu bija paredzējis, neko nesacīdams ne viņiem, ne man. Ari Anna tā domā. Jā.

Un es grasos arī klausīt tev un aiziet pie Belles un Alises. Jau aizrak-sdju viņām vēstulīti, paskaidrojot, kas es tāda esmu, un lūdzot atļauju kādu vakaru ierasties. Ja paspēšu. Ja vēl te būšu.

Cik labi, ka tu tā izdarīji, Modiņ. Viņām pēdējos gadus nav bijis daudz viesu, abas ļoti priecāsies. Tu viņām patiksi, un tas viņām būs svarīgi, jo tu biji tik tuvos draugos ar Sternu.

Labi, viņa atsaucās un ņēmās pētīt adīkli.

Tie ir klusēšanas brīži, Džo domāja. Tuvi cilvēki runā ar tevi tad, kad viņi klusē, un jūtas vienkārši izveļas ārā.

Taču cauri visām viņu domām liegi atbalsojās kāda cilvēka klātbūtne, un pirms atvadīšanās viņiem vēl vajadzēja ar vārdiem to atsaukt dzīvē. Un tādēļ, tumsai biezējot, Džo stāstīja Modai par savu pēdējo vakaru kopā ar Sternu.

.. .un es sapratu, viņš pēdīgi teica, ka mēs nekad nezināsim, nekad, vai tas miers, kuru es beigās redzēju Stema acīs, tur bija tāpēc, ka viņš tomēr bija izlīdzis ar sevi, vai vienkārši tāpēc, ka viņš bija ieraudzījis tuvojamies to granātu... nāvi. Bet mēs zinām, kādi bija viņa pēdējie vārdi, pirms viņš pasauca mani vārdā, iesita man un izglāba man dzīvību.

Moda sēdēja pavisam nekustīgi.

Jā, viņa čukstēja. Mīlestības dēļ...

Džo nomurmināja kaut ko par savu glāzi. Viņš iegāja iekšā, un Modai aiz muguras iedegās gaisma. Virtuvē sākās šķindināšanās un blīkšķināšanās, tad gaisma nodzisa, un viņš atkal iznāca uz balkona, uzlikdams roku Modai uz pleca un tad apsēzdamies uz zemās apmales.

Sterns man vienreiz pastāstīja kaut ko tādu, Moda ierunājās, ko es tā arī neesmu aizmirsusi. Iedomājies, tā bija sena ķīniešu teiksma par karavānām Gobi tuksnesī. Viņš bija tai uzdūries kaut kādā nevienam nezināmā grāmatā, ko tobrīd lasīja, un droši vien šis apraksts aizķērās man atmiņā tāpēc, ka šie tēli ir tik vareni. Tā sarakstīta pirms diviem tūkstošiem gadu, viņš apgalvoja. Klausies, tur bija apmēram tā.

* * *

Spēju smilšuvētru un šausminošu skatu novads. Upes vienā naktī izzūd bez pēdām, ceļa stabi tiek aizmēzti ar vēju, saule riet dienvidū. Pārlaicīga, neesoša zeme, kas radusies, lai tirdītu dvēseli ar savām mirāžām.

Taču nav nekā bīstamāka, un tas noteikti jāpiemin, par karavānām, kas kuru katru brīdi var parādīties pie apvāršņa un tad nedroši peldēs tur mirkli, dienas vai gadus. Brīžam tās ir tuvu, brīžam tālu, brīžam tikpat neapstrīdami izgaisušas. Kamieļu dzinēji ir augstprātīgi un klusi, neizšķirami, vīri no kādas tālas cilts. Taču īsteni baismīgi ir to izrīkotāji, karavānu vadoņi. Viņi ģērbjas savādās drānās, viņu acis zalgo, viņi nāk no visām pasaules malām.

Bez aplinkiem runājot, viņi ir slepenie aģenti, kas izsenis tur varasvīrus lielās bailēs. Viņus ceļā sūtījuši tūkstoš patvaļīgu novadu prinči un kaklakungi. Vai varbūt nav sūtījis neviens? Varbūt tieši tāpēc mēs drebam, kad viņus ieraugām? Taču zinām mēs vienīgi to, ka šī ir viņu tikšanās vieta, šīs neredzamās krustceles, kur viņi sajaucas un pašķiras, un dodas tālāk katrs savu ceļu.

Kurp viņi dodas un kāpēc, mēs nekādi nevaram zināt. Tik tuksnesīgā klajienē nav ne ceļu, ne taku. Plosās smilšuvētras, saule riet, upes izzūd, un viņu kamieļi izgaist tumsā. Tādēļ patiesība acīmredzot ir tada, ka šādu vīru ceļi ir neizdibināmi, viņu nolūki neizzināmi, viņu gaitu mērķi neredzami kā vējš.

Lai Debesu Dels varētu valdīt nevainojami, mums visiem speķiem

jāsargā mūsu robežas no šādām karavānām.

* * *

Moda pagriezās pret Džo.

Tā senie ķinieši aprakstija Gobi tuksnesi... autors nezināms... pirms diviem tūkstošiem gadu. Viņa skumji pasmaidīja.

Bet pietiks par tādām lietām. Tagad vairs nerunāsim par Sternu. Dzīve vienmēr ir valodu dāvanas un seju dāvanas, un tas atdecas ne tikai uz citiem. Es runāju ari par mums pašiem. Visas sejas, kas mums dotas dzīves gaitā... un visas daudzās valodas, kurās mēs iemācāmies runāt.

* * *

Savādi, ka tu par dzīvi runā ar šādiem vārdiem, ieminējās Džo. Tikai vakarnakt tie bija mutē man pašam, runājot par Lifiju. Cik ērmota sagadīšanās.

Moda kļuva domīga, viņa pārcilāja atmiņas. Piepeši viņa pasmaidīja. Tā ir sagadīšanās, bet es nezinu, cik ērmota. Kad mēs abi pirmo reizi dzirdējām šos vārdus, mēs bijām kopā. Tiešām?

Moda staroja, bezgala iepriecināta, ka bija to atcerējusies. Viņa sāka smieties.

Jā. Tas bija Jeruzālemē, bet mēs neuzzinājām, kas to teica. Bijām tikko atgriezušies no Sīnāja, tas bija mūsu pirmais vakars Jeruzālemē, un mēs aizgājām uz Vecpilsētu pastaigāties. Tā bija ļaužu pilna un trokšņaina, pēc tuksneša tik apstulbinoša, pat pārlieku. Tad pēkšņi kaut kur priekšā sākās liela kņada, un mēs vispār vairs netikām tālāk. Tu tiešām neatceries? Džo smaidīja. Jā, tagad atceros.

Tur bija kaut kādas likstas ar ēzeli, teica Moda. Vai nu kāds ēzelis bija noķēzījis savu nastu, vai kādam iespēris, vai vienkārši auroja uz debesīm un nekustēja ne no vietas, kaut kas tādā garā, un pēkšņi visi sāka spraukties klāt un klaigāt, vicināt rokas un bļaustīties katrs savā valodā, tur bija visu iedomājamo taudbu un ticību cilvēki, kā jau vienmēr Vecpilsētā. Visi tie pūļi, kas izskatās tā, it kā dzīvotu pirms tūkstoš gadiem, vai pirms diviem un trim tūkstošiem gadu, visi reizē kliedz, vicina rokas un bļaustās tā, it kā būtu pienākusi pastardiena. Atceries?

Džo smaidīdams pamāja. Jā.

Un tad tas notika, Moda turpināja. Nekas vairāk, tikai balss kaut kur pavisam tuvu, tikai vēl viena balss ļaužu drūzmā, bet šajos vārdos bija ilgas un bijība, kas tos pacēla visam pāri un aiznesa pie mums, reizē lūgšana, mokas un cerība. Un kaut kā tik dzidri, tik ļoti dzidri... Ak, Jeruzaleme. Ak, valodu dāvanas, ak, seju dāvanas... atceries?

Jā, jā. Smiekli un klaigas, un ēzelis brēc līdz pašām debesīm, un dzīves juceklis visapkārt, un jucekļa vidū dzidra balss, kuru sadzirdējām mēs, mēs abi, kas tam visam pa vidu gavilējām. Jā, viens no tiem brīnum skaistajiem mirkļiem, no tiem retajiem, dārgajiem mirkļiem, kuru dēļ ir ir vērts dzīvot, mirklis, kuru nedrīkst zaudēt, kuru jānodod tālāk... Vien-mēr jānodod tālāk.

Tu zini, Modiņ, ko es kādu dienu izdarīšu? Kādu dienu es to visu izstāstīšu Bernīni, visu, līdz pēdējam sīkumam. Par Litiju viņa fantastiskajās lomās un par Ahmadu ar viņa slepeno kambari, un par mani kopā ar viņiem abiem Babilonas gaisa dārzos. Un, kāpjoties atpakaļ, par Strong-bovu un viņa lupu redzēšanai cauri gadsimtiem, un veco Meneliku ar viņa pazemes mūzikas vakariem, un Trako Koenu ar viņa dujsapņiem par septiņiem, un kā viņi trijatā nodzīroja pagājušo gadsimtu oāzē, kuru sauca Panorāma. Un vēlāk, par Pustrako Koenu un Ahmadu père, kuri Nīlas strāvās kopā ar Māsām dzēra šampanieti, un viņu biķeri bija no tīras mēnesnīcas, un vēl vēlāk, par Lielo Belli un Mazo Alisi, kuras spēlē fagotu un klavesīnu pārlaicīgā, krēslainā mēnessistabā, stāvēdamas sardzē pār upi. Un kā Dāvids un Anna atrada Jeruzālemi, sapņodami zem nekustīga pulksteņa "Koena Optikas" putekļainajā dibenistabā. Un pirms viņiem cits Koens, cits Ahmads un Sterns soļoja pa dzīves brīnumainajiem trotuāriem, trīs senlaiku Austrumu ķēniņi, viens ar oboju, otrs ar iebukņītu trombonu, un, pats galvenais, Sterns, viņš... viens ar savu vijoli sfinksas acīs pēdējā tumsā pirms rīta svīdas laižas līdzi visiem mūsu stāstiem par traģēdijām un ilgām.

Krāšņa mūzika, Modiņ, viscaur lokus mezdama, annāles neierakstīta un klaji pretrunīga, jaušami bezgalīga, un arī šie stāsti tikpat ačgārni kā viss, kas ir īsts. Vai tad nevajag tādu lepnu vākumu iekraut vecajā, baltajā audekla tarbā, kuru Bernīni vienmēr staipa līdzi tur, aiz okeāna, Ņujorkā? Snipstiņš no tā un kripšķītis no šitā vienmēr cītīgi noglabāts tajā vecajā, baltajā ķeselē, gluži kā dzīves iepirkumu tīkliņā. Bet varbūt reizē tā ir ari Bernīni karaļvalsts, vismaz viņš pats, rādās, tā domā. Tur patiesībā nekā nemaz nav, tikai viņa dārgumi, kā viņš saka... Tādēļ jā, man patīk iztēloties, kā viņš dienās klejos pa Jauno pasauli ar savu mantojumu, šiem stāstiem iz Vecās pasaules, krāšņa mūzika, un lai tā paliek ar viņu vienmēr, tagad, kad viņš tikai sāk savu ceļu. Kaut kas tāds, ko viņš uzreiz spēj saprast. Joki, mīklas un pantiņi, ko jauneklim ielāgot un padarīt par saviem.

Džo smējās tumsā.

Jā, Modiņ, man nudien tas patīk. Tas labi skan, Bernīni tarba. Kas vēl tā skanētu...

* * *

Viņi runāja par citām lietām, laiks lēni plūda un nemanāmi aizslīdēja naktī. Viņi runāja un apklusa, un tad Džo cēlās kājās, un Moda viņam līdzi iegāja iekšā, kur viņš stāvēja, raudzīdamies uz viņas mazajām piemiņas lietām.

Esi prātīgs, Džo, labi? Tu man esi ļoti dārgs.

Zinu, Modiņ, tu man tāpat. Tā vienmēr ir bijis. Tādēļ arī tu dzīvo, nedarīdama sev pāri, un kādudien būs citi laiki, kādu dienu pēc kara. Es zinu, Modiņ.

Viņš paņēma Modās gliemežnīcu, to, kuru viņa bija paglabājusi no oāzes Akabas līča piekrastē, kurp viņi bija devušies jaunībā, ļoti sen, mīlestības pirmsākumos. Pielika gliemežnīcu pie auss un, aizvēris acis, klausījās un klausījās. Tad nolika to vietā, piekļāva Modu sev klāt un no-skūpstija, ieskatījās viņai acīs un aizgāja.

Moda palika stāvam, raudzīdamās uz durvīm, it kā tās varētu atkal atvērties. Tad gausi atgriezās uz balkona un sēdēja tumsā ar gliemežnīcu rokās, lūkodamās uz uguntiņām naktī un šķetinādama dažādas domas, seju un balsu pasaule viļņojās viņas priekšā zem zvaigžņotajām debesīm. Un brīžam pielika pie auss gliemežnīcu, lai klausītos tāpat kā Džo, atkal dzirdēdama jūras pazīstamo, liego dunoņu, viļņu kluso murdēšanu, kas mūžam glāstija atmiņas apdeldētās smiltis... lūza un mazgāja smiltis gludas... atsedza krastus. Paisumu atbalsis visu dziedinātājas jūras griežos. Kā Sterns reiz teica, vēl tuvāk bezgalības šalkām mēs nespējam nonākt. Un tagad tā atbalsojas no mazās pasaules viņai rokā, šie liegie paisumi,

šie senie viļņi, viss, kas bija un kas būs...

* * *

Bernīni tarba, viņa daudz vēlāk domāja, joprojām auklēdama delnās gliemežnīcu, joprojām lolodama tās atmiņu ēnaino baltumu nakts tumsā.

Jā, Džo taisnība, viņa domāja. Bernīni tas noteikti patiks, kaut nu Džo reiz būtu iespēja novēlēt viņam šīs pasaules, kuras viņš ir pazinis. Jokus, mīklas un pantiņus... bagātu mūziku krastos un stāstus, kuros ir jaušama bezgalība. Ak, jā, Bernīni ļoti patiks ik čuksts tajā visā, ik visupē-dējais čuksts, no sākuma, kura nekad nav bijis, līdz beigām, kuru nebūs. Kaut tikai Džo to iespētu. Kaut...

Jo pulkvedis, protams, pa dienu bija pateicis vairāk, nekā viņa atstās-dja Džo. Kad viņa jau posās prom, pulkvedis bija iesaucis viņu kabinetā, aizvēris durvis, saņēmis viņu aiz rokām un cieši saspiedis; tā viņš nekad agrāk nebija darījis. Un, kad viņš klusi sacīja savus dažus vārdus, gribēdams palīdzēt, cik bija viņa spēkos, Moda dzirdēja viņa balsī bēdas un

saprata, ko viņš saka par Džo, par Blečliju un par to, kas tagad būs.

* * *

...varbūt mums šovakar, Moda, vajadzētu domāt par kādu Lifija teicienu. Lifijs allaž apgalvoja, ka brīnumi notiek visu laiku, mēs tikai nepaceļam acis, lai tos meklētu. Jā, mēs ar jums zinām, ka vārdi ir viegli, bet dzīve tāda nekad nav, tomēr arī Lifijs to zināja, zināja tikpat labi kā visi, bet viņš nepadevās un spītīgi meklēja brīnumus. Viņš vienmēr centās redzēt vairāk un just vairāk, tādēļ viņam tik tiešām visu laiku notika brīnumi. Jā, tie notika...

Tumsā uz balkona Moda pēkšņi aizgainīja asaras un, pacēlusi gliemežnīcu pret zvaigznēm, čukstēja.

Tas ir tavs. Tā ir ari daļa no tevis, tāpat kā Bernīni, tāpat kā Džo. Un kā es gribētu...

23

Nīlas atbalsis

Tukšs ielas stūris, uz kura ir mazs nespodras gaismas aplis no vientuļas laternas. Tāls pulkstenis nosit pilnu stundu.

Paiet piecas minūtes.

No tumsas grabēdams izripo vecmodīgs, ļodzīgs kravas furgoniņš, tik vecs, ka Pirmajā pasaules karā būtu varējis kalpot par ātrās palīdzības mašīnu, tik noplucis, ka būtu varējis nebeidzamā maršrutā apbraukāt Kairas izdangātās šķērsielas, hāmelniski šķindinot zvanu, un milzīgais, lācīgais braucējs ar ilgošanos piedāvātu tikko ceptu zivi un kartupeļus par pieticīgu un pārvietojamu cenu.

Furgoniņš sprauslādams izripoja no tumsas, tā krēmkrāsas borti nule pārkrāsoti, lai iznīdētu jebkādas pazīmes, ka reiz tur bijuši koši zaļi burti, kas sludināja teiksmainā ahmadmobiļa tuvošanos. Tas nodrebēdams smagi nobremzēja krēslainā kaktā aiz ielas stūra, pie tumšas kolonādes, kas apjoza visu tirgotavu kvartālu. No kolonādes aizsega izspruka sīks vīriņš, pats necik vairāk par ēnu. Viņš mudīgi ieslīdēja furgoniņā blakus šoferim.

Blečlijs palocīja galvu, neatceldams abas rokas no stūres.

Bvakar, viņš noteica.

Bvakar, atsaucās Džo.

Pēkšņi uzliesmoja sērkociņš, kļuva redzama visa šofera kabīne. Džo aizkūpināja cigareti.

Aizmugurē neviena nav, Blečlijs murmināja, joprojām skatīdamies tikai uz priekšu.

Redzu, Džo atbildēja, tas bija drīzāk domāts tai jūsu bandai, kas izkliedējusies slapstās pa visu ielu. Dieva dēļ, par ko viņi vispār mani uzskata? Par kādu Tombstonas desperado, kas sadomājis nolaupīt Suecas kanālu? Pirmo reizi redzu tik pamatīgus piesardzības pasākumus.

Bīstami laiki, murmināja Blečlijs.

Ticu, tādēļ jau uzšķīlu to sērkociņu. Lai jūsu kavalēristi redzētu, ka esmu tukšām rokām un nebūt neturu zobenu jums virs galvas, lai Dievs žēlīgs. Taisnības zobenu, tā to droši vien sauktu Tombstonā.

Blečlijs skaļi nosprauslojās, atmeta galvu un ņēmās griezīgi brēkt. Bleč-lija smiekli, Džo sev atgādināja. Blečlija ellišķīgie smiekli.

Kā jūs to saucat, Džo? Par Klostera humoru?

Džo skatījās uz viņu un uzreiz neatbildēja.

Hm, līdz šim nebiju, bet varbūt ir pienācis laiks sākt. Īstenībā man par to vajadzēja iedomāties, kamēr Lifijs vēl bija dzīvs, ho, ho, ho... Karātavu humors, Lifij, tu saki? Nē, es runāju par kaut ko daudz melnāku, tik melnu, ka tā jau ir pati melnuma sirds. Es runāju par Klostera humoru, Lifij, tas nepazīst žēlastības... Nu, Blečlij, kā jums šķiet? Vai to varētu iesmērēt kristīgajām provincēm, vai tomēr krietnie kristieši, tāpat kā vācieši, par to ne dzirdēt negribēs? Izliksies nemanām un tēlos, ka tas pastāv tikai kā slimīga novirze, jūsējā un manējā? Varbūt kādu smiekliņu tomēr varētu izspiest, ja mēs to papildinātu ar vodeviļas elementiem? Klukstī-gus jociņus, kurus mēs jauki sastiķētu kopā tukšajās dzelzceļa stacijās, kurās mēs nakts melnumā nonīkstam savu dzīvi? Vai varbūt kādā koncentrācijas nometnē? Mēs tos varētu saukt par Lifija jokiem, ko? Jā? Nē? Krietniem kristiešiem tomēr par melnu? Varbūt tikai tad, kad nacisti slepkavo ebrejus? Vai tikai tad, ja mēs ar jums esam ebreji, ko?

Blečlijs pēkšņi bija noskaities.

Jūs taču zināt, ka viss notika pavisam citādi, nekā es biju plānojis.

Ak tā? Vaimandieniņ, kāds prieks to dzirdēt, Blečlij. Man tiešām negribētos domāt, ka tas viss bija ieplānots. Jo tad varētu secināt tikai vienu, ka Dievs šos pēdējos desmit vai divdesmit tūkstošus gadu ir bijis aizņemts kādā citā izplatījuma nostūri, un tātad Viņš nebūt nav augām dienām un naktīm gudrojis par lepno vērienu, ar kādu cilvēki nododas savām darīšanām uz mūsu mazās planētas, nepavisam ne tā, kā mēs, pārējie.

Par to mes parunasim velak, Blečlijs nikni izgrūda.

Pārslēdza pārnesumus, un furgoniņš rāvās uz priekšu.

* * *

Viņi nobrauca malā pie Nīlas mēnesnīcā, blakus laipai, kas sniecās tālu upē. Pēc visa spriežot, šis bija noliktavu rajons, tukšas ielas un depīgas bez-logu ēkas, viss pilnīgi tumšs.

Blečlijs izslēdza motoru un sāka susināt ādu ap prāvo, melno acs apsēju, ik pa brīdim citādi salocīdams savu kabatlakatu.

Mirklīti, es tūlīt, viņš murmināja, aizgriezies projām. Džo lūkojās uz viņu. Pašūpoja galvu.

Tas noteikti ir gandrīz neiespējami, vadīt automobili, ja ir tikai viena acs. Jā.

Kā tad jūs tiekat galā?

Blečlijs nozibināja aci un atkal aizgriezās.

Kā visi, kuriem ir jādzīvo ar to, kas nu viņiem ir. Ne pārāk veiksmīgi un pēc labākās sirdsapziņas. Vienkārši visu laiku jāpūlas kaut ko saprast no tās plakanās bildes, ko tu redzi, tā ir plakana un ar to vienmēr ir par maz, sevišķi tad, kad priekšā nez no kurienes uzrodas cilvēki. Var iegaumēt ielu ar visām ēkām, bet cilvēkus nevar. Viņu ir pārāk daudz. Turklāt viņi nemitīgi maina izmērus un aprises.

Beidzot Blečlijs bija apsusinājis tukšo acs dobuli un aizvāca kabatlakatu. Palūkojās uz Džo, novērsa skatienu.

Izkāpsim uz brīdi.

Blečlijs izkāpa no fiirgoniņa un pagājās dažus soļus pa smilšano granti. Apstājās sagaidīt Džo un skatījās uz Nīlu. Džo ievēroja, cik klusi Blečlijs bija aizvēris durtiņas. Kad ari viņš bija izkāpis, abi sāka lēni iet uz priekšu, gluži dabiski, uz upes pusi. Izgāja uz laipas un, aizstaigājuši līdz pašam galam, apstājās plecu pie pleca, raudzīdamies ūdenī. Džo iespārdīja upē sīku akmentiņu.

Durtiņas jūs aizvērāt gandrīz bez skaņas. Kāpēc tā?

Blečlijs sakustējās.

Ko? Ā, droši vien paraduma pēc.

Džo pamāja. Atskatījās uz tumšajām ēkām un tukšajām ielām un klusi nosvilpās.

Kas tas bija? jautāja Blečlijs.

Tāpat vien pasvilpoju tumsā, Džo atsaucās. Šī izskatās pēc īstās vietas, kurp kādu atvest, lai liktu iet pa dēli, bet, saprotams, ne jau tāpēc jūs mani šurp vedāt, vismaz es tā nedomāju. Kā jums šķiet, vai mēs kādu brītiņu te uzturēsimies? Es labprāt apsēstos. Esmu ļoti noguris.

Protams.

Džo gurdi nopūtās un apsēdās laipas galā, pārkarinājis kājas pāri malai. Blečlijs iekārtojās viņam blakus un izvilka no kabatas blašķi. Iedzēra, norija, ar delnu noslaucīja lūpas. Padeva blašķi Džo.

Konjaks.

Paldies.

Džo iedzēra malku, sāka klepot, iedzēra lielāku.

Nevis vienkārši konjaks, bet īsts konjaks, pārmaiņas pēc. Es, zināms, netaisos ņirgāties par to arābu paveidu, jūs jau mani saprotat. Smilšu-vētrā glābiņš būs jebkura oāze, kā mēs, beduīni, mēdzam teikt. Tomēr īsts konjaks, līdams lejā, prot nesašķērēt tev rīkli sloksnēs. Tas ir gluds, kā neiemīta taka tuksnesī. Vai kā felūka, ar vēju izslīdējusi Nīlas strāvās skaidrā naktī. Tāda dzīvi apliecinoša slīdēšana. Redzat to buru?

Viņš vēlreiz nodzēra un atdeva blašķi Blečlijam, bet tas to nolika uz apdeldētajiem dēļiem viņiem pa vidu.

Un šī nudien ir skaidra nakts, Džo bilda. Ahmadu uzjautrināja tas, ka es runāju par to, kāds ir laiks. Šeit tas visu laiku ir vienāds, viņš mēdza sacīt.

Blečlijs skatījās tikai uz priekšu. Tad piepeši pārlaida roku pār deniņiem, it kā aiztraukdams kaut ko projām.

Es jums vispirms pateikšu svarīgāko, viņš ierunājās.

Džo palocīja galvu un negaidot saguma.

Jums kaut kas kaiš? Blečlijs jautāja.

Nē. Pārguris, tas ari viss. Līdz kaulam pārguris.

Blečlijs atkal žigli uz viņu paskadjās, aši, nervozi pagrieza galvu. Klusā balsī stāstīja.

Šonakt jūs iekāpsiet lidmašīnā un dosieties uz Angliju. Tur jūs nepaliksiet. Jūs iesēdinās lidmašīnā uz Kanādu, un Kanādā jūs nozudīsiet. Bet ir viens nosacījums.

Kā jau bija gaidāms, atsaucās Džo. Ja nebūtu vienu nosacījumu, mēs dzīvotu labākā pasaulē. Kāds?

Blečlijs skatījās tikai uz priekšu. Jūsu vairs nav, viņš klusi teica. A. O. Gulbenkjans ir gājis bojā, un tas nozīmē, ka aģents, kuram bija piešķirts šis segvārds, ir gājis bojā.

Džo taustījās pa kabatu, meklēdams cigaretes.

Uz visiem laikiem, Blečlijs turpināja, oficiāli un neoficiāli. Ciktāl tas attiecas uz Ūdensvīriem un uz Klosteri, ciktāl tas attiecas uz visiem.

Džo drebēja rokas. Sažņaudzis ceļgalus, viņš raudzījās ūdenī.

Kā jūs teicāt, kā es aizgāju bojā?

Sadegāt. Ir bijis ugunsgrēks.

Ā.

Blečlijs iebāza roku azotē un izvilka no iekškabatas vairākas salocītas papīra lapas. Pasniedza tās Džo, kurš pieliecās, pūlēdamies kaut ko saskaut. Ar mēnessgaismu un atspulgiem ūdenī bija diezgan, lai varētu izburtot nodrukātos vārdus.

* * *

Pirmajā lapā augšā bija uzdrukāts virsraksts, kādas Kairas ziņu aģentūras nosaukums un adrese. Tā bija ziņu veidlapa ar marķējumu tūlītējai izpladšanai.

Kairas vecpilsētas Koptu kvartālā bija izcēlies ugunsgrēks, kurā sadegusi maza, nolaista viesnīca, tā dēvētā viesnīca "Babilona". Tiek uzskatīts, ka uguns perēklis atradies mazītiņajā pagalmā aiz viesnīcas, kur, saskaņā ar kaimiņu stāstīto, reģistrators nesen bija pasācis līdz vēlai naktij sēdēt pie ugunskura, kopā ar vienīgo iemītnieku, kas viesnīcā uzturējās pēdējo nedēļu laikā.

Pagalmiņš bija pilns ar vecām avīzēm un citu viegli uzliesmojošu drazu. Tika domāts, ka šajā drazā ielidojusi dzirkstele bija nemanāmi gruzdējusi, un, kad reģistrators un viņa viesis bija devušies gulēt, tā bija pārtapusi liesmās, kas neilgi pirms rītausmas pārņēma veco, iztrupējušo ēku, vairs nebija valdāmas, un jau drīz viesnīca bija nodegusi līdz pamatiem.

Laimīgā kārtā citas ēkas postījumi nav skāruši pateicoties trauksmei, ko sacēla modra kaimiņiene, pensionēta vēderdejotāja, kas dzīvoja dažas mājas tālāk un vismaz pēdējos trīsdesmit gadus ik ritu cēlās pirms gaismiņas, lai dotos meklēt svaigus cāļus, kurus cepa un tirgoja apkaimes iedzīvotājiem.

Ugunsgrēkā bija gājuši bojā divi cilvēki, reģistrators un viņa vienīgais iemītnieks; bija atrastas abu mirstīgās atliekas.

Reģistrators, ilggadīgs viesnīcas darbinieks un uzmanīgs Kairas sabiedriskās dzīves vērotājs, bija iesaukts par Dzejnieku Ahmadu; tā viņu dēvēja visi mazajā ieliņā, kura pati ļaužu mutēs bija iesaukta par rue Claspius, taču nebija nekas vairāk par krēslainu taku un īsu pastaigu uz nekurieni. Un tomēr, kaut ari šī ieliņa nekur neved, tiek apgalvots, ka krietna daļa deviņpadsmitā gadsimta Kairas garajās, laiskajās sengadu siestas stundās tajā aplipināta ar nedziedināmu nostalģiju. Reģistratora izsmalcinātā saviesības izjūta bija izveidojusies, gadu gaitā uzmanīgi pētot Kairas augstāko sabiedrību, jo īpaši sestdienas vakaros, kurus, kā tiek apgalvots, Dzejnieks Ahmads veltījis netraucētām meditācijām uz viesnīcas "Babilona" jumta. Tur viņš tumsā ar tālskati vērojis pilsētu, spirdzinādamies ar melanholiskām mūzikas strāvām, ko viņš uzbūris ar aizvēsturisku, iebukņītu trombonu.

Tāpat tiek stāstīts, ka šis dzejnieks, Ahmads fils, nelokāmi uzticīgi at-balsdjis Ahmada pere ideālistisko deviņpadsmitā gadsimta politisko cīņu, tā saukto Kustību. Sī Kustība bija vaļīgi sadiegta Vecās pasaules organizācija, kas bezbailīgi, par spīti visiem pretiniekiem, iestājās par sabiedrības progresu no turienes un tad vispārējā virzienā uz šejieni un tagad.

Lai gan Ahmads fils jau ilgus gadu desmitus dzīvoja ļoti noslēgti, uzturēdams savu vientuļnieka dzīvesveidu ar pasjansa kārtām un operas infūzijām, bija laiki, kad viņam Kairas sabiedrībā bija fantastiska reputācija kā spoži harizmātiskai figūrai, saistībā gan ar viņa profesionālajiem sasniegumiem interjeru iekārtošanas jomā, gan ar mazāk prognozējamo vispusīgas bulvāru zvaigznes un dendija lomu.

Citastarp dzejnieku piemin kā varenu pirmo airētāju un Kairas dra-gomānu airēšanas komandas kapteini, kura vadībā komanda sendienās, pirms Pirmā pasaules kara, triumfējoši nogremdējusi kanoe, ar kuru īrās britu jūras kara flote, un tā bija vienīgā reize, kad ēģiptiešu komanda bija guvusi tik fantastiskus panākumus sacīkstēs, kuras toslaikus dēvēja par Ikgadējo Kauju par Nīlas gaļas podiem.

Tāpat arī Dzejnieks Ahmads bija izpelnījies slavu ar to, ka ap gadsimtu miju pirmais Kairā ieviesa sacīkšu trīsriteni.

Diemžēl acīmredzot tieši Dzejnieka Ahmada patikšana atminēties sava izbijušā diženuma apbrīnojamos varoņdarbus vecu avīžrakstu izskatā bija izraisījusi tik ātru viesnīcas aizdegšanos. Tika pieminēts liels skapis tieši blakus viesnīcas vestibilam, pat nevis skapis, bet skabūzis, kas bijis līdz pašiem griestiem piekrauts ar putekļainiem, nodzeltējušiem laikrakstiem, no kuriem neviens nebija novecojis mazāk nekā par trīsdesmit gadiem. Sis skapis, kad to sasniedza liesmas, kļuva par lielisku lāpu, un viesnīca vienā mirklī bija sadegusi un pārvērtusies tīru jo tīru baltu dūmu stabā.

Par otru bojāgājušo, viesnīcas vienīgo iemītnieku ugunsgrēka laikā, bija ļoti maz ziņu. Vadoties pēc informācijas, kas par visiem ārzemniekiem tika iesniegta vietējiem policijas iecirkņiem, viņš bija identificēts kā armēņu izcelsmes komercceļotājs, koptu mākslas priekšmetu tirgotājs, vārdā A. O. Gulbenkjans, kurš nēsāja zobu protēzes.

Par šo komercceļotāju nekas vairāk netika sacīts, toties bija norādīts, ka vārdā nenosauktu patriotisku kairiešu grupa, kas dēvējās par Ahmada Draugiem, bija sākusi vākt ziedojumus, lai reiz slavenajam sociālās kustības vadonim sarīkotu pienācīgas bēres un visus nepieciešamos piemiņas rituālus. Kā bezvāržu darba grupas ģenerāldirektore, koordinatore un sekretāre-mantzine uzstājās bijusī vēderdejotāja, kas dzīvoja dažas mājas tālāk.

Bija pievienotas adreses un laiki.

* * *

Džo dziļi ieelpoja. Vairākas minūtes sēdēja ar papīra lapām klēpī un raudzījās upē. Pēdīgi atdeva papīrus Blečlijam un izvilka no kabatas naudas žūksni. Atradis meklēto banknoti, pasniedza to Blečlijam.

Ahmada Draugiem, viņš sacīja.

Blečlijs paraudzījās uz naudaszīmi — simt grieķu drahmu. Nedomādams apgrieza otrādi — desmit tūkstoš albāņu ļeku. Viņš pacēla acis uz Džo.

Es zinu, Džo atsaucās, nav necik daudz, bet tas ir viss, kas man šobrīd ir. Un Ahmads noteikti par to priecātos. Aiz bargās ārienes jūs viņa aizsardzības mūrī varējāt atrast slepenu lūciņu, tur allaž uzglūnēja ērmota humora izjūta.

Džo pēkšņi nodrebēja. Čukstus jautāja.

Vai drupās tiešām bija otrs līķis? Jā.

Litijam bija liekie zobi. Jā.

Un Gulbenkjanam, es tā pieņemu, bēres netiks rīkotas.

Tādus kā viņš nebērē, Blečlijs atbildēja. Gulbcnkjans te bija svešinieks, tikai caurbraucot. Neviens viņu nepazina. Jā.

Un, ja viņu neviens nepazina, tad neviens ari nevar viņam sarīkot bēres.

Nevar, Džo murmināja, tas izskatītos dīvaini, aizdomīgi. Viņš tomēr te bija tikai caurbraucot.

Aizgriezis galvu, lai Blečlijs neredzētu, Džo slaucīja asaras, un viņa galva nokārās vēl zemāk.

Ja reiz par Gulbenkjana mirstīgajām atliekām viss ir skaidrs, viņš čukstēja, vai jūs man nepateiktu, kas ir noticis ar kādu Litingsfordu-Aiviju, kurš agrāk strādāja šajā apkaimē? Par kusdgu rekvizītu, kā viņš pats izteicās. Tāds vietējais iluzionists.

Blečlijs skatijās taisni uz priekšu.

Mēs esam saņēmuši ziņojumu, Blečlijs teica, ka viņš pazudis bez vēsts, pildot kādu uzdevumu tuksnesī. Tā mēs jau esam zaudējuši ļoti daudzus izlūkdienesta aģentus, tur valda pilnīgs haoss. Veseli bataljoni vienkārši izgaist. Mēs šeit ērtības labad to dēvējam par līniju, par fronti, bet ir pavisam citādi. Visi ir sajaukušies ar visiem, nekas nepaliek, kā bijis, vienība šeit un noklīdušie tur, mūsu un viņējie, uz priekšu un atpakaļ, un Dievs vien zina, kur. Tur vispār nav nekādu pušu. Tikai izslāpuši, pārguruši karavīri, kurus klāj apdegumu brūces no viņu pašu ieročiem, cīnās visos virzienos, kuros spēj, necik viņi atrodas, tikai izmisīgi cīnās un nekur netiek. Vai ir ievainoti un mirst šausmīgajā saulē, guļ tur, kur uzsprāga šāviņš vai mīna, mūsu šāviņš vai viņējais, mūsu mīna vai viņu... Vējš visu nakti pūš smiltis, un pret rītu viss ir aprakts, palikuši tikai degoši tanki un sakropļoti automobiļu ģindeņi. Pret ritu pat atvērtas acis ir zem smildm, taču vienu tās nespēj apsegt, to smirdoņu, to dvaku. Radioaparāti guļ vieni paši un sprakšķ, runā ar tukšu gaisu... Te Koven-trija, lūdzu, atsaucieties... Vieta, kur jūs atrodaties, ir tik bezcerīga, ka tikpat labi varētu būt zemes gals, bet tad pēkšņi debesis pārplēš gaudošana, zeme nodreb un iestājas neizturams klusums, bet jūs gaidāt, jūs skaitāt viens, divi, trīs. Jūs pārbraucat pāri kaut kādai korei, un tur piepeši no smiltīm, tukšā vietā, sniedzas laukā rokas, tās tveras un pūlas aizsniegt.... tikai rokas. Stīvas rokas. Pirksti nokrituši un salauzti, pārāk vāji, pārāk trausli, un tas ir drausmīgi. Tas ir vienkārši drausmīgi.

Es viņu pazinu, Džo sagumis čukstēja un elsoja, bet Blečlijs raudzījās taisni uz priekšu, upē.

* * *

Felūka tālumā iegriezās vējā. Blečlijs sakustējās.

Vai es drīkstu izklāstīt atlikušo?

Jā, Džo atsaucās, droši vien vajadzētu. Es esmu miris. Kas notiek tālāk?

Kad jūs būsiet atstājis Ēģipti, kā jau es sacīju, ceļojums noritēs bez apstāšanās. Jums būs pagaidu segvārds, kas būs derīgs tikai šim ceļojumam. Kanādā jūs nozudīsiet, un tur jums vajadzēs sev izdomāt jaunu personu. Jaunu vēsturi un jaunu dzīvesstāstu, visu. Jā.

Es jums varētu palīdzēt, bet drošāk būs, ja jūs to darīsiet pats. Un es tiešām nedomāju, ka jums šajā ziņā būtu vajadzīga mana palīdzība.

Nē, es pats tikšu galā.

Bet, Džo, jums jāsaprot, runa ir par jaunu īstu vārdu un jaunu īstu dzīvesstāstu tam piedevām. īstais Džozefs O'Salivans Bīrs, dzimis

Aranu salās 1900. gada 15. aprīlī, gāja bojā ugunsgrēkā Kairā, 1942. gada jūnijā.

Džo palocīja galvu.

Viņš ir gājis bojā... gājis bojā.

Tā būs rakstīts mūsu dokumentos, Blečlijs turpināja, un tā būs sacīts ziņojumā Londonai un ziņojumos, kurus Londona nosūtis Vašingtonai un Otavai. Sterna lieta ir izbeigta, un ziņas par visiem, kas jebkādā veidā bija ar to saisdti, apkopotas. Lieta ir izbeigta, dzīvu aculiecinieku nav.

Jā, saprotu.

Tādēļ šajā ziņā mums jāpanāk absolūta vienprātiba, Džo. Es branžā būšu vienīgais, kas zinās patiesību, un tādēļ man vajag, lai uz jums varētu pilnībā paļauties.

Blečlijs brīdi paklusēja.

Pilnībā, viņš atkārtoja.

Džo paraudzījās viņā. Kā es varu jums to apliecināt?

Man to pasakot, Blečlijs atbildēja. Ja jūs zināt, ka to varat, jūs man pasakiet. Ja jums ir kaut kādas šaubas, jūs man pasakiet.

Džo papurināja galvu.

Nē, nekādu šaubu. Es to varu, un jūs varat uz mani paļauties.

Labi, tad es uz jums paļaušos.

Džo palocīja galvu. Viņš gaidīja, bet izskadjās, ka Blečlijs ir visu pateicis. Liecies mierā, Džo domāja, Dieva dēļ, lai tā arī paliek. Viņš lien vai no ādas ārā un pieliek milzīgas pūles, lai tas būtu iespējams, liecies jele mierā un nespaidi viņu. Taču Džo nespēja likties mierā. Viņš sāka šūpot kājas un raudzījās ūdenī.

Jūs teicāt, ka nebūs... ka nav palicis dzīvs neviens Sterna lietas aculiecinieks. Bet Māsas?

Māsas ar Sterna lietu nebija saistitas, Blečlijs atbildēja. Viņas ir pusdk vecas kā laiks un dzīvo Nīlā, un varbūt viņas ir Nīla, un, kas to lai zina, varbūt viņas jau gadu desmitiem nav runājušas ne ar vienu, izņemot sfinksu. Un, kas to lai zina, varbūt viņas vēl pārdzīvos jūsu mazbērnus un Sterna mazbērnus, un tepat vien būs ari tad, kad sfinksa sairs putekļos. Droši vien viņas kaut kad gadu gaitā ir Sternu pazinušas, bet gadu gaitā viņas ir pazinušas gandrīz visus pilnīgi visās jebkura kara pusēs, tādēļ jau viņas nav saistāmas deši ar Sterna lietu. Viņu intereses nesakrīt ar manējām, nesakrita arī ar Sterna un jūsējām.

Jā, Džo čukstēja. Es saprotu.

Viņš vilcinājās. Nolāpīts, viņš sevi sunīja. Kāpēc mēs neparko nespējam likties mierā? Kāpēc mums ir šī nedziedināmā vajadzība pēc atbildēm?

Džo atkal šūpoja kājas un raudzījās ūdenī.

Jūs teicāt, ka branžā būsiet vienīgais, kas zinās patiesību. Vai tas attiecas arī uz Modu? Es neesmu pārliecināts, vai jūs viņu pieskaitāt bran-žai vai ne.

Nepieskaitu, Blečlijs atbildēja. Līdz galam ne, bet es dzīros to pieminēt. Pēc jūsu aizbraukšanas es grasos ar Modu parunāt zem četrām acīm. Man liekas, viņai jāzina patiesība, tas ir, jāzina, ka neesat miris. Nedomāju, ka citādi būtu iespējams. Bet jūs tik un tā nedrīkstat no turienes mēģināt ar viņu sazināties, un arī ne ar vienu citu šejienes paziņām. Visu vai neko, Džo, tā tam jābūt, vienalga, kādu jaunu dzīvesstāstu jūs sev izdomāsiet un vienalga, cik ticami cilvēkam ar šo jauno dzīvesstāstu būtu uzmeklēt Modu vai kādu citu. Atradīsies cilvēki, kurus tas ieinteresēs, un es nevēlos, lai viņiem būtu kaut mazākais pamats interesēties. Individuālas aizdomas un individuāli pieņēmumi ir viena lieta, bet radīt aizdomām iemeslus jau ir kas pavisam cits. Jā.

Es šobrīd domāju par cilvēkiem no branžas, tiem, kuri var izlasīt aktis. Par tiem, kuri ir nevajadzīgi iesaistīti šajā lietā vai varbūt vienkārši vēlēsies zināt kaut kādu savu apsvērumu dēļ. Runa ir par majoru no Ūdensvīriem, jūs ar viņu esat pazīstams, un par viņa priekšnieku pulkvedi, un runa ir arī par Kasliju. Viņi visi ir profesionāļi, turklāt labi profesionāļi, bet vajag viņiem ļaut aizmirst par šiem notikumiem, lai viņi var pievērsties kam citam.

Jā, es saprotu.

Un es nebūt neesmu sentimentāls, uzskatīdams, ka Modai jāzina, ka jūs esat dzīvs, citādi nekas neizdosies. Viņai jāzina ari drošības apsvērumu pēc. Citādi viņa noteikti mēģinās to kaut kā noskaidrot, un tas var slikti beigties. Ne jau viņas darbavietas dēļ, bet tāpēc, ka viņa pazīst daudzus un dažādus cilvēkus.

Jā. Starp citu, es zinu, cik viņa un majors ir tuvi. Viņa man pateica.

Es negrasījos to pieminēt, sacīja Blečlijs. Neuzskatīju, ka pēc tā ir kāda vajadzība.

Nebija, jums noteikti nebija. Es par to ierunājos tikai tādēļ, lai jūs redzētu, ka tiešām saprotu, ko tas nozīmē saistībā ar drošību un mūsu abu vienošanos.

Džo vilcinājās.

Tas neattiecas uz jums, es zinu, bet kā ar Bernīni Ņujorkā?

Blečlijs papurināja galvu. Palūkojās tālumā uz upi un vēlreiz papurināja galvu.

Esmu par to domājis, Džo, un nezinu, ko lai saka. Šeit, šajā naktī Ņujorka šķiet ļoti tālu no kara, un Bernīni ar šo karu nav un nebūs nekādas saistības. Tādēļ šķietami nebūtu nekāda iemesla, kāpēc lai jūs un Bernīni... Bet, nolādēts, paskatieties no otras puses, Džo. Mums jāparedz viss, un Harijs par Bernīni zina, un mēs šobrīd nespējam uzminēt, kas no tā iznāks, tas ir, Harijam un Modai, un tādēļ tas šobrīd būtu pārāk riskanti. Jūsu nāvei un visam pārējam ir jābūt absolūti drošam un pārliecinošam, pilnīgi nekas nedrīkst liecināt ar pretējo. Runa tomēr ir par kaut ko tādu, kam ir priekšroka pār visu. Priekšroka pār visu. Tādēļ varbūt kādu dienu, kad karš būs beidzies... ja tas jebkad beigsies...

Blečlijs šūpoja galvu, apjucis, bēdīgs.

Un es tik un tā nespēju iedomāties, ko jūs šobrīd varētu sacīt Bernīni, kā jūs viņam kaut ko paskaidrotu. Tas ir, piedodiet, bet, ja pareizi saprotu, viņš nav gluži tāds zēns, tāds jauneklis, kas spētu to aptvert. Ka viņš varētu kaut ko saprast par Mūkiem un Ūdensvīriem Ēģiptē, vai par noslēpumainu peldmāju Nīlā, vai par to, kā zvaigžņotā naktī ar Hariju runāja sfinksa, un ko tas nozīmē. Piedodiet, Džo, bet es nespēju iedomāties, kā Bernīni te kaut ko varētu saprast.

Džo smaidīja.

Vai varbūt viņš saprastu labāk par mums.

Džo?

Nē, nekas. Es visu apzinos, un jums, protams, ir taisnība, un būs, kā jūs sakāt. Moda viņam paskaidros, ka esmu gājis bojā ugunsgrēkā...

Tikai viņš tam neticēs, Džo domāja. Viņš jau nu gan neticēs, ne mirkli. Bet tas nekas. Gan jau mēs ar viņu to izrunāsim. Pēc kara. Kādu dienu... Blečlijs paskatījās pulkstenī. Paņēma blašķi ar konjaku. Mums vēl ir mazliet laika, viņš negaidīti neveikli teica, un viņa balss bija raizīga. Iedzēris malku no blašķes, viņš to padeva Džo. Nezinu, viņš teica, nezinu, vai... jūs vēlaties runāt par visu pārējo. Tas ir, par to, kas notika? Jā.

Nu, varbūt pavisam garāmejot. Varbūt tur šis tas ir.

Kā gribat, Džo. Es pastāstīšu, ko varu, un to, ko nevaru, nestāsdšu.

* * *

Džo pieskārās Blečlija elkonim, un Blečlijs, atrāvis skatienu no upes, pagriezās pret viņu.

Ir viens apstāklis, kas man nedod miera, Džo sacīja. Saistībā ar Sternu. Es atkal un atkal sev jautāju, vai ir iespējams, ka viņš zināja, kur eksplodēs tā rokasgranāta? Un kad tas notiks?

Blečlija piere savilkās dziļās grumbās un viņš, veselo aci izvalbījis, uzpūtīgi pasmaidīja: greizs, ņirdzīgs smīns.

Pārsteigums, Džo sev atgādināja. Blečlija seja pauž pārsteigumu. Ko jūs gribat teikt? Blečlijs jautāja. Es nepagalam nesapratu. Kā Sterns to varētu zināt?

Varbūt viņam kāds pateica, atbildēja Džo.

Kas?

Jūs.

Blečlija vienīgā uzacs noslīdēja zemāk, un grumbas pierē izlīdzinājās. Viņa seja kļuva viltīga. Blēdīga, nežēlīga, ļaunprātīga.

Nožēla, Džo sev atgādināja. Blečlija seja pauž bēdas un nožēlu. Kaut kā atbildēt Blečlijam bija tik grūti, ka viņš gandrīz rausdja valodu. ...es?

Jā, jūs. Jūs viņu apbrīnojāt, jūs būtu varējis viņam tā izlīdzēt. Ar viņu bija cauri, un viņš to zināja, jūs arī zinājāt, un tādēļ varbūt izpalīdzējāt, pastāstīdams, kur un kad. Lai viņam par to nebūtu jādomā, lai viņš varētu nodarboties ar ko citu, tā vai citādi paust savu pēdējo gribu.

Es nesaprotu. Kādu pēdējo gribu viņš p-p-pauda?

Ā, ar Modu, piemēram. Pēdējo nakti pirms nāves viņš pavadīja kopā ar Modu un pastāstīja daudz ko tādu, ko agrāk nebija pieminējis, kaut kādā ziņā tas bija kopsavilkums un atvadas, viņš to lika noprast itin skaidri.

Viņi abi sēdēja tur, pie piramīdām, un, kad jau svīda gaisma, viņš Modu nofotografēja. Moda, spēkpilna un smaidīga viņa pēdējā dienā, starp sfinksu un piramīdām, tā viņai paliks uz visiem laikiem, fotogrāfija, kuru Sterns uzņēma savā pēdējā dienā. Jo viņš tā sacīja, viņš Modai pateica, ka šī ir pēdējā rītausma, kuru viņš redz. Un caurcaurēm izskatījās, ka viņš zina. Nešķita, ka viņš tikai min.

Blečlijs raudzījās uz savām rokām, uz veselo roku un uz kroplīgo, ar nostiepto, pārstādīto ādu.

Džo, es to nezināju. Es nezināju, ka viņš Modai tā teica. Bet, ja tā tiešām bija, tad acīmredzot viņš zināja. Jums taisnība.

Un?

Blečlijs paslēpa greizo roku zem veselās. Sažņaudza savu greizo roku, saspieda un nelaida vaļā.

Džo, jums kaut kas jāsaprot. Ahmads, Koens un Litijs, tas tika izdarīts. Tas nebija pareizi un tā nedrīkstēja notikt, tomēr tas tika izdarīts. Turpretim rokasgranāta bārā... tā bija tīra sagadīšanās, tas bija nelaimīgs gadījums. Bariņš kareivju klīda pa ielām dzerdami un ālēdamies, un viens no viņiem, būdams piedzēries, joka pēc iemeta pa kādām vaļējām durvīm rokasgranātu, tās bija trūcīgas arābu dzertuves durvis, kuras viņi visi redzēja pirmo reizi, tas bija joka pēc... Diez vai man jums jāstāsta, cik varen jocīga ir pasaule, bet to neviens nebija pasūtījis un neviens par to nezināja. Klosteris tur nav iesaistits, un vispār neviens nav iesaistits, tikai tas kareivis, kurš meta granātu. Neviens nezināja, kas tas par bāru un kas tajā sēž. Neviens par to nekad nebija dzirdējis. Tas viss bija tīra sagadīšanās.

Blečlijs vēl ciešāk sažņaudza greizo roku, it kā slēpdams tās kroplī-gumu.

Es pavēlēju to izmeklēt, un izdevās šos kareivjus atrast. Austrālieši, kuri atradās Krētā, kad šī sala krita, un viņiem kaut kā izdevās nenonākt gūstā. Viņi mēnešiem ilgi slēpās kalnos un dkai pavasarī aizbēga no Krē-tas, ar laiviņu pārirās pāri Lībijas jūrai. Sie pieci, kuri kopā bija aizbēguši, tad arī tonakt dzēra, vēl pēdējo reizi svinēja. Viņi bija pārcelti uz citu armijas daļu, un nākamajā dienā viņu vienībai bija jādodas uz fronti. Un viņi devās uz fronti, un divi no pieciem ir krituši, viens pazudis bez vēsts un tiek uzskatīts par kritušu, un vēl viens ir ievainots. Viņu jaunā vienība nonāca elles ugunīs. Dažu stundu laikā no tās gandrīz nekas nepalika pāri. Viens no kritušajiem ir tas, kurš meta rokasgranātu. Neapstrīdami miris. Neviens no pieciem nebija vecāks par divdesmit gadiem.

Blečlijs apklusa. Zvārojās šurpu turpu, nelaizdams vaļā roku.

Tas arī viss, viņš vēl čukstus piebilda. Tas arī viss...

Džo lūkojās tālumā.

Ak, tā viss bija, viņš teica. Tas, ko mēs saucam par Sterna likteni, izrādās bariņš puišu, kas naktī klaiņo pa ielām, tverdami pēdējos priekus, pirms ir pienākusi viņu kārta, un šī draiskulība bija draiska, tikai patiesībā nebija vis. Un likteņa roku atvēzēja divdesmit gadu vecs, tagad jau miris, austrāliešu zēns, kurš varbūt gribēja soļot pa Vidējo Austumu smiltīm, dziedādams "Matildes valsi", tāpat kā viņa tēvs iepriekšējā reizē, iepriekšējā karā. Lielas izredzes viņam nebija, tam zēnam, viņš bija daudz par jaunu. Un vai viņa ģimenei tur, Austrālijā, tiks piesūdts ordenis, jo viņš bija palicis dzīvs Krētas kalnos un aizbēdzis pāri jūrai, un sarausdts gabalos vietā ar nosaukumu E1 Alameina, kaut kur viņa divdesmitā gada tuksnesī? Vai vismaz tā tiks atlīdzināts austrāliešu zēnam, kuram prātā bija dziesma?

Droši vien, Blečlijs čukstēja, zvārodamies, žņaudzīdams savu greizo roku.

Kā tad, atsaucās Džo. Viņa vienība nonāca elles ugunīs, viņš ari, tā jau tas notiek. Un vēsture tiešām prot savus varenos notikumus sarīkot ne pārāk vareni. Lūk, Sterns sastop nāvi netīrā ūķī, kur nav saskatāmas ne mazākās sazvērestības pazīmes, lielvarām un mazvarām vispār neko nemanot, un kas pasaulē notiek? Kas pasaulē notiek tādēļ, ka Sterns sastop nāvi?

Džo iestūma upē akmentiņu

Nekas, saprotams. To netiro ūķi nekas nespēj skart, tikai parastā bļaustīšanās pa nakti, Sternam ausīs beigās skan tikai parastās, bezjēdzīgās klaigas. Bļaustīšanās un dzērāju kliedzieni, un stulbie mellie, nekas vairāk Sternam nepienākas, un viss ir tā, kā jūs teicāt. Neviens nezināja to bāru, un nevienam nebija ne jausmas, kas tajā sēž, neviens neko nebija pavēlējis, neviens neko, neko nezināja. Tas viss bija tikai kārtējā nakts iestāšanās. Tikai nakts, kā Sterns teica.

Ak, nu labi, visticamāk, es arī pats biju sapratis, to, ka rokasgranāta bija nejaušība. Vienkārši gribēju pārliecināties, ka nemaldos. Sterns tomēr pazina šo tuksneša ielāpu, un, ja kāds tik ilgus gadus ir piekopis zināmu dzīvesveidu... Nu, laikam jau cilvēkam parādās nojauta, tā gan, un Sterns nojauta, kad, bet, kas attiecas uz kur, nu, ko vispār var pateikt par to dzertuvi, ja ne to, ka tā bija caurcaurēm sterniska vieta? Trūcīgs ūķis ar pelēkām sienām un pelēku grīdu, viscaur pusceļā uz tumsu, drūms un nemīlīgs ūķis, drausmīgi, bet tieši tāds ūķis, kādus Sterns saprata. Viņš to pelēko grīdu un pelēkās sienas pazina, jā, kaut ari tās vispār nebija piemērotas dzīvei, kā viņš teica. Pelēks un tukšs, un vēl ieplaisājis, graudains spogulis, lai var redzēt karaļvalsti, un smurgains aizkars par karaļvalsts vārtiem, netīrs, nemīlīgs ūķis. Un bļaustīšanās ārā, tumsā, un smiekli, un grīļīgi soļi, un no nekurienes ielido rokasgranāta, tumsa nāk beidzot tikties ar Sternu žilbinošas gaismas dārdienā. Gaisma. Sterna vairs nav. Jā...

Džo nopūtās.

Skaidra lieta, ak tad tā tas bija. Bet, ja šie austrāliešu puiši pa ceļam uz savu galu tuksnesī nebūtu iemaldījušies tajā mazajā ieliņā? Un ja viņi nebūtu gluži tik piedzērušies un tik draiski, un joka pēc nebūtu metuši granātu pa stulbajiem mellajiem? Ko tad? Vai tad Sternu, vēl pirms nakts būtu beigusies, būtu paņēmis cits nelaimīgs gadījums?

Blečlijs grozīja galvu, viņa apaļā acs bija bija izvelbta un tukša.

Nevajag, Džo, tā nu gan nevajag. Tas nav jautājums, un tas nav pelnījis atbildi, jūs to zināt. Šajās lietās nav nekādu ja, tikai ir un bija, un tas ari viss. Ja ir spēlēšanās, bet jūs nespēlējaties, un es nespēlējos, un ari Sterns nespēlējās. Vai varbūt jūs man jautājat, vai es būtu pavēlējis Sternu nogalināt — kaut kad, kaut kur, ja tas būtu nepieciešams? Tad atbilde ir jebkurā laikā, jebkurā vietā. Un, ja būtu nepieciešams, es liktu nogalināt jūs un ari sev padarītu galu, tā paša iemesla dēļ. Es ienīstu nacistus, un darīšu visu, lai viņi negūtu uzvaru.

Blečlija acs bija milzīga, izvalbīta, savā kailumā neizturama.

Vai jūs dzirdat, Džo? Visu. Es ticu uz dzīvību, bet nacisti staigā ar miroņgalvām, un viņi žVnāve. Tāpēc nevajag spēlēties. Tas, kas te notiek, nav spēle.

Džo palocīja galvu.

Jums taisnība, un es to biju pelnījis. Tas bija bezkaunīgs jautājums. Piedodiet. Tātad, liekot pie malas to pelēko ūķi un cilvēku, vārdā Sterns, un naktī noklīdušu granātu, mums jāatzīst, ka šis tas, ja es pareizi saprotu, pēdējās dienās ir izgājis ārpus kontroles? Kāds, sauksim viņu par Kasliju, ir izkarojis savu svēto karu Dieva un labestības vārdā? Vai tādēļ cilvēki gāja bojā?

Notika nopietns pārpratums, atbildēja Blečlijs. Ir izdarītas kļūdas, bet Klostera priekšnieks esmu es, tādēļ atbildība jāuzņemas man. Nevienam citam.

Tā jau gan, Džo atsaucās. Ja tu esi galvenais, tā vienmēr ir, Sternam tas padevās un jums padodas, man gan nekad nav izdevies. Nu, tad jau laikam par to nekas vairāk nav sakāms, bet, kā jums šķiet, vai jūs varētu man pastāstīt, ko jūs patiesībā domājāt, kad sadomājāt atsaukt mani uz šejieni?

Protams, tas ir pavisam vienkārši. Manā rīcībā bija nonākusi jauna informācija par Sternu, un tā mani uztrauca.

Jauna informācija būtu fakti saistībā ar Stcrna Polijas epopeju? Jā.

Vai jūs man varētu pateikt, kā šī jaunā informācija nonāca jūsu rīcībā?

Blečlijs paraudzījās viņam acīs.

Nē. Un atcerieties, Džo, cilvēks, kurš ieradās Kairā ievākt ziņas par

Sternu, gāja bojā viesnīcas "Babilona" ugunsgrēkā, un viņa zinātkāre aizgāja bojā kopā ar viņu.

Tā jau gan, Džo noteica. Beigās visu izšķīra uguns. Un tātad jūsu rīcībā nonāca šī jaunā informācija, un?

Un tā mani uztrauca, Blečlijs atbildēja. Es zināju, ka Sterns nejūtas labi, un baidījos, vai viņš nav sācis pārāk daudz stāstīt tuviem cilvēkiem. Nebija skaidrs, kas varētu notikt, un es nospriedu, ka te varētu būt noderīgs cilvēks no malas, kāds, kas Sternu pazinis citā kontekstā, agrāk. Tādēļ es izpētīju viņa dosjē un uzgāju jūsu vārdu.

Blečlijs raudzījās upes straumē, un viņa sejā parādījās skumja, tukša izteiksme.

Ja es jums no sākuma būtu atklājis vairāk, varbūt viss tā nebūtu beidzies. Bet... nu, ko, tā nebija.

Tā nebija, Džo murmināja. Tā nebija, tā bija.

Acis piemiedzis, Džo raudzījās upes plūdumā.

Blečlij? Jā.

Klausieties. Neuzņemieties par daudz. Jūs iesaistījāties tad, kad viss jau notika, tieši tāpat kā mēs visi. Kā es, kā Litijs, kā Dāvids un Ahmads, un visi pārējie. Jūs neko neaizsākāt un ar to, kas jums bija, rīkojāties pēc labākās sirdsapziņas, tādēļ netirdiet sevi tik ļoti.

Džo brīdi klusēja.

Un es tāpat zinu, kas jums pastāstija par Sterna Polijas epopeju.

Blečlijs raušus atmeta galvu un pacēla rokas, apklusinādams Džo, gandrīz lūgdamies.

Bez vārdiem, viņš čukstēja. Dieva dēļ, Džo, tikai bez vārdiem. Mēs par to neesam runājuši.

Džo pamāja.

Jā, mēs par to neesam runājuši, un nekādu vārdu nebūs. Es te vienkārši pieminu nezināmas personas un viņu neaizmirstamo elēģiju, kas ir pustik veca kā laiks, aplinku skandēšanu zvaigznēm, dziesmu, anonīmu kā nakts. Bez vārdiem, protams, bet es gribu, lai jūs zināt, ka neesat viens, jo es zinu, kas jums pastāstīja, un zinu arī, kāpēc.

A T)

Blečlijs sēdēja pilnīgi nekustīgi, viņš nespēja uz Džo paskatīties. Džo atkal klusēja un skatījās upes mutuļos. Ļoti klusi ierunājās.

Jā, abas viņu mīlēja, un mīlēja tik ļod, ka nespēja skatīties, kā viņš izirst pa vīlēm. Viņas vienkārši nespēja uz to noskatīties, jo Sterns viņām bija pārāk dārgs. To varēja redzēt viņa acīs, abas teica, un to varēja dzirdēt viņa smieklos. Cerību, viņas teica. Jo viņš bija tas, kurš stāvēja pie upes un redzēja brīnumainas lietas, un viņa acis staroja par to, cik krāšņa ir šī dāvana, kā izsalkušajam, kas piesēdināts pie lieliska galda.

Dārgs, viņas teica. Un tā būs vienmēr, viņas teica.

Un tad viņš abu acu priekšā sāka izjukt pa vīlēm gluži kā pasaule, un viņš tām bija kaut kas pārāk dārgs, lai tā aizietu bojā, kaut kas pārāk skaists, tādēļ abas noņēma šo nastu no viņa pleciem un runāja ar jums. Mēs darītu visu, lai viņam palīdzētu, viņas man teica, bet vairs neko nespējam, tikai apraudāt, un to mēs darām... raudam par Sternu, mūsu dēlu.

* * *

Džo manīja, ka Blečlijs viņam blakus sakustas. Palūkojās un ieraudzīja, ka Blečlijs ir kaut ko izņēmis no kabatas un tur veselajā rokā, lēnām grozīdams.

Izskatās pēc vecas Morzes atslēgas, Džo sacīja. Apdeldētas un gludas, ar maigu spīdumu, kāds mēdz būt lietām, kas daudz turētas rokās. Sakiet, kas tagad būs ar vecā Menelika mauzoleju?

Nekas, Blečlijs atbildēja. Tas paliks tāds pats kā šobrīd... aizslēgts. Kā viņš to atstāja.

Labi. Vismaz kaut kas.

Blečlijs lēnām grozīja un grozīja veselajā rokā apdeldēto Morzes atslēgu.

Man jāpiemin ari, viņš teica, ka pirms uguns izcelšanās kāds izkratīja jūsu istabu. Tika atrasti vienīgi daži drēbju gabali un jūsu sakvojāžs. Sak-vojāžā bija izbalējusi sarkana mice un zaļganbrūna sega no Krimas kara. Vai tur bija vēl kaut kas?

Nē, vairāk nekā nebija, Džo atbildēja. Mice un sega sadega?

Blečlijs pamāja. Džo pašūpoja galvu.

Tas laikam ir Lifija Trešais likums, Džo bilda. Viņš droši vien nepaspēja to pieminēt. Tikai tas, kas tev dārgs, izkūp gaisā.

Viņš atkal ieņēma malku no blašķes, un abi klusēdami skatijās upes tālumā.

* * *

Par ko jūs tagad domājat? Džo jautāja.

Par fronti. E1 Alameinu.

Kā ir, vai pēc jūsu domām tā noturēsies?

Es ceru. Lai vai kā, tai jānoturas. Vilnim jāsāk velties uz pretējo pusi, un tam jānotiek tagad, citādi cilvēkiem zudīs cerība.

Jā. Bet ko jūs tikmēr darīsiet ar to amuletu, kas jums ir rokā, kā jums šķiet?

Kādu laiku panēsāšu līdzi, Blečlijs atbildēja, un kādudien, ja viss labi beigsies, atdošu kādam cilvēkam.

Kam?

Blečlijs īsi paskatījās uz viņu un atkal sāka lūkoties tālumā.

Vai jūs, Džo, zinājāt, ka piedzima bērns?

Kam? Kāds bērns?

Eleni un Sternam. Jūs zinājāt, ka viņiem bija meita?

Džo pilnīgi apstulba.

Ko Tiešām? Jā.

Vai jūs par to esat pārliecināts?

Jā. Sterns man pateica. Viņa tagad jau ir jauna sieviete.

Džo klusi nosvilpās.

Bet tas ir prātam neaptverami. Kas viņa ir? Kur viņa ir? Ak debess.

Viņa ir grieķiete, Blečlijs atbildēja. Dzimusi Smirnā, bet uzaugusi Krētā. Sivi, Eleni tēvocim, Krētā bija radinieki. Viņa tēvs bija krētietis, no maza kalnu ciema.

To es zināju.

Tad jā, tur viņa uzauga, kad Eleni vairs netika galā. Sterns viņu vēl pavisam mazu uz turieni aizveda.

Džo pavisam klusi nosvilpās.

Tas ir pilnīgi prātam neaptverami. Ko vēl jūs par viņu zināt?

Gandrīz neko, patiesībā tas arī ir viss. Tas nāca gaismā dīvainā veidā, apmēram pirms gada, uzreiz pēc Krētas krišanas. Sterns pastāstīja, ka viņam tur ir aģente, kas šo to spētu izdarīt, izliekoties, ka sadarbojas ar vāciešiem. Man šķita, ka šī aģente, spriežot pēc viņa apraksta, ir daudz par jaunu tādiem uzdevumiem. Šaubījos, vai mēs tādam cilvēkam varam uzticēt tik slepenus pienākumus, un tad Sterns man pateica, ka uz šo jauno sievieti var paļauties, jo tā ir viņa meita. Es biju tikpat pārsteigts kā jūs. Saprotams, viņa nesaucas par Sternu. Viņa ir pieņēmusi Sivi radinieku grieķu uzvārdu.

Apbrīnojami, nav vārdam vietas, teica Džo.

Viņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš mirkli domāja.

Paga. Vai es pareizi atceros, to, kā Kolijs Krētā aizgāja bojā, Sterns uzzināja no aģenta, kas izlikās par vāciešu pakalpiņu? Toreiz, kad Sterns speciāli brauca uz Krētu?

Jā. Tā bija viņa.

Džo smaidīja.

Kāds Sterns tomēr bija brīnumains blēdnieks, vienmēr vēl kāds pārsteigums padomā. Vai jūs spējat iedomāties, es par Eleni vispār nebiju dzirdējis līdz tam pēdējam vakaram bārā? Un tagad izrādās, ka viņam ir bijis bērns. Vienkārši fantastiski, nav vārdam vietas. Vai par viņu zina vēl kāds?

Šaubos. Īstenībā esmu tikpat kā pārliecināts, ka neviens nezina. Liekas, šo faktu viņš vēlējās, cik iespējams, paturēt pie sevis. Viņš lūdza, lai es nevienam nestāstu.

Kāpēc? Viņš kaut kā paskaidroja?

Tieši ne, bet bija skaidrs, ka tas ir saistits ar viņa darbu. Turklāt viņš negribēja, lai viņa meitai draudētu jelkādas briesmas.

Viņa taču varēja doties prom no Krētas, pirms tā krita vāciešu rokās, bilda Džo, droši vien ari vēl pēc tam. Sterns būtu spējis to noorganizēt. Kāpēc viņš to neizdarīja?

Man palika iespaids, ka viņa pati vēlējās palikt Krētā.

Ā.

Džo pašūpoja galvu.

Un tai pēdējā vakarā viņš man izstāsdja tik daudz visa kā, bet par savu meitu neieminējās ne ar pušplēstu vārdu. Kāpēc, es sev jautāju. Kāpēc?

Tā paša iemesla pēc, kāpēc nebija stāstījis nevienam citam? Pat Mo-dai ne?

Jā, droši vien. Tomēr tas liekas dīvaini.... Jūs tiešām neko vairāk par viņa meitu nezināt?

Nē, tik tiešām ne. Viņš nudien nevēlējās atklāt ko vairāk, tikai to, kas viņa ir un kur atrodas.

Džo kādu brīdi klusēja. Tad pēkšņi pieskārās Blečlija elkonim, iztrūcinādams viņu.

Bet Sterns taču lūdza, lai jūs nevienam nestāstāt. Kāpēc jūs tomēr pastāstījāt?

Blečlijs pagozījās. Izskatījās, ka viņš jūtas neveikli.

Tāpēc, ka jūs braucat prom. Un tāpēc, ka esmu vienīgais, kas zina, un, ņemot vērā, ka šeit allaž var kaut kas atgadīties, nu, man gribējās...

Blečlija balss izdzisa. Viņš paskatījās pulkstenī.

Laiks rit. Drīz jādodas uz lidostu.

Mirklīti, iebilda Džo. Manuprāt, ir šis tas, ko mēs vēl neesam izrunājuši.

Nē, esmu jums pastāstījis visu, ko drīkstēju. Ir zināmas tēmas, par kurām...

Zinu, bet es šoreiz nedomāju par zināmām tēmām. Ir kaut kas starp mums abiem.

Laiks, Blečlijs steidzināja. Jāsāk...

Blečlijs sakustējās, kā grasīdamies celties kājās, taču Džo uzlika roku Blečlijam uz elkoņa, viņu aizturēdams.

Tikai viens jautājums. Kāds ir patiesais iemesls, kāpēc jūs no Sterna dosjē izvilkāt manu vārdu?

Es jau jums teicu. Tāpēc, ka jūs agrāk Sternu labi pazināt, tāpēc, ka viņš jums bija svarīgs, un tāpēc, ka jums, pēc visa spriežot, bija gan pieredze, gan raksturs, kāds, pēc mūsu domām, bija vajadzīgs šim uzdevumam.

Jā. Un?

Bet tas ir viss.

Džo pasmaidīja.

Nē, nav. Aktā?

Džo pakratīja galvu, joprojām smaidīdams.

Nē, protams, ka tas nav viss. Tā jūs uzrakstijāt, un tā Londona saprata, bet tas nav viss.

Es jums saku taisnību, Blečlijs izaicinoši paziņoja.

Jā, un jūs vienmēr esat to darījis, un es par to esmu pateicīgs. Bet jūs vienmēr šo to atstājāt nepateiktu, pa ceļam apgājāt dažu labu lausku un fragmentu. Un mēs abi zinām, ka tas ir gudrākais veids, kā var kaut ko paslēpt, no citiem vai no sevis paša. Bet es dodos prom, varbūt tomēr reizi par visām reizēm neizlokiedes un pasakiet to visu sev pašam? Beidziet to slēpt?... Āreče. Jūs izpētījāt Sterna dosjē un izvēlējāties mani. Kāpēc? Kāds bija otrs iemesls?

Pēkšņi Blečlijs parāvās nostāk no Džo un atbrīvoja elkoni no tvēriena. Viņš skatījās uz upi un, liekas, bija sadusmots un aizskarts: rētainajā sejā nebija izteiksmes, acs plati ieplesta un izvelbta. Kad viņš beidzot ierunājās, viņa balss bija asa un naidīga.

Otrs iemesls? Es nesaprotu, ko jūs no manis gribat.

Ak, nē, Džo klusi rāmi iebilda, un kāpēc tas ir svarīgi, šeit un tagad, un starp mums abiem? Un kāpēc tas vispār ir svarīgi? Es dodos prom, vēl jo vairāk, es nozūdu un vairs nekad nevarēšu par to runāt... tad tomēr. Kāds bija otrs iemesls?

Blečlijs šķita apjucis, pat iztrūcies. Naidīgums bija izgaisis, un viņa balss nebija daudz skaļāka par čukstu.

Jūs runājat par... Koliju?

Jā, atsaucās Džo. Par Koliju. Es runāju par viņu.

* * *

Blečlijs atkal sažņaudza un paslēpa greizo roku.

Nu, es viņu pazinu. Protams, ka pazinu. Mēs kopā strādājām.

Daudz?

Nē, nedaudz. Tikai kopš kara sākuma, un tad viņš aizgāja bojā. Un es nepazinu viņu tik labi kā daži citi, kā Ūdensvīru pulkvedis, piemēram, Harija priekšnieks. Pulkvedis kopā ar Koliju strādāja visus trīsdesmitos gadus, viņi tiešām bija labi pazīstami. Es toreiz te daudz negrozījos, gandrīz visu laiku biju Indijā. Tādēļ patiesībā Koliju nemaz tik daudz nedabūju redzēt, taču vienmēr esmu zinājis par viņu.

Jūs viņu apbrīnojāt?

Bet, protams. Viņu apbrīnoja visi. Viņš bija tik talantīgs, un izskatījās, ka viņš vienmēr rīkojas tik pārdroši un eleganti.

Bet tas vēl nav viss, Džo rāmi turpināja, jūs viņu apskaudāt, vai tiesa?

Blečlijs pašķielēja uz Džo un atkal pagriezās pret upi, viņa acs bija apaļa un tukša, apjukusi.

Droši vien, viņš klusi atbildēja.

Džo taustījās tālāk.

Tāpēc ka viņš jums likās tieši tāds, kāds jūs nekad nebūsiet?

Varbūt, kaut kādā ziņā. Bet es nesaprotu, kā tas...

Vislielākajā mērā, atsaucās Džo. Iepriekšējā kara varonis, turklāt lielisks varonis, tāds, kurš tajā nedabūja ne skrambiņas, kurš iznāca no tā sveiks un vesels gan miesā, gan garā, un viņam nebija saplosīta seja un sakropļota roka, un varbūt vēl kaut kas. Kurš jaunībā bija tik slavens, ka varēja atļauties Impērijas Kamieļu korpusā iestāties kā vienkāršs ierindnieks Gulbenkjans. Kurš bija tik pašapzinīgs un pārliecināts par sevi, ka pat netaisījās lauzīt galvu par rangiem, dienesta pakāpēm, amatiem un pat par savu vārdu, jūs tikai padomājiet. Kurš varēja būt pat kaut kāds A. O. Gulbenkjans kamieļa seglos, šķietami caurcaurēm anonīms, taču vienalga bija slavens visur, kur tam bija kāda nozīme, jo viņpus tā, aiz tā un apakš tā, lai kādā vārdā viņš dēvējās, kā maskojās un kurp devās, viņš vienmēr un visur bija mūsu Kolijs.

Tā ja. Vienmēr. Tas Impērijas seržants, mūsu Kolijs no Šampaņas, leģenda, lai notiek, kas notikdams. Jūs taču atceraties, kā par viņu runāja mūsu jaunības gados. Mūsu Kolijs nav apturams, nemūžam. Viņš bija unikāla kategorija un unikāls cilvēks, mūslaikos tādus vienkārši vairs netaisa, lūk, kā toreiz par viņu runāja... Mūsu Kolijs? Viņš simtām reižu bija metis izaicinājumu lielo skaitļu likumam un izsprucis ar veselu ādu. Viņš spēja neiespējamo, šis mūsu Kolijs, viņš kaut kā to spēja... Tā par viņu toreiz runāja, vai desa?

Jā, Blečlijs čukstēja. Ak, jā.

Skaidra lieta. Ak, jā, tieši tā, es atceros, un ari jūs atceraties. Bet vai jūs zinājāt, ka pašā sākumā, kad tikko bija sācies iepriekšējais karš, Kolijs sākumā mēģināja iestāties karaliskajos jūras kājniekos?

Nē, nekad par to nebiju dzirdējis, atsaucās Blečlijs. Tā tiešām bija.

Jā, un viņu neuzņēma. Kolijs bija pārāk sīks, vieni vienīgi kauli un āda. Pēc tam viņš mēģināja tikt jūrniekos, bet ari tur viņu atšuva. Skaidra lieta, viņš bija pārāk sīks, un piedevām ari angliski toreiz vēl runāja pavisam nožēlojami. Jā. Nē. Paldies. Lūdzu, padod kartupeļus. Nīkulīga bērnība, saprotiet pats. Puišeļa gados viņš zvejnieka laivā bija ļoti izmanīgs, bet aukstie vēji spieda pie brangām un neļāva ari uzaudzēt miesu uz kauliem. Auksti vēji to spēj. Viss, ko tu apēd, aiziet, turoties pred vējam un cenšoties uzturēt kaut jel šādu tādu siltumu. Tā nu pēc tam Kolijs devās uz armiju, tur nevienu īpaši neinteresēja, vai kādam izdodas uzturēt kaut jel šādu tādu siltumu, un viņu pieņēma. Pārāk sīku, vieni vienīgi kauli un āda, puišeli, kurš tik tikko mācēja runāt. Tāds bija Kolijs, un tā viss sākās.

Es to nezināju, atsaucās Blečlijs.

Skaidrs, gandrīz neviens to nezina. Varonis tomēr ir un paliek varonis, grūtos laikos mums patīk, ja mums tādi ir. Tā nu Kolijs, samelodamies par savu dzimšanas gadu un pirms svēršanās izdzerdams pāris kvartas ūdens, ietika armijā, tad kārtīgi pamīza, devās uz Franciju, tur paveica to, ko paveica, un jau pavisam drīz bija kļuvis par mūsu Koliju, visu un katra Koliju, jaunekli, kurš stājās pretim lielo skaitļu likumam un izspruka ar veselu ādu. Pēc tam viņš ieradās šeit un te darīja to pašu, tikai kamieļa seglos, viens noslēpumains Gulbenkjans, kurš Etiopijā, Palestīnā un Spānijā darīja visnevisādas brīnumu lietas.

Lūk, tāds bija Kolija ceļš un Kolija taka, šī mūsu varoņa dzīves ceļš, un reiz Jeruzālemē mēs par to runājām, kad es tur vēl spēlēju pokeru, neilgi pirms manas aizbraukšanas. Kolijs bija atbraucis ciemos, un mēs saslējām kājas un parunājāmies. Ļaunākais tajā mūsu varoņa būšanā, viņš teica, ir tas, ka tev jārīkojas tā, kā ļaudis no tevis gaida. Tu dod un dod, atdod arvien vairāk no sevis, viņš teica, līdz...

Nav jau tā, ka viņam nepatika tas, ko viņš darija. Taisnību sakot, ļod padka. Bet vienalga... un tomēr... kā viņš teica. Bet vienalga. Un tomēr.

Skaidra lieta. Jūs labi atceraties, kā par mūsu Koliju runāja mūsu jaunības gados. Es to visu dzirdēju gana bieži, un arī jūs noteikti dabūjāt dzirdēt visās tajās lazaretēs, kurās gulējāt un jutāties kā nederīgs lūznis, jo jūsu sapņi par karjeru armijā bija sadragād tāpat kā jūs, saplosīti tāpat kā jūsu sejas kreisā puse. Un varbūt jūs ne reizi vien domājāt par Koliju, kad gadi nāca un gāja, bet jūs joprojām gulējāt lazaretēs un gaidījāt, bet ārsd ķērās pie kārtējās bezjēdzīgās operācijas, cenzdamies izvilkt no jūsu acs dobuļa pārējās stikla un metāla šķembas, jūs tikai gaidījāt un gaidījāt, bet viņi cik necik atjaunoja jums virsdeguni, atkal un atkal lauza jums roku, izmēģinādamies tā un šitā, lai jūs to kaut mazlietiņ spētu kustināt.

Jūs gaidījāt. Gaidījāt un cerējāt, ka viņiem izdosies ielikt stikla aci. Bet tur vairs nebija ne kaulu, ne muskuļu, un stikla acs jūsu sejā izskatījās pēc greizi iebakstītas krāsainas stikla bumbiņas, tādēļ jums vajadzēja iztikt ar apsēju, ar susināšanu tam apkārt un ar to, ka visi uz jums blenž.

Un varbūt, gadiem ritot tālāk, jums atkal ienāca prātā mūsu Kolijs, un jūs nolēmāt apmierināties ar šo darbu, jo tā jūs tomēr nebijāt tālu no regulārās armijas, kurā dienēt bija vienīgā vēlēšanās jūsu dzīvē, jo jūs nācāt no karavīra ģimenes un bijāt uzaudzis, domājot, ka varbūt kādu dienu, kādu dienu jūs komandēsiet pulku. Varbūt pat jūsu tēva pulku un vēl pirms tam viņa tēva, jo šāda karjera un aicinājums bija jums asinīs, tēviem un dēliem tā pienācās, dzīvē vienkārši tā pienācās. Tur pat neradās jautājumi. Tā vienkārši bija.

Vai nē, tā bija sākumā, pēc tam viss izmainījās. Pēc tam jūs, vēl pavisam jauns, nonācāt frontē un pielikāt pie acs tālskati, un lode sadragāja tālskati, sadragāja jūsu seju, sadragāja redzi un izredzes, visu, kas bija un kas būs, sadragāja visus jūsu mūža sapņus un atstāja dzīvot ar seju, kas biedē bērnus, biedē gandrīz visus, ja mēs runājam patiesību.

It kā jums būtu ļauna acs, Blečlij. No tās slepenībā baidās visi, un jūs zināt, kāpēc tā ir. Paskatoties uz jums, mēs redzam, kas var notikt ar mums, un tas mūs biedē. Tādēļ mēs cenšamies uz jums neskatīties, cenšamies izlikies, ka jūs neredzam, jo mēs taču neesam tādi, kur nu, mēs nepavisam neesam tādi kā jūs.

Padomājiet pats. Tagad, liela kara vidū, kad visi galē visus, cīnīdamies par... padomājiet par to racionāli. Bērni paskatās uz jums un sāk raudāt. Bērni paskatās uz jums un bēg prom. Bet vai tad mēs, pārējie, nedūdojam ar bērniņiem? Vai tad mēs viņiem neuzsmaidām un viņi mums nesmaida pretī? Kā nu ne, un mēs neesam tādi, kā jūs, mēs neesam neglīti. Ne jau tādēļ visa cilvēku cilts kādu galē nost. Mūsos nav ne kripatiņas ļaunuma. Tādēļ mums gribas jūs mazliet nicināt, jo tā ir vienkāršāk. Jo jūs īsti neesat cilvēks, jūs neesat tāds, kā mēs visi. Jo mēs taču neesam neglīti, turpretim jūs esat, un mēs to vispār negribam redzēt: jūsu seju. Mūsu pašu seju... ko mazliet pielāgojuši apstākļi.

Jau labu brīdi Blečlijs, sēdēdams blakus Džo laipas galā, nemierīgi grozījās. Viņš žņaudzīja greizo roku ar veselo un skatījās projām upē, nesaprazdams, ko domāt par Džo negaidītajiem vārdu plūdiem, tik prasīgiem un uzstājīgiem, tik citādiem nekā tas Džo, kuru viņš bija pazinis līdz šim.

Džo, manuprāt...

Es zinu. Mums jāsāk braukt, un es jau gandrīz esmu pabeidzis, būšu pabeidzis līdz tam brīdim, kad tā felūka atkal iegriezīsies vējā. Tā braši dodas pret straumi, un drīz būs klāt, lai jau tā vēl īsu brītiņu turpina stūrēt iepriekšējā kursā.

Džo pasmaidīja. Pieskārās Blečlijam pie elkoņa.

Tas viss nebija tukša klabēšana. Vai jūs nevarētu pagriezties un paskatīties uz mani?

Blečlijs lēni paklausīja. Lēni pagriezās un paskatījās uz Džo, kurš smaidīja.

Labi. Tagad klausieties, teica Džo. Jūs nemaz tik ļoti neatšķiraties no Kolija. Nemaz ne tik ļoti.

Blečlija seja īpatnēji mainījās. Vispirms tajā pavīdēja neticība, tad skumjas un rezignācija, un vispēdīgi šaušalīga nedrošība. Viņš dzīrās ko sacīt, taču Džo ciešāk sažņaudza viņa elkoni.

Pagaidiet, Džo čukstēja. Es te nejokojos un netēloju muļķi, es nemēģinu apgalvot, ka tas tālskatis pirms daudziem gadiem nepaveica savu ļauno darbu, jo ļaundarība bija. Gan jūs, gan es to zinām. Taču paturiet prātā, ka es Koliju pazinu. Ne tikai mūsu Koliju, bet arī to, kurš viņā slēpās. Zēnībā mēs augām dienām kopā līkņājām ap zvejas tīkliem, un bija arī garas naktis, kad mēs, gultā gulēdami, runājām par to, kas mūs dzīvē gaida, bet ārā gaudoja vējš un lietus bungoja tā, it kā vispār nekad ne-grasītos mitēties, un toreiz viņš vēl nebija mūsu, visu un katra. Toreiz viņš bija tikai viņš, pārāk sīks, vieni vienīgi kauli un āda. Un redzot, kas slēpjas aiz tās jūsu maskas, man ir skaidrs, ka jums abiem ir daudz kopīga: sirds dziļumos, tur, kur atrodas tas, kas skaitās. Šādus tādus virspusējus sīkumus var droši neņemt vērā.

Man ir bārda, un reizēm es to kasu. Jums ir acs apsējs, un reizēm jūs susināt tam apkārt. Bet tā ir virspuse, un tas nav svarīgi. Toties jūs nodibinājāt Ahmada Draugus, un tas gan ir svarīgi. Un palīdzēt Annai — no tā, ko Moda stāstīja, es saprotu, ka jūs to slepeni darāt, — tas ir svarīgi. Un Lifijs, ak, par Lifiju mums vispār nav jārunā. Viņa balss vienmēr paliks mūsos, un viņa sērīgais smaids paliks vienmēr, un mums vajag tikai klausīties viņā, klausīties un laika gaitā viņu labāk iepazīt.

Tas viss ir svarīgi, un vissvarīgākā varbūt ir tā apdeldētā Morzes atslēga, ko jūs vēl arvien turat rokā. Turat un grozāt, un klusi spodrināt ar savas ādas eļļām. Šis nieciņš, kuru jūs kādu dienu vēlaties atdot citam cilvēkam... ja viss beigsies labi.

Nieciņš, ar ko var sūtīt šifrētas vēstis. Vismaz sensenos laikos tā šķietami bija. Ar ko var izklaudzināt slepenas vēstis visos cilvēku cilts šifros. Bet galu galā tās nemaz nav tik slepenas, nemaz nav tik grūti saprotamas. Strongbovs to bija uzgājis kaut kur savos ceļojumos un sācis nēsāt līdzi, pēc tam kādu laiku Sterns, un tagad jūs. Un, kaut ari tā vēstis, izsakot vārdos, varbūt šķiet sarežģītas, to mīklainība saglabājas tikai pirmajā acu uzmetienā, tikai virspusēji, jo tajā visā ir straume, tikpat nemainīga kā upes plūsma uz jūru. Sirdī noskārstais un vienmēr zinātais, un es priecājos, ka šī atslēga ir nonākusi pie jums. Priecājos, ka tā ir jums rokā, un jūs to glabāsiet un nēsāsiet līdzi... kādu laiku. Līdz, kādu dienu... ja viss beigsies labi...

Džo pamāja Blečlijam ar galvu. Pasmaidīja un izstaipījās, paceldams rokas pet debesīm.

Tas arī ir viss, ko es vēlējos pateikt, un ar to beidzas mūsu pasēdēšana pie upes: kaut kādā ziņā beigas. Tā felūka nāk ar vēju, un, ja laiks doties, mēs varam braukt uz lidostu, šis tas ir atrisināts, bet lielais vairums ne. Nīla joprojām dara to pašu, ko vienmēr, un tā felūka cenšas tikt uz priekšu, gluži kā mēs, pasaulē ir baismīgs karš, un pārāk daudzu no tiem, kurus mēs mīlam, vairs nav, viņu nav šeit, pie mums, kur viņiem bija jābūt. Tomēr kaut kādā ziņā viņi ir ari šeit, pie mums. Viņi ir atbalsis mūsos, un tā būs vienmēr. Kā Kolijs, kurš šonakt piebiedrojās un uzradās jūsu sirdī, lai izglābtu man dzīvību. Diez vai viņš zināja, ka to vajadzēs darīt, bet viņš ir to izdarījis: vienkārši būdams tāds, kāds viņš bija. Viņš jau ļoti sen iekļuva jūsu sirdī un gadu gaitā atstāja savu spiedogu jūsu prātā un dvēselē, un ne tikai viņš vien, ari visi pārējie, kuri ir šeit pie mums. Tepat, ēnās, savas esamības stiprajās, klusajās atbalsīs. Nīlas ēnas, trakojošās pasaules ēnas. Bet šīs stiprās, klusās atbalsis no upes ir ari mūsos, paldies Dievam, tās turpinās un nekad nemitēsies...

Viņi piecēlās. Džo pasmaidīja un pacēla akmentiņu.

Es Kairā esmu bijis trīs nedēļas, viņš teica, kas to būtu domājis. Tas pierāda, ka laikam ir tikai tā forma, kādu piešķiram mēs.

Viņš pagriezās un aizlidināja akmentiņu pāri ūdeņiem, un mirkli viņi

redzēja tā vizmu, mēnesnīcā atsvabinātu atspulgu no upes.

* * *

Ceļā uz lidostu neviens no viņiem neizteica vairāk par dažiem vārdiem. Bleč-lijs koncentrējās uz ceļu, un Džo skatījās pa logu, cenzdamies visu uzsūkt, piepildīdams sevi ar skatiem, skaņām un krāsām, no kuriem viņš atvadījās, no tuksneša plašuma un vēl jo lielākā tuksneša debesu milzenuma.

Lidostā Blečlijs izveda Džo cauri dažiem klusiem kabinetiem, un tad jau viņi abi stāvēja uz skrejceļa, divi vien zem zvaigznēm. Bija sacēlies vējš, tas spēcīgi pūta. Blečlijs pasniedza Džo aploksni ar dokumentiem un naudu, Džo to iebāza azotē.

Tur ir jūsu lidmašīna, Blečlijs norādīja.

Viņš pagriezās pret Džo un sdvi paspieda Džo roku. Tad palika stāvam, rokas neveikli nokāris gar sāniem, un vējš plivināja viņa vecās, zaļ-ganbrūnās drānas. Viņa acs bija neizmērojami liela un apaļa, tā gaidīja.

Džo sāka smiedes.

Paga, paga, šitā vis neies cauri.

Ko?

Ko, jūs sakāt? Rokasspiediens, un ne vairāk? Pēc tā visa, kas te nodka?

Atmetis galvu, Džo atkal smējās. Paspēra soli uz priekšu un smaidīdams uzlika roku Blečlijam uz pleca.

Cilvēk, vai tad jūs vēl aizvien neesat sapratis? Vai tad jūs nezināt, ka mēs šajā pasaulē esam vienā pusē? Un es nerunāju tikai par britu pusi vai par Sabiedrotajiem un viņu Kaslijiem.

Džo vējā liecās uz priekšu, viņa acis spoži mirdzēja, ēnas melnināja dziļās rievas viņa sejā.

Klausieties. Es runāju par vienīgo pusi, jo citas nav. Un jūs pie Vidusjūras esat bijis pietiekami ilgi, lai zinātu, ka tad, kad pienāk svarīgs brids, jums ir jāpiespiež otrs klāt, jo tas ir viss, kas mums galu galā paliek, viss, ko mēs jebkad varam dot cilvēkam, kas mums ir dārgs. Un jūs te neesat pulka komandieris savas parādes ierindas priekšā. Jūs tāds nekad neesat bijis un tagad esat tikai anonīms biedrs tajā raibajā barā, ko sauc par Ahmada Draugiem, rētainā un krietni papluinītā neregulāru karavīru pulciņā, kas frontes aizmugurē turpina cīnīties, kaut ari panākumi diez vai ir gaidāmi, un nekas pārdrošs un elegants ne tik. Mēs tikai dodamies uz priekšu, caurbraucot. Tādēļ iepletiet rokas, cilvēk, un apkampiet mani. Apkampiet mani, lai nelaistu klāt aukstumu, kad pienāks tās naktis, un tās pienāks, nav vārdam vietas. Tas nav nekas dižs un ilgst pavisam mazu brīdi, bet no otras puses, labās vai kreisās, tas ir viss, un nekā cita mums īstenībā nekad nebūs.

Blečlijs smējās, un viņi sirsnīgi apkampās.

Tā jau ir labāk, Džo sacīja. Tagad ir laiks, un, kā šādos brīžos sacīja kāds, kuru mēs abi pazinām, Lai Dievs svētī. Neizprotams tips, man pat tā arī neizdevās tikt skaidrībā, vai viņš bija musulmanis, kristietis vai jūds.

Jocīgs cilvēks, nudien. Masīvs un milzīgs, un kaut kāds lācīgs, bet tas lācīgums ērmotā kārtā bija tāds drošs un uzticams. Un savāds smaids sejā, un brīžam aplam neveikls, pēdējā laikā šai pasaules malā manīts kā ubags, kurš, cildens un nabadzīgs, nakts melnumā uzlūko savu neizmērojamo karaļvalsti... Sterns. Kā, diez, viņš vispār bija dabūjis tādu vārdu?

Tāpēc ka viņš bija visāds, tikai ne tāds. Viņš droši vien bija jebkāds, tikai ne bargs un nepiekāpīgs.

Jā. Nu, lai Dievs svētī.

Džo pagriezās, pamāja ar roku un sāka iet pa skrejceļu. Maza auguma cilvēks kreklā bez apkaklītes un nošņurkušās drānās, kas viņam bija par lielu, galvu nodūris, iet pret vēju... pavisam sīks vīriņš.

Content

Vitmors Edvards Nīlas ēnas

I

Austrāliešu rokasgranāta

2 Purpura Septiņi Armēnis

3

Hopi galdakalns

4 Vivians

5 Lifijs

6 Sfinksa

7 Klosteris

8 Moda

9 Meneliks

10 Ahmads

II Trombons

12 Ubags

13 Koens

14 Blečlijs

15 Māsas

16 Divas sveces

17 Piemiņas lietas

18 Kapenes/Spogulis

20 Lifijs

21  Purpura Septiņi mēnessgaisma

22 Bernīni tarba

23 Nīlas atbalsis