Vitmors Edvards

Jeruzalemes kvartets-4 Jērikas mozaīka

Edvards Vitmors

Jeruzalemes mozaīka

Pirmā daļa

VIENS

Jeruzaleme divdesmitā gadsimta sākumā bija plaukstoša maza pilsētiņa, kuru no viduslaiku aizmirstības bija atmodinājusi britu ierašanās Pirmā pasaules kara beigās: pēc četrsimt gadu miega Osmaņu impērijas apstulbinošās dekadences žņaugos pēkšņi bija atzēlis senatnes sapnis. Angļi ar savu tieksmi pēc kārtības un pienācīgas higiēnas veicīgi uzbūvēja ūdensapgādes sistēmu un pa caurulēm sūknēja uz Jeruzālemi tīru ūdeni, tomēr mūru apņemtajā Vecpilsētā daudzi joprojām dzēra no pagātnes cisternām, no tādiem citu laikmetu pazemes rezervuāriem, kas nekad nedabūja redzēt dienas gaismu. Jeruzāleme galu galā bija tāda vieta, kur daudzi laikmeti drūzmējās cieši kopā, un patērgāšanai no rīta neviens vēstures notikums nebija pārāk tāls; ļoti iespējams, šā paša notikuma drupas dāvās paēnu tās dienas komercijas un cerību sarunām.

Pie viesnīcu ieejas durvīm, lepni un svinīgi, valdīja stalti nūbiešu šveicari. Krēslainās pārdotavās mīdījās viltīgi tirgotāji, taustīdami naudas zut-ņus uz taukajiem vēderiem, un pacietīgi gaidīja, kad liktenis un tūristu pavadoņi piegādās viņiem paredzēto pret ubagu un svētnieku klaigām kurlu nejēgu tiesu.

Sekodami kavāsam, kas, ģērbies noplukušā formas tērpā, ar savu zvetējamo zizli lauza ceļu ļaužu drūzmā, uz apspriedēm ziedošos pagalmos līgoja turku augstmaņi ar sarkaniem tarbūšiem galvā, acis jau glāžainas no pāris nārgīlēm hašiša brokastīs. Zibacaini beduīni un tūristi no Eiropas plecu pie pleca kaulējās par ķiploku buntēm, dateļu maisiem un senām monētām, ko rotāja bālzaļi Aleksandra Lielā vai kāda lieldeguņa, Romas vai Bizantijas imperatora, profili.

Desmit dažādu tautību mūki melnās drānās, ar smailām kapucēm vai apaļām un plakanām cepurēm galvās ņirbēja ieliņās, pagaisdami kaut kādos savu viduslaikos nosprausto maršrutu posmos; īpaši drudžaini izskatījās sarkanie un baltie krievu baznīcas mūki, kuri aizvien dziļāk un dziļāk ierakās sazvērestībās un kontrsazvērestībās, kuras divdesmitajā gadsimtā bija izgudrojusi revolūcija viņu dzimtajā zemē.

Nabagi un aklie klimta turpat, kur neprātīgi, apmaldījušies piligrimi meklēja senatnes svētvietas. No bruģakmeņiem, rateļos kluknēdami, pētīgi blisinājās kropļi, bet turpat blakus vīri skandēja uzticības zvērestus neizprotamiem svētiem kariem, lūgšanu ekstāzē krita ceļos vai skaļi sumināja savus pārdošanai izliktos katlus, krelles un lupatas.

Muristānā, kur reiz bija izmitināti Svētā Jāņa krustnešu bruņinieki, bet vēl pirms tam atradās romiešu forums, tirgotavu priekšā, pircējus pievilinot, spēlēja stīgu orķestri, it visur bazāru tumšajās nišās stiepās un ņirbēja rokas un kārās ausīs tika čukstētas neprātīgas runas par aizmirstu lieliskumu. Pēc gadu simteņu gurdenās snaudas Jeruzālemi atkal bija sagrābusi tirdzniecība un kvēle.

Tadžara zēnībā tas bija laiks, kad varēja skraidīt pa ieliņām un jumtiem, slēpties kaktos un klausīties, kā vecīši dalās tālās atmiņās, bet zaļoksni vīri sapņo par jaunām slavas vēsmām. Agri no rītiem viņš gāja lejup pa šauro el Vād ieliņu netālu no Tempļa kalna; reiz bijusi taka, pa kuru jebusieši dzina ēzeļus, tā bija viena no senākajām Vecpilsētā. Savukārt vakara vēsumā viņš kavējās pie Gihonas avota; tas jau kopš ķēniņa Dāvida laikiem atradās ārpus pilsētas mūriem, taču bija Jeruzālemes pirmavots, kura neizsīkstošie ūdeņi tad arī pamudināja pilsētu iesakņoties šajā vietā; avota apkaime vēlāk bija iedaudzināta par ķēniņa Zālamana rožu dārzu — svēta vieta, kur tika audzētas smaržu un vīraka zāles ķēniņa lepnajam, jaunajam templim turpat kalna galā, audzētas no sēkliņas, kuru ķēniņam un šai zemei atveda melnīgsnējā Sābas ķēniņiene.

Tā Tadžars klejoja pa vēsturi. Svēta būdama, Jeruzāleme bija nebeidzams mītu avots. Jeruzālemei netrūka aizraujošu detektīvstāstu, lai minama kaut vai teiksma, kas apgalvoja, ka Bībeles oriģināls, kas deviņpadsmitajā gadsimtā tika brīnumaini uziets, norakts kādā Sīnāja dziļumos slēptā klosterī, vēlāk no jauna bija slepeni noglabāts Jeruzālemē, aiz bailēm un dievbijības un cīņā par ticību, jo šī īstenā Bībele izrādījusies apstulbinoši bīstams sacerējums, kas noliedza visas reliģiskās patiesības, ko jebkurš reiz turējis svētas.

Te bija ari stāsti par neticamām dēkām, piemēram, neskaidrie mājieni par gadu gadiem ilgušu pokera spēli, kas Jeruzālemē bija aizsākusies pēc Pirmā pasaules kara un joprojām noritot kaut kur tepat Vecpilsētā, kādas senlietu tirgotavas dibenistabā; šī spēle esot iecerēta uz kādiem divpadsmit gadiem, ļaudis apgalvoja, pastāvīgo spēlmaņu trijotne esot musulmanis, kristietis un jūds, un slepenā likme esot ne vairāk, ne mazāk kā vara Jeruzālemē.

Arābi un ebreji, grieķi un armēņi, un eiropieši: Tadžars mācījās visas viņu valodas un ielūkojās visos viņu sapņos par Svēto Pilsētu, kurā pirms četriem gadu tūkstošiem bija ieradies patriarhs un gans Ābrahāms, kurš vēlējās saņemt svētību no Melhisedeka, jebusiešu senās Jeruzālemes pilsētas teiksmainā priestera un valdnieka.

Tadžars izlūkoja bazāru neredzamās sānieliņas un žilbinošo klusumu, ko loloja dižie, saules pielietie pagalmi ar to torņiem, kupoliem un mina-retiem, viņš nepagurdams pētīja neskaitāmās pasaules aiz ikkatra stūra un dažnedažādās paražas, mēles un ģērbus, kas kopā veidoja viņa senās, mūru apņemtās pilsētas sirdi. Visvairāk viņam patika atkal un atkal būt gluži citādam, iedomājoties sev slepenas dzīves, iedomājoties, ka viņš ir visi šie cilvēki, ar kuru gaitām krustojās viņa ceļi.

Viņam bija spēle, kurai viņš bija devis nosaukumu "klausīšanās Jeruzālemes akmeņos". Viņš kaut kur apstājās un, pagriezies ar muguru pret ļaužu pūļiem, aizvēra acis, un uzlika rokas uz apdeldēta akmens, uz mūra, kontrforsa vai arkas, un jau pavisam drīz aizslīdēja atpakaļ laikā uz kādu tālu ēru, juta, kā viņam apkārt viļņojas tās dzīve, dzirdēja tās skaņas un saoda smaržas, to visu juta tik skaidri, ka likās, akmeņi čukstus stāsta pa viņa pirkstu galiem.

Kad viņš, pēc daudziem gadiem, stāstīja par šo zēna gadu spēli, Anna smaidīja. Smaidīja un māja ar galvu, pazīdama šīs izjūtas no viņa tālās bērnības.

Tad re, kur aizsākās tavs sensuālisms, viņa smiedamās sacīja. Un tā tiešām bija, Tadžaram vienmēr bija neizsakāmi patikušas virsmas, garšas un krāsas. Viņam patika pieskarties visam ar rokām, sajust ar pirkstu galiem. Reiz, kad viņš Annas mājā aizgāja vārīt kafiju, Anna, gaidījusi un gaidījusi, līdz bija aizritējis pārlieku ilgs laiks, savu draugu atrada virtuvē, kur tas sapņaini iegremdēja roku traukā ar kafijas pupiņām un vilka atkal ārā, paijāja pupiņas un birdināja tās starp pirkstiem, aizmirsis, kur viņš atrodas un ko bija dzīries darīt. Tādēļ varbūt Annas nojauta bija pareiza, un viņa zēnības mistiskā mīlestība uz Jeruzālemes akmeņiem bija atskārta, kas kļuva par visas viņa dzīves vadzvaigzni.

Lai nu tas būtu, kā būdams, Tadžara jutekliskā tīksme par virsmām un krāsām, viņa mīlestība uz idejām, lielā patika uz raibām paražām un valodām un jo īpaši zēna gadu izlikšanās spēles, tas viss vēlāk izgādāja viņam ļoti īpašu lomu viņa dzirnās zemes celtniecībā. Spiegošanas liel-rabīns, kā viņu dienās nosauks Josi, kādā abu tikšanās reizē Zenēvā. Un, kaut ari Josi, šādi sacīdams, smējās, tā tiešām bija.

Tadžars bija Mosad pirmais direktors, tā dibinātājs, un spožais talants dzīvot slepenās pasaulēs viņam bija kaut kas pilnīgi dabisks, viņš taču bija uzaudzis Jcruzālemē tolaik, kad visas šīs pilsētas ciltis un valodas svabadi jaucās kopā, pirms naidiem, kas turpmākajos gados lika dažādajām kopienām atkāpties un noslēgties citai no citas.

Tadžars bija dzimis Jeruzālemē, un viņa tēvs un vectēvs bija rabīni, kuri tāpat bija dzimuši Jeruzālemē. Jau kopš paša sākuma viņa dienas bija ideju pārņemtas. Tadžars no tām nekad nespēja pavisam aizbēgt, idejas mūžam virmoja viņa prātā kā aukas brāzmas tuksnesī, svaidīdamas viņu šurpu un turpu, aizsegdamas sauli un atklādamas tās spožumu, cirzdamas acīs dzeļošu smilšu zvirgzdus, izraudamas no zemes patvēruma teltis, aiz-nesdamas prom jebkādu negrozāmu pārliecību un diendienā pārveidodamas Jūdejas kalnienes asās, sāpīgās līnijas, — nebeidzama cīņa viņa sirdī par to, lai viens otru atzītu cilvēks un daba, cilvēks un viņa paša daba, pasaule un negrozāmā dievišķā klātbūtne, kas ne mirkli nemitējas mainīties.

Cīņa, ko dēvē par vēsturi, par cilvēka dvēseli, par Dievu. Viņš dziļi sirdī spēkojās ar dzīvi, bet reizē tā viņam bija mantojums, ko novēlējuši viņa tēvi, šie mācītie vīri, kuri, turku kundzībā smakdami, laicīgajā spaidu un trūkuma Jeruzālemē bija sapņojuši par debesu pilsētu.

Nebūtu jābrīnās, ka savu dzīves aicinājumu Tadžars atrada ātri. Profesionālajā slepenībā viņš pirmo reizi iemēģināja roku agrā jaunībā, trīsdesmitajos gados Bagdādē. Tur viņš ieradās, uzdodamies par skolotāju un žurnālistu, bet patiesībā viņu sūtīja Šaj\ cionistu izlūkdienests, kura tīklu pārraudzīja Hagana no Palestīnas. Tadžars apceļoja Irāku, aizbrauca arī uz Irānu, pa ceļam pielasīdams klāt arvien jaunus arābu valodas dialektus un iemācīdamies kurdu un persiešu mēles. Sagadīšanās pēc viņš pabija pat mazajā, putekļainajā Bagdādes pievārtes pilsētiņā, kur Josi, vēl pavisam jauniņš grāmatvedis, ik pēcpusdienu virsgrāmatā rēķināja kopā skaitļus, skriešus ieradies tur no tuksneša.

Tadžars zināja, ka tā viņam ir īstā dzīve. Pirms Otrā pasaules kara viņš pildīja dažādus pienākumus Sīrijā, Turcijā un Libānā. Kad sākās karš, viņš atradās Kairā, kur kopā ar angļiem organizēja ebreju desantnieku operācijas Balkānos un ebreju aģentu darbību vācu frontes aizmugurē Zie-meļāfrikā, taču visu laiku strādāja arī &*/labā. Tieši tajā laikā viņš iepazinās ar Annas brāli, lai gan Anna par viņu pazīšanos toreiz nezināja. Tajā laikā viņš sastapa ari vienacaino britu virsnieku ar izkropļoto seju, to pašu, kurš Annai tik ļoti palīdzēja pēc tam, kad viņas brālis aizgāja bojā. Šo gadu gaitā Tadžars ari pats devās daudzās slepenās misijās Grieķijā, Turcijā un, kā vienmēr, arābu valstīs, piedalīdamies britu rīkotās operācijās un reizē darīdams savu darbu.

Kad Otrais pasaules karš beidzās, Tadžars ebreju Palestīnā bija svarīga persona. Nevienam citam no Vidējos Austrumos dzimušajiem izlūkošanā nebija tik lielas pieredzes. Viņš devās uz Ameriku, lai vienotos par ieroču ievešanu Palestīnā, pēc tam, neatkarības cīņu laikā, risināja slepenas sarunas arābu valstīs. Taču pēc Izraēlas nodibināšanas Tadžars par jaunās valsts izlūkdienesta priekšnieku sabija pavisam neilgu laiku. Viņa pārākums sašķobījās, un drīz par Mosad direktoru kļuva cita rabīna dēls, iebraucējs no Ukrainas.

Kaut kādā ziņā Tadžars zaudēja tieši tāpēc, ka bija tik spožs domātājs. Viņš bija nepārspējams aģents, taču valdības iestādes vadīšanā visai

bezpalīdzīgs. Viņa prāts darbojās visos virzienos uzreiz, un savu kantori viņš sliecās vadīt no savas kabatas un pēc atmiņas. Viņa joma bija operatīvais darbs un improvizēšana uz vietas, nevis budžeti, komisijas un valsts dienesta nozares pārraudzīšana plecu pie pleca ar konkurējošām birokrātijām.

Bija tādi, kas uzskatīja, ka Mosad priekšnieka amats Tadžaram bija atņemts tāpēc, ka viņš bija austrumnieks. Izraēlā pie varas bija gandrīz tikai iebraucēji no Austrumeiropas, un ļoti iespējams, ka viņiem bija vieglāk, ja valsts izlūkdienestu vadīja tāds, kas bija nācis no līdzīgas vides. Taču pats Tadžars, augstsirdīgs kā allaž, atteicās to uztvert šādi. Jaunais priekšnieks, kuru viņš cienīja tieši tāpat kā visi pārējie, šo gadu gaitā visu laiku bija strādājis iekšzemē, turpretim Tadžars lielākoties bija uzturējies aiz robežām. Tādēļ Tadžars nojauta, ka šeit runa bija par draudzīgām attiecībām. Grozi, kā gribi, bet mazā valdībā draudzīgas attiecības ir no svara. Tas bija tikai cilvēciski un jo vairāk tad, ja vajadzēja izvēlēties cilvēku, kurš vadīs valsts slepeno izlūkdienestu. Un Tadžars, protams, zināja, ka viņš tiek daudzināts par tādu, kas ir tur, pie viņiem, strādā viens pats, slepeni darbojas kaut kur arābu pasaulē.

Un tomēr viņš bija ārkārtīgi vīlies, un nekāda mānīšanās nespētu noslēpt, ka viņš jūtas caurkritis. Pats sev viņš to nejaudāja noliegt, toties cītīgi pielūkoja, lai neviens cits par viņa vilšanos pat nenojaustu. Tikai Josi kādudien uzzinās patiesību, un tas notiks pēc daudziem gadiem.

Taču tiesa arī, Tadžara sirdēstiem, kā izrādījās, nebija lielas nozīmes.

Bažīties nav vērts, jo mums prātā vienmēr ir ne jau tas, kas ir svarīgs, viņš reiz teica Annai. Todien, un tā bija jauka, saulaina pavasara diena, es bažījos par to, vai mēs pirms vasaras iestāšanās dabūsim vēl kaut cik lietus. Jo, saproti, ja vairs nelīs, vai pietiks ūdens tomātu audzēšanai? Man prātā bija tomāti, vai tu redzi?

Tā diena pienāca dažus gadus pēc neatkarības izcīnīšanas, kad uz šosejas netālu no Telavivas Tadžara mašīnai pretim uzradās sagrabējis

*

kravas auto ar dārzeņiem; mašīna bija pagalam, un Tadžars lejpus vidukļa sadragāts. No lūžņiem viņu vajadzēja izgriezt ar acetilēna degli, un kādu laiku nebija zināms, vai viņš izdzīvos. Pēc tam bija jautājums, kas no viņa

būs palicis pāri zem vidukļa. Taču ārsti darīja brīnumus un kājas izglāba, daļēji. Atlabdams viņš piepildīja bērnības sapni un iemācījās sengrieķu valodu, lai varētu dzirdēt Homēra vārdus.

Pēc tā visa viņš varēja atgriezties Mosad un ieņemt operāciju koordinatora amatu. Taču viņš pārvietojās ar grūtībām, bija kroplis, staigāja bezmaz ar rokām, saliecies trijos līkumos un atbalstījies uz alumīnija kruķiem. Pie rokturiem bija pamatīgas skavas, kas apņēma viņa augšdelmus, lai izlīdzinātu svaru.

Tagad viņš apmācīja un ievirzīja Mosad jauno audzi darīt to, ko agrāk bija darījis pats. Viņa specialitāte bija iefiltrēšanās arābu valstīs, un šajās operācijās viņam nebija līdzvērtīgu. Tadžars tomēr visur bija pabijis un skaidri zināja, kas sagaida viņa aģentus. Viņš bez apdomāšanās spēja aprakstīt ielu stūrus kādā Sīrijas pilsētiņā vai nomaļu Irākas kalnu kontūras mijkrēslī, vai nemāksloto manieri, kādā ar svešiniekiem sarunājas zemnieks, kuram kāda Jordānijas ciema nomalē pieder augļu dārzs. Ar šīm plašajām zināšanām Tadžars aģentos ieaudzināja neparastu uzticēšanos. Tie ne tikai paļāvās uz viņu kā uz savu komandieri, bet bijāja viņu, un šī bijība, kas jau līdzinājās ticībai reliģiskam noslēpumam, mudināja tos uz ārkārtīgu bezbailību. Jūsu ierocis ir jūsu prāts, Tadžars viņiem teica, ar to jūs varat paveikt visu.

Tadžaram viņa aģenti bija mīļi, to dzīves briesmas un bailes viņš izjuta kā savējās. Aģenti no visas tiesas bija daļa no viņa paša, tie bija daļa no viņa sirds un no tās spēkošanās ar dzīvi, kas Tadžaram bija vienīgā liecība, kura cilvēkam ļāva zināt, ka viņš ir dzīvojis. Un, protams, tieši viņa mācības spēks palīdzēja zēniem šķērsot robežas un kultūras un ar tik lieliem panākumiem īstenot viņa pārdrošās operācijas.

Annai par Tadžara otru dzīvi slepenajā dienestā nekas nebija zināms. Viņa zināja vienīgi, ka Tadžaram ir kaut kāda klusi konfidenciāla loma aizsardzības ministrijā, ka viņš par to neko nestāsta, ka viņš nedēļu no nedēļas un gadu no gada strādā no agra rīta līdz vēlam vakaram un, kā rādās, pazīstas ar visiem zem saules, ka bieži ir draiskulīgs, rotaļīgs un ļaujas ērmotai jautrībai, ka viņam patīk smieties un viņu ir viegli aizkustināt līdz asarām, ka viņš lielos daudzumos un ar milzīgu baudu ēd svaigus dārzeņus, augļus un labani, milzīgi ciena zupas, kuras vārīt viņa, maza būdama, bija iemācījusies Kairā, un par spīti savai bezgalīgajai aizņemtībai vienmēr ir līdzās, ja viņš Annai bija vajadzīgs, ar uzmundrinājumu, spēku un gudrību, ar mīļiem vārdiem un laipniem smaidiem.

Būt kopā ar Tadžaru nozīmēja būt kopā ar daudziem, jo viņš bija pāri plūstošs, jūtīgs un dzīvoja ar vislielāko atdevību. Annai viņš bija rets un neizsakāmi mīļš draugs, vienkāršs un reizē sarežģīts, cilvēks, kurš bija iemācījies aizsniegt sava mūža dienu dziļumus un smelt no tām lielas bagātības. Jā, nudien pasakainas bagātības. Tadžara rokās iezaigojās arī visvienkāršākās lietas.

DIVI

Tā Kairas iela, kurā Anna uzauga, bija tik šaura un pieblīvēta, ka jumti virs galvas gandrīz saskārās. Arī nami bija šauri, no deviņpadsmitā gadsimta, un to augšstāvos mitinājās ģimenes, kurām piederēja alām līdzīgās tirgotavas pirmajā stāvā, ēģiptieši, grieķi un sīrieši cits citam līdzās, armēņi, ebreji un vēl pa kādam itālim, persietim vai turkam. Dienā bruģ-akmeņus nemitīgi klaudzināja ēzeļi un rati, notika bļaustīšanās un labumu slavināšana, ļaudis rosījās, taustīdami un ostīdami preces putekļainā un no klaigām spalgā puskrēslā. Turpretim vakarā ieliņa kļuva par tumšu, mēmu tuneli, pārdotavas bija slēgtas un ģimenes patvērušās iekšpagalmos un savu savrupo dzīvju aizslēģotajās augšistabās.

Trokšņi, kas mājoja šajās ēnās, bija viņas bērnības atmiņas. Varbūt tāpēc, ka tā bija Ēģipte, kur saule ne uz mirkli nesaminstinājās un debesis bija nemainīgas un neizteiksmīgas; vienmēr plakana, spoža bezatbalsu gaisma, kas neko neslēpa un tāpēc arī neko nedeva. Zemē, kur nekad nelija lietus un neieklīda neviens mākonis, viņai piederēja nedroša skra-bināšanās zem dzegām un slēģu čīkstoņa, vēja mīņāšanās un gaiteņu tālīnie čuksti. Vai noslēpumaina atslēgas sakustēšanās neredzamā slēdzenē.

Tāda bija Annas pasaule, kur no dzīves kaktiem kā klusu soļu dipoņa nāca krēslaini mājieni; citu cilvēku dzīvju nerimtīgās skaņas bija turpat blakus, bet neredzamas, tās dāsni vedināja, bet nekad nedevās notveramas. Vēlāk šis noskaņas neapšaubāmi pastiprināja brāļa otra dzīve ar slepenām sanāksmēm un slepeniem vārdiem, kas naktī tika čukstēti viņu šaurā Kairas pagalma tumsā; atmiņas, kas nebija gluži no Annas bērnības, tomēr agrīnas un neaizmirstamas zīmes.

Viņas ģimenes tirgotava ieliņā bija viena no daudzajām, kas joprojām aicināja ar savu sākotnējo izkārtni no deviņpadsmitā gadsimta. Tas bija optikas veikaliņš, kuru bija atvēris Annas vecvectēvs, kurš pēc tam bija ticis pie bagātības, spekulējot ar kokvilnu; viņas vectēvs šo bagātību bija izšķērdējis jaunās spekulācijās. Pēc tam viņas tēvs, ģenerāļa Alenbija armijas kareivis Pirmajā pasaules karā, krita, kad briti lūkoja atņemt turkiem Jeruzālemi. Brālis Dāvids arvien ticēja, ka atceras tēvu, taču Anna bija dzimusi pēc viņa nāves, turpat mājās, guļamistabā ar skatu uz pagalmu.

Tiklab Anna, kā brālis no bērnības gadiem atcerējās to, ka viņi auga vieni. Māte katru dienu gāja uz darbu, un viņus pieskatīja virkne sieviešu, kuras bija vēl nabadzīgākas par viņiem. Kad brālis bija paaudzies, viņš pēc skolas gāja strādāt par mācekli pie vecīgā briļļu meistara, kurš bija noīrējis pārdotavu: Dāvids apguva vecvectēva amatu. Annas pienākums pēc stundām bija gādāt, lai mājā un darbnīcā valdītu kārtība. Viņa turējās ļoti stalti un izauga par glītu, slaidu meiteni ar gariem, melniem matiem, taču, kad māte brīvdienās gāja ar viņiem pastaigāties gar Nīlu, ļaudis pievērsa uzmanību nevis viņai, bet brālim.

Tā jau vienmēr ir, māte smējās, pirkdama viņiem saulespuķu sēkliņas, ko grauzt parkā. Dēliem tiek skaistās skropstas, lai viņi iemācītos, ka tās neko nenozīmē, un meitām šādas ilūzijas tiek aiztaupītas, lai viņām būtu vieglāk atrast patieso dzīvi cilvēka iekšienē.

Māte nomira pirms Otrā pasaules kara, kad Annas brālis vēl bija gluži zēns, bet jau kļuvis par slepenu Šaj aģentu. Kaira bija svarīga cionistu izlūkdienesta darbības zona, jo te atradās britu Vidējo Austrumu štāba pavēlniecība un britiem kopš Pirmā pasaules kara ar mandātu bija piešķirta vara Palestīnā. Anna palīdzēja brālim, kā vien spēdama, taču pēc vāciešu iebrukuma Ziemeļāfrikā 1941. gadā šis darbs kļuva arvien bīstamāks. Tas diviem jauniem ebrejiem Kairā bija briesmīgs laiks: vācieši tuksnesī izcīnīja uzvaru pēc uzvaras, un bēgļi ieradās ar aizvien jauniem stāstiem par šausmām Eiropā.

Dzimtas dzīve četru paaudžu garumā šajā šaurajā ieliņā beidzās kādu 1942. gada jūnija nakti, kad brālis nepārnāca no savas slepenās tikšanās. Nākamajā dienā Anna uzzināja, ka viņš ir gājis bojā: Dāvidu bija sabraucis

kravas auto, un policija to sauca par nelaimes gadījumu. Citu tuvinieku Annai nebija. Viņa zināja, ka brāļa nāve nebija nelaimes gadījums, un kādu laiku domāja, ka sajuks prātā. Viņa nocietinājās mājā aiz nobultētām durvīm un slēģiem un kliegdama klīda pa tumsu.

Pirmais cilvēks, kas nāca viņai palīgā, bija pilnīgi svešs, tas bija kāds anglis. Viņš kaut kā bija iekļuvis mājā un atradis viņu sabrukušu uz akmens grīdas pie pagalma durvīm. Tumsā Annu maigi pasauca viņa balss, tad viņš iededza sveci, un Anna ieraudzīja, ka viņam ir tikai viena acs. Otru sedza prāvs, melns apsējs, un viņa greizā seja bija groteski izķēmota. Annai tas viss likās drausmīgs sapnis, kroplu ēnu pilns murgs. Taču svešinieks apņēma viņu ap pleciem, lai palīdzētu piecelties, un viņa saprata, cik tas viss ir īsts. Viņa bija aptaisījusies tur, uz akmeņiem, kur viņa gulēja, apmaldījusies savās dzimtajās mājās pie pagalma durvīm.

Paies ilgi gadi, iekams viņa iepazīsies ar šo noslēpumaino vienaci, kurš kļūs par ļoti svarīgu viņas dzīves daļu. Toreiz viņai bija tikai viena vēlēšanās, bēgt no šīs mājas un no Kairas, un anglis viņai palīdzēja, pirmām kārtām, sagādādams dokumentus izceļošanai uz Palestīnu. Anna saprata, ka viņš acīmredzot ir saistīts ar britu izlūkdienestu un palīdz viņai brāļa dēļ, taču milzīgajās bēdās un bailēs nemēģināja saprast, ko īsti viņš dara. Vajadzēja bēgt, nekam citam nebija nozīmes.

Dodoties prom no Ēģiptes, Annai bija divdesmit trīs gadi. Vāciešu Āfrika Korps atradās mazliet vairāk nekā piecdesmit jūdžu no Alek-sandrijas. Britu flote jau bija devusies jūrā, lai patvertos Haifa, no Kairas tika evakuēts britu militārais un civilais personāls. Garas smago automobiļu kolonnas pa līkumainajiem ceļiem devās iekšā Sīnājā: bēgšana no Ēģiptes, uz ziemeļiem un austrumiem, uz Palestīnas pusi.

TRIS

Palestīna pēc Ēģiptes bija drastiska pārmaiņa, un Annai tādēļ bija vieglāk. Viņa pat priecājās, ka šī zeme ir tik primitīva un viņai nekas neatgādina izsmalcināto Kairu, kur gadu simteņiem līdzās bija dzīvojušas dažādas kultūras. Palestīnā neviens neuzticējās nevienam: musulmaņu arābi un kristiešu arābi, Austrumu un Eiropas ebreji, briti. Tikai no ārpuses, iepretim ienaidniekam, tas viss daudzmaz izskatījās pēc kopienas. Kaut cik iepazinusi šos ļaudis, Anna ieraudzīja, cik šķeltnieciski viņi ir savējo vidū, ar simt pretišķīgiem viedokļiem par to, kas viņi tādi ir un kas viņiem būtu jādara pret citiem. Tas bija neizturams juceklis, nemieri bija visur.

Klejojumu un meklējumu laiks, tā Annai izskatījās. Droši vien nemaz ne tik citādi, viņa sev sacīja, kā bija pirms trim gadu tūkstošiem, kad Jozua izveda divpadsmit ciltis no tuksneša un, pirmo reizi aiz Jordānas ieraugot Jērikas līdzenumu, katram bija savas un citādas cerības par apsolījumiem, kas gaida upes otrā krastā.

Šajos pirmajos gados Palestīnā Anna nemēģināja atrast sev īsto vietu. Viņa klejoja no pilsētām uz kolonistu apmetnēm un atpakaļ, kādu laiku šur un kādu brītiņu tur, nemitīgi pārceldamās kaut dažas jūdzes tālāk, nekad nekur nepalikdama tik ilgi, lai kļūtu par dzīves rituma sastāvdaļu. Kairā viņa bija izmācījusies par skolotāju, un nebija grūti sevi uzturēt ar pagaidu un pusslodzes darbu. Un vispār, kara juceklī ļaudis nāca un gāja, un viņas nemiers ne ar ko neizcēlās.

Ari istabiņu jaunai sievietei atkal jaunā dzīvesvietā nebija grūti atrast. Tolaik viņas dzīvē bija daudzi vīrieši, un varbūt visvairāk šajos īsajos un spraigajos romānos viņai patika vēlu naktī gulēt gultā un klausīties, kā mīļākie stāsta par sevi; šādi viņa uzkrāja, kā viņai pašai likās, milzīgas zināšanas par sapņiem un bailēm, kas mūžam apsēda vīriešu dzīves. Annai šīs sastapšanās, kas tik ātri nāca un pagāja, bija veids, kā nesastapties ar sevi pašu, veids, kā izjust, ka viņa ir tuva dzīvei, neatveroties tās briesmām. Jo viņa zināja, ka vēl aizvien bēg, vēl aizvien cenšas aizbēgt no šaurās Kairas ieliņas ar sablīvētajām atmiņām.

Krievi nāca arvien tuvāk Berlīnei, un karš tuvojās beigām. Palestīnā no Eiropas un citām Vidējo Austrumu zemēm ieradās arvien jauni bēgļi, daudzu ieceļošana bija slepena. Kādu laiku padzīvojusi Jeruzālemē, Anna devās prom no pilsētu nesaticības, meklēdama mazākas apmetnes. Viņas ceļš veda uz dienvidiem, un tur, Negevā, tuksnesī netālu no Ēģiptes robežas, viņa bija nonākusi, kad vēl pirms britu aiziešanas no Palestīnas sākās kaujas starp arābiem un ebrejiem.

Turpat viņa iepazinās ar Josi, vienu no mazā Palmach kareivju pulciņa, kuru Haganas virspavēlniecība bija atsūtījusi palīgos aizstāvēt viņu nomaļo apmetni. Visi tās iemītnieki raka tranšejas un iepratās stāvēt sardzē, taču jaunie Palmach desantnieki viņu vidū bija elite, tie bija izgājuši īstu militāru apmācību.

Josi bija glīts vīrietis, kura kalsnais, tumsnējais augums vizēja tuksneša saulē. Annai viņš vairāk atgādināja arābu, nevis ebreju, un viņa nebija pārsteigta, kad padzirdēja, ka Josi ir no Irākas. Kad abi palika divatā, viņš ar Annu runāja arābiski. Viņa brīnum skaistie smaidi žilbināja Annu ar zobu mirdzumu, un viņa smējās, atminēdamās, kā runāja viņas arābu draugi Kairā.

Mazie nesaprot, Josi viņai kādu dienu sacīja, par mazajiem nosaukdams kolonistus, kuri bija ieradušies no Eiropas. Viņi grib būt krietni ebreju zemkopji, bet tas mūs neglābs, kad briti būs prom un uzbruks arābu armijas. Mēs te esam tikai divdesmit pieci aizstāvji, vīrieši un sievietes; kad ceļi nonāks arābu rokās, mums nebūs ne mazāko izredžu. Mēs esam pārāk tālu.

Kas tad būs? Anna vaicāja. Kas ar mums notiks?

A, mēs liksim lietā mūsu nedaudzās šautenes, aizsviedīsim dažas pudeles ar benzīnu un pa nakti mēģināsim tikt prom. Galvenais ir pretoties;

tu taču zini, viņi domā, ka ebreji nekad nekaujas. Viņi grib laupīt un nolasīt vīnogas, un mums viņiem jāparāda, ka nekā tāda te nebūs. Ēģiptiešu karavīri savā dulnumā ir ieņēmuši galvā, ka viņus gaida zelta dieniņas, tādēļ jebkāda pretestība viņus briesmīgi pārbiedēs. Mūsu smilšu kalnu viņi sagrābs, bet tad paskatīsies uz šīm ļodzīgajām tuksneša būdām un sev jautās: Dieva dēļ, kāpēc žīdi par kaut ko tādu karo? Un ja viņi tā karo šeit, kas tad būs tālāk uz ziemeļiem, kad viņi aizstāvēs īstu zemi, īstas mājas? Vai visi žīdi ir galīgi traki?

Un tā mēs viņus uzvarēsim ar dažām vecām šautenēm un pāris benzīna pudelēm, teica Josi, pašapzinīgs un stiprs ar savu starojošo smaidu.

Josi zināšanas par ēģiptiešu kareivjiem nebija šā tā sagrābstītas. Viens no viņa pienākumiem Palmach bija izlūkošana, un dažu labu nakti viņš pārģērbās par arābu un nozuda, devās uz Gazas pusi, kur piekrastē, netālu no robežas, bija izvietotas Ēģiptes armijas galvenās daļas. Pēc dažām dienām viņš atkal bija klāt, paguris un jūsmīgs pēc slepenajiem pārgājieniem pa tuksnesi, un tūdaļ devās uz apmetnes radiopunktu, lai nosūtītu iegūtās ziņas uz ziemeļiem.

Vakaros pēc viņa atgriešanās Anna izkārtoja sev sardzes maiņu un ar Josi kādā no būdām palika divatā vien. Josi bija jaunāks par viņu, un varbūt vainīga bija viņas nomaļā dzīve šeit vai apzināšanās, ka apmetne drīz kritīs, taču Annai šķita, ka viņa vēl nekad nav pazinusi tādu vīrieti kā Josi, tik liegi pašpārliecinātu un tik brīvi paļāvīgu vēja appūstajās tuksneša naktīs, kas visiem citiem iedvesa bailes. Turklāt ar Josi nebija jādomā, kā to izbeigt, jo jau pēc pāris dienām viņš tik un tā dosies prom, pildīt kārtējo slepeno uzdevumu tuksneša otrā malā.

Rīta saulē viņiem reizēm izdevās brītiņu pasēdēt smilšu nogāzē, izbaudot klusumu, ar kādu pa krāšņajām tuksneša ainavām nāca jauna diena. Josi sēdēja domīgs, raudzīdamies uz smiltīm, kas slīdēja viņam starp pirkstiem.

Iedomājies, viņš bilda. Daži no šiem sīkajiem, spožajiem zvirgzdiem ir nākuši no pašas Nīlas augšteces. Upe nes šīs smiltis trīstūkstoš jūdžu līdz jūrai, tad straume tās atskalo uz Vidusjūras austrumu piekrasti un vēji atpūš šurp. Mēs tik reti zinām, pa kādām pasaulēm staigājam... Tā taču ir, Anna?

Tajā ziemā un pavasari viņi atvairīja arābu sirotāju uzbrukumus. Pavasara beigās briti atstāja Palestīnu, un Izraēla pasludināja sevi par valsti. Piecu arābu valstis uzbruka, un Negevā, kā arī gar piekrasti no Gazas, uz priekšu devās Ēģiptes armija. Kad pienāca kārta viņu apmetnei, Josi ar saviem cīņubiedriem visu viņu munīciju izšāva vienā vienīgā kaujas dienā. Kad iestājās tumsa, viņi, vilkdami līdzi ievainotos, devās prom uz ziemeļiem, un Josi bija nelielā dzīvajos palikušo pulciņa ceļvedis. Kad vairs nebija tālu rītausma, viņš visus paslēpa klints pakājē un viens pats, pārģērbies par arābu, devās uz Beerševas pusi, kur atradās ēģiptiešu karaspēks. Naktī Anna un pārējie bez Josi devās tālāk un nokļuva līdz lielākai apmetnei Negeva ziemeļos.

Pēc mēneša, kad kaujas bija uz brīdi pierimušas, Josi izdevās sameklēt Annu.

Tas tiešām palīdz, viņš teica. Ēģiptieši vairs nelaužas uz priekšu, viņi ir sākuši ierakties. Drīz mēs dosim prettriecienu starp viņu pozīcijām un stāvokli kaut cik izlīdzināsim.

Josi smējās un traucās atpakaļ uz fronti, un karš par neatkarību, par spīti ienaidnieka milzīgajam pārspēkam, risinājās veiksmīgi. Kad Anna viņu vasarā satika atkal, Josi vai plīsa no panākumiem un grandioziem plāniem. Viņš gribēja ar Annu apprecēties, un ari viņa to vēlējās. Viņa bija sešus vai septiņus gadus vecāka, un reizēm tas viņu uztrauca, taču viņa Josi mīlēja un zināja, ka vecā dzīve ir beigusies, tāpat kā britu laiku Palestīna, tā bija palikusi pagātnē. Viņa bija pieradusi pie spējām pārmaiņām dzīvē, taču šīs izjūtas pie viņas bija atnākušas lēnām, pa to laiku, kamēr viņa dzīvoja tajā nomaļajā Negeva nostūri, un sākās tas vēl pirms iepazīšanās ar Josi.

Un ne jau bērna dēļ viņa izvēlējās dzīvi kopā ar Josi. Anna jau bija nolēmusi, ja izdosies, viņa bērniņu dzemdēs, neatkarīgi no tā, kas varēja notikt ar Josi. Tādēļ, kad viņš atnāca pie Annas vasarā un viņu mīlestība bija stiprāka nekā jebkad, Annai šķita, ka viss ir skaidrs. Tomēr par to, ka viņai zem sirds ir Josi bērns, viņa pateica tikai pēc tam, kad lēmumi bija izteikti. Josi klausījās viņā un smaidīja, un smaidīja, lepnuma un brīnīša-nās pārpilns.

Mana neizdibināmā un daiļā Anna, viņš vēlāk naktī atkal un atkal čukstēja. Mana bezgala neizdibināmā Anna...

Viņš čukstēja arābiski, viņi bieži tā runāja, kad nodevās mīlestībai. Kaut kādā ziņā tas šķita ērmoti, un viņi reizēm par to smējās. Tomēr nebija vērts noliegt, ka šīs valodas skaņas sev līdzi nesa tuvību, kas viņiem abiem bija dārga, atgādinot par pirmajām kopīgajām naktīm tuksnesī un par vēl tālākām saiknēm no viņu abu bērnības.

Kad 1948. gada nogalē piedzima viņu dēls, Josi bija divdesmit divi gadi. Pēc kara viņi dzīvoja dienvidos, jūras piekrastē, lai būtu tuvāk Negevam, kas viņiem abiem bija ļoti mīļš. Josi pa vakariem mācījās un citu pēc cita izmēģināja vairākus darbus. Viņam labi padevās matemātika un fizika, un kādu laiku viņš domāja, ka varētu kļūt par inženieri, taču nekas lāgā neveicās, un galu galā viņš atgriezās armijā un pabeidza desantnieku kursus. Viņš lieliem lāgiem bija prom tādā vai citādā norīkojumā, un Anna, kad mazais bija kaut cik paaudzies, atsāka strādāt skolā. Josi izskatījās nepārliecināts par sevi, noraizējies un svārstīgs. Dzīvojot mājās, viņa klusēšana kļuva arvien dziļāka, un viņi ar Annu aizvien attālinājās.

Sākumā Anna sev iegalvoja, ka tas viss ir tikai tāpēc, ka viņa vecumā nav viegli pielāgoties rāmai dzīvei. Taču, laikam ritot, viņai vajadzēja atzīt, ka tā nav vienīgā vaina; viņa zināja, ka Josi ir vientuļnieks, kurš allaž dzīvojis sevī.

Josi bija uzaudzis kādā ciemā Bagdādes pievārtē, mazturīgajā ģimenē viņš bija vienīgais bērns, kurš pārdzīvoja zīdaiņa vecumu. Būt nabadzīgam nozīmē uzņemties pienākumus, un Josi, iedams skolā, kopa ģimenes lopiņus un jau kopš mazām dienām strādāja ārpus mājas, vispirms tēva šaurajā tirgotavā un pēc tam kļuva par grāmatveža mācekli tuvīnā pilsētiņā. Viņš bija centīgs, atturīgs un dievbijīgs, un pats vairākus gadus domāja, ka dienās kļūs par rabīnu. Daudz pienākumu dēļ viņam allaž bija darba pilnas rokas, tādēļ laiks sev atradās, vienīgi būvējot iekšēju pasauli. Skolasbiedri viņu labi ieredzēja, taču saskatīja ari viņa svešādību, iezīmes, kuru dēļ viņš nebija tāds kā visi. Starpbrīžos, kamēr citi bērni skraidīja un spēlējās, viņš nogāja pagalma malā un lasīja, arī pēcpusdienās sava tēva tirgotavā strādāja, atstutējis uz letes atvērtu grāmatu. Jau bērnībā viņam nekad nebija dota greznība nodarboties tikai ar kaut ko vienu vien, tādēļ viņš agri iemācījās turēt dārgas iztēles slepenās dēkas.

Kad viņš paaugās, sākās ikdienas gājieni uz pilsētiņu, kur viņš putekļainā kantorītī stundām līka pār virsgrāmatu, rakstīdams stabiņos skaitļus un mazpamazām ieviesdams tajos skaidrību. Cik ļoti viņam patika šie ilgie vientuļie ceļojumi pa neiemītām takām, kuras spēja saskatīt tikai viņš. Lai cik bieži es turp devos, viņš stāstīja Annai, tā ik reizi bija iztēles ainava, manas zēnības lielais prieks. Tur, tuksnešos un laukos, viņš beidzot bija brīvs un nekas viņu neatturēja. Uz mazo pilsētiņu viņš devās skriešus, skrēja, iegaumēdams tūkstoš sīkumu, kamēr garām saulē aizzibēja panorāma, skrēja un skrēja, līdz krūtis smeldza un sirds plēsās laukā, skrēja, tverdams prieku sevis izjušanā. Vēlāk, krēslā atgriezdamies mājās pēc ilgajām, klusajām stundām pie virsgrāmatas, viņš gāja lēnām, izlūkodams to, kam pirmīt bija paskrējis garām, skatīdamies, kas ir mainījies — mācījās redzēt pasauli ar šo zēnisko spēli, kura stiprināja viņa jau tāpat dziļo iztēli un savilka pasauli viņam apkārt kā apmetni, kas sargāja no zvaigžņu un nakts dzestrās tumsas.

Tomēr, par spīti šai agrīnajai vienatnības, pienākumu un neredzamas aizbēgšanas pieredzei vai varbūt tai pateicoties, Josi bija ārkārtīgi valdzinošs vīrietis, un neviens to nezināja tik labi kā Anna. Viņš bieži bija sevī noslēdzies, pat kautrīgs, taču, ja viņš runāja, tad runāja ar patiesi izjustu kaislību. Un viņš izturējās ar lielu vientuļnieka pašcieņu, un vēl, protams, viņš bija glīts. Tādēļ viņš patika visiem, varbūt katram savā veidā. Anna nepazina nevienu, ne vīrieti, ne sievieti, kas spētu pretoties viņa valdzinājumam. Tomēr tagad viņa nelaimīga sev atzina, ka Josi, līdz viņš atradīs veidu, kā dzīvot ar sevi un citiem, vēl vajadzēs doties daudzās vientulīgās gaitās. Annai nebija dusmu par notikušo, tikai skumjas. Kara haosā, viņa sev sacīja, šis tas izskatījās skaidrāks, nekā patiesībā bija.

Vēl viņa negribīgi atzina, ka Josi spēks un drosme mazajā tuksneša apmetnē kara laikā viņai droši vien atsauca atmiņā brāli un, tiekdamās pēc Josi, viņa būs meklējusi bērnībā piedzīvotu patvēruma izjūtu. Tas Annu vēl vairāk skumdināja, jo liecināja, ka pirmajos nemierīgajos Palestīnas gados viņa nebija aizgājusi tik tālu, kā pati domāja. Arī tagad, kad viņai jau bija pāri trīsdesmit, ēnas no nama tajā šaurajā Kairas ieliņā joprojām bija ar viņu.

Pirms dzīve kopā ar Josi beidzās, Anna daudz runāja ar viņu abu labāko draugu Tadžaru, kurš par Annu bija vairākus gadus vecāks un bija palīdzējis Josi atgriezties armijā, kad viņš tā arī nebija palicis nevienā no saviem daudzajiem darbiem. Tadžars klausījās un šūpoja galvu. Reiz, Jeruzalemē, pirms Anna devās uz dienvidiem un Negevā sastapa Josi, viņi ar Annu neilgi bija mīļākie, bet tagad Tadžara draudzība ar viņiem abiem bija vienlīdz stipra. Josi viņš jau bija gandrīz kā vecākais brālis. Tadžars bija prātīgs vīrs, tiešs un neprecējies, visu dzīvi veltījis savam darbam valdībā.

Anna, tu neesi vainīga, Tadžars teica. Neviens nav vainīgs, neuzkrauj sev šo nastu. Protams, tev šķiet, ka tu neesi darījusi visu, ko varēji, un Josi jūtas tāpat. Bet tā bija saprotama kļūme, un jūs abi vēl esat jauni. Jūs varat darīt ko citu, sākt no sākuma, dzīvot jaunu dzīvi. Tu zini, ka Josi man ir dārgs un es viņu apbrīnoju, bet man ir aizdomas, ka viņš nav tāds cilvēks, kurš spētu būt vienkārši vīrs un tēvs. Vismaz ne šobrīd, bet varbūt ari nekad. Mēs abi zinām, ka viņā mīt liela vienatnība, ari viņš pats to zina. Neviens nav vainīgs, bet tā tas ir, un mums jāatzīst tas, kā dzīvē ir. Tu iemīlēji vīrieti, kurš bija stiprs un smējās, un brīvs skrēja pa tuksnesi, un viņš tāds joprojām ir, tu neesi maldījusies. Tu visu pareizi saprati toreiz un arī tagad saproti, un nevajag vainot sevi.

Tas nav tik vienkārši, atteica Anna.

Protams, nav, atsaucās Tadžars. Tev ir dēls, un viss, ko es te sacīju, ir tikai vārdi. Dzīvot dienu no dienas ir kaut kas pavisam cits.

Dienu no dienas, Anna domāja. Galu galā viņa un Josi nolēma šķirties. Viņš bija ļoti maigs, runāja ar to lielo ilgošanos, kas viņu bieži pārņēma.

Es zinu, ka tev ir taisnība, viņš teica. Zinu, ka dzīvot šādi nav labi nevienam no mums, arī mūsu bērnam ne. Varbūt es vienkārši biju pārāk jauns. Mēs centāmies, bet... ko te lai saka, mums vienkārši neizdevās.

Mēs centāmies par maz, Anna atsaucās, asarām ritot pār vaigiem. Visi vienmēr cenšas par maz, un bojā aiziet tik daudz skaistu iespēju. Neatgūstamais... mūsu dzīvju dārgumi.

*

Visu šo gadu laikā Vidējos Austrumos valdīja ārkārtīgs nemiers, milzīgas ļaužu masas atstāja savas mājas un nonāca citur. Pēc Pirmā pasaules kara tie bija grieķi un turki, tagad bija pienākusi ebreju un arābu kārta. Gandrīz miljons ebreju devās prom no musulmaņu valstīm, un ap 700 tūkstošu no viņiem ieradās Izraēlā; 600 tūkstoši arābu atstāja Izraēlu un devās uz musulmaņu valstīm.

Nemitīgi tika mestas bumbas un notika slepkavības, kuru vaininieki bija arābu sirotāji, kas valstī iekļuva no ēģiptiešu pozīcijām piekrastes Gazas joslā. 1956. gada rudenī Izraēlas tanki šķērsoja robežu un iejoņoja tuksnesī, lai uzbruktu Ēģiptes armijai. Astoņās Sīnāja kampaņas dienās izraēliešu bruņutransporta kolonnas iekaroja visu Sīnāja pussalu, taču drīz bija spiestas atkāpties pēc spiediena, ko uz Apvienotajām Nācijām kopīgiem spēkiem izdarīja amerikāņi un krievi.

Annas un Josi dēls tad bija gandrīz astoņus gadus vecs. Bija skaidra rudens pēcpusdiena, kad Anna paņēma viņu līdzi pastaigā gar jūru, lai pastāstītu, ko viņai no rīta bija pateicis Tadžars.

Josi bija starp kritušajiem. Viņš bija gājis bojā, kopā ar savu desantnieku bataljonu cīnīdamies Sīnāja rietumos, nonācis ēģiptiešu slēpņa krustugunīs pie Mitlas pārejas.

Josi bija kritis varoņa nāvē, un Anna aizveda dēlu uz bērēm. Visu bija noorganizējis mūžam uzticamais un stiprais Tadžars, kurš stāvēja abiem blakus. Tomēr Anna kaut kādā ziņā nespēja noticēt, ka Josi vairs nav. Sapņos viņa to joprojām redzēja tādu pašu kā iepazīšanās laikā: glīts jauneklis ar brīnum skaistu smaidu smejas un, pārģērbies par arābu, nozūd tuksnesī.

Viņa nevienam par to nestāstīja, pat Tadžaram ne. Taču viņa nepavisam nebija pārsteigta, pēc daudziem gadiem uzzinot, ka Josi nemaz nebija aizgājis bojā Sīnājā; viņš bija aizceļojis, lai uzsāktu slepenu un vientulīgu dzīvi senākajā no visām arābu galvaspilsētām. Tolaik Anna, tiklab pēc sevis, kā pēc sava dēla, zināja daudz vairāk par savādajiem ceļiem, kā pagātne var turpināt dzīvot citu dzīvēs, ar sapņu un atmiņas starpniecību pārveidojot likteņus ar tām pašām klusajām laika atbalsīm, kuras viņa reiz bija saklausījusi bērnības ēnās.

ČETRI

To, ka Josi reiz kļūs par neparastāko aģentu, kādu viņam dzīvē būs gadījies pazīt, Tadžars nojauta uzreiz, kad tikko bija iepazinies ar Josi. Viss vedināja tā domāt. Josi bija fantastiska redzes atmiņa, daudz pārāka par vienkārši fotogrāfisku atmiņu. Viņš atcerējās ainas gaisotni, varētu gandrīz teikt — ainas aprises laikā. Visas priekšmetu un kustību detaļas izrietēja no šī vienreizēja mirkļa tvēruma, no šīm kontūrām, kuras laiks nekad neatkārto. Šādu lūkošanos uz pasauli Tadžars visiem spēkiem centās iemācīt saviem aģentiem, turpretim Josi vienkārši visu redzēja tieši tā. Tadžars par Josi domāja kā par zēnu, kas pa laukiem skrien uz pilsētiņu, kur pēcpusdienā strādā, ik skatu ierakstīdams savas sirds ritmā, beidzot brīvs spēlēt pazīšanas rotaļu no savas bērnības.

Vēl Josi piemita pašaizliedzība, atturības talants. Viņš ļoti spēcīgi izjuta pasaules krāsu, skaņu un virsmu vilinājumu, taču vienmēr turēja to visu izstieptas rokas attālumā, lai tas viņu nepavedinātu. Iespējams, šī mērenība pat saasināja viņa jutekļus. Viņš uztvēra mirkļa svarīgākās sastāvdaļas, bet pats tam nepiederēja.

Tadžars domāja par Josi bērnībā: kā viņš skolas pagalma malā lasa, kamēr citi bērni skraida un spēlējas. Par Josi tēva tirgotavā: atslējis pret leti atvērtu grāmatu, viņš ar vienu aci atrodas savā pasaulē, bet apkārt drūzmējas un tenko pircēji. Par Josi zēna gadu reliģiskajām slieksmēm: kā viņš gudro, vai nekļūt par rabīnu.

Un Josi bija ašs, modrs un prātīgs, bet, galvenais, slepenībā viņš ilgojās pēc dēkām. Manas bērnības laimīgākie brīži, tā Josi dēvēja stundas, kad viņš brīvs bija skrējis pa tuksnesi pēcpusdienas neganti žilbinošajā saulē, un pēc tam lēnāk nācis mājup, kad krēsla pavērsās pret zvaigznēm un rāmo vakaru. Un vēl, protams, viņa jaunības Palmach pieredze neatkarības kara laikā, kad viņš, izlikdamies par beduīnu, gāja pa Negevu, lai nemanāmi iekļūtu ēģiptiešu pozīcijās gar piekrasti un iejuktu starp ēģiptiešu kareivjiem Gazā.

Kā tu šajos gājienos juties? Tadžars viņam vaicāja. Un Josi neatbildēja, tikai līksmi smējās, bet Anna klausījās vīra sarunā ar viņu draugu.

Tieši tā arī viņš jutās, Anna smaidot sacīja Tadžaram, smalcinādama dārzeņus vakariņām. Viņš vienmēr smējās, jo viņam tā vienmēr bija spēle, turpinājums tai pašai bērnības skriešanas spēlei, tikai vēl aizraujošāka, jo klāt nāca pārģērbšanās un visam bija slepens mērķis; viņam bija apskran-dusi kefije, netīras beduīnu drānas un kāda jauna izloksne, kuras izrunu izkopt. Ik reizi no citas cilts, jo tā bija interesantāk, tā bija grūtāk un bīstamāk. Atzīsties, Josi, tev patika tas satraukums.

O, jā, Josi atsaucās, joprojām smiedamies, un, pielēcis kājās, no aizmugures apkampa Annu. Tā bija spēle, un protams, ka man tas patika, bet vēl vairāk man patika vienīgi pārnākt atpakaļ pie tevis. Atzīsties, tajās naktīs, kad es atgriezos, tu pagulēt nedabūji ne mirklīti.

Neprātīgi romantiskais šeihs, Anna iespiedzās, kad Josi viņu kutināja, krēslas stundā iezogas manā telti taisnā ceļā no putekļainās Gazas eksotiskajiem priekiem. Rimstieties, jūs abi, citādi mēs tā ari paliksim bez vakariņām...

Annai nebija viegli atzīt, ka Josi, kuru viņa mīlēja, nav piemērots parastai dzīvei vīra un tēva lomā, savukārt Tadžars to saprata no paša sākuma. Viņu nepārsteidza tas, ka Josi, kad karš bija beidzies un viņš bija kļuvis par civilistu, kuram kaut kā jāiztiek ar ikdienas dzīves rūpēm, nespēja sevi atrast. Tam Josi temperaments nebija piemērots. Viņam bija citi talanti, un ikdienišķajā pasaulē viņš vienkārši netika uz priekšu.

Josi, atšķirībā no Tadžara, bija īstens vientuļnieks, un, jo vecāks viņš kļuva, jo prasīgākas bija viņa iekšējās vajadzības. Tadžars nespēja nebūt kopā ar citiem cilvēkiem, un viņam patika saieties ar tiem, kuriem viņš jutās tuvs. Bez tā dzīve viņam šķita pelēka, viņam dvēselē nebija miera. Ar Josi bija citādi. Josi sirdī bija neizmērojamas ainavas, kurās viņš vienmēr klejos viens, neatkarīgi no tā, kāda ārēji būs viņa dzīve.

Lūkodamies uz Josi,Tadžars to visu redzēja. Ja Josi būtu dzimis citos apstākļos, citā laikmetā, viņš, iespējams, būtu izvēlējies dzīvi lūgšanās un nošķirtībā — vai varbūt ko līdzīgu pasaulīgākā versijā, ja tas vairāk atbilstu viņa laikmeta noskaņām. Tadžaram nebija grūti Josi iztēloties deviņpadsmitajā gadsimtā kā jaunu zemju atklājēju, vienu no tiem nemiera gariem, kuri aizbēga no sabiedrības un vienatnē kājoja pa tuksnešiem un džungļiem, meklēdami Nīlas izteku vai kādas zudušas civilizācijas paliekas. Viduslaikos viņš varētu būt kāds no klejotājiem, kuri, dēvēdamies par tirgoņiem, ar karavānām reižu reizumis ieradās Vidusāzijas nomales barbariskajās apmetnēs, neatlaidīgi mērodami seno, nebeidzamo zīda ceļu uz Ķīnu. Viņš būtu varējis dzīvot vēl agrāk, mūsu ēras pirmajos gadsimtos; tad viņš būtu viens no sapņotājiem, kuri devās Ēģiptes tuksnesī un pēc svētā Antonija parauga gadu desmitiem dzīvoja šaurā alā, mērodami savas dvēseles plašumu un, tā vien šķiet, piešķirdami aprises jaunai reliģijai; viņš būtu viens no tuksneša tēviem, kā šos vīrus jau tūkstoš gadu dēvē kristietības zinātāji.

Tā nu apstākļi un laikmeti bija citi, taču Josi bija īstens vientuļnieks. Un Tadžars, labāk par visiem pazīdams slepenu pasauļu slepenās takas, to saskatīja uzreiz, ilgi pirms tam, kad patiesība atklājās Annai un pašam Josi.

Tadžara meistarspiega gaitām punktu bija pielicis ļodzīgs dārzeņu furgons, taču, iepazinies ar Josi, viņš bija atradis cilvēku, kurš spēs paveikt vairāk, nekā viņš jebkad bija jaudājis. Tadžars plānos un atbalstīs, bet Josi visā tiešamībā piedzīvos sapni, kuru Tadžars bija tikai iztēlojies, kā mazs zēns skraidīdams pa Svētās Pilsētas bazāriem un pagalmiem un klausīdamies Jeruzālemes akmeņos.

Tadžars bija pacietīgs.

Viņi iepazinās piecdesmito gadu sākumā, kad Tadžars bija no jauna iemācījies staigāt un atgriezies darbā Mosad; Josi, kurš bija gadus desmit jaunāks, vēl bija pavisam zaļknābis, viņam bija ap divdesmit pieci. Citiem tas būtu īstais vecums sākt apgūt iemaņas, kas nepieciešamas slepenam darbam naidīgā teritorijā, taču Tadžars Josi uzskatīja par tik neparastu atradumu, ka viņa talantam atbilstu tikai ļoti īpatnēja karjera. Un tai, nosprieda Tadžars, ir vajadzīgs briedums. Tadžars vēlējās, lai Josi būtu sevi labi iepazinis, lai viņš justos par sevi drošs.

Josi arvien bija vēlējies atgriezties izlūkdienestā, bet toslaikus jaunekļi paši nevarēja iestāties darbā Mosad\ Mosad izvēlējās viņus. Kad Josi mēģinājumi atrast sev civilu nodarbošanos beidzās neveiksmīgi, Tadžars izgādāja viņam darbu armijā, arābu dokumentu tulkošanu, ko Josi varēja apvienot ar dienestu desantniekos, lai kaut cik izkustētos svaigā gaisā. Josi bija dziļi neapmierināts ar savu dzīvi, un viņi ar Annu aizvien vairāk attālinājās viens no otra. Vēl vairāk nekā līdz šim Josi ilgojās pēc slepeniem uzdevumiem, tomēr Tadžars joprojām vilcinājās, nogaidīdams īsto bridi, kādu galīgu lūzumu Josi dzīvē. Tadžars nezināja, kā tas izpaudīsies, taču bija pārliecināts, ka tāds būs, — un tāds tiešām notika, pēc tam, kad Josi un Anna bija izšķīrušies. Vienu vakaru, kad viņi divatā ar Josi sēdēja krastā, sarunādamies un lūkodamies jūrā, Josi atzinās, ka vairs negrib dzīvot Izraēlā. Viņš bija uzticīgs jūdu reliģijai un ticēja Izraēlas valstij un tās sūtībai, taču nespēja te justies kā mājās. Josi centās izskaidrot, kāpēc vēlas doties prom, un runāja par to, cik ērmota ir Izraēlas sabiedrība, cik svešāds viņam šķiet tas, kas šajā zemē noris, — un ar svešāds viņš domāja rietumniecisks. Lielā mērā tas Tadžaram jau bija zināms, un Annai tāpat; Josi ar viņiem abiem vienmēr bija runājis atklāti. Taču doma par nedzī-vošanu Izraēlā bija jauna un svarīga.

Kāpēc īsti es tā jūtos? Josi domīgi vaicāja. Tāpēc, ka esmu dzimis citādā zemē, tas ari viss. Ka bērnībā iemācījos dzīvot citādi.

Dzīvot starp arābiem, sacīja Tadžars.

Ja gribi, vari teikt arī tā, atsaucās Josi.

Kā ebrejs starp arābiem, Tadžars piemetināja. Kā cilvēks, kurš ir citāds, kurš nav un nekad nebūs savējais. Zināms, būt citādam un nepiederīgam jaunībā var būt arī piedzīvojums, tāpat kā piedzīvojums var būt arī slepena identitāte. Slepenās zināšanās ir vara un varas apziņa. Bet kad tu varētu izlemt, ka vēlies atgriezties dzimtenē?

Ko tad te var izlemt, Josi atbildēja. Man ir gandrīz trīsdesmit gadu, esmu pietiekami vecs, lai zinātu, kas es esmu, un šeit es nejūtos kā savējais.

Mani neinteresē neviens darbs. Nespēju atrast sev vietu. Protams, es apzinos, ka tagad dzīvot kādā no arābu valstīm nav iespējams. Naidīgums ir pārāk liels. Bet zinu ari, ka nevēlos dzīvot šeit, tādēļ nesaprotu, kā dzīvot tālāk. Nezinu, ko lai iesāk.

Es saprotu, bilda Tadžars, un man liekas, mēs varam atrast risinājumu, kas būs ne tikai interesants un tev nešķitīs par vieglu, bet būs ari noderīgs. Ārkārtīgi noderīgs. Man padomā ir darbs ideālu vārdā. Ja mums ir kas ideāls, tam taču nav mūs jāpieviļ. Tas var dzīvot mūsu sirdīs tīrs un īsts, augstāks par izmaiņām un sabrukumiem, un kas cilvēka dzīvē varētu būt vēl daiļāks? Padomā par to, kāda ir Jeruzāleme visiem, kuri to iztēlojas tālumā. Tā mirdz, tā mirdz cauri gadu simteņiem, neizsakāmi skaists sapnis par atpestīšanu un cerību augstu kalna galā... mūsu Svētā Pilsēta.

Tadžars pasmējās.

Un ne jau tikai mūsu, viņš turpināja. Visu un katra Svētā Pilsēta. Tas sarežģī dzīvi, nav vārdam vietas, bet ari padara dzīvi neatvairāmu. Mēs vēl noteikti par to parunāsim, Josi. Taisnību sakot, pēkšņi tieši šovakar mums laikam ir daudz, par ko runāt.

Savu plānu Tadžars bija slīpējis vairākus gadus. Tas bija ārkārtīgi sarežģīts, taču, rūpīgi izstrādājis katru sastāvdaļu, Tadžars varēja to celt priekšā kā gluži ikdienišķu aģenta iefiltrēšanās operāciju, kuras etapi bija vienkārši un loģiski, bet patiesā mērķa nenovēršamība vēl ļoti tāla nākotne.

Protams, Josi apmācību laiks būs daudz ilgāks nekā visiem citiem, krietni pāri diviem gadiem. Viņam jāapgūst parastās spiegošanas tehnikas. Jāiemācās spāņu valoda. Sīki un smalki jāizstudē islāms, lai viņš izskatītos pēc tāda, kas dzimis un uzaudzis musulmaņu vidē. Un jāapgūst viss pārējais, kas piederējās līdzšinējai dzīvei, kuru Tadžars viņam bija sacerējis. Klāt nāca ilgi mācību uzdevumi ārzemēs, Beirūtā, Kairā un Eiropā, jo ari laika ritums bija slepens Tadžara plāna instruments. Jaunajai dzīvei Josi vajadzēja pielāgoties pilnīgi un galīgi, jo pārejai bija jābūt neatgriezeniskai.

Pats par sevi saprotams, šo pēdējo patiesību Tadžars nevienam neizpauda. Josi par to nojauta un cerēja, ka tā būs, taču Mosad iekšienē neviens cits noteikti nevarēja paredzēt izraēlietim tādu nākotni: viņš būs aģents, kurš arābu kultūrā ieies tik dziļi, ka vairs neatgriezīsies.

Neilgi pirms tam, kad Josi apmācības Mosad beidzās, Sīnājā sākās 1956. gada karš. Josi nāve kādā speciālā desantnieku operācijā tika dokumentēta, oficiāli pasludināta un nepārsteidza nevienu, kas viņu bija pazinis civildzīvē, armijā un pat Mosad rindās. Tikai Annai bija viņas ilgošanās un sapņi, bet par tiem viņa nevienam nestāstīja. Pat no Mosadvie-dokļa Josi vairs neeksistēja, un to, kas ir Skrējējs, kā viņš turpmāk tiks dēvēts atskaitēs, ar šo bridi zinās tikai Tadžars, viņa operācijas koordinators, un Tadžara tiešais priekšnieks, Mosad direktors.

Nākamā gada sākumā Tadžaram sāka pienākt atskaites no Buenosaire-sas, kur Skrējējs nemanāmi dzīvoja, spodrinādams savu argentīniešu izrunu un zināšanas par šo pilsētu un tās prāvo arābu kopienu. Pēc aptuveni sešiem mēnešiem Buenosairesā Skrējējs beidzot bija gatavs parādīties savā jaunajā veidolā, kuru Tadžars viņam gadiem ilgi bija tik pamatīgi izdomājis.

Josi vārds tagad bija Halīms, un viņš bija jauns sīriešu biznesmenis. Vispirms viņš vairākas nedēļas tikās ar cilvēkiem un dibināja Buenosairesā jaunas pazīšanās — visnotaļ dabiski, paplašinādams nesen mantoto nelielo importa un eksporta uzņēmumu. Bizness bija labi nostādīts, to pirms Otrā pasaules kara bija dibinājis kāds Halīma brālēns. Kad Halīmam bija trīs gadiņi, viņa ģimene bija devusies prom no Sīrijas un apmetusies Irākā, kur dzīvoja no rokas mutē, pelnoties ar sīkumtirdzniecību. Argentīnas brālēns, Halīma mātes radinieks, bija atrakstījis viņiem par peļņas iespējām Buenosairesā un piedāvājis savu palīdzību. Piecpadsmit gadu vecumā Halīms viens pats, ar brālēna nopirkto biļeti, bija devies uz Buenosairesu un sācis strādāt par grāmatveža mācekli brālēna uzņēmumā. Šis brālēns bija vecīgs atraitnis, laipns un smalkjūtīgs, Halīmam kā otrais tēvs. Viņam netrūka ideju, kā varētu biznesu paplašināt Ziemeļamerikas virzienā, taču pats viņš jutās pārāk vecs, lai ķertos pie to īstenošanas. Halīms bija apguvis darījumus un pēc brālēna nāves mantojis uzņēmumu. Viņš bija licis lietā vecīša ieceres un pēc kāda laika sācis pelnīt labu naudu.

Nabadzība un čakls darbs, ģimenes lojalitāte, okeāna šķērsošana zēnībā un uzticīga kalpošana ģimenes vecajiem ļaudīm — tādas lietas Buenosairesas sīriešu kopienai bija tuvas un saprotams. Halīms tajā izpelnījās apbrīnu un cieņu, un ne tikai tāpēc, ka viņam veicās darījumos. Viņš bija apburošs vīrietis, un ļaudis instinktīvi izjuta pret viņu labvēlību, jo viņš bija pieticīgs, sirsnīgs un allaž gatavs palīdzēt. Par saviem sasniegumiem viņš izteicās atturīgi, pat kautrīgi, un, kad citi tos slavēja, viņš vienmēr aizgūtnēm stāstīja par gudro un laipno brālēnu, kurš ļāvis viņam uzsākt dzīves ceļu, bijis viņam kā otrs tēvs, un tikai šī aizgādņa idejas viņam palīdzējušas izveidot uzņēmumu. Halīmā nebija ne viltus, ne augstprātības, tikai klusa pašapziņa un tieša, atklāta runa, kas mudināja viņam uzticēties. Draudzībā viņš allaž bija dāsns un dažnedažādi apliecināja iejūtību, turklāt viņš bija patriots. Viņš pat mēdza ieminēties, ka dienās varētu atgriezties Sīrijā un dot savu artavu labākai nākotnei, ja reiz jaunajā pasaulē viņam viss šķirtin šķīrās.

Ak, Halīm, viņa draugi mīļi atsaucās, tu esi īsts ideālists, mums, pārējiem, tev blakus jānosarkst. Bet ko tad tu eksportēsi, ja atgriezīsies Sīrijā? Tur ir tikai politika un tauta, nav ne pampu, ne liellopu. Ko tur var pārdot?

Tādas sarunas bieži aizsākās, spēlējot šešbešu, kā arābu valodā sauc bekgamonu; tas Buenosairesas arābiem viņu klubos un kafejnīcās nekad neapnika, viņi ar šo spēli bija aizrāvušies tikpat neglābjami kā viņu brālēni Vidējos Austrumos. Halīms par atbildi nozibināja savu pievilcīgo smaidu. Uzmeta kauliņus un pasmējās.

Kāpēc ne šešbešu? viņš atvaicāja. Es eksportēšu galdiņus uz Eiropu un padarīšu to par visu vecenīšu mīļāko laika kavēkli. Kāpēc ne? Viņām derētu zināt šo arābu spēli. Izveicība un nejaušība vienādā mērā, gluži kā dzīvē...

Visvairāk Halīma smalkjūtību un talantu izrast cilvēka dabu apbrīnoja vecāki ļaudis, jo vīriešiem viņa gados tādas īpašības parasti nepiemita. Atbilstoši Tadžara sacerētajai Halīma biogrāfijai viņš bija piecus gadus jaunāks par Josi, tas ir, ap to laiku, kad viņš sāka apgrozīties Buenosairesā un izpelnījās ievērību sīriešu kopienā, viņš bija tikai gadus divdesmit septiņus vecs. Josi vienmēr bija izskatījies jauneklīgs, un Halīma vecums viņam bija īsti laikā: pievilcīgs jauns vīrietis, kurš ar glītām ūsiņām arābu stilā savu puicisko seju padarīja nobriedušāku, jo tā labāk sekmējās darījumos.

Bija vairāki iemesli, kādēļ Tadžars Halīmu bija padarījis jaunāku par Josi. Pirmkārt, tā kļuva saprotams, kāpēc Halīms Buenosairesas arābu vīriešu klubos un kafejnīcās nebija apgrozījies agrāk: līdz zināmam vecumam tajos nebija pieņemts rādīties. Otrkārt, tā Halīmam bija mazāk dzīves gadu, par kuriem atskaitīties, jo īpaši par tiem gadiem, kad viņš dienēja armijā un izgāja Mosad apmācību. Taču bija arī kāds sarežģītāks pamatojums.

Tadžars bija atskārtis, ka jaunekļi, kuru zināšanas nav samērojamas ar viņu vecumu, dabiski valdzina vīriešus ar lielāku pieredzi, un tie bija vīrieši, kuru rokās bija vara un ietekme. Gados vecākā attieksmē kaut kas nemanāmi mainījās, iespējams tāpēc, ka viņš jutās glaimots. Vai nu tā, vai citādi, kā Tadžars bija atklājis slepenajās misijās, kuras angļu uzdevumā veica kara laikā, tas veicināja saprašanos un vedināja vecāko atklāt savus uzskatus un pārliecību. Šo psiholoģisko paņēmienu Tadžaram bija iemācījis neviens cits, kā Annas labdaris Kairā, vienacainais britu virsnieks, no kura Tadžars bija aizguvis pulka atjautīgu patiesību par spiegošanas niansēm, metodes, kuru dēļ Tadžars bija ieguvis slavu Mosad kolēģu vidū. Tagad šis sīkais knifs, kuru Tadžars pirms daudziem gadiem bija uzzinājis no vienacaina angļa Kairā, sniegs Halīmam žilbinošu iespēju ierasties Damaskā ar svarīgiem sakariem.

Viens no Halīma šešbcša partneriem bija ģenerālis, kurš Buenosairesā ieņēma Sīrijas militārā atašeja amatu, caurcaurēm nenozīmīgu pozīciju. Trimdā viņš bija aizšķūrēts tāpēc, ka viņa politiskais grupējums Damaskā bija kritis nežēlastībā. Saīgušais un nemiera mocītais ģenerālis Halīmā atrada līdzjūtīgu uzklausītāju saviem bēdu stāstiem. Un, kad Halīms sāka runāt, ka vēlētos doties uz Sīriju biznesa izlūkbraucienā, lai saprastu, vai viņš tur var iekārtoties, ģenerālis, gluži dabiski, piedāvāja viņam ieteikuma vēstules.

Un tā pusotru gadu pēc ierašanās Argentīnā Skrējējs pirmo reizi mūžā devās uz Damasku.

Tadžars lidoja uz Zenēvu, lai ar viņu tiktos.

Tadžars un Josi neizsakāmi priecājās par satikšanos un iespēju atkal pabūt kopā. Viņi apkampās gan sasveicinādamies, gan atvadīdamies Zenēvas pievārtē ierīkotajā konspiratīvajā namā, kur viņi katru dienu stundām ilgi runāja un runāja.

Nekad nebiju redzējis tevi tik labi izskatāmies, bilda Tadžars. Ar šīm ūsām tu šķieti ārkārtīgi cienījams, ļoti pamatīgs un mērķtiecīgs. Kāda ir sajūta tagad, kad tu beidzot esi ceļā?

Tāpat kā bērnībā, Josi, vienā laidā smaidīdams, atbildēja. Kā tajos laikos, kad es pēc skolas devos uz kaimiņpilsētu strādāt, skrēju un skrēju pa laukiem un tuksnesi, zinādams, ka tas viss gaida, lai es to atklāju, un es skrēju kā vējš, līdz man krūtīs sāka smelgt, bet man gribējās, lai smeldz, jo tā es vairāk izjutu sevi, redzēju dzīvi, to elpoju un pilniem malkiem riju visu zem saules. Dzīvs. Tāda man ir sajūta.

Ak, jā, Tadžars murmināja, krēsla priekšā nolikdams ērtāk stīvās, sāpju mocītās kājas. Tieši tā, kā jābūt, mans draugs, un kaut vienmēr tā būtu, inš'Allāh. Ja Dievs dos.

Patriotam Halīmam, kurš ar panākumiem atgriezās no Jaunās pasaules savā dzimtenē, kuru nebija redzējis kopš triju gadu vecuma, Damaska ļoti iepatikās. Viņu laipni sagaidīja ģenerāļa draugi, un Halīms nolēma pārcelties uz Damasku un nodibināt importa-eksporta uzņēmumu. Viņš jau bija nodibinājis vienu otru noderīgu darījumu pazīšanos Eiropā. Argentīnā viņš atgriezās tikai tāpēc, lai likvidētu savu firmu un pārskaitītu naudas līdzekļus uz Sveici. Ģenerālis Buenosairesā bija gandarīts par sava jaunā drauga lēmumu.

Kaut es drīz dotos tev pa pēdām, ģenerālis teica, paceldams glāzi Halīmam sarīkotajās atvadu viesībās.

Un mūsu dzimtenes labad, Halīms atbildēja, kaut tas notiktu ļoti drīz, inš'Allāh.

Ģenerāļa grupējums bija Baath jeb Arābu Atdzimšanas partija, kas radikālu nacionālismu papildināja ar sociālu reformu plāniem. Tai bija liela ietekme Sīrijas armijā, taču no varas tā joprojām atradās tālu.

Tādēļ uzmanies, lai tevi pārāk cieši nesaista ar tavu draugu ģenerāli, Tadžars brīdināja, atkal ieradies Eiropā, lai tiktos ar Josi. Nav iespējams izzīlēt, kā baatistiem klāsies, un, ja ģenerālis paspēlēs, tev nav ieteicams paspēlēt līdzi. Patiesībā ir tikai viens veids, kā tu vari izdzīvot tādā zagļu midzenī kā Damaska, Tadžars turpināja, un, proti, ne vien būt neuzpēr-kamam, bet arī dzīvot tā, lai visi zina, ka tu esi neuzpērkams. Tu nodarbojies ar biznesu, tu esi praktisks cilvēks un patriots, un tu nedrīksti pieļaut, ka tevi saista ar kādu politisku grupējumu. Arābu atdzimšana? Jauki. Tieši pēc tā tu ilgojies, neko vairāk tev nevajag, un tev nevajag neko sev pašam. Tu esi revolūcijas sirdsapziņa un dzīvo ideāla vārdā, politika lai paliek citiem. Tu kalpo savai dzimtenei, kalpo Sīrijai, par to nedrīkst būt nekādu šaubu. Vai tas nāks par labu Sīrijai? Tev nemitīgi jāuzdod šis jautājums, sev un viņiem, kad draugi vēlēsies, lai tu kaut ko izdari vai lūgs padomu, atbalstu vai naudu. Vai tas palīdzēs arābu revolūcijai? Vai tas kalpo patiesai arābu renesansei? Un vienmēr, tajā pašā elpas vilcienā: vai tā ir pareizi? Vai tā tiešām ir? Vai arābi tā dara? Tu būsi sirdsapziņa, mans draugs, un tev jābūt stipram un nelokāmam. Viss pārējais lai paliek citiem, kuri Damaskā nāks un ies, kādu bridi atradīsies pie varas un to zaudēs, kad kapteiņi kļūs par pulkvežiem un gāzīs ģenerāļus, un tiks gāzti, kad nākamie kapteiņi kļūs par pulkvežiem: tieši tā vienmēr notiek, kad visu perina un valda armijnieki. Turpretim sirdsapziņa neko neperina. Tā jūt. Un tieši tā tu paliksi nesatricināms zagļu midzenī, pie intrigantiem, naudiniekiem un varaskārīgajiem. Kā vīzija, kā ideja sirdī. Neaprakstāma. Kā tavi tēvi, Josi, ar savu sapni par Cionu un savām ilgām pēc Jeruzāle-mes. Un tas nevienam nav nekas svešs. Visas cilvēciskas būtnes slepenībā lolo sapņus. Pat zagļiem un intrigantiem sirdī ir šis apslēptais stūrītis.

Halīms Damaskā nodibināja savu uzņēmumu un sāka eksportēt uz Eiropu ādas izstrādājumus un rotaslietas. Driz viņš klāstu papildināja ar šešbeša kauliņiem un galdiņiem, un tieši tie izrādījās viņa ienesīgākās preces. Palīdzēja viņa jaunie Damaskas draugi; viņam bija labi darījumu sakari Eiropā, īpaši Beļģijā. Uzņēmums zēla un plauka, un reizi vai divas gadā viņš ceļoja uz Eiropu.

Damaskā Halīms dzīvoja klusi: vienkāršs, apburošs un pieticīgs cilvēks, patriots ar pastāvīgi augošu paziņu loku. Sīrijā bija iestājies bija drudžainas nestabilitātes periods. Pirms neilga laika tā bija lauzusi savienību ar Ēģipti, valsts apvērsumi sekoja cits citam, un Baath partija mazpamazām nostiprināja savas pozīcijas armijā. 1963. gadā baatisti bez aplinkiem sagrāba varu, un par Sīrijas jauno valdnieku kļuva ģenerālis, kurš agrāk bija militārais atašejs Buenosairesā: Halīma kādreizējais šešbeša partneris.

PIECI

Nozīmīgākās cīņas par Skrējēja likteni šajā laikā norisinājās nevis Sīrijā, bet Mosad štābā, un tajās bija iesaistīti divi vienīgie, kuriem bija zināma Skrējēja identitāte un operācijas "Skrējējs" sastāvdaļas: Tadžars un viņa tiešais priekšnieks. Abu nesaskaņas bija fundamentālas, nesamierināmas un attiecās uz operācijas būtību. Tadžara acīs Skrējējs bija ilgtermiņa ieguldījums, kas savu vērtību iegūs tikai tad, kad vairākus gadus būs atradies tur, kur atrodas, turpretim Mosad priekšnieks domāja, ka jau tagad uzreiz Skrējējam jānes lielāks labums. Jēdzieni ilgtermiņa un jau tagad uzreiz nemitīgi mainījās, un viņu domstarpībām radās dažādas izpausmes.

Varētu likties, ka šīs domstarpības ir vecie, tradicionālie strīdiņi, kuros stīvējas operācijas koordinators un nākamais uz hierarhijas kāpnēm, tas, kurš maksā birokrātiskos rēķinus; operācijas koordinators vēlas pasargāt savu aģentu un nepakļaut viņu briesmās, bet priekšnieks domā par laika un naudas ieguldījumiem un pieprasa drīzākus rezultātus. Taču Tadžara lielā pieredze un fakts, ka viņš pats reiz neilgu laiku sabija par Mosad direktoru, padarīja problēmu daudz sarežģītāku, un viņi abi to saprata. Te bija iejauktas ne tikai karjeras, lomas un pašcieņa, bet arī vēsture un filozofijas.

Ukrainas rabīna dēls, kurš tātad bija Mosad direktors, savu izlūka pieredzi, atšķirībā no Tadžara, bija guvis Izraēlā. Mazais Ārons, kā viņu dēvēja, bija plecīgs neliela auguma vīrietis ar neizsmeļamiem enerģijas krājumiem, un savā dzīvē viņš nedarīja neko citu, kā vien strādāja. Darba gaitas viņš bija uzsācis kā policists, britu mandāta laikā Saj rindās kļuvis par pretizlūkošanas speciālistu, laika gaitā šo amatu paplašinot un attiecinot arī

uz pretizlūkošanu ebreju revizionistu un to politiski labējo šūniņu aprindās. Pēc neatkarības iegūšanas viņš pēc premjerministra pavēles atbruņoja ebreju labējo pagrīdi un valdībā ieguva vēl lielāku ietekmi. Viņš bija ārkārtīgi spējīgs, nesaudzīgs cilvēks, kurš prata vadīt organizāciju un panākt rezultātus.

Viņa pirmā nopietnā saķeršanās ar Tadžaru par operāciju "Skrējējs" nodka tad, kad Skrējējam bija laiks ierasties uz dzīvi Damaskā. Tadžars stingri uzstāja, ka Skrējējs neatskaitisies pa slepenu radio; radiosakari aģentiem bija parastais ziņošanas veids un reizē vislielāko briesmu avots. Tadžars vēlējās, lai Skrējējs atskaites ievieto savos uz Eiropu eksportētajos šešbeša galdiņos ar dubultu dibenu. Aģents, kas neuztur radiosakarus, pēc definīcijas atrodas citā kategorijā, viņam ir citi mērķi. Šajā ilgtermiņa pret jau tagad uzreiz raundā Tadžars uzvarēja, viņš uzvarēja ari vairākos citos. Taču 1963. gadā, kad Skrējēja kādreizējais šešbeša partneris no Buenos-airesas kļuva par Sīrijas prezidentu, Mazais Ārons neizturēja.

Tas ir absurds, viņš kliedza uz Tadžaru. Skrējējs būtu spējīgs mums paziņot gandrīz jebko. Kāpēc jūs atsakāties uzlaist viņu tam ģenerālim un lai viņš mums stāsta, kas tur notiek?

Bet kas būs pēc nākamā apvērsuma? Tadžars atbildēja. Ari tad, ja Baath paliks pie varas, ģenerālis jau nu gan nepaliks, tas ir gandrīz pilnīgi droši. Viņš ir tikai pirmais no tās kompānijas. Kurš būs nākamais?

Un ja nu rit būs karš? Mazais Ārons kliedza. Skrējējs pat nespēs mūs brīdināt. Tas ir vājprāts.

Nē, tā ir gudrība, Tadžars atbildēja. Ja rit būs karš, mums to paziņos kāds cits. Šim nolūkam mums ir citi cilvēki. Pienāks ari Skrējēja laiks, bet tas vēl nav noticis. Es gribu, lai viņš mums ir ilgi.

Mazais Ārons savilka uzacis. Ak tad ilgi, viņš domāja. Skaidrs, ka tu gribi, lai viņš mums ir ilgi. Viņš ir tava cerība un tavs sapnis, vienīgais, kas tev vispār ir.

Tadžars sēdēja viņam pretim un bija nelokāms. Palīdzēdams ar rokām, * viņš pārlika citādi sakropļotās kājas. Kaut kādā mērā Mazais Ārons uz Tadžaru noraudzījās ar nožēlu, un Tadžars to zināja. Mazais Ārons galu galā bija tas, kurš Argentīnā sagūstīja Eihmani un sadabūja Rietumiem

Hruščova slepeno runu, kurā tas nosodīja Staļina laika noziegumus Padomju Savienībā. Izlūkošanā viņš bija starptautiska mēroga slavenība, viņa vārdu zināja politiķi. Kad profesionāļi citās galvaspilsētās domāja par Mosad, viņi domāja par Mazo Āronu, kurš viņiem bija Mosad iemiesojums. Taču pirms tam, kara beigās, tas, kuram bija slava, vara un liela nākotne, bija Tadžars. Vai tiešām Mazais Arons nespēj viņam piekāpties viena aģenta gadījumā? Kad runa ir par vienu pašu operāciju?

Paklausies, ierunājās Mazais Arons, ja reiz tu negribi, lai Skrējējs lec gultā pie ģenerāļa, vismaz pasaki man kaut ko jaunu. Kaut ko tādu, lai es sev varu iegalvot, ka šī operācija virzās uz priekšu.

Divas lietas, Tadžars acumirklī atbildēja. Es likšu viņam pievērsties sīriešu ieročiem un palestīniešu bēgļiem.

Mazais Ārons nodūra acis un palūkojās vispirms uz savu rakstāmgaldu un pēc tam uz sakropļotajām kājām, kas bija izstieptas tā otrā pusē. Sīriešu ieroči nāca no Padomju Savienības, šis solījums jau bija kaut kas. Turpretim palestīniešu bēgļi bija melni un maziņi, un tas nebija nekas. Viens solījums varēja ienest taustāmus faktus, otrs nozīmēja tikai to, ka Skrējējs vazāsies pa tuksnesi, iztaisījies par arābu. Bēdīgi, viņš domāja, Tadžars netiek vaļā no savas pagātnes. Reiz šādi guvis panākumus, viņš joprojām sapņo, ka tas izdosies vēlreiz. Par katru cenu grib to pašu darīt vēl un vēlreiz, dzīvo idejās un cerībās, paša iztēle — un automobiļa avārija — neļauj viņam ieraudzīt, ka tagad viss ir citādi. Neviens labāk par viņu nezina mehānismus, kā iesūtīt aģentus arābu valstīs un pēc tam tos uzturēt, bet, domādams par mērķiem, viņš slīgst pagātnē.

Mazais Ārons vēl mazliet paklaigāja, taču bez patiesas aizrautības. Viņš jau bija nolēmis ļaut, lai Tadžars ar Skrējēju rīkojas pēc savas saprašanas.

Lai būtu, Mazais Ārons beigās sacīja. Skrējējs koncentrēsies uz sīriešu ieročiem un palestīniešu bēgļiem, nevis uz prezidentu... pagaidām.

Tadžars iekšēji gavilēja. Viņš zināja, ka šis bija svarīgākais operācijā "Skrējējs" pieņemtais lēmums. Vēl kādu laiciņu vajadzēs pagaidīt, toties viņš lēni, apdomīgi izveidoja šo operāciju tieši tādu, kā vēlējās. Pat Mazais

Ārons nespēja uzminēt, kādi padesībā bija viņa tālejošie mērķi. Un neviens, izņemot pašu Skrējēju, par operāciju nezināja pietiekami daudz, lai spētu spriest.

Tas, ko Tadžars tik ilgi plānoja, bija ne vairāk, ne mazāk kā galīga iefil-trēšanās ienaidnieka valstī un tautā. Gadiem ritot, Skrējējs mazpamazām iegūs arvien lielāku varu un ietekmi, līdz pienāks diena, kad viņš būs viens no svarīgākajiem cilvēkiem Sīrijā. Taču viņš nekad nebūs vienkārši aģents, sīrietis, kuru savervējusi kāda cita valsts. Ārzemju aģenti strādā par naudu vai varu, vai arī ticības vai ideoloģijas vārdā, taču viņi vienalga ir tikai ārzemju aģenti, un Skrējējs tāds nebūs. Skrējējs būs sīrietis, kurš dziļā slepenībā ir ari izraēlietis, par viņa motīviem un uzticību nekad nevajadzēs šaubīties. Izlūkošanas jomā tas bija nepārspējams sasniegums, un, cik Tadžaram bija zināms, kaut ko tādu vēl neviens un nekad nebija paveicis.

Mums jāsāk skatīties divos jaunos virzienos, Tadžars sacīja Josi, kad viņi nākamo reizi bija satikušies Eiropā. Pirmkārt, ieroču joma. Būtu ļoti labi, ja tu izdomātu, kā tu varētu iesaistīties remontēšanas biznesā. Iesākumam pavisam niecīgā apmērā, pats saproti. Nevajag darīt neko varenu un iespaidīgu, pietiks ar kaut ko gluži parastu, teiksim, tiec klāt bruņutransportieriem. Tos nemitīgi vajag visvisādi pārtaisīt, ne jau kaut ko lielu, tīros sīkumus. Sviras un ierīces, sēdekļi vai izpūtēji — pilnīgi vienalga. Es papētīju, kā tas notiek pie mums, — tur nebūt nav vajadzīgi inženieri, pietiek ar prātīgiem mehāniķiem un kādu, kas viņus pieskata. Lielā mērā tas ir visparastākais bizness. Tev ir rasētāji, kuri uzzīmēs attiecīgo vārpstu vai kloķi, tu tikai apčubini klientus un turi kārtībā grāmatvedību. Armijas apgādnieki pieradīs ar tevi sastrādāties, viņi zinās, ka uz tevi var paļauties, un, ļoti iespējams, paši lūgs uzņemties ko vairāk. Laika gaitā tas var kļūt par kaut ko itin nozīmīgu

Un es zinu, ka tev tādas lietas patīk, Tadžars piebilda, tu taču vienu ♦ laiku gribēji kļūt par inženieri.

Josi iesmējās. Neizklausās pārāk sarežģīti, viņš teica. Un kāds ir otrs jaunais virziens?

Palestīniešu bēgļu nometnes, Tadžars atbildēja. Sīrieši ir sākuši organizēt un apbruņot dažus palestīniešu grupējumus, tādēļ droši vien būtu vērts vispirms tuvināties tiem. Tas būs patriotiski un īsti laikus cīņā par cēlajiem arābu mērķiem, turklāt tev būs iespēja izlīst laukā no Damaskas un ieelpot tuksneša gaisu. Ari tas tev galu galā ir asinīs, tu taču nevari caurām dienām sēdēt pie kantorgrāmatām un tērzēt kafejnīcās vai pastaigāties gar upmalu.

Bet kā paliek ar ģenerāli? vaicāja Josi.

Pēc šī ģenerāļa būs cits ģenerālis, Tadžars atbildēja, un pēc viņa nākamais un atkal nākamais. Toties ieroči un palestīnieši, man ir tādas aizdomas, ar mums būs daudz ilgāk nekā jebkurš no viņiem.

Piedevām viņš vienmēr mani uzvar šešbešā, bilda Josi.

Neticu.

Tas ir ar nolūku, protams.

Ā, tagad ticu, Tadžars smaidīdams atsaucās un pievērsās citiem jautājumiem.

Kāds Sīrijas armijas virsnieks lūdza Halīmu aizbilst prezidentam kādu vārdiņu personiskā lietā. Citi nāca un mudināja kaut ko nelegāli ievest, noslēgt īpašus līgumus vai kļūt par starpnieku attiecībās ar dienesta pakāpē augstākiem virsniekiem, ar kuriem Halīms bija draugos. Taču Ha-līms vienmēr atklāti un taktiski atteicās no šīm iespējām padarīt kādu par savu parādnieku.

Viņa gribu var ietekmēt tikai ideāli, Halīma labajai slavai augot, runāja Damaskā, un viņu izdaudzināja par vīru, kurš lūkojas nākotnē, — par neuzpērkamo.

Bērnībā, uzaugdams arābu paražās, ilgi pirms tam, kad viņš kļuva par Halīmu, Josi sapņoja par teiksmaino Damaskas pilsētu, viņa zēnības mītu un brīnumu krātuvi, kas pastāvēs vienmēr, pārāka par laiku un akmeņiem. Viņam tā bija iztēles pilsēta, gluži kā Jeruzāleme.

Damaska daiļā, daudzu kolonnu pilsēta, Austrumu pērle un vārti uz Meku; gadu simteņi ritēja, un allaž ticīgo karavānas no tās devās hadžā pāri tuksnesim. Pilsēta ar daudziem garastāvokļiem, taču visvairāk dēvēta par al Fajhā, "smaržīgā", savu neskaitāmo puķu un augļu dārzu dēļ. Apseglojusi upi kalna pakājē, patvērusies pie tā no nemīlīgās ainavas; kopš aizlaikiem tuksneša krustceles Āzijas, Eiropas un Āfrikas sadurē, un ari senatnē tai nebija līdzīgu.

Jo Damaska, atšķirībā no visām citām pilsētām zemes virsū, četru savas vēstures gadu tūkstošu laikā nekad nebija slīgusi aizmirstībā. Tā bija krāšņākā rota ikvienai impērijai, kas jebkad valdījusi Auglīgajā Pusmēnesī: ēģiptiešiem un hetiem, babiloniešiem un asīriešiem, persiešiem, grieķiem un romiešiem, arābiem, seldžūkiem un mongoļiem, mamlūkiem un turkiem. Arvien nozīmīga, mūždien nopostīta un celta no jauna, slavena ar savām aprikozēm, vīnogām un melonēm, ar savu zīdu, kuru eiropiešiem aizveda krustneši, ar savām vīģēm un pistācijām, kuras romieši iznēsāja apkārt visai Vidusjūrai kā dāsni izdāļātu damaskiešu dāvanu, reiz vētras dieva Adada pielūdzēja, bet pēc tam plaukstošs kristietības un islāma centrs, svēta kristiešiem, jo te pie ticības nāca Pāvils, un svēta ari musulmaņiem — jo te apglabāts Salāhs ad-Dīns, dižais kurdu karotājs, kurš uzveica krustnešus.

Damaskas senais skaistums ar krāšņajiem dārziem, ar mūru ieskauto vecpilsētu upes dienvidu krastā un jaunajiem, ēnainu bulvāru krustotajiem kvartāliem ziemeļos vēsturē sakņojas tajos laikos, kad pilsētas vēl tikai sāka dzimt; Damaska cilvēcei atgādina pirmos sapņus par zemes paradīzi tuksneša malā.

Halīmam Damaska bija mīļa, un viņš vienmēr juta, kā pagātnes pasaules ar jaunām dimensijām papildina viņa dzīvi šajā pilsētā, kuras iemītnieku smalkā laika izjūta viņam ļāva savā dzīvē atrast vietu ari tālajam Josi. Dienās, kad Halīms vēlējās spēcināties, iemiesojot vārdos savu pieķeršanos Tadžaram un tagadnei, viņš kādam no saviem sīriešu draugiem stāstīja par laipno, gādīgo atraitni, viņa Argentīnas brālēnu, kurš bija * palīdzējis viņam uzsākt dzīves gaitas un tik daudz iemācījis.

Man par visu jāpateicas viņam. Viņa idejas, viņa būtība rit manās dzīslās un palīdz man iet uz priekšu, Halīms godīgi un ar visciešāko pārliecību sacīja.

Savukārt, tiekoties ar jaunajiem palestīniešu paziņām, runājot par viņu pazemojumu un naidu, par viņu nācijas likteni un viņu cīņu par savu tēvzemi, viņa vārdus ar vispatiesāko kaislību iekvēlināja Josi bērnības sapņi. Es labi zinu, kā jūs jūtaties, Halīms viņiem teica tik pārliecinoši, ka tas uz viņa klausītājiem atstāja ļoti dziļu iespaidu. Jā, visvairāk Halīms izcēlās ar to, cik milzīgi spriegi viņš redzēja dzīvi.

To visu Tadžars bija paredzējis. To visu Tadžars bija rūpīgi izplānojis un iekļāvis Josi mācību programmā, toreiz, kad viņi divatā pārvērta Josi par patriotu Halīmu, kura panākumu pamatā vienmēr būs viņa jūtu patiesums. Tieši tāda bija Skrējēja operācijas būtība, kaut arī to patiešām saprata tikai Tadžars un Halīms — Skrējējs iecerēto paveiks tāpēc, ka Halīms bija īsts.

Pavadījis Damaskā vairāk nekā piecus gadus, Halīms tur bija pilnībā iedzīvojies. Tad Tadžars nolēma, ka derētu Skrējēja dzīvei piešķirt vēl vienu dimensiju. Viņš to pārrunāja ar Josi, satiekoties Beļģijā, un šo to pastāstīja par cilvēku, ar kuru viņš vēlējās Josi sapazīstināt, — tas bija kāds anglis. Uz šo pazīšanos Tadžars skubināja, kā viņš pats sacīja, ne profesionālu iemeslu pēc, jo operatīvajā darbā anglis Josi nekad nebūs noderīgs: drīzāk tīri personisku iemeslu dēļ.

Varbūt tādēļ, lai tu sajustu laiku citā griezumā, Tadžars smaidīdams bilda.

Uzreiz pamodās Josi ziņkāre. Tātad tu viņu pazīsti? viņš vaicāja.

Jā gan, Tadžars atsaucās. Patiesībā reiz, sensenos laikos, viņš man iemācīja krietni daudz no tā, ko es zinu par mūsu darbu. Un, dīvaini, bet fakts, kaut kad viņš pazina arī Annu, ļoti, ļoti sen.

Josi kļuva nopietns. Tiešām, laiks citā griezumā, viņš teica. Un kā šo noslēpumaino angli sauc?

Viņš dēvējas par Bellu, atbildēja Tadžars.

Viņš ir tas, kurš dzīvo Jērikā? Jā.

Josi domīgi pamāja ar galvu. Esmu par viņu dzirdējis, viņš sacīja.

SEŠI

Pašā rīta agrumā, sēdēdams uz savas ziemeļu terases, kā viņam pašam to padka saukt, lai gan patiesībā tā bija grubuļainu dēļu grīda ar skārda pār-jumu viņa greizās mājiņas durvjpriekšā, vienacainais Jērikas eremīts raudzījās uz krāšņo paēnu viņa apelsīnkoku pazarēs, pētīdams rakstus, kurus sakaltušajā zemē kodināja saule. Skudras čakli vilka salmu krikšus, te parādoties, te nozūdot gaišajos pleķīšos, tik neatlaidīgi nodevušās saviem nebeidzamajiem darbiem, ka viņš brīžiem domājās tās dzirdam. Patiesībā ritišķā dūkoņa nāca no koku lapotnēm, kurās tūkstošiem knišļu plakšķi-nāja spārnus līksmībā par nonākšanu paradīzes oāzē, jo visapkārt Jērikai pletās spīvs tuksnesis, bet te skurbinoši smaržoja apelsīnziedi.

Apelsīnu birzs ieskāva viņa mājiņu no visām pusēm, slēpjot viņu no svešiem skatieniem. Pie otrām durvīm bija laucīte, kurā viņš varēja sēdēt naktīs, ja vēlējās skatīties zvaigznēs, un tai blakus vīnogulājiem apaugusi lapene, dienvidu patio, kā viņš to dēvēja, — tur varēja sēdēt pa dienu, ja negribējās redzēt nevienu pašu cilvēku. Bet rītus viņš parasti pavadīja uz lieveņa — tātad uz ziemeļu terases —, ar skatu uz grambaino ceļu aiz apelsīnu birzs. Uz lieveņa viņam bija daži soliņi un visērtākais lasāmkrēsls, galds ar allažīgām augļu un grāmatu grēdām, un, lai nepieļautu dehid-ratāciju, divas pilnīgi vienādas karafes, kurās šķietami ieliets ūdens — bet patiesībā vienā bija ūdens un otrā araks.

Tādējādi šis cilvēks ar briesmīgi izkropļoto seju, Bells, kurš jau sen bija * atvadījies no izmanīgi viltīgās spiegošanas pasaules, rīta stundās savā ziemeļu terasē atrada visu, kas dzīvē bija svarīgs.

Viņa mājiņa, kā lielākā daļa Jērikas namu, bija, daudz negudrojot,

uzsliets vienstāva būcenis ar apmestām kleķa sienām, kuras bija nopervē-tas kaut kādā krāsā, kas ātri vien izbalēja līdz nenosakāmam pasteļtonim. Vētra stundas laikā to visu būtu aizslaucījusi pa gaisu, taču Jērikā, zināms, nemēdza līt. Vienu vai divas reizes dienā debesis apmācās un ļaužu sejām pieskārās tāda kā viegla migliņa, izraisot bezgalīgu brīnīšanos un pamudinot vairākas dienas svinīgi apsveicināties citādiem vārdiem.

Lietus, kāds milzu nopietnībā sacīs, sastapis kaimiņu. Lietus, jo tāda, ir Dievajjriba, skanēs tikpat nopietna atbilde.

Bella mājoklis bija pieticīgi mēbelēts. Tajā bija daži galdi, soli un krēsli, pāris lažiņu, pie sienām karājās no koka kastēm uzmeistaroti grāmatplaukti. Griesti bija augsti, un iekšā vienmēr bija vējains, jo nežēlīgā saule pieskardamās aprija gaisu, savērpdama virpuļus tur, kur tās stari neiesnie-dzās. No ielas puses, pa apelsīnkoku biezajām pazarēm, Bellu uz viņa lieveņa varēja redzēt tikai mazi bērni un ēzeļi. Apmeklētājus, kuri šķindināja zvanu pie rūsainajiem čuguna vārtiem, viņš bija iemācījies pazīt pēc ķermeņa apakšdaļas, it īpaši pēc sandaļotajām kājām.

Kādas neizdibināmas mākas mēs dzīvē izkopjam, Bells, iekšēji smaidīdams, domāja, mazpamazām apgūdams vārtos nostājušos draugu pēdu īpatnības. Citādi, kā vien iekšēji, Bells nespēja smaidīt, jo viņa seja bija ārstu izveidota maska. Pirms daudziem gadiem lode bija sadragājusi tālskati, kurā viņš tobrīd raudzījās, ietriecot viņam sejā metāla un stikla šķembas un izraujot viņam aci un gandrīz visus vaibstus. Savā ziņā viņam bija veicies, ka viņam vispār bija kaut kas līdzīgs sejai.

Sadragātais tālskatis bija saplosījis ari roku, kas to turēja. Ārsti nespēja neko vairāk kā ar pārstādītu ādu un metāla tapām rekonstruēt nekustīgu, pusvirus nemainīgi noķīlētu maigli, tādu kā darbarīku lietu satveršanai. Ar šīm kroplīgajām spīlēm Bells turēja araka glāzi — arī tā bija vairāk vai mazāk nemainīgs viņa piederums.

Jērikā neviens un ari citur tikai pavisam nedaudzi zināja, ka Otrā pasaules kara laikā Bells Vidējos Austrumos bija ļoti ietekmīgs cilvēks — viņš Ēģiptē komandēja elitāru britu izlūkdienesta vienību, kuru iesvaidītie mīklaini dēvēja par Klosteri, jo tā štābs bija nobēdzināts tuksnesī, senā, pamestā klosterī. Bella aģenti, kas, bez šaubām, tika saukāti par

Mūkiem, bija slaveni ar savām spējām pārliecinoši iemiesoties citu ādā un bija darbojušies gan vācu frontes aizmugurē, gan pie vāciešu mīļotājiem daudzās arābu valstīs. Mūki jaudāja paveikt tik lielas lietas, ka viņu anonīmais priekšnieks spiegošanas speciālistu aprindās Londonā kļuva par fantastisku leģendu.

Taču Bellām, kurš tolaik saucās citā vārdā, pat savas organizācijas iekšienē bija izdevies neatklāt, kas viņš patiesībā ir. Gandrīz visi Mūki bija pārliecināti, ka noslēgtais vīrs ar maigli un karā saspridzināto seju ir tikai nenozīmīgs adjutants nesaudzīgajam pulkvedim, kurš, visuprāt, komandēja Klosterī, — patiesībā pulkvedis bija Bella vietnieks.

Kad karadarbība Ziemeļāfrikā bija beigusies, Klosteris pēc Londonas augstās priekšniecības pavēles uzreiz tika izformēts; tam par iemeslu bija gan profesionāla nenovīdība un konkurējošu frakciju manevri aizsardzības ministrijā, gan vārdos neizpaustas bailes, jo Klostera pārdabiskās spējas iefiltrēties gandrīz jebkurā objektā tika uzskatītas par tik bīstamām, ka tās varēja izmantot tikai visspiedīgākās karalaika nepieciešamības gadījumā.

Klostera ģeniālajam priekšniekam tika piedāvāta svarīga ģenerālštāba virsnieka vieta Londonā, bet viņš no tās kategoriski atteicās, apgalvodams, ka esot iekšēji iztukšots un nekādā ziņā nejūtoties gatavs paaugstināšanai. Viņš labprātīgi pieteicās līdz kara beigām Kairā pastrādāt mazāk atbildīgā amatā, bet pēc tam aiziet no darba un dzīvot Vidējos Austrumos, saņemot invalīda pensiju. Nogurušā balsī, kā vienmēr, pašironisks, Bells toreiz ar greizo maigli norādīja uz melno, izbozto acs apsēju.

Dažiem no mums jau kopš sākta gala bija paredzēts tikai laukstrādnieka darbiņš, viņš teica. Un gan jau impērija atradīs kādu aizmirstu kaktu saviem nopelniem bagātajiem kropļiem.

Priekšniecībai aizsardzības ministrijā Bells šķita daudz par jaunu, lai beigtu tik veiksmīgu karjeru. No otras puses, viņš bija dzimis un audzis Indijā un Anglijā patiesībā nekad nebija dzīvojis; ar šo faktu un viņa seju pietika, lai pat visskeptiskākie aizsardzības ministrijas ģenerāļi nolemtu, ka viņa vēlmes jāciena un nevajag viņu par varītēm saukt atpakaļ uz Londonu. Bella seja vienmēr bija neapgāžams pierādījums viņa patiesīgumam.

Nebija iespējams iebilst tai drausmīgajai, deformētajai nelaimei, ar kuru viņš lūkojās pasaulē, baigākajai sejai, kādu jebkurš savā dzīvē bija redzējis.

Savu brīvo laiku Kairā Bells izmantoja, mācīdamies arābu valodu. Kad karš Eiropā beidzās, viņš aizgāja pensijā, mainīja vārdu un pārcēlās uz Jeru-zālemi un arī tur papildināja arābu valodas zināšanas.

Saprotams, viņam nebija noslēpums, ka bijušie kolēģi no britu izlūkdienesta neko neaizmirst. Tas ari bija gaidāms. Britu Palestīnu viņš zināmā mērā bija izvēlējies tieši tāpēc, lai tiem būtu vieglāk viņu paturēt acīs. Šī paša iemesla dēļ viņš vēlāk, kad britu mandāts tuvojās beigām, pārvācās uz Jordāniju: briti no Palestīnas prāvākās austrumdaļas bija izveidojuši Jordānijas valsti un tajā itin svabadi rīkojās. Savas sejas dēļ Bells vienmēr ārkārtīgi rēķinājās ar citu izjūtām un bija puslīdz drošs, ka šajā beduīnu karaļvalstiņā viņš nevienam netraucēs — kara sapluinīts britu emigrants klusi dodas sēdēt kādā nomaļā aizkaktā pašā tuksneša malā.

Savu aizmirsto impērijas kaktu Bells bija atradis kādā vētrainā ziemas dienā, kad viņš no Jeruzālemes kalnienes sāka soļot pa Jūdejas tuksnesi uz austrumiem, arvien uz leju un leju pa sausajām, neauglīgajām nogāzēm. Un tad viņš dziļi Jordānas upes aizā ieraudzīja Jēriku. Kaistoši tropu ziedi pārliekušies pār klusām, putekļainām ieliņām, slaikas, staltas dateļpalmas, jasmīnu kaskādes un akrobātiskas bugenvileju sienas, kanāliņi, burzguļojoši avoti un ugunīgu liesmukoku eksplozijas saules izbalinātajās debesīs; pēc nedzīvā līdzenuma Nāves jūras ziemeļos šī arābu pilsētiņa šķita īsts brīnums, ne vairāk un ne mazāk. Jērikas lepno oāzi, tik mazu un tik koši zaļu bula dūmakā, Bells uztvēra kā mirāžu, kas viņam parādījusies sapņos, īstenu Pravieša vīziju mūžīgas vasaras tuksnesī.

No virsotnes, ko tradīcija uzskata par Kārdināšanas kalnu, kurā sātans lika Jēzum pie kājām visus zemes labumus, Bells mieloja pie Jērikas savu vienīgo aci. Vēl nedēļa nebija beigusies, kad viņš, manīdams kopš sejas bojāejas neizjustu satraukumu, veda savu nelielo mantību lejup no

aukstā, vējainā Jeruzālemes kalna gala.

*

Jērikā Bells staigāja, lasīja un nemeklēja sabiedrību, lēniem malkiem dzēra araku un mācījās par apelsīnkokiem. Viņš lasīja ari par pilsētiņu, kurā bija apmeties.

Pirms daudziem gadsimtiem, kad Marks Antonijs, vēlēdamies apliecināt mīlestību savai Ēģiptes valdniecei, uzdāvināja Jēriku Kleopatrai, kura to savukārt par krietnu summiņu iznomāja Hērodam, šī seniķu palmu pilsētiņa tika daudzināta tuvu un tālu, jo tai bija sveķi un henna, mirres un safrāns, un Gileādas balzams, te dzirdināja ūdens, kas Jeruzālemes kalnu grēdā nozuda pazemē, lai apakš Jūdejas tuksneša vienmuļajiem klajiem meklētu ceļu lejup un pavasaros brīnumaini izšļāktos tur, kur jau desmit tūkstoš gadu, daudz ilgāk par jebkuru citu cilvēka rokām celtu pilsētu, rotājās Jērika.

Tveices dēļ Bells Jērikā pasāka vienmēr staigāt baltā: baltās kokvilnas biksēs un platos, baltos kreklos, kurus katru dienu mazgāja un izžāva pie savas vīnstīgām apaugušās lapenes. Būdams ārzemnieks, viņš modināja ziņkārību, tomēr ne pārmērīgu. Turpat blakus slējās Kārdināšanas kalns, turpat Jordānas krastos Jānis Kristītājs bija staigājis, klausījies Dieva balsī un pārņēmis seno austrumnieku paražu draugus un citus šķīstīt, iegremdējot upes remdenajos ūdeņos; pēdējos divus gadu tūkstošus Jērikas apkaimē dzīvoja kristiešu mūki, nabadzīgu grieķu un koptu, sīriešu un etiopu tuksneša dzieti, kas loloja savas svētās rūpes.

Bells nebija tāds kā visi, savas sejas dēļ, un sākumā pilsētnieki no viņa vairījās, bīdamies no viņa vienīgās acs, nespēdami to neuzskatit par ļaunu aci; kad viņš gāja garām, tie aizgriezās, slēpa savus bērnus un neparko negribēja skatīties viņam virsū. Taču Bells bija pieradis un nemēģināja uztiepties; viņš jau sen bija sasniedzis dziļu iekšēju vienatnību. Patiesību sakot, viņš pats centās pilsētniekus pasargāt no savas sejas drupām un vienīgās acs: izejot no savas apelsīnu birzs, allaž valkāja noļukšu salmu cepuri un staigāja pa pilsētu ar nodurtu galvu, pat tirgotavās runādams ar grīdu, lai nevienam nebūtu jāredz viņa seja.

. Tā dzīvo pazemīgs vīrs, ļaudis atskārta, un pēc kāda laika pieņēma Bellu kā daļu no sava pavēņa, saules gaismas un puķēm — svešzemju vientuļnieks ar baismīgu, Dieva piemeklētu seju, kalsns, nerunīgs un atturīgs, baltās drānās tērpta paradība, kas klusi vada savas dienas aiz apelsīnkokiem.

Bella dramatiskā metamorfoze notika tad, kad viņš Jērikā bija nodzīvojis apmēram divpadsmit gadu. Tikām viņš pamazītēm bija kļuvis par dzīves neaptveramās ainavas sastāvdaļu, un tad pēkšņi pār pilsētniekiem nāca apstulbinoša atskārsme — divpadsmit gadu laikā Bells nebija kļuvis ne dienu vecāks. Askētiskais, vienacainais eremīts izskatījās tieši tāds pats kā todien, kad pirmo reizi spēra kāju Jērikā.

Pagāja kāds laiks, kamēr šī atklājuma neizmērojamība kļuva pilnīgi skaidra. Jērikas mūžīgajā vasarā viss noveco ātrāk nekā citur: te puķes nekad nebeidz ziedēt un augļu koki nekad nemitējas nest augļus, tomēr tiesa arī, ka nežēlīgā saule gan dod, gan ņem, un sairšana ir tikpat nevaldāma kā augsme. Aizritot nedaudziem mēnešiem, jauns nams vai jauna putekļaina ieliņa izskatās pēc tādas, kas jau pusgadsimtu atstāta novārtā, bet cilvēki, tumši nodeguši un grumbaini tuksneša saulē, ātri izceļo cauri dzīves posmiem un agri kļūst par gausiem seniķiem, kas met darbiem mieru un apsēžas atmiņas pavēnī, stāstīdami mazbērniem, kā jāpadod ceļš kanālu ūdenim, lai appludinātu augļu kokus, kad ir pienācis īstais laiks un ierunājas atmiņa.

Turpretim Bells, atšķirībā no visa cita Jērikā, nenovecoja. Viņa taisnais, kalsnais augums joprojām bija tāds pats, noļukusī salmenīca tāda pati, rītausmā un vakara krēslā viņš joprojām devās tādās pašās garās pastaigās pa tuksnesi: kluss, balts gājējs kaut kur tālumā, viens ar savām domām. Galvenais sarunu temats tagad bija Bella baismīgās sejas nemainīgais stāvoklis.

Bella seja nevarēja mainīties, jo ārsti pirms daudziem gadiem bija iestrādājuši sadragātos kaulus un muskuļus nekustīgā maskā. Tas bija medicīnisks fakts, tā vienkārši bija. Taču pilsētnieki daudz labāk saprata nevis ķirurģiju, bet augsmi un sairšanu, un viņiem Bella seja palika nemainīga tāpēc, ka Dievs tai bija uzspiedis savu īpašo zīmi, zīmi, kas apliecināja to dziļo iekšējo mieru, kas ir ikkatra cilvēka dvēseles augstākais mērķis.

Tādēļ šausmas lēni un nemanāmi pārtapa skaistumā, un Bella drausmīgā nelaime Jērikā kļuva par iemeslu bijībai. Šī ideja pilsētiņas pavēnī gausi izveidojās pati no sevis, taču vienubrīd visi to noskārta par neapstrīdamo patiesību. Askētiskajam svešzemju vientuļniekam bija pieskāries Dievs, un viņš bija nemainīgs, viņu nespēja skart sairšanas pirksti, kuri pat tuksneša klintis pārvērš putekļos. Viņa baltās drānas liecināja par tīru sirdi, un vienīgā apaļā acs, no kuras tie agrāk bijās, turēdami par ļaunu, tagad bija atzīta par zīmi no dievišķas klātbūtnes, kas dziļi ietiecas cilvēku dvēselēs, — tā bija visu redzošā debesu acs.

Citiem vārdiem sakot, Bells pilsētniekiem bija kļuvis par svētnieku, un kopš tā laika viņa skatiens un sveiciens tika uzņemts ar bijību kā svētība.

Ārpus Jērikas mīts par vienacaino angļu eremītu gadu gaitā ieguva vēl fantastiskākas aprises. Nevienas baumas nebija par neprātīgu, lai nevarētu ievīties ērmotigajās leģendās, kuru bijīgus pārstāstus ārzemju tūristi klausījās tuksneša Ammānā, Jordānijas galvaspilsētā.

Arī iestāžu interese par Bellu nebija apsīkusi. Divus gadu desmitus pēc Otrā pasaules kara pārstāvis no Anglijas vēstniecības Ammānā ik gadus brauca uz Jēriku, lai dienu pagrozītos Bella mājiņā: it kā tāpēc, lai apvaicātos, kā viņam ar veselību, taču patiesībā — lai uzrakstītu izvērstu ziņojumu par viņa noskaņojumu un paradumiem. Kā rādās, Londonā joprojām bija ļaudis, kuriem nedeva mieru domas par šo savrupnieku, kādreizējo Ēģiptes bezvārda Mūku ģeniālo komandieri.

Bells šo oficiālo uztiepšanos uztvēra ar laipnību, pēc labākās sirdsapziņas atbildēja uz jautājumiem, neslēpdams neko tādu, ko varētu uzskatīt par interesantu. Gadiem aizritot, apmeklētāji bija arvien jaunāki vīrieši, kuri par Bella lomu karā nebija dzirdējuši un pazina tikai mītisko Bellu no Ammānā dzirdētajiem stāstiem — ekscentrisku vientuļnieku ar baigu vraku sejas vietā, angli, kurš askētismā un alholismā dzīvoja astoņsimt pēdu zem jūras līmeņa, desmit tūkstoš gadu vecā pilsētā: lasīja, dzēra un spodrināja savu dvēseli Jērikas smagajā saulē. Tādēļ droši vien jau bija gaidāms, ka šiem jaunajiem sūtņiem, iztincinot informāciju uz Bella lieveņa, reizumis gadījās izpļāpāt kādu neprātīgu nostāstu, viņiem neviļus paspruka jaunākās baumas, kas tobrīd klīda Jordānijas galvaspilsētā:

Un vai tas ari ir tiesa, ser, ka jūs pēdējos desmit gadus pārtiekat tikai no mango un araka?

Bella viesis ar taisnu muguru sēž uz soliņa pie ārdurvīm, bloknots un rakstāmais rokā, bezcerīgi pakļāvies Bella sejas necilvēciskās maskas varai. Uz galda, kā parasti, stāv abas Bella karafes un allažīgās augļu un grāmatu grēdas. Bells klausās knišļu sanoņā apelsīnkoku lapotnēs, un viņa sejā parādās greizi sazvērniecisks vaiksts, izteiksme, kuru Abū Mūsa un Etiopu Mozus uzreiz zinātu nosaukt par liegu smaidu.

Nē, nav tiesa, Bells atbildēs. Patiesībā es esmu atdzemdinājis senu gnostiķu rituālu — svaigu vīģu ikvakara ēšanu jaunā mēnesī. Nogatavojušās, lipīgas, sulīgas vīģes, liels grozs ceremonijas vajadzībām. Pārpārēm pietiek, lai pēc tam visu mēnesi redzētu ekstātiskas vīzijas.

SEPTIŅI

Par Bella brīnumaino metamorfozi Jērikā neviens nepriecājās vairāk kā viņa lielais draugs un apbrīnotājs Abū Mūsa, pilsētiņas patriarhs, kuram bija neskaitāmi, pa visiem Vidējiem Austrumiem izklīduši brālēni un māsīcas, brāļudēli un māsumeitas, brāļu mazmeitas un māsu mazdēli. Lai gan Abū Mūsa Jērikā ilgus gadu desmitus kopa un kopa savus augļu-kokus, viņš bija cilvēks ar citādu pagātni. Gadsimta sākumā viņš bija traucies kopā ar Arābijas 1.orensa jātniekiem, triumfējoši spridzinādams turku vilcienus tuksnešos starp Damasku un Medīnu, un arī vēlāk neaizmirsa savus lieliskos piedzīvojumus šī slavenā angļa paspārnē. Kaut kādas gadu dīvainības pēc angļi vecajam arābam joprojām saistījās ar romantisku postīšanu, ar dinamītu, kas cēla mērķa labad eksplodē neauglīgās smiltīs, un Bella sagrautā seja viņam bija pavadonis uz viņa paša neprātīgi klaidonīgās jaunības heroiskajām atmiņām un godību.

Vai vismaz tā pats Abū Mūsa izskaidroja savu pieķeršanos Bellām, izburdams juceklīgus tēlus, kas piederējās vecā arāba neatšķetināmajiem laika, nostalģijas un faktu mistriem, gaisīgai, dziļi izjustai pārbagātībai, kas prātam bija tikpat nepieejama kā saules gaismas mainīgie raksti Bella pagalmā zem apelsīnkokiem. Patiesībā Abū Mūsam vienkārši patika uzturēties Bella sabiedrībā. Arī viņš, tāpat kā Bells, bija no domātājiem, kas iztālēm gudro par pasauli, tādēļ viņiem bija daudz kopīga.

Jēriku Abū Mūsa bija atklājis gandrīz tāpat kā Bells. Pēc sava pasaules kara, pirmā, — tikai, atšķirībā no Bella, dodamies pretējā virzienā, uz rietumiem no tuksnešiem Jordānas otrā krastā, — Abū Mūsa kādu ziemu no Moāba augstumiem bija ieraudzījis Jēriku un nolēmis, ka tieši tur vēlas nodzīvot mūžu. Kad pēc trim gadu desmitiem pilsētiņā uzradās Bells, Abū Mūsa pārdeva viņam māju un, izlikdamies, ka dod padomus apelsīnkoku audzēšanā — šai tēmai bija nepieciešamas ilgas sarunas pavēnī —, viņš kļuva par Bella ziemeļu terases pastāvīgu apmeklētāju. Draudzība plauka, un drīz Abū Mūsa kļuva par Bella aizstāvi un sargātāju Jērikā.

Nav brīnums, ka tieši Abū Mūsa, nospriedis, ka brīnumam pienācis laiks atklāties, pilsētiņā iedēstīja pirmos minējumus, ka Bella sejai varētu būt kāda slepena nozīme. Abū Mūsa uzskatīja, ka, tāpat kā dzelzceļam tuksnesī, iespējams, dažkārt vajadzīgs dinamīts, dievišķām atklāsmēm reizēm nepieciešama cilvēciska paskubināšana, un tādēļ staigāja apkārt, kafijas dzertuvēs nemanāmi izmezdams pa mājienam, lai Bells varētu ieņemt to vietu, ko viņa draugs, pēc vecā arāba domām, bija pelnījis, — svēt-nieka vietu. Pašam Bellām viņš atzinās tikai tad, kad šī slepenā kampaņa jau glīti ritēja savu gaitu. Todien abi, kā parasti, sēdēja uz Bella lieveņa, Bells pa malciņam baudīja araku, bet Abū Mūsa pakšķināja nārgīli, ko turēja drauga mājās.

Nekaunīga krāpšana, Bells teica, nicīgi novīpsnādams, jo tā viņa seja izrādīja sirsnību.

Abū Mūsa līksmi klanīja galvu, baltās ūsas spurojās, un ūdenspīpe guldzēja un burbuļoja. Viņš bija garš un smagnējs, un savā ietilpīgajā gaišzilajā dželabijā izskatījās vēl lielāks — pamatīgs kā pabalējušu tīteņu klājiens pāri Bella lievenim, uz kura viņš puszviļu sēdēja, atbalstījies pret mājiņas sienu. Par atbildi Abū Mūsa tikai novicināja pa gaisu nārgīles iemuti, uzgleznodams neizburtojamu dūmu strūkliņu rakstu, kas zina, varbūt citātu no Korāna, bet varbūt atsauci uz kādu labi aizmirstu "Tūkstoš un vienas nakts" vietu. Reizēm dūmi smaržoja pēc tabakas un citreiz pēc hašiša, atkarībā no tā, kāds Abū Mūsam bija garastāvoklis.

No manas puses nekādas krāpšanas nebija, Abū Mūsa murdēja. Man vienkārši bija apnicis redzēt, kā jūs slēpjaties aiz tās savas izplūkātās salmu mices. Zināmā vecumā cilvēkam jāiznāk ļaužu priekšā un jāpavēsta, kas viņš tāds ir, un manā prātā nebija ne mazāko šaubu, ka jūs jau esat gana ilgi slapstījies. Tad nu es sev pajautāju: Kas Bells īstenībā ir? Ko lai mēs

Jērikā par viņu domājam? Un atbilde, ko es izdzirdēju savā sirdī, bija spodra kā Moāba kalnu galotnes saules lēktā. Kas tad cits viņš ir, ja ne svētnieks? Vai tad viņam nav visas pazīmes? Un, ja reiz tādas tās lietas, es savā prātā domāju, vai tad šo patiesību nevajadzētu atjaust visiem? Tā nu es pačukstēju vienam, pačukstēju otram, un tagad ļaudis sāks aptvert patiesību, ja tāda būs Dieva griba.

Bells smējās, noskārzdams viltīgākus gājienus. Svētnieks, kurš augām dienām dzer? viņš vaicāja.

Abū Mūsa atkal majestātiski kaisīja dūmus, vicinādams nārgīlcs iemutni kā burvis, kas ar zizli izklīdina ilūzijas.

Mans draugs, viņš murmināja, mēs dzīvojam zemākajā un senākajā pilsētā uz zemes, stipri apakš jūras līmeņa, kur fakti un gaiss jau desmit gadu tūkstošus ir smags slogs, daudz tuvāk pasaules kodolam nekā ļaudis visur citur. Kuru tik senā, sausā un karstā vietā uztrauc neliela iemalko-šana? Un vispār, neviens taču neapgalvo, ka jūs esat svēts — tikai svētnieks. Zināms, toreiz, risinādams savu domu, es sev arī vaicāju, kāpēc es tik daudz laika pavadu uz jūsu lieveņa, kur runāju un runāju, un klausos. Pēc Jērikas laika man jau ir gandrīz trīssimt gadu, ja mēs par vienu gadu parastā kalendārā skaitām četras vasaras un tātad četrus gadus, un nebūtu taču domājams, ka es tādā cienījamā vecumā esmu pamuļķis. Nē, tas nav iespējams, ja reiz man aiz muguras ir tik daudz gadu, es noteikti esmu dzīvesgudrs, ja tāda ir Dieva griba. Un tātad? Un tātad es savā prātā apcerēju šos ziedus un nospriedu, ka te ar jums runāt un runāt, un klausīties man patīk tādēļ, ka es atrodos svēta vīra sabiedrībā, un ar svēt-niekiem tas viss ir labi un pareizi, un tāds ir vienīgā patiesā Dieva vienīgais patiesais ceļš. Redzat? Kad tā padomā, viss kļūst pilnīgi skaidrs.

Bells atkal iesmējās. Kā nu ne, viņš domāja, pilnīgi skaidrs, ņemot vērā Jērikas laiku un viņa drauga loģiku. Kāpēc lai trīssimt gadu vecs patriarhs savās dienišķajās gaitās nedotos milzeņu iemeslu vārdā?

Taču Bells manīja arī, ka vecais arābs joko tikai daļēji, un tas viņu uztrauca, jo Bells lieliski apzinājās, ka viņa aiziešanā no pasaules nav nekā apbrīnojama, viņš to bija izdarījis tikai tāpēc, ka bija nepanesami kroplīgs. Viņš zināja, ka ir dzērājs un gļēvulis, kuru biedē paša sejas šaušalas, kas viņu spīdzināja ar kaunu, kas apliecināja, ka viņš kā cilvēks ir pilnīgi veltīgs. Bells tik tiešām reizēm domāja, ka viņam nav tiesību saukties par cilvēku. Varbūt ļaudis domā, ka viņš tā rīkojas aiz pazemības, taču Bells savu dzīvesveidu uztvēra kā sīkmanīgu pazemojumu. Neviens cits nekad nezinās, ko viņa sejas šaušalas nozīmēja viņam.

Jā, kādu laiku viņš mēģināja slēpt realitāti pats no sevis spiegošanas rūpala neredzamajos vīlumos, taču visas šīs izmanīgās atrunas bija sen beigušās tajā Ēģiptes Klosteri. Uzsākdams vientuļnieka dzīvi Jērikā, viņš bija dzīries atkailināt savu dvēseli dzīvē bez redzama mērķa, un bijība, kuru viņš tagad redzēja ļaužu acīs, mocīja viņu ar jaunu neticību sev, jo viņš nomanīja, ka atkal ieslīgst maldos. Pat cieņa, kuru viņam izrādīja Abū Mūsa, sāpināja, un agrāk tā nebija.

Savas sejas dēļ Bells neieredzēja krāpšanu. Taču Abū Mūsa viņam bija mīļš, un viņš uzmanījās, lai apslēptu savas sāpes: tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tās attiecās tikai uz viņu, jācieš bija viņam, — tās nedrīkstēja uztiept citiem.

Bez Abū Mūsas Bellām uz ziemeļu terases bija vēl tikai viens biežs viesis, viņa kaimiņš no kaimiņu apelsīnkoku birzs, einuhs un mūks, lielākais vīrs, kādu jebkuram dzīvē bija nācies redzēt. Pat Abū Mūsa izskatījās sīks, ja viņam blakus stāvēja šis šokolādbrūnais milzenis, Etiopu Mozus, kurš Jērikā dzīvoja kopš turku laikiem.

Mozus Palestīnā bja ieradies gadsimta sākumā, kalpodams vecīgai Etio-pijas princesei, kura vēlējās sava mūža novakaru dievbijīgi kristīgā nošķirtībā pavadīt Svētajā Zemē. Pēc dažām dienām Jeruzālemes vējainajā kalnienē princese devās lejā uz Jēriku, jo šīs vietas mūžīgais siltums viņai bija tīkamāks. Uzcēlusi sev apelsīnbirzs vidū mājiņu un mazu kapelu, viņa vadīja tur savas dienas lūgšanās un apcerē. Karaliskā svīta, pusducis mūku un mūķeņu, tecēja darbos, gādājot par princeses vajadzībām. Mozus šai pulciņā bija jaunākais, un viņa pienākums bija sēdēt pie apelsīnbirzs vārtiem, sargājot mazītiņās muižiņas vienatnību. To viņš darīja no pirmās gaismas līdz pēdējai, ietērpies savas dzimtenes žilbinoši dzeltenajās drānās un apmeties zem karaliskās poinciānas jeb liesmukoka. Krāsu salikums, ko varēja vērot garāmgājēji, pat Jērikā bija kaut kas neredzēts — koši dzeltenais un spīdīgi šokolādbrūnais, liesmojošs oranži sarkanais un piesātināti zaļais. Savus vārtnieka pienākumus Mozus ņēma nopietni, un, kamēr vien princese bija dzīva, viņam izdevās ne reizi nepasmaidīt, taču arī niknam izskatīties neizdevās, jo pēc dabas viņš bija bezgala lādzīgs jauneklis.

Reizi nedēļā princese devās uz pilsētu izvēlēties asos piparus, kas devīgā pārpilnībā tika likti klāt viņas ēdieniem. To viņa darīja ar milzu rūpību, ikkatru piparu aptaustīdama un apostīdama, un šajos iepirkšanās gājienos viņu pavadīja galma mūķene un Mozus, kurš kā tornis slējās blakus abām vecītēm, gādīgi turēdams viņām virs galvas saulessargu un ar savu lielumu vien iedvesdams pienācīgu bijību visur, kur viņas gāja.

Vienā tādā reizē tirgū pēkšņi satrakojās kāds kamielis, kas metās virsū princesei, — kājas spolē uz visām pusēm, nevaldāms un bīstams. Mozu, sīkā princese nomurmināja. Un milzis, nenolaizdams saulessargu, kas sniedza viņa kundzenei pavēni, izgāja apdullušajam lopam ceļā, pastiepa roku pāri tā kaklam un pleciem un parāva kamieli tā, ka apsvieda to otrādi un nometa uz muguras putekļos. Kamielis bija tik ļoti pārsteigts, ka gulēja zemē, sparīgi kulstīdams kājas pa gaisu, it kā iedomādamies, ka atrāvies no zemes un lido. Tajā pašā brīdī kamieļa smagā augšlūpa atšļuka un putainā mute smaidīja vājprātīgu vēkšpēdisku smaidu, itin draudzīgu. Milzis pasmaidīja pretī, cēlais gājiens virzījās tālāk, un kopš tā laika Mozus biedējošais spēks vairs nevienam nebija noslēpums.

Šķirdamās no dzīves, princese savu Jērikas mājvietu novēlēja Jeruzā-lemes Etiopu baznīcai, lai tā nodibinātu klosteri. Šajā apelsīnbirzī turpat Bellām kaimiņos, pats par sevi saprotams, mūka savrupībā palika dzīvot Mozus — mīlīgs milzis ar jauku humora izjūtu un noslieci uz platiem smaidiem, jo vārtnieka pienākumi viņam vairs nebija jāpilda. Viņi ar Abū Mūsu bija pasākuši ik dienas spēlēt šešbešu, vēlu pēcpusdienā vai agri vakarā, un, sadraudzējušies ar Bellu, viņi savu partiju pārcēla uz viņa lieveni, kur tas visiem bija ērti. Bells nespēlēja, viņam labāk patika, ērti sēžot savā krēslā, maziem malciņiem baudīt araku un klausīties abu sarunā.

Šajās nesteidzīgajās stundās pie šešbeša galdiņa, Bells ievēroja, īpatnējā veidā tika izzināta pasaule, kaut ari šķietami neviens ar to nenodarbojās. Abi spēlētāji, vecīgais arābs un vecīgais etiopietis, pēc kārtas mezdami kauliņus, tikai šķetināja savas tāsdienas domas, it kā nemaz neizteikdamies par to, ko bija sacījis otrs. Taču šešbešs ilga jau četrdesmit gadu, un Bells nebeidza apbrīnot nepārspējamo draudzēšanās paņēmienu, ko šie divi sev bija izdomājuši. Etiopu Mozum tikās runāt par Dievu, Jordānas upi un viņa nelaiķa princesi, savukārt arābu Mozus runāja par puķēm, augļukokiem un hašišu, taču vienmēr, tādā vai citādā ietērpā, arī gandrīz viss cilvēces piedzīvotais iejuka viņu juceklīgajos monologos, kuri Bella prātā pārtapa visaugstākās raudzes filozofiskās sistēmās.

Vēl bez zemes gabaliņa blakus Bella apelsīnbirzij princesei bija piederējis arī namiņš pašā upes krastā — turp viņa viena pati devās noteiktās krisdešu svētku dienās, lai pielūgtu Dievu Jordānas krastā un bradātu pa ūdeni Jāņa Kristītāja garā. Ari tas pēc viņas nāves nonāca baznīcas īpašumā. Namiņā vientuļnieka dzīvi piekopa mūžvecs etiopu mūks, sīks, trausls, gandrīz kurls vīriņš, kurš gadu gaitā bija tā sarucis, ka vairs nebija daudz lielāks par bērnu. Viens no Mozus pienākumiem bija ik pārnedēļu doties uz upes krastu pie mūka, lai aizvestu viņam tos nedaudzos dārzeņus, kurus viņš vēlējās, un pielūkotu, ka namiņš turas kopā.

Šiem izbraukumiem Mozus izmantoja nelaiķa princeses eleganto tvaika ekipāžu — nejumtu braucamrīku no automobiļu vēstures eksperimetu perioda, brīnumu, kas gadsimta sākumā īpaši princesei bija uzbūvēts Itālijā. Viņa bija izvēlējusies ar tvaiku darbināmu auto, jo padomdevēji bija likuši viņai pie sirds, ka benzīns, kas toslaikus bija retums, Vidējos Austrumos var izrādīties grūd sadabūjams. Dampja katls bija kurināms ar malku, un Mozus deva priekšroku olīvkoka malkai, darīdams tāpat kā Vidējo Austrumu maiznieki, kuri cepļus izsenis bija kurinājuši ar olīvmalku, kas vislabāk smaržoja un deva lēnu, vienmērīgu karstumu.

Ekipāža bija barokāls šedevrs. Par spīd savam lielajam vecumam, tā izskatījās gluži jauna, jo sava mūža daudzajos gadu desmitos bija veikusi tikai vienu vērā ņemamu tālāku pārbraucienu, triumfālo ceļojumu no piegādes vietas Jafas ostā augšup uz Jeruzālemes kalnieni, un pēc tam no Jeruzalemes lejup uz Jēriku. Kopš tās reizes apbrīnojamais braucamrīks bija izmantots vien retam braucienam uz upi un atpakaļ — tur nebija vairāk par dažām jūdzēm —, un Jērikas nesaudzīgi sausais gaiss to bija saglabājis neskartu, it kā tas būtu tikai vēl viena paleolīta kultūras relikvija.

Atspoguļojot savu laikmetu un itāļu priekšstatus par etiopiešu princešu majestātiskumu, auto atgādināja milzīgu bezzirgu karieti, kurā varētu doties uz kronēšanu. Priekšā slējās gigantiska koka statuja: Jūdas lauva, Etiopijas karaļnama simbols. Ekipāža — pulēts koks un mirdzoši melna āda ar spulgām misiņa detaļām — turējās uz kokspieķotiem riteņiem vīram līdz jozmenim. Uz šoferim paredzēto augsto sēdekli priekšā un pasažieriem domāto plašo kabīni aizmugurē bija jādodas pa nolokāmām kāpnītēm. Mucīgo pārsegu, zem kura atradās tvaika dzinējs, nosprādzētu turēja milzums platu ādas siksnu, it kā zem pārsega slēptie spēki būtu tik bīstami, ka ikkuru katru brīdi varētu mēģināt izlauzties. Un tureklī blakus šofera sēdeklim stāvēja gara, draudīga pletne, modra un gatava atvairīt jebkādus lauku un meža zvērus, kuri savā neldzīgumā iegadītos tvaikonim ceļā.

Mozus savos braucienos uz upi ņēma līdzi Abū Mūsu: kompānijas pēc un arī tādēļ, lai tos pārvērstu ekskursijā. Šīs dienas sākās pirms gaismas svīdas ar šķilu brākšķoņu — Mozus skaldīja degvielu izbraukumam. Kad tas bridis bija klāt, viņš iekūra tvaika dampi, un krāšņā kariete gar stūri pieripoja pie Bella vārtiņiem, kur Abū Mūsa un Bells jau gaidīja. Pie stūres Mozus vienmēr uzlika sacīkšu motorista aizsargbrilles, pirmajā rīta saulē dramatiski plīvoja viņa koši dzeltenās drānas.

Visi trīs samājās sveicinādami, un Abū Mūsa un Bells iekāpa automobilī. Visu priekšējo sēdekli aizņēma Mozus, viņa draugiem palika aizmugure. Bells, kalsns un askētisks baltās drānās, iespiedās stūri un ar sakropļotās rokas maigli pieturēja piederīgo salmenīcu. Abū Mūsa iepletās pa visu pārējo sēdekli un izplāja savu bālzilo dželabiju; lielajai dienai par godu ap galvu apsietā kefije švītīgi iešķībi ietvēra viņa vanaga knābim līdzīgo seju.

Vai esam gatavi? Mozus dārdošā balsī iesaucās, pētīdams mērinstrumentus.

Ir, atbildēja Bells. Uz priekšu, auroja Abū Mūsa.

Mozus grozīja ventiļus un parāva sviras, un bžžīks, viņi slīdēja uz priekšu. Autovadīšana Mozum bija ļoti nopietns pasākums, un viņš cauri acenēm cītīgi pētīja ceļu priekšā, uzmanīgi manevrēdams un nemitīgi spaidīdams taures gumijas bumbieri, lai aizgainītu savā vaļā klīstošas kazas un bērneļus. Bells, stīvi izslējies, sēdēja savā stūri, turpretim Abū Mūsa sāniski līgojās un līksmi māja ar roku visiem, kam viņi brauca garām, kā vēlīgs tuksneša virsaitis, kurš pārrauga savus vergus.

Apmetuši lepnu loku putekļainajā galvenajā laukumā, kur viņi izdzenāja vistas un izraisīja gaviļainu auru kori, viņi garām augļukokiem un banānu plantācijām devās ārā no pilsētas, uz turieni, kur beidzās iekoptā zeme. Kad civilizācija palika aiz muguras, Mozus ar saviem ventiļiem un svirām laidās uz priekšu kā vējš, aizvien pieaugošā ātrumā traukdamies pa Jērikas līdzenuma lēzeno tuksnesi; pa labi tumšzils zvīļoja Nāves jūras klajš, tālumā slējās Moāba kalnu augstā grēda, tieši priekšā — smalkā, zaļā svītra, kas iezīmēja upes krastus.

Tvaika dzinējam bija tāda priekšrocība, ka tas darbojās bez trokšņa, tādēļ viņi pa vienmuļo klajieni slīdēja gandrīz pilnīgā klusumā, neiztraucēdami pat tuksneša gazeles, kurām viņi brauca garām. It kā lidojot, domāja Bells, ar putna bezrūpīgo grāciju traucoties dažus jardus virs zemes.

Lidojumi ar burvju paklāju, tā šos braucienus dēvēja Abū Mūsa, un līdzenā brauciena klusums bija tik pārdabisks, ka Bellām reizēm ienāca prātā, vai viņš nav izslīdējis cauri gadu simteņiem un nonācis kādā aiz-mūžīgā "Tūkstoš un vienas nakts" pasakā.

Tā viņi laidās līdz upmalai un apstājās netālu no namiņa. Mozus gāja meklēt vientuļnieku un apdarīt to, kas nu bija darāms, bet Abū Mūsa un Bells devās uz kādu ēnainu birzi pie upes. Bellām parasti bija līdzi grāmata kā aizbildinājums sapņojot aizvadītajām stundām, savukārt Abū Mūsa liela vecuma nesvārstīgajā nekaunībā uzreiz sarāva uz augšu dželabijas lindrakus un braši iebrida ūdenī, lai visu rīta cēlienu skraidītu pa seklumu, spēlētos ar sprunguļiem un klaigādams laistu straumē rotaļu plos-tiņus, par tekoša ūdens brīnumu sajūsminādamies tikpat dedzīgi, kā to darītu vismazākais no viņa brāļu un māsu mazbērniem.

Kad jau tuvojās dienvidus, Mozus, nopelnījis atpūtu, ieradās pie viņiem ar Abū Mūsas sakravāto piknika grozu. Plunčādami kājas ūdenī, viņi pavēnī dzīroja, baudīdami biezu, ar pipariem un olīveļļu aizdarītu kazas sieru, locīdami iekšā veselus sīpolus, tomātus un gurķus, pamatīgas sīkstas maizes ņukas, un tam visam pa virsu uzdzerdami labi daudz ugunīga araka. Pēc pusdienām Abū Mūsa un Bells nolikās pagulēt un pēc krietna laika pamodās no pārpasaulīgi skaistiem etiopu dziedājumiem un afrikāņu bungu dunas, kas atlidoja pie viņiem no turienes, kur Mozus un biklais vientuļnieks noturēja improvizētu dievkalpojumu, — tālu no dzimtenes, savas svētās upes krastā.

Drīz, pārlieku drīz jau bija laiks klusajam braucienam atpakaļ uz Jē-riku, un viņi, krēslai plešoties plašumā, atkal slīdēja pa nemainīgo, svinīgo ieleju. Burvju paklājs lidoja uz rietumiem, kur purpura sarkani vīdēja Jūdejas kalni un oranžsārtās debesis zaigoja, saulei ātri laižoties uz rietu, bet mēness un vakarzvaigzne jau bija ieņēmuši savas vietas, sagaidot garo nakti. Šis bridis tuksnesī Bellām vienmēr likās maģisks: saule aizslīd aiz kalniem, atmaigusī zeme uz dažiem īsiem mirkļiem iezaigo-jas tūkstoš krāsās, smiltis un tumšā jūra gatavojas uzņemt kārtējo neizmērojamo, zvaigžņoto nakti, kas visā savā varenībā nolaidīsies pār Jēriku.

Vakaros pēc ekskursijas uz upi šešbeša partija uz Bella lieveņa izpalika. Dienas gaitu nogurdinātie draugi agri pievērsās savām vakara nodarbēm. Mozus sava klostera kapelā skandēja lūgsnas par upmalas vientuļnieka dvēseli. Abū Mūsa miegainu bērneļu baram stāstīja par saviem pasakainajiem bradāšanas piedzīvojumiem ar plostiņiem un strāvām. Bet Bells, sēdēdams vīnstīgām apjumtajā lapenē, no sava nekustīgā punkta mūžībā stundām ilgi lūkojās naksnīgajās debesīs, jau atkal reiz kļuvis par liecinieku tam, kā viss izplatījums savā neaptveramajā godībā tiek atklāts cilvēka skatienam, un viņa sirdī bija vistīrākais prieks par pasaules skaistumu.

ASTOŅI

Ar Halīmu, noslēpumaino un fascinējošo Damaskas drošuli, Bells iepazinās apmēram sešdesmito gadu vidū. Kad Jērikā ieradās svešinieki, kuri vēlējās apmeklēt Bellu, viņi, jo tāda bija paraža, vispirms devās pie tā, kuru še uzskatīja par Bella aizgādni, pie Abū Mūsas. Ja Abū Mūsa neuzņēmās iepazīstināšanu, savrupnieks parasti palika nepieejams — ja nu dažiem nenozīmīgiem vārdiem, bet ne jau nu saturīgākam apciemojumam. Pret savu lomu Abū Mūsa izturējās nopietni un cītīgi sargāja drauga vienatnību, atvairīdams ziņkārīgos ar mierinājuma stāstiem par senlaicīgiem turku vilcieniem, kas uziet gaisā tuksnešos. Tādēļ Bells nobrīnījās, kad Abū Mūsa pēkšņi sāka uzstājīgi mudināt, lai viņš iepazīstas ar šo Halīmu, kuru pats Abū Mūsa, pēc visa spriežot, nemaz lāgā nepazina.

Sākumā es domāju, ka viņš ir palestinietis, kuram ir pulka paziņu Sīrijā, bilda Abū Mūsa, taču pēc tam nospriedu, ka drīzāk jau sīrietis ar labu pazīšanos palestīniešu aprindās. Viņa izruna un izturēšanās mēdz mainīties atkarībā no tā, kā viņam labāk patīk, vienubrīd viņš runā kā palestīnietis, tad atkal kā sīrietis. Galu galā izrādījās, ka viņš ir sīrietis, bet reizē ari kaut kas daudz vairāk, tāda kā arābu pasaules sirdsapziņa, nākotnes sapņotājs un cilvēks ar lielām idejām, viņš stāv pāri nācijām un interesēm. Vēl pavisam jauns, bet jau izcila persona, no viņa var gaidīt lielas lietas. Visi instinktīvi atskatās uz viņu, kas zina, varbūt viņš jau ir slepens vadonis.

Bells smējās. Viņam tas viss bija tukši vārdi. Un kā jūs viņu pazīstat? viņš vaicāja.

Caur brālēnu, kas dzīvo Damaskā, Abū Mūsa atbildēja, pakšķinādams ūdenspīpi. O, viņam ir vislabākās rekomendācijas, bet tas pat nav galvenais.

Galvenais ir tas, kā viņš runā, viņa acis, viņa smaids, tas, kā viņš skatās uz cilvēkiem un notikumiem. Tādi kā Halīms ir retums, kaut kādā ziņā tikpat liels retums kā jūs.

Kāpēc viņš braukā uz Jēriku? Bells jautāja.

Apmeklē bēgļu nometnes tepat pilsētas pievārtē, Abū Mūsa atbildēja. Viņam tur, protams, ir paziņas. Tādiem cilvēkiem visur ir pazīšanās, citādi nemaz nevar būt.

Tātad viņš interesējas par politiku? Bells tincināja.

Kaut kādā ziņā droši vien, bet es par to neko nezinu un nemaz negribu zināt. Es drīzāk teiktu, ka viņam ir dziļa interese par cilvēku dzīvi visās izpausmēs.

Šoreiz Bells nesmējās. Tikai domīgi pamāja ar galvu, netikdams gudrs, kāpēc Abū Mūsa tā jūsmo. Abū Mūsa nudien neaizrāvās ar politiku un parasti izvairījās no tādiem, kuri bija tajā iesaistīti.

Es par viņiem neliekos zinis, Abū Mūsa mēdza sacīt. Man viņi derdzas, jo viņi joprojām nav sapratuši visvienkāršākās patiesības. Nodzīvojis trīssimt gadu pēc mūsu Jērikas laika, es zinu, ka ļaužu politiskā noņemšanās ir liekulīga un veltīga, no tās nav ne vismazākā labuma, salīdzinot kaut vai ar vienu vienīgu ziedošu augļukoku, kas ir patiešām neizsmeļama filozofiska tēma...

Tomēr svešinieks no Sīrijas bija atstājis uz Abū Mūsu lielu iespaidu. Kāpēc vecais tik ļoti vēlas, lai Bells ar šo cilvēku iepazītos? Varbūt viņam šķiet, ka sīrietis, šis nākotnes sapņotājs, meklē savu ceļu uz svētnieka dzīvi? Vai viņiem jātiekas tāpēc, lai tas kaut kādā neizprotamā veidā gūtu pamācīšanu šajā miglainajā un nenoteiktajā amatā, kuru Abū Mūsa bija izdomājis Bellām?

Tā domājot, Bells jutās neomulīgi, tā justies viņam vienmēr lika jebkāds mājiens, kas nebija izteikts pa jokam, uz Abū Mūsas pārliecību, ka Bells ir svēts cilvēks. Vecā arāba ticība viņam Bellu sāpināja, jo viņš zināja, ka nav to pelnījis. Taču noraidīt Abū Mūsas mudinājumus viņš nespēja, lai cik ari tas viņam bija nepatīkami. Viņi bija pārāk tuvi, un arābu patriarha draudzība Bellām bija pārāk dārga.

Bells runāja skaidru valodu. Un kāpēc man vajag iepazīties ar šo Halīmu? viņš noprasīja.

Astoņi

Pirmkārt tāpēc, ka viņš to ļoti vēlas, Abū Mūsa atbildēja. Viņš ir par jums dzirdējis un domā, ka jums jāiepazīstas. Apgalvo, ka viņam tas ir vajadzīgs. Un kāpēc? Ak, ko nu, kāpēc uz mani neattiecas, un varbūt neattiecas arī uz jums. Nav noliedzams, ka svētniekiem reizēm ir pienākumi, drizāk pat pret citiem, nevis pret sevi.

Bells palocīja galvu. Tātad manas aizdomas bija pareizas, viņš domāja. Šī iepazīšanās tika organizēta tāpēc, ka Abū Mūsa mani uzskata par svētnieku.

Pēkšņi Abū Mūsa pieliecās un ļoti nopietni raudzījās Bellā. Mans draugs, Abū Mūsa murmināja. Pēc mums pasaulē paliek tikai viena lieta, un tā ir mīlestība. Šis Halīms ir nopietns vīrs, viņš apgalvo, ka viņam vajagot ar jums tikties, tad nu parunājiet ar viņu reizīti, manis dēļ. Pēc tam, ja jūs to vairs nevēlēsieties... bet jūs vēlēsieties, protams. Halīms nevar nepatikt. Rets cilvēks, tāpat kā jūs.

Iespējams, slepens vadonis, Abū Mūsa bija izteicies. Pēc visa spriežot, Halīms bija no jaunākas paaudzes. Abū Mūsa, saprotams, par to neko nezināja, taču Bellām jau no paša sākuma bija aizdomas, ka šis sīrietis ir spiegs: to nebija grūti noskārst pēc Halīma pašpārliecinātības, zināšanām un braukāšanas no Damaskas uz palestīniešu bēgļu nometnēm Jordā-nijā. Bells nespēja saprast tikai vienu — kāpēc lai sīriešu aģents vēlētos ar viņu tikties? Kā viņš Halīmam varētu noderēt? Kāpēc Halīmam vajadzīgs savrupnieks, kurš vispār nerādās ļaudīs?

Taču sarunas ar Halīmu viņam sagādāja tieši tik lielu prieku, kā Abū Mūsa bija paredzējis. Iegriezies Jērikā, sīrietis piebiedrojās Bellām garajās pastaigās pa tuksnesi rītausmā un vakara krēslā. No rīta viņi gāja uz austrumiem, pa tuksnesi līdz Jordānas upei un atpakaļ. Pievakarē parasti devās uz pretējo pusi, turp, kur rietumu kalnu pakājē augšup pa Jūdejas tuksnesi uz Jeruzālemes kalnieni sāka mezgloties vādī gultnes. Kāda vādī iztekā atradās Hēroda ziemas pils drupas, un Bells bieži gāja turp, lai nolūkotos, kā virs Moāba kalniem ielejas otrā pusē nodziest pēdējie saules stari. Citreiz viņi devās uz citas ziemas pils drupām, kas bija meklējamas Jērikas nomalē — šo pili vairākus gadsimtus pēc Hēroda dzīves laika sev bija uzcēluši Umajādu kalīfi. Bellām bija sens paradums saulrietā izstaigāt šīs drupas un uzmeklēt kādu augstāku vietu, no kurās noraudzīties, kā pār Jērikas līdzenumu un tālo Nāves jūru nolaižas tumsa.

Kāpēc šajās drupās? Halīms vaicāja.

Tāpēc ka tās liek domāt par pazemību, Bells atbildēja uz jautājumu par savām izjūtām.

Un tā viss bija gandrīz vienmēr, kad viņi sadkās. Halīms taujāja, kāpēc Bells dara to vai ko citu, jautāja pat par visvienkāršākajām lietām, gluži kā skolnieks, kas atbraucis mācīties. Tā vismaz Bellām likās, un tas nebija tālu no patiesības, kā Bells atklāja vienvakar, kad viņi abi sēdēja Uma-jādu pils drupās. Halīms smēķēja, Bells pa mazdrusciņai iedzēra no blašķes, ko vienmēr ņēma līdzi pastaigās, un tad Halīms, it kā nejauši, piezīmēja, ka vecais Abū Mūsa visā nopietnībā Bellu uzskata par svēt-nieku. Bells skarbi nosmējās, ņirgādamies par sevi. Ar žestu, kas pauda izmisumu, viņš pacēla pret mēnesnīcu savu blašķi.

Ā, es zinu, ka nekas nav tik vienkārši, Halīms atsaucās. Es to zinu, jo reiz Damaskā sastapu kādu vīru — viņš bija apmēram jūsu vecumā, tagad jau miris, — kurš kara laikā bija Ēģiptes Klosterī.

Nu un? Bells murmināja, acumirklī kļuvis modrs, pēkšņi izdzirdot kādu pieminam sen apglabātu, slepenu informāciju.

Nu, tas ari viss, Halīms atbildēja. Vienīgi man, protams, ļoti gribētos zināt, kas notiek ar cilvēku pēc tam, kad viņš ir atvadījies no klostera dzīves. Kā viņš dzīvo tālāk — ja dzīvo.

Ā, saprotu, teica Bells. Hm, droši vien bieži gadās tā, ka šāds cilvēks tikai dod jaunus svētsolījumus papildus tiem, kurus viņš jau ir zvērējis.

Uzklausījis šo mīklaino atbildi, Halīms pasmaidīja, un abi sēdēja klusēdami, it kā ļoti daudz jau būtu pateikts, un tā, protams, bija. Ēģiptes Klosteris kara laikā un Bella darbs tajā? Kā Halīms to varēja zināt?

Bells bija ieintriģēts un ne tikai. Viņš aizkorķēja blašķi un piecēlās. Bija laiks doties atpakaļ uz pilsētu, bet gan jau, agri vai vēlu, viņš uzzinās daudz vairāk par šo noslēpumaini neatvairāmo nākotnes sapņotāju no Damaskas.

DEVIŅI

Vēlāk, atskatīdamās uz dēla bērnības gadiem, Anna bez grūtībām redzēja, cik daudz laika viņa bija izniekojusi, sapņodama par neesošām pasaulēm. Šis paradums viņai bija palicis no bērnības, alkas atrast mierinājumu ēnainajās atbalsīs, ko meta izdomātas pasaules, kurās laiks bija laipns un neko neņēma, deva vien, un nekad nevajadzēja sadurties ar dzīves zaudējumiem, ar nožēlu, to nepielūdzamo Ēģiptes sauli, kuras žilbinājums nesniedza atgūtni.

Atbalsis, laika ritējums, pagājušie gadi... Viņu šausmināja tas, kā dzīve mēnešiem un gadiem aizslīdēja nenozīmīgā rosībā, lai tad pēkšņi to aprautu kāda nesaudzīga atskārta, kas izjauca šos ritmus un parādīja, ka tie nav nekas cits kā nožēlojama bēgšana no zudušiem brīžiem. Gadalaiks sekoja gadalaikam, diena sekoja dienai, ko darīt, nekad netrūka. Un tad pēkšņi Asafam bija pieci gadi, pēkšņi Josi vairs nebija, pēkšņi viņai bija četrdesmit un vairāk un trispadsmitgadīgais Asafs lasīja tos Mozus grāmatu vārdus, kas pasludināja viņa vīra gadu simbolisko iestāšanos, dēla novēr-šanos no viņas. Tie pienāca tik ātri, šie negaidītie brīži, kas iedūrās viņai sirdī un ar varu izrāva viņu no tā laika, par kuru viņai gribējās domāt, ka tas nekad nebeigsies, tāpat kā viņai nekad neapklusīs dzīves atbalsis no tās šaurās Kairas ieliņas viņas bērnībā.

Anna vienmēr bija domājusi, ka agri vai vēlu apprecēsies vēlreiz, vismaz tā viņai bija licies. Katrā ziņā viņai pret šo domu nekas nebija iebilstams, tas šķita tikai dabiski sievietei viņas vecumā ar mazu bērnu. Draugi nešaubījās, ka Anna noteikti apprecēsies, un mūžam uzticamais Tadžars laiku pa laikam, nākdams ciemos, atveda līdzi kādu piemērotu vīrieti vai

sarīkoja it kā nejaušu sastapšanos reizēs, kad viņi ar Annu satikās citur. Ar dažiem no tiem viņai bija romāni, citi kļuva par draugiem, taču līdz kāzām tas kaut kā nekad nenonāca. Kādu laiku viņa sev to izskaidroja ar atmiņām par Josi, vēlāk, protams, bija Asafs un viņa audzināšana, pašas pienākumu pilnā skolotājas un mātes dzīve. Taču Tadžars bez aplinkiem darīja zināmu, ka nevienu no šiem aizbildinājumiem neņem par pilnu. Pats laimīgi dzīvodams viens — es vienmēr esmu bijis pilsētā ieklīdis beduīnu takuzinis, viņš mēdza sacīt, — viņš neuzskadja, ka tā būtu Annai piemērota dzīve, un laiku pa laikam, ar plaukstu apsedzis viņas roku, atklāti teica, ko domāja.

Mana jaukā Anna, viņš sacīja, laiks iet, un baidos, ka Dievam ir skumji. Vai tu to nejūti?

Anna smaidīja. Un kāpēc tā ir? viņa vaicāja.

Viss ir vienkāršāks par vienkāršu, atbildēja Tadžars. Dievam ir ļoti plaša sirds, bet pat Viņam kremt, ja sieviete liedz pasaulei savu skaistumu. Es zinu, man to pateica viens vecs, vieds arābs. Ne tikai Dieva dāvana vien tā aiziet postā, tas noved pie disharmonijas. Ja tuvumā ir daiļa atraitne, vīrieši zaudē prātu, ari sievietes kļūst trakas. Visiem ir nemierīgi, un jāpiestāj ceļmalā, lai nogaidītu, kas notiks tālāk. Darbi nešķiras, visur iestājas juceklis, Dievam ir skumji, un pat man ir skumji. Vai ap šo laiku tavā dzīvē jau nevajadzētu būt manāmam kādam pastāvīgam vīrietim?

Anna smējās un piesauca parastos aizbildinājumus.

Nē, nē, nē, Tadžars iebilda. Piedod, bet, kaut ari viss, ko tu saki, tā patiešām ir, kāda tam nozīme? Josi arvien cerēja, ka tu reiz apprecēsies no jauna, viņš pats mums abiem tā teica. Un Asafam, kā jau zēnam, būtu labāk uzaugt ar tēvu, kaut vai īslaicīgu patēvu. Un sabiedrībai milzīgi nāktu par labu, ja tu ik reizi, kad mēs ieejam kādā kafejnīcā, nesaceltu to briesmīgo sajukumu. Ļaudis skatās uz mani ar naidu un riebumu, vai tu tiešām to neredzi? Kā tas var būt, viņi sev jautā, ka šis vecais, kroplais neķītrelis ir dabūjis savos nagos tik skaistu un jaunu sievieti? Vai tad pasaulē tā jābūt? Lūk, ko viņi domā, slepenā netīksmē kūsādami, un kāpēc, Anna? Tāpēc ka tu vēl neesi satikusi īsto? Nē, tam es neticu. Riskē ar dzīvību, tver iespēju un nelaid to vaļā, lai cik ļoti tas tevi biedē un lai cik rūgta var būt vilšanās. Ir muļķīgi ļaut, lai gadi paiet kā sapnī, visu laiku dzīvojot ēnās un atbalsīs. Dzīve ir vilšanās, tikai sapņi tādi nav, bet tieši tur taču slēpjas dzīves spriegums, tajās mūsu neveiksmīgajās ilgās, kas kļūst par cilvēka dvēseles mūziku. Kuram būs labāk, ja tu noliegsi laika kontrapunktu?...

Tā, pa jokam un daiļrunīgi, Tadžars nelikās mierā gadu no gada. Annai viņš bija gudrs un uzticams draugs, un mūždien palīdzēja neskaitāmos dažādos veidos. Viņš pat kļuva par tādu kā tēvoci Asafam. Tomēr Annas pārdomu brīži nāca un aizslīdēja, un viņa neapprecējās no jauna. Toties laiks nemanot aizritēja, un viņai jau bija četrdesmit.

Viens nozīmīgs solis, kuru viņa spēra tajos gados, bija pārcelšanās uz Jeru-zālemi neilgi pēc Josi bojāejas. Tā Asafs uzauga pilsētā, kas bija nesamierināmi sadalīta starp arābu un ebreju kaimiņiem, veco un jauno daļu, un tam bija nepārvarams iespaids uz viņa turpmāko dzīvi.

Jau bērnībā, dzīvodama Ēģiptē, Anna bija sapņojusi par Jeruzālemi. Viņas brālis allaž atkārtoja, ka viņi dienās noteikti turp dosies, un ari viņas tēvs taču bija kritis kaujā par šo pilsētu, britu armijas rindās karodams ar turkiem Pirmajā pasaules karā.

Pirmo reizi Anna Jeruzālemi ieraudzīja Otrā pasaules kara gados, kad viņa, nekur ilgi nepalikdama, klīda pa Palestīnu. Toreiz pilsēta nebija sašķelta, visos kvartālos varēja ieiet ikkatrs klaiņotājs. Mūžsenā, mūru ieskautā pilsēta jau pašā pirmajā mirklī Annu savaldzināja ar savu mistisko cerību jausmu un neizmirstamo skaistumu: tik dzidra bija gaisma uz tās kupoliem un minaretiem, tik maigas bija tās dzīvo akmeņu krāsas — un krāšņās pagātnes mistērijas, kuras nemūžam neapslēps laika drupas... Annai Jeruzāleme bija pat ne pilsēta, bet kluss, nospriegots sapnis, tās šauro ieliņu labirints bija cilvēces alkas gadu simteņos, un pat vismazākais stūrītis glabāja nezināmas vēstures dārgumus, veselu slepenu teiksmu bagātību, kas caurā miegā dusēja gadu tūkstošu putekļos. Jeruzalemei nebija līdzīgu, un Anna jau tajā pirmajā brīdī sev nosolījās, ka reiz viņa te dzīvos.

Izlemt, ka reiz ir tagad, Annai palīdzēja pat ne viņas laulības skumīgais gals, bet Josi bojāeja Sīnājā. Kad viņa par savu nodomu pārcelties uz Jeruzālemi pastāstīja Tadžaram, draugs, protams, bezgala nopriecājās, jo bija tur uzaudzis un šo pilsētu mīlēja vairāk par jebkuru vietu zemes virsū.

Beidzot, Tadžars aplaimots sacīja. Protams, mana mīļā Anna, kas varētu būt vēl labāk? Liekas, it kā tu visus šos gadus būtu riņķojusi ap Jeruzālemi kā putns tuksnesī vispirms lido ap oāzi un tikai tad nolaižas pie dzīvinošā ūdens. Saules glāstītu akmeņu pilsēta, Anna, un Jeruzālemes akmeņos ir sejas, kuras tu iemācīsies saskatīt, kad staigāsi pa tās maigajiem, apdeldētajiem pakalniem. Daudzu cilšu un ticību sejas, nepārproti, bet visvairāk tur ir mūsu ļaužu, kuri tālā senatnē kāpa šajā kalnienē, ilgodamies pēc bezgalīgā. Tur mūsu pravieši lūkojās savās sirdīs, cenzdamies saviedēt to, kas nav saskatāms, pareģi visai cilvēku ciltij un reģi visiem laikiem šajos mūžsenajos pakalnos. Ak, Anna, jā, Jeruzālemes akmeņos vīd sejas, un Asafs uzaugs, glabādams tās savā sirdī. Gudrs lēmums. Tik pareizs, tik labs...

Tadžars palīdzēja viņai sameklēt mitekli īsajā, šaurajā Etiopijas ielā — līkumainā, nemanāmā ieliņā, kas, pēc Tadžara vārdiem, bija skaistākā visā Jeruzālemē. Vecie, pamatīgie nami ar sarkanajiem kārniņu jumtiem — tos deviņpadsmitajā gadsimtā bija būvējuši bagāti arābu efendi — iegrozījušies pagalmos starp cipresēm un augļukokiem, aiz augstiem akmens žogiem visgarām Etiopijas ielai. Visur cits citam pāri līka ziedi un arkas. Uz Annas otro stāvu lielā akmens namā bija jāiet pa atbalšu pilnu akmens gaiteni no ārkāpnēm, kas starp bugenvileju lapotnēm izveda saulē; viņai bija gaišs un plašs dzīvoklis ar augstiem logiem un čuguna balkoniem virs dārza. Annai māja likās neizsakāmi burvīga. Katrs pagrieziens un logs dāvāja negaidītus skatus, kas ik reizi pārsteidza viņu ar savu skaistumu, istabās brāzmoja siltas saules gaismas straumes, un stūros saglabājās vēsas ēnas.

Turpat netālu no līkumainās ieliņas bija kalna nogāze, aiz kuras atradās tukšā, izpostītā nevienam nepiederošā teritorija, kas kopš 1948. gada sašķēla pilsētu austrumos un rietumos, norobežojot arābu Jeruzālemi no ebreju Jeruzālemes. Pa sava nama austrumpuses logiem Anna redzēja Vecpilsētu; ieleju, kas veidoja nošķirošo joslu, viņa nevarēja redzēt, taču šis robeža bija tik tuvu, ka pāri ielai Etiopu baznīcas kupolā bija saskatāmas ložu pēdas, palikušas no 1948. gada kara.

Jo labāk, ka tik tuvu robežai, Tadžars bija sacījis, vezdams viņu apskatīt māju. Rāmās pievakarēs pie tevis atlidos muedzina saucieni no Damaskas vārtiem, tumsā skanēs Kristus kapa baznīcas zvani, un mazais Asafs pat miegā dzirdēs visas mūsu Svētās Pilsētas brīnumainās skaņas...

Anna mīlēja savu aiz augsta akmens mūra paslēpto veco akmens namu ar dārzu, ar puķēm, augļukokiem un balkoniem. Viņa to mīlēja tik ļoti, ka vēlējās kaut kā izsacīt šo skaistumu, un tieši tur, uz šiem balkoniem, viņa sāka gleznot Jeruzālemes skatus, kuri kādudien atnesīs viņai slavu.

Ari Asafu aizkustināja Etiopijas ielas skaistums, taču, kā jau Tadžars bija paredzējis, sevišķi svarīgs viņa jaunības dienās izrādījās Vecpilsētas mistēriju tuvums.

DESMIT

Kamēr, cits citu nomainīdami, aizritēja zēnības gadalaiki, tēva tēls Asafa sirdī nedz iekvēlojās spožāks, nedz izbalēja, nedz aizmaldījās dzīves ikdienas spoguļu atbalsīs, nedz izplūda bērnības apstulbinošajos apjukumos. Laika nenomākta, cilvēka balss un rokas neskarta, tēva vīzija mirdzēja spulga un nemainīga un ar savu klātbūtni nemanāmi ietekmēja viņa dzīvi.

Edopijas ielas redzamajā pasaulē un Jeruzālemē, kas viņam bija jauna pasaule, Asafs sākumā tvērās pie Annas. Viņam pietrūka Josi sirsnības un mīlestības, un, par spīti laika ritējumam, šī brūce līdz galam tā ari nesa-dzija. Tur nekas nebija līdzams — dzīve viņam likās nepilnīga, un viņš allaž meklēja kaut ko tādu, ko neatrada vecā akmens nama gaišajās istabās, uz balkona, kur nopūtās ciprešu zari, vai dārza stūrī starp vīnstīgām un košām puķēm.

Tā kā viņa tēvs bija kritis varoņa nāvē, uz Asafu citādi raudzījās gan klasesbiedri skolā, gan viņa vecāki, gan kaimiņi Etiopijas ielā. Spēlēs, skolas ekskursijās un ciemos Asafam vienmēr tika iedalīta galvenā loma un papildu simpātijas, tā godinot viņa tēva vietu starp kritušajiem. Apzinādamās šo īpašo ievērību, kas tika piešķirta dēlam, Anna pret viņu reizēm izturējās pārāk stingri. Viņa vēlējās nodrošināt viņam nepieciešamo disciplīnu, bet tad atkal nožēloja, atmaiga un ļāva zēnam vaļu. Vēlāk viņa domāja, ka ir bijusi pārāk stingra sīkumos un pārāk iecietīga svarīgos jautājumos. Viņai nekādi neizdevās atrast saprādgu līdzsvaru, kas būtu piemērots gan viņai, gan Asafam.

Tomēr viņa ļoti centās ar Asafu runāt atklāti un paskaidrot, kāpēc viņa rīkojas tā un nevis citādi. Zēns nekad nečinkstēja. Reizēm Annai gribējās, kaut viņš to darītu, taču izskatījās, ka Asafs viņas sacīto uztver tā, kā būtu pa spēkam daudz vecākam cilvēkam, saprazdams, ka Anna var darīt tikai to, kas ir viņas spēkos, vai varbūt sirdī bija viņai tik tuvs, ka sajuta, cik bezpalīdzīga viņa jūtas, vēlēdamās dot vairāk, būt viņam gan mātes, gan tēva vietā, un vispār, būt viņam visi tie ģimenes locekļi, kas daudziem zēniem bija, bet viņam nebija.

Anna vienmēr bija apzinājusies šo spriego tuvību, kas pastāvēja starp viņu un dēlu, un šķiršanās un Josi nāve to bija tikai padziļinājusi. Brīžiem Anna patiešām nožēloja, cik līdzīgi viņi abi ir temperamenta, izturēšanās, izjūtu ziņā, jo tādējādi viņa un Asafs ļoti lielā mērā sapratās bez vārdiem, un Annai kaut kādā ziņā bija bail, ka, pārāk daudz dēlam šādi atklājot, viņa tam atņem bērnību, apgrūtina viņu ar vecumam neatbilstošām zināšanām un liedz Asafam bērnības skaistāko dāvanu — starojošās, laimīgās atmiņas, ko vēlāk dzīvē glabāt kā vislielāko dārgumu. Taču Annas pašas bērnība nebija nedz bezbēdīga, nedz viegla un laimīga, viņas vienīgais biedrs gandrīz visu laiku bija brālis, un neviens nespētu pateikt, vai Asafa dzīve Etiopijas ielā būtu bijusi citāda, ja Josi nebūtu aizgājis bojā un kaut kā tajā iesaistītos, kaut vai iztālēm.

Mājās Asafs bija kluss, sapņains zēns, kura pirksti visu laiku kustējās, bet domas klejoja tālumā. Reizēm, kad Anna pievakarē gāja ārā gleznot, Asafs devās viņai līdzi. Viņa uzmeklēja netraucētu vietu kādā olīvu birzī un gandrīz uzreiz aizmirsās darbā, bet Asafs klaiņoja pa kalna nogāzi un pētīja sprēgās akmeņainajā, plaisainajā zemē. Tāpat kā bērnībā Anna, viņš spēja stundām ilgi rotaļāties viens un pats atrast sev nodarbes, taču Annu bezgala iepriecināja tas, ka viņa rotaļas notiek Jeruzālemes saulainajos pakalnos un nevis tumšās istabelēs blakus šaurām, ļaužu pilnām ieliņām, kā tas bija viņai Kairā.

Asafs lasīja akmeņus un būvēja ērmotas celtnes, iztēlodamies pilis, aiz-sargrāvjus un dambjus. Reizēm viņš atskrēja un lepni rādīja mātei podu lauskas, lika viņai apbrīnot izliektu virsmu vai salauztu osiņu, kādu slepenu Jeruzālemes ilgās vēstures palieku, ko viņš bija uzgājis, paslēpušos akmeņos un plaisās. Taču, ja no pakalna, kurp Anna bija viņu aizvedusi, pavērās skats uz Vecpilsētu, Asafs visbiežāk apsēdās un neko nedarīja.

Tad viņš visu pēcpusdienu varēja tikai lūkoties cauri sudraboti zaļajām olīvkoku lapām uz varenajiem mūriem tālumā — viņu pilnīgi apbūra majestātiskais krāšņums, tas, kā šī mūžsenā mirāža tik neizdibināmi zaigoja ielejas otrā pusē, Jeruzālemes kupoli, torņi un minareti, kas itin kā peldēja debesīs vasaras bula dūmakā.

Vecpilsētu Asafs redzēja ari no savas istabas balkona. Vakarā, ienākusi nolikt viņu gulēt, Anna reizēm atrada viņu tur mijkrēslī sēžam un raugāmies uz austrumpusi, uz Vecpilsētas alkainajiem, naksnīgajiem pirkstiem, tiem pašiem torņiem un minaretiem, kas tagad tumši stiepās pēc zvaigznēm. Anna apsēdās blakus un piespieda viņu sev klāt.

Skaisti, viņa čukstēja. Tik neizsakāms skaistums. Tam līdzināties nespēj nekas uz pasaules.

Un pavisam tuvu, čukstēja Asafs. Cik ilgi būtu jāiet, ja mēs varētu uz turieni aiziet?

Desmit minūtes, ne vairāk. Pa Etiopijas ielu līdz Praviešu ielai, tad lejā, pāri tādam kā klajumam, un tad jau mēs būtu pie Damaskas vārtiem, kurus šādi sauc tāpēc, ka tur sākas senais ceļš uz Damasku. Lielais, zeltītais kupols, kas vīd pāri Damaskas vārtiem, patiesībā atrodas aiz tiem, tā ir Klints kupola mošeja, šo klinti, kad ķēniņš Dāvids ieradās Jeruzā-lemē un te uzcēla savu galvaspilsētu, sauca par jebusieša Araunas klonu, turp Ābrahāms devās upurēt īzaku un Zālamans uzcēla templi, turpat arī Muhammeds esot lēcis savā zirgā un aizlaidies debesīs; tā ir liela, plaša klints pašā Tempļa kalna sirdī. Un Tempļa kalnam otrā pusē ir saglabājies mūris, ko sauc par Rietumu mūri, un pie tā mūsu tauta pielūdz Dievu jau divtūkstoš gadu, kopš nopostīts Otrais templis. Un tie divi kupoli pa labi no Damaskas vārtiem ir Kristus kapa baznīca, un tai apkārt citu baznīcu un mošeju minareti un torņi.

Asafs pamāja. Viņš to visu zināja no galvas, bet nekad neapnika klausīties.

Un vai Vecpilsētas mazās ieliņas ir tādas, kā stāsta Tadžars? viņš vaicāja. Vai tur tiešām ir neskaitāmas tautas, kas runā neskaitāmās valodās un dzīvo desmit dažādos laikmetos? Divdesmit dažādos laikmetos?

Anna pasmaidīja par to, kā viņas dēls vārds vārdā atkārto Tadžara sacīto.

Jā, jā, viņa atbildēja, tā ir bijis vienmēr. Tā bija ari tad, kad es tur staigāju, pirms šīs pilsētas sadalīšanas.

Es kādu dienu aiziešu uz Vecpilsētu, teica Asafs.

Cerams, mīlulīt. Kad būs miers, tu aiziesi. Bet par ko tu šobrīd domā, uz to skatīdamies?

Par tēvu, atbildēja Asafs. Es gribu turp aiziet viņa dēļ, jo viņš tā ari neaizgāja. Gribu stāvēt pie Mūra un saukt viņu vārdā, atkārtot viņa vārdu, lai Dievs zinātu, ka esmu atnācis viņa dēļ. Pie Mūra, svētajā vietā, viņa dēļ.

Tas noteikti ir labi, Anna, bilda Tadžars. Tas ir labi, ka viņš, ilgodamies pēc mūsu Miera pilsētas, domā par Josi. Tā arī jābūt. Kas var būt vēl pareizāk kā uzaugt Jeruzālemē? Un miers būs, tici man. Jeruzāleme nepaliks sašķelta; nejēdzīgā, nevienam nepiederošā teritorija starp mums un Vecpilsētu nepastāvēs mūžīgi. Iepriekš mums ir izdevies vienoties ar jor-dāniešiem, un tas notiks atkal. Tikai mazliet jāpagaida. Tu redzēsi.

Asafs bērnībā daudz dzirdēja par savu tēvu, stāstus, kurus viņam ar mīlestību stāstīja Anna un Tadžars.

Piemēram, par Irāku, par Josi zēna gadiem. Kā viņš ik dienas izgāja no sava ciema un pa laukiem un tuksnesi skrēja uz tuvējo pilsētiņu, kur strādāja par grāmatvedi, skrēja un skrēja, ātrs kā vējš, visu redzēdams un sajuzdams. Šis stāsts par tēva dzīvi Asafam iespiedās atmiņā tik dziļi, ka viņam vajadzēja pašam kaut kā to piedzīvot, un tādēļ notika bīstamais pārgājiens uz Petru.

Dīvs sapnis, mūžsenās Petras drupas, un Asafs nebija vienīgais, kas nespēja pretoties to valdzinājumam.

Par nabatiešiem dēvēto izzudušo cilšu tuksneša galvaspilsēta atradās bib-liskajā Ēdoma zemē uz dienvidiem no Nāves jūras, apmēram piecdesmit jūdžu uz austrumiem no Izraēlas robežas, pie Vādī Mūsas, ko izsenis uzskata par vienu no tām vietām, kur Mozus sita nūju pret klinti, un izšļācās ūdens. Pirms diviem gadu tūkstošiem nabatieši, valdīdami Petrā,

valdīja ari pār tirdzniecības ceļiem, pa kuriem garšvielas no Indijas un Āfrikas nonāca līdz Akabas līcim, bet no turienes pa lielo ģeoloģiskā lūzuma ieleju karavānas tās veda uz Damasku ziemeļos un, šķērsojot Negevu, uz Gāzu austrumos; tas bija senais vīraka un mirru ceļš uz Vidusjūras piekrasti.

Augstdzimusi nabatiete no Petras bija Hēroda māte. Šo ieleju, senlaikos tiklab ērti sasniedzamu, kā nomaļu, ieskauj sārtas un purpursar-kanas pasakainās aprisēs sadēdējuša smilšakmens klintis, kurās slejas akmenī izcirsti tempļi un kapenes ar kolonnu rotātām fasādēm, tik milzīgas, ka atgādina pamestas pilis, kuras tālos aizlaikos uzcēlusi kāda aizmirsta milžu cilts. Petra bija pārdabiska un romantiska vieta, kas vēl pirms Viduslaiku iestāšanās bija nozudusi vēsturē un no jauna atklāta tikai deviņpadsmitajā gadsimtā, kad šveiciešu ceļotājam Burkhartam gadījās doties tai garām un viņš uzrakstīja par Petru slavenos vārdus: rožsārta pilsēta, pustik jaunāka par laiku.

Asafam, tāpat kā daudziem jauniem izraēliešiem, sapnis ieraudzīt aizliegto Petru kļuva par vienu no tiem simboliskajiem ceļojumiem, kas mēdz apmāt veselu jaunu dēku meklētāju paaudzi, — centieni izlauzties no vēstures žņaugiem, izmēģinot savu drosmi un pārgalvību gandrīz reliģiskā pārgājienā.

Pa naidīgās kaimiņvalsts teritoriju varēja pārvietoties tikai naktī. Pa dienu robežpārkāpējam bija jāslēpjas alās vai klinšu spraugās. Robežas apkaimē patrulēja Jordānijas armija, netrūka klejojošu beduīnu, kuri varēja paziņot varas pārstāvjiem par paslēptuvi vai pēdām. Zeme bija spīva un neauglīga, gadu tūkstošiem ilgās dēdēšanas sagraizīta. Ja mēness spīdēja pietiekami spoži, lai kaut cik apgaismotu grubuļaino ainavu, tad ari vientuļu gājēju tajā varēja saskatīt pat no liela tāluma.

Uz Petru nebija vieglu ceļu. Ari ja maršruts nevestu pa ienaidnieka teritoriju, tas vienalga būtu grūts pārgājiens tumsā, bet, kad gājējus ķerstīja jordāniešu patruļas un paslēpušies glūnēja naidīgi beduīni, šāds ceļojums bija ārkārtīgi riskants.

Turklāt tam nebija nekāda praktiska mērķa. Tā bija vistīrākā bravū-riba — šajā bīstamajā pārgājienā jaunie ļaudis devās tikai tādēļ, lai no kādas klints malas dažas minūtes nolūkotos uz Petras drupām un uzreiz grieztos atpakaļ. Bet, protams, tik vilinošs šis piedzīvojums bija tieši tāpēc, ka tik tīrs.

Bija tādi, kas drupas neatrada, un tādi, kas neatgriezās, taču tie, kas līdz Petrai nokļuva un pēc tam pārradās mājās, izjuta ne ar ko nesalīdzināmu uzvaras prieku. Viņš ir bijis Petrā, ļaudis sačukstējās. Jaunekļiem, kuri vēlējās tikt pieņemti Mosad, šai elites elitē, reizēm it nevērīgi tika jautāts: Vai jūs esat bijis Petrā? Izraēlas valdība ļoti ātri aizliedza iemīļotu dziesmu par aizliegto pārgājienu uz Petru — tik liels jaunatnei bija zudušās pilsētas vilinājums.

Asafš bija viens no laimīgajiem, kuri Petru dabūja redzēt. Toreiz viņam bija tikai piecpadsmit gadu; lielākoties pārdrošnieki bija vecāki. Neilgi pirms gaismas svīdas, atceļā šķērsojot robežu, viņu notvēra Izraēlas armijas patruļa. Šī ziņa Annai bija smags trieciens, un viņa metās pie Ta-džara, kurš tūlīt sēdās mašīnā un devās uz armijas posteni Negevā, kurā atradās aizturētais Asafš. Brauciena laikā Tadžars apsvēra daudz pamācošu vārdu, ko varētu sacīt Asafam, taču tos visus noraidīja. Ieradies armijas postenī, viņš kopā ar zēnu aizgāja līdz kalna nogāzei, un abi klusēdami sēdēja, pāri tuksnesim raudzīdamies uz Petras pusi.

Piecpadsmit gadu vecumā Asafs jau bija tikpat garš kā Josi un tikpat tumsnēji skaists. Ari viņa klusēšana un smalkjūtīgās manieres atgādināja tēva apvaldīto šarmu, taču viņš mazāk izpauda savas jūtas un nereti izturējās ar gandrīz svinīgu nopietnību, kas viņa vecumā šķiet negaidīta. Tadžars saskatīja Josi dēlā daudz senā drauga iezīmju, taču zēna atturība viņam atgādināja ari Annas nelaiķa brāli, Asafa tēvoci Dāvidu. Tieši tāds, pašcieņa, kurai cauri vijas melanholija, bija Dāvids, tādu Tadžars viņu atcerējās no kara gadiem Kairā.

Ari Anna bija ievērojusi šo līdzību un par to ieminējusies Tadžaram, kurš viņu uzklausīja, neatzīdamies, ka viņam pašam tas duras acīs. Anna vēl nenojauta, ka Tadžars reiz bija pazinis viņas brāli. Kad Anna ar viņu iepazinās, pēc kara, Tadžars brāli nepieminēja, nevēlēdamies nodarīt Annai sāpes, uzplēšot pagātni. Vēlāk viņš neredzēja iemeslu par to runāt. Tagad Tadžars nožēloja, ka viņam nav šīs papildu tuvības saites ar Annu un viņas dēlu. Jo sevišķi Asafam tas varētu nākt par labu, viņš pie sevis domāja un apņēmās pirmajā piemērotajā brīdī parunāt ar Annu. Taču pagaidām tas palika nākotnei, kad būs piemirsies Petras trieciens.

Kādu laiku klusējot sēdējis Asafam blakus, Tadžars saprata, ka viņam nemaz negribas kaut ko sacīt; tikai klausīties. Savukārt Asafu Tadžars, labi pazīstamais un zināmais, kaut kādā ziņā biedēja vairāk, nekā pirmīt, dienu un nakti mērojot ceļu uz Petru, bija biedējis nezināmais. Vispēdīgi Asafs bažīgi ierunājās un to pateica. Viņš pieminēja ari Annu.

Viņa ir dziļi satriekta, bilda Tadžars. Kad jūs satiksieties, esi tik mīļš, cik vien spēj būt, un ielāgo: viņa nelepojas ar to, ko tu esi izdarījis. Viņa to nespēj. Tu esi viņas vienīgais bērns, viņas acīs šis ceļojums bija bīstams un bezjēdzīgs, un ne vairāk.

Asafs lūkojās lejup un birdināja smiltis starp pirkstiem.

Tadžar, un tu? Ko tu par to domā? viņš klusi vaicāja arābiski; jau kopš bērna kājas viņi tā sarunājās tuvības brīžos.

Es domāju, ka tas bija bīstams un bezjēdzīgs, bet arī — kas bijis, bijis, Tadžars atbildēja. Tādēļ tagad pastāsti man visu, kāds bija šis pārgājiens. Kas, kur un kā, kādas bija drupas un ko vēl tu redzēji un juti no tā brīža, kad pārgāji robežu, līdz brīdim, kad atgriezies. Es gribu dzirdēt visu, lai tev pēc tam pateiktu, ka tu varēji pacensties vairāk. Mūženās, apbrīnojamās Petras drupas, īsu bridi ieraudzītas zvaigžņu gaismā? Kas cits tās ir, Asaf, ja ne pārvarīga iztēles aina? Šķitums un sapnis, un īsas pieturas stabiņš dvēselei? Svarīgs, protams, vienmēr ir pats pārgājiens, ceļš, manu mīlulīt, ceļš, un nekas vairāk. Tagad tu to zini, un tavā vecumā to saprast ir iespaidīgi. Tad nu stāsti, visu, līdz pēdējam sīkumam.

Asafs svinīgā nopietnībā paklausīja. Viņš vienmēr bija ļoti uzticējies Tadžaram, bet vēl nekad tik dziļi kā todien, kad viņi blakus sēdēja kāda Negeva kalna nogāzē, lūkodamies tuksnesī, un Asafs runāja uz Tadžara sirdi par slepeno ceļojumu, lai zvaigžņu gaismā ieraudzītu Petras teiksmainās drupas, lai palūkotos uz neaizmirstamās zudušās karavānu pilsētas mūžsenajiem brīnumiem kaut kur tālu austrumos — un Tadžars jau no paša sākuma zināja, ka šis sapnis un šķitums Asafa dvēselē var saistīties tikai ar Jeruzālemes Vecpilsētu, kas Asafa bērnībā visu laiku bija pavisam blakus, taču allaž nesasniedzama — sapnis ielejas otrā pusē.

Pagāja daži gadi, un kādu aukstu Jeruzālcmes ziemas dienu Tadžars kopā ar Annu sēdēja uz viņas mājas balkona, abi satuntuļojušies, lai nenosaltu. Smagās debesis bija draudīgi pelēkas, taču viņi bieži sēdēja uz balkona ari tad, kad lija, raudzīdamies lejup uz citronkokiem, cipresēm un vīģes-kokiem pagalmā. Bija 1966. gada decembris, drīz būs Asafa astoņpadsmitā dzimšanas diena, un viņš dosies dienēt armijā. No rīta viņš bija Annai pateicis, ka ir pieteicies desantnieku brigādē, izlases vienībā, kurai kara laikā bija visvairāk kritušo.

Kad Anna to pastāstīja Tadžaram, viņš piecēlās, iekliboja iekšā un atgriezās uz balkona ar ierāmētu fotogrāfiju, ko nolika uz galdiņa. Fotogrāfijā bija redzams Josi divdesmit deviņu gadu vecumā: desantnieka formas tērpā, kaut kur tuksnesī, 1956. gadā — mēnesi pirms tam, kad sākās karš un Josi šķietami krita kaujā Mitlas pārejā Sīnājā. Izskatīgs un brašs virsnieks, kurš nekad nekļūs vecāks, kurš vienmēr smaidīja un uz mūžiem paliks varonis — Asafa tēvs, un ar šo tēlu sirdī Asafs bija dzīvojis kopš astoņu gadu vecuma.

Tadžars raudzījās uz fotogrāfiju un nopūtās.

Ak, viņš nopūtās. Anna, visus šos gadus tā stāvēja tev uz galda — vai mēs varējām gaidīt ko citu?

VIENPADSMIT

Sešdesmito gadu vidū operācija "Skrējējs" ievērojami paplašinājās. No Damaskas uz Mosad plūda arvien vairāk informācijas. Tikpat svarīgs no Tadžara viedokļa bija tas, ka tagad Skrējējam bija atbalsta vienība, kas sadarbojās ar Skrējēju no Beirūtas un pat Damaskā. Atbalsta vienības pastāvēšana atviegloja Tadžaram darbu un sniedza milzīgu ieguldījumu operācijas drošībā. Tadžars jau sen bija cerējis kaut ko tādu panākt.

Ilgtermiņa slepenajās operācijās riskantākais elements vienmēr ir sazināšanās ar dziļi naidīgas valsts teritorijā iesūtītu aģentu un savākto materiālu saņemšana. Ja sazināšanos nodrošina profesionāli palīgi, kuriem Skrējēja identitāte nav zināma, viss kļūst daudz vienkāršāks un drošāks. Protams, tādas vienības izveidošana ari ir dārgs un sarežģīts pasākums, un operācijai ir jāpierāda, ka tā pelnījusi papildu nodrošinājumu.

Plānu izveidot šādu atbalsta vienību Tadžars loloja jau sen, taču iespēja radās ātrāk, nekā viņš bija domājis, — līdz ar Mazā Ārona krišanu.

Vairāk nekā divpadsmit gadu Ukrainas rabīna dēls bija Mosad valdījis kā savā privātajā muižā. Ja neskaita tos dažus mēnešus pašā sākumā, kad direktora amatu ieņēma Tadžars, Mosad nebija pieredzējis citu priekšniecību. Paveikdams lielu darbu un panākdams personisku lojalitāti, Mazais Ārons mazas valstiņas spiegošanas saimniecību bija pārvērtis par iestādi, kuras nosaukums iedveš bijāšanu visā pasaulē. Par to, ko viņš bija dabūjis gatavu, klīda leģendas. Un, tā kā Mosad bija neliela organizācija, Mazais Ārons tajā bija varējis saimniekot kā ģimenes galva. Nebija nedz izstrādātas hierarhiskās struktūras, nedz noteiktu operatīvo procedūru. Bija Mazais Ārons un viņa darbinieki.

Tomēr ari Mazais Ārons, lai cik apbrīnots, spējīgs un nesaudzīgs viņš bija, nepārdzīvoja politiskās zemestrīces, kas sākās, kad rietēja valsts dibinātāja un premjerministra Dāvida Ben-Guriona zvaigzne. Mazais Ārons Ben-Guriona uzdevumā ne vienu reizi vien bija risinājis iekšpolitikā samilzušas problēmas un gadu gaitā ieguvis daudz ienaidnieku. Kad Ben-Gurions neizturēja, atlūdzās no amata un apmetās uz dzīvi Negevā, Mazā Ārona pretinieki iznīdēja viņu no Mosad. Un Mosad palikt bez Mazā Ārona bija tāpat, kā Izraēlai palikt bez Ben-Guriona, — bija beidzies vesels laikmets.

Izraēlas izlūkdienesta jaunākais brālis kopš pirmssākumiem bija armijas izlūkdienests. Armijas izlūkdienesta direktors bija pakļauts armijas virspavēlniekam, kurpretim Mosad direktors atskaitījās tieši premjerministram. Pēc Mazā Ārona krišanas par viņa aizstājēju tika izraudzīts armijas virsnieks, armijas izlūkdienesta vadītājs ģenerālis Drors, kurš karjeru bija sācis kā spožs kaujas virsnieks. 1956. gada Sīnāja karā ģenerālis Drors bija armijas ģenerālštāba priekšnieka vietnieks un būtu varējis kļūt par priekšnieku, ja ne viņa negrozāmā pārliecība, ka ģenerāļa vieta ir pie karavīriem. Pēc kara viņš pieteicās desantnieku kursos, vēlējās atsvaidzināt ierūsējušās iemaņas, un lēciena laikā viņa izpletnis neatvērās. Ģenerālis tik tikko palika dzīvs un pusotru gadu nogulēja slimnīcā. Par karošanu vairs nebija, ko domāt, tomēr galu galā viņš atgriezās armijā, kļūdams par izlūkdienesta priekšnieku, uz kuru savu uzmanību drīz koncentrēja daudzi valdības vīri, jo sevišķi armijas pārstāvji, kuriem bija iebildumi pret Mazā Ārona lielo varu un to, kā viņš ar šo varu izrīkojas.

Kļuvis par Mosad direktoru, Drors ķērās pie pārmaiņām, kuru mērķis bija stiprināt organizāciju. Tūdaļ sākās dumpošanās. Daudzi Mosad veterāni draudēja iesniegt atlūgumus, citi liedza jaunajam priekšniekam informāciju. Viņiem bija atņemts tētis, ģimene bija sadusmota. Mazā Ārona izaudzinātie darbinieki ģenerāļa Drora iecelšanu direktora amatā gribot negribot uzskatīja par armijnieku iebrukumu.

Tadžars to visu uztvēra kā likteņa ironiju. Pirms daudziem gadiem viņš pats bija zaudējis Mosad priekšnieka amatu, jo Mazais Ārons tika uzskatīts par spējīgāku valdības iestādes vadītāju, turpretim viņš pārlieku daudz domāja par saviem aģentiem un operācijas vadīja vecmodīgā tiešumā. Tagad prasmīgāki un labāk sagatavoti vīri, kuri līdz ar Droru bija pārnākuši no armijas, apsūdzēja Mazo Āronu tajos pašos grēkos. Tikpat ironiska sagadīšanās bija gandrīz liktenīgā nelaime ar izpletni. Ja tā nebūtu gadījies, Drors joprojām komandētu kareivjus, iespējams, jau štāba priekšnieka amatā. Arī Tadžars, ja pirms daudziem gadiem nebūtu notikusi tā gandrīz liktenīgā avārija, joprojām nodotos operatīvajam darbam, nevis pārraudzītu tā norisi.

Viens no iebildumiem pret Mazā Ārona darbu bija tas, ka viņš, atstādams novārtā armijai ļoti būtiskos dienišķos izlūku ziņojumus no arābu kaimiņvalstīm, aizrāvās ar krāšņākām operācijām Eiropā un citur pasaulē. Drors grasījās to labot, pārveidojot Mosad un nosakot citas prioritātes. Slepenu darbošanos arābu valstīs Mosad vislabāk pārzināja Tadžars. Tadžars vadīja vienu no Mosad sekmīgākajām šādas iefiltrēšanās operācijām, turklāt viskareivīgākās kaimiņvalsts teritorijā — operāciju "Skrējējs" Damaskā. Visbeidzot, Tadžars bija vecs buks, no Mazā Ārona paaudzes. Pieredze viņam bija vēl lielāka, un lietpratība nenoliedzama. Augsta ranga darbinieku vidū viņš Mosad bija pats cienījamākais. Tādējādi, vairāku iemeslu pēc, Tadžars Droram jaunajā postenī gluži dabiski iznāca tāds kā sabiedrotais. Tadžars to lieliski saprata un nolēma veiksmīgo apstākļu sakritību izmantot.

Pēkšņi es darbā atkal gozējos labvēlības saulītē, Tadžars teica Annai. Varbūt ir tā, ka, ja tu izķeipsti pietiekami ilgi, tavas idejas atkal nāk modē, tāpat kā tas notiek ar vecām drēbēm?

Anna smējās. Viņa zināja, ka Tadžars strādā kādā aizsardzības ministrijas iestādē, iespējams, plānošanas nodaļā, taču viņai ne prātā nevarēja ienākt, ka viņa joma ir izlūkošana. Vai vismaz tā viņa sev iegalvoja. Pats Tadžars par to, ar ko īsti nodarbojas, nekad nerunāja, un Annai negribējās par to gudrot. Kopš brāļa bojāejas Kairā, pirms daudziem gadiem, spiegošanas lietas viņai tā arī bija palicis sāpīgs temats. Tadžars to zināja un tādēļ nepieminēja.

Ā, droši vien tā varētu būt, Anna atsaucās. Ja ar citām lietām tā notiek, kāpēc lai tāpat nebūtu arī ar idejām?

Vienalga, dīvaini, bilda Tadžars. Es daudz vairāk esmu pieradis, ka mani uzskata par vecu ērmu vēl no pirmsplūdu laikmeta. Tagad jāuzmanās, lai nesakāpj galvā. Jau tāpat gandrīz jūtos kā jauns puisis.

Viņi sēdēja uz Annas balkona, raudzīdamies, kā dārza puķes mirkst stiprajā pavasara lietū, ko mīkstināja tūkstošiem sīku ciprešu skuju pirkstiņu. Tadžars klusītiņām dziedāja senu dziesmu, un Anna, sērīgi smaidīdama, lūkojās kaut kur tālumā. Sī dziesmiņa bieži skanēja toreiz, kad viņa mazajā Negeva apmetnē iepazinās ar Josi, neatkarības kara laikā.

Cita pasaule, viņa sev atgādināja. Cita pasaule, kas ir zudusi un vairs pastāv tikai atmiņās.

Drors jau pašā sākumā saprata, ka Tadžara atbalsts būs atkarīgs no operācijas "Skrējējs", jo tā bija vienīgā svarīgā operācija, ar kuru Droram bez grūtībām izdevās iepazīties. Par visām citām viņam netika atklāti būtiski sīkumi, informācija tika nobēdzināta, un Droram vajadzēja papūlēties, lai tiktu kaut kādā skaidrībā. Turpretim Tadžars, atskaitīdamies par savu operāciju, runāja skaidri un gaiši. Acīmredzot viņš vēlējās, lai jaunais direktors pienācīgi novērtē tās vērtību, atvēl tai vajadzīgos līdzekļus un ņem savā paspārnē.

Drors lieliski redzēja ari, ka Tadžars no Mosad veterāniem bija gandrīz vienīgais, kuru nebiedēja armijas virsnieka iecelšana par direktoru. Tadžars to lika noprast, allaž nepiespiesti uzrunādams Droru par ģenerāli; neviens cits viņa ranga darbinieks tā nedarīja. Pārējie Droru par ģenerāli saukāja tikai aizmuguriski. Tajā gaisotnē, kas Mosad valdīja pēc Mazā Arona atcelšanas, šis Tadžara paradums nezin kāpēc nevis uzsvēra Drora augstāko stāvokli, bet smalki un nemanāmi panāca pretējo, apliecināja to, ka abi ir līdzīgi. Drors zināja, ka Tadžars allaž ir bijis vienpatis, viņš nav nevienas konkrētas mācības piekritējs un pats netīko ieņemt augstus amatus. Tadžaru nodarbināja tikai un vienīgi operācija "Skrējējs".

Lai vai kā, Drors operāciju "Skrējējs" uzreiz novērtēja ļoti augstu. Tā bija ārkārtīgi gudra tāla darbības rādiusa iefiltrēšanās, katrs posms bija sīki un smalki izplānots, visas nianses precīzi pieskaņotas aģenta, šī

Skrējēja, personībai un raksturam. Drors apbrīnoja rūpīgo darbu un Ta-džaram tā ari pateica. Šāda plānošana nes uzvaru karos, viņš sacīja.

Visvairāk Droru iepriecināja Skrējēja nesenā iesaistīšanās sīriešu bruņumašīnu remonta rūpalā. Darbs bija caurcaurēm tehnisks, taču viņu kā karavīru uzreiz ieintriģēja iespējas, kādas tas paver. Interesanti, ka Tadžars, atskaitīdamies par operāciju, šajā brīdī pēkšņi zaudēja domas pavedienu un sāka pārcilāt papīrus savā mapē, bet Drors tikmēr varēja ļaut vaļu iztēlei.

Sīrija ar Padomju Savienības palīdzību jau gadiem ilgi vērienīgi nocietinājās Golānas augstienēs, turklāt lielākā daļa fortifikāciju bija izbūvētas pazemē un gaisa uzbrukumā nebija iznīcināmas. Betona bunkuru un ložmetēju ligzdu līnijas, kurām visgarām atradās nomaskētas prettanku barjeras, stiepās jūdžu jūdzēm; tās bija masīvas, pamatīgas aizsardzības būves, kaut kas līdzīgs mūslaiku Mažino līnijai, tikai Izraēlas gadījumā nevarēja būt ne runas par šo nocietinājumu apiešanu, kā to Otrajā pasaules karā, iebrūkot Francijā, bija izdarījušas vācu bruņutanku divīzijas. Augšgalilejas ģeogrāfisko īpatnību dēļ tas nebija iespējams. Sīri-jas artilērija no savām pozīcijām Golānā pastāvīgi apšaudīja izraēliešu apdzīvotās vietas Galilejā. Kad sāksies karš ar Sīriju, Golānas augstienēm varēs dot vienīgi tiešu triecienu, no ielejas virzoties augšup pa kraujajām nogāzēm, laužoties cauri šiem zemē ieraktajiem nocietinājumiem. Gandrīz visi stratēģi, un ne tikai Izraēlā vien, uzskatīja, ka šādos apstākļos tiešs uzbrukums nav iespējams. Lai uzbrucēju armiju šajā labirintā nesaplosītu gabalos, tās rīcībā jābūt ārkārtīgi precīzām ziņām par precīzu šī fortifikāciju tīkla atrašanās vietu un jaudu.

Kad Drors ierunājās par Golānu, Tadžars pārstāja rakņāties pa papīriem. Viņš palūkojās augšup un pamāja ar galvu. Abi Drora kabinetā bija vieni.

Runa ir par ļoti lielu informācijas daudzumu, Tadžars bilda. Vispirms Skrējējam vajadzēs to savākt, pēc tam viņam tā būs jānogādā mums. Kamēr Skrējējs apgūs frontes līniju, sektoru pēc sektora vai citādi, kā nu viņam izdosies, paies vairāki gadi, un visu šo laiku materiāla plūsma būs milzīga. Viņam vajadzēs sastādīt sīku un smalku visa kompleksa plānu, jo Golāna ir savstarpēji saistītu elementu mozaīka, un pat ar ļoti daudziem sektoriem vien būs par maz.

Vai viņš varēs iegūt šo informāciju? vaicāja Drors.

Manuprāt, jā, Tadžars atbildēja. Viņš ir draugos ar Sīrijas izpletņlēcēju brigādes komandieri un Sīrijas informācijas ministru. Labs viņa draugs ir ģenerālštāba priekšnieka brāļadēls, jauns virsnieks, kurš daudz uzturas Golānā. Vēl ir ari citi. Skrējējam ir nepieciešamā pazīšanās militārās aprindās, un, nodarbojoties ar bruņumašīnu remontu, viņš var uzzināt vēl vairāk. Bet viņam būs vajadzīgi palīgi materiālu nodošanai, lai viņš pats varētu pievērsties tikai tā ieguvei. Viņam nevar uzkraut gan vienu, gan otru. Cilvēks, kurš viens pats strādā tik naidīgā vidē kā Damaska, nemūžam nespētu nogādāt tik milzīgu materiālu daudzumu. Un vispār, sazināšanās caur Eiropu, kā mēs darījām līdz šim, nav paredzēta šādu uzdevumu veikšanai.

Kādus palīgus viņam vajag? jautāja Drors.

Pieredzējušus, strādājušus arābu valstīs, Tadžars atbildēja. Pārsvarā darbs būs Beirūtā, bet dažiem būs jāuzturas arī Damaskā. Viņi nezinās, kas ir Skrējējs, viņš nezinās, kas viņam palīdz, viņi nekad nesatiksies. Tas ir vienīgais veids, kā droši pārsūtīt tik daudz materiālu.

Drors smaidīdams palocīja galvu. Vai jums jau kāds ir padomā? viņš vaicāja.

Sagadīšanās pēc ir gan, atsaucās Tadžars. Vajadzēs ieviest zināmas izmaiņas vairākās citās operācijās, jo daži no šiem aģentiem jau pilda uzdevumus ārzemēs, bet tas viss ir izdarāms. Kolīdz viņi būs atsaukti, es sākšu viņus apmācīt šim uzdevumam. Turpmāk viņi būs Skrējēja speciālisti, un operācija "Skrējējs" viņiem būs visaugstākā prioritāte.

Vai jums ir darba grafiks? Drors jautāja.

Un aptuvens izmaksu plāns, Tadžars atbildēja, izņemdams no mapes papīrus un likdams tos Droram uz galda. Jāsāk nekavējoties atsaukt no operācijām nākamos komandas locekļus. Mēneša beigās man Beļģijā ir tikšanās ar Skrējēju, tad mēs abi kopā izdomāsim, kā šī komanda darbosies. Nepilnos sešos mēnešos var gaidīt rezultātus. Skrējējs ir ātrs, ģene-rāl, jūs drīz pats redzēsiet. Patiesībā viņš spēj darīt brīnumus...

Drors bija slavens gan kā rūpīgs plānotājs, gan kā priekšnieks, kurš nebaidās riskēt. Tadžaram tika piešķirti viņa paša izraudzītie palīgi. Skrējēja patieso identitāti joprojām zināja vienīgi Tadžars un Mosad direktors. Aģentiem no atbalsta komandas lika noprast, ka Skrējējs ir arābs, taču nav sīrietis; iespējams, viņš Damaskā uzturas kā militārs atašejs vai diplomāts īpašā norīkojumā — īsi sakot, nodarbojas ar kaut ko ārkārtīgi svarīgu un slepenu.

Drošības garantijas bija visstingrākās; Tadžars personiski pārzināja visu līdz pēdējam sīkumam.

Kad Tadžars Beļģijā pastāstīja Josi šos jaunumus, abi jutās lepni. Josi apzinājās, cik svarīgas ir Golānas augstienes, un bija dziļi gandarīts, ka viņu kopīgais darbs ievirzīsies šajā gultnē. Golānas kartēšana būs milzīgs darbs, tā nozīmīgums Izraēlai bija neaprakstāms, un tieši tādu uzdevumu viņi abi visu šo laiku bija gaidījuši.

Beidzot, ja? Josi jūsmīgi izsaucās. Nu tad beidzot. Tieši tas, kam mēs no paša sākuma esam gatavojušies.

Jā, Tadžars atbildēja. Turklāt visu aizmuguri un nogādi uzņemsies citi, un tu pēdīgi varēsi pacelt acis pret apvārsni un patiešām lidot kā vējš.

Josi pamāja. Un iegaumēt pilnīgi visu, kas slīdēs man garām, viņš teica, tāpat kā bērnībā, kad es skrēju pa tuksnesi.

Tieši tā. Jau toreiz tu biji Skrējējs, Tadžars domīgi sacīja. Bet laikam jau dzīve tāda bieži mēdz būt, paslepeni. Atrast savu īsto ceļu, iespējams, nenozīmē neko vairāk, kā būt tādiem, kādi mēs vienmēr esam bijuši... tikai ar redzīgām acīm. Un tu, Josi, šajā ziņā esi laimesbērns, jo tu ej daudz tālāk nekā lielākā daļa no mums. Vien retais, ejot pa dzīvi, redz tik daudz kā tu. Es zinu, es ari reiz tā dzīvoju. Bieži šķiet, ka tas noved pie vienatnes, un tā tiešām ir, bet šī vienatne nemaz nav lielāka nekā citiem, goda vārds. Citi tikai to tik ļoti nepamana, tāpat kā nepamana milzum daudz visa kā. Bet tas dziļais spraigums, acis, kas redz... ko lai teic, tas ir nepārspējams uzbudinājums, un tas, kurš šo narkotiku reiz pamēģinājis, vairs nespēs no tās atteikties, jo tieši tā ir vislielākā atkarība dzīvē... Dzīvot. Tagad. To apzinoties.

Tev laikam tā briesmīgi pietrūkst, bilda Josi.

Jā, Tadžars atbildēja. Bet man esi tu, un tā ir liela dāvana. Jā, protams, manas kājas ir kroplīgas, stīvas un nepakļāvīgas, greizi sadragātu kaulu un miesas kruķi, ar kuriem es tik tikko spēju pārvietoties, toties dvēselē es varu skriet kopā ar tevi, redzēt to pašu, ko redzi tu, just to, ko tu jūti, un tas ir fantastiski. Tādēļ dari to, Josi. Dari to sevis paša labad, un reizē arī par mani, un vēl daudz vairāk. Katrs putns, kas lido, ir prieks Dieva acīs...

Viņš ir gatavs to uzņemties, Tadžars, atgriezies no Beļģijas, teica Dro-ram. Viņš tur nesaskata nekādas nepārvaramas grūtības. Tagad nākamais solis — man jāapmāca viņa palīgi un, kolīdz tie ir gatavi, jāiesūta tur, kur tiem jābūt.

Sākumā Tadžars bieži sauca uz tikšanos atbalsta komandas dalībniekus no Beirūtas un dažas reizes arī tos, kuri strādāja Damaskā, jo vēlējās viņus personiski iztaujāt. Tadžaram bija jāzina, ko viņi redz, jūt un nomana, un uzzinātais bija visnotaļ cerīgs. Skrējējam nekas nedraudēja, viss bija vēl drošāk nekā līdz šim. Operācija gludi ritēja jaunajā gultnē.

Savukārt Drors pamazām atklāja, ka Skrējējs tik tiešām spēj darīt brīnumus.

DIVPADSMIT

1966. gadā Sīrijā notika vēl viens militārs apvērsums un pie varas nāca ekstrēmistiskāka ģenerāļu valdība. 1967. gada pavasari Sīrija sāka kūdīt Ēģipti uz jaunu karu ar Izraēlu. Ēģiptes prezidents Nāsers, visas arābu pasaules varonis, aicināja ANO atvilkt karaspēku no Sīnāja, un Apvienotās Nācijas tā ari izdarīja. Noticējis savai un citu arābu valstu propagandai, Nāsers zaudēja kontroli pār notikumiem un pie robežas ar Izraēlu Sīnājā koncentrēja ap tūkstoti tanku; pēc tam viņš nobloķēja Akabas līci, liedzot Izraēlai pieeju Sarkanajai jūrai un satiksmi ar austrumiem. Sīrija, Jordānija un Irāka atradās kaujas gatavībā, savas armijas daļas atsūtīja Alžīrija, Kuveita un Saūda Arābija.

Izraēlai gatavojās uzbrukt arābu valstu armija, kuru veidoja divi tūkstoši tanku, vairāki simti iznīcinātāju lidmašīnu un divsimt piecdesmit tūkstoši karavīru. Palestīnas Atbrīvošanas organizācijas ģenerālsekretārs savā slavenajā runā pasludināja, ka arābi ietrieks Izraēlu jūrā.

1967. gada 5. jūnija rītā Izraēlas lidmašīnas iznīcināja lielāko daļu Ēģiptes gaisa spēku lidlaukos uz zemes, un Sešu dienu karš bija sācies.

Tajā 5. jūnija rītā Asafa izpletņlēcēju bataljons gaidīja apelsīnu birzī pie kāda lidlauka Izraēlas dienvidos. Klīda runas, ka naktī viņiem būs jānolec Arišā, Ēģiptes Vidusjūras piekrastes pilsētā netālu no robežas, tur jānostiprinās un jāsagaida Izraēlas tanki, kas pāri robežai ielauzīsies Sīnājā. Taču pēcpusdienā norīkojums tika mainīts. Sauszemes karaspēks uz Arišu virzījās tik ātri, ka nebija vajadzības nomest desantniekus dziļāk

ienaidnieka teritorijā. Nolikuši turpat zemē savus izpletņlēcēju piederumus, viņi kāpa autobusos un devās uz Jeruzālemes fronti, kur jordānieši jau bija devušies uzbrukumā, ieņēmuši ANO mītni un ar lielgabaliem apšaudīja piejūras līdzenumu Izraēlas vidienē.

Artilērija viņus apšaudīja visa brauciena laikā pa šauro koridoru, kas kopš 1948. gada izraēliešiem bija vienīgā iespēja nokļūt Jeruzālemē. Uz ceļa valdīja milzīgs haoss. Visgarām koridoram Izraēlas armija cīnījās ar jordāniešiem, bet tikmēr pa to virzījās izraēliešu kravas mašīnas un kājnieku vienības, kas centās nokļūt pilsētā. Apšaude ne mirkli nemitējās. Iestājās nakts, un haoss kļuva vēl lielāks. Tuvojoties Jeruzālemei, jau tumsā, kanonāde pieņēmās spēkā. Jordānieši bija izvietojušies kalnos visapkārt pilsētai un bombardēja ebreju Jeruzālemi ar mīnmetējiem un lielgabaliem.

Asafa autobuss tumsā nomaldījās, un pilsētā viņi nokļuva vēlu, kad desantnieku bataljoni jau, dažas stundas pēc pusnakts, bija metušies kaujā. Izkāpuši no autobusa, Asafs un viņa biedri skriešiem metās meklēt savas vienības. Ielas bija tukšas, namu logi tumši, un visur sprāga artilērijas šāviņi. Pēc sprādzienu jaudas un trasējošo ložu trajektorijas debesīs nopratuši, kur notiek kaujas, viņi devās turp.

Šīs ielas Asafam bija pazīstamas, jo lielākās cīņas norisinājās netālu no vecā akmens nama Etiopijas ielā, kur viņš bija uzaudzis. Kā izrādījās, desantnieku bataljoni bija raidīti nakts uzbrukumā pret vispamatīgāk nocietinātajām jordāniešu pozīcijām sašķeltajā pilsētā — tās atradās par Munīcijas kalnu iedēvētajā bunkuru kompleksā uzreiz aiz nevienam nepiederošās zemes, uz ziemeļiem no Asafa mājām. Otrs desantnieku uzbrukums tajā pašā likā notika arābu Jeruzālemes centrā tieši austrumiem no neitrālās teritorijas, ielejā līdzās Asafa bērnības namam.

Kad ieliņas vairs neizskatījās pazīstamas, Asafs saprata, ka atrodas pavisam blakus neitrālajai teritorijai, taču kaujas trokšņi joprojām skanēja priekšā: acīmredzot desantnieki jau lauzās cauri nocietinājumiem. Nogriezies gar stūri, viņš sastapa vienību, kas atbalstīja desantniekus ar granātmetējiem, kuri bija uzstādīti uz džipu jumtiem. Viņam pastāstīja, ka viņa bataljons cīnās priekšējās līnijās. Uz bruģa, evakuāciju gaidot, gulēja daudz ievainotu desantnieku, vairāki ari no viņa vienības.

Pēkšņi visu apkaimi izgaismoja trasējošās lodes un starp džipiem nokrita mīnmetēja šāviņš. Viena no mašīnām uzsprāga, vairāki kareivji gāja bojā, citi tika ievainoti, jaunus ievainojumus guva zemē gulošie. Asafs palīdzēja ievilkt ievainotos pa namu durvīm un pārsiet, bet tad devās turp, kur cīņas troksnis bija visskaļākais, turp, kur viņa biedri lauzās cauri pretinieka nocietinājumiem.

Dūmos, liesmās un tumsā uz visām pusēm skrēja karavīri, cenzdamies atrast savas vienības, piegādādami ieročus un munīciju, nesdami prom ievainotos. Asafs atkal un atkal taujāja pēc savas rotas, bet neviens nezināja, kur tā ir. Visapkārt eksplodēja artilērijas lādiņi — jordānieši no pozīcijām ziemeļu un austrumu kalnu grēdās šāva bez mitēšanās, cenzdamies noslāpēt nakts uzbrukumu nevienam nepiederošajā ielejā. Srapneļu ķertie kareivji pakrita, cēlās un skrēja tālāk — vai palika guļam. Tas bija haoss, kliedzieni un saucieni, eksplozijas un šrapneļi, ievainoto vilkšana drošībā un mešanās atpakaļ, tur, kur bija liesmas, eksplozijas un šrapneļi. Asafs tikai skrēja un skrēja, sakņupa un skrēja, lauzās uz galveno cīņu pusi.

Tikai tad, kad viņš jau bija paskrējis garām desmitiem kritušu un ievainotu desantnieku, viņš pirmo reizi ieraudzīja jordāniešu kareivi: mirušu, nokritušu blakus ložmetējam, un dažu jardu attālumā bez dzīvības gulēja divi desantnieki.

Lai izlauztos līdz jordāniešu pozīcijām, triecienvienībām bija jāšķērso piecas dzeloņstiepļu žoga līnijas un mīnu lauki. Aiz pirmās pretinieku bunkuru līnijas atradās nākamie, kurus savienoja tranšejas un nocietinātas ložmetēju ligzdas starp akmens mūriem un akmens sienām. Cīņas notika visur, tranšejās, ieliņās un namos, aiz mūriem, uz jumtiem un pagrabos. Bunkuri un nami tika ieņemti divas un trīs reizes, jo desantnieku vadi cits pēc cita ar kaujām lauzās uz priekšu, bet jordānieši pa tranšejām atgriezās namos, kuriem desantnieki deva savus nosaukumus: "degošā jumta nams", "tas nams ar kolonnām", "tas ar pagalmu"...

No pārrāvuma nemitīgi tika nesti atpakaļ ievainoti desantnieki. Četros sāka svīst gaisma, taču kauju vietas joprojām ietina melni dūmi no mīnmetēju kanonādes. Desantniekiem tumsa bija svētība, tāpēc ka jordānieši no saviem bunkuriem nevarēja viņus redzēt, taču reizē bija grūtāk pēc acumirklīgajiem uzliesmojumiem noteikt, no kurienes ienaidnieks šauj.

Asafs jau bija ticis garām dzeloņstieplēm un mīnu laukam un nonācis klajās ugunīs starp arābu Jeruzālemes zemajiem namiem, kas pudu-rojās uz ziemeļiem no Vecpilsētas. Viņš bija pievienojies kādai citai sava bataljona rotai, kas pa šauru ielu virzījās uz dienvidiem, zogoties gar akmens mūriem un katru nākamo namu izcīnot ar kauju.

Kad viņi gāja garām "tam namam ar dārzu", kurš jau divas reizes bija iztīrīts, uz viņiem tika atklāta uguns, un divus desantiekus Asafam blakus ķēra lodes. Vada komandieris uzreiz aizvilka vienu no cietušajiem aiz mūra. Pēc visa spriežot, tas bija miris. Otrs ierāpoja pa vārtiem un patvērās kaut kādā būcenī. Viņš spļāva asinis un varēja nomirt kuru katru brīdi.

Asafs kopā ar vēl vienu desantnieku ieskrēja pa vārtiem, mezdami granātas un šaudami ar Uzi, lai piesegtu biedru, kurš bija paglābies būcenī. Vēl trešais desantnieks šāva pagalmā no ielas otras puses.

Pagalmā bija tranšeja, no kuras šāva jordāniešu kareivis; otrs jordānie-tis raidīja lodes gar mājas stūri un trešais no augšstāva. Eksplodēja pret nama sienu mesta granāta, un tas, kurš atradās otrajā stāvā, nozuda. Eksplodēja tranšejā iemesta granāta, un nozuda jordānietis, kas bija šāvis no turienes. Šaušana gar stūri apklusa, un viņi metās atpakaļ uz būceni, bet ievainotais jau bija miris.

Rota tumsā devās tālāk, arvien vairāk sarukdama — ar viņiem vairs nebija ievainoto un to, kuri palika izsvēpēt namus. Labajā pusē parādījās lielā arābu Jeruzālemes TMCA ēka. Tai jau bija pagājušas garām vairākas desantnieku vienības, taču no augšējiem stāviem atkal atskanēja ložmetēja kārta. Asafs un vēl daži pārskrēja pāri ielai un iemetās pa durvīm. Paskrēja garām mirstošam jordāniešu kareivim, kas gulēja uz kāpnēm. Kaut kur atskanēja rībiens, un desantnieks, kas bija Asafam blakus, tika ievainots kājā.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā un sadalījās: divi desantnieki uz labo spārnu, Asafs uz kreiso. Viņu priekšā bija gari, tumši gaiteņi, kuros viņiem varēja uzbrukt no katrām durvīm. Viņiem bija jāpārlūko visas istabas: jāatver katras durvis, ar spēku jālaužas iekšā.

Asafs ieskrēja pirmajā istabā ar Uzi pie gurna un pamanīja pretim stāvam baismīgu ienaidnieku: izķēmota, melna seja, pie sāna šaujamais, gatavs nogalināt. Viņš šāva, un viņa priekšā sīkās drumslās sašķīda spogulis. Vai tiešām es tā izskatos? viņš domāja.

Otrajā stāvā neviena nebija. Viņi zagās tālāk, un tad kāpņutelpā atskanēja ložmetēja kārta, tā nāca no bēniņiem, un viens no pārējiem desantniekiem tika ievainots plecā un rokā. Tagad Asafs un viņa otrs biedrs palika divi vien. Viņi neriskēja mest augšup granātu — tā varēja ripot atpakaļ un ķert viņus —, un bija skaidrs, ka nevajag diviem vien kāpt augstāk, ja kāpņu galā ir ar ložmetēju bruņots pretinieks.

Asafs piegāja pie loga, lai mēģinātu signalizēt, ka nepieciešama palīdzība, un uz viņu uzreiz sāka šaut desantnieki lejā uz ietves un jordānieši dažas mājas tālāk. Tieši tajā brīdī ēku satricināja tanka šāviņš, ko bija raidījis viens no izraēliešu tankiem, kuri bija beiguši uzbrukumu Munīcijas kalnam un devušies lejā, lai kopā ar desantniekiem virzītos uz Vecpilsētu.

Viņi nolēma necensties divatā ielauzties bēniņos. Nesdami ievainoto, viņi devās lejā. Biedrs, kuram lode bija trāpījusi uzreiz pēc ieskriešanas namā, jau bija aiznests. Izgājuši pa durvīm, viņi uz ielas ieraudzīja tanku, kas raidīja šāviņus uz ēkas augšstāva pusi.

Viņu virzīšanās uz priekšu iestrēga pie nākamās pamatīgi nocietinātās vietas, mošejas, kas atradās tieši pretī Amerikas konsulātam Austrum-jeruzālemē. Desantnieki centās ar kauju izcīnīt ceļu uz priekšu pa ieliņu, kas izpelnīsies nosaukumu "Nāves iela". Viņi nezināja, ka cauri neapbūvētajam laukumam pie mošejas veda vesels tranšeju un bunkuru tīkls, kas sniedzās no otra ielas gala; betona bunkurs bija izbūvēts ari visgarām ieliņai.

Jordāniešus, kuri šāva no minareta gala, apklusināja prettanku granāta. Uz ātru roku izveidotai desantnieku triecienvienībai, kurā ietilpa ari Asafs, tika pavēlēts atkal mēģināt izlauzties cauri ieliņai. Kolīdz viņi tajā iegāja, tā nonāca šāvienu krustugunīs. Viņiem pretī meta granātas, pa gaisu lidoja akmeņu šķembas.

Virsnieks, kurš komandēja triecienvienību, krita, pēc tam tika nogalināts desantnieks, kas gāja uzreiz aiz viņa. Biedri, kuri bija Asafam priekšā, krita cits pēc cita. Pēkšņi Asafs sajuta neizturamu svilināšanu krūtis, viena kāja saļodzījās. Viņš smagi nokrita uz bruģa, un desantnieki skrēja viņam pāri, turpinādami uzbrukumu, dodamies tālāk dūmos un liesmās, eksplo-zijās un šrapneļu lietū. Sveloņa krūtīs vairs nebija panesama. Pret muguru atspērās zābaks. Apkārt viss satumsa, un pēc tam viņš vairs neko neatcerējās.

Asafam pēdīgi bija izdevies atrast savu bataljonu, taču savu rotu viņš tā ari nesameklēja. Visas cīņas viņš izcīnīja kopā ar citu rotu, kas nakts uzbrukumā bija apmaldījusies. Tā ar kaujām virzījās uz priekšu pa nepareizo arābu Jeruzālemes ielu, taču būtībā tam nebija nozīmes, jo šis rajons pavisam neliels. Viņiem būtu jāatrodas uz ielas, kas veda uz Vecpilsētas Hēroda vārtiem, turpretim viņi bija nonākuši tādā, kas veda uz Damaskas vārtiem, mazliet tālāk uz dienvidiem. "Nāves iela", kurā Asafii ievainoja, atradās gluži blakus Vecpilsētai, ne vairāk kā četrsimt jardu attālumā no Damaskas vārtiem.

Pulksten septiņos no rīta triecienuzbrukums beidzās, un desantnieki bija ieņēmuši visus namus, kas atradās pretī Vecpilsētas mūriem no ziemeļu puses. Neatlaidīgajā nakts uzbrukumā viņi bija izgājuši cauri visai arābu Jeruzālemei. Kalnos uz austrumiem no pilsētas joprojām bija nocietinājušies jordānieši, tādēļ pagāja vēl viena diena, iekams pulkvedis, kas komandēja desantniekus, savu karavīru priekšgalā iegāja pa Lauvu vārtiem — pa to pašu ziemeļu ceļu, pa kuru Jeruzālemi savulaik ieņēma babilonieši, romieši un krustneši. Vecpilsēta izraēliešiem padevās bez organizētas pretošanās.

Vecpilsēta tika ieņemta kara trešajā dienā. Jordānieši visā centrālajā frontē bija sakauti un atkāpās uz Jordānas upes austrumkrastu. Kara ceturtajā dienā izraēliešu bruņumašīnas sasniedza Suecas kanālu, iesprostojot Ēģiptes armijas atliekas Sīnāja tuksneša plašumos. Desantnieku bataljoni Jeruzālemē atkal tika sasēdināti autobusos un nosūtīti uz ziemeļiem, turpat, kur devās visas kaujās neaizņemtās armijas vienības no dienvidu un centrālās frontes.

Piektās dienas priekšpusdienā sākās uzbrukums Golānas augstienēm. Negaidītiem pārsteigumiem nebija vietas — sīriešu armija bija zaļoksna, pulveri neostījusi, turpretim izraēliešu karavīri bija noguruši un zaudējuši spēkus. Triecienvienības, ciezdamas smagus zaudējumus, cita pēc citas devās augšup pa stāvajām nogāzēm, laužoties cauri sīriešu masīvajām fortifikācijas būvēm, kuras Krievija un Sīrija uzskatīja par neieņemamām. Pagāja nedaudz vairāk par divdesmit četrām stundām, un izraēlieši bija paveikuši neiespējamo: iekarojuši visu Golānu.

Tā beidzās jaunā kara sestā diena.

TRĪSPADSMIT

Asafa ievainojumi nebija tik smagi, kā Anna un Tadžars baidījās. Viņam uz visu mūžu būs ierobežota kustības brīvība kreisā pleca apvidū, varbūt viņš pieklibos, bet citā ziņā organisms laika gaitā atkopsies, tā viņiem teica. Kad pie viņa slimnīcā bija Anna, Asafs centīgi tēloja brašu karavīru, bet, kad pie gultas palika tikai Tadžars, viņš neslēpa rūgtumu.

Tas bija baijji, viņš teica. Arī tad, kad mēs virzījāmies uz priekšu, tas bija baigi. Cilvēki tev blakus tiek saraustīti gabalos un saspridzināti, bet tu tikai lauzies tālāk, cenzdamies nogalināt citus. Tas ir brutāli un derdzīgi, un pilnīgi nejēdzīgi.

Vienā no tām arābu mājām, kurām mēs gājām cauri, bija paslēpusies ģimene, viņš teica. Mums tur kādu brīdi vajadzēja palikt, jo mēs šāvām, piesegdami savējos. Visa ģimene bija iespiedusies stūri un skatījās uz mums, nekustīgi, kā pamiruši, tikai viena maza meitenīte nespēja apvaldīt raudas. Tā istaba bija maza, viņi atradās tikai pāris soļu attālumā. Mēs šāvām laukā pa logiem. Pārlādēdams ieroci, es mazajai kaut ko pateicu, centos viņu mierināt. Tas, ka es runāju arābiski, viņu nepārsteidza. Tad es sapratu. Viņa bija par mazu un vēl nezināja, ka ienaidnieka zaldāti parasti nerunā tavā valodā, jo ienaidnieka zaldāti parasti nāk no citas valsts, citas cilts vai vēl kaut kā cita. Ģimenes tēvs bija pārsteigts, bet mazā ne. Tad mēs dzīrāmies iet prom, un es uz brīdi apstājos pirms iziešanas pagalmā. Notupos viņai blakus, man gribējās, lai tās šausmīgās elsas beidzot mitētos. Tagad viss būs mierīgi, es teicu. Karavīri iet tālāk, tu savās mājās būsi drošībā. Viņa nebeidza raudāt, bet es zinu, ka viņa bija dzirdējusi. Tad viņai starp elsām izdevās izrunāt dažus vārdus, dažus sirdi plosošus, īsus vārdus, ar kuriem viņa gribēja paskaidrot, kāpēc viņa tā raud, attaisnoties ģimenes locekļu priekšā. Man ir tik ļoti bail, viņa teica. Šis ir mans pirmais karš.

Tadžars pieliecās tuvāk, lai dzirdētu, ko Asafs saka, aizvēris acis. Viņa augums zem segas nodrebēja. Viņš atvēra acis un, nekustīgi skatīdamies griestos, runāja gurdā balsī.

Viņas pirmais karš, Asafs atkārtoja. Tā viņa teica tajā istabā, kur viņas ģimene bija iespiedusies kaktā, visi nekustīgi kā pamiruši. Ja tas būtu pēdējais karš, tad varbūt es spētu atrast attaisnojumu tam, ko tonakt redzēju un darīju. Bet kur ir šis pēdējais karš? Mana māte mani ieņēma pirmajā karā, mans tēvs gāja bojā otrajā karā, mani sakropļoja trešajā karā, un... kas notiek ar cilvēkiem? Kas noticis ar viņu prātiem un sirdīm? Te nav runa par palikšanu dzīviem vai dzīvību, tas vispār nav nekas tāds, par ko ir iespējams runāt. Tās ir tikai un vienīgi šausmas. Karš.

Tadžars sēdēja, turēdams roku Asafam uz pleca, neko neteikdams, klausīdamies. Ap to laiku atklātībā jau bija nonācis šis tas no visa, ko Tadžars bija paveicis jaunībā: ne viņa izlūka gaitas arābu valstīs, bet tas, kā viņš bija nelegāli ievedis ebrejus Palestīnā, kad tā vēl atradās britu valdīšanā. Bija iznākušas grāmatas ar liecībām, un Asafs tagad atsaucās uz šīm ziņām.

Es tev pateikšu vēl ko vairāk, Asafs bilda. Ja mani aicinātu izglābt cilvēkus, es, ja man būtu cik necik spēka, tūlīt dotos turp, kur mani sūta. Palīdzēt citiem nonākt drošībā un brīvībā? Tas ir vienkārši, jo tev nav ne mazāko šaubu par to, ko tu dari, tev ne par ko nav bail. Kurš nevēlas palīdzēt cilvēkiem? Tas ir pareizi; to darīdams, tu jūties lepns, un tā bija, kad tu, Tadžar, biji manā vecumā. Tev bija tāda iespēja, un tu tā rīkojies, bet toreiz darīt tā, kā ir pareizi, bija vienkārši. Tagad tā vairs nav, ja, tu taču pats noteikti redzi. Tev veicās. Tu glābi cilvēkiem dzīvību. Bet man tagad pavēl darīt ko citu. Es naktī guļu un nespēju aizmigt, es dzirdu, kā raud maza meitenīte. Bet viņa izaugs lielāka, kļūs stiprāka un spīvāka, viņa pratīs ienīst, un tad varbūt viņa vairs neraudās.

Tadžars skumji klausījās, kā Asafs izkrata sirdi. Tas viss bija saprotams, zēns bija gājis cauri kara ellei, viņu joprojām mocīja lielas sāpes. Viņam šobrīd bija ļoti grūti, un paies krietns laiks, iekams viņi uzzinās, kā šī pieredze ir viņu pārvērtusi.

Šobrīd atliek tikai gaidīt, Tadžars teica Annai, atstāstījis, ko Asafs viņam bija sacījis. Psihe pielāgojas traumai ļoti daudzos un dažādos veidos, pagaidām nedrīkst izdarīt nekādus secinājumus. Bet cilvēka gara pretestības spējas ir kaut kas brīnumains, tās patiešām ir neizmērojamas. Izmisums pāriet, un no tā var dzimt jebkas, pilnīgi jebkas. Turklāt Asafs ir ļoti jauns, un viņā ir liels spēks, tādēļ gaidīsim, skatīsimies un klausīsimies, un tad jau redzēsim, ko varam darīt, lai palīdzētu viņam atgūt pamatu zem kājām.

Tovasar Tadžars Annai bija milzīgs atspaids. Viņa nezināja, kā bez drauga būtu pārdzīvojusi tos pirmos apmeklējumus slimnīcā un ari dienas un nedēļas, kas aizritēja pēc tam. Viņš vakaros pēc darba bieži, iepriekš nepieteicies, iegriezās pie viņas, un abi līdz vēlai naktij sēdēja uz balkona, klusi sarunādamies tumsā zem zvaigžņotām debesīm, bet no dārza ar vieglo nakts vēju pacēlās skurbinoša jasmīnu smarža. Anna jau zināja, ka Tadžars agrāk ir pazinis viņas nelaiķa brāli, pasaules kara laikā Kairā pazinis Dāvidu, un sarunas aizveda viņus vēl dziļāk pagātnē, aizsniedzoties cauri visai viņas dzīvei.

Mēs tik ļoti cenšamies, viņa kādu vakaru Tadžaram teica, bet, par spīti visiem pūliņiem, mums nekad īsti neizdodas. Un, man liekas, visi vienmēr izmisīgi cīnās par vienu un to pašu, viņi grib, lai bērni dzīvotu mazlietiņ labāk par viņiem pašiem, bet ar ko tas beidzas?

Vai tu runā par savu dzīvi? Tadžars, brīdi klusējis, vaicāja.

Jā, protams, viņa atbildēja. Lūk, te es sēžu, mans brālis, kurš bija mans vienīgais tuvinieks, jau divdesmit piecus gadus ir miris, un mans vienīgais bērns slimnīcā mokās sāpēs un nokaujas ar baismīgām atmiņām par vienu nakti pilsētā, uz kurieni es viņu atvedu, tas bija tepat, pavisam tuvu, tajā ielejā. Vedot viņu uz šejieni, es domājos darām tā, lai būtu labāk. Es gribēju censties un tiešām centos, visiem spēkiem, bet ko es esmu izdarījusi? Ko es esmu izdarījusi un kāpēc? Tu redzi, ar ko tas ir beidzies.

Tadžars zināja, ka viņai acīs ir asaras, viņam nemaz nevajadzēja redzēt Annas seju. Viņš dzirdēja asaras Annas balsī un sajuta tās tumsā. Viņš sakustējās, uzliesmoja sērkociņš — viņš aizdedzināja cigreti.

Ko es esmu izdarījis un kāpēc? viņš murmināja. Uz šo jautājumu nekad nav atbildes, un tas jāuzdod atkal un atkal. Un man gribētos zināt, Anna, ko tu šodien darīji?

Es biju izgājusi ārā, viņa vienkārši atbildēja.

Un?

Gleznoju. Izgāju ārā gleznot.

Kur?

Pakalnē. Vienkārši pakalnē.

Vienkārši Jeruzālemes pakalnē, tu saki. Un kāpēc, Anna?

Lai aizmirstu, viņa atbildēja. Un lai atcerētos. Un lai pieredzētu mirkli skaistuma Jeruzālemē.

Tadžars tumsā palocīja galvu. Un tāda ir dzīve, viņš sacīja. Lai aizmirstu un lai atcerētos, un lai pieredzētu kādas dienas skaistumu Jeruzālemē... Neviens gudrais nav pateicis labāk.

ČETRPADSMIT

Tas, kā Izraēla uzvarēja Sešu dienu karā, apstulbināja pasauli. Mazītiņā, jaunā valstiņa bija triumfējoši pievārējusi daudz lielāku pārspēku. Amerikas laikrakstos parādījās Izraēlas armijas vienacainā, spožā komandiera Mošes Dajana fotogrāfijas ar parakstu "Mēs pieliekam lielākas pūles". Pašā Izraēlā valdīja pilnīga eiforija.

Visi paredzēja jaunu ēru. Drošība, pārticība un miers — viss būs, jau ļoti drīz.

Mosad bija izdarījis to, kas tam bija jādara. Drors un Tadžars bija gudri plānojuši, operācija "Skrējējs" bija žilbinoša veiksme. Skrējēja ieguldījums uzvarā bija vislielākais.

Tomēr Tadžars bija nepatīkami satraukts, vienīgais, kurš jutās nomākts. Viņš niknojās, ka viņam vienam jāvalkājas apkārt, klusībā īgņojoties, kad visi pārējie gavilē, taču drūmās noskaņas neparko nedevās aizgaināmas. Neviens viņa nomāktību nespēja saprast. No Annas viņam to izdevās noslēpt, vai vismaz viņš pats tā domāja, taču citi to uzreiz nomanīja un mēģināja izprašņāt. Visneticīgākie bija Mosad gados jaunie darbinieki, viņa kolēģi.

Kas tur slikts, ka mēs svinam spožu uzvaru? tic viņu tincināja. Tā taču nebija nekāda debesu dāvana, kāpēc vajag sevi tirdīt ar jautājumiem, vai mēs to esam vai neesam pelnījuši? Un zini, Tadžar, mēs to esam pelnījuši. Mēs to izcīnījām. To izcīnīja mūsu zēni, visa mūsu valsts. Mēs visi ziedojāmies, lai to panāktu. Karot gribēja arābi, ne jau mēs. Viņi dzinās un dzinās pēc kara, un tad tas bridis bija pienācis, viņi dabūja savu karu un dabūja mācību. Viss, viņiem ir aste kājstarpi, tagad viņi būs spiesti noslēgt mieru.

Tadžars ņurdēja un šūpoja galvu, un gāja tālāk savā šļūceniskajā, neveiklajā gaitā. Ja kādam ir aste kājstarpi, nekas vēl nav beidzies, viņš domāja. Ar cilvēkiem tā nemēdz būt. Vai tad mūsu pašu vēsture nav pietiekams pierādījums? Nevar kādu pazemot un cerēt, ka tas beigsies ar kaut ko labu. Valstis nevar mācīt un pārmācīt kā bērnus, vēsturē nekas nav tik vienkārši. Cilvēki iemācās slēpties un nogaidīt, vai ienīst un nogaidīt, vai sapņot un nogaidīt, bet jebkurā gadījumā paliek dzīvi un nogaida, un viņu sirdīs nav samierināšanās ar tiem, kuri viņus pazemojuši. Izraēlas valstī klāt nāk vēl viens miljons arābu? Tas nav iespējams. Tā nevar būt, tur nekas neiznāks.

Jaunie kolēģi Tadžaram aiz muguras zinīgi tulkoja viņa izjūtas. Tadža-ram jau no sākta gala arābi bijuši ļoti tuvi, viņi klāstīja. Skaidrs, ka viņš saprot, kā tie jūtas, jo vairāk tagad, kad viņi tik pamatīgi dabūjuši pa mizu, zaudējuši tik lielu teritoriju...

Bet Tadžars nedomāja par teritoriju. Viņu mocīja domas par cilvēkiem. Viņš milzīgi cienīja izmisību, kas dzimusi no pazemojuma, un zināja, pie kā tāda var novest. Un jā, protams, viņam arābi un arābu paražas visu savu dzīvi bija ļoti tuvas, atšķirībā no ļoti daudziem viņa kolēģiem, kuri bija nākuši no Eiropas un lūkojās Eiropas pagātnē.

Vai varbūt viņiem ir taisnība ari citā ziņā, Tadžars domāja. Varbūt es vienkārši esmu no citas paaudzes, nūjā, es esmu tas anekdotiskais vecais ebrejs. Varbūt es kurnu un raizējos, kad viss rit labi, jo esmu pārlieku pieradis pie tā, ka labi nav. Vecs ebrejs? Ko lai saka, es esmu vecs. Piecdesmit viens gads — tas nozīmē vecs, ja pagājuši jau trīsdesmit gadi, kopš cilvēks slepenā uzdevumā pirmo reizi riskējis ar dzīvību, ja viņš pieredzējis pasaules karu un pēc tam vēl trīs karus. Bet vai šajā ziņā vispār var būt veci un jauni? Vai domāšanas veids no paaudzes paaudzē tik pēkšņi mainās? Vai tikai desmit vai divdesmit gadu laikā izjūtas un uztvere noveco un tiek norakstīta kā tāds vai šitāds kaujas ierocis, ar kuru nevar šaut tik ātri kā ar jaunāku modeli? Vai tāda ir cilvēka daba? Vai cilvēki ir tādi? Vai man kaut kas kaiš, jo es mūsu ģenerāļus nespēju uzskatīt par varoņiem un mūsu valstiņu par neuzvaramu?

Tikai divdesmit gadi kopš holokausta, Tadžars domāja, un ebreju valsts, kurā dzīvo divi miljoni cilvēku, sakauj ienaidnieku valstis, kurās dzīvo astoņdesmit miljoni, un visa pasaule gavilē, it kā vēsture pēkšņi būtu anulējusi holokausta ļaunumu, par kādu nieku atvieglojusi visiem sirdsapziņu, un pat mēs gavilējam, jūsmodami par to, ka tagad esam pavisam jauna cilts, ka mūsos tagad ir jauns ebrejs, lepns, zaļoksns un stiprs, un viņš saka: vairs nemūžam.

Mjā, es laikam tiešām esmu no cita laikmeta un citas pasaules, Tadžars domāja, jo sirds dziļumos man tas viss ļoti nepatīk. Arābi gribēja karu, un mums nebija izvēles, bet man no tā, kas notika, ir bail. Mēs esam zaudējuši līdzsvaru, proporcijas ir nepareizas. Karš nav mūsu tautas stiprā puse, un mūsu varoņiem nav jābūt ģenerāļiem. Tie ir sveši dievi, lai tas viss paliek citiem. Arābi nav nacisti, un Izraēla nav Eiropa, un nevienam nav brīv izlikties, ka mēs tagad kārtojam vēstures rēķinus. Izraēla ir šeit, mēs neesam ne eiropieši, ne rietumnieki. Mēs esam tauta no krietni, krietni senākajiem Vidējiem Austrumiem, viena no daudzajām šeit, mēs esam klejojuši un tagad esam atgriezušies mājās, un visi mūsu kaimiņi šeit ir arābi un vienmēr būs arābi. Jā, viņi mūs neatzīst, bet, ja mēs vēlamies te dzīvot, mums vajadzēs atzīt viņus. Un kaut tikai sākt iztēloties, kā mēs jebko šeit varam pārtaisīt sešās dienās un atpūsties septītajā? Tas man iedveš šausmas. Šajā pašpaļāvībā slēpjas augstprātība, seno grieķu hybris, neciešamais lepnums, no kura izriet visas cilvēces traģēdijas...

Tadžars centās savas tumšās bažas paturēt pie sevis. Turklāt nebija neviena, ar kuru viņš patiešām varētu parunāt par izjūtām, kas bija viņu pārņēmušas. Visi, kurus viņš pazina darbā, bija citos uzskatos, bet Annai bija Asafš un pašai savas rūpes. No Tadžara viņai bija jāsaņem paļāvība, pārliecība par sevi un spēks, tās pašas īpašības, kuru dēļ viņu cienīja kolēģi no Mosad.

Tadžars dzīvoja pavisam netālu no Annas — aiz stūra un daži desmiti soļu pa Praviešu ielu, jo šis bija Jeruzālemes rajons, kas bija mīļš viņa sirdij. Vakarā, pēc sēdēšanas uz viņas balkona, Tadžars mājās atgriezās ļoti lēni, gausi klibodams pa tumsu un ik pa brīdim apstādamies, lai paraudzītos uz vecajiem, cēlajiem namiem, kas melnēja uz zvaigžņoto debesu fona.

Tā viņš mazpamazām nonāca tur, kur viņam bija jānogriežas no Praviešu ielas, — pie sabrukušiem vārtiem, kuros bija izaudzis milzīgs kaktuss.

Rētainais, mūžvecais kaktuss bija ražena vīra augumā un daudzu jardu resnumā, un vārti tā dēļ izskatījās pamesti, it kā tuksnesis būtu zagšus ieslapstījies Jeruzālemē un icpleties pamestā zemes gabalā, taču patiesībā kaktuss tikai sargāja vārtus un glabāja no ziņkārīgu garāmgājēju skatieniem to, kas atradās tālāk.

Apejot kaktusam apkārt, atklājās liels pagalms, nekopts un šķietami necaurejams. Virs gadu gaitā par mežeņiem kļuvušo rožu blīvā mudžekļa ziediem vizēja resnu olīvkoku sudrabotās lapas. Milzīgs kaktuss, mezglaini olīvkoki un jukjukām ziedošas rozes — Tadžara acīs tā bija īsteni jeruzālemiska greznība.

Pagalmu iejoza augsts mūris. Aiz kaktusa sākās šaura celīte, kas līču loču veda briksnāja dziļumos. Mūra piekājē varēja samanīt trīs vai četrus akmens namiņus, tomēr gan ēkas, gan mūri gandrīz pilnīgi aizsedza krūmi un koki. Brīžiem nami bija apdzīvoti, brīžiem nebija. Tās bija pussabru-kušas mājeles, saglabājušās no deviņpadsmitā gadsimta, tāpat kā viss šis pagalms; ļaudis, pēc visa spriežot, tajās ievācās un izvācās, kad paši to vēlējās, un neviens par to nelikās zinis; cilvēki kādu laiku padzīvoja un devās prom, kad bija atraduši ko labāku.

Savu mājiņu Tadžars bija nopircis pirms daudziem gadiem, adabdams pēc avārijas. Te viņš bija mācījies lasīt Homēru un no jauna apguvis stai-gātmāku. Kad kājceliņš bija izvijies cauri rožu briksnājam, priekšā pēkšņi pavērās laucīte, aiz kuras, pašā pagalma galā, atradās viņa miteklis. Tas bija zemei pieplacis akmens namiņš, ne lielāks par cidem šajā pagalmā, toties labā stāvoklī. Reiz tajā bija dzīvojis angļu mākslinieks Viljams Holmens Hants, kurš bija gleznojis deviņpadsmitā gadsimta Jeruzālemi, un Tadžars ar prieku domāja par gleznām, kas bija šeit tapušas.

Starp mājiņas stūri un olīvkoku viņš bija pakāris guļamtīklu. Vasarā viņš bieži iznesa ārā segu un gulēja tīklā, nespēdams atrauties no šī milzīgā skaistuma — zvaigžņotās nakts pār Jeruzālemi. Un bieži viņš turpat guļamtīklā arī aizmiga, liekas, pat neaizvērdams acis: pirms brīža viņš absolūtā klusumā bija raudzījies augšup uz zvaigznēm, bet tad pēkšņi jau stīvi grozījās, kad viņu no miega liegi modināja rītausmas palsā gaisma.

Es guļu ārā kā vecs zirgs, viņš smaidīdams domāja, paņemdams segu, lai dotos iekšā un vēl dažas stundas atpūstos, līdz būs laiks uzsākt jaunu dienu. Bet Jeruzālemes naktī ir tik daudz, ko redzēt; kā es varētu aizvērt acis un neskatīties uz tik izsmalcinātu skaistumu?

Tomēr viņam gribējās, kaut viņš varētu aprunāties ar kādu, kurš saprot viņa darbu — ne jau ikdienišķās raizes un sīkumus, nē, to, ko tas viņam nozīmē, — viņa dzīves mērogu un virzienu, un visvairāk šīs jaunās bažas, kas viņu mocīja pēc jūnija kara. Un tad pēkšņi viņam ienāca prātā tieši tāds cilvēks, tas pats, pie kura viņš pirms dažiem gadiem bija nosūtījis Josi, turklāt šī paša iemesla pēc, lai Josi viņa Damaskas savrupībā būtu kāds, ar kuru aprunāties, kāds, kurš saprot.

Bells. Vienacainais Jērikas eremīts, ar kuru Tadžars bija sastrādājies Kairā pasaules kara laikā. Un Anna tikai pirms dažām dienām bija par Bellu ierunājusies, pieminējusi angļa noslēpumaino pazīšanos ar viņas brāli Dāvidu un to, kā tas pirms daudziem gadiem bija palīdzējis viņai izbraukt no Ēģiptes.

Bells? Pats par sevi saprotams, Tadžars, gadiem ritot, bija sekojis līdzi Bella dzīvei Jērikā, profesionālu apsvērumu pēc un arī tāpat vien. Jērika bija maza pilsētiņa, iegūt drošticamas ziņas nebija grūti, un, skaidrāks par skaidru, viņš nekad nebūtu Josi sūtījis pie Bella, ja viņam būtu kaut mazākās šaubas par Bella dzīves vidi.

Tagad liktenim bija labpaticis, ka Jērika nonāk izraēliešu rokās, un Bells dzīvoja tikai piecpadsmit jūdžu attālumā no Jeruzālemes, turpat, kur pēdējos divdesmit gadus. Kā man to uztvert? Tadžars sev vaicāja.

Apbrīnojumi, cik nelieli slepenības, niknuma un haosa pasaulē ir attālumi un cik ātri viss mainās. Jā, nudien, cik tuvu var izrādīties negaidīts draugs.

PIECPADSMIT

Tajā jūnija rītā, kad sākās karš, Jērikā Abū Mūsa un Etiopu Mozus ieradās uz Bella parādes lieveņa, apsēdās uz soliem un nākamo dienu laikā no tiem gandrīz nepiecēlās, smeldamies dvēseles mieru draugu sabiedrībā un kaut kādā ziņā palikdami sardzē. Gaišās stundas pārtapa tumšajās, tumsa atkal kļuva par gaismu, bet Abū Mūsa un Mozus domīgi raudzījās uz šešbeša galdiņu abiem pa vidu, izspēlēja partiju pēc partijas un gandrīz nesarunājās. Bells, kā jau allaž, atiaidies savā nobružātajā krēslā turpat blakus, pa mazam malciņam dzēra araku un runāja vēl mazāk.

Visupirmāk arābu radio ziņas žubināja tikai par uzvaru. Taču pāri kalniem no Jeruzālemes puses atvēlās smagu kauju atbalsis, un Bellām, ņemot vērā, ka arābi bija iesākuši no spēka pozīcijām, aplenkuši pilsētu no trim pusēm, turpretim izraēliešiem bija tikai šaurais koridors, kas savienoja Jeruzālemi un piekrastes līdzenumu, stipri vien šķita, ka cīņu iznākums sliecas uz pretējo pusi. Droši vien arābi, viņš domāja, milzīgi sajūsmināti, ka devušies karot ar ebrejiem, kārtējo reizi būs ļāvušies tai dziļi levantiskajai tieksmei izvēlēties mirāžu tālumā, nevis vienmuļo tuksnesi turpat zem kājām; šajā pasaules daļā priekšroka allaž bija nevis dienišķās dzīves sīvajiem faktiem, bet fantāzijas bagātīgajām izredzēm.

Vēl ticamāk tas Bellām šķita kara otrās dienas beigās, kad kanonāde Jeruzālemes kalnienē stipri pieklusa. Ap to laiku Jērikai cauri virzījās Jor-dānijas karaspēks, taču visas armijas daļas devās pāri upei uz austrumiem, prom no kaujām. Abū Mūsa laiku pa laikam piecēlās un iegāja mājiņā, lai no Bella vecā radioaparāta uzzinātu pēdējās ziņas, kuras viņš, atgriezies uz lieveņa, pārstāstīja saviem draugiem.

Visur totālas arābu uzvaras, Abū Mūsa ziņoja pirmajā dienā.

Totālas arābu uzvaras spoži turpinās visās frontēs, viņš ziņoja otrajā dienā. Izklausās nelāgi, viņš piebilda. Kā rādās, viņiem tur spalvas put.

Visur totālas arābu uzvaras, spožākas par spožu, un žīdi tiek iemēzti jūrā, viņš ziņoja trešās dienas rītā, kad kanonāde Jeruzālemē bija apklususi.

Tu neizklausies apmierināts, bilda Mozus. Ko tas nozīmē? Vai tu vari man šo paziņojumu atšifrēt?

Varu, Abū Mūsa atbildēja. Šādās reizēs, kad mirāža atkāpjas tālumā un tuksneša ceļš ir garš, mūsu brāļi parasti runā vienu, bet domā tieši pretējo. Tātad patiesībā droši vien arābi visur tiek caurcaurēm apkaunojoši samizoti, bet žīdi visās frontēs nāk virsū no jūras. Un klusums, kuru mēs paši savām ausīm dzirdam no Jeruzālemes puses, vēsta ļaunu. Kas zina, varbūt žīdi jau ieņēmuši austrumu Jeruzālemi un Vecpilsētu, un šobrīd dodas lejā uz Jēriku? Kas zina, varbūt mēs viņus jau šodien redzēsim Jērikā? Lūk, ko atšifrēts nozīmē šis paziņojums.

Abi atkal pievērsās šešbešam. Pēcpusdienā no kalnienes dārdēdams ieradās izraēliešu mehanizētais bataljons, kas vienā stiepienā izdrāzās cauri Jērikai. Ne pašā pilsētā, ne apkaimes līdzenumā nebija nekādu aizsardzības pozīciju, tādēļ pēc neilgas pašaudīšanās pie policijas iecirkņa bataljons Jērikas galvenajā laukumā atstāja dažus džipus un kareivjus un devās tālāk uz ziemeļiem. Jordāniešu armijas daļas jau bija atkāpušās uz upes otru krastu, un Jērikā atkal iestājās klusums.

Šī ir otrā atnākšana, Mozus murmināja, pētīdams šešbeša galdiņu. Pirms trim gadu tūkstošiem bija pirmā: Jozua, ieradies no austrumiem, šķērsoja upi un septiņas reizes gāja apkārt Jērikas oāzei, un priesteri septiņas reizes pūta septiņos āža ragos. Un mūri sagruva, un tā Jērikas iekarošana bija Israēla pirmais darbs apsolītajā zemē.

Man pirmie bija turki, atsaucās Abū Mūsa, un ari viņš nepacēla acis no šešbeša galdiņa. Pēc turkiem nāca angļi, pēc viņiem hāšimīti, tagad, vei, izraēlieši. Trīssimt mūža gados man ir gadījies redzēt gana lepnu iekarotāju, kas nāca uz Jēriku meklēt apelsīnus zemākajā un vecākajā pilsētā zemes virsū, bet laikam jau tā jābūt, tik iekārojamā vietā citādi nevar.

Tie, kuri valdīja Jeruzalemē un Damaskā, kopš sākta gala vērsuši šurp savus skatus, ilgodamies aizbēgt no aukainajām, aukstajām ziemām, kas viņiem tur, tajos kalnos, jāpārcieš. Vai tad ne tieši Jērikā Hērods un Urna-jādu kalifi uzcēla savas ziemas pilis? Turklāt Jērika ir vēstures krustceles. Uz austrumiem ir viens, uz rietumiem kas cits, uz ziemeļiem vai dienvidiem vēl kas trešais. Idejas, armijas un ticīgo karavānas vienmēr ir gājušas te cauri savos nerimtīgajos ceļojumos uz sazin kurieni. Mēs te sēžam tikai piecpadsmit jūdžu attālumā no Jcruzālemes un kādu nieku tālāk no Ammānas, un Jeruzaleme ir pusceļā starp Ammānu, šo seno grieķu Filadelfiju, un jūru. Jeruzāleme ir svēta un bībeliska. Ammānā, Rabat Ammon, ķēniņš Dāvids nolika hetieti Ūriju priekšā, kur sīvāka kauja, lai tas tur tiktu nogalēts, bet viņš pats varētu līksmoties ar nobendētā sievu Batšebu, kura ķēniņam dāvāja dēlu, ko nosauca par Zālamanu. Jūs paši redzat, šie kalni un ieleja, tuksneši un jūra, iekāre un gudrība, slepkavības un impērija, visas cilvēku cilts neskaitāmās pasaulīgās un svētās kaislības krustojas Jērikā, tādēļ jau mēs te audzējam apelsīnus. Lai spirdzinātos tie, kas te mūžīgi iet cauri.

Un nekas tāds, kas notiek šodien, nemaina mūsu vakardienas, Mozus domīgi bilda. Kārdināšanas kalns joprojām slejas mums pāri rietumos, upe, kurā Jānis Kristītājs atjaunināja dvēseles, joprojām tek mums līdzās austrumos. Mēs esam labi iekārtojušies, šodien tāpat kā vienmēr, un varam spēlēt šešbešu un spriest par svētām lietām...

Kauliņi grabēja, abi vecie vīri, nolīkuši pār galdiņu, turpināja spēli. Bells maziem malciņiem dzēra araku un caur glāzes dibenu skatījās uz savu apelsīnbirzi.

Karš ar gadiem nekļūst labāks, ieminējās Bells. Manējais tika lielumis izkarots tuksnesī, kur nebija pilsētu, ciemu un nevainīgu cilvēku, bet tas arī ir vienīgais labais vārds, ko par to var sacīt.

Mans karš tāpat, atteica Abū Mūsa. Vai vismaz mana daļa, tā viscaur tika izkarota tuksnesī. Mēs starp smilšu kāpām spridzinājām vilcienus, tusnīgus čukčukbānīšus, kas spēra tvaikus tukšās, zilās debesīs, ērmīgus senlaicīgus vilcieniņus, kuri pa neizmērojamiem, vienmuļīgiem klajumiem pukšķinādami ripoja no nekurienes uz nekurieni. Gremdējoties atmiņās, tas var likties romantiski, bet patiesībā spridzināšanā nav ne miņas no romantikas un dēkām.

Tā gan, atsaucās Bells. Man pietiek ieskatīties spogulī, lai to neaizmirstu.

Kuš, kuš, iejaucās Etiopu Mozus, nav nekādas vajadzības, lai jūs abi tik siltā un saulainā jūnija dienā guģotos par savām tumšajām pagātnēm. Tas bija sen, jums abiem, tikpat sen kā naža šņāpiens manā bērnībā, tas, pēc kura es kļuvu par einuhu. Agrāk es ilgojos pēc citādas vīrietības, pēc parastās, bet liktenim labpatika tā, ka es nekad neesmu piedalījies karā, un nemaz nespētu to darīt. Es nepavisam neesmu kareivisks. Tā nu sev vaicāju: vai tā nav Dieva žēlastība?

Abū Mūsa pāri galdiņam uzsmaidīja Mozum. Lai nu paliek karošana, viņš teica, tu vienalga esi viens afrikāņu milzenis, kurš ellīgi izmanīgi spēlē šešbešu. Un vispār, dvēseles nemitīgais cīniņš, kā mēs visi zinām, ir daudz, daudz grūtāks karagājiens nekā visi de, kuros dodas ģenerāļi. Tādēļ, ak, mīlīgais milzi, mēs abi kā divi Dieva nodomos rūdīti spēlētāji metīsim kauliņus, lai mūsu draugs, šīs pilsētiņas pastāvīgais svētnieks, varētu just to, ko nu viņš, tur sēdēdams, jūt, iemūžinot mūs savās domās. Bell? Aiziet, iemūžini.

Etiopu Mozus un viņa spēles partneris Arābu Mozus atkal pievērsās savai mūžīgajai spēlei. Nograbēja kauliņi, draugi noliecās pār galdiņu, un Bells pasmaidīja. Tai pēcpusdienā viņš vairākas reizes redzēja, kā vārtiņiem tuvojas zābaki. Pēc tam nācējs — jauns izraēliešu kareivis — pie-tupies gar apelsīnkoku pazarēm skatījās dārzā. Viņam mute palika vaļā, sejā ziņkārību nomainīja izbrīns un neticība. Kad tā atgadījās pirmo reizi, Bells klusiņām nokremšļojās, mudinādams arī draugus paskatīties. Abi pacēla acis no spēles galdiņa un kopā ar Bellu raudzījās pretim zaldātam.

Šķiet, iekarotājs ir apstulbis, norādīja Abū Mūsa.

Jērika vienmēr ir bijusi ērmota vieta, prātoja Mozus.

Cik nu iekarotājs, drīzāk izbijies zēniņš, sacīja Bells. Kā visi iekarotāji, rāda nesamērīgi vecu seju — zēns, kuram bijis jāpārcieš tas, kas ar vārdiem nav izsakāms.

Bells pacēla glāzi, sveicinādams iztrūcināto kareivīti, kurš vēl mirkli brīnīdamies skatījās un tad nozuda. Un kā nu ne, zaldātiņam šī trijotne, kas apelsīnbirzī sēdēja uz noplukušā lieveņa, noteikti izskatījās ļoti savāda: kalsns, vienacains, baltā ģērbies eiropietis tur rokā glāzi, kurā ir kaut kas līdzīgs ūdenim gaisā, bet blakus pie šešbeša galdiņa sēž milzenīgs, vecs arābs bālzilā dželabijā un vēl milzenīgāks, šokolādes brūns cilvēks koši dzeltenās drānās. Un visi trīs laipnīgie spoki dziļdomīgi raugās uz kareivi, it kā viņš būtu lūdzējs pie debesu vārtiem tiesas dienā, jo, rau, debesis šajā liktenīgajā brīdī iztaisījušās par saldi smaržīgu augļu koku birztalu, kurā Dievs sadomājis atpūsties trīsdaļīgā dažāda Sevis izskatā, lai ar trīskāršu parādīšanos labāk izpaustu patiku par Savu roku darbu, par atšķirīgajām ciltīm, kuras Viņš bija radījis Savai cilvēku saimei... gaišs, tumšs un vēl tumšāks: baltā, gaišzilā un koši dzeltenā, lai Viņa sapnis apelsīnu birzī mīlīgāks un košāks.

Ak, Bells domāja, jā. Ciltis un kari, un ticīgo karavānas no tuksnešiem un jūrām, katram sava nejaušības armija un izveicības spēles... visi sastapušies apelsīnbirzī Jērikas krustcelēs.

Citiem vārdiem, Svētā Zeme. Un ari gluži pienācīgs novērtējums šai zemākajai un senākajai pilsētai zemes virsū, tā viņam likās. Lietojams un itin atbilstošs, vismaz pagaidām, kamēr Dievs nav atklājis Savas kārtis.

Otra dala

VIENS

Arābu ciems Elazarija pretim uzlecošajai saulei lūkojas no Eļļas kalna austrumu nogāzes pa ceļam no Jeruzālemes uz Jēriku, tveroties pie pēdējiem zaļuma laukumiņiem tur, kur Vidusjūra vairs nejaudā noturēt zemi un savu austrumu gājienu uz Persijas līci un Hindukušu sāk tuksnesis. Ciems ir pavisam neliels, piemeties uz pašas maliņas, un tālāk ir tikai vienmuļa klajiene, kas plešas līdz pašam Jērikas līdzenumam un Nāves jūras ielejai.

Pirms diviem gadu tūkstošiem kāds trūcīgs sludinātājs, galilejietis, vārdā Ješua, mēdza apmesties šajā ciemā pie draugiem, kad vien bija atnācis uz Jeruzālemi. Viņa draugi bija divas māsas un brālis, un viņus sauca Marija, Marta un Lācars. Ciema mūsdienu nosaukumā arābiski atbalsojas atmiņas par šo brāli, atmiņas par to vakaru, kad Ješua ieradās pie saviem draugiem, un Marija un Marta viņam pateica, ka brālis jau trīs dienas ir miris; tad ciemiņš augšāmcēla Lācaru no miroņiem — tāds viesos nākšanas brīnums.

Ješuas — jeb Jēzus, kā viņu vēlāk dēvēja grieķi, — laikos Elazarija bija jūdu ciems, tāda kā bēgļu nometne vai trūcīgo ļaužu apmetne, ebrejiski beith anija, un tādējādi cēlies ciema nosaukums rietumu valodās, Be-tānija.

Vieta ir atmiņas sākums. Gan ivritā, gan arābiski kristiešus sauc par nācariešiem, pēc tā Galilejas ciema nosaukuma, kurā Ješua, nevienam nezināms, dzīvoja trīsdesmit gadu, līdz kļuva par skolotāju un pēdējos trīs sava mūža gadus pavadīja klejodams. Tad lūk, Jeruzālemes pievārtē ir trūcīga apmetne, ir brālis, ciemiņš un brīnums, juku jukām skan grieķu,

ebreju un vēlāk arābu valoda... un divu gadu tūkstošu ritējums. Un, kā tik bieži mūžsenajā Svētajā Zemē, pat Elazarijas ciema nosaukums blīvā rakstā vibrē cauri laikam, atgādinot, cik dziļa ir pagātnes aka zemē, kur vēstures balsis sauc dažādas tautas ar dažādām atmiņām: atmiņām, kas iepazītas kā kultūras un tradīcijas un turpmāk svēti glabātas kā reliģijas.

Elazarijā nav ūdens, tādēļ ciems vienmēr ir bijis nabadzīgs, un varbūt tieši tāpēc Jēzus labprātāk nakšņoja šeit vai Eļļas kalnā zem klajas debess, nevis Hēroda lepnajā pilsētā kalna otrā pusē. Ziemas lietavas no Vidusjūras spēj sasniegt Jeruzālemi, bet tālāk netiek, un no Elazarijas uz austrumiem sākas akmenscietas drūpoša laika un nesaudzīgas saules plaisas, ko dēvē par Jūdejas tuksnesi, bet vēl tālāk ir Nāves jūras ielejas varavīkšņainais krāšņums.

Putna lidojumā Jūdejas tuksnesis ir tikai piecdesmit jūdžu plats, taču ainava ir tik baiga un drūma, ka tur izsenis nomukuši dzīvo patvēruma vai vientulības meklētāji. Dažus gadsimtus pēc Jēzus askēti, kas dzīvoja tuksneša alās, kļuva par aizsākumu kristīgajai mūku kustībai, kas vēlāk kļūs tik liela un varena Rietumos. Pirms tam alās no romiešu vajāšanām slēpās jūdi, kuri gatavojās sacelties, un vēl tūkstoš gadu agrāk uz šo pašu tuksnesi bēga ķēniņš Dāvids, gribēdams glābties no sava dēla Abšalona neģēlīgajiem nodomiem. Gadu tūkstošiem ritot, izstumtie un pravieši, ķēniņi un nožēlojamie iepazina gan tuksneša vasaru nokaitētās aizas, gan tā ziemu ledaini saltās plaisas.

Lai cik mazs ir Jūdejas tuksnesis, laika pirtiņā tas ir viena no dižajām cilvēka gara dzimšanas vietām. No tā nekustīgajiem, akmeņainajiem plašumiem radīšanas noslēpumi vēsturei dāvājuši milzīgus notikumus. Un šī tuksneša liktenis vienmēr ir bijis nesaraujami saistīts ar sapni par Jeruzālemi, savienots ar to Eļļas kalnā, it kā cilvēce apcerei par Svēto Pilsētu nespētu ļauties, neskatīdamās uz spīvo dvēseles tuksnesi tai cieši līdzās: vienas pastāvēšana nepielūdzami ir daļa no otra.

Abū Mūsam Elazarijā bija dzimuši un uzauguši divi radu puišeļi, kuru tēvs, viņa brāļadēls, bija gājis bojā, cīnīdamies ar ebrejiem 1948. gada karā.

Vecākajam tolaik bija četri gadi, jaunākais vēl pavisam maziņš. Māte viena nespēja abus uzaudzināt, tādēļ vecāko paņēma grieķu mūki, kuriem pie klostera, kas godināja Lācara brīnumu, bija bāreņu patversme. Tā vecākais, Jūsefs, auga kā kristietis, bet jaunākais, Alī, palika musulmanis.

Negribētās šķiršanās dēļ viņi uzauga dažādi ari citā ziņā. Grieķu mūku lolotais Jūsefs nodevās zinībām, apguva grieķu un angļu valodu un galu galā izmācījās par skolotāju. Alī dzīvoja tā, kā ciema zēni bija dzīvojuši no laika gala, lieca muguru lauku darbos un droši vien būtu kļuvis par melnstrādnieku, taču Jūsefs pārliecināja māti, ka mazais jaudā ko vairāk. Brāļa skubināts, Alī kļuva par elektriķa palīgu un strādāja gandrīz par velti, taču, būdams apķērīgs, viņš dažu gadu laikā bija daudz iemācījies, un māte lepojās, ka ari pastarītis apgūst krietnu amatu. Jūsefs, allaž apdomīgs, jau agri bija iemācījies labprātīgi uzņemties atbildību.

Bells abus pazina jau kopš bērnības, pazina tikpat labi kā Abū Mūsa, varbūt pat labāk. Katru gadalaiku zēni vismaz reizi tika atvesti uz Jēriku padzīvot pie dzimtas patriarha, lai viņi uzklausītu Abū Mūsas gudrību un dzirdētu brālēnu, tēvoču un priekšteču teikas, apgūtu vēstures stāstu un atrastu tajā savu vietu.

Metodika, ar kuras palīdzību Abū Mūsa nodeva zēniem gudrību, bija klejojoša stāstniecība, kā jau piedien tuksneša vīram, kas pievērsies augļu-koku audzēšanai. Abū Mūsa kā filozofs vai kā ķēniņš kājoja pa savām Jērikas dienām, un viņam pa pēdām, platacaini un klusi, sekoja divi puisēni, mazākais, Alī, iekrampējies Jūsefam rokā, lai būtu drošāk.

No rīta viņi vispirms apstaigāja Abū Mūsas apelsīnbirzis un pārbaudīja augsni, augļus un ziedus, bet Abū Mūsa tērgāja par dēkām, kuras savā mūžā bija pieredzējis tāds vai šitāds radagabals, kurš bija dzīvojis kādā tālā laikmetā vēl pirms zēnu dzimšanas, kaut kur tālu Damaskā, Beirūtā vai Akabā. Sekodami Abū Mūsas paraugam, arī viņi iemērca pirkstus murdīgajos apūdeņošanas strautiņos un atzina ūdeni par saldu. Pēc tam bija laiks nesteidzīgi pastaigāt pa pilsētiņas galveno laukumu, piestājot uz sīrupainu kafiju un tenkām — Abū Mūsam un lipīgiem saldumiem — zēniem, un viņi sēdēja kafijas dzertuves priekšā pie galdiņa zem meža vīģeskoka, bet iestādījuma saimnieks staigāja viņiem apkārt un mūžsenā viesmīlības ritā ar rokām slacināja ūdeni, lai nogultos putekļi.

Garām gāja ar banānu nastām apkrauti kamieļi un ēzeļi. Svarīgākie ciema vīri godbijīgi sveicināja Abū Mūsu ar salām, uzdeva savus tāsdie-nas jautājumus un uzklausīja padomus. Maiznieks atnesa zēniem dāvestu, tikko ceptus sezama plāceņus. Kad pavalstnieku pieņemšana bija norisinājusies apmēram stundu, Abū Mūsa uz visām pusēm izdāļāja vēlīgus smaidus un līgoja mājup paēst. Pēc tam viņš gulēja, un zēni varēja netraucēti pētīt viņa rīkšķūņus un rotaļāties viņa strautiņos.

Kad Abū Mūsa bija izgulējies, atkal bija runāšanās koku pavēnī, un tad jau bija laiks dodes uz Bella parādes lieveni un Abū Mūsas pievakares šešbcša partiju ar afrikāņu milzeni košdzeltenajās drānās, mīlīgo Mozu, kurš, mazos apkampdams, allaž iedeva tiem pa cukurniedres gabalam. Reizēm abi klausījās, kā vīri uz lieveņa tērzē, reizēm kopā ar Bellu staigāja pa apelsīnbirzi, bet pēc tam sēdēja vīnogulāju lapenē, un Bells viņiem stāstīja par Ēģipti un Indiju.

Un vismaz reizi gadā viņus paņēma līdzi pasakainajā braucienā uz upi ar Mozus stūrētajiem lepnajiem tvaika vāģiem. Zēni sēdēja aizmugurē pie Bella un Abū Mūsas, briesmīgi augstu virs zemes, aiz sajūsmas gluži pamiruši, četras dedzīgas roķeles ieķērušās spodrajās koka apmalēs, melnās acis, apaļas kā pogas, bez vārdiem raugās, kā garām traucas tuksnesis.

Tā kā zēni Bellu pazina kopš laika gala, viņiem neienāca prātā, ka viņa seja ir neglīta. Bells, tāpat kā visi citi Jērikas braucienu brīnumi, vienkārši bija daļa no Abū Mūsas noslēpumainās karaļvalsts, dzimtas patriarha pārlaicīgās oāzes, kur murdēja ūdens, auga banānkoki un cukurniedres, kur mūžīgām upēm, žiglām gazelēm un neauglīgam tuksnesim bija piešķirtas cildenas lomas, ko spēlēt bērna iztēles burvīgajās ainās.

Kad abi bija paaugušies, viņu sarunas ar Bellu tā vīnogulāju lapenē kļuva nopietnākas, tur tika iztirzātas daudzas un lielas lietas. Bells nebija viņiem rados, turklāt viņš bija ārzemnieks, tādēļ abi varēja viņam uzticēt to, ko nemūžam nesacītu Abū Mūsam. Dzīvojot bez tēva, zēniem šāda draudzība bija ļoti vajadzīga, un Bells allaž un labprāt viņus uzklausīja un deva padomu, neuzbāzīgi, kā jau bija paradis, runādams tā, lai viņi saprastu, taču bez kaut mazākās augstprātības. Abū Mūsa, savu-ties, bija milzum priecīgs par to, ka zēni tik ļoti pieķērušies viņa draugam un Bells tik labi ieredz abus puišeļus. Kad mazais Alī sirsnības uzplūdos metās Bellām ap kaklu vai lielākais, Jūsefs, kaut ko ļoti nopietni pateica angliski un Bells tikpat nopietni angliski atbildēja, vecā arāba acīs sarie-sās lepnuma asaras.

Cik dāsna, ir dzīve, viņš pāri šešbeša galdiņam čukstēja Mozum, noskatīdamies, kā zēni kopā ar Bellu aizklaiņo uz vīnogulāju lapenes pusi.

Patiesi, murmināja Mozus. Jo Dievs arvienu ir līdzās, ja mēs atveram sirdis Viņa žēlastībai.

Alī izauga par spēkpilnu jaunekli, viņš bija darbīgs un kvēls, un viņa rokas tika galā ar jebkuru darbu. Kad kaut kas bija paveicams, kādu priekšmetu vajadzēja salabot, viņa tumšās acis iedzirkstījās. Viņš klusi pētīja darāmo, grozīja priekšmetu tā un šitā, tad metās klāt un veikli saveda visu kārtībā, ļaudams vaļu līksmiem smiekliem, kad uzdevums bija uzvaroši pabeigts. Viņa amats bija elektrība, taču viņam tas vienkārši bija veids, kā ar rokām izzināt pasauli un saplūst ar to vienā veselā.

Jūsefa intereses sliecās būt teorētiskākas, tas, ko varēja aptaustīt, viņu saistīja mazāk nekā tīra prāta darbība. Viņam patika strādāt skolā, un brīvajos brīžos viņš lasīja angliski, lūgdams, lai Bells iesaka grāmatas, un pārrunādams ar viņu visu izlasīto.

It kā lai vēl vairāk izceltu atšķirības starp brāļiem, Alī izstiepās garumā, viņš bija kārns un kaulains, turpreti Jūsefs bija augumā mazāks un masīvāks; jaunākā brāļa seja bija kalsna, vecākā apaļīga. Mans tuksneša dēls un mans pilsētas dēls, Abū Mūsa mīļi sacīja par Alī un Jūsefu, kopā ar viņiem sēdēdams zem meža vīģeskoka Jērikas galvenajā laukumā, kad abi vairs nebija zēni, bet izskatīgi jaunekļi, gatavi iet savu ceļu pasaulē.

Un tad bija Sešu dienu karš, pēc kura Alī kādā pilsētā krita no lodes, bet Jūsefs devās tuksnesī, — otrādi pavērsies liktenis, kas iesniegsies tālu nākotnē un pārgrozīs Asafa, Annas un Tadžara dzīves Jeruzālemē, Abū Mūsas un Bella dzīvi Jērikā un pat Damaskas Halīma mūža gaitu.

DIVI

Palestīnas Atbrīvošanas organizācija tika nodibināta 1964. gadā Ēģiptes Nāsera aizbildniecībā. 1965. gadā izraēliešu hidroinženieris atrada kādā Izraēlas ziemeļu kanālā peldam maisu ar spridzekli; to ūdenī bija palaiduši no Jordānijas puses atjājuši sabotieri. Atbildību par maisu kanālā Damaskā uzņēmās vēlākais PAO radikālais spārns, kas dēvējās par el Fatah, "uzvarošo"; tas paziņoja, ka šādi ir sācies jauna veida karš ar Izraēlu.

Mēnesi pēc Sešu dienu kara el Fatah līderi iegāja jordāniešu zaudētajās teritorijās uz rietumiem no upes, lai uzsāktu visas tautas karu par atbrīvošanu. No arābu Nāblusas — pilsētas bibliskajā Samarijas novadā —, iekārtojušies senajā drgū, viņi vadīja sabotāžas operācijas Izraēlā un musināja uz nepakļāvību okupēto teritoriju iedzīvotājus.

Taču toreiz vietējie arābi PAO neatzina par savējiem. Organizācijas dalībnieki nespēja pārvietoties ciemos līdzīgi zivīm ūdenī, kā to, pēc Mao Dzeduna mācības, vajadzēja darīt partizāniem. Gada beigās bija skaidrs, ka mēģinājums sakūdīt tautu uz pretošanos ir cietis neveiksmi, un PAO atkāpās no Jordānas rietumkrasta, atgriežoties Jordānijā. Kaujinieki pierobežā ierīkoja bāzes, lai varētu doties pāri upei uzbrukumos. Kad izraēlieši tās iznīcināja, palestīnieši atkāpās tālāk Jordānijas teritorijā un izklīdināja savus kaujiniekus pa bēgļu nometnēm un Jordānijas pilsētām un ciemiem, lai tos nevarētu tik viegli likvidēt bez prāviem mierīgo iedzīvotāju upuriem. Tagad PAO vairs nedraudēja tik lielas briesmas, taču reizē ari mazinājās organizācijas kaujasspējas. Tā ari neuzkurinājusi tautas karu Palestīnā un cietusi neveiksmi novājināšanas karā no pozīcijām arābu kaimiņvalstu teritorijā, PAO ķērās pie spridzināšanas un terora Eiropā, pievēršoties lidmašīnu nolaupīšanai. Sākumā PAO izvēlējās Izraēlas lidmašīnas, taču, kad izraēliešu reisus sāka pavadīt bruņoti vīri, kaujinieki sāka nolaupīt eiropiešu un amerikāņu gaisa kuģus. Kulmināciju šī kampaņa sasniedza 1970. gadā, kad trīs simti ķīlnieku no Šveices un ASV aviosabiedrību lidmašīnām tika nogādāti PAO sagrābtā lidlaukā Jordānijā.

PAO lēni, bet neatlaidīgi bija pārņēmusi savās rokās varu Jordānijas karaļa Huseina valstī. Pēc trīssimt šveiciešu un amerikāņu ķīlnieku atbrīvošanas jordāniešu armija uzbruka PAO bāzēm savā teritorijā — bija pienācis PAO "Melnais septembris" — un atspieda organizācijas bruņotās vienības pāri robežai uz Libānas dienvidiem. Jordānijā iebruka Sīrijas karaspēks, taču atkāpās uzreiz, kolīdz Izraēla nepārprotami lika noprast, ka tai būs iebildumi pret sīriešu mēģinājumu gāzt Huseinu.

Tādas bija palestīniešu nacionālās kustības gaitas pirmajos gados pēc Sešu dienu kara: tumša asinsizliešanas un pretišķīgu intrigu, sagrāvju, atkāpšanās un terora sāga, ko veidoja neskaitāmi cerību un izmisuma, vienaldzības un ciešanu mirkļi.

Alī bija to jaunekļu vidū, kuri tovasar, kad bija beidzies Sešu dienu karš, atsaucās ideālisma aicinājumam.

Mātei nezinot, Alī iestājās el Fatah šūniņā austrumu Jeruzālemē. Tur viņu sagaidīja amatieri, viņu organizācija bija nemākulīga. Deviņpadsmitgadīgais Alī bija viens no šūniņas vecākajiem locekļiem. Viņi tikās naktī un plānoja pasākumus, kas tuvinās labāku nākotni, kvēlos uzticības uzplūdos sprieda, kā atbrīvoties no iekarotājiem.

Taču Alī loma vēsturē bija īsa, tā beidzās, tik tikko sākusies. Kādu nakti šūniņas sanāksmē ielauzās bruņoti vīri. Viņš mēģināja aizbēgt pa sētas durvīm, bliezdams no revolvera, ar kuru lāgā neprata apieties. Arī pie sētas durvīm kāds bija priekšā, un viņš tika nošauts, nomira turpat uz vietas.

Jūsefu Alī nāves pēkšņums tik ļoti apstulbināja, ka viņš nezināja, kā reaģēt. Kad pratinātāji lika viņu mierā, viņš aizgāja uz baznīcu, kuru bija uzcēluši grieķu mūki, kas viņu izskoloja, baznīcu, kas bija celta par godu brīnumam, Lācara uzmodināšanai no miroņiem. Tur, viens un netraucēts, viņš varēja raudāt kā bērns, ļaujot vaļu bēdām un, visvairāk, tukšuma izjūtai. Māte bija mirusi jau pirms vairākiem gadiem, un ciemā nebija neviena, kas varētu dalīdes Jūsefa bēdās.

Jūsefs baznīcā nelūdza Dievu. Viņš bija pārāk skeptisks, lai piekoptu ceremonijas un rituālus vai ticētu jebkādām dievišķām mistērijām. Viņam vienmēr daudz nozīmēja Jēzus tēls, taču šo nozīmīgumu viņš atrada nāca-rieša dzīves vienkāršībā, nevis ceremoniju hierarhijā, kuru ļaudis bija no tās uzbūvējuši. Jēzus, tāpat kā Muhammeds, Buda vai Mozus, viņam bija Dieva vēstnesis un pravietis, kas noredzējis cilvēka tīro būtību un mācījis lielās ētiskās patiesības, kas cilvēkam var palīdzēt to īstenot. Ari šajā izpratnē, kā bieži un daudzreiz, atspoguļojās Jūsefa dzīves skolotāja — Bella — noskārtas.

Ilgu laiku Jūsefs it kā vispār nedzīvoja, tikai atcerējās. Viņš lidinājās virs savām atmiņām par Alī kā kolibri, kas, lidinādamies citronkoka tuvumā, izbauda tā ziedu noslēpumu, — tā viņš atminējās brāļa kvēlos smaidus, sirsnīgos apskāvienus un mīļo balsi.

Viņš nespēja saprast, kāpēc Alī bija jāmirst. Ari Jūsefs, protams, ticēja brīvībai un brālībai, un, daudz lasījis par vēsturi, viņš par šiem ideāliem zināja vairāk nekā lielākā daļa cilvēku. Bet kāds, viņš atkal un atkal sev jautāja, kāds ar to visu sakars Alī bojāejai? Tam smieklīgajam sazvērnieku pulciņam? Tiem nepakļaušanās un entuziasma žestiem, kas tika loloti apmātu, savu pašu runu noburtu lauku zēnu bariņā? Alī bija meties pārtaisīt nākotni ar tādu pašu pārliecību, ar kādu viņš pirms daudziem gadiem iesaistījās bērnu spēlēs, meties, acīm zibot, gatavs pašrocīgi visu savest kārtībā un pēc tam uzvaroši gavilēt, it kā vēsture, kari un tautu nesaskaņas, it kā viss šis atmiņas milzenums nebūtu nekas sarežģītāks par mazu elektromotoru, kura izjaukšanai un salabošanai pietiek ar veikliem pirkstiem un gaišu prātu.

Tas bija nožēlojami, veltīgi. Kāpēc mēs ne reizi par to neparunājām, Jūsefs domāja. Kāpēc Alī neatnāca un nepastāstīja, ko sadomājis. Tad mēs abi to visu iztirzātu un es viņam palīdzētu ieraudzīt labāk, skatīties plašāk, paveikt vairāk.

Virs Lācara baznīcas dunēja zvans, atnāca un aizgāja svinīgie grieķu mūki, pēc kuriem palika viņu lūgšanu un vīraka dvesma. Sveces izdega, pa baznīcas sienām šaudījās ēnas, bet Jūsefs palika sēžam pustumsā un atcerējās Alī.

Viņš runāja ar grieķu tēviem un dzirdēja to lūgsnas, kas viņam nesniedza mierinājumu. Viņš pacēla acis un lūkojās uz kupolā uzgleznoto Jēzu ar cerībā ieplestām rokām, Jēzu mierinātāja un aizbildņa lomā. Jēzus bija staigājis pa šo ciemu kopā ar draugiem. Bija pieņēmis to sniegto ēdienu un ūdeni un pat uzmodinājis no miroņiem kādu brāli no to pulka. Un Viņš par savu apmešanās vietu bija izvēlējies šo nabagu ciemu, nevis lepno Jeruzālcmi Eļļas kalna otrā pusē.

Jūsefs izgāja no baznīcas un sāka klīst pa neauglīgajiem pakalniem lejpus Elazarijai. Augām dienām un naktīm viņš sēdēja tukšajās nogāzēs, nežēlīgajā vasaras karstumā un vakaru dzestrumā lūkojās uz vienmulīgo ainavu, noskatījās pakaļ retam putnam, kas aizlidoja saulē, viens pats nekustīgajās, zvaigžņotajās naktīs.

Kad Jūsefs juta, ka spēs to izturēt, viņš devās uz Jēriku sērot kopā ar Abū Mūsu, kopā ar Bellu, ar Mozu. Abū Mūsa izplūda asarās un, iekļāvis viņu ciešā apkampienā, vairākas garas, garas minūtes nelaida vaļā.

Tik labs zēns, Abū Mūsa buldurēja. Tik lielisks zēns. Pārpilns dzīvības un smieklu, un visa, kas labs zemes virsū, mūsu mazais, dedzīgais Alī.

Arī Bells raudāja. Viens pats ar Jūsefu sēdēdams vīnstīgu apvītajā lapenē, nodūra galvu un ļāva asarām plūst, un viņa seja bēdās bija tūkstoš gadu veca, tā bija pārlaicīga panesības karte, tikpat rētaina un saskaldīta kā Jūdejas tuksnesis.

Par bēdām runāja arī mīlīgais Etiopu Mozus.

Katru dienu pulksten četros no rīta, Mozus teica, es dziedu psalmus par mūsu aizgājušo brāļuku. Manā valodā lūgt Dievu nozīmē atkārtot Dāvidu, skandēt psalmus, un es ik ritu brīnīdamies un pateikdamies to daru mūsu nelaiķa Alī piemiņai.

Abū Mūsa sēdēja liels un sakucies. Dzīvojot, viņš skumji murmināja, ir jākļūst par atvadīšanās meistariem.

Es jūtos vainīgs viņa nāvē, teica Jūsefs. Pārāk maz ar viņu runāju, nepazinu viņa domas un nepalīdzēju izprast, kas pastāv un ko var darīt. Tas viss bija tik bezjēdzīgi, tik nevajadzīgi un veltīgi, bet ko lai es tagad daru? Ko es varu darīt?

Šo jautājumu Jūsefs uzdeva visiem trim Jērikas vecajiem.

Tu vari dzīvot godam un saskaņā ar savu iekšējo balsi, atbildēja Abū Mūsa. Tā jādara visiem un katram, un neviens nejaudā izdarīt vairāk.

Es esmu mūks, teica Mozus, un ticu, ka cilvēkam jāmeklē Dievs ar visu sirdi un visu savu spēku. Meklējumiem ir dažādi ceļi, bet tie visi jāiet ar iecietīgu, līdzjūtīgu un pazemīgu garu.

Vārdi. Jūsefam viņa sāpēs un ciešanās tie bija tikai vārdi. Vienīgi Bella atbilde nešķita tik izvairīga.

Visi spēj runāt tikai par to, ko paši zina, Bells sacīja, un ari dzirdam mēs tikai to, kas jau ir sācis veidoties mūsos. Vārdi var vienīgi blāvi atspoguļot to, ko mēs jūtam, tie ir sekli un aptuveni, un neizturami neprecīzi. Tev ir divdesmit trīs gadi, tu jau zini, kas ir atvadīšanās, bet, par laimi, vēl neesi kļuvis par meistaru. Tādēļ, Jūsef, pagaidām varbūt nedari neko. Rīkojies tā tīši un apzināti. Necenties kaut ko saprast un izlemt. Ļauj savām izjūtām slīdēt un domām klīst. Staigā un sēdi, un skaties, kā dzīve tev apkārt rit savu gaitu. Tu nespēj tajā piedalīties, es zinu. Tādēļ tikai skaties un atvēli sev kādu laiku nekā nedarīšanai, trīs mēnešus, pusgadu, cik gribi. Atgādini sev, ka nožēla neko nedod. Tā vienmēr ir kaut kas šķebīgi veltīgs. Tu esi stiprs, neskaties tai virsū. Kad pienāks laiks, atkal sāc strādāt skolā. Dari to aiz pieraduma, tāpat kā tu ej pa ielu. Agri vai vēlu tevī viss kļūs skaidrs. Mēs runāsim, kad vien tu vēlēsies, un agri vai vēlu vārdiem tavā sirdī atkal būs kaut kāda nozīme...

Kad vasara bija pagājusi, Jūsefs atgriezās Elazarijā. Neuzmanība joprojām bija pārāk liela, un lasīt, kad nebija jābūt skolā, viņš nespēja, tādēļ tikai staigāja pa kalniem, raudzījās pāri Jūdejas tuksnesim un, kā bija ieteicis Bells, nedarīja neko, gaidīdams, kad noklusīs viņa tukšums.

Toruden Elazarijā uz dzīvi apmetās svešinieks, jauns ebrejs, kurš lieliski runāja arābiski, bijušais Izraēlas armijas kareivis, kas atiaba pēc jūnija karā gūtajiem ievainojumiem. Svešinieks kliboja un staigāja ar spieķīti, viņa pleci bija stīvi. Pēc dažiem mēnešiem viņam apritēs deviņpadsmit, tikpat, cik bija Alī. Svešinieku sauca Asafs.

Svešinieks bija noīrējis namiņu pašā ciema nomalē. No rītiem viņš klibodams gāja uz veikalu pēc produktiem un pievakarē viens pats sēdēja kafijas dzertuvē. Viņa uzvedība bija caurcaurēm pareiza, cieminieki viņa manierēs neatrada nekādu vainu. Kad pienācās, viņš sveicināja, taču gaidīja, lai sarunu uzsāk citi. Kad viņam ko jautāja, viņš atbildēja bez aplinkiem.

Viņš bija ievainots nakts kaujā pie Damaskas vārtiem Austrumjeruzā-lemē. Desantnieks. Šrapneļi kājās, plecā, krūtis. Viņa māte bija no Ēģiptes, tēvs, kurš bija kritis 1956. gada karā, bija irākietis. Dienišķajās ēdienreizēs viņš ieturējās ar olīvām, sieru, tomātiem un maizi, tieši tāpat kā visi, taču ēda maz, droši vien ievainojumu dēļ. Pāris reižu nedēļā viņš kāpa autobusā un brauca pie ārsta. Viņš bija uzaudzis Rietumjeruzālemē. Noteiktās stundās klibus staigāja gar mājas priekšu, vingrināja kājas. Ciema galdnieks viņa namiņā virvēs iekāra stieņus, lai viņš varētu vingrināt ķermeņa augšdaļu. Viņš bija kluss, atturīgs un smaidīja reti. Nedzēra ne alu, ne araku. Ela-zarija bija mazs ciems, un Jūsefs par jauno svešinieku zināja visu.

Vakaros, iedams garās pastaigās, Jūsefs bieži gāja garām svešinieka mājiņai. Dažas pirmās reizes viņš tikai palocīja galvu vai pamāja ar roku, pēc tam sāka sveicināties un pārmīt dažus vārdus.

Piektdienās, kad Jūsefam bija brīvdiena, viņš jau pašā rīta agrumā devās klejot pa nogāzēm. Saule bija tikko pakāpusies virs Moāba kalniem Jor-dānas ielejas pretējā pusē, tuksnesis pirmajos gaismas staros laistījās zeltā. To piektdien, kad Jūsefs gāja garām, svešais, atspiezdamies uz spieķa, staigāja gar savu mājiņu, vingrinādams kājas.

Svešais pasmaidīja. Kafiju ceļiniekam, kuram visa pasaule pie kājām? viņš piedāvāja.

Jūsefs pateikdamies pieņēma ielūgumu un jauneklim pa priekšu iegāja pa vārtiņiem. Kaut ari vēl bija agrs un dzestrs, viņi apsēdās mājas priekšā, kur pavērās skats uz tuksneša plašumiem, kas pamazām pārtapa Jordānas ielejā.

Tā bija pirmā no daudzajām reizēm, kad Jūsefs iegriezās Asafa mājiņā. Sākumā viņi abi izvairījās sarunās pieminēt karu, taču par Asafa ievainojumiem nebija iespējams nerunāt, un jau drīz Jūsefs bija pastāstījis arī par Alī un viņa nāvi. Viņš vispār nesaprata, ko dara, Jūsefs beigās sacīja.

Tāpat kā es tonakt uz ielas pie Damaskas vārtiem, atsaucās Asafs. Tu vienkārši lauzies uz priekšu tik ilgi, kamēr tevi nopļauj. Bet tagad man jātiek skaidrībā par to, kas tur notika, vai varbūt jādzīvo ar to visu, tā arī neko ncsapratušam.

Tieši Asafa ievainojumi un Alī nāve palīdzēja viņu draudzībai piedzimt tik ātri, tik vienkārši. Kopīgā viņiem bija pat vairāk, nekā viņi apzinājās. Viņi abi izmisīgi vēlējās, lai līdzcilvēki viņus saprastu, viņiem piedotu, vēlējās saprast, kā lai dzīvo tālāk. Šajā draudzībā viņi atrada piedošanas spēku, un to vēl stiprāku padarīja viņu vecuma starpība. Asafs Jūsefam bija kā jaunākais brālis. Viņiem abiem tas bija ļoti vajadzīgs, un jau tajā pašā gadā Jūsefs tika aizvests uz veco akmens namu Etiopijas ielā iepazīties ar Annu.

Annai Jūsefs iepatikās. Viņš šķita savam vecumam neparasti dziļš, nopietns jauneklis, kuram uz Asafu bija labvēlīga ietekme. Kad Asafs paziņoja, ka vēlas kādu laiku, tikmēr, kamēr viņš no jauna mācīsies kustināt rokas un kājas, padzīvot arābu ciemā netālu no Jeruzālemes, Annu mocīja šaubas, taču Tadžars visnotaļ atbalstīja šo ieceri un pārliecināja arī Annu.

Šobrīd, Tadžars viņai toreiz sacīja, jāatbalsta viss, ko viņš pats vēlas darīt. Padzīvot vienam — ļoti labi, apmesties ciemā — ļoti labi. Skaidrs, ka tu vēlies par viņu rūpēties, bet iedrošināšana būs vislabākā palīdzība.

Kad abi jaunekļi atbrauca pie Annas, Tadžars neiegriezās viesos. Viņš nojauta, ka Annai ir svarīgi vienai pabūt kopā ar Asafu un viņa draugu. Pārradusies no gleznošanas, Anna pasniedza viņiem dārzeņu zupu, kuru abi rija rīdami, nebūdami pieraduši pie tik smalkiem ēdieniem. Pēc tam Jūsefs sāka staigāt pa istabu, apbrīnodams Annas ainavas.

Tās ir brīnišķīgas, Jūsefs bilda. Manuprāt, šāda vienkāršība pauž lielu godīgumu. Kalni visapkārt Jeruzālemei izskatās tieši tā. Nami ir pieplakuši pie nogāzēm, liekas, tie aug no klintīm, ir daļa no šīs zemes.

Jūsefs apstājās pie gleznas, kur bija attēlotas arābu sievietes, kuras, sēdēdamas koka pakājē, lasa olīvas. Glezna bija monohromā gammā, izmantojot vistaupīgākos līdzekļus; vienīgā visā istabā, kurā bija redzami cilvēki.

Jūs tikai nesen esat sākusi gleznot cilvēkus? viņš vaicāja.

Jā, atbildēja Anna. Tas ir eksperiments. Es vēl par viņiem šaubos.

Jūsefs uzmanīgāk ieskatījās viņas darbā. Mūžsenās vietās galvenā ir ainava, viņš bilda, bet eksperimentu noteikti ir vērts turpināt. Jums piemīt vienreizējs talants pateikt nepasakāmo. Visas līnijas ir konkrētas, bet kopējais iespaids pārlaicīgs.

Viņš smaidīdams atskatījās uz Annu.

Jūsu māja dienās būs muzejs, viņš teica. Uz balkoniem pasniegs kūkas un kafiju, un ļaudis brauks no tālienes, lai pieredzētu Jeruzālcmcs skaistumu jūsu skatījumā, tādu, kāds tas reiz bija. Cik tas ir fantastiski — spēt tik daudz dot, tik daudz atstāt tiem, kas dzīvos pēc jums.

Anna pasmaidīja, bet Asafs sāka smieties, un tā bija pirmā reize kopš kara, kad viņa dzirdēja dēlu smejamies. Viņš ir atradis draugu, kas palīdz viņam smieties, Anna domāja. Un mēs varam pateikties Tadžaram, kurš nojauta, ka viņam būtu labi padzīvot vienam.

Pēc ciemošanās pie Annas notika brauciens uz Jēriku, lai Asafs varētu iepazīties ar iespaidīgo trīs gudrajo kompāniju Bella parādes lievenī. Abū Mūsa bija ārkārtīgi apmierināts un to neslēpa.

Nav labāku zāļu par mīlestību, viņš pāri šešbeša galdiņam čukstēja Mozum. Cik lieliski, ka Jūsufs, kad viņu grauž sirdssāpes, ir atradis brāli. Zēni viens otru padarīs atkal veselu. Viņiem abiem ir daudz, ko dot.

Bells piekrita. Pasēdējis ar jaunekļiem vīnstīgu apvītajā lapenē, viņš pārnāca, priecādamies par to, cik dziļi abi viens otram pieķērušies. Viņi daudzējādā ziņā ir ļoti atšķirīgi, Bells vēlāk sacīja, bet arī Alī un Jūsefs tādi bija. Man liekas, viņu draudzība būs pastāvīga un dziļa, jo tā radusies tādos apstākļos.

Un tāpēc, ka Asafs ir ebrejs, Abū Mūsa piebilda. Šajos laikos arī tas ir kaut kas neparasts.

O, jā, tas arī, piekrita Bells.

Jēzus bija ebrejs, un es esmu kristietis, murmināja Mozus, tādēļ es, protams, priecājos par brālīgu mīlestību, kas ir gan pastāvīga, gan dziļa. Bet vai tikai jums abiem jau nebija tāda nojauta?

TRIS

Visu šo laiku Jūsefs raudzījās, kā dzīve viņam apkārt rit savu gaitu, gaidīdams, kad kļūs skaidrs, kādai jābūt viņa dzīvei. Asafa draudzība palīdzēja brūcēm Jūsefa sirdī sadzīt ātrāk. Un, jo spēcīgāks kļuva Jūsefa gars, jo drošāk Asafs staigāja, viņa klibums vairs nebija tik manāms.

Ar Asafu Jūsefs runāja vairāk nekā jebkad bija runājis ar brāli, kā vēlēdamies izlīdzināt vainu, kuru izjuta par šo nevērību un tās briesmīgo rezultātu. Nevienas jūtas Jūsefam nebija tik personiskas, lai tās nevarētu atklāt Asafam, kurš vienmēr bija gatavs uzklausīt. Asafam klausīšanās Jūsefa un viņa saprašana bija veids, kā atstāt pagātnē "Nāves ielu", īpatnēja grēku adaišana par šausmām, kurās viņš bija palicis dzīvs, bet tik daudzi citi neizdzīvoja.

Laikam ritot, Asafs nomanīja, ka Jūsefa nostiprinās apņēmība. Pēc viņa runas Asafs noprata, ka draugs jau ir gandrīz gatavs izšķirties, un viņa lēmumā būs vieta viņam pašam, viņa tautai un palestīniešu cīņai par savu zemi. Taču Asafs labi zināja, ka draugs nav ne kareivisks, ne piemērots sazvērnieka manevriem. Jūsefs bija grāmatu tārps, sapņotājs un domātājs, vardarbība nebija viņa dabā. Nogalināšana viņam iedvesa pretīgumu, un viņš nekad nespēs tik ļoti ienīst vai baidīties, lai pārvarētu šo pretīgumu. Zīmīgi, ka, runājot par sevi un palestīniešu tautu, Jūsefa domas atkal un atkal atgriezās viņa Elazarijā Jūdejas tuksneša malā, trūcīgajā ciemā, kurā Jēzus apmetās pie saviem draugiem.

Asafs atskārta ari, cik bezgala svarīgs Jūsefam izsenis bijis Jērikas vien-acainais askēts. Kaut kas Bella mūžā, Bella raksturā, Bella izturēšanās veidā Jūsefu neizsakāmi pievilka.

Kas tieši tevi Bellā tik ļoti sajūsmina? Asafs reiz draugam vaicāja.

Jūsefs minēja vairākas atbildes un tad atzinās, ka viņam ari sev nekad nav izdevies to pārliecinoši izskaidrot.

Man liekas, tas kaut kā ir saistīts ar viņa dvēseles mieru, Jūsefs bilda, un to, ka viņš, reiz nolēmis to sasniegt, galu galā arī sasniedza. Man tas šķiet pārdabisks varoņdarbs. Atšķirībā no Abū Mūsas es, protams, neuzskatu viņu par svētnieku, bet varbūt tikai tāpēc, ka mums šoslaikus vairs nav šādas ticības, Abū Mūsas ticības, vismaz man nav. Es brīžiem pēc tādas esmu ļoti ilgojies. Bērnībā apbrīnoju grieķu tēvu ticību un viņus par to apskaudu, par šo absolūto pārliecību, ka viņi dara to, kas jādara. Bellām tādas ticības nekad nav bijis, šajā ziņā viņš nav reliģiozs cilvēks. Jā, protams, vēl arī viņa dzeršana un viss, par ko tā liecina. Tomēr, par spīti tam visam un par spīti viņa sejai — vai varbūt tieši tādēļ, viņā ir kaut kāds diženums. Viņš to noliedz, vienmēr ir liedzies, taču viņa tuvumā to nevar nesajust. Tik vieds vīrs kā Abū Mūsa to sajūt caur un cauri, un, ja runa ir par cilvēkiem un to nolūkiem, Abū Mūsa ir nepārspējami vērīgs vecītis. Ari Mozus to atzīst, un viņš par cilvēkiem zina daudz vairāk nekā varētu nodomāt, ja tu esi viņu sastapis tikai pāris reižu. Nē, tās nav nekādas blēņas, un Bellā tik milzīgi piesaista fakts, ka viņš ir to sasniedzis bez jebkādas reliģiskas ticības palīdzības. Man tā ir prātam neaptverama mistērija, valdzinoša un neaprakstāma. Pat kaut kas līdzīgs apsēstībai...

Asafs klausījās, māja ar galvu un domāja, ka gandrīz visu viņš saprot. Jūsefs pats savā veidā meklēja Bella ceļu dzīvē, un nekā nedarīšanas periods, kā viņš to dēvēja, bija vajadzīgs, lai šī taka varētu atklāties. Asafii pašu pārsteidza tas, cik labi viņš to saprot. Nolāgodams Jūsefa izjūtas, viņš bija par solīti tuvojies skaidrībai par sevi, zināšanām, kuras viņš citkārt būtu pārņēmis no Annas vai Tadžara.

Ziema kļuva aukaina un auksta. Saule bija pazudusi, vējš gaudodams dzina pār kalniem biezus mākoņus, kas atkal un atkal atnesa Eļļas kalnam lietu un agru tumsu. Jūsefs no vakara pastaigām pa tuksnesi atgriezās smiedamies un, dauzīdams kājas pret grīdu, iebrāzās Asafa miteklī kā no mežonīgas tuksneša tumsas izsprucis rēgs; viņa pamatīgais gana apmetnis bija pievildzis slapjš un sīvi oda pēc aitām, no kuru ādām tas bija pašūts. Abi pietupās pie Asafa ogļu pannas, kurā kūpēja ūdens kafijai. Asafs izkašņāja no oglēm kastaņus, un viņi, apsvilinādami pirkstus, lauza tos pušu; pēc tam viņi saujām vien tiesāja svaigas dateles un citu pēc citas tukšoja krūzītes ar sīrupaini saldu kafiju; tā viņi ēda, lai sasildītos, bet vējš vantēja kalnu nogāzes un auroja pa ciemu. Durvis drebēja, slēģi rībēja. Viņi smējās un jokoja, un, lūkodamies viens otrā, pāri oglēm stāstīja stāstus, ievīstījušies cepurēs un šallēs, cieši savilkuši aitādas, lai glābtos no ledainajiem caurvējiem, kas brāzmoja istabā, paceltām plaukstām sildīdami rokas pie uguns.

Plaukstu pāris iepretim Asafam, iepretim Jūsefam. Neizdzēšamā sirds līniju, prāta un likteņa līniju karte pareģim, kas mājoja katrā no viņiem, lasāma uguns atblāzmā un pārdomājama vēlāk, kad tā diena būs pienākusi.

Un tā, paši to nezinādami, abi jaunie draugi iegaumēja viens otra likteni tajās lietainajās ziemas naktīs, kad viņi ar sirsnīgiem vārdiem glābās no tumsas, patvērušies Asafa namiņā pašā tuksneša malā.

Pirmais hamsins Vidusjūras austrumu piekrastē uzpūš martā, kad no plašajiem Āfrikas un Āzijas tuksnešiem atceļo piepeša māņu vasara. Gaiss picblīst ar neredzamām smiltīm, zemi sagrābj sausa, smaga tveice. Debesis kļūst netīri dzeltenas, saule nav redzama, bet dzeltenīgie mākoņi zalgo pārdabiskā spožumā. Tā paiet vairākas dienas, tad hamsins atlaižas. Temperatūra nokrītas tik zemu, kā martā pienākas, debesis ir dzestri zilas, taču jau pēc nepilnas nedēļas atkal ir klāt nedabiskā tveice, sastingums, vēl viena hamsina dīvaini dzeltenīgais zalgums.

Arābu valodā hamsin nozīmē "piecdesmit", tik dienu tas ik pavasari valdot. Šādi tuksnesis apliecina savu varu pār šo zemi un nekautrēdamies piesaka savas tiesības uz pavasara juteklību, uzveicot īsās un svešādās ziemas aukainās izdarības.

Jūdejas tuksnesis pavasari kļūst maigi zaļš, tā nogāzes viscaur klāj zaigojoši ziedi, ziemas lietu un jaunās saules atnestās veltes. Taču ziedu un zāles mūžs ilgst tikai dažas nedēļas, un pa šo laiku tām jāpaspēj izsēt sēklas nākamajam gadam, jo jau pavisam drīz zeme atkal ir sakaltusi kā akmens un saule visu dzīvo samaļ putekļos.

Ziemai paejot, bija beigušās ari draugu ilgās vakaru sarunas Asafa namiņā Elazarijas nomalē. Asafs tagad staigāja bez spieķīša. Vakaros atnāca Jūsefš, un viņi, apsēdušies pie Asafa mājas, raudzījās uz tuksnesi. Jūsefš bija reizē rimts un satraukts — bija skaidrs, ka viņš ir izlēmis, ko iesākt ar savu nākotni. Taču viņš neko neteica, un Asafs neuzskatīja, ka vajadzētu draugu tincināt. Viņi abi nojauta, ka Jūsefa lēmumam jāpaliek vārdos neizteiktam, tādēļ runāja par Asafa nākotni. Jūsefs bija pārliecināts, ka Asafam jāstudē universitātē. Kā ievainotam kara veterānam viņam par mācībām nebūs jāmaksā, un Jūsefš nešaubījās, ka tādu izdevību nedrīkst laist secen.

Pavasarī viņi vēl vairākas reizes paciemojās pie Annas, aizbrauca arī uz Jēriku. Anna to nezināja, taču Jūsefš bija ieradies atvadīties. Abū Mūsa nojauta, ka gaidāma šķiršanās, taču Alī nāve vecajam patriarham joprojām bija pārāk sāpīga brūce, tādēļ par to ar Jūsefu nerunāja. Pret Bellu, vismaz Asafam tā šķita, Jūsefs bija atklātāks. Viņš gāja Bellām līdzi garajās mijkrēšļa pastaigās, un Asafs, aizbildinādamies ar klibo kāju, palika uz parādes lieveņa pie šešbeša spēlētājiem. Asafs arī bez teikšanas zināja, ka Jūsefs dodas projām. Jautāt varētu vienīgi par to, kad un uz kurieni.

Austrumu baznīcās vissvētākās ir Lieldienas. Evaņģēlijos nepieminētie un ziemas saulgriežiem līdzās iekritušie Ziemsvētki drīzāk ir atmiņas par kaut kādiem ziemeļnieku, pagānu ritiem par godu saules jaunajai piedzimšanai, turpretim Lieldienas, dzimušas no Jēzus ierašanās Jeru-zālcmē uz jūdu Neraudzētās maizes svētkiem un mūžīgi saistītas ar tiem Mēness kalendārā, sumina kristietības vissvarīgāko noslēpumu, augšāmcelšanos mūžīgai dzīvībai.

Grieķu tēviem, kuru mājvieta ir Lācara baznīca Eļļas kalnā, tāpat kā visiem viņu brāļiem, četrdesmit gavēnī un lūgsnās pavadīto dienu vainagojums ir pusnakts liturģija, ar kuru tiek sagaidītas Lieldienas. Šai naktī, kad visdziļākajā nakts melnumā divpadsmit reizes ir nodunējuši zvani, bīskaps pagriežas pret savu draudzi ar degošu sveci un pasludina: Kristus ir augšāmcēlies. Baznīcā valda tumsa. Dievlūdzēji tur rokās neaizdegtas sveces. No vienīgās, kas jau deg, izplatās gaisma un apsolījums.

Tajās Lieldienās, kad atskanēja šie pusnakts vārdi, Asafs stāvēja pašā Elazarijas grieķu baznīcas aizmugurē. Viņš vēl nekad nebija apmeklējis dievkalpojumu baznīcā un tagad bija atnācis, Jūsefa aicināts, nojauzdams, ka tas draugam ir svarīgi. Sī izrādījās pēdējā reize, kad viņš redzēja Jūsefu.

Stundām ilgi bija virmojuši dziedājumi un vīraks, tad baznīca iegrima tumsā. Dimdēja zvans, atskanēja pasludinājums, izplatījās gaisma, un tad jau visa krēslainā baznīca mirdzēja spožās liesmiņās. Taču, lai kā Asafš ar skatienu meklēja Jūsefu, viņš draugu vairs nespēja saskatīt. Stāvēdams ārā, viņš gaidīja tik ilgi, līdz baznīcā vairs neviena nebija, tomēr Jūsefs neparādījās.

Brīdī, kas viņa audzinātājiem, grieķu tēviem, bija visdārgākais, Jūsefs bija bez vārdiem atvadījies no dzimtā ciema un nemanīts aizgājis tumsā meklēt savu likteni, devies dzīvot Jūdejas tuksneša alās un klinšu plaisās — tieši tāpat kā Svētajā Zemē to pirms viņa bija darījuši citi bēgļi.

Jūsefs nebija tāds cilvēks, kas būtu spējīgs cīnīties ar ieročiem rokās, un viņš to nedarīja. Viņa svētā cīņa bija par brīvību un vienlīdzību — tādas lietas viņa pasaules nostūrī bija reti sastopamas, no Vidusjūras austrumu piekrastes līdz Austrumķīnas jūrai pavisam nedaudzi bija par ko tādu dzirdējuši, bet tādēļ vien ilgas nekļuva mazākas. Jūsefs iestājās Palestīnas Atbrīvošanas organizācijā un tādējādi uz rietumiem no Jordānas upes uzturējās nelegāli. Pirmajos tuksneša dzīves gados viņš PAO sniedza taustāmu palīdzību, kā takuzinis pavadīdams spiegus un citus bēguļotājus, taču drīz viņa lidojums pat kaut kam tādam kļuva pārlieku netverams, un turpmāk viņš vienkārši bija pretestības simbols, vientuļš klejotājs, kas izvēlējies trimdinieka dzīvi pats savā zemē.

Ritēja mēneši un gadi, un arvien vairāk teiksmu vēstīja par Jūsefu, kurš viens pats dzīvoja nemīlīgo tuksneša kalnu nokaitētajās aizās un ledaini saltajās alās, un tikai Dievam vien zināms, no kā viņš tur pārtika. Protams, tuksnesis nebija pavisam tukšs. Spīvajos kalnos klaiņoja beduīni ar savām melnajām teltīm, vādī dziļumos tikai visaukstākajās dienās nebija ciema puišeļu un viņu kazu ganāmpulku.

Teiksmas pārnesa tie, kuriem bija gadījies Jūsefu ieraudzīt, vai vismaz viņi paši tā domāja. Tika apgalvots, ka viņš pārvietojas vēja ātrumā — sīks, asi iezīmēts stāvs, kas mijkrēslī nozūd pie apvāršņa, īsajā tuksneša vakarā izgaisdams dk ātri, ka beduīni un mazie kazu gani netika gudri, ko īsti redzējuši, cilvēku vai rēgu, cilvēku vai spokainu joku, ko izspēlējusi gaisma ar savām pēdējām atbalsīm kādā akmeņainās klajienes nostūrī. Taču lielākoties viņu neviens nedabūja redzēt, tikai noskārta, ka viņš ir kaut kur blakus, un beduīniem un mazajiem kazu ganiem Jūsefs bija nevis cilvēks, bet drīzāk gars, ko var nomanīt tālā, pēkšņā smilšu vērpetē vai īsā un ērmotā vēja šalkā.

Viņiem kļuva par paradumu kādā drošā vietā nolikt neredzamajam klejotājam ūdeni un ko ēdamu, veltes, kas tika sniegtas tāpat kā reiz pravietim Elijam, atgādinot Dievam par sapni, kas mūžu mūžos ir nomodā cilvēka dvēseles tukšajā zemē. So slepeno draugu un viņu slepeno ilgu dēļ Jūsefam izdevās tuksnesī palikt dzīvam, un viņš kļuva par leģendu Palestīnas arābu zemkopju vidū: bēglis, kura nedzirdamā tuksneša balss skaņi uzrunāja daudzu sirdis, sava brāļa dzīves, nāves un alku liecinieks, trimdinieks, kurš savilka sev apkārt savu garu kā apmetni, kas izaudināts no mītu dzīpariem, nesatricināms pat vissvelošākajās vasarās un nežēlīgākajās ziemās.

Kad Asafs Annai pastāstīja, kāds tagad ir Jūsefs, viņa raudāja. Tik dziļš jauneklis, viņa bilda, un tik mīļš draugs tev, manu mīlulīt. Kāpēc vienmēr jābūt tā? Kāpēc viņam, mūsu Jūsefam, nevarēja būt labāka dzīve?

Toties Tadžars bija nopietnāks par nopietnu. Viņš uzmanīgi noklausījās Asafa stāstu, un viņa acis kļuva tālas, iegrima dziļi domās. Ak tad ari Jūsefs tagad skrien pa tuksnesi, viņš murmināja, slēpdamies, skatīdamies un rādīdams sev ceļu, kā nu mācēdams.

Abū Mūsa Jērikā smagi nopūtās un nodūra galvu. Atvadas un atkal jaunas atvadas, viņš teica Etiopu Mozum. Kāds prieks būt patriarham, ja tu dzīvo ilgāk par saviem pēctečiem?

Runādams ar Bellu, Asafs atzinās, ka vispār viņš kaut ko tādu arī gaidījis. Bells piekrita. Bet varbūt tas ir tikai pagaidām, Bells piemetināja. Jūsefam vajag tikai šķērsot upi, un viņš atkal varēs dzīvot parastu dzīvi. Nav teikts, ka šī trimda ilgs visu mūžu.

Viņa vārdi Asafu uzmundrināja, jo viņš noskārta ari, ka Jūsefs joprojām tiekas ar Bellu. Viens no Bella vakara pastaigu maršrutiem veda uz Hēroda ziemas pils drupām, kas atradās tur, kur izsīka Kārdināšanas kalna vādī pakājē. No Jeruzālemes kalnienes ziemas lietavām saskrējušie ūdeņi reiz bija apgādājuši Hēroda baseinus un pirtis. Dziļajā vādī netrūka slēptuvju tādam, kas nāk lejā no tuksneša. Vietā, kur vādī sastopas ar līdzenumu, atradās banānu plantācija, un arī tur, zemajā, blīvajā lapotnē, varēja paslēpties, tieši blakus pilsdrupām. Dažu nakti, kad nespīdēja mēness, Bells devās uz pilsdrupām, un reizēm viņu no tumsas uzrunāja Jūsefa balss.

Sākumā Jūsefs uz tikšanos ar Bellu ieradās gandrīz ik mēnesi. Vēlāk viņa nācieni kļuva retāki. Sešbeša spēlētāji Bella parādes lievenī zināja par šīm slepenajām tikšanās reizēm, Asafs par tām nojauta, taču nekad neieminējās. Kas zina, varbūt viss tā turpinātos gadiem ilgi, taču vienu brīdi Jūsefs nolēma, ka viņam noteikti jāsatiek kāds vēl leģendārāks cilvēks, palestīniešu taisnīgās cīņas lielais draugs, tas, kuru dēvēja par arābu revolūcijas sirdsapziņu, — Jūsefs vēlējās tikties ar mīklaino Halīmu no Damaskas.

ČETRI

Operācijā "Skrējējs" pēc Sešu dienu kara bija iestājies klusums. Skrējējs bija sagādājis neiedomājami daudz informācijas par nocietinājumiem Golānas augstienēs. Tagad Golāna piederēja izraēliešiem, un Skrējējs, šajos gados strādājis dienu un nakti bez atelpas, jutās paguris. Ari viņa slepeno palīgu brigādes Sīrijā un Beirūtā bija pūlējušās līdz spēku izsīkumam, Skrējēja savāktos materiālus no Damaskas pa slepeniem ceļiem nogādājot Mosad.

Tadžars apsveica savus darbiniekus un palaida viņus garā atvaļinājumā, paturot vienīgi minimālai saziņai nepieciešamo aģentu tīklu. Skrējējam tika pavēlēts attālināties no militārajām aprindām, pievēršoties tikai un vienīgi civilai darbībai. Būtībā viņam bija jāietur pauze izlūkošanā un jādzīvo kā godīgam sīriešu veikalniekam.

Tadžaram nebija grūti pārliecināt Mosad direktoru ģenerāli Droru, ka viņa jaunā taktika ir pareiza. Bija skaidrs, ka Skrējējam un viņa neredzamajiem palīgiem jāatpūšas. Viņiem vairs nebija spēka ne fiziski, ne emocionāli. Pirms 1967. gada jūnija kara histērija Sīrijā bija situsi augstu vilni, un pēc sagrāves daudzās arābu galvaspilsētās bija sākušies juku laiki. Izlūkam, kas slepeni strādā ienaidnieka teritorijā, tādi apstākļi bija ļoti bīstami. Operācijai šobrīd bija jāpāriet pilnīgas pasivitātes stadijā, nojauta Tadžars. Damaskā galvas ripos, Tadžars teica Droram, tur būs viena kārtīga Garo nažu nakts. Armija un drošības dienesti klups cits citam pie rīkles, dzenājot rokā nodevējus, kuriem uzkraut vainu par visām neizdarībām. Arābiem sakāves cēlonis ir nodevība. Nekā citādi viņi paši sev to nespēj izskaidrot. Tas izriet no viņu allažīgā pašapmāna, no viņu vājības uz vispārīgām idejām.

Drors pasmaidīja. Arī viņš, tāpat kā visi, uzskatīja Tadžaru par Mosad labāko arābu valstu pazinēju. Protams, Drors apbrīnoja fenomenālos panākumus, kurus Tadžars bija guvis ar operāciju "Skrējējs", taču viņš bija pragmatisks karavīrs, un aplam vispārīgs un neizprotams viņam nereti likās Tadžars pats. Viņš savā darba mūžā vēl nekad nebija saskāries ar cilvēku, kurš spētu izdomāt tik komplicētas sazvērestības. Operācija "Skrējējs" turpinājās jau divpadsmit gadu — divpadsmit gadu tā attīstījās —, un Drors joprojām nebija drošs, ka viņš zina, kurp tas viss virzās, kaut arī viņš bija Mosad direktors un Tadžars no viņa it kā neko neslēpa. Pats par sevi saprotams, Tadžars viņam vienmēr atskaitījās, kādi attiecīgajā posmā ir operācijas mērķi, un vienmēr bija arī rezultāti, taču brīžiem Drors tomēr jutās apmaldījies, it kā viņš būtu jauns leitnants tuksnesī, bet Tadžars būtu viņa beduīnu pavadonis un signalizētu no nākamās lielās kāpas tālumā. Pavadonis, kurš aizved tur, kur vajag, taču maršruts paliek neizprotams. Turklāt viņš ne uz mirkli netiek pavadonim tuvāk. Tadžars, kā visi prasmīgi beduīnu takuziņi, vienmēr atradās tālu priekšā, sazinājās ar viņu, dodams zīmes, un pētīja tuksnesi, kuru jaunais leitnants Drors vēl nemaz neredzēja.

Kāpēc jūs uzskatāt, ka arābiem ir tāda nosliece uz vispārīgām idejām? Drors vaicāja.

Tadžars pārlika citādi sakropļotās kājas. Ak, ko nu, viņš atsaucās, tas tomēr ir ļoti cilvēcīgi, vai nav tiesa? Kaut kas tāds visiem ir kaut kur noslēpts. Kurš tad grib atzīt to, kas atrodas acu priekšā? Tuksnesis ir skarba vieta. Kurš labprātāk nedomās par oāzi tālumā? Ari tad, ja nekādas oāzes tur nebūs, tikai tuksnesis un tuksnesis? Kas zina? Varbūt arābi šo paradumu patiesībā ir aizguvuši no mums. Muhammeds bezmaz līdz pusmūžam neprata ne lasīt, ne rakstīt; droši vien viņš nespēja aizmirst, kā tie dīvainie ļautiņi, tā sauktie ebreji, visu laiku lasa grāmatu, savu, tieši viņiem radītu grāmatu, un tā viņiem ir liels atspaids. Un grūtos brīžos, sakauti un sapauksnīti, šie dīvainie ļautiņi, tā sauktie ebreji, vienmēr saka: nākamgad Jeruzālemē, kad kuram katram redzams, ka nākamajā gadā būt Jeruzālemē viņiem nav itin nekādu cerību. Kad patiesībā šie ebreji, tāpat kā gandrīz visi un gandrīz vienmēr, bija tur, kur būs līdz

savai pēdējai stundiņai. Un galu galā, vai gan neskolotam, bet domājošam cilvēkam kaut kas varēja būt vēl vispārīgāks par šo neuzvaramo, neredzamo pasauli, kas paslēpta grāmatā? Zināms, Muhammedam ari tādu gribējās, un viņš iemācījās lasīt, un tad jau ari Dievs nodiktēja viņam Korānu. Tiktāl viss varētu būt sācies jau ar Muhammedu. Atšķirības, visticamāk, parādās tajā, kuram tu uzvel vainu par to, ka dzīvē neesi tur, kur vēlētos būt. Kad mums neveicas, mēs parasti vainojam paši sevi, turpretim arābiem ir nosliece uzvelt vainu kaimiņam. Var jau būt, ka mēs tā darām, jo bijām svešinieki, vairākus gadu tūkstošus nedzīvojām savā zemē. Bet var gadīties, ka tagad, kad esam iemitinājušies savā zemē un mums ir šogad Jeruzalemē, un mēs tur esam, bet palestīniešu arābi dodas trimdā, var gadīties, ka mēs kļūsim līdzīgi viņiem, savukārt viņi arvien vairāk līdzināsies mums. Jancīgi, ģenerāl, vai nav tiesa, kā cilvēki cits citu ietekmē, pat ienaidnieki. Vai varbūt jāsaka — it sevišķi ienaidnieki?

Drors palocīja galvu un atsāka sarunu par operāciju "Skrējējs". Mosad visi zināja, ka Tadžars ir draugos ar arābu kultūru un viņu ārkārtīgi uztrauc plašās arābu teritorijas, kas Sešu dienu kara rezultātā bija nonākušas Izraēlas kontrolē. Par šo tēmu ar Tadžaru nebija vērts strīdēties, un Drors vispār nevēlējās par to runāt.

Tātad esam vienojušies, Drors bilda, ka operācijā "Skrējējs" tagad kādu laiku jāvalda klusumam. Bet ko mēs izlemsim par pašu Skrējēju?

Es uzskatu, ka man noteikti vajag ar viņu tikties, Tadžars atbildēja. Jāpastāsta par viņa dēlu, un tad vēl jautājums par nākotni. Pēdējie pāris gadi... Skrējējam ir bijuši neiedomājami saspringti.

Kad jūs esat ieplānojis ar viņu tikties?

Pēc mēneša Beirūtā, Tadžars atbildēja.

Labi. Noteikti vajadzīgs vispusīgs izvērtējums. Protams, es vēlētos, lai viņš turpina strādāt, bet par to jālemj jums.

Jā. Mēs apspriedīsimies, kad būšu atgriezies, Tadžars atsaucās, salikdams kopā sakropļotās kājas.

Kopš Tadžars pēdējo reizi bija ticies ar Josi, bija pagājuši vairāk nekā divi gadi. Toreiz operācija "Skrējējs" bija skaidri aprakstāma: palīgu komandas uzņemas saziņas nodrošināšanu, mērķis ir Golānas augstieņu nocietinājumi. Lomas bija precīzi sadalītas, visi zināja, kas katram jādara. Skrējējs strādāja izcili sistemātiski. Viņa sagādātās ziņas bija ideāli sastatāmas, un kartes pamazām, sektors pēc sektora, aptvēra visu teritoriju. Skrējējam tika sūtīti pieprasījumi, taču tikpat bieži viņš jau pats bija atradis atbildes uz Mosad jautājumiem.

Patiesībā Tadžars toreiz visvairāk noņēmās ar palīgu komandu darbības nodrošināšanu, nemitīgi pielāgodams apstākļiem dažnedažādas nelielas to funkcionēšanas nianses. Tadžara rūpīgās plānošanas dēļ palīgi strādāja, nepielaizdami nevienu pašu kļūdu. Operācija bija pamatīga un stabila, dziļi slēpta. Drošības pasākumi bija tikpat stingri kā vienmēr, un tikai Tadžars un ģenerālis Drors zināja Skrējēja patieso identitāti. Tadžara operatīvajiem darbiniekiem Skrējējs joprojām bija arābs, kas apgrozās augstās Damaskas aprindās, kāds ārzemju diplomāts vai militārais atašejs, kura slepenā darbība Izraēlas labā bija neizsakāmi vērtīga un visiem līdzekļiem sargājama.

Kā jau vienmēr, Tadžars Skrējēja palīgus loloja kā savus ģimenes locekļus, kā miesīgus dēlus un meitas. Šāda pieeja operatīvajam darbam bija vecmodīga, taču, ja klana vecākais bija Tadžars, tā attaisnojās. Tadžara desantnieki, kā viņus saukāja Mosad kolēģi, bija elite elitē, tāldarbības tuksneša patruļa dziļi ienaidnieka teritorijā. Viņi pakļāvās tikai Tadža-ram, kurš atskaitījās tieši Mosad direktoram. Desantnieku lietpratība un lojalitāte bija nepārspējama. Ari tad, ja Golānas augstienes Sešu dienu karā nebūtu izdevies iekarot, Tadžara desantnieki nesāktu šaubīties par savu komandieri.

Līdztekus drošības apsvērumiem bija arī cits, grūtāk aprakstāms iemesls, kāpēc Tadžars periodā pirms Sešu dienu kara nebija ticies ar Josi. Ap to laiku Josi Damaskā bija uzturējies jau gandrīz desmit gadu: kopš 1959. gada beigām. Tadžars zināja, ka šis posms Josi dzīvē būs izšķirīgs. Savā slepenajā lomā Josi jau būs nodzīvojis pietiekami ilgi, lai tā no kaut kā jauna un neparasta būtu kļuvusi par dzīves ikdienu. Sākotnējais satraukums un neredzamas varas apziņa būs noplakusi, sarukusi, izgaisusi. Josi dēls būs izaudzis un aizgājis savā dzīvē, un pašam Josi apritēs četrdesmit, bet tas ir vecums, kad vīrietis mēdz piepeši saprast, ka viņš ir tas, kurp viņš dzīvē dodas.

Labi pazīdams Josi, Tadžars noskārta, ka visus šos griežus Josi vēlēsies pieredzēt tā, kā neviens cits. Pirms daudziem gadiem viņš bija nosaucis Josi par Skrējēju, ietverdams šajā segvārdā Josi Irākas bērnību, skriešanu vienatnē pa tuksnesi uz tuvējo pilsētiņu, kurā viņš strādāja par grāmatvedi. Ģenerālis Drors un pirms viņa Mazais Ārons bieži bija lauzījuši galvu par Tadžara pārdabisko nojautu, kā Skrējējs rīkosies, apstākļiem mainoties. Kā jūs to varat zināt? Drors reiz neticīgi vaicāja Tadžaram. Vai nav tā, Tadžars tai reizē atbildēja, ka vienmēr, kad mēs kaut ko precīzi aprakstām, mēs patiesībā aprakstām sevi?

Tādēļ Tadžars zināja, ka, tā vai citādi, šis Josi ir bijis dziļu pārmaiņu laiks. Papildu dzinuļi, protams, bija negaidītais 1967. gada karš, Asafa ievainojumi kaujā, kara dramatiskais rezultāts Izraēlai un arābu valstīm — tā visa dēļ Josi iekšējās pārgrozības bija vēl sāpīgākas, vēl sarežģītākas.

Un tomēr Tadžars nebija gatavs ieraudzīt to Josi, kas pie viņa ieradās Beirūtas konspiratīvajā mājoklī.

Josi izskatījās par desmit gadiem vecāks. Viņa mati bija gandrīz pilnīgi nosirmojuši, un viņa āda izskatījās tumšāka. Viņš turēja muguru ļoti taisnu un šķita garāks nekā agrāk; šo ilūziju pastiprināja gan stāja, gan liesās, kaulainās plaknes viņa sejā, kas bija izģindusi kā beduīnam. Ūsas bija palikušas biezas un melnas, atgādinot par jaunekli, kas reiz bija apdzīvojis šo ķermeni, bet abus vaigus šķērsoja grumbu vagas. Tomēr visapbrīnojamākās bija viņa acis. Tās bija dziļi iedubušas un spēkpilnas, nākotnes sapņotāja acis. Tadžars vēl nekad nebija redzējis acis, kas degtu tik dziļās ugunīs.

Tadžars uz brīdi apstulba, tik satriecoša bija šī seja. Visviens, kur to gadītos ieraudzīt, viņš paliktu stāvam, skatītos, apbrīnotu. Bet tad Josi pasmaidīja: nozibēja viņa zobi, ap acīm sāka dejot neskaitāmas sīkas krunciņas. Tas bija neiedomājami pievilcīgs smaids, vēl sirsnīgāks un aicino-šāks, nekā Tadžaram bija palicis atmiņā, un tas šo pārvarīgo būtni vienā mirklī pārvērta labākajā draugā, kāds jebkuram dzīvē var būt. Tur bija maigums, pašapziņa un spēks, taču visvairāk tur bija sapratnes. Dziļās grumbas šajā sejā radušās no smaidīšanas, Tadžars atskārta.

Viņi sirsnīgi apskāvās. Josi pakāpās soli atpakaļ, un viņi, cieši turēdamies rokās, lūkojās viens otrā, tad atkal apkampās. Tadžars pēkšņi jutās daudz vecāks nekā pirms maza brīža. Vecs un neveikls, nejēdzīgs kroplis — turpretim Josi bija stiegrains un spēcīgs, vieni vienīgi muskuļi un kauli.

Kā tev klājas? viņi reizē viens otram jautāja, juzdami sejā otra elpu.

Lai svētīts Viņa Vārds, abi reizē atsaucās ar pašu raksturīgāko no visām atbildēm ivritā.

Jau atkal viņi stāvēja viens otram pretī, smaidīdami un smiedamies, neatlaizdami sadotās rokas un lūkodamies viens otram sejā.

Es esmu novecojis, teica Josi, tu gan izskaties tāpat.

O, jā, Tadžars atsaucās. Es novecoju vienā piegājienā, toreiz, kad sašķaidīju kājas. Kopš tā laika es vairs vecāks nekļūstu. Tikai atzveļos gu-ļamtiklā un skatos debesīs.

Josi smējās. Es atceros to tavu guļamtīklu, viņš teica. Man tagad ari tāds ir, Damaskā aiz mājas. Visi vienmēr prašņā par to, damaskiešiem šķiet, ka tas ir brīnišķīgs izgudrojums. Es apgalvoju, ka tā laiskoties esmu iemācījies Argentīnā.

Pie vārda laiskoties abi sāka smieties. Josi mutē šis vārds izklausījās milzīgi eksotisks — viņš izskatījās pēc vēju izvantēta vīra, kurš atpūšas tikai kamieļa mugurā, īsu brīsniņu starp soļiem.

Tadžars pēkšņi kļuva nopietns. Tev viss ir labi? viņš jautāja, un runa nebija par Josi veselības stāvokli. Josi apdomājās. Joprojām tas pats galējais godīgums, Tadžars pie sevis nodomāja. Tad izlauzās smaids, kas apgaismoja Josi seju.

Visnotaļ, Josi atbildēja. Kā jebkurš tuksneša ceļinieks, arī es, protams, raugos pēc nākamās oāzes.

Viņu kopā pavadītais laiks bija īsas dienas un naktis, bet neizmērojami gari mirkļi. Abiem tie bija svētki, izbaudāmas un dalāmas atmiņas ar veselām neiepazītu ainu un skaņu pasaulēm, kuras tagad varēja atklāt, izpētīt. Un vēl aiz tā visa bija izjūtu nianses, sirds iekšējās, ēnainās ainavas, kuras dodas noskāršamas tikai tad, kad divi satiekas un raugās viens otrā.

Viņi runāja par Asafu un to, ko zēns bija pārcietis karā, par viņa ievainojumiem un adabšanu, viņa dzīvi arābu ciemā Elazarijā un par viņa draugu, jauno arābu skolotāju. Par Annu un viņas gleznām, un veco namu Etiopijas ielā, kur Asafs bija uzaudzis. Par Tadžaru un viņa omulīgo namiņu aiz kaktusa un rožu krūmiem, rozes joprojām zeļ juku jukām, kā pašām labpatīk, un namiņš joprojām pamazītēm sabrūk mūru ieskautā, aizaugušā pagalma dziļumā.

Viņi runāja par Jeruzālemi, kas tagad, pēc kara, nebija sadalīta, atkal bija viena pilsēta, kuru vairs nešķēla pušu dzeloņstieples, un bunkuri nevagoja tās cēlos pakalnus.

Par Mosad, Droru un Tadžara desantniekiem, par Izraēlu un karā sagrābtajām arābu teritorijām.

Par mazo kolonistu apmetni Negevā, kur Josi bija iepazinies ar Annu; tur tagad bija armijas postenis. Par citu mazu apmetni dienvidu piekrastē, kuri Josi un Anna bija dzīvojuši pēc neatkarības kara; tur jau bija izaugusi pilsēta.

Tik daudz kas ir citāds, bilda Josi.

Jā, jā, tas notiek ātri, atsaucās Tadžars. Valsts aug, viss mainās.

Un Asafs tiešām jau ir garāks par mani?

Padomā tikai, un bija tāds sīks zeperis, sacīja Tadžars. Viņš ir vismaz collu garāks par tevi, kad iztaisno muguru, un tagad viņš mācās to darīt. Kādu laiku viņu kavēja ievainotās kājas, bet nupat jau viņš sāk to pārvarēt. Izskatīgs jauneklis, viņš reizēm man atgādina Dāvidu, Annas brāli. Citiem vārdiem, vaiga glītums viņam ir no Annas. Zinu, zinu, citādi tu nemaz nebūtu ar mieru. Bet smaids ir tavs, skaidri un gaiši. Kad viņš smaida, es vienmēr redzu tevi, Annai arī tā liekas. Nav brīnums, ka viņš ir tik neatkarīgs, viņa saka. So smaidu mēs redzējām Negevā, kad mums pretim bija milzu pārspēks un Josi, pamājis ar roku, jau atkal maskējies devās tuksnesī. Kurš spēj tam pretoties? viņa saka. Tāds smaids ir cerība pasaulei.

Viņi runāja par Bellu.

Jau pagājis vairāk nekā gads, kopš es pie viņa pēdējo reizi biju, teica Josi. Man šie braucieni uz Jēriku sagādāja milzīgu prieku, bet tad dzīve kļuva pārāk drudžaina, vairs neizdevās izrauties. Un tagad diemžēl Jē-rika upes otrā krastā ir kļuvusi nesasniedzama.

Tadžars pamāja. Nesen uz Jēriku kopā ar Jūsefu pirmo reizi bija aizbraucis Asafs. Tadžars pastāstīja draugam par saitēm, kas Jūsefu saistīja ar Abū Mūsu un tādējādi arī ar Bellu.

Tātad tagad arī Asafs pazīs Bellu? bilda Josi. Nu, patiesībā tā nemaz nav tik ērmota sakritība. Jērika tur, tajā ielejā, ir visu karavānu ceļu krustpunkts, un vienacainais Jērikas eremīts gadu gaitā ir kļuvis itin slavens. Pat Damaskā gadās par viņu padzirdēt, tiesa, ne gluži no dem, ar kuriem man iznāk darīšanas. Bells viņiem ir pārāk tāls nomaļnieks. Bet, ja Asa-fam ar Jūsefa palīdzību ir iespēja baudīt Abū Mūsas sabiedrību, tas ir tikai uz labu. Abū Mūsa ir apbrīnojami prātīgs vecs blēdnieks. Vai tev viņu ir gadījies sastapt?

Nē, atsaucās Tadžars, lai cik tas nebūtu jocīgi, nav gadījies. Ne viņu, ne viņa otrinieku pie spēles galdiņa, milzi, ko dēvē par Etiopu Mozu. Neizskaidrojami, taču tādēļ vēl jo gaužāk, esmu nogulējis visus četrdesmit gadu ilgās šešbeša spēles jokus. Bet, saprotams, kopš manas pazīšanās ar Bellu ir pagājuši daudzi gadu desmiti, tas tomēr bija Otrā pasaules kara laikā Ēģiptē.

Viņi runāja par Damasku un par Josi dzīvi Damaskā; vai, drīzāk, par Halīma dzīvi Damaskā.

Šī pilsēta, Josi stāstīja, ar tās parkiem un augļu dārziem ir bezgala skaista. Turklāt tai cauri tek upe, tu taču zini, ka šajā pasaules daļā tas ir kaut kas brīnumains. Ja ir upe un tuksnesis, tev šķiet, ka tev ir visas Dieva dāvanas. Taču sīriešiem, atšķirībā no ēģiptiešiem, vēsturē nekad nav bijusi dota tā greznība mierīgi dzīvot pēc sava prāta, tādēļ viņiem nav rāmo un svabado paražu, kas izveidojas tādā dzīvē. Visas austrumu un rietumu armijas mūždien, vismaz tā tas izskatās, ir pakundzējušas Damasku, dzīdamās pēc impērijām, un tauta to atceras; kas par to, ka šīs atmiņas nav gluži apzinātas. Intrigas, naidi un karojoši grupējumi ir vienīgais, ko sīrieši pazīst kopš laika gala, un vēl spēja izdzīvot — tā liek viņiem justies lepniem, bet reizē ari padara piesardzīgus, aizdomīgus, vērīgus, atjautīgus. Viņi pūlas, cik spēka, bet visu laiku atskatās pār plecu. Daži no tiem, ar kuriem man ir darīšana, ir šakāļi, bet ne lielākā mērā kā citur, kur dzīve ir grūta, kur varu grūti iegūt un bīstami saglabāt. Visu to iekarotāju armiju dēļ sīrieši nav viendabīgi, bet pat tik raibā tautā vienmēr turpat blakus ir divi visdziļākie cilvēka dabas vilinājumi, upe un tuksnesis, katrs ar savu pretišķīgu ticību un neatšķetināmiem solījumiem. Beigu beigās tieši tāda droši vien ir cīņa, kas risinās dziļāk par impērijām, rasēm un pat reliģijām. Tai noteikti nav nekādas saistības ar valstu robežām. Un, ja reiz tā tiek izcīnīta katra sirdī, vai tā reiz var beigties? Un tomēr Damaska vienalga ir al Fajhā, "smaržīgā", svētīta ar dārziem un upi tās kalna pakājē vēstures ceļos, kas visi ved cauri tuksnesim.

Tavas dienas? vaicāja Tadžars. Tavi vakari?

Visvairāk es klausos, kas citiem sakāms, Josi atbildēja. Dažus pēdējos gadus esmu skraidījis apkārt, bet vispār es daudz uzturos savā dārzā. Tieši tur es galvenokārt strādāju. Tiekos ar cilvēkiem, patiesībā tieši dārzs ir mans kabinets.

Tad jau tev izdodas dzīvot mierīgi?

Jā, jā. Tu pats zini, kā tas notiek. Ja kāds labi nopelna, viņam pienākas dzīvot mierīgi. To jau arī nozīmē panākumi, tev ir vairāk laika pārdomām. Vismaz tradicionāli tā ir, pretstatā rietumnieku vai amerikāņu tikumiem. Tieši tā ar mani tagad ir, cilvēki telefonē vai tāpat vien atnāk, un mēs sēžam apakš mana vīģeskoka.

Vai tu pīpē? Tadžars vaicāja, un jautājums bija par hašišu.

Reti, Josi atteica. Nejūtu vēlēšanos, lai cik tas var šķist neparasti.

Sievietes?

Tikai tās, par kurām tu zini. Saviesīgos pasākumos un ievērojot distanci, bet pietiekami bieži, lai es nesāktu kaut ko meklēt.

Vai tev nerodas sarežģījumi tāpēc, ka neesi precējies?

Nepavisam. Dažiem ir un dažiem nav, kā mēdz sacīt, un tāds, kurš ar sirdi un dvēseli nodevies savam darbam, būtībā tiek uzskatīts par precējušos. Kad biju tikko ieradies, draugi pie manis nāca, ņemdami līdzi savas neprecētās māsas un māsu meitas, bet šobrīd jau ir pierasts, ka es dzīvoju viens un ziedojos darbam. Tāds kā tēvocis, kas var palīdzēt. Visiem šī loma liekas saprotama un tā tiek ari novērtēta.

Beigu beigās viņu saruna bija nonākusi līdz Josi nākotnei un operācijas "Skrējējs" nākotnei.

īsi sakot, Tadžars teica, ko tu domā darīt? Ko tu vēlies? Tu jau zini, dzimtenē visi tevi slavēt slavē. Operācija ir bijusi ārkārtīgi veiksmīga, un tavs ieguldījums tajā ir neizmērojams. Ja gribi atgriezties un uzsākt jaunu dzīvi, tev ir visas iespējas. Varam tev piedāvāt gan klusu darbiņu iekšpusē, gan citu valsti un jaunu identitāti — ko vien vēlies. Vai dzīvot tāpat vien, ja esi noilgojies pēc kaut kā tāda. Tev nav obligāti jāstrādā. Drors ir gatavs piekrist visam, ko mēs liksim priekšā. Es zinu, ka tu jau esi par to domājis, un, pats par sevi saprotams, šobrīd vēl nekas nav jāizlemj. Savā ziņā karš bija lūzuma bridis, mums visiem un visādā ziņā, bet nekur nav teikts, ka tā jābūt ari operācijā "Skrējējs". Spriežot pēc tā, ko tu stāsti un ko mēs zinām, operācija ir tikpat neapdraudēta kā vienmēr. Ja gribi, tu kādu laiku vari mierīgi padzīvot Damaskā, pēc pusgada mēs varam atgriezties pie šīs sarunas. Steigai nav iemesla. Cilvēku, kuru Damaskā dēvē par Halīmu, mēs varam likvidēt gan tagad, gan vēlāk, un ne ar ko nebūs riskēts. Galvenais, ko tu pats gribi.

Es zinu, atbildēja Josi, un, protams, daudz par to esmu domājis. Pēdējie gadi nebija viegli, bet tās grūtības ir palikušas pagātnē un man izskatās, ka esmu kļuvis par Halīmu. Ar tevi es joprojām esmu Josi, bet tas drīzāk ir, kā atceroties bērnību, to, kāds tu agrāk esi bijis. Viņš joprojām tepat vien ir, viņš ir manī un vienmēr tur paliks, bet es kopš tā laika esmu nodzīvojis vairākus mūžus, un kaut kādā ziņā Josi man ir svešs. Tu pirms kāda brīža pieminēji Annas brāli. Anna viņu atceras, tu ari, droši vien Asafs reizēm viņu iztēlojas, un tādā nozīmē Dāvids joprojām ir — kā cilvēks, par kuru mēs domājam, kurš varētu būt tepat blakus, otrā istabā. Taču patiesībā Dāvids jau divdesmit piecus gadus ir miris — jā, viņu neskar nekādas nelaimes un ciešanas, bet viņu neskar ari pārmaiņas. Saproti, apmēram tā es domāju par Josi. Reizēm man viņa pietrūkst. Reizēm man ir skumji, par viņu domājot. Piemēram, kad tu stāsti par Asafa smaidu, kā tas Annai atgādina to senlaiku jaunekli tuksnesī, kā viņš līdzīgi vilnim aizslīd no mazās kolonistu apmetnes, kur tagad ir armijas postenis... tad man kļuva skumji. Kad tu par to runāji, man iesmeldzās sirds. Bija jāsaņemas. Uz mirkli tas viss atgriezās, un es apjuku, man bija bail. Es atkal biju Negevā un atvadījos no Annas, nezinādams, vai atgriezīšos, nezinādams, vai viņa vēl tur būs, vai viņa būs dzīva — ja es atgriezīšos. Jā, protams, toreiz es smaidīju, jo man nebija nekā cita, ko viņai dot. Es devos uz Gāzu, naktī, pa klaju tuksnesi, tādēļ smaidīju, atvadoties no viņas un mūsu draugiem, kuri tik aizkustinoši un smieklīgi stāvēja sardzē pie mūsu būdiņām. Bet vai viņa tiešām domāja, ka es labāk gribu naktī zagties pa aukstu tuksnesi, nevis gulēt viņas skavās? Tik savādi, ko mēs zinām un ko mēs nezinām. Atmiņas ir savādas, un nodzīvot dažādus mūžus ir savādi, un laikam jau Bellām ir taisnība. Mēs tikai papildinām vecos zvērestus ar jauniem, ne no kā neatsacīdamies, un dvēsele sāk līdzināties Svētajai Pilsētai, mītam jeb Jeruzālemei, sapnim par mums pašiem, kas tā ari paliks nepiepildīts, sapnim, kuru spēj saskatīt tikai citi, bet mums tā brīnumi tiek uzskaitīti izdomātās teiksmās par tālām zemēm.

Es saprotu, atsaucās Tadžars. Un tātad?

Josi pasmaidīja. Sastopoties ar Tadžaru un pagātni, viņa smaidā, par spīti grūtajiem gadiem, vēl aizvien jautās biklums.

Un tātad es laikam gribētu kā Halīms padzīvot Damaskā, Josi sacīja. Man nav vēlēšanās ieraudzīt Jeruzālemi un vilties. Bērnībā manā iztēlē bija divas teiksmu pilsētas, Jeruzālemc un Damaska. Apstākļi ir sagadījušies tā, ka vienu no tām esmu ieraudzījis savām acīm, un ar vienu teiksmu pilsētu pietiek. Tur ir mans sapnis par mani. Kas attiecas uz visu pārējo, man ir šis darbs, un es to daru labi. Tas kaut ko nozīmē, es esmu derīgs.

Tadžars palocīja galvu. Un reiz nākotnē? viņš vaicāja.

Josi atkal pasmaidīja. Nu, ja nākotne reiz pienāks, viņš atbildēja, es varētu kļūt par vientuļnieku tāpat kā Bells.

Kurš nemaz nav īsts vientuļnieks, bilda Tadžars.

Taisnība, atsaucās Josi, tas ir viņa noslēpums. To zinām mēs ar tevi un abi šešbeša spēlmaņi, Arābu Mozus un Etiopu Mozus, bet tas vienalga ir rūpīgi glabāts noslēpums. Pareizi, Tadžar?

Josi ar roku aizsedza vienu aci un briesmīgi saverkšķīja seju, izlikdamies, ka viņš ir Bells. Tad nolaida roku, dziļi ieskatījās Tadžaram acīs un smējās dzīves un likteņa dēļ, un Tadžaram nekas cits neatlika, viņš smējās līdzi, nespēdams vien beigt apbrīnot Josi spēku un apņēmību, bet visvairāk to bezgalīgo attālumu, kuru viņš bija veicis šajos divos gadu desmitos.

Un tātad? jautāja Drors.

Un tātad caur un cauri, Tadžars atbildēja, tikšanās ar Skrējēju ir kaut kas fantastisks. Viņš ir pašpārliecināts un jūtas drošs, zina, ko viņš dara un kāpēc. Par spīti šo divu gadu milzīgajai pārpūlei viņš ir kļuvis vēl ne-piespiestāks.

Ir kādas problēmas?

Es visu laiku kaut ko tādu meklēju un sākumā neko nesapratu, Tadžars atbildēja. Damaskā? Veselus astoņus gadus tik naidīgā vidē? Tad pēkšņi viss nostājās savās vietās. Tai brīdī es spēju noticēt, ka viņš tagad jau ir cits cilvēks, ne vairs tas, kuru es kādreiz pazinu.

Kas viņš tagad ir? vaicāja Drors.

Halīms. Viņš ir kļuvis par Halīmu, Tadžars atbildēja. Tā vairs nav izdoma, nav segvārds, nav loma. Halīms ir īsts, Josi ir viņu radījis. Tas ir kaut kas pārdabisks. Viņam pat ir parādījušās mistiķa noslieces, kaut kas tāds, ko varētu sagaidīt no Halīma.

Drors redzēja, ka Tadžara acis raugās tālumā, viņš ir aizklīdis savās domās. Droru tas, ko Tadžars stāstīja, pārsteidza daudz mazāk nekā pašu Ta-džaru, taču Mosad direktors arī pašā Tadžarā nereti saskatīja mistiķa noslieces.

Jūs to negaidījāt? Drors jautāja.

Tadžars atbildēja aplinkiem, teikdams gan jā, gan nē. Kopš atvadīšanās no Josi Beirūtā viņš visu laiku bija uzdevis sev šo pašu jautājumu. Viņš joprojām nezināja, ko domāt, bet laikam jau nebija gaidījis. Tadžars pats nekad nebija tik ilgus gadus nodzīvojis konspiratīvā lomā, un līdz šim ari neviens viņa aģents nebija neko tādu paveicis. Tadžaram tas bija kas jauns, un varbūt tādēļ viņš bija mazliet raizīgs, mazliet apjucis. Halīms ir īsts — ko tas nozīmē?

Taču Tadžaram ne prātā nenāca to iztirzāt kopā ar Droru. Tie bija personiski jautājumi, daļa no bezgalīgā dialoga, kuru Tadžars risināja pats ar sevi. Tas nekādā mērā neskāra Josi kā aģentu vai operāciju "Skrējējs". Ja nu vienīgi operācija pēc Josi pārtapšanas bija kļuvusi vēl drošāka. Par palīgu komandas darbību nebija runa, tā bija atsevišķs pasākums. Bet Halīms — ja viņš bija tikai Halīms, vai tad viņš vispār bija notverams? Vai tur bija, ko atmaskot?

Tātad Skrējējs vēlas palikt Damaskā, Drors secināja.

Tieši tā, Tadžars piekrita. Mēs vienojāmies, ka pagaidām, kamēr no-klusīs kara atbalsis, operatīvā darbība nenotiks vai notiks pavisam niecīgā apmērā. Tikmēr viņš nodosies savam likumīgajam biznesam. Un mēs vienojāmies tikties vēlreiz, aptuveni pēc pusgada, lai izspriestu, kā rīkoties tālāk. Taču es nedomāju, ka viņa lēmumā varētu notikt būtiskas izmaiņas. Viņš vēlēsies palikt Damaskā. Ap to laiku palīgi jau atkal būs gatavi strādāt, un vajadzības gadījumā mēs varēsim tos nosūtīt darbā, atkarībā no tā, kādus mērķus nospraudīsim Skrējējam.

Labi, rezumēja Drors. Tagad jums vajadzētu aiziet nelielā atvaļinājumā. Vai jūs tā darīsiet?

Kāda runa, Tadžars atsaucās. Man jāpiestrādā pie grieķu valodas. Homērs kļūst arvien nesaprotamāks.

PIECI

Tadžars atgriezās darbā ātrāk, nekā bija domājis. 1968. gada pavasari, ap to pašu laiku, kad Jūsefs uzsāka trimdinieka dzīvi Jūdejas tuksnesī, viens no Tadžara desantniekiem ieradās pie viņa mazajā namiņā aiz kaktusa un rožu krūmiem. No Skrējēja Damaskā bija pienākusi ziņa ar šifru "sevišķi svarīgi": Tadžars tika brīdināts, ka gaidāma īpaši svarīga piegāde. Materiālam bija jāpienāk jau tajā pašā vakarā. Lai sazinātos ar Tadžaru un nosūtītu informāciju, Skrējējs bija izmantojis ārkārtējām situācijām paredzētu procedūru.

Sūtījums pienāca neilgi pirms pusnakts. Tadžars to gaidīja Mosad desantnieku operāciju vadības telpā.

Izlasījis Skrējēja materiālus, viņš visu adikušo nakti rakstīja atskaiti Droram. Skrējējs ziņoja, ka PAO ir kļuvusi par pilnvērtīgu Padomju Savienības klientu terorismā. Viņu VDK pirmo reizi bija atzinusi Izraēlu par vienu no saviem objektiem, un Sīrijai bija jākļūst par starpnieci.

Pirms 1964. gada, kad tika nodibināta PAO, Sīrijas izlūkdienesti bija apmācījuši palestīniešu sabotierus un koordinējuši to mēģinājumus kaitēt Izraēlai. Ari pēc PAO izveidošanas Sīrija joprojām lielā mērā nodrošināja palestīniešiem ieročus un apmācību, taču pirms 1967. gada kara arābu politiskajā attieksmē pret Izraēlu palestīnieši bija nenozīmīga parādība. Toreiz arābu mērķis vēl aizvien bija pilnīga un galīga iekarošana, un viņi dzīrās iznīcināt Izraēlu kaujas laukā, armiju sadursmē, tādējādi turpinot 1948. gada neveiksmīgās militārās kampaņas.

Pēc arābu katastrofālā zaudējuma Sešu dienu karā viss mainījās. Klaji uzbrukumi vairs nebija iespējami, vismaz uz kādu laiku, un PAO tagad bija svarīgāks instruments. Turklāt palestīniešu atbalstīšana bija vienīgā stratēģija, kas bija kopīga dažādām arābu valstīm, kuras, kā jau vienmēr, cītīgi meklēja nodevējus pašu rindās un vēl cītīgāk — cita citā. Nāsers, bijušais arābu pasaules karognesējs, kurš bija solījis totālu uzvaru pār Izraēlu, bet tā vietā sagādājis totālu sakāvi, vairs nebija visu līderis. Sīrija gāja savu ceļu un izmantoja PAO ne dk daudz kā ieroci pret Izraēlu, bet vairāk pret tās kaimiņieni Jordāniju, cerot gāzt karali Huseinu un paplašināt Sīrijas teritoriju. Turklāt Sīrijas izlūkdienesti vienmēr bija viscen-tīgāk nodarbojušies ar PAO bīdīšanu savu mērķu labad.

Skrējēja netiešā iesaistīšanās palestīniešu cīņā par savu valsti sākās vēl pirms PAO nodibināšanas. Pirms krietni daudziem gadiem, kad nekādu palestīniešu organizāciju vispār vēl nebija, Tadžars bija lūdzis Skrējēju sākt apgrozīties palestīniešu bēgļu nometnēs. Toreizējais Mosad direktors Mazais Ārons šo pamudinājumu bija izzobojis kā vēl vienu no Tadžara miglainajiem, nepraktiskajiem gājieniem, kas liecināja par Tadžara mūžseno apsēstību ar nevienam nezināmām arābu kustībām un idejām. Tomēr Mazais Ārons ļāva, lai Tadžars dara pēc sava prāta, jo Skrējējs vēl tikai pavisam nesen bija ieradies Damaskā un paspējis sapazīties ar dažiem vērtīgiem Sīrijas militāro aprindu pārstāvjiem.

Tādēļ Skrējēja pazīšanās palestīniešu vidē bija plašas un dziļas. Jaunekļi, ar kuriem viņš bija sadraudzējies bēgļu nometnēs, tagad PAO ieņēma svarīgus amatus. Damaskietis, kuru visi dēvēja par Halīmu, bija viens no viņu pirmajiem atbalstītājiem un padomdevējiem, draugs, kura dārzs, nauda un ietekme tajos tukšajos gados allaž bija viņu rīcībā. Turklāt Ha-līma atbalsts bija nesavtīgs. Viņš nebija tāds kā tie sīriešu izlūkdienesta darbinieki, kuri viņiem maksāja par darbību, kas bija izdevīga vienīgi Sīrijai. Halīmam bija sirdsapziņa, viņš bija neuzpērkams. Viņš bija sīriešu patriots, kura patiesais mērķis bija arābu revolūcija.

1968. gada sākumā līdz Mosad sāka nonākt ziņas, ka par Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju ir ieinteresējusies padomju VDK — ar to VDK nodaļu starpniecību, kas sadarbojās ar sīriešu izlūkdienestiem Damaskā.

Acīmredzot VDK palestīniešos bija saskatījusi kādu potenciālu labumu, taču Mosad nezināja, kā šī ieinteresētība izpaudīsies. Tadžaram nosūtītajos materiālos Skrējējs ar dokumentiem pierādīja, ka VDK gatavojas palestīniešu terora kampaņai. Damaskā bija izveidota jauna VDK nodaļa, kuras uzdevums bija vervēt PAO aģentus, kuri Padomju Savienībā apgūs terora pamatkursu. Pēc tam VDK šīs teroristu šūniņas apvienos, apbruņos, finansēs un komandēs. Skrējējs par jauno VDK nodaļu Damaskā sniedza izvērstu informāciju, minot VDK operāciju koordinatoru un savervēto PAO biedru vārdus. Mosad ne citu avotu palīdzību noskaidroja, ka šīs teroristu šūniņas pārsvarā darbosies Rietumeiropā, teritorijā, kas krievus interesēja daudz vairāk nekā Jordānija, Izraēla vai arābu ciemi upes rietumkrastā, starp Jordāniju un Izraēlu.

Mosad tas bija ļoti nozīmīgs atklājums. Drors zvanīja premjerministram, premjerministra darba telpās tika noturēta sanāksme. Kad priekšnieks vēlu vakarā atgriezās darbā, Tadžars viņu tur gaidīja.

Lieta nopietna, Drors sacīja. VDK iespējas neviens neuztver vieglprātīgi. Mēs runāsim ar amerikāņiem, bet tā vien rādās, ka zināmu laiku mums būs jārīkojas vieniem.

Zināmu laiku? Tadžars pārjautāja.

Droši vien vismaz pāris gadu. Mums ir pierādījumi, ka to organizē VDK, bet mēs tos nedrīkstam atklāt pat amerikāņiem. Es runāju ar premjerministru zem četrām acīm, un viņš stāv un krīt, ka Skrējēja sagādātie materiāli politiski ir tik bīstami, ka tos nevienam nedrīkst rādīt. Mēs nevaram riskēt un sakompromitēt Skrējēju, un, ja mēs šos materiālus nelaižam tālāk, tad ir skaidrs, ka viņam nekas nedraudēs. VDK operācija dks vadīta no Damaskas, un tur mums nekad nebūs cita tik dziļi konspiratīva aģenta. Drošības pasākumiem jābūt stingrākiem nekā jebkad. Ja mums pretī ir sīriešu drošības iestādes, tā ir viena lieta, bet tik naidīgā vidē kā Damaska nonākt konfrontācijā ar VDK, tas jau būs kaut kas pavisam cits. Tādēļ amerikāņiem netiks paskaidrots, no kurienes mums tādas ziņas, un tas nozīmē, ka viņi mums neuzticēsies par visiem simt procentiem. Domās, ka cenšamies viņus piespiest mūsu vietā karot ar PAO. Viņi, protams, palīdzēs, bet ne pārāk centīgi, turklāt nelāgākais ir tas, ka Eiropas izlūkdienesti necik daudz neliksies zinis. Vai viņiem nav vienalga, ka PAO meklē ar mums kašķi? Nejauki, kāda runa, bet tās jau tādas arābu-ebreju būšanas, smilšainas Vidējo Austrumu būšanas; lai jau tie arābi un izraēlieši apslaktē cits citu, lai paši tiek galā. Tā uz to raudzīsies eiropiešu izlūkdienesti. Viņi negribēs iesaistīties, kaut ari terorisms pa lielākai daļai notiks Eiropā. Ir skaidrs, ka VDK vaiga sviedros pūlēsies, lai izskatītos, ka tur vienkārši PAO uzbrūk ebrejiem, tik vien. Tādēļ eiropieši paliks maliņā, sargādami savu ādu un savas naftas piegādes. Ja kādā sevišķi neģēlīgā uzbrukumā cietīs neebreji, PAO paziņos, ka to pastrādājis kāds disidentisks grupējums. Tādi gājieni VDK izdodas lieliski, un eiropiešiem ļoti gribēsies noticēt.

Tadžars piekrita. VDK savu lomu maskēs, darbojoties sīriešu aizsegā, un Skrējēja stāvoklis Damaskā šobrīd bija tik slepens, ka par viņu nevienam nedrīkstēja stāstīt. Agri vai vēlu informācija par terora kampaņu pienāks no vēl kādiem avotiem, to saņems gan Mosad, gan citi, un kāds no šiem avotiem varbūt kļūs tikpat svarīgs kā Skrējējs. Tomēr pagaidām Izraēlai ar terorismu būs jācīnās vienatnē, Mosad tam stāsies pretī viens pats. VDK to visu labi zināja, visu, izņemot faktu par Skrējēja eksistenci. Damaskā, operācijas sirdī, tiks cītīgi paturēti acīs visi, kas jelkādā veidā varētu to apdraudēt. Rūpējoties, lai nozīmīga, pret Eiropu vērsta VDK operācija noritētu bez aizķeršanās, krievi noteikti nepaļausies tikai uz sīriešiem vien.

Tadžara jaunie uzdevumi bija plaši, sarežģīti, daudzpusīgi. Skrējējs atradās ļoti riskantā situācijā. Kā jau bija sacījis Drors, VDK un šīs organizācijas milzīgās iespējas nevienam ne prātā nenāca uztvert vieglprātīgi. Rūpīgi plānojot, VDK palestīniešus spēs izmantot gadu gadiem. Trešā pasaule, nafta, antisemītisms — VDK pietika motīvu, kurus varēja izspēlēt uz tāda instrumenta kā PAO.

Tadžaram bija ieplānota tikšanās ar Skrējēju Beirūtā — nākamais solis pēc pirmās sarunas pēc Sešu dienu kara. Otro tikšanos viņš atcēla, vēlēdamies izstrādāt jaunu procedūru, kurā tiktu ievērota vēl lielāka piesardzība. To bija ierosinājis pats Skrējējs vēstulē, kas pienāca reizē ar ārkārtas materiāliem.

Vajadzēja pārdefinēt desantnieku pienākumus, jo tagad bija jāņem vērā VDK iesaistīšanās. Visvairāk Tadžars pateicās liktenim par to, ka Damaskā atradās nevis Josi, bet Halīms, cilvēks, kurš bija ne tikai stiprs un pašapzinīgs, bet ari īsts.

īsts?

Tadžars vēl nebija pavisam pieradis pie šīs domas, šī fakta. Viņa desantnieki reizēm ievēroja komandiera acīs izklaidību un sprieda, ka Tadžars sīki un smalki pārdomā viņu jaunos pienākumus. Patiesībā Tadžaru joprojām uztrauca Josi pārtapšana Halīmā. Viņš pats to bija iecerējis, tik daudz viņš saprata. Tomēr pat viņš vairs nezināja, kurp tas ved.

Cik tālu, viņš sev jautāja, cilvēks var aiziet, radīdams sevi no jauna? Jeb, citiem vārdiem sakot, cik tālu Skrējējs var aizskriet?

SEŠI

Abū Mūsa bija tas, kurš viscītīgāk skubināja Asafu ari pēc Jūsefa nozušanas ciemoties Jērikā. Viņš bija paspējis ļoti pieķerties Asafam, kura klātbūtnē tik ļoti nesāpēja sirds par Alī un Jūsefa zaudējumu.

Ved mums teiksmainās Jeruzālemes stāstus, viņš aicināja Asafu. Agrāk to darīja zēni, un mēs, lejinieki, bez tiem nevaram iztikt. Citādi mēs ar Bellu un Mozu apreibināmies ar apelsīnziediem un puķēm un dzīvojam mūžīgas vasaras jasmīnsmaržas migliņā... negribēdami atzīt, ka pasaule nav sapnis, aizmirsdami, ka dienu ritums nav tikai šešbeša kauliņu ritmiskā klakstēšana. Jums tur augšā, Jeruzālemes kalnā, ir spīvi vēji, brāz-mainlba un spalgs, negants troksnis. Lūdzams, iegriezies un stāsti par to, lai es, Jērikas tirgū dzerdams savu rīta kafiju, varu izcelties kā zinīgs patriarhs. Tā jau gan, salīdzinājumā ar dzidro, mūžseno sauli te, mūsu ielejā, Jeruzāleme ir gluži jauna ļaužu mītne, tomēr man, es tev teikšu, patīk sekot līdzi ļaužu jaunākajām modēm. Tu jau saproti, es tagad runāju par jaunākajām reliģijām, impērijām un tamlīdzīgām būšanām, kuru piekritēji tur augšā, Svētajā Pilsētā, spriedelē ar nemainīgi kvēlu paštaisnību.

Vai, izsakoties citiem vārdiem, kāda valdīšana šobrīd drebina pasauli? vaicāja Etiopu Mozus, atkārtodams jautājumu, kuru pirms nepilniem diviem gadu tūkstošiem bija uzdevis simt trīspadsmit gadu vecais svētais Pāvils no Tēbām, uzrunādams jaunu eremītu, kas tikai nesen bija ieradies tuksnesī, deviņdesmit gadu veco svēto Antoniju.

Bells uzsmaidīja draugiem un kopā ar Asafu pagājās līdz vārtiņiem.

Vai es tiešām drīkstu reizēm atbraukt pie jums ciemos? Asafs vaicāja.

Mēs apvainotos, ja tu tā nedarītu, atbildēja Bells. Mēs skumstam pēc Alī un Jūsefa, bet, kad tu esi šeit, mums kļūst vieglāk ap sirdi.

Pie vārtiņiem Bells norādīja uz Asafa sandalēm.

Šīs es jau pazīstu, Bells bilda. Ilgus gadus sēdējis uz lieveņa un skatījies ārā zem apelsīnkoku pazarēm, esmu iemanījies atnācējus pazīt pēc kājām. Rau, Abū Mūsa lasa ļaužu sirdīs, bet Mozus, ak, viņš plūc to esību no saules stariem. Tādēļ, lūdzu, atbrauc pie mums, kad vien vari.

Asafs pateicās Bellām un apsolīja braukt ciemos. Tagad, kad Jūsefa vairs nebija, trīs gudrie uz Bella parādes lieveņa viņam kļuva arvien mīļāki.

Tovasar Asafs atvadījās no sava mazā namiņa pašā Jūdejas tuksneša malā. Bez Jūsefa viņam Elazarijā bija pārāk skumji, un viņš devās prom, atgriezdamies Annas vecajā akmens namā Etiopijas ielā.

Viņš bija sācis interesēties par vēsturi, šo kaislību aizguvis no Jūsefa. Rudenī viņš uzsāks mācīties Ebreju universitātē Skopuskalnā, kuru viņš varēja redzēt no Annas dzīvokļa balkona, uz kura augām dienām sēdēja, lasīdams par pagātni.

Starp Asafa balkonu un Skopuskalnu pletās ieleja, kurā viņš tikai pirms gada kādu jūnija nakti bija karojis: Vādī Džozas ieleja un par Šeihdžarāhu dēvētais rajons austrumos no Vecpilsētas Damaskas vārtiem. Saskaņā ar nostāstiem šeihs Džarāhs bijis galvenais ārsts armijā, kuras priekšgalā dižais kurdu karotājs Salāhs ad-Dīns Viduslaikos sakāva un no Svētās Zemes padzina krustnešus. Līdz Asafam allaž atlidoja muedzina sauciens no Šeihdžarāhas mošejas, un reizēm, ja tā labpatika vējam, tas savijās ar otru — no Damaskas vārtiem. Noteiktās stundās musulmaņu aicinājums uz lūgsnu, sākdamies ar vārdiem Allāhu akbar, "Dievs ir lielāks", pāri bijušajai nevienam nepiederošajai zemei atvējoja līdz Asafa balkonam, un viņš pacēla acis, aizmaldīdamies līdzi sapņiem, un zuda pavediens grāmatā, kurā viņš lasīja par krustnešu, romiešu vai babiloniešu karapūļiem, kas pa šo ieplaku nāca iekarot Jeruzalemi: pirms tūkstoš, divtūkstoš un divarpus tūkstošiem gadu.

Izraēliešu desantnieki Sešu dienu karā bija virzījušies pa tieši to pašu maršrutu, pa kuru ieradās visas armijas, kuru uzvarošā ienākšana Jeru-zālemē bija tikpat svarīgs notikums citās ērās, sensenu laiku pasakās, visos tajos tālajos gadsimtos, kas pirms veselas mūžības nozuduši vēstures vērpetē. Tā Asafs uz balkona virs Etiopijas ielas mācījās pazemību, mācījās par Jeruzālemi un iekarošanu, Jeruzālemi un laiku; tā viņš gatavojās eksāmeniem un lasīja, un raudzījās tālumā uz Vecpilsētu, ļaudamies domām par šo tagadnes mirāžu, kas arvien dzima no pagātnes mitoloģijas. Tāda bija viņa vēsture, viņa pilsētas vēsture, mūžam nezūdošais noslēpums: vieta un cilvēks tajā.

Uz balkona viņš klausījās arī apvaldītos, aizlaicīgos dziedājumus pie kaimiņiem ielas otrā pusē, pie cildenajiem etiopu mūkiem, kuru svinīgi skandētās lūgsnas vasaras zeltītajā gaismā atlidoja pāri viņu citronkokiem un cipresēm. Divas reizes dienā, četros no rīta un četros pēc pusdienas, zvans sauca mūkus no cellēm uz vīraka pieēnoto plašumu apaļajā akmens baznīcā ar vareno mēļi melno kupolu; tad viņi, atbalstījušies uz kūjām, stāvēja, kā stalti rēgi līgodamies līdzi saviem dziedājumiem, tik eksotiskiem, pirmatnējiem un remdinošiem — pārlaicīga pauze Etiopijas ielas neredzamajos pagalmos. Citā laikā baznīcā reizēm kāds vecs mūks viens pats gāja tai apkārt, skandēdams lūgsnu vārsmas liturģiskā valodā, un viņa arhaiskās runas murdoņa savā nerimtībā lika domāt par biti, kas čakli rosās koku pavēnī.

Etiopijas ielā mitinājās arī jaunu franču mūķeņu ordenis, un bijīgajos brīžos, kad pār Jeruzālemi dzisa dienas gaisma, pievakares klusumā pēkšņi neiedomājami dzidras atskanēja viņu lūgšanu eņģeliskās melodijas. Jauno mūķeņu dziedāšanai piemita neizsakāms skaistums, pašas dabas visīstenākā žēlastība un vislielākā svētuma solījums. Asafam patiešām šķita, ka vēl tīrāku cilvēcisku skaņu Dievs nav radījis.

Asafa lielā aizraušanās ar pagātni slēpa nepārvaramo valdzinājumu, ar kādu viņu piesaistīja nelaiķa tēvoča, Otrā pasaules kara laikā Kairā bojāgājušā Annas brāļa Dāvida dzīve. Savu tēvu Asafs atcerējās ļoti skaidri, turpretim tēvocis viņam bija neatminams noslēpums. Asafa bērnībā Anna Dāvidu bieži pieminēja, un zēnam bija radies iespaids, ka tēvocis nemaz nav miris, viņš tagad vienkārši dzīvo kādā citā zemē. Visstiprākā šī sajūta bija pēc Josi bojāejas. Tomēr, ja tēva dzīvei Asafa acīs bija kaut kāda jēga un pabeigtība, tad ar tēvoci tā nevarēja būt, jo viņu zēns vispār nepazina.

Asafs par tēvoci daudz zināja no Annas stāstiem, kurus veidoja apbrīna, mīlestība un tūkstoš sīkumu, kā jau allaž ir ar māsas atmiņām par vecāko brāli, bērnudienu biedru. Viņš zināja, ka izskatās tēvocim līdzīgs un ka viņa izturēšanās mātei bieži atgādina brāli, tomēr Annas atmiņas bija tik dziļi personiskas, tik nesaraujami saistītas ar viņu divatnes brīžiem bērnībā, ka pieaugušo Dāvidu Asafam neizdevās un neizdevās izprast. Tas šaurais nams, ieliņa un Kairas kvartāls, par kuru Annai bija tik dziļas atmiņas, — Asafam tas viss bija svešs. Tagad, pats sasniedzis vīra gadus, viņš nespēja iztēloties tēvoci tā, kā viņš vēlējās, — nevis kā mātes vecāko brāli, zēnu, ar kuru māte kopā uzauga, bet kā cilvēku ar savu dzīvi, kā vīrieti, kuru varētu kaut kur sastapt vai ieraudzīt.

Kāds cilvēks bija mans tēvocis? ilgodamies pēc atbildes, Asafs sāka izjautāt Tadžaru.

Ā, nu ko, Tadžars atsaucās, man tiešām gribētos, kaut es varētu tev pastāstīt vairāk. Es Dāvidu pazinu maz un to, ko atceros, jau esmu tev stāstījis. Viņš bija nopietns un ar sirdi un dvēseli nodevās pagrīdes darbam, bet bija skaidrs, ka viņš nebija tam radīts. Vismaz man tā vienmēr likās. Tas, ko prasīja dubulta dzīve, viņam nācās smagi. Ja vajadzētu tikai slepeni izvest ebrejus no Ēģiptes, viss vēl būtu labi, bet, kad bija jā-iebrien dziļākos ūdeņos, viņš vairs netika galā. Viņš nebija mācīts darīt tādus darbus, viņam ari trūka piesardzības. Sagadījās, ka tas bija jādara, viņš vairs nespēja atteikties, un tas viņam bija par daudz.

Vai tu zināji, kas bija tie dziļie ūdeņi? jautāja Asafs.

Līdz galam ne, atbildēja Tadžars, bet vēlāk, karam turpinoties, man radās aptuvena nojausma, par ko tur bija runa. Mēs to sauktu par spiegošanu, tik daudz man ir skaidrs, un tieši tā Dāvids iekļuva nelaimē. Paturi prātā, toreiz izskatījās, ka vācieši ar Rommelu priekšgalā kuru katru bridi pakļaus sev Ēģipti un sagrābs kanālu, briti tādēļ vai juka prātā.

Daudzi ēģiptieši nacionālistisku apsvērumu pēc bija vāciešu pusē, viņiem galvenais bija patriekt britus, un Kaira bija pilna ar bēgļiem no Eiropas. Tādēļ tur bija neskaitāmas šūniņas un pagrīdes organizācijas, un katrai bija savi slepeni mērķi. Šurpu turpu šaudījās maskējušies aģenti, gan briti, gan vācieši centās iefiltrēties pretinieka štābā, gar frontes līniju skraidīja informatori. Un tanku kaujas tuksnesī notika pavisam tuvu, dažu stundu brauciena attālumā. Frontes līnija nemitīgi mainījās, veselas vienības tika iznīcinātas vai pazuda bez pēdām. Visu laiku notika drudžaina braukāšana uz Eiropu un atpakaļ, it īpaši uz Grieķiju: kuteri, slepeni izpletņlēcēju desanti. Kā tu pats redzi, Kairā valdīja haoss, un tādam, kas iesaistīts spiegošanā, tas bija ļoti bīstams haoss. Tikt ievilktam spiegu būšanās, pašam to nezinot, protams, bija vienkāršāk par vienkāršu, un tieši tā notika ar Dāvidu. Viņš bija kaut kur maliņā. Pats nemaz īstenībā nepiedalījās, taču ar citu starpniecību bija saistīts ar kaut kādu piņķeri, un kaut kur šajā piņķeri bija ārkārtīgi svarīga informācija. Vai varbūt tur bija ārkārtīgi svarīgs aģents — svarīgs vai nu britiem, vai vāciešiem; un rezultātā Dāvids gāja bojā.

Tas izklausās bezcerīgi miglaini un nesaprotami, bilda Asafs. Es tur neko nespēju ieraudzīt. Arī viņu ne.

Tev taisnība, Tadžars atsaucās. Vēsturē tā mēdz būt bieži. Mēs pēc tam tikai izliekamies, ka viss ir skaidrs. Vienmēr ir pretišķīgas patiesības, it īpaši tādā bezgalīgā juceklī, tādā haosā. Tam klāt vēl nāk kara nesaskanīgie mērķi, un karā nekad nav ne divas, ne divdesmit puses, karos ir simtiem un tūkstošiem pušu, kurās ļaudis cīnās par savām apstulbinoši dažādajām idejām, un katra no tām cīnītājiem ir neaprakstāmi svarīga, katra ir milzīgu upuru vērta, un, tu neaizmirsti, katrā no šīm vārdos izsacītajām idejām slēpjas apzināta pārējo iesaistīto muļķošana, izliekoties par kaut ko citu — mūsu laikos to sauc par spiegošanu; tādas ir ik mirkli mainīgās ainas gobelēnā, kuru mēs dēvējam par vēsturi. Patiesībā vēsturi rada katrs no mums. Katrs no mums izlemj, kas bija, kā toreiz bija. Anna pazina Dāvidu bērnībā, un viņa tveras pie tā, ko viņa zina, neatkāpjas no tā, un viņai, protams, ir taisnība, tā tiešām bija — no viņas skata punkta. Dāvids bija viņas brālis, viņi kopā uzauga, Dāvids bija tāds un šāds, viņš darīja tā un šā. Viņa to redz tieši tik vienkārši un skaidri. Ne tev, ne man, ne vēl kādam citam tā nevar būt. Man par Dāvidu ir palicis iespaids, kas radās, dažas reizes sastopot viņu noteiktos apstākļos. Bet varbūt viņš toreiz bija kaut kādā savdabīgā noskaņojumā. Varbūt domāja kaut kādas savas domas, par kurām es neko nezinu. Varbūt tam, ko viņš teica un kā izturējās, nebija nekā kopīga ar to, ko es domājos dzirdam un redzam. Kas to lai zina? Mēs savā mūžā pazīstam ļoti, ļoti nedaudzus cilvēkus.

Asafs sarauca pieri. Tad pasmaidīja.

Tevī klausoties, tas sāk likties gandrīz neiespējami.

Raugoties atpakaļ, tā ari ir, atbildēja Tadžars. Un, protams, tieši tāpēc pagātne, vēsture tik ļoti piesaista. Mēs apzināmies, cik daudz tā mums izskaidrotu, ja tikai mēs atminētu tās noslēpumus. Bet pastāsti, kāpēc tevi tik ļoti interesē tavs tēvocis?

Anna apgalvo, ka es viņai atgādinot Dāvidu, atsaucās Asafs. Ja es vairāk par viņu zinātu, tad saprastu, kādā ziņā esmu līdzīgs un ar ko atšķiros.

Kādā ziņā tu esi unikāls? Tadžars minēja.

Jā, droši vien tieši to tas nozīmē. Vēl viens veids, kā saprast, kas es esmu.

Un Dāvidu tev šai vajadzībai gribas izprast tieši tāpēc, ka viņš ir tik neizdibināms, bilda Tadžars. Varbūt arī tāpēc, ka viņš gāja bojā Kairā pirms ceturtdaļgadsimta, un tikpat neizdibināma tev ir šī vieta un laiks. Bet kāpēc tu netaujā par tēvu? Par Josi? Viņš tev šķiet saprotamāks?

Tā laikam ir, atbildēja Asafs.

Kāpēc?

Man ir sajūta, ka es viņu daudz labāk pazīstu. Viņš man šķiet savējais. Varbūt es kļūdos? Kad viņš gāja bojā, man bija tikai astoņi gadi, un tu biji viņa labākais draugs. Vai es viņu redzu pareizi? Vai viņš bija tāds, kādu es viņu atceros?

Jā, jā, tieši tāds viņš bija, Tadžars mierināja. Es gribēju tikai pieminēt, ka pagātnes acīmredzamie noslēpumi ne vienmēr pavēsta tik daudz, kā mums gribētos. Vismaz man šķiet, ka Dāvids šobrīd nevar tev pastāstīt to, ko tu vēlies uzzināt par sevi. Kaut ari mums ir atmiņas par viņu — Annas un ari manējās.

Asafs smējās.

Tu atkal nonāc pretrunās, viņš bilda. Ja pagātne tik ļoti piesaista tāpēc, ka tā ir svarīga, tad taču vajag to pētīt.

Arī Tadžars sāka smieties.

Kā nu ne, viņš atsaucās. Bet vai tad pagātnes noslēpumi spēj līdzināties tam, kas šobrīd norisinās ap mums? Kas attiecas uz nonākšanu pretrunās — ja tev tā gadās, priecājies, jo tā tu nokļūsti tuvāk patiesībi. Gobelēns ik mirkli pārvēršas, gluži kā nemainīgais tuksnesis, kas nekad nemitējas mainīties.

SEPTIŅI

Man tomēr tas liekas savādi, Tadžars vēlāk sacīja Annai. Kāpēc tādam spēk-pilnam jauneklim, kam visa dzīve priekšā, pagātne nedod miera vairāk nekā man, vecam, īgnam kamielim? Tas ir ačgārni, kājām gaisā. Es mudinu Asafu tvert tagadni, bet viņš izgudrēm māj ar galvu un turpina prātot par to, kā bija un kā varēja būt. Vai tu spēj to saprast?

Anna pasmaidīja. Puslīdz, viņa atbildēja. Viņam pašam pagātnes nav vai ir pavisam nedaudz, tādēļ ir gluži dabiski, ka viņš lūkojas turp, cenzdamies saprast, kur viņš atrodas. Mēs ar tevi neatskatāmies, jo mēs zinām, kur esam. Jā, un arī tāpēc, ka jau diezgan esam to darījuši.

Tadžars nolika ērtāk sakropļotās kājas. Viņi jau atkal sēdēja uz Annas balkona, raudzīdamies ziedu pārpilnajā dārzā.

Droši vien tev taisnība, viņš domīgi bilda. Laikam es tomēr neesmu radīts tam, lai būtu par māti. Man pacietība par īsu.

Anna smējās. Diez vai tev pēc Dieva vai valsts gribas jebkad būtu bijis jākļūst par māti, viņa teica. Bet pacietības tev netrūkst, tev tās ir vairāk nekā citiem. Man saistībā ar Asafii svarīgākais ir tas, ka viņš ir kļuvis tik runīgs. Viņš saietas ar cilvēkiem daudz labprātāk nekā jebkad agrāk, pat labprātāk nekā pirms tā ievainojuma. Kad pie manis ir ciemiņi, arī viņš ienāk, smejas un stāsta visādus notikumus, un ir caurcaurēm apburošs. Ari citi tā saka. Pamana, ka viņš ir mainījies. Savā būtībā tikpat nopietns kā vienmēr, tikai sācis sadzīvot ar citiem, un tas ir vienkārši brīnišķīgi. Visvairāk jau tas ir Jūsefa nopelns. Jūsefš tik lielā mērā ir licis viņam domāt. Kopš tā laika viņš ir atdzīvojies.

Anna apklusa un palūkojās uz klēpī saliktajām rokām. Atkal ierunājoties, viņas balss bija klusa, raizīga.

Mūsu nabaga Jūsefs. Vai ir kaut kas?...

Diemžēl nē, Tadžars atbildēja. Baidos, ka nekādu jaunu ziņu nav.

Jūsefa brīvprātīgā aiziešana trimdā Annai bija sāpīgs temats. Par to domādama, viņa klusēja un ierāvās sevī, jo pārāk viegli spēja iedomāties citos apstākļos tā izdarām Asafu. Tadžars zināja, ka joprojām, kaut bija aizritējis tik daudz gadu, Anna nav aizmirsusi, kā viņas brālis aizgāja sevī, sastopoties ar pasauli, kas viņam bija kļuvusi nepanesama, un šīs atmiņas viņai vēl aizvien bija sāpīgas. Viņa nespēja pat domāt, ka šādi varētu noslēgties viņas dēls, un tieši no tā ļoti baidījās, kad Asafu ievainoja. Dēlu izpestīja Jūsefs, un tādēļ Annai vēl vairāk sāpēja sirds par to, kurš tomēr pazuda — par Jūsefii, un viņas prieks savijās ar kaunu. Asafa saviesīgie panākumi Annas acīs bija neatšķetināmi saistīti ar viņa drauga ciešanām, un tas Annai likās briesmīgi.

Tadžars to visu saprata.

Klau, viņš bilda, Jūsefa rīcība taču nav saistīta ar Asafu. Jūsefs tā būtu izdarījis jebkurā gadījumā, ari tad, ja viņš nebūtu iepazinies ar Asafu. Viņa aiziešana trimdā ir saistīta ar Sešu dienu karu, ar PAO un ar to, ka ebreji un arābi Palestīnā nedzīvo kopā, ar lepno Jeruzālemes pilsētu un tās nabadzīgo kaimiņieni Eļļas kalna otrā pusē, ar viņa paša daudzcietušo Elazariju un ar viņa brāļa bezjēdzīgo nāvi, un to, ka viņam pēc tās vajadzēja darīt kaut ko tādu, kam viņa paša acīs būtu kāda nozīme. Tādi ir apstākļi, tie fakti, kas pamudināja Jūsefu tā darīt. Draudzība ar Asafu Jūsefam nāca tikai par labu. Tā viņam kaut ko deva. Jūsefam tā neko nenolaupīja.

Un tomēr viņu likteņi tagad ir saistīti, Anna klusi sacīja. Tā noteikti ir... vai varētu būt citādi? Man tā liekas, jo tā liekas Asafam, un, ja reiz tā, ko šeit var mainīt fakti? Asafs ir sācis daudz biežāk braukāt uz Jēriku, un kas tad šie braucieni ir, ja ne svētceļojumi uz turieni, kur viņam ar Jūsefu bija kaut kas kopīgs? Bija un ir, Asafam tagad un Jūsefam atmiņās, tajā ielejā pie upes viņpus Jūdejas tuksneša. Vai gan ne tieši tāda Asafam tagad ir Jērika un tas namiņš apelsīnu birzī... vieta, kurp doties svētceļojumā?

*

Atvadījies no Annas, Tadžars šļūkāja atpakaļ uz savu namiņu aizaugšā pagalma dziļumā un tad izstiepās guļamtlklā pie rožukrūmiem. Savīstī-jies segās, lai nelaistu sev klāt vasaras nakts dzestrumu, viņš lūkojās zvaigžņotajās debesīs pār Jeruzālemi un mēģināja tikt skaidrībā par savām jūtām. Visvairāk viņš domāja par Jūsefii, Annu un Asafii, tomēr domas atkal un atkal aizklīda uz Jēriku un to namu apelsīnu birzī... Uz Bella namu.

Neilgi pēc Jūsefa nozušanas Tadžars bija pavēlējis vākt par viņu ziņas — tāpēc ka viņš bija draudzējies ar Asafu. Kad Sin Bet vai robežpo-licija ieguva jebkādu informāciju par Jūsefu, tā nekavējoties tika pārsūtīta Tadžaram. Drošības dienestiem nebija ne mazākās nojausmas, kāpēc lai kāds no Mosad liktos zinis par tik nenozīmīgu zema līmeņa objektu, slapstīties sākušu bijušo ciema skolotāju, nominālu PAO biedru, kas neķērās pie ieročiem. Jūsefa uzvārds bija kaut kur garum garā PAO atbalstītāju saraksta tālākajā galā, viņš bija viens no ļoti daudzajiem, par kuru ikdienas gaitām tika ziņots Mosad — tad, kad vispār bija, par ko ziņot. Saprotams, drošības dienesti daudz vairāk ieinteresētos par Jūsefa ideālistiskajām izdarībām, ja kaut kā dabūtu zināt, ka informācija par viņu nonāk pie tik ievērojamas personas kā Tadžars, taču tas nu bija pēdējais, kas Tadžaram bija vajadzīgs. Par sekošanu Jūsefam nezināja pat viņa desantnieki, kuri reģistrēja lielāko daļu informācijas, kuru Tadžars ieguva pa Mosad kanāliem. Šie — pagalam trūcīgie — ziņojumi pie Ta-džara nonāca citā ceļā.

Tiek apgalvots, ka objekts dzīvo alās kaut kur austrumos no Hebronas.

Tiek apgalvots, ka objektam ir draugi beduīni vai ciema zēni, kuri, dzīdami ganos lopus, zināmā vietā noglabā viņam kaut ko ēdamu.

Tiek apgalvots, ka objekts mēneša vidū dzīvojis kaut kur Jūdejas tuksneša dienvidos.

Šie ziņojumi vienmēr bija nenoteikti un nepilnīgi. Neviens nekad nebija šo objektu redzējis vai ar to runājis, tas viss bija sagrābstīts no baumām, kas klīda tuksneša nomales ciemos. Tomēr Tadžaram jau ari tas likās kaut kas ievērības cienīgs, jo tas nozīmēja, ka Jūsefs ātri pielāgojies bēgļa dzīvei. Viņš bija iemācījies neredzams dzīvot tuksnesī, un Tadžars viņu par to cienīja. Varbūt tāpēc, ka tas viņam gribot negribot atgādināja Skrējēja neparasto apdāvinātību.

Tadžars labi saprata, kāpēc tagad, kad Jūsefs bija pazudis, Asafu tik ļoti vilina Jērika. Arī pašam Tadžaram ļoti gribējās aizbraukt uz to namu apelsīnu birzī, tikai iemesls gan bija cits. Cerēdams atjaunot kādreizējo pazīšanos, viņš bija dzīries apciemot Bellu jau uzreiz pēc Sešu dienu kara beigām, taču toreiz Asafs sadraudzējās ar Jūsefii un iepazinās ar Abū Mūsu un Bellu, un viss uzreiz kļuva daudz sarežģītāk. Skrējējs vairs uz Jēriku nevarēja braukt, jo tā tagad atradās robežas otrā pusē, tomēr profesionāļa instinkti Tadžaram lika spriest, ka vienīgā drošā rīcības stratēģija ir piesardzība. Viņš negribīgi piespieda sevi aizmirst par vēlēšanos uzrasties pie Bella nama vārtiņiem.

Pēc tam sekoja apstulbinošais atklājums, ka ari Anna pazīst Bellu.

Tadžaram ne prātā nebija ienācis, ka Anna varētu vienacainajā Jērikas eremītā sazīmēt to britu izlūkdienesta virsnieku, kurš viņai pēc Dāvida bojāejas palīdzēja Kairā un sagādāja dokumentus, lai viņa varētu izceļot uz Palestīnu. Bells Ēģiptē bija dēvējies citādi un Jeruzālemē dzīvojis pavisam neilgu laiku pēc pasaules kara beigām, dzīvojis klusi un noslēgti un drīz vien pārcēlies uz Jēriku. Deviņpadsmit gadu Jērika atradās Jordā-nijas teritorijā, un nepavisam nebija skaidrs, kāpēc lai Anna zinātu, kas Bells patiesībā ir. Pirms 1967. gada vienacainā eremīta slava izplatījās robežas pretējā pusē, aiz nevienam nepiederošās zemes; Anna, dzīvodama Jeruzālemes rietumos, diezin vai bija varējusi par viņu ko izdzirdēt. Tadžars par Bellu zināja no izlūkdienesta aktīm, zināja tāpēc, ka Bells viņu vienmēr bija interesējis un viņš bija pacenties neizlaist no acīm daudzinātā Ēģiptes Klostera bijušo priekšnieku. Turpretim nevienam parastam izraēlietim par Bellu nekas nebija jāzina.

Galu galā Bells bija ļoti rūpīgi apbedījis savu iepriekšējo dzīvi, savu slepeno dzīvi neredzamajā frontē. Pat Abū Mūsam par to nebija ne jausmas.

*

Tas nāca gaismā, kad Anna stāstīja Tadžaram par Asafa pirmo viesošanos namā Jērikas apelsīnu birzī. Uz bridi apklususi, Anna toreiz uzsmaidīja Tadžaram.

Vientuļnieks, par kuru Asafs tik daudz runā, ir tas pats cilvēks, kurš mani izglāba Kairā. Tu gan droši vien to jau sen zini, tavs darbs tomēr ir visu zināt, vai ne?

Tadžaram trūka vārdu. Nu... jā, viņš atbildēja. Taisnību sakot, es zināju gan. Bet mani pārsteidz, ka to zini tu, viņa pagātne tomēr ir cītīgi glabāts noslēpums. Bells, kā viņš tagad dēvējas, pēc aizbraukšanas no Ēģiptes ir ne pa jokam pūlējies, lai viņa vecā dzīve paliktu pagātnē, un vispār es teiktu, ka viņam tas ir varen veiksmīgi izdevies.

Tu ar viņu iepazinies Kairā, pareizi? Anna vaicāja. Kad tu tur strādāji?

Jā gan.

Un viņš tur bija priekšnieks, ja?

O, jā. Liels priekšnieks.

Man jau no paša sākuma tā likās, atsaucās Anna. Un es vienmēr esmu domājusi, ka jūs noteikti bijāt pazīstami, lai gan nekad par to neesmu ieminējusies. Reiz, daudz vēlāk, es viņam jautāju, kāpēc viņš toreiz Kairā tik daudz darīja manā labā. Zināju, ka tas droši vien ir kaut kā saistīts ar Dāvidu, bet ne vairāk. Viņš par to lāgā negribēja runāt — vai nedrīkstēja —, tikai atbildēja, ka tas, kas notika ar Dāvidu, bijusi briesmīga kļūda, tādēļ ari viņš vēlējās man palīdzēt. Atceroties to laiku, tas mani dziļi aizkustināja: cik ļoti viņš rūpējās un kā centās kaut ko ietekmēt. Kairā toreiz valdīja drausmīgs, absolūts haoss, un tas, ka tik liels priekšnieks kā viņš pats personiski mani uzmeklē... viņš taču varēja kādu atsūtīt, bet nē, viņš visu darīja pats. Zini, viņš bija pirmais, kas atnāca. Es viena pati biju tajā mājā, visas durvis un logi bija ciet, un tad pēkšņi viņš bija uzradies un man palīdzēja. Es gulēju priekšnamā uz grīdas, pie sētas durvīm. Tā grīda bija no akmens. Cieta un auksta, bija tumšs, un es biju pārbijusies vai līdz ārprātam. Ar mani bija cauri, dzīve bija beigusies. Viņš kaut kā bija ticis iekšā un aizdedzis sveci, un pēkšņi es tajā tumsā ieraudzīju viņa seju... dzīvību, un kas tā bija par seju. Viņš uzcēla mani no miroņiem, es to ne uz mirkli neesmu aizmirsusi...

Ari tagad, pēc visiem šiem gadiem, Anna drebēja, kad viņu pārņēma atmiņas par tumsu un šausmām, par tiem brīžiem uz ārprāta sliekšņa. Rokas neviļus sažņaudzās, aizkustinoši un neapzināti. Sargājoties no tumsas? Lūdzot nāves eņģelim žēlastību? Viņa aptvēra plecus un sažņaudza dūres, dzīdama prom senās bailes un atmiņas. Vēl bridis, un viņa vairs nedrebēja. Klusi atsāka stāstu.

Tā nu es ar viņa palīdzību nokļuvu Palestīnā, viņa sacīja. Kad karš jau bija beidzies, es kādu ziemas dienu gāju pa ielu, tepat netālu. Iela bija šaura, bija stiprs lietus un vējš, un es ar pūlēm lauzos uz priekšu, nodūrusi galvu un satinusies šallē, neko daudz apkārt neredzēdama. Garām brauca auto, un man vajadzēja paiet malā, tik šaura bija tā iela; tā nu es iespraucos kaut kādās durvīs, un man blakus tieši tāpat nostājās kāds vīrietis. Viņš nāca no pretējās puses, un, ja tieši tobrīd garām nebrauktu tas auto, mēs nebūtu ieraudzījuši viens otra seju, redzētu tikai kājas brienam pa peļķēm. Taču mēs abi pacēlām acis, meklēdami, kur ielīst, un tas bija viņš. Tas pavisam noteikti bija viņš, kaut ari viņa seja gandrīz nebija saskatāma aiz šalles, mēteļa apkakles un cepures. Tu spēj iedomāties, cik es biju satriekta. Pēdējo reizi biju viņu redzējusi Kairā, un man nebija ne jausmas, kas viņš vispār ir. Nezināju pat, kā viņu sauc, nespēju pat iedomāties, kas viņš tagad ir. Un tā mēs tur stāvējām un skatījāmies viens otrā.

Anna apklusa. Negaidot pasmaidīja.

Tā seja, viņa teica. Kā vispār var mēģināt uzvesties, it kā nekas nebūtu noticis, ja tu pēkšņi esi ieraudzījis šo seju. Tādas nav nevienam citam visā pasaulē.

Anna vēl aizvien smaidīja, liegu smaidu.

Tā ir kaut kas līdzīgs maskai, viņa bilda. Necilvēcīgai maskai, tik pārspīlētai un neiespējamai, ka pirmajā mirklī tam nevar noticēt. Tā lielā, izvelbtā acs, viena vienīga, un tas milzīgais, melnais apsējs, un rētas, un viss pārējais. Par tādu seju vajag iepriekš brīdināt, tādai vajag sagatavoties, citādi tu tikai stāvi un blenz, jo neko tamlīdzīgu savā mūžā neesi redzējis. Tagad es smaidu, jo nupat jau zinu, kas slēpjas aiz šīs maskas, bet toreiz nebija nekādas smaidīšanas. Viņa seja bija mani paralizējusi. Un sastapties šādi, kad mēs abi esam izmirkuši līdz ādai, no mums tek ūdens, mēs esam icklupuši kaut kādās durvīs... tas bija nejēdzīgi, ērmīgi un brīnišķīgi, šausmīgi un priecīgi, un smieklīgi neveikli, tas viss reizē, pilnīgi viss. Es biju paralizēta, bet mana sirds lēkāja, vienlaikus. Bet man bail, ka tagad, pēc tik daudziem gadiem par to stāstot, viss izklausās nesakarīgi...

Viņi stāvēja tajās durvīs, līdz galu galā viens no abiem ierosināja iet ārā, lietū. Bells, jo tā viņu tagad sauca, dzīvoja turpat netālu un piedāvāja kafiju un krāsni. Viņi aizgāja uz Bella dzīvoklīti, kas atradās pa pusei zem zemes; akmens sienas tur bija vairāku pēdu biezumā un platās palodzes vienā līmenī ar dārzu aiz logiem, mājīgs un omulīgs patvērums dk aukainā ziemas pēcpusdienā. Bells ielēja glāzēs brendiju un iekūra uguni; jau pēc brīža abiem pie krāsns bija sild.

Istabās visur bija grāmatu kaudzes. Bells mācījās arābu valodu, tā viņš teica. Viņš lasot un nedarot gandrīz neko citu. Viņam pienācās neliela kara invalīda pensija, un viņš grasījās ar to iztikt, uzsākt jaunu dzīvi kādā nomaļā nostūrī.

Anna pastāstīja par to, kā viņai klājies šajos gados pēc Kairas, par savu klejošanu pa Palestinu. Bells bija nerunīgs, pieklājīgs, brīžiem bikls. Viņš vēlējās apliecināt savu sirsnību, taču varēja redzēt, ka vecā dzīve vēl nav palikusi pagātnē un viņš nezina, kā izturēties pret Annu, kura savā ziņā nāca no šīs vecās dzīves. Patiesībā Anna tai nepiederēja, un Bellām nebija iemesla no viņas baidīties. Lai viņu iedrošinātu, Anna uzreiz apsolīja nevienam nekad neteikt, ka viņa to pazinusi Kairā.

Tomēr pēc tam viņa atskārta, ka nerunīgu un baiļpilnu Bellu padara paša seja. Viņš nezināja, kā lai izturas pret jaunu sievieti; Anna pēc viņa sacītā noprata, ka viņam Jeruzālemē nav draugu un viņš satiekas gandrīz tikai ar mācīto arābu, kas nāca pasniegt viņam valodas stundas. Kairā Annai bija licies, ka viņš ir svarīga persona, taču tagad viņa apjauta, ka Bells acīmredzot ieņēmis vēl daudz svarīgāku amatu. Tagad, palicis bez šī amata un stāvokļa, kas bija tā neatņemama sastāvdaļa, bez automātiskajām attiecībām, kuras tas ietvēra, Bells neprata ar viņu sarunāties. Viņš bija nedrošs, pat apjucis. Palicis viens ar savu seju, ar savu brīvību, viņš vēl nebija iemācījies tikt uz priekšu.

Lietus triecās logos, viņi dzēra brendiju un tai pievakarē kļuva par mīlētājiem. Tā bija drīzāk Annas izvēle. Viņa Bellām bija lielu pateicību parādā, neizsakāmi lielu, tomēr bija ari kas vairāk. Cilvēkam tik reti ir iespēja milzīgi pārvērst cita dzīvi, un Anna nojauta, ka tobrīd viņai tas ir dots, jo kaut kādā ziņā šis vīrietis bija tikpat vientuļš un baiļu pārņemts kā viņa toreiz Kairā. Kad viņi gulēja pie krāsniņas un puskrēsla, lietum bungojot, pārtapa tumsā, Bells viņai gandrīz tā ari pateica. Kopš tās dienas, kad lode bija sadragājusi viņa seju, šī bija pirmā reize, kad viņš bija kopā ar sievieti; pavisam vienkārši, it kā viņš būtu tikai vīrietis, kas var kādu sastapt un...

Viņi satikās vairākas nedēļas. Anna ik pievakari nāca pie viņa un palika pa nakti, un lietus, tā viņai likās, ne mirkli nepierima visu to laiku, kamēr viņi bija kopā. Mīlestība garšīgi smaržoja pēc olīvmalkas dūmiem, lietus klusi bungoja dārzā virs viņiem, brendijs un agra tumsa, un silta, mundra krāsns, paslēptuve no pasaules uz ilgiem, maigiem vakariem. Tad viņai dažas dienas nebija laika, un, kad viņa atkal atnāca, Bells pateica, ka ir nolēmis pārcelties uz Jēriku. Viņš bija atradis savu nomaļo kaktu šajā pasaulē. Viņi piekļāvās viens otram, un Bells smaidīja. Sirsnīgu smaidu. Anna jau pazina viņa seju.

Un viņš tā arī darīja, Anna teica Tadžaram. Drīz pēc tam ari es devos prom no Jeruzālemes un galu galā nonācu Negevā. Briti aizgāja no Pa-lestīnas, sākās arābu valstu uzbrukums, un arī man bija jauna dzīve. Es nekad par to neesmu stāstījusi, pat Josi ne. Likās, nav vajadzības. Tas bija ļoti sen, pirms divdesmit gadiem, un tās bija dažas nedēļas, kas piederēja diviem cilvēkiem. Kopš tā laika man nebija nekādu ziņu no Bella — un par viņu; līdz tai dienai, kad Asafs atgriezās no Jērikas un stāstīja par trim gudrajiem un namiņu apelsīnu birzī, kur četrdesmit gadu tiek spēlēts šešbešs un uz visu noraugās vienacains svētnieks ar araka glāzi maiglē.

Bells pavisam noteikti zina, ka Asafs ir mans dēls, sacīja Anna. Gan jau kāds no viņiem trim pajautāja Asafam par viņa ģimeni, vai varbūt mani pieminēja Jūsefs, kas to lai zina, bet Bells neapšaubāmi saprata, kas ir Asafs. Zināms, viņš neko nav teicis. Un tomēr, raugoties pagātnē, tas ir savādi, vai nav tiesa? Droši vien mums visiem ir tādi reti un brinum skaisti brīži, dziļi paslēpti mūsos — krustceles, kad mēs varējām aiziet citādi, bet nezin kāpēc... to neizdarījām. Zini, tajās dažās nedēļās kopā ar Bellu mēs abi reizi vai divas prātojām... jā, par ko? Par kopīgu dzīvi? Mēs neatklājāmies līdz galam un par to nerunājām, bet iespēja atradās mūsu priekšā, caurcaurēm nopietni. Un, ja mēs būtu nolēmuši pamēģināt, tad, ņemot vērā, kāds ir viņš un kāda esmu es, tas droši vien būtu bijis uz mūžu. Gadījās tā, ka toreiz nebija īstais bridis, vai vismaz mums tā likās. Viņam vajadzēja iegūt pārliecību par sevi, zināt, ka viņš ar savu seju spēs tikt galā viens pats; es gan par to nekad neesmu šaubījusies. Savukārt man šķita, ka man vēl ir nepieciešama klejošana, brīvība iet, kur gribu, un atrast sevi, lai gan diez vai tas man tiešām bija tik svarīgi, jo pavisam drīz es beidzu klejot, paliku ar Josi.

Un šobrīd man tikai tas liekas savādi, teica Anna, ka es zinu: mums ar Bellu varēja būt kopīga dzīve. Ak, jā, varēja, un tad visi šie gadi būtu aizritējuši pavisam citādi. Ne labāk, bet citādi. Un ir taču tā, ka šīs krustceles bieži ir tik nepamanāmas, īstajā brīdī tik nenoskāršamas, ka mēs paejam tām garām, pamādami ar roku un smaidīdami, ar gandrīz augstprātīgu vieglumu. Vēlāk, atskatoties uz dzīvi, mūsu izvēļu iemesli liekas neizturami nepārliecinoši un muļķīgi; tas mulsina, pat biedē. Pilnīgi cita dzīve, kas būtu aizritējusi tikpat labi kā tā, kas mums ir? Par kaut ko tādu nevienam negribas domāt. Mēs labāk pārvarigiem spēkiem cenšamies aizmirst citas mūsu pasaules, tās, kuras varēja būt, un pareizi vien ir. Tomēr šie retie un skaistie pagātnes brīži turpina dzīvot mūsos, tepat blakus, olīvmalkas dūmu smaržā vai lietus klusajā bungošanā dārzā, laika nemierīgie rēgi, kas tirda mūsu atmiņas, slepus čukstēdami, kas būtu?...

Tai vasaras naktī Tadžars, adaidies savā guļamtīklā, raudzījās zvaigznēs augstu virs viņa namiņa. Anna reiz, pirms daudziem gadiem, viņam teica, ka viņas dzīvē ir trīs svarīgi vīrieši: viņš, Josi un vēl kāds. Tagad viņš zināja, kas bija šis trešais, un nejutās pārsteigts. Bella mūžā bija liels, dziļi izdzīvots spēks. Anna to bija nomanījusi jau ļoti sen, un tas liecināja vienīgi, cik dziļas ir ari viņas jūtas.

Annas atmiņas par Bellu, sirsnība, ar kādu viņa to pieminēja, Tadža-ram lika domāt savu domu. Viņš apzinājās, ka vienmēr ir mīlējis Annu. Viņš to zināja. Un viss, ko Anna šovakar sacīja par Bellu, attiecās ari uz viņu, tas bija domāts viņam. Viņiem abiem reiz bija tādi reti un brinum skaisti mirkļi, par kuriem viņa runāja. Viņi to zināja, un kas būtu?...

Kad viņi pirms daudziem gadiem iepazinās, Anna klejoja apkārt bez paliekamas vietas, bet Tadžars visus spēkus veltīja darbam. Viņi iepazinās un izšķīrās, pamādami ar roku un smaidīdami. Vēlāk viņi satikās atkal, bet Anna bija precējusies ar Josi, un notika viss, kam bija jānotiek.

Protams, viņi joprojām bija tuvi citos veidos, viņiem bija daudz no tā visa, kas var būt kopīgs vīrietim un sievietei. Gan ne jumts virs galvas un fiziska tuvība... par to bija parūpējusies autokatastrofa. Tomēr viņi bija nesalīdzināmi tuvāki nekā daudzi, kas ir precējušies. Bet ja nu tomēr, ja nu viņam būtu pieticis gudrības toreiz, kad viņi iepazinās, censties palikt ar Annu kopā? Vai viņu dzīve tagad nebūtu daudz bagātāka?

Viņa pareizi teica, domāt par šādām lietām ir mulsinoši un krietni biedējoši. Ar Bellu, ja viņa tā nolemtu, Annas dzīve būtu ritējusi pavisam citādi. Ja viņam būtu pieticis prāta — diezin vai. Kopā ar viņu tā droši vien galu galā būtu visai līdzīga, viņi dzīvotu Jeruzālemē, Tadžaram būtu viņa darbs, un Annai būtu gleznošana, kaut kur būtu iekārts guļam-tīkls — kādā no Etiopijas ielas vecā akmens nama balkoniem vai varbūt lejā, dārzā starp puķēm...

Pēkšņi Tadžara acis atvērās. Virs viņa bija milzenās, zvaigžņotās debesis. Jau laizdamies miegā turpat guļamtīklā, viņš negaidot bija iedomājies par Asafu. Tas viss sākās ar Asafa kaislību uz pagātni un noslēpumiem, ko tā glabā, ar Asafa interesi par viņa tēvoci Kairā pasaules kara laikā un viņa braukāšanu uz Jēriku pēc divdesmit pieciem gadiem un cita kara, jā, šajos braucienos viņš bija iepazinies ar Bellu, kurš bija cieši saistīts ar visiem, pagātnē un tagadnē.

Bet vai tāds Asafš vispār būtu bijis, ja Anna — ja Tadžars — ja Bells — ja Josi?...

Raudzīdamies augšup, Jeruzālemes nakti, Tadžars sāka smieties. Cik brīnišķīga ir jaunatne ar savu bezgalīgo ticību tam, kas varēja būt. Tā tik lepni tic savām spējām aizkļūt pat vēl tālāk, aiz šķituma, patiešām uzburot "to, kas varēja būt" visā savā godībā.

Cik lieliska dāvana, Tadžars domāja. Cik līksma negudrība. Asafs tikai ar to vien, ka viņš ir, spēja man pavēstīt neiedomājamas lietas par mani un Annu, par mani un pagātni, bet visvairāk par šo pašu mirkli.

Un Bells?

Jā, tagad Tadžaram vēl vairāk kā jebkad gribējās sastapt Bellu. Viņš joprojām domāja, ka pagaidām uz Jēriku nevajadzētu braukt, lai paiet vēl kāds laiks; bet galu galā viņš to noteikti izdarīs. Viņi bija saistīti pārāk daudzām ciešām saitēm.

ASTOŅI

Pēc tam, kad Mosad direktora amatā vairāk nekā desmit gadu bija valdījis Mazais Ārons, tika nolemts, ka izlūkdienesta priekšnieka pienākumu pildīšanai piemērots laiks ir pieci gadi. Ģenerāļa Drora darba līguma termiņš tuvojās beigām, un daudzi Mosad iekšienē cerēja, ka par viņa pēcteci tiks iecelts kāds no viņu pašu augstākā līmeņa priekšniekiem.

Tadžaram šāda varbūtība nešķita ticama, un viņš nedomāja, ka tas nāktu Mosad par labu. Kopš Sešu dienu kara valstī nesalīdzināmi bija pieaugusi armijas ietekme, un Tadžars nojauta, ka par direktoru iecelts civilists atrastos neizdevīgā stāvoklī salīdzinājumā ar autoritatīvajiem ģenerāļiem un bijušajiem ģenerāļiem, kurus tagad tik uzmanīgi uzklausīja valdības ministri. Drors amatā aizkavējās ilgāk, jo ģenerāļi un bijušie ģenerāļi manevrēja, bīdīdami katrs savu kandidātu. Kāds ģenerālis beigu beigās tiešām tika izraudzīts, taču izvēle visiem bija negaidīta. Ģenerālis Ben-Cvi, kuram jau vairs nebija adicis ilgi līdz pensijai, par iecelšanu šajā amatā bija tikpat pārsteigts kā visi. Viņam trūka pieredzes izlūkošanā, un viņš nebija no tiem kaujās rūdītajiem komandieriem, ar kuriem armija bija slavena. Patiesībā Ben-Cvi, pēc jebkura mēra mērojot, bija pelēcīgākais no Izraēlas ģenerāļiem. Gandrīz visu savu karjeru viņš bija aizvadījis dažādos štāba amatos, visvairāk — mācīdams citus un mācīdamies, bet Sešu dienu kara laikā atradās Eiropā, pildīdams militārā atašeja pienākumus. Kā izsmējīgi apgalvoja citi ģenerāļi, profesionāls virsnieks, kas nav cīnījies Sešu dienu karā, ir līdzīgs vīram, kurš nav baudījis mīlas priekus ar savu sievu.

Premjerministrs bija pārspējis ietekmīgos ģenerāļus viltībā, taču armija nevarēja iebilst, jo Ben-Cvi nāca no tās rindām. Mosad gaiteņos bija dzirdama purpināšana, tomēr tā nebija salīdzināma ar milzīgajiem iekšējiem nemieriem pēc ģenerāļa Drora iecelšanas, un vismaz Tadžars šo izvēli uzskatīja par gudru. Atkārtodams Ben-Guriona vārdus, viņš norādīja, cik traģiski ir tas, ka Izraēlas armijas komandieri sākuši sevi uzskatīt par komandieriem. Tas, ka Ben-Cvi nav no lepnajiem kaujas ģenerāļiem, Mosad būs svētīgi. Tadžars pat priecājās, ka Ben-Cvi nav kara varonis.

No otras puses, Ben-Cvi bija apzinīgs un ticēja profesionālismam. Nonācis Mosad, viņš strādāja dienu un nakd, lai apgūtu savu darbu un cīņas paņēmienus jaunajā slepenajā karā, no kura Izraēla nevarēja izvairīties: nīdējot VDK atbalstītās PAO starptautisko terorismu. Jaunais direktors vēlējās, cik vien iespējams, izmantot savu darbinieku spējas un uzticēt komandas tiesības padotajiem, taču iesākumā gribēja zināt, ar ko viņam ir darīšana. Pats bijis instruktors, viņš prata novērtēt mācīšanas nozīmi un ātri vien saprata, cik milzīga pieredze un vienreizējas zināšanas piemīt Tadžaram.

Tajos gados ap Tadžaru Mosad iekšienē jau bija izveidojusies mistiskas bijības aura. Viņš bija leģenda pat tiem, kuriem par operāciju "Skrējējs" bija gaužām miglains priekšstats. Nedaudzie augsta ranga darbinieki, kuri par šo operāciju kaut ko zināja, leģendu uztvēra kā pamatotu, savukārt Mosad direktoram, līdztekus Tadžaram vienīgajam, kas bija informēts par Skrējēja patieso identitāti, tas, ka Skrējējs ir izraēlietis, šķita gandrīz pārcilvēcisks sasniegums.

Tomēr lielākā daļa Tadžara apbrīnotāju iemeslus bijībai tik tālu nemeklēja. Tadžars taču bija vēl no Mazā Ārona paaudzes, turklāt viņa izcilība bija sākusies pat agrāk. Laikam ritot, atmiņās un vēstures pētījumos mazpamazām atklājās Tadžara nozīmīgais veikums pirmsneatkarības gados. Izrādījās, piemēram, ka Ben-Gurions, 1945. gadā dodamies uz Ņujorku, lai lūgtu pulciņu ietekmīgu amerikāņu vākt naudu gaidāmajai cīņai Palestīnā, ņēma līdzi tikai divus cilvēkus, kuri viņu atbalstīja, izskaidrojot šo vajadzību vēsturiskajā Manhetenas sanāksmē; šie divi bija Ebreju aģentūras kasieris un Tadžars — Ben-Guriona arābu valstu speciālists. Un, kad Ben-Gurionam 1948. gadā bija vajadzīgs kāds, kurš abpusējas uzticēšanās gaisotnē risinātu slepenas sarunas ar Transjordānijas emīru Abdullu, tieši Tadžars viens pats nakts vidū brauca cauri Jērikai uz emīra, karaļa Huseina vectēva, savrupmāju.

Turklāt daudzi atbildīgi Mosad darbinieki bija kādreizējie Tadžara desantnieki, Tadžars viņus bija izraudzījis un apmācījis pirms daudziem jo daudziem gadiem, kad viņš topošajā valstī vienpersoniski pārstāvēja izlūkošanu ārzemēs. Un Tadžars nemaz nebija tik vecs, viņam bija pavisam nedaudz pāri piecdesmit, un tas liecināja, cik grandiozu atbildību visi toreiz uzņēmās vēl pavisam jauniņi — alkdami radīt savu valsti.

Tādēļ bija tikai saprotami, ka ģenerālim Ben-Cvi, pat vēl vairāk nekā pirms tam Droram, bija nepieciešams tas, ko Tadžars spēja piedāvāt. Tadžars, kā allaž, klusi un neuzkrītoši kļuva par Ben-Cvi neoficiālo skolotāju un padomdevēju, par instruktora instruktoru, un aizkulisēs pielika visas pūles, lai centīgo ģenerāli pārvērstu par Izraēlas jaunā, vientulīgā slepenā kara lietpratēju. Ben-Cvi mēdza līdz vēlam vakaram aizkavēties savā kabinetā, lasot atskaites, un šajās stundās tad arī Tadžars iegriezās pie viņa. Ben-Cvi zināja, ka Tadžars tik vēlu nāk, lai tas nedurtos acīs un viņa vizītes Mosad gaiteņos piesaistītu iespējami maz uzmanības. Tadžars jau izsenis bija atturīgs skolotājs, viņš nevēlējās, lai Ben-Cvi justos neveikli.

Turklāt, Tadžars smaidīdams bilda, pa dienu jums jāpieņem lēmumi. Tikai vakaros ir laiks gudrot un prātot.

Reizēm viņi runāja stundu vai ilgāk, reizēm nepilnu stundu. Ja Ben-Cvi lauzīja galvu par kādu problēmu, Tadžars mēdza pieminēt kādu agrāku gadījumu, kas šķita līdzīgs, mudināja Ben-Cvi to pārspriest ar kādu noteiktu cilvēku vai vienkārši pārcilāja iespējas, kas viņam nāca prātā. Tadžars uzsvērti norobežojās no lēmumu pieņemšanas un nekad neno-nāca līdz ieteikumiem par rīcības stratēģiju; kā viņš teica, direktora raizes lai paliek pašam Ben-Cvi. Tomēr viņš bieži mierināja priekšnieku, jo ģenerālis sliecās dziļi pārdzīvot neveiksmes.

Mūsu darbs ir neveiksmju profesija, Tadžars viņam teica. Mēs neesam izpletņlēcēji, kas nolaižas no debesīm, triecienā ieņem pozīcijas un tad uzvaroši paceļ mūsu karogu. Mums ir darīšana tikai ar cilvēkiem, nevis ar valsti. Ja jums šī profesija liksies skumja, vilšanās nebūs tik liela. Kā teicis Orvels, raugoties no iekšpuses, jebkura dzīve ir tikai sakāvju virkne. Bet tas taču ir vienīgais veids, kā mēs spējam raudzīties uz dzīvi, no iekšpuses. Tas, kā viss izskatās no ārpuses, uz mums neattiecas, mūsu darbs ir nonākt līdz patiesībai. Tomēr atcerieties: lai nonāktu līdz šai patiesībai, mums jābūt blēdīgākiem un izmanīgākiem par visiem noziedzniekiem. Tas jau ari ir visskumjākais, un tikai ļoti stiprs cilvēks spēj stāvēt tam visam pāri, iekšēji neapdzisdams. Ir tādi, kas niekojas ar cinismu un naidu, bet mēs to nevaram atļauties. Jūs nevarat. Tādēļ, ja jūsu priekšā ir kāds, kuram nav nekādu jūtu, trieciet viņu pensijā, lai viņš kibucī audzē dārzeņus, tur viņam būs īstā vieta...

Mosad tolaik pieredzēja gan nāvi un naidu, gan daudz neveiksmju, jo tie bija PAO terora kampaņas ziedu laiki. Bija jāatzīst, ka teroristus neizdodas savaldīt, jo sevišķi Eiropā. Vienīgais vērā ņemamais veids, kā pret to cīnīties, bija vākt informāciju par teroristu šūniņām, lai pēc tam tajās iefiltrētos, un šāds darbs prasīja ārkārtīgi daudz laika un pūļu.

Daudzus gadus Rietumeiropas valstis cīņā pret teroru neiesaistījās. Kamēr izskatījās, ka tur tikai PAO spēkojas ar Izraēlu — arābi nogalina ebrejus —, tikmēr eiropieši atteicās nākt palīgā. Pirmkārt, naftas dēļ, taču tikpat svarīgi apstākļi bija arī Trešās pasaules nostāja un VDK propaganda un manipulācijas: kā jau Drors bija paredzējis, eiropiešiem netrūka iemeslu palikt malā. Vēlāk, kad Mosad bija izdevies pierādīt VDK lomu terorā un PAO saiknes ar teroristu šūniņām Eiropā, Rietumvalstu attieksme mainījās. īpaši nozīmīga šai ziņā bija izraēliešu desantnieku militārās operācijas Beirūtā 1973. gada pavasarī, kad citstarp tika iegūti dokumenti, kas saturēja izvērstas ziņas par naudu un ieročiem, kontakt-personām un nākotnes plāniem. Liktenim labpatikās, ka šīs izraēliešu sagrābtās aktis palīdzēja noturēties vairākām mērenām arābu valdībām un to vadītājiem, kad CIP tām nodeva informāciju par teroristu tīkliem viņu valstīs — informāciju, kuru amerikāņiem tieši šim nolūkam bija sagādājis Mosad.

Vispārīgi ņemot, operācijas "Skrējējs" nozīme cīņā pret teroristiem izrādījās mazāka, nekā Tadžars bija domājis. Sākumā Skrējējs spēja sniegt ārkārtīgi vērtīgas ziņas par VDK attiecībām ar PAO, taču pēc neilga laika VDK savu terora kampaņas vadības centru pārcēla no Damaskas uz Kipru. Krievi bija atklājuši, ka Damaskā no PAO aģentiem aizplūst pārāk daudz informācijas, jo sīrieši savā galvaspilsētā jau kopš seniem laikiem bija pieraduši PAO grupējumus dīdīt pēc sava prāta. Turpretim Kiprā valdība bija vāja, salas grieķu un turku iedzīvotāji, kurus uzkūdīja Grieķijas un Turcijas iesūtīti aģenti, nemitīgi atradās uz pilsoņu kara sliekšņa, tādēļ Kipra krieviem bija ērts pārejas punkts, no kura varēja diriģēt teroristu pārvietošanos starp Eiropu un galvenajām PAO apmācību nometnēm Libānā.

Ideāla vieta, kur pulcēties šakāļu baram, Tadžars teica Ben-Cvi. Kiprā iederigs izskatīsies jebkurš spridzinātājs, lai kāda ari būtu viņa ideoloģija un tautība.

Savukārt Skrējējs šajos gados, liekas, mazpamazām ieslīga grūtsirdībā. Vismaz Tadžaram klusībā tā izskatījās, lai gan viņš nevienam par savām bažām nestāstīja. No Skrējēja joprojām pienāca augsta līmeņa informācija par Sīrijas valdību un sīriešu nodomiem, un Ben-Cvi tikai un vienīgi apbrīnoja Skrējēju un to, kā Tadžars viņu koordinē. Mosad direktora ieskatā šī operācija bija sekmīgas izlūkošanas augstākais iemiesojums, paraugs tam, kā gadiem ilgi var visos sīkumos izplānot operāciju; "Skrējēja" panākumi bija kļuvuši par mērauklu, ar kuru turpmāk tiks novērtēta jebkura iefiltrēšanās ienaidnieka valstī. Taču Mosad mērķi pēc Sešu dienu kara pakāpeniski bija mainījušies. Taktikas līmenī pastāvīgi tika vākta un papildināta informācija par teroristu šūniņām, to potenciālajiem mērķiem un piegādes un vadības maršrutiem; tā tika meklēta drīz Beirūtā un PAO nometnēs Libānā, drīz Kiprā un citur Eiropā. Stratēģijas līmenī smaguma centrs tagad bija kodoljauda un arābu gaisa spēku bruņošana Padomju Savienībā; tā bija augstākajā mērā tehnoloģiska spiegošana, kas tālu pārsniedza operācijas "Skrējējs" robežas. Ari šeit informācija bieži tika iegūta ārpus Vidējiem Austrumiem: gan Austrumeiropā un Rietumeiropā, gan ar CIP satelītiem, kas riņķoja ap Zemi.

Lai gan var jau būt, ka Tadžaram, tiekoties ar Skrējēju Beirūtas konspiratīvajos mitekļos, tikai izskatījās, ka viņš mokās ar grūtsirdību. Tikpat labi tā varēja būt bezspēcība, ko labi pazīst visi, kam jāsaskaras ar terorismu — un varbūt viņš pats savā neapmierinātībā par sarukušo atbildību gribēja Josi uzvedībā saskatīt apjukumu, kura patiesībā nemaz nebija. Pēc totālās uzvaras Sešu dienu karā visiem šķita, ka nu tikai notiks lielas lietas, taču tagad izskatījās, ka rožainās cerības nav piepildījušās. Katrā ziņā cerība uz drošību un labāku nākotni bija izčūkstējusi. Josi kara iznākums nebija apžilbinājis tik ļoti kā vairumu izraēliešu, lai gan varbūt tomēr vairāk nekā Tadžaru — ņemot vērā, cik milzīgs bija viņa individuālais ieguldījums uzvarā. Tomēr tagad izskatījās, ka Josi pamazām pārņem arvien lielākas un lielākas bažas par nākotni.

Josi noskaņojums Tadžaru uztrauca, lai gan retajās tikšanās reizēs Beirūtā viņš ļoti uzmanījās, lai tas nebūtu redzams. Viņa uzdevums bija Josi iedrošināt, un viņš to darīja, neuzkrītoši un visvisādos veidos. No savas ilgās pieredzes Tadžars pat vēl labāk nekā Josi zināja, ka veltīguma izjūta jebkurai operācijai ir visbīstamākais ienaidnieks. Pat iekšēji Josi nedrīkstēja sastingt, viņš nedrīkstēja palikt mierā, jo to nepieļāva dzīve, kuru viņi kopīgiem spēkiem bija sacerējuši Skrējējam. Tāda bija šīs operācijas daba. Skrējējam visu laiku bija jāskrien.

Tikmēr turpinājās spridzināšana, slepkavības un lidmašīnu nolaupīšana; laiku pa laikam nelielam teroristu pulciņam izdevās iegūt gandrīz visas pasaules uzmanību, piemēram, 1972. gadā, kad, vāciešiem izrādot pavisam niecīgu un nemākulīgu pretestību, Minhenē tika noslepkavoti Izraēlas olimpiskās komandas dalībnieki. Teroristu grupējums bija nodē-vējies par "Melno septembri", pieminot mēnesi, kad Jordānijas Arābu leģions sevišķi asiņainā arābu karā ar arābiem bija padzinis PAO no Jordānijas.

Tomēr Tadžara acīs visdrausmīgākā epizode tajā visā bija slaktiņš, kas tā gada maijā notika Lodās lidostā, — trīs jauni japāņi ar Air France reisu no Romas ielidoja Izraēlā, atvēra čemodānus un ielidošanas zālē sāka netēmējot mest granātas un šaut ar automātiskajām pistolēm, nogalinot un ievainojot vairāk nekā simt pasažieru. Japāņi bija no sīciņa teroristu grupējuma, kas lepni dēvējās par "Sarkano armiju"; Japānā tas bija melns un maziņš, un viņi bija ieradušies pāri puspasaulei, lai "Melnā septembra" uzdevumā slepkavotu un ietu bojā. Lielākā daļa lidostā nogalināto bija puertorikāņu svētceļnieki, Romas katoļi, kas bija ieradušies pielūgt Dievu Svētās Zemes kristīgajās piemiņas vietās. Vienīgais japānis, kuram izdevās palikt dzīvam, paskaidroja, ka vēlējies kļūt par zvaigzni debesīs, lai visu mūžību varētu starot naksnīgā zvaigznājā.

Japāņu ideālisti Izraēlā slepkavo puertorikāņu svētceļniekus? Lai atriebtos Jordānijas arābiem palestīniešu arābu vārdā? Cerībā kļūt par zvaigznēm debesīs?

Kārtējās slimās, groteskās izrīcības, kas cilvēka cieņas ideju padara par vājprāta masku. Pat apzinoties cilvēces skumīgo vājību uz pašapmānu un VDK spējas atjautīgi manipulēt, šo liecību par tumsu un trakumu dzīves līkločos Tadžaram brīžiem tomēr bija par daudz.

DEVIŅI

Bella rīta pastaigas sākās mazā gaismiņā. Uz upi viņš vairs nevarēja iet, tagad tā bija kļuvusi par Jordānijas un Izraēlas robežu, tomēr viņš katru rītu gāja pa izkaltušo, tukšo Jērikas līdzenumu uz austrumiem; tālu labajā pusē zvīļoja Nāves jūra, tieši priekšā, ielejas pretējā pusē, slējās Moāba kalnu tumšais valnis. Pie armijas teritorijas stiepļu žoga viņš griezās uz ziemeļiem un gāja paralēli upei. Kad viņš, pagriezies atpakaļ, devās uz Jērikas leknā zaļuma pusi, saule peldināja viņa muguru maigā siltumā, un aiz oāzes maigi sārta un mirdzoša vīdēja Jūdejas tuksneša nelīdzenā augstiene. Bells gāja ātrā solī, no visas sirds izbaudīdams šīs mežonīgās, neaizmirstamās ainavas mūžseno skaistumu un mainīgumu.

Viņa pastaiga ilga apmēram divas stundas. Pārradies viņš gāja dušā, ēda un mazgāja iepriekšējā dienā valkātās drēbes, bet pēc tam iekārtojās uz parādes lieveņa savā krēslā ar lielu turku kafijas glāzi rokā. Apelsīnu birzs jau, kā allaž no rītiem, dūca un sanēja, kukaiņiem čakli rosoties, pirms saule būs uzkāpusi augstu debesīs.

Iedams rīta pastaigā, Bells vienmēr pagāja garām vienai vai divām izraēliešu patruļām — visgarām robežai brauca vaļēji štāba auto ar balstos uzstādītiem ložmetējiem, kareivji cītīgi pētīja nolīdzinātās smiltis pie žoga, meklējot pēdas vai citas naks aizsegā notikušas nelegālas robežšķērsoša-nas pazīmes. Kareivji sveicināja Bellu ar rokas mājienu, un viņš māja pretī, jo tie pazina Bella dienas kārtību un Bells pazina viņējo. Reizi dažās nedēļās kāds auto novirzījās no kursa un tuvojās viņam; tad Bells mazliet pagājās kopā ar kareivjiem. Tie bija rezervisti, ne pārāk jauni; viņi te pildīja savu ikgadējo dienestu. Armijas auto apciemojums nozīmēja tikai to, ka šajā sektorā nozīmēts jauns seržants, kurš vēlas par visu pārliecināties pats.

Jaunie kareivji, kuri Bellu tuvumā vēl nebija redzējuši, parasti skatījās platām acīm, nespēdami slēpt slimīgo interesi par viņa seju. Tie, kuri ar viņu jau bija tikušies, uzsvērti pētīja tuksneša ainavu. Viens no kareivjiem allaž prata arābu valodu, tādē| Bells runāja arābiski. Ja seržants vērsās pie viņa angliski, Bells atbildēja angliski. Sarunas bija īsas un pieklājīgas. Visi, kas dienēja Jērikas apkaimē, drīz vien Bellu pazina un spēja sazīmēt viņu iztālēm.

Pirms kāda laika pierobežas zona bija bīstama teritorija, taču pēc tam, kad Jordānijas armija 1970. gadā bija izsvēpējusi PAO no savas valsts, tā vairs nebija. Tagad nelegālie robežpārkāpēji lielākoties bija ļaudis, kas centās nerādīties acīs gan izraēliešiem, gan jordāniešiem. Pa tiltiem Jērikas tuvumā notika oficiāla satiksme starp upes austrumu un rietumu krastu, un visi braucēji bija arābi, taču, kā jau tas ir ar visām robežām, vienmēr atradās ļaudis, kas nevēlējās sastapt nekādus policistus.

Padzēris rīta kafiju, Bells parasti līdz dienvidum lasīja, taču reizēm, kad pastaigas laikā viņam atmiņā bija atausis kāds zīmīgs notikums, viņš manīja, kā, sēžot ar grāmatu klēpī, domās par kādu tālu viņa dzīves epizodi nemanāmi aizrit stunda pēc stundas.

Tieši tā bija šorīt. Viņš gāja pa tuksnesi, un brīdī, kad viņš tikko bija nogriezies uz ziemeļiem, garām austrumu virzienā, uz robežas pusi, aizripoja štāba auto. Kareivis pamāja ar roku, Bells māja pretī. Auto saceltais putekļu mākonis nozuda aiz nelielas kāpas, un Bells pēkšņi atminējās Sternu, cilvēku, kurš jau gandrīz trīsdesmit gadu bija miris. Turpinādams pastaigu, Bells gandrīz nemanīja nedz kalnus un ieleju, nedz šo neatkārtojamo gaismu — tik neatvairāmi viņu piepeši bija pārņēmušas atmiņas par Sternu. Tagad, ērti iekārtojies uz lieveņa, viņš domāja par to, klausīdamies sanoņu apelsīnu birzī.

Otrā pasaules kara laikā Ēģiptē, kur Bells atradās Klostera priekšnieka amatā, Sterns bija viņa visvērtīgākais aģents. Sterns bija talantīgs izlūks, tūkstošveidis, kas spēja iekļūt jebkur, un tieši viņa dēļ aizgāja bojā Annas brālis. Kairā Sterns bija sadraudzējies ar viņu ģimeni, ar Dāvidu un Annu, bet visciešāk, pirms tam, ar abu tēvu. Darba lietās Sternam ar Dāvidu nebija gandrīz nekādas saistības, taču kāds Klosteri kļūdaini nosprieda, ka viņiem ir šādas, profesionālas attiecības, un tādēļ Dāvidu sabrauca kravas auto — ap to pašu laiku, kad aizgāja bojā Sterns.

Bells Sternu bezgala cienīja un apbrīnoja. Dāvidu viņš nekad nebija sastapis un vispār par viņu uzzināja tikai pēc viņa nāves, taču Sterna dēļ darīja visu, lai pēc abu bojāejas palīdzētu Dāvida māsai. Tieši tādēļ viņam pēc kara bija šīs dažas nedēļas kopā ar Annu, bet tās savukārt atveda viņu uz Jēriku.

Tajā īsajā tuvības laikā Jeruzālemē Bells neuzdrošinājās domāt, ka viņiem ar Annu varētu būt kas vairāk. Viņu vēl mocīja pārāk lielas bailes par savu seju un savu brīvību, un viņš nespēja noticēt, ka Annas mīlestība varētu nebūt tikai parāda atmaksāšana, veids, kā jauna sieviete glābās no baigām atmiņām par pagātni, uz bridi tuvinādamās baigumam. Tādēļ Bells, liegdamies cerēt, bija pametis Annu un devies prom no Jeruzālemes, aiz bailēm bēdzis uz vienatnību, Jēriku un nemanāmu dzīvi pašā tuksneša malā.

A, bet tas ir pavisam vienkārši, viņš tagad sev teica. Pēdējā laikā viņš nereti bija atcerējies Annu — Asafa dēļ. Tādēļ šorīt tuksnesī viņa atmiņas pēkšņi bija aizkūleņojušas cauri gadiem pie Sterna, atkal aizvedot viņu uz Ēģipti un Klosteri, turp, kur patiesībā bija aizsācies viss viņam un Annai, kaut ari neviens no abiem toreiz nezināja, ka tas ir sākums, toreiz, pirms daudziem gadiem Kairā.

Sterns... Anna... slepenas pagātnes.

Droši vien mums visiem tādas ir, Bells domāja, kaut kur dziļi, dziļi noglabātas, šie dārgie un slepenie notikumi ar saviem slepenajiem aizsākumiem. Pašiem to neapzinoties, mēs, liekas, allaž esam saistīti ar citiem nenoskārstām saitēm, neizmērojamā ilgatnē, mirkļos, kurus saskatām tikai tad, kad jau aizritējuši daudzi gadi. It kā dzīves svarīgākie notikumi mums beigās sastātos vienā stāstā, vienā brinum skaistā, slepenā sapnī, kuru mēs iztulkojam pārāk vēlu.

Bells pasmaidīja par saviem prātojumiem, par to, kā viņš pēkšņi ir noņēmies kaut ko saprast slepenajās pagātnēs, kuras viņš glabāja sevī. Varbūt es vienkārši kļūstu vecs? viņš sev jautāja. Pēc visiem šiem daudzajiem gadiem joprojām nespēju sev piedot, ka aizbēgu no Annas un no Jeru-zālemes?

Nožēla? Bells domāja. Caurcaurēm bezjēdzīgie sirdsēsd, atminoties vējā palaistās izredzes un zaudētās iespējas? Man taču jau vajadzētu būt prātīgākam.

Tomēr ģeķīgā iedoma pamest Annu un doties dzīvot vientulībā Bellām reizēm likās kaut kas tik neaptverams un zaimojošs, tik drausmīgs apvainojums dzīvei, ka viņš nespēja to izturēt un ļāvās melnam izmisumam, kuru nespēja mazināt nekāds izpirkums. Viņš jau daudzus gadus dzīvoja viens, taču novēršanās no sievietes, kuru viņš bija mīlējis, bija tikai viņa paša izvēle, un pazemojumam, ko viņš tādēļ šajā laikā bija cietis, bija viens vienīgs iemesls, viņa riebums pret sevi.

Jā, kāda galu galā jēga uzvelt vainu viņa sejai? Vainot likteni? Nejaušo katastrofu, kas notika brīdī, kad pie acs pielikto binokli ķēra lode, sadragājot viņa seju un ticību dzīvei un sev pašam? Vai tiešām ar to pietika, lai novērstos no mīlestības?

Tas Bellu neizmērojami skumdināja, jo reizēm viņam tiešām likās, ka visi dzīves mirkļi ir viens un cilvēkam ir tikai viena iespēja pasauli savā sirdī radīt tādu, kādu viņš vēlas, kādai tai vajadzētu būt, kādai tai pienākas būt. Un viņš zināja, ka šo iespēju viņš ir izniekojis.

Anna,, viņš domāja. Kaut man toreiz būtu pieticis drosmes...

Asafs pabeidza Ebreju universitāti un turpināja vēstures studijas aspirantūrā. Viņš joprojām dažas reizes mēnesī brauca uz Jēriku, un vēl ilgāk tur uzturējās ziemā, kad saulainās oāzes vilinājumu bija sevišķi grūti pārvarēt. Abū Mūsas namā viņam bija sava istaba, kur viņš varēja glabāt grāmatas un drēbes, nākt un iet pēc sirds patikas; viņš lasīja, staigāja pa Jērikas putekļainajām ieliņām un strādāja Abū Mūsas apelsīnbirzīs, pielabodams izkaltušajā zemē izraktos apūdeņošanas strautiņus.

Abū Mūsa par šādu dzīves kārtību bija milzum priecīgs. Viņš ļoti centās neierobežot Asafa brīvību, taču ik dienu bija kāds laika sprīdis, kuru viņi pavadīja kopā. Pievakarē Asafs kopā ar veco arābu ieradās dienišķajās šešbeša sērstībās uz Bella parādes lieveņa, sēdēja un tērzēja ar Bellu vai kopā ar Bellu klausījās juceklīgajos monologos, kurus šķetināja abi spēlmaņi. Kopš sākta gala nopietnais Asafs tagad bija arī izkopis zinātnieka skatījumu uz dzīvi, un viņam sagādāja lielu patiku dažnedažādās tēmas, par kurām trīs draugi risināja valodas ar tik apskaužamu vieglumu. Taču visvairāk Asafu loloja Abū Mūsa. Visas savā ilgajā mūžā iegūtās zināšanas viņš tagad veltīja Asafam, kurš aizpildīja tukšumu arābu patriarha mīlestībā pret dzimtas neskaitāmajiem jaunuļiem, kurus viņš jau daudzus gadus nebija redzējis.

Tas zēns ir svētība manām vecuma dienām, Abū Mūsa paklusām sacīja Bellām. Tikai tad, kad Alī gāja bojā un Jūsefs devās trimdā, es beidzot sapratu, cik reti mēs dzīvē runājam un cik maz pasakām. Kāpēc jel, mans draugs? Kāpēc vecums ir tik nerunīgs? Jaunekļa gados es ilgojos klausīties un mācīties par dzīvi, bet vēlāk sapratu, cik maz man tika pasacīts. Sievastēvs bija man mīļš draugs, mēs labi satikām, un viņš man daudz stāstīja, bet cik daudz vairāk viņš būtu varējis pateikt. Viņš savā mūžā bija paveicis visu, ko vīra cilvēks var paveikt, tomēr viņš nekad neļāva savas būtības dziļumiem plūst pie manis. Un kāpēc? Baidīdamies, ka izskatīsies nepiedienīgi? Jo viņš bija viņš, un es biju es? Viņš bija liels tuksneša cilts vadonis, un viņam bija jāgādā, lai es vienmēr viņu cienītu? Tādēļ nekādas vājuma pazīmes nebija pieļaujamas? Nekādi mājieni, ka viņš varbūt nav tikai vieds un stiprs? Tas nu ir pagalam nepareizi, es jums saku. Es tikpat aplami domāju, audzinādams Alī un Jūsefii, bet ar Asafu vairs tā nepie-krāpšos. Kas man būtu jāslēpj, es jums prasu? Tas, ka ne uz pusi neesmu tāds, kā gribēju būt? Tas, ka šīs gudrības kripatas, kuras es virknēju citu pēc citas, kopā nav nekas dižs? Tas, ka cienīgs pilsētiņas patriarhs, kas tirgū svinīgi skatās savā kafijas glāziņā, ir spiests atzīt nepārprotamu radniecību ar kuru katru vējīgu sava laikmeta nelgu? Viņi ir izturējuši. Lūk, kas ir kopīgs gan nelgām, gan patriarham, lūk, ko viņi pauž, un viss cits ir sīkumi.

Abū Mūsas prāvais augums drebēja no smiekliem.

Un tādēļ es savās vecumdienās atmetu noslēpumus un nerunīgu vis-gudrību, viņš Bellām teica. Visas savas nožēlojamās jūteles atsegšu Asafam, šim jaunajam ceļiniekam, lai viņš ar tām dara, ko grib, un zina, ka vismaz viens tuksneša klejotājs viņam par vienu oāzi pastastījis visu, kas par to ir stāstāms.

Tomēr par Jūscfii Bells nemēdza runāt. Abū Mūsa zināja, ka tā vēlas pats Jūsefs, cenzdamies, lai viņa trimdinieka dzīve neapdraudētu citus un sagādātu tiem iespējami maz ciešanu. Asafam Bells Jūsefii vispār nepieminēja. Viņi visi, katrs savā veidā, saprata, ka šis zināšanu slogs ir ticis Bellām, jo Bellām Jūsefa dzīvē izsenis bijusi īpaša vieta, jo Bells ir ārzemnieks, nedz arābs, nedz ebrejs, un vēl vienkārši tāpēc, ka Bells ir Bells.

Naktīs, kad nespīdēja mēness, Jūsefs joprojām mēdza ierasties Hēroda ziemas pils drupās Jērikas pievārtē; viņš zagšus nonāca lejā pa vādī, paslēpās banānu plantācijā un tad ielavījās drupās pie Bella, lai gan, gadiem aizritot, viņš nāca arvien retāk un retāk. Ārēji Jūsefs bija tik ļoti mainījies, ka pārējie viņu droši vien vispār nepazītu. Viņš tagad bija ļoti kalsns un izdilis, tikpat sīks kā Alī jaunībā. Viņš gāja viegliem soļiem kā tuksneša dzīvnieks, un ikkatra nakts skaņa viņam kaut ko vēstīja. Tāda kā viegla vējpūta tumsā — un pēkšņi aiz klintsbluķa netālu no drupu stūra, kur Bells sēdēja, raudzīdamies pāri zemienei, bija uzradusies uzkumpusi ēna. Nogaidījusi vairākas minūtes, ēna pieslīdēja tuvāk un tumsā joprojām palika neredzama visiem, izņemot Bellu. Kad pēdīgi atnācējs no tuksneša ierunājās, viņa balss bija tik klusa, ka Bellām vajadzēja sasprindzināt dzirdi.

Cits citu nomainīja gadalaiki un gadi. Jūsefs labprāt klausījās par to, kā klājas viņa draugiem, ko Abū Mūsa un Etiopu Mozus pārspriež, spēlēdami šešbešu, ko mācās Asafs un ko Bells no rītiem lasa savā parādes lievenī. Ja Bells izvaicāja, Jūsefs bez minstināšanās stāstīja par sevi, tomēr lielākais runātājs bija Bells, jo Jūsefs to vairs lāgā neprata. Dzīve tuksnesī viņu bija pieradinājusi klausīties.

Bellām bieži bija jādomā, cik savāda ir šī dzīve. Lielāko daļu gada Jūsefs uzturējās kaut kur netālu no Kidronas ielejas — viena no dziļākajiem vādī, kas bija izgrauzis sev ceļu no Jūdejas kalnienes līdz Nāves jūrai. Tas sākās pie paša Jeruzālemes austrumpuses mūra, nošķirot Vecpilsētu no Eļļas kalna, un no turienes līču loču veda uz dienvidiem un austrumiem, arvien asāk un dziļāk laužodes cauri kalniem un tuksnesim: kraujš un daudzu nepieejamu alu izrobots, vasaras mēnešos tik svilinoši karsts, ka beduīni to dēvēja par Vādī el Nār, "uguns aizu". Pirms daudziem gadu simteņiem ceļinieki pa to ieradās Jeruzālemē no Jordānas ielejas, no austrumiem uz rietumiem šķērsojot Ķēniņa ceļu upes ielejā un Patriarhu ceļu, kas no Hebronas pa ūdensšķirtnes kalniem veda uz Jeruzalemi un tālāk uz Samariju. No vādī dziļo, akmeņaino gravu kraujām raudzījās sabrukušu klosteru drupas, tā mūžsenajās klintīs slēpās aizmirstu vientuļnieku mitekļi.

Nav brīnums, ka dzīvodams tādā vietā, Jūsefs, tiekoties ar Bellu, bija gauss runātājs. Zinot, kāda milzeņa vientulība bija viņam visapkārt dienu no dienas un nakti pēc nakts, cik spelgi aukstas ir tuksneša ziemas un baismi kveldīgas tā vasaras, un viņa vienīgie biedri uguns aizā ir rēgi no svešiem laikmetiem, nebija brīnums, ka Jūsefs bija pieradis klausīties.

Cik nebeidzami garu saulainu stundu viņam tur ir? Bells domāja. Cik daudz tumsas vienā pašā naktī? Viņš taču dzīvo kaut kādā mūžībā, tādā sapņu un redzējumu valstībā, kuru mēs, visi pārējie, savu nedēļu un mēnešu ritumā nomanām labi ja visīsāko acumirkli. Pilnīgi cita pasaule un esamība, atskārsta neskaitāmos laikos, tik bezgalīgos kā zvaigznes.

Vai tu savai dzīvei tuksnesī redzi galu? Bells reiz viņam jautāja — 1973. gada pavasarī, kad Jūsefs bēguļodams jau bija nodzīvojis veselus piecus gadus.

Jūsefs ilgi klusēja. Tiešām nezinu, viņš galu galā atbildēja. Bet esmu nolēmis, ka ir viens cilvēks, ar kuru es gribētu par to parunāt. Daudzi mani tautieši viņu dziļi ciena, man liekas, tu ari viņu kādreiz pazini. Viņš ir sīrietis. Vārdā Halīms. Dzīvo Damaskā.

Jā, es viņu pazinu, atbildēja Bells. Ne visai labi, tomēr ari tas mazums atstāja lielu iespaidu. Bet vai tas nozīmē, ka tu iziesi no tuksneša un šķērsosi upi?

Ne tagad, atsaucās Jūsefs. Es nemaz nezinu, vai viņš gribēs ar mani tikties. Ja viņš piekritis, tad redzēsim. Es nesteidzos, vispār nesteidzos, nekad un nekādos apstākļos. Bet, ja izlemšu pāriet robežu, jūs būsiet pirmais, kas par to uzzinās.

Abū Mūsa jutīsies ļoti atvieglots, Bells bilda.

Zinu, Jūsefs nočukstēja un sāka izprašņāt par Asafii, šešbeša partijām un grāmatām, kuras Bells bija izlasījis kopš viņu iepriekšējās sarunas Hē-roda ziemas pils drupās.

Bells ārkārtīgi priecājās par to, ka Jūsefs ir kaut sācis domāt par to, vai nevajadzētu izbeigt šo trimdinieka dzīvi tuksnesī, — piecu gadu laikā tā bija pirmā pazīme, ka viņā kaut kas atdzīvojies. Bells saprata, ka šis jaunums ir trūcīgs un nenoteikts, varbūt tas vispār nav nekas vairāk par viņa cerībām, tomēr viņam gribējās padalīties ar Abū Mūsu un Mozu. To viņš izdarīja nākamās dienas pievakarē, kad viņi trijatā sēdēja parādes lievenī.

Mozus uzreiz pacēla acis no šešbeša galdiņa, pasmaidīja un uzmundrinoši pamāja Bellām ar galvu. Turpretim Abū Mūsa aizgriezās un sāka noņemties ar ūdenspīpi, kas bija paspējusi apdzist. Likās, viņu pārņēmusi grūtsirdība, un tas Bellu pārsteidza.

Protams, vēl ir pāragri spriest, kas no tā iznāks, Bells mēģināja ko bilst.

Abū Mūsa vēl kādu brīdi pacīnījās ar ūdenspīpi un pēdīgi padevās. Nopūtās un sažņaudza klēpī saliktās rokas.

Varbūt ir par agru spriest, Abū Mūsa teica, bet varbūt tas viss jau ir pārāk ievilcies. Jūs, mans draugs, nedabūjat dzirdēt tik daudz no tām pasaciņām, ko stāsta kafijas dzertuvēs. Vai zināt, ko par Jūsefu apgalvo kalnienes ciemu iemītnieki? Ka viņš ir cilvēks, kurš mēnesnīcā met garu ēnu. Jūs Jūsefu redzat naktīs, kad nav mēness, tumšās naktīs, vismaz, cik nu es spēju iztēloties. Un šo īpatnību jūs neieraugāt. Jūs neredzat viņa ēnu mēnesnīcā.

Bells nezināja, kā lai saprot Abū Mūsas mājienu par Jūsefa ēnu mēnesnīcā, ko viņš, protams, nekad nebija redzējis. Lai cik labi viņš veco arābu pazina, reizēm Abū Mūsas izvairīgās tuksneša metaforas joprojām viņam bija mīkla. Viņš tā ari pateica.

Abū Mūsa atkal nopūtās un vēl ciešāk sažņaudza rokas. Ko tur daudz, viņš teica, vienkārši gandrīz visiem no mums dzīve ir kaut kas tik parasts. To vien mēs diendienā redzam, pastāvīgu parastību, kas brīžiem kļūst apnicīga, bet reizē tomēr ir arī nomierinoša. Dažiem ir citādi, un tā varētu būt ar mūsu Jūsefu. Es ļoti gribētu domāt, ka viņš joprojām ir cilvēks no miesas un asinīm, nevis kaut kāds ēnains pestīšanas apsolījums, kas dzīvo manu tautiešu sapņu mēnesnīcā. Ak, man bezgala gribētos, kaut tā būtu, bet es esmu tikai viens cilvēks ar savām cerībām; jūs arī neesat nekas vairāk, bet Jūsefs, baidos, jau ir aizgājis tālāk un daudzu sirdīs kļuvis par kaut ko citu. Par ko? Par mītu kalnos? Par tuksneša mītu tur, augšā? Varbūt, kas zina, varbūt viņš pat kļuvis par tādu kā svētnieku... Man nav nekādu iebildumu pret svētniekiem, kas dzer araku. Dzeršana nozīmē tikai to, ka viņi vēl ir cilvēki, kas iet uz svētumu, un tā ir prātīga pieeja brīnišķīgam dzīves aicinājumam. Un es negribu teikt, ka Jūsefs ir gājis uz to, kāds viņš ir tagad. Viņš bija atturīgs un līdzvarots zēns, un es atsakos ticēt, ka, dodoties tuksnesī, viņam bija padomā kaut kas tāds. Bet ir pagājuši pieci gadi; vai tad jūs nesaprotat, ko no viņa ir prasījusi vientuļā bēguļošana tur kalnos, tajā mūžībā?

Abū Mūsa skumji pašūpoja galvu.

Visu, viņš teica. Ļoti vienkārši — tā viņam ir maksājusi visu viņa dzīvi. Un es negribu teikt, ka viņš sajucis prātā, lai gan kaut kādā ziņā tieši tā noteikti arī ir, viņš taču uzturas citā laikā un pilnīgi citā pasaulē, uz citas planētas, kas riņķo ap citu sauli, pazudis kaut kur zvaigznēs...

Abū Mūsa pēkšņi pasniedzās un ar abām rokām satvēra Bella veselo delnu. Viņš to spieda no visa spēka, viņam acīs bija asaras.

Pārāk stipri neilgojieties pēc neiespējamā, viņš teica. Ir labi un pareizi, ka svētnieks tic stiprāk nekā mēs, pārējie, tādēļ jau viņš ir svētnieks. Un jūs ticat Jūsefam, jo jūs viņu mīlat un vienmēr esat mīlējis, jau kopš tiem laikiem, kad viņš, tāds sīks ķipars, ar abām rociņām ķērās jums ap ceļgaliem, lai pieslietos kājās. Bet jums jāspēj atzīt, ka Jūsefs ir zudis un vairs neatgriezīsies. Nekad. Pat ja gribētu, viņš to nespētu. Viņš tagad ir kaut kur citur, viņš ir tas brīnum skaistais sapnis ciemu iemītniekiem kalnos, sapnis par cerību, brīvību un atpestīšanu. Tagad ir viņu Jūsefs. Nevis mūsējais...

Nelaizdams vaļā Bella roku, Abū Mūsa sēdēja, bēdu pārņemts. Klusumā, kas iestājās pēc viņa vārdiem, Etiopu Mozus lēni pierausās kājās un milzum ceremoniāli nolīdzināja savas koši dzeltenās drānas. Pēc tam tikpat gausi apsēdās atpakaļ un sāka pētīt šešbeša galdiņu.

Tāds pats sapnis, viņš murmināja, laikam sev pašam, tajos ciemos droši vien bija arī pirms diviem tūkstošiem gadu, kad Jēzus, stāvēdams Kārdināšanas kalnā, uzgrieza muguru Jērikai. Bet varbūt tā vienmēr ir tik mūžsenās vietās kā šī, kur, saulē neizšķirami, ienākas atmiņas un apelsīni.

DESMIT

Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešais izraēliešiem bija baigs gads. Tadžars ar biedīgu katastrofās nenovēršamības apziņu lūkojās, kā laimes spēle svaida gadalaikus tādā trakulīgā kvēlē, ka tur nekas nevarēja beigties labi. Viņš gandrīz bija gatavs noticēt, ka nāciju lielajā kaujā kāds pirmatnējs spēks ir no visa spēka atvēzējies un tagad dzen pār zemi nedzirdamus vējus, pārrakstot likteņus un zīmējot jaunus plānus laika slepenajām būvēm. Pēc visiem šiem ilgajiem cīņas gadiem viņam reizēm šķita, ka viņš, līdzīgi dzīvniekiem, spēj nomanīt neredzamas briesmas, un viņa pirkstu gali kņudēdami čukstēja, ka būs slikti, viņa delnai noslīdot pār durvju tverekli, satverot kruķus vai pieskaroties gludajiem, apdilušajiem Jeruzālemes akmeņiem, kad viņš apstājās un, uzlicis roku uz kāda sena mūra, aizvēra acis un klausījās.

Tai pavasari Tadžaram gadījās redzēt ko savādu.

Kādu klusu šabata ritu viņš guļamtīklā zvilnēja pie sava namiņa aizaugušajā pagalmā, kur viņš bija paslēpies no pasaules aiz rožu krūmu mudžekļa un milzīga kaktusa, kas bija izpleties pussabrukušajos vārtos. Viņam rokā bija grāmata, tomēr Tadžars nelasīja. Viņš raudzījās augšup, uz spirgto pavasara sauli, kas spulgoja cauri ciprešu un olīvkoku zariem, juzdamies ērmoti tāls pat no Jeruzālemes miegainā klusuma, bet tad pēkšņi ar acs kaktiņu pamanīja taureni, kas aiztraucās viņam pāri. Uzreiz tam garām aizlidoja vēl viens taurenis, tad arī trešais, un visi bija pilnīgi vienādi. Ne lieli, ne mazi, un gluži parastā krāsā, oranži vai dzelteni ar melniem punktiņiem.

Atkal garām aizšāvās viens taurenis, un tam atkal pulciņā sekoja trīs vai četri. Sākdams lūkoties uzmanīgāk, Tadžars nolēma, ka tie pavisam noteikti ir oranži. Laiski noraudzīdamies nopakaļ jaunajai taureņu karavānai, viņš pēkšņi aptvēra, ka tā tiešām ir karavāna un tai nav gala.

Izslējies sēdus, viņš skatījās ieplestām acīm. Taureņi nāca un nāca, desmitiem aizplivinājās viņam garām pa vienu un to pašu maršrutu, it kā šauras žigla vēja strāvas nesti. Taču vēja nebija. Gaiss bija pilnīgi nekustīgs. Taureņi nebeidzamā virtenē nāca no vienas un tās pašas puses, no pagalma tālākā gala vārtu pusē. Atlidojuši pāri rožu krūmiem, tie aizšāvās pāri viņa guļamtīklam un nozuda aiz namiņa: te viens vai divi, te bariņš, un neviens pats taurenis nenovirzījās no neizprotamā tuneļa, kas viņiem bija izcirsts saules gaismā.

Tadžars nezināja, ko domāt. Kaut ko tādu viņš redzēja pirmo reizi. Ritēja minūtes, un taureņi traucās viņam pāri kā gājputnu bars, simtiem vien, nevis šaudīgi laidelēdamies, bet stingri pieturēdamies pie maršruta, un tad pēkšņi šī apstulbinoši skaistā karavāna pazuda tikpat negaidīti kā bija uzradusies. Taureņu straume apsīka, gaisā nebija nevienas vienīgas noklīdušas, oranžas fantāzijas, kas plivinātu melnus punktiņus virs viņa guļammaisa, neizprotami ceļojot pāri visam pagalmam no dienvidiem uz ziemeļiem.

Tadžars bija apjucis, viņš netika gudrs. Zināms taču, ka taureņi nevis lido, bet laidelējas, lidinās šurpu bez acīmredzama mērķa. No kurienes tie bija uzradušies? Kāpēc? Un kurp devās?

Taureņu dēļ Tadžaram tai pavasara dienā bija nemierīgs prāts. Vēlāk viņš par to pastāstīja Annai, un arī viņa brīnījās, taču nešķita tik ļoti apmulsusi. Viņas acīs tas bija tikai neparasts un brinum skaists notikums — jā, protams, neizprotams, taču ievērības cienīgs tikai tāpēc, ka tik ļoti neikdienišķs.

Turpretim Tadžaru šī nejaušā ielūkošanās Visuma kārtības neizprotamajās pretstrāvās bija patiesi satricinājusi, daudz vairāk, nekā to spētu jebkāda haosa sadursme aiz rožu krūmu mudžekļa viņa mūru ieskautajā pagalmā, kur vārtus ar tūkstoš asiem zobeniem sargāja milzīgs, mūžvecs kaktuss.

Kā arvien atkārtoja Ēģiptes prezidents Sadats, viņa kvēlākā vēlēšanās bija atmaksāt par pazemojumu, kuru Ēģipte un visa arābu pasaule bija pārcietusi Sešu dienu karā. Tas izdevās karā, kas notika 1973. gada oktobri.

Atriebība netika panākta ar ēģiptiešu un sīriešu karaspēku uzvaru. Sākumā cīnījušās sekmīgi, abu arābu valstu armijas cieta sakāvi. Ēģipte sev izkaroja sešas jūdzes tuksneša Suecas kanāla krastā, Sīrija atkāpās. Veiksme no arābiem novērsās ilgi pirms kauju beigām, kad Izraēlas tanki atradās divdesmit piecas jūdzes no Damaskas un četrdesmit piecas jūdzes no Kairas. Tomēr karu mērs nav jūdzes vien, un arābi svinēja uzvaru, jo bija pierādījuši, ka spēj cīnīties. Izraēlā ar vienu rāvienu bija pielikts punkts eiforijai, kas bija iestājusies pēc šīm sešām uzvaras un pēdējās radīšanas dienām.

Jaunais karš bija sācies Grēku izpirkšanas dienā, vissvētākajā jūdu kalendārā. Saskaņā ar tradīciju Jom Kipur tiek pieminēts, kā senā Israēla tauta saņēma otros bauslības galdiņus un tādējādi — apliecinājumu, ka tai ir piedots zelta teļa pielūgšanas noziegums. Sī ir grēku nožēlas, gavēšanas, lūgšanas un pārdomu diena, ilgojoties saņemt līdzcilvēku piedošanu, kas ir ceļš uz piedošanu no Dieva. Sī diena mudina ieraudzīt cilvēka vājumu un spēju saskatīt ideālu, tajā tiek svētīta Dieva palīdzība grēku nožēlniekam.

Izraēlas regulārā armija ir neliela, karot tā spēj, vienīgi iesaucot rezervistus, un rezerves dienesta karavīri ir visi vīriešu dzimuma iedzīvotāji līdz piecdesmit gadu vecumam. Tik mazā valstī rezervistu mobilizācija izjauc pilnīgi visu dzīves kārtību. 1973. gada maijā, pēc izraēliešu desantnieku atentātiem pret PAO aktīvistiem Beirūtā, palestīniešu nometnēm uzbruka Libānas armija, un kādu laiku šķita, ka sīrieši šķērsos robežu un metīsies palīgā palestīniešiem. Kaut arī Izraēlas armijas izlūkdienests uzskatīja, ka rezervistu iesaukšana nav vajadzīga, armijas virspavēlniecība izsludināja mobilizāciju, kas izrādījās lieka.

1973. gada jūlijā Mosad pieļāva ļoti rupju kļūdu. Dzenot pēdas Min-henes olimpiešu slaktiņā vainīgajiem PAO teroristiem, aģenti bija nonākuši Norvēģijas pilsētā Lillehammerē, kur, vadoties pēc aplamas informācijas, nošāva kādu marokāņu viesmīli, kuram ar teroristiem nebija nekādas saistības. Norvēģijas policija slepkavībā iesaistītos apcietināja, un tas bija pirmais neapgāžamais pierādījums, ka izraēliešu aģenti veic atentātus pret PAO teroristu vadoņiem. Skandāls nonāca atklātībā, un Mosad Izraēlā bija lielas nepatikšanas.

1973. gada septembrī palestīniešu teroristi Cehoslovākijā sagrāba ķīlniekus vilcienā, kurā brauca krievu ebreji, kas emigrēja uz Izraēlu. Teroristi piederēja pie sīriešu izlūkdienesta koordinētā PAO grupējuma.

Rudenī Ēģipte ik gadus rīkoja armijas mācību manevrus. Septembrī ēģiptiešu karaspēks šķērsoja Suecas kanālu, kas kopš Sešu dienu kara kalpoja par šīs valsts robežu ar Izraēlu. Rosība sākās arī ziemeļos, Sīrijas frontē, tomēr kara sākšanos Izraēlas armijas izlūkdienests neprognozēja, tas uzskatīja, ka ēģiptieši tikai notur savus parastos manevrus, bet sīrieši pārvieto karaspēka daļas, lai nodrošinātu labāku robežas aizsardzību.

1973. gada oktobrī pārsteigums pirmo reizi bija Ēģiptes un Sīrijas sabiedrotais. Munīcija un viss cits nepieciešamais abām armijām, tiklab pie kanāla, kā Golānas augstienēs, nebija jāpiegādā no tālienes. Tās uzbruka pirmās, turklāt tās iedvesmoja vēlēšanās atgūt 1967. gadā nolaupītās teritorijas. Lai nonāktu dienvidu frontē, izraēliešu karaspēkam šoreiz vajadzēja šķērsot visu Sīnāju, taču Izraēlas ģenerālštābs par arābu karošanas māku nebija augstās domās. Armijas izlūkdienests bija pārliecināts, ka arābi karu uzsāks tikai tad, ja spēs pirmie dot triecienu Izraēlas lidlaukiem — tāpat kā Izraēla 1967. gadā bija uzbrukusi ēģiptiešu gaisa spēkiem —, jo tanku kauju iznākums klajā laukā ir atkarīgs no tā, kurš valda debesīs. Izraēlieši zināja, ka Padomju Savienība ir apgādājusi ēģiptiešus un sīriešus ar jauna parauga pretgaisa aizsardzības raķetēm, taču krievu ieročus necik augstu nevērtēja.

Kopumā ņemot, tas bija milzīgs Izraēlas armijas izlūkdienesta fiasko, un stāvokli vēl pasliktināja nesamērīga pašpārliecinātība vienā pusē un veiksmīga plānošana otrā. Par spīti daudzajām pazīmēm, ka gaidāms karš, oktobrī izraēlieši rezervistus neiesauca.

Karš sākās Grēku izpirkšanas dienā pēc dienvidus. Togad šī diena iekrita 6. oktobri, un visā Izraēlā valdīja pilnīgs klusums. Vairāk nekā tūkstotis ēģiptiešu lielgabalu sāka apšaudīt izraēliešu pozīcijas pie Suecas kanāla, un astoņi tūkstoši Ēģiptes kājnieku šķērsoja to gumijas laivās.

Viņiem pretī no Bar-Leva nocietinājumu līnijas stājās 600 Jeruzālemes brigādes rezervistu, kuri pat nebija kaujas gatavībā. Ēģiptieši izlauzās nocietinājumiem cauri un jau tajā pašā vakarā pārvietoja uz kanāla austrumu krastu piecas karaspēka divīzijas, 500 tanku un progresīvu pretraķešu aizsardzības sistēmu. Tikmēr ziemeļos, Golānas augstieņu šaurajā frontē, sīrieši lauzās uz priekšu ar lielākiem tanku spēkiem, nekā vāciešiem bija operācijā "Barbadossa", 1941. gadā iebrūkot Krievijā.

Karam sākoties, Tadžars vienmēr jutās lieks un nevajadzīgs. Kaut ko darāmu viņš spētu atrast, varētu palīdzēt Mosad kolēģiem, taču viņa paša darba lauks bija vienīgi gatavošanās karam; kad tas gāja vaļā, viņš varēja vienīgi sēdēt, uztraukties un gaidīt pārbaudītas un nepārbaudītas ziņas no kaujas lauka, tāpat kā visi citi.

Tai oktobri ziņas bija briesmīgas. Dienvidos glābiņš bija Sīnājs, vismaz tiem, kuri neatradās kanāla tuvumā, turpreti apgabalus ziemeļos nedrīkstēja zaudēt, tad sīrieši jau būtu nonākuši Izraēlas teritorijā, dotos iekšā Galilejas līdzenumos. Tādēļ Golānā izraēlieši neatkāpās ne soli, un kauju pirmajās stundās gāja bojā veselas vienības, kuras aprija sīriešu tanku blīvais uzbrukums.

Kara laikā Tadžars vienmēr domāja ari par savām bērnu dienām Jeru-zālemē, augot kopā ar brāļiem un māsām. Atmiņas par viņiem mēdza atgriezties arī citreiz, bet nekad tik uzmācīgi, tik neatvairāmi. Notikumi atkal un atkal pēkšņi aizzibēja gar acīm negaidītā spilgtumā. Kāpēc šīs ainas atkal atgriezās tieši tādos brīžos? Kāds klikšķis smadzenēs pēkšņi izbūra no tālas pagātnes sen aizmirstas izjūtas? Sī atcerēšanās bija saistīta ar kaut kādu pirmatnēju impulsu no viņa būtības dzīlēm. Tadžars centās pievērsties darāmajiem darbiem, taču atmiņa dzīšus dzina viņu atpakaļ laikā, it kā atgādinot, cik milzum plašs ir dzīves mērogs, un no jauna, mirklīgi un mūžīgi, to apliecinot nāves stundās.

Tadžars bija audzis lielā ģimenē, viņi bija seši bērni, un Tadžars — jaunākais. Droši vien lāgu lāgumis bija ari strīdi un kašķēšanās, bet viņš neko tādu neatcerējās, vai vismaz viņa atmiņām nebija tādas nokrāsas. Viņš atcerējās siltumu, atcerējās, cik viņš jutās labi, kā brāļi un māsas viņu loloja, neļaudami pār viņu nākt nekam ļaunam. Sajās ainās viņš bija mazs, gadus četrus vai piecus vecs. Brāļi un māsas šķita divreiz lielāki un tādēļ izskatījās kā stipri sargi pret visām pasaules briesmām. Reizēm viņi, visa ģimene, devās ieturēt launagu ārpus Vecpilsētas mūriem, pievakarē sēdēja kalna nogāzē, kur nemocīja Jeruzālemes šauro ieliņu spiedīgā vasaras tveice. Tur vienmēr bija kādas drupas, kur viņš ar brāļiem varēja spēlēties, reizēm garām aizjāja britu virsnieki, kas braši salutēja puišeļiem. Vai atkal, ziemā, visi sēdēja virtuvē un lielajā istabā, lasīja vai rakstīja mājasdarbus, un klusumā varēja dzirdēt vienīgi, kā pāršķirot nošvīkst grāmatas lapas un vienmērīgi klikst mātes adāmadatas. Ziemā satumsa agri, viņi visi, sasildījušies ar māsu uzvārīto tēju, lasīja, noliekušies par grāmatām, sapņodami par Svēto Pilsētu, Israēla zemi, Jeruzālemi un to, ka pienāks diena... Ar naudu bija trūcīgi, taču viņš ne reizi nebija licies gulēt tukšu vēderu. Viņu namiņš bija mazs, viena istaba zēniem un viena meitenēm. Vēlāk mazītiņš pieliekamais kambaris kļuva par atsevišķu istabu vecākajam brālim, tas bija liels notikums, un visi bērni jutās lepni, redzēdami, cik varenas lietas bija gaidāmas, kad viņi izaugs.

Tas viss bija dažus gadus pēc Pirmā pasaules kara, kad Tadžaram bija četri vai pieci, kad Palestīnā tikko bija beidzies turku laiks un ar angļu atnākšanu aizsākusies jauna progresa un cerības ēra. Tagad Izraēla cīnījās jau ceturtajā karā, un Tadžara māte un tēvs, visi viņa brāļi un māsas jau sen bija miruši. Uzaugot kā ģimenes pastarītim, ir ļoti savādi atklāt, ka jebkurā telpā tu vienmēr esi visvecākais, — tieši tā Tadžaram bija Mosad. It kā izlūkošana un karš būtu jaunu ļaužu arods. Šis darbs sadedzināja tavus ideālus un izsveilēja tevi tukšu; ja nebūtu atgadījusies tā avārija, pēc kuras viņš palika kroplis, Tadžars jau sen būtu izdedzis. Tagad viņš, lieks un nevajadzīgs, sēdēja pie sava galda un nokāvās ar grūtām domām, bet jaunekļi no visām viņa zemes malām steidzās uz fronti ziemeļos un dienvidos.

Steidzās... un kas viņus gaidīja?

Nakti, dažas stundas pirms rītausmas braukdams pa tukšajām Jeruzālemes ielām, Tadžars bija redzējis jaunu kareivi, kas steidzās tumsā. Tas bija rezerves dienesta karavīrs formas tērpā, ar šauteni un mantu maisu pār pleciem; ar abām rokām satvēris lences, viņš, galvu nodūris, skrēja uz autobusu vai kravas mašīnu, kas viņu aizvedīs pie viņa biedriem frontē. Vai šis zēns bija pietiekami vecs, lai būtu piedalījies jau arī iepriekšējā karā, Asafa karā? Pasaulē valdīja nejaušības likumi. Ja zēnam bija divdesmit četri gadi, viņš bija cīnījies iepriekšējā karā. Ja divdesmit trīs, šis bija viņa pirmais karš. Tadžars zināja tikai to, ka viņš bija jauns un koncentrējies, un viņš steidzās. Tadžaram kaklā sakāpa asaras, un viņš, rīklei aizžņaudzoties, noraudzījās uz zēnu, kurš tumsā un klusumā viens pats skrēja pa tukšajām ielām... Ak, Dievs, esi žēlīgs, kas viņu gaidu?

Kara pirmajā dienā krievu jaunās raķetes iznīcināja četrdesmit Izraēlas lidmašīnas, lielākoties Golānas augstienēs. Sauszemes karaspēka pārsvars sākumā bija desmit vai divpadsmit pret vienu sīriešu labā, un daudz lielāks — ēģiptiešu labā. Nepilnās četrdesmit astoņās stundās sīrieši ielauzās Izraēlas teritorijā tik tālu, cik viņiem šajā karā izdosies; pēc tam viņi tika atsisti, taču sākumā stāvoklis Golānā bija tik izmisīgi grūts, ka izraēliešu ģenerālštābs raidīja tankus cīnīties plato pa vienam, kolīdz no rezervistiem varēja izveidot apkalpi, nenogaidot, lai izveidom vienības. Sīriešiem palīgā ieradās divas bruņutanku divīzijas no Irākas un viena jordāniešu brigāde, taču kara ceturtajā dienā sīrieši no Golānas tika padzīti. Sestajā dienā sākās izraēliešu pretuzbrukums Sīrijas teritorijai. Pretuzbrukums Ēģiptei prasīja vairāk laika, jo pa vidu atradās Sīnāja masīvs.

Kara devītajā dienā pie Suecas kanāla cīnījās vairāk nekā 1600 tanku; 1942. gadā, tajā pašā mēnesī, pie Alemeinas divsimt jūdžu tālāk uz rietumiem, britiem, vāciešiem un itāļiem kopā bija mazāk. Kara vienpadsmitajā dienā, šķērsojot kanālu, Ēģiptē ielauzās pirmie izraēliešu desantnieki. Ēģiptes Trešā armija jau bija nošķelta no pārējiem spēkiem un iesprostota Sīnājā.

Karu, kā jau parasti, izbeidza ASV un Padomju Savienība.

Diezin vai ēģiptieši un sīrieši, apzinādamies to, ka viņu gaisa spēki ir daudz vājāki, un lielā mērā paļaudamies uz pretgaisa aizsardzības raķetēm, bija visā nopietnībā domājuši turpināt karu Izraēlas teritorijā. Visticamāk, viņi cerēja atgūt daļu no 1967. gadā zaudētajām teritorijām

Golānas augstienēs un Slnājā. Sīrieši šajā ziņā cieta pilnīgu neveiksmi. Ēģiptiešiem izdevās noturēt divus placdarmus kanāla austrumu krastā, toties izraēliešu rokās nonāca "kabata" rietumkrastā.

Tomēr arābi bija guvuši panākumus. Viņi bija cīnījušies no visa spēka un nodarījuši smagus zaudējumus, pierādot sev, ka Izraēla karalaukā nav tāds neuzvarams spēks, kā šķita 1967. gadā. Ēģiptē tika svinēta liela uzvara.

Nepilnās trijās kara nedēļās karš bija nesis milzīgus postījumus. Arābu pusē kritušo bija vismaz septiņas reizes vairāk, taču Izraēlai bija tik maz iedzīvotāju, ka šī maksa bija neiedomājami dārga. Astoņpadsmit kauju dienās izraēliešu kritušo skaits attiecībā pret kopējo valsts iedzīvotāju skaitu bija gandrīz puse no ASV bojāgājušajiem visā Otrajā pasaules karā.

Un gan amerikāņiem, gan krieviem, domāja Tadžars, šī bija izdevība kaujas apstākļos pārbaudīt savus jaunos ieročus. Palūkoties, cik labi viņu izgudrojumi nogalina, tieši tāpat, kā citas valstis bija darījušas Spānijas pilsoņu karā. Lielajiem un varenajiem nekad nav grūti atrast jaunus slaktiņu apgabalus, kur citi ies bojā viņu vietā.

Kārtējais karš, Tadžars domāja. Milzīga nelaime Izraēlai, jauns lepnums arābiem, lielvarām — iespēja paspēlēties ar nāvi un postu, — un nepanesams slaktiņš visiem un katram, drausmīga prāta spēju un apsolījuma izšķērdēšana visai cilvēcei.

Kur ir pēdējais karš? Asafs, saplosīts un sakropļots gulēdams slimnīcā, jautāja, atcerēdamies, ko čukstēja maza, pārbiedēta meitenīte, iespiedusies kaktiņā kopā ar saviem vecākiem, kad virs galvas kauca šāviņi: Man ir tik ļoti bail. Sis ir mans pirmais karš.

Kas notiek ar cilvēkiem? Asafs toreiz tincināja. Kas noticis ar viņu prātiem un sirdīm? Te nav runa par palikšanu dzīviem vai dzīvību, tas vispār nav nekas tāds, par ko ir iespējams runāt. Tās ir tikai un vienīgi šausmas. Karš.

Viens pats Jeruzālemē, viens pats dziļi pagalmā, kurā milzīgs, mūžvecs kaktuss sargāja mežrožu mudžekli, Tadžars satriekts sēdēja savā mazajā namiņā. Kad jaunais karš bija beidzies, viņš pārnāca mājās un noslēpās, lai neviens neredzētu viņa izmisumu un skumjas, viņa neaprakstāmās mokas. Tagad, kad pēdīgi bija garām neizturamās šausmu, gaidīšanas un cerību dienas, kad vairs nevajadzēja ik mirkli lūgt Dievu par brāļiem, dēliem un brāļu dēliem, viņš ļāva savai sirdij vaļu un apraudāja visus draugus, kuru viņam vairs nebija, visus drosmīgos jaunekļus, kas gāja karā un atkal karā, ikkatru gadu desmitu gāja un gāja, un aizgāja, un vairs nekad nepārnāks.

Neremdināms un vientuļš, Tadžars raudāja un raudāja, droši paslēpies, jo cilvēkiem no viņa vajadzēja spēku, tagad tāpat kā vienmēr. Ticības, drosmes un cerības spēku, spēku sapņot par to, kā varētu būt.

Jā, ak jā, to sapni.

Citi uz Tadžaru paļāvās, un viņš to zināja. Ne mazāk kā dzīvie uz viņu paļāvās kritušie. Ja palicēji zaudēs cerību, kurš stāsies viņu vietā? Ko vispār varēs iesākt? Un kas notiks ar sapni?

tresa dala

VIENS

Daudzus gadus, līdz dienai, kad viņš dka nežēlīgi nogalināts Libānas zemiskajos klanu karos, sīkais žurnālists Ziāds Damaskā bija Halīma labākais draugs. Sīrietis gan pēc Dieva gribas, gan pēc aroda, Ziāds, liels kafejnīcu joku mīļotājs, nervozs, smaidīgs un vienmēr piedauzīgs — arī tad, kad viņu arvien dziļāk iesūca neveiksmju rāva, — tā arī nebija spējis piepildīt savu zelta sapni, nebija aizbēdzis no savas dzimtenes. Sirds dziļumos viņš visu mūžu bija ilgojies pēc Eiropas dižajām galvaspilsētām, visvairāk pēc Parīzes zaigojošajiem brīnumiem, taču jau jaunībā apstākļi iedzina viņu stūri, izredzes saruka, un Ziāds, kā jebkurš, kas nespēj noturēt cerību pietiekami ciešā tvērienā, padevās, atgriezās pie tā, ko viņš jau pazina, un padarīja to par paradumu.

Eiropa bija viņa mūžīgā turiene, neaizsniedzamā brīvības zeme tālu no smacējošās drūzmas, kas bija viņam atvēlētā tiesa šajā pasaulē. Halī-mam — kurš sākumā vēl bija nelegāls Josi — viņš būtu kļuvis par dārgu draugu jebkurā gadījumā, vienalga, kur viņi būtu sastapušies, vienalga, kā. Ziāds, lai kādi bija viņa trūkumi, bija neparasti simpātisks cilvēks. Tiesa, varbūt atnācējam no malas, tādam kā Josi, to bija vieglāk saskatīt; šeit bija jāpriecājas par jebkādu draudzību, jo īpaši tādam tālumniekam pirmajā laikā pēc ierašanās Damaskā, kad Josi mēģināja iedzīvoties bīstamā naidīgas valsts galvaspilsētā. Viņš nekad mūžā neaizmirsīs Ziāda dāsno palīdzību tajos mēnešos, bet Ziāds nemūžam nesapratīs, cik milzīgi daudz viņš toreiz Halīmam deva, — tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Halīms par to nedrīkstēs runāt. Tadžars — vēlāk, pēc Ziāda baismīgās nāves mierinādams Josi, — to nosauks par draudzības zušanu pasaulē, kuru apdzīvo izlūki,

bet Abū Mūsa Jērikā, neaprobežodamies ar izlūku arodu vien un runādams par to, kādi pēc viņa domām ir cilvēka dabas lielākie trūkumi, reiz Halīma klātbūtnē to pašu nodēvēja par cilvēka sirds skumjo klusēšanu.

Neapstrīdams fakts tajā visā bija tas, ka Ziāds, pats to nezinādams, bija devis visnotaļ taustāmu ieguldījumu operācijas "Skrējējs" sākumposmā. Pateicoties tam, ka Ziāds, citiem par apsmieklu, gaiļojās kafijas dzertuvēs, Halīms iepazinās ar godkārīgo jauno leitnantu, kurš bija Sīrijas armijas ģenerālštāba priekšnieka brāļadēls. Pateicoties tam, ka Ziāds izmisīgi centās būt neatvairāms siržu lauzējs, Halīms sadraudzējās ar pulkvedi, kurš komandēja Golānas augstienēs dislocēto Sīrijas desantnieku brigādi. Un vispēdīgi, pateicoties Ziādam, viņš sapazinās ar Sīrijas informācijas ministru, nelokāmu intelektuāli, kura priekšā toslaikus atvērās gandrīz jebkuras durvis. Tomēr Halīmam viņa attiecībās ar lielo draugu Ziādu vienmēr bija vēl kāda dimensija: mazie, dziļi personiskie pakalpojumi, kurus Ziāds viņam bija izdarījis, kad Josi bija tikko ieradies Damaskā un vēl tikai meklēja sevi, patiesi vientuļš un patiesi nobijies.

Ar Ziādu Halīms iepazinās pirmajā izlūkošanas braucienā no Argentīnas uz Sīriju, apciemojumā, kurā viņam šķietami bija jāizlemj, vai pārcelties uz Damasku un atvērt tur savu uzņēmumu. Buenosairesas arābu laikraksta redaktors bija Halīmam izstāstījis, kā sameklēt viņa māsasdēlu, kurš dzīvoja Damaskā un strādāja par žurnālistu. Māsasdēls aizveda Ha-līmu uz kafijas dzertuvi, kur mēdza pulcēties avīžnieki, un tur, citu paziņu vidū, pie viņu galda sēdēja sīks un trokšņains vīriņš. Tas bija Ziāds. Padzirdējis, ka Halīms ieradies no Argentīnas, viņš to nekavējoties sāka dēvēt par gaučo. Pēc vairākām dienām, uzgājis Halīmu vienatnē sēžam tajā pašā kafijas dzertuvē, bez uzaicinājuma piesēdās pretim. Viņš bija skaļš un lielīgs; pēc visa spriežot, viņam, kā daudziem augumā sīkiem vīriešiem, par varītēm vajadzēja, lai viņu pamana. Argentīnu viņš paļāja kā atpalikušu... tur pats velns pazaudēja savu pončo. Vai ne tā jūs tur izsakāties par pilnīgi nejēdzīgu pasaules aizkakti?

Ziāda virspusējās zināšanas bija visnotaļ plašas. Apgaismojis Halīmu par Dienvidamerikas politiku, viņš ķērās sīki un smalki aprakstīt kādas Brazīlijas indiāņu cilts dzimumdzīves paražas, turklāt viņa balss pieņēmās spēkā. Viņš bija vulgārs un prasts, savus ieskatus spēra laukā tādā steigā, ka mutes kaktiņos krājās siekalas, un tomēr pie apkārtējiem galdiņiem neviens nelikās viņu manām. So trokšņaino paša aizspriedumu uzskaitījumu viņš pārtrauca tikai vienu vienīgu reizi, lai pajautātu Halīma domas par kādu franču gleznotāju. Halīms par šādu mākslinieku nekad nebija dzirdējis. Tāds bija Ziāds savā kafijas dzertuvju lomā — nožēlojams nerrs, noplucis klauns, kas nemitējas lielīties.

Vai vismaz tā viņš izturējās, sastapies ar svešiniekiem, tādiem kā Halīms, cilvēkiem, kuri šur tur pasaulē tiešām bija apgrozījušies un šo to paveikuši. Palicis divatā ar Halīmu, viņš kļuva gluži citāds. Tad viņš atmeta pozēšanu, kļuva kluss, smalkjūtīgs un drūms. Kopā ar viņu pastaigājoties gar upmalu, Halīms pavisam neilgā laikā labi iepazina Ziādu un nebrīnījās, kad izrādījās, ka sīkaļa žurnālists ir skumjš un viegli ievainojams cilvēks.

Ziāds bija par dažiem gadiem jaunāks nekā Josi, attiecīgi, dažus gadus vecāks nekā Halīms saskaņā ar Tadžara sacerēto biogrāfiju. Viņš bija audzis tikpat trūcīgā ģimenē kā Josi, un reiz, neilgu laiku, izskatījās, ka ari viņš, tāpat kā Josi, spēs no šīs dzīves izrauties. Ari viņš bija vienīgais no bērniem, kuram bija izdevies izdzīvot. Pārējos bija paņēmusi slimība. Viņa vecākiem bija augļu un dārzeņu lete Hamīdījas tirgū, austrumnieku bazārā Damaskas iekšpilsētā. Abi cēlās pirms rīta gaismas, lai no zemnieku sagādniekiem iepirktu preces, un pēc tam līdz pašam vakaram pie letes kaulējās ar pircējiem, kuri prasīja, lai viņiem nolaiž cenu un draudēja doties citur. Dažbrīd kāds piastrs peļņas, tad atkal zaudējumi. Tas bija vārdzinošs un nežēlīgs darbs, kas paģērēja nemitīgu smaidu, godbijīgu pieklājību. Kā teica Ziāds, viņš ne reizi nebija tēvu un māti redzējis ne-pārgurušus. Nokārta galva, mūžam sagumuši pleci; vecās, raupjās rokas ne mirkli nerimstas, tām jānoplēš zaļajiem dārzeņiem iepuvušās kārtas, lai tiktu līdz kodolam, kuru vēl varēja pārdot. Tam nebija un nebija gala, viņš Halīmam teica.

Pats par sevi saprotams, viņi cerēja, ka dēlam būs labāka dzīve. Ziādam bija gaiša galva, un, kaut ari viņš bija sunnītu musulmanis, viņam izdevās ietikt katoļu priesteru pārzinātā franču skolā. Pēc frančskolas viņš veiksmīgi iestājās Damaskas universitātē un sāka studēt jurisprudenci. Tas bija politisku juku laiks, un jaunais Ziāds sāka piedalīties pasākumos, kurus rīkoja nesen nodibinātā Baath partija, kas aicināja uz reformām sabiedrībā un pulcēja daudz sekotāju no jaunajiem, skolotajiem sabiedrības slāņiem. Armija sadumpojās, militāri apvērsumi sekoja cits citam. Ziādu atskaitīja no universitātes — vispirms uz laiku, tad pavisam. Viņš bez lielas aizrautības sāka rakstīt avīzēm, jo jau iepriekš bija sācis publicēties partijas izdevumos. Tēvs nomira, sarūgtināts un nespēdams dēlam piedot par pieviltajām cerībām. Māte gandrīz uzreiz sakritās un nonāca tāda kā vecuma plānprāta varā: viņa baidījās no ļaužu pūļiem un neizgāja no tumšā, alai līdzīgā miteklīša virs tirgus, kur vasarā bija nepanesami karsti, bet ziemā valdīja ledains aukstums. Gadu pēc gada viņa viena pati sēdēja nožēlojamajā istabelē, un Ziāds vairākas reizes nedēļā, pievakarē pirms došanās dzert, nāca pagatavot viņai kaut ko ēdamu. Taupības dēļ viņa nededzināja jauno lampu, kuru Ziāds bija viņai nopircis. Atnākdams viņš to atrada, ierāvušos kaktiņā kā pārbiedētu nakts dzīvnieku, ielīdušu ēnās zem noskrandušām šallēm, bet viņa sadāvinātās segas, ventilators, krāsniņa un siltās drēbes bija kārtīgi saliktas skapī — veca sieva, gandrīz izkūkojusi prātu, savā nodabā kaut ko purpina par dārzeņiem.

Reiz, pēc daudziem gadiem, Ziāds atveda Halīmu līdzi, lai parādītu šo dzīvoklīti tirgū, kur viņš bija uzaudzis. Izgājuši no ļaužu pilnu tirgotavu pilnajām ieliņām, viņi devās arvien dziļāk pa netīrām, posta un trūkuma gadsimtos saskretušām akmens ejām, piesardzīgi uzkāpa pa šaurām akmens kāpnēm, tik stāvām, ka tās vairāk atgādināja pieslienamās trepes, tumsā līkumu līkumiem vezdamas starp vecajiem mūriem, un spraugām, kas smirdēja pēc mīzaliem un pūstošas maitas. Pēdīgi viņi apstājās pie zemām durvīm, un Ziāds, pieklauvējis un uzsaucis, ka tas ir viņš, iegrozīja atslēgu. Durvis atvērās, viņi gāja iekšā.

Halīms tādā tumsā neko nespēja saskatīt. Pēkšņi šajā alā, kurā viņi stāvēja, iedegās spokaina gaisma, mironīgi balta un plakana, nežēlīga. Ziāds pie durvīm bija pagriezis slēdzi.

Tā bija dienasgaismas lampa, jo tādas maksāja lētāk, vēl Ziāda tēva ierīkota. Viena pati neona caurule karājās pie zemajiem griestiem drūmās istabeles vidū, izgaismodama to bez dziļuma un kontūrām; tas bija baigs, šaušalīgs mirklis. Halīms nespēja pat pakustēties. Kaktā bija divas acis un lupatu kaudzē paslēpusies būtne — viņa drauga māte. Pavisam netālu atradās tirgus mutuļojošās, trokšņainās ieliņas, ļaudis grūstīdamies un klaigādami spraucās cits citam garām un pārdošanā bija viss, ko vien var iedomāties. Un te, virs šīm ieliņām, šī mēmuma ala, veltīguma un bēdu piesātināta, nepieejama. Tādā gaismā nekas nevarēja būt dzīvs. Tā izskatās murgi un nāve.

Esi sveicināts manā slepenajā pagātnē, ierunājās Ziāds. Šī ir mana māte, un te es iemācījos sapņot par pasauli.

Ziāds prata runāt franciski un lasīja franču laikrakstus, tādēļ viņam patika domāt, ka viņš, salīdzinājumā ar vidusmēra Damaskas žurnālistiem, ir labāk informēts. Viņam gribējās būt starptautiskās politikas teorētiķim, un visās sarunās viņš centās iepīt savas idejas, ar nemierīgajiem pirkstiem zīmēdams gaisā grandiozus plānus: viena sazvērestība, otra sazvērestība... Franču laikrakstus viņš atpirka no reģistratoriem viesnīcās, kurās uzturējās franču tūristi. Tāds laikraksts viņam allaž bija padusē, staigājot no vienas kafijas dzertuves uz nākamo, salocītas tā, lai ārpusē būtu kāda no komentāru lapām, jo ziņas pirmajā lappusē jau bija vecas. Interesants rakstiņš par Kongo, viņš mēdza bilst, iekārtodamies uz krēsla, un noslēpumaini piemetināja: es šo to izrakstu. Vēlāk viņš šīs avīzes pārdeva tālāk savas bijušās skolas audzēkņiem.

Vispārliecinošākais Ziāds bija kafijas dzertuvēs, apgaismojot garlaikotus paziņas. Tādos brīžos viņam skaidri atklājās, cik ģeķīga ir pasaule, šī ļaužu ēka, un viņa seja savilkās sengrieķu komēdijas maskas zinīgajā smīnā. Taču, ja kāds viņam kaut ko pajautāja par Kongo, viņa acīs nodevīgi pavīdēja smiekli, kuros nebija ne kripatiņas prieka. Sejas izteiksme kļuva nedroša, un viņš slēpa savas bailes, paceldams roku sejai priekšā un ievilkdams pamatīgu dūmu no cigaretes. Jāpadomā. Ko lai atbild? Viņš atmeta galvu un izpūta pret griestiem garu dūmu vērpeti. Par spīti šiem manevriem, Halīmam katru reizi šķita, ka drauga sejas izteiksme vienā mirklī ir pārvērtusies par otru klasiskā teātra galējību, kļuvusi par nekustīgu traģēdijas masku. Taču jau pēc brīža Ziāds attapās, un kāda starpība, vai viņa atbilde bija nejēdzīga vai smieklīga. Viņš jau bija meties uz priekšu, neatņemdamies bārstīja vārdus, vīpsnāja un runāja, runāja, izmisīgi cenzdamies aizpildīt mēmumu savā sirdī.

Kad viņi iepazinās, Ziādam avīžnieka arodā klājās tīri labi. Vismaz tā izskatījās, viņš bija savu iespēju robežās pietuvojies amorālajām kukuļošanas un skandālu strāvām, kas tika uzskatītas par žurnālistiku Damaskā, kur katrs laikraksts kalpoja kādai politiskai partijai un nemitīgi mainīgai komerciālu interešu amalgamai, kuras ienaidniekus tas diendienā zākāja pēdējiem vārdiem, tikmēr ar starpnieku palīdzību risinot ar viņiem, šiem pašiem ienaidniekiem, sarunas par redakcijas nostājas radikālu apmešanu ačgārni — par naudu, protams.

Ja nu rit viss pēkšņi izrādās citādi, Ziāds Halīmam skaidroja. Tā ir tikai tradicionālā levantiešu attieksme pret nejaušībām. Kāpēc ļauties, lai mūs noķer, publicējot vakardienas patiesības par šodienas nacionālajiem varoņiem un glābējiem, ja mēs visi zinām, ka rit viņi būs neģēlīgi ļaundari un nācijas nodevēji? Visiem ir skaidrs, ka laikrakstu tā nedrīkst stūrēt. Kaut kādā ziņā tas pat ir godīgi. Katram politikā ir iespēja nopirkt panākumus, un katram redakcijā ir iespēja pārdot savus draugus un principus. Savukārt sabiedrībai — vismaz tiem, kuri vēl atceras vakardienu, — ir iespēja par to lasīt un uzjautrināties.

Viņi bija izgājuši pastaigā gar upi un šobrīd soļoja pa Nabekas tiltu pašā Damaskas viducī. Uz tilta cits gar citu berzējās aizvēsturiski, stāvgrūdām pilni autobusi, veci franču taksometri un ēzeļu vilkti rati, vīri, kas uz muguras stiepa milzīgas nešļavas, un sievietes, kas pārdeva puķes. Nenovērzdami acis no pretējā krasta, ļaudis steidzās pa putekļiem, troksni un ļembastu. Ziāds pievilka Halīmu pie margām un pamāja vispirms uz duļķaino upi, pēc tam uz pilsētu.

Un tu, gaučo? Ziāds jautāja. Kā tu taisies zināt, kā te viss notiek? Kad tev bija trīs gadi, tu devies prom no Sīrijas, un Argentīnā tev klājās gluži labi, bet vai tu zini, ka šajā zemē algādzis vis neēd krietnu gaļas šķēli divreiz dienā? Jā, jā, tevi Argentīnā jau brīdināja, es zinu. Tur nav ne pampu, ne vēršgaļas, viņi tev teica, tikai politika un tauta. Pārāk daudz gan vienas, gan otras, viņi teica un smējās, un tu piebalsoji. Jo viņi tev stāstīja ari citādus stāstus, vai tiesa, gaučo? Vecūkšņi kļuva sentimentāli un nespēja vien beigt dalīties ar savām skaistajām atmiņām. Tajā tālajā pasaules malā, ļaudamies nostalģijai, pietvīkušām sejām, viņi melsa par savas bērnības vasaras vakariem, kad likās, visa Damaska iznākusi šeit, Baradas krastos, un mielojas, zvilnot upmalā un atpūšoties pēc svelmainās dienas, bērni spēlējas koku pavēnī, ūdenī mirgo gaismiņas, viņi ģimenes un draugu lokā pavada ilgus, jaukus vakarus spirgtu vēsmu šalkās. Ak, cik jauki tā gremdēties atmiņās, domājot par dzimteni. Bet viņi neatgriezās, ko, gaučo? Viņiem pietiek ar dīkām atmiņām, tur, kur ir pampas un vēršgaļa, un cilvēkam iztikšanai pietiek ar čaklām rokām un godīgu darbu.

O, zināms, viņi apbrīnoja tavu ideālismu un vēlēja tev veiksmes, bilda Ziāds. Kā tad citādi? Un tā tu visu mūžu klausījies šos jaukos stāstus par savu dzimteni un iztēlojies to, un kas tur liels, ja ari dzīve būs mazdrusciņ grūtāka, šeit taču ir tikai politika un tauta. Tā arī jābūt, ka grūti, citādi nav vērts. Tu biji jauns un jau biji šo to sasniedzis Jaunajā pasaulē, tad gan jau ari Vecajā tev viss ies no rokas. Gan jau ari Sīrijā.

Bet ko tu zini par Sīriju, gaučo? Vai tev ir jel mazākā nojausma, ko šomēnes, aiz saviem vārdiem slēpdamies, saka šāds vai tāds alavīts vai ismāīlīts, vai vienkārši šiīts? Vai tu zini, kā šonedēļ ar citiem sadzīvo kurdi un drūzi, vai armēņi, grieķi un asīrieši, un kāpēc viņi šonedēļ sadzīvo tieši tā? Un kurš no vecajiem nacionālistu grupējumiem vai no Baath civilajiem un militārajiem spārniem, vai no armijas dažādajām kliķēm šobrīd ir par ēģiptiešiem un kurš ir pret, un kāpēc? Jo nav tik svarīgi, kas viņiem ir aiz ādas, drīzāk jau kāpēc. Tieši šis kāpēc ietekmēs to, kas notiks nākamnedēļ. Un visām šīm sāncensībām, greizsirdībām un savienībām ir kāds mērķis, tāpat kā savs mērķis ir cilvēkiem, autobusiem un ēzeļu ratiem uz šī tilta, visi ir kaut ko sadomājuši un steidzas. Tikai kurp?

Un pat kafijas dzertuve nekad nav tikai kafijas dzertuve, teica Ziāds. Tā ir slepena biedrība, kur modri un aizdomu pilni sazvērnieki tiekas, lai cits no cita uzzinātu jaunumus un izostītu, kuram par labu šobrīd iegriežas veiksme. Tu, gaučo, esi dzimis sīrietis un sunnīts, un tur, Buenosairesā, tev noteikti šķita, ka tā ir tava tālā pagātnē zudusī patība, pirmdzimtības tiesības, ar kurām tev Damaskā nebūs grūti atrast sev vietu. Bet tā nav. Ja tu šeit gribi izlauzties ļaudīs, tev ar to vien nepietiks, kur nu, un tev vajadzēs zināt daudz vairāk. Sīrija ir mūžsenu atlūzu zeme, neaizmirsts haoss, pirmatnējs nesamierināmu naidu murskulis. Mūsu lielās dāvanas kristietībai tās pirmsākumos bija dīvaiņi, tādi kā svētais Sīmanis no staba; viņi devās tuksnesī, kur uzslēja stabus un stāvēja uz tiem piecdesmit gadu: dienu un nakti, ziemu un vasaru. Kas viņus dzina? Vai ir kaut kas tāds, ko cilvēks nespēj? Tā ir sīriešu apmātība, šajā pasaules nostūri visi ir tādi. Te visi pie kaut kā turas un nelaižas vaļā. Ja aizspriedums bija tieši laikā piektajā gadsimtā, tas būs tieši laikā ari mums. Jo ķecerīgāka ir kāda ticība, jo dedzīgāk mēs tajā metamies. Sķcltnieciskas islāma sektas te dzīvo zaļi. Mums joprojām ir nestorieši un kaldieši, sen aizmirstas kristietības sektas, par kurām neviens cits uz pasaules jau tūkstoš piecsimt gadu nav dzirdējis. Mums te pat ir ļaudis, kuri savā starpā joprojām sarunājas ara-miski, Jēzus valodā.

Tā jau gan, ka tur, Argentīnā, tu spriedi, ka vari būt sunnīts un sīrietis, un viss ir skaidrs un vienkāršs, teica Ziāds. Un tu tur noteikti domāji, ka atbrauksi šurp un no jauna atklāsi savu īsteno patību. Bet patības, ceļojot pāri okeāniem, mainās, vai tu to zināji, gaučo? Te tu vairs neesi tas, kas biji tur. Te ar to nevar iztikt un nemūžam nevarēs. Sīrija ir nabadzīga zeme, kurā ir pārāk daudz cilšu un pārāk daudz reliģiju pārāk daudzos variantos, te nav ne naftas, ne pampu, ja nu pa kādam augļukociņam un olīvkokam, toties tuksneša gan ir daudz... mums te ir tikai tauta un politika, tieši tā, kā tev stāstīja Argentīnā.

Ziāds smējās. Satvēra Halīmu aiz elkoņa, un viņi, atrāvušies no margām, iejuka ļaužu straumēs, kas plūda pār tiltu. Nelaizdams vaļā Halīma roku un stūrēdams viņu starp riteņiem un gājējiem, Ziāds paslējās uz pirkstgaliem un, izstiepis kaklu, čukstēja Halīmam ausī.

Es, protams, tev iesākumam varu par to pastāstīt, Ziāds čukstēja. Tas ir mans arods, mans rūpals — kā te viss notiek. Ja tu vēl arvien gribi pārcelties no Argentīnas uz Damasku, es varu tev parādīt, ar ko vajag sākt.

*

Sākumā Halīms Ziādam neuzticējās. Pārvarēt negribīgumu viņam palīdzēja Tadžars, kad Josi devās atpakaļ uz Buenosairesu likvidēt savu biznesu un pa ceļam notika viņu nākamā tikšanās Zenēvā. Skaidrs, Josi ir ārkārtīgi piesardzīgs, Tadžars domāja, jo Skrējējam beidzot pienācis laiks doties uz Damasku.

Tavām bailēm noteikti nav pamata, Tadžars Zenēvā drošināja. Lai sīkaļa žurnālists tev palīdz. Izturies pret viņu draudzīgāk. Tevi māc bažas, un tas ir gluži dabiski, taču nenovērtē sevi par zemu, Josi. Skaidrs, ka Ziāds tevi ciena, un vismaz man šķiet, ka viņu dziļi valdzina tas, ko Halīms grasās darīt, vēlas darīt, cer paveikt. Tevī viņš redz to, ko neatrod sevī, un, nav vārdam vietas, šobrīd viņš tev var sniegt caurcaurēm noderīgu palīdzību. Viņš visu dramatizē, lai iztaisītos svarīgāks, celtu savu vērtību tavās acīs, bet tas jau nav nekas slikts. Ja gribēsi, tu vēlāk varēsi pārstāt ar viņu saieties. Palīdzēdams tev, viņš stiprinās savu pašapziņu, un man liekas, tā viņam ir vājā vieta. Ļaudams, lai viņš tev palīdz, tu izdarīsi labu darbu. Viņš ir tāds cilvēks, kas droši vien jau saprot, ka dzīvē necik tālu netiks, un nojauš, ka tava nākotne varētu būt citāda.

Un ne jau tāpēc viņš pie tevis līp, ka cer uz kaut kādiem labumiem, teica Tadžars. Tas, vai tu Damaskā izsitīsies ļaudīs kā rūpnieks, kā svarīgs cilvēks, kas pazīst citus svarīgus cilvēkus un apgrozās to aprindās, — tas viss ir pārāk tālu, neaptverami tālu, viņš nespēj par to domāt. Viņa dzīve ir šī nedēļa, pēc tam nākamā un atkal nākamā. Kazi, paies mēnesis, armija atkal būs sadumpojusies, un atkal būs cita valdība. Tā viņa pasaulē notiek. Viņš neskatās tālā nākotnē. Viņš to vienkārši nespēj.

Tātad viņš interesējas par tevi pašu, Tadžars turpināja. Ja viņam rūpētu ērtāka iekārtošanās un raušanās pa karjeras kāpnēm, viņš brīvajā laikā apgrozītos Baath politikā. Tu pats redzi, viņš to nedara. Tu pats redzi, ka brīvajā laikā viņš labprātāk pastaigājas ar tevi. Kāpēc? Tāpēc, ka viņam patīk šī doma par dullu Argentīnas gaučo. Tāpēc, ka viņš pazīst sevi un apzinās, ka nekad nebūs ne dulls, ne gaučo, viņš nebūs drosulis no tālas, svešas zemes, no kaut kādas eksotiskas, nezināmas kultūras, viņš neriskēs. Viņš zina, ka viņš ir normāls, prātīgs un pabikls, proti, pavisam parasts.

Pēc tā, ko tu man par viņu stāstīji, es spriežu, ka mēs viņu redzam līdzīgi. Viņš ir sīks cilvēciņš, vērīgs un talantīgs, taču viņam nav spēka izrauties no vides, kur ar to nepietiek. Patīkams, nekaitīgs, noderīgs. Man ir gadījies tādus pazīt, gan Damaskā, gan citur.

Tā noteikti varētu būt, Josi domīgi atsaucās.

Kas tevi nodarbina? vaicāja Tadžars.

Ā, es atcerējos Argentīnu, bilda Josi. Kad mani turienes sīriešu paziņas runāja par to, cik Sīrijā grūti dzīvot, jo Sīrijā valda tāda nabadzība, viņiem balsī bieži skanēja vēl arī kaut kas cits. Man domāts vārdos neizteikts brīdinājums, visiem kopīga apjausma, domājot par dzīvi dzimtenē. Kaut kas, par ko viņi negribēja runāt, jo tad iznāktu, ka viņi noniecina Sīriju un savas atmiņas. Šajā braucienā es to manīju, jo īpaši brīžos, kad biju kopā ar Ziādu. Nežēlība, tāds bija viņu neizsacītais vārds. Lai tajā zemē izsistos, ja tu tur esi dzimis un uzaudzis, ir jābūt nežēlīgam, bet Ziāds tāds nav. Viņam šī īpašība vispār nepiemīt.

Ak, ko lai teic, tas arī bija gaidāms, zinot, kur un kad viņš ir audzis, atsaucās Tadžars. Es laikam nelolotu cerības, ka viņš tālu tiks, bet laikam jau vairums cilvēku... necik tālu.

DIVI

Pirmie operācijas "Skrējējs" gadi Halīmam Damaskā aizritēja, veidojot un nostiprinot savu uzņēmumu.

Viņam bija ieteikuma vēstules no Buenosairesas sīriešu rūpniekiem un kredītvēstules no Šveices bankas, tādēļ viņš bez grūtībām varēja nokomplektēt ādas izstrādājumu partijas un saņemt eksporta atļaujas. Preces tika nosūtītas uz Beļģiju, tika saņemti arvien jauni pasūtījumi.

Halīms strādāja viens, turpat viesnīcā, kur viņš dzīvoja. Viesnīca atradās Damaskas centrā, lielas ēkās visaugstākajā stāvā. Toreiz Damaska vēl nebija lielpilsēta, taču auga, strauji un haotiski, un nereti vienā namā juku jukām atradās dzīvokļi, komerciāli iestādījumi un valdības iestādes. Celtniecība pēc Otrā pasaules kara norisinājās, kā pagadās, un jaunā Damaska bija tikpat juceklīga kā vecā. Halīma viesnīcas ēka bija tipiska: pirmajā stāvā — tirgotavas un kafijas dzertuves, otrajā un trešajā — zobārstu un advokātu kabineti, darbnīcas un pilsētas pārvaldes iestādes, trijos nākamajos stāvos mitinājās ģimenes, bet pašā augšā atradās viesnīca. Visus stāvus apkalpoja divi čīkstoši lifti, un namā nāca un gāja visdažādākie ļaudis. Lifti atradās prāva, vāji apgaismota vestibila dziļumā, un nācējiem šajā pustumsā gribējās lavīties pazagšus, kā bēgļiem, lai cik pašapzinīgi viņi bija iesoļojuši no saulainās ielas. Pašā vestibila galā šajā tumsībā valdīja uz augsta ķebļa piemeties vecīgs sargs, kurš bija uzcirties kaut kādā aizsargkrāsas formas tērpā un bruņojies ar mauzeri, milzīgu, senlaicīgu šauteni no osmaņu turku valdīšanas laikiem. Šautene bija caurcaurēm rituāls priekšmets, jo stobra galā bija iestūķēts spožs misiņa aizbāznis ar sarkanu pušķi, taču nevienam ne prātā neienāktu noliegt, ka vestibils bija sarga karaliste, un viņš tajā valdīja īdzīgi kā neceļos aizklīdis tatāru jātnieks, rupjā balsī komandēdams baru skrandainu ielaspuiku, kuri otrā un trešā stāva kantoru iemītniekiem pienesa kafiju un pildīja dažādus sīkus uzdevumus.

Viesnīcā mitinājās tikai sīrieši. Istabas bija ērtas, pat plašas; dažās dzīvoja vecas dāmas, kas šajā viesnīcā mājoja pastāvīgi un franciski runāja biežāk nekā arābiski. Tomēr lielākā daļa iemītnieku bija no provincēm darba darīšanās vai ciemos pie radiniekiem sabraukuši vīri. Pie uzvedīgā reģistratora droši varēja atstāt vēstulītes, un jaunie bārmeņi mīļuprāt sniedza diskrētas ziņas par sievietēm, zeltu un hašišu.

Halīms bieži strādāja uz kāda no balkoniem ārpusē pie viesnīcas zālēm: viņš tur varēja noņemties ar vēstulēm un grāmatvedību, raudzīdamies lejup uz pagalmiem ar palmām un puķudobēm, starp kurām gadījās pa zemam sarkanu kārniņu jumtam. Mocekļu laukuma apkaimē vienmēr valdīja troksnis un ielas bija ļaužu pilnas, taču šur tur starp jaunajām ēkām bija paslēpušies lepni, veci nami ar aizaugušiem dārziem, un Halīmam no savas viesnīcas balkoniem bija iespēja ielūkoties šajās piemīlīgajās atmiņās par veco Damasku.

Ziāds apgalvoja, ka Halīma dzīvesveids viņam liekas neciešami buržuāzisks, taču sirds dziļumos viņam patika miers un ērtības par "Bri-tāniju" eksotiski nodēvētajā viesnīcā, kas atradās kaut kur ļoti tālu no drudžainajām kafijas dzertuvju intrigām, kurās viņš pavadīja lielāko daļu dzīves. Pievakarē, kad Ziāds ieradās, Halīms parasti vēl strādāja. Ziāds pabāza galvu gar pērlīšu aizkaru, kas balkonu nodalīja no bāra, un pieteicās, ka ir ieradies, tad iekārtojās ādas atzveltnī un pasūtīja viskiju. Ziā-dam garšoja skotu viskijs, taču pats viņš to nemūžam nespētu atļauties. Šeit tas tika pieskaitīts Halīma rēķinam. Bārs bija rāma telpa ar koka paneļu apšuvumu, podaugiem un ventilatoru pie griestiem, varēja arī nemaksājot pagrābties no riekstu trauciņiem. Ziāds sēdēja šajā greznībā ar savu franču laikrakstu klēpī, lūkojās pa logiem uz rietošo sauli un jutās kā cilvēks, kam dzīvē šo to gadījies redzēt. Kopā ar Ziāda otro viskiju tika atnests otrs riekstu trauciņš. Halīms tikām jau vāca kopā savus papīrus, drīz abi varēs iet ārā un klīst pa pilsētu, iegriežoties kafijas dzertuvēs un tiekoties ar cilvēkiem, savu garo pastaigu noslēdzot kādā Ziādam zināmā restorānā.

Citās dienās Halīms parasti vakariņoja turpat viesnīcas ēdamzālē. Apbrīnojami, cik daudz draugu viņam bija saradies tik īsā laikā, dažādas cilmes vīri no dažādiem Sīrijas nostūriem. Ļoti lielā mērā, Tadžars bija Josi sacījis, visu izšķirs tavs pirmais Damaskas gads. Izveidojas priekšstats, un tas paliek nemainīgs.

Halīms labi apzinājās, ka Ziāda sabiedrība izdevīgi ietekmē citu viedokli par viņu. Ziāda veltīgā dižošanās sabiedrībā, tik izmisīga, neveikla un uzbāzīga, tikai vēl vairāk izcēla Halīma taktiskās manieres. Ziāds par varēm izlikās visu saprotam un bija gatavs apgalvot jebko, turpretim Halīms nekad nerunāja par tematiem, kurus nepārzināja. Pretstats bija ļoti uzkrītošs, un Ziāda bļaurīgās ķēmošanās dēļ Halīms šķita vēl patīkamāks, radīja iespaidu, ka viņam var uzticēties.

Sākumā Josi ļoti izjuta, cik bīstama pilsēta ir Damaska, galu galā, okšķerēšana un ziņošana par citiem šeit bija izsenis iemīļota bezmaksas izprieca. īsinādami laiku, gaidot, kamēr notiks kaut kas interesantāks, ļaudis nevērīgi vai indīgi atstāstīja piedauzīgus jaunumus, darīja to gluži tāpat, kā viņi, iedami vai kaut kur piestādami, ar zobiem pārkoda saulespuķu sēkliņas un spļaudīja čaumalas. ...Starp citu, vai esat dzirdējis?... vai jūs zinājāt?... viņa māte... viņas vectēvs... tas tur... vakar... pagājušo reizi...

Šis izplatītais laika kavēklis bija iespēja atriebties dzīvei, aizstāvēties pret paša nepiemērotību un likteņa nelabvēlību, nebeidzama citu vājību un nelaimju litānija, kas nebija nedz parasta tenkošana, nedz arī klaja nomelnošana, bet kaut kas pa vidu. Iedomātas intridziņas tika pieminētas jebkurā sarunā, kaut vai tādēļ, lai parādītu, ka runātājs ir attapīgs un nav ar pliku roku ņemams. Ļaunvēlība, greizsirdība un politika caurauda visu un prasīja nemitīgu uzmanību. Baumas vajadzēja pārbaudīt un insinuācijas palaist tālāk, kā citādi varētu izdibināt, vai tās atbilst patiesībai? Visu ziņošana par visiem bija neatņemama sabiedriskās dzīves sastāvdaļa, bet viņpus šīm ikdienišķajām paražām slapstījās profesionāļi: policisti civildrēbēs un neskaitāmi aģenti, kas apkalpoja dažnedažādus drošības dienestus.

Josi bija tikai piecdesmit jūdžu attālumā no Beirūtas, kur viņš varētu aprunāties ar Tadžaru, tikai simt trīsdesmit piecu jūdžu attālumā no Jeru-zālemes, taču visbiežāk viņam Tadžars šķita vēl tālāks nekā Argentīnā. Pieradušam pie Dienvidamerikas plašumiem, viņam bija grūti pielāgoties šiem niecīgajiem attālumiem, kas Vidējos Austrumos šķir cilvēkus un ienaidniekus.

Tādēļ Josi skaudri apzinājās, cik viņš ir vientuļš, atrauts un savrupi-nāts no visiem. Ik uzticēšanās, ko viņš iekaroja viesnīcas ēdamzālē vai kabinetos, kuros viņš ieradās darba darīšanās, ik soli ceļā uz to, lai viņš kļūtu par Halīmu, padarīja viņa atšķirtību vēl skaudrāku. Viņa dzīve bija dziļi vienpatīga, un šo vientulību nekas nespēja atvieglot. Sākumā tas bija ļoti grūti, un viņš bieži kratīja sirdi Ziādam, atklādams viņam savas bailes un vientulību svešatnē — ne jau kā Josi, protams, bet kā Halīms, kas no tālās Argentīnas ieradies Sīrijā, kuru nebija redzējis kopš triju gadu vecuma. Ziāds neskopojās ar līdzjūtību. Patiesību sakot, viņam šīs tuvības izpausmes bija dārgas, un viņš alka izprast Halīma izjūtas, jo tieši kaut ko tādu viņš visu mūžu bija ilgojies dzīvē izbaudīt un jau zināja, ka nepieredzēs: tie bija viņa slepenie sapņi par dēkām, par to, ka varētu izrauties no žņaugiem, kuros viņš bija piedzimis, un doties prom, uz svešām zemēm.

Gādīgums, pretimnākšana, kas allaž bija dāsna un patiesa, — tādu dāvanu Halīms savā Damaskas dzīves sākumā saņēma no Ziāda, un, nav vārdam vietas, Josi acīs šīs dāvanas vērtība bija milzīga. Josi saprata, ka droši vien to pašu viņa labā būtu izdarījis ari cits, vēl kāds draugs, kas viņam būtu uzradies šajā agrīnajā, izšķirīgajā posmā, tomēr fakti tādēļ nemainījās: viņa uzklausītājs bija sīkaļa Ziāds, tieši Ziādam viņš varēja uzticēties, kad bija nedrošs un nezinīgs, kad viņš vēl tikai sāka audzēt pašapziņu Halīma lomā.

Pirmās lielās pārmaiņas Halīma Damaskas dzīvē nesa šešbešs. Šī spēle Eiropā nule bija guvusi pirmos panākumus, un, kad viņš sāka eksportēt galdiņus, pēc tiem bija milzīgs pieprasījums. Drīz tirgū parādījās ari citi piegādātāji, taču Josi jau bija paspējis nopelnīt pietiekami, lai atlīdzinātu Mosad par visiem operācijas "Skrējējs" līdzšinējiem izdevumiem.

Lasot Skrējēja finanšu atskaites, Tadžaram trūka vārdu. Viņš smaidīja un apmierināti ņurdēja.

Izlūkošanas operācijas nemēdz ienest naudu. Tā tiek vai nu iztērēta, vai zaudēta. Arī šajā ziņā "Skrējējs" bija unikāls, lai gan, protams, neviens par to nezinās: tikai Tadžars pats un Mosad direktors.

Halīma ražotāji Damaskā par savu peļņas daļu bija neizsakāmā sajūsmā. Mazpamazām stāsts par Halīma šešbeša triumfu Eiropā nonāca līdz kafijas dzertuvēm, un ar to pašu Halīmam bija nodrošināta gudra rūpnieka reputācija. Viņš noīrēja kantora telpas vienā no savas viesnīcas lejasstāviem, pieņēma darbā sekretāru un grāmatvedi.

Halīms sāka lūkoties pēc pastāvīgas dzīvesvietas. Valdība krita; arvien vairāk, jo īpaši armijā, pieauga Baath partijas ietekme. Ziādam piepalīdzot, Halīms satuvinājās ar jaunā armijas ģenerālštāba priekšnieka augstprātīgo brāļadēlu.

Viņi ir drūzi, tādēļ viņa tēvocis nemūžam nekļūs par prezidentu, Ziāds skaidroja. Tas nozīmē, ka viņu var droši iecelt amatā, vecās politiskās partijas nekādi netiek apdraudētas. Tomēr ir zināms, ka tēvocis no-sliecas uz Baath pusi, un tas norāda, ka mēs pieņemamies spēkā. Vēl pāris gadiņi, un mums būs viss...

Ziāda mēs nozīmēja Baath. Tagad, kad partija tuvinājās varas pozīcijām, viņa interese par to pēkšņi bija atdzimusi.

Šešbeša spožo panākumu dēļ Halīms tika uzskatīts par komercijas ģēniju, kuram turklāt ir vajadzīgie sakari Eiropā. Rūpnieki meklēja viņa pazīšanos un izteica priekšlikumus; viņš vispirms uzmanīgi izpētīja visus apstākļus un tikai tad ieguldīja laiku un naudu. Viņš bija akurāts, strādīgs un godīgs. Viņš deva priekšroku kopdarbam, un bija tieši tāds cilvēks, ar kādu jebkurš vēlētos kopīgus veikalus. Viņš atzinīgi novērtēja priekšlikumu eksporta tirdzniecību līdzsvarot ar importa darījumiem. Vēl bija pamanīts, ka viņš dod priekšroku praktiskiem, tehniskiem pasākumiem. Jaunībā biju domājis mācīties par inženieri, viņš pats atzinās. Un tad, ar biklu smaidu: ja varētu izvēlies dzīvi pēc savas patikas, es droši vien būtu deviņpadsmitā gadsimta izgudrotājs kaut kur Eiropā vai Amerikā, tāds savādnieks, kas savā darbnīcā ķimerējas un prāto, un izgudro visādas noderīgas lietas.

To visu Halīms teica kādam rūpniekam, ar kuru pirms dažiem gadiem bija sadraudzējies viesnīcā. Tam piederēja senas un ievērojamas mehāniskās darbnīcas, kurām pēdējā laikā neklājās viegli. Kopīgiem spēkiem viņi abi izdomāja drosmīgu atjaunotnes projektu. Halīms ieguldīs līdzekļus jaunam importam un atbildēs par tirdzniecību un attīstību. Viņa partneris vadīs firmu un pārzinās apkalpes un remonta jomu. Pēc Halīma pamudinājuma uzņēmums ķērās pie gaisa kondicionēšanas iekārtām, kas jau drīz sāka nest peļņu. Viņi kļuva par lieliem speciālistiem arī gāzu izplūdes sistēmās, vispirms apkalpojot rūpnīcas un tad arī kravas automobiļus. Viņi remontēja armijas auto, pamazām apgūstot arī sarežģītākos bruņutransportieru mehānismus. Armijas autoparks lielākoties bija krievu ražojuma un ne pirmā labuma; turklāt tas nebija domāts Sīrijas apstākļiem. Smiltis iekļuva visur.

Halīms kopā ar mehāniķiem izstrādāja tehniskos risinājumus ieplūdes un izplūdes sistēmu uzlabošanai. Jaunās detaļas tika izgatavotas firmas darbnīcās un kalpoja labi. Papildu uzlabojumus viņi veica, kad armijas transporta priekšnieki Halīmu un viņa galveno mehāniķi aizveda uz bāzi, kur viņi savu mehānismu darbību redzēja dabiskos apstākļos.

Tomēr šī bija tikai viena no Halīma daudzajām nodarbēm šajos gados. Viņam vienmēr bija darba pilnas rokas, viņš strādāja no rīta līdz vēlam vakaram. Viņa galveno uzņēmumu, eksporta-importa firmu, tagad vadīja pārvaldnieks, un līdztekus darbnīcām viņš kā paju īpašnieks darbojās vēl divās vai trijās kompānijās. Darba darīšanās viņš nemitīgi braukāja pa Sīriju, bieži ceļoja uz Beirūtu un laiku pa laikam uz Eiropu. Vēl viņš devās uz Jordāniju, lai apmeklētu palestīniešu bēgļu nometnes — viņu sāka nodarbināt cilvēku dzīves apstākļi tajās.

Tomēr viņš cītīgi turējās nostāk no Damaskas politikas, jo varēja to atļauties: viņš bija no Argentīnas ieradies rūpnieks, viņu neapgrūtināja visi piņķerīgie pagātnes pakalpojumu, labvēlību un lojalitātes tīkli. Par to, ka viņš ir patriots, nevienam nevarēja rasties nekādas šaubas. Tieši tāpēc jau viņš bija atgriezies Sīrijā.

Visi zināja, ka viņš simpatizē progresīvajām tendencēm, kuras iemiesoja Baath, sociālu pārmaiņu un nacionālu ideju partija. Draugi gudroja, ka varbūt vēlāk, kad Halīms būs droši nostājies uz kājām, viņš savus uzskatus apliecinās aktīvāk. Varbūt arī ne — bet tas nebūs nekas neparasts rūpniekam, kurš visu ir panācis ar čaklu darbu un piesardzību.

Lai gan Halīmam gandrīz nebija laika to izbaudīt, bija redzams, cik ļoti viņam patīk māja, kuru viņš sev bija atradis. Tas bija viens no tiem vecajiem Damaskas savrupnamiem, kurus viņš allaž bija apbrīnojis, — šalcošu palmu un aizauguša dārza ieskauts, paslēpies aiz jaunajām ēkām, saglabājies no rāmāka un svabadāka laikmeta. Nams nebija pārāk liels, un krietnu tā tiesu aizņēma caurcaurēm nevajadzīgas terases ar platām akmens kāpnēm, kas tagad neveda nekur, bet senlaikos droši vien ļāva priecāties par skatu. Toreiz nams atradās Damaskas nomalē, tagad tas bija pašā pilsētas viducī, tomēr dārzs, koki un žoga mūris joprojām radīja sajūtu, ka tas ir nošķirts no pārējās pasaules. Uz savu kantori Halīms varēja aiziet kājām un ik dienas to darīja — ātrā solī gāja pa alejām, sveicinādams desmitiem cilvēku mainīgajos maršrutos, kurus viņš izraudzījās, lai dažādotu ikdienas gaitas. Damaska auga bezgala ātri, greznībai kaimiņos atradās briesmīga nabadzība, un Halīmam iznāca iet cauri ļoti dažādiem kvartāliem.

Tas, ka draugs bija izvēlējies tieši tādu māju, Ziādu nemaz nepārsteidza. Jau kopš tiem laikiem, kad Halīms sēdēja savā viesnīcā uz balkona, sīkaļa žurnālists nojauta, ka galu galā viņš dzīvos kādā no šīm vecajām, apdrupušajām, augstu mūru apjoztajām un mūžvecu augļukoku ieskautajām villām. Ziāds zināja, ka draugs pat nepamanīs primitīvo elektroinstalāciju un ūdens caurules, kas rēgojās pie istabu sienām. Kā jau bija gaidāms, Halīmu apbūra aizaugušais dārzs ar visu aizmirstajām strūklakām un aplauzītajām, krāsu zaudējušajām statujām. Statujas nebija daudz jaunākas par pašu Damasku — paliekas no grieķu, romiešu un bizan-tiešu laikmetiem, divu gadu tūkstošu lietū un vējā kļuvušas melnas un baltas. Cik dārzos tās jau stāvējušas? Halīms sev vaicāja. Cik ēru nākšanu un iešanu tās rāmi vērojušas?

Tradīcijas, kā tad citādi, Ziāds smiedamies sauca. Tikai cilvēks no Jaunās pasaules milzu klajumiem spēj pienācīgi novērtēt tik romantiskas drupas. Kas par to, ka jumts tek, caurules aizsērējušas, lielajās istabās skraida caurvēji un ziemā tās nav iespējams piekurināt? Galvenais, ka ir šis dārzs. Te Aristotelis domīgi aplūkotu Homēra krūšutēlu, apbrīnodams dzejnieka aklās akmens acis un gudrojot, vai laiks iet... tā, ja?

Kārtējo reizi notika valdības apvērsums. Pa Damaskas centru dārdēdami brauca tanki, un šoreiz Baath izdevās sagrābt varu. Nekaunīgākie zemes spekulanti tika iemesti cietumā, un šis visdrošākais ātras bagātības saraušanas līdzeklis tika citiem, iespējams, tiem, kas atradās tuvāk jaunajiem, skolotajiem sabiedrības slāņiem un armijai. Par valsts prezidentu kļuva ģenerālis, kas savulaik pildīja militārā atašeja pienākumus Sīrijas vēstniecībā Buenosairesā. Halīms sveikdams nosūtīja savam kādreizējam šešbeša partnerim ziedus un kļuva par biežu viesi prezidenta rīkotajos rautos. Ziādam izdevās dabūt darbu informācijas ministrijā — tik svarīgu amatu viņš vēl nekad nebija ieņēmis. Halīms sāka rīkot viesības savā jaunajā miteklī, un Ziāds tajās ieradās ar saviem jaunajiem draugiem, kas visbiežāk bija baatisti un armijas virsnieki. Ziāds uz šīm suare-jām veda līdzi arī sievietes. Atvadījies no saviem avīžnieka tikumiem un peļņas ieguves paņēmieniem, viņš tagad bija atkarīgs no armijniekiem, tādēļ bija izgudrojis jaunu pakalpojumu tiem, kas atradās pie varas, — savedināšanu. Viņam pašam mīlas frontē nekad nebija veicies, toties tagad izrādījās, ka viņam ir iespēja baudīt dāmu labvēlību, jo viņš tās spēj iepazīstināt ar ietekmīgiem vīriešiem. Nedaudz histērisks un jau mazliet piedzēries viņš vakara sākumā parādījās uz Halīma nama sliekšņa ar sievieti pie katra sāna, tad aizjoza sadabūt vēl dažas, kas viņu jau gaidīja — vai negaidīja. Pēc tam viņš tempa viskiju un visu vakaru plivinājās pa Halīma salonu, no jauna piepildīdams glāzes un ķērkstīgi stāstīdams anekdotes.

Halīms šajās saiešanās piedalījās klusa namatēva lomā, kas atbilda viņa atturīgajām manierēm. Kamēr Ziāds tarkšķēdams cilpoja no pulciņa pie pulciņa, Halīms ar kādu maliņā risināja sarunu zem četrām acīm.

Sievietes, ko Ziāds atveda līdzi, visbiežāk bija sekretāres, kas strādāja ministrijās, tomēr reizēm viņam gadījās ari spožāks ķēriens. Kādu vakaru viņš parādījās kopā ar populāru dziedātāju, žiperīgu un godkāru jaunu dāmu. Halīms dziedātāju iepazīstināja ar kādu pulkvedi un, izvedis abus pastaigāties pa dārzu, lika lietā visu savu šarmu, lai šī sastapšanās vainagotos ar panākumiem. Pulkvedim, kas nesen bija iecelts par Go-lānas augstienēs izvietotās desantnieku brigādes komandieri, tovakar Halīma krēslainajā dārzā aizsākās kaislīga mīlas dēka ar dziedātāju, un viņš allaž jutās Halīmam pateicīgs par sirdsdāmas ienākšanu viņa dzīvē.

Halīmam bija ari citādas pazīšanās. Bardzīgais, Parīzē studējušais informācijas ministrs, kurš bija viens no baatistu režīma spožākajiem intelektuāļiem, bija mērāms ar pavisam citu olekti. Viņus iepazīstināja Ziāds, taču vēlāk viņi tikās bez Ziāda, tā bija ērtāk spriest par Latīņamerikas politiku un īstenot — Halīma ierosināto — ministra plānu finansiāla atbalsta iegūšanai no Buenosairesas sīriešu kopienas. Halīms rakstīja vēstules uz Argentīnu un savāca baatistiem zināmu naudas summu. Tomēr, kā izteicās ministrs, summas nav svarīgākais, galvenais ir princips: ārzemju sīrieši dod savu artavu savas senās dzimtenes atjaunotnē.

Halīmam bija daudz darba, vienmēr, visu laiku. Mehāniskajām darbnīcām, par kuru līdzīpašnieku viņš bija kļuvis, tika pasūtīts uzlabot ventilācijas sistēmu Golānas augstienēs izbūvētajos bunkuros, kuros vietas pietika gan bruņutransportieriem, gan artilēristiem un tanku apkalpēm; tā bija pamatīga, visai komplicēta savstarpēji saistītu pazemes cietokšņu sistēma. Katrs bunkurs bija citāds, un arī ventilācijas problēmas katrā mazliet atšķīrās. Halīms kopā ar saviem vecākajiem mehāniķiem studēja rasējumus, pētot, kur iespējami uzlabojumi, un piedāvājot praktiskus priekšlikumus.

Par savu galveno kantori Halīms joprojām izmantoja telpas, kuras bija īrējis vispirms, turpat Mocekļu laukumā, namā, kura visaugstākajā stāvā atradās viesnīca. Tagad viņam tur vajadzēja izbrīvēt vietu darbam ar šiem ventilācijas plāniem. Vienīgais brīvais stūris bija apmeklētāju uzņemšanas zona viņa kabinetā — tur firmas direktors parasti cienāja viesus ar kafiju. Mīkstos atzveltņus Halīms aizvāca uz kabinetu, kurā strādāja pārvaldnieks, un to vietā izvietoja rasēšanas dēļus ar piestiprinātām lampām un skapīšus ar lielām, seklām atvilktnēm, kur glabāt rasējumus un shēmas. Kad iegriezās otrs darbnīcu īpašnieks, viņš sastapa Halīmu, kopā ar galvenajiem mehāniķiem noliekušos pār rasēšanas dēļiem, un jokoja, ka Halīma kabinets vairāk atgādina ņudzošu arhitektu biroju, nevis panākumiem bagāta rūpnieka darba telpas.

Jā, ļaudis tur ņudzēja un visās malās bija papīri, taču Skrējēja dzīvē nekas nenotika nejauši. Halīma kantorī varēja nonākt, aizejot līdz galam pa vienu no diviem gaiteņiem, kas stiepās visā stāva garumā. Pa vidu starp gaiteņiem atradās lifta durvis. Otrajā gaitenī bija tualetes ar izlietnēm mazākajiem kantoriem, kuriem atsevišķu labierīcību nebija. Halīma kantora durvis bija pirmajā gaitenī, taču telpas sniedzās līdz otra gaiteņa aklajai sienai. Un viņa kabineta tālākais kakts — tas pats, kurā tagad cits pie cita stāvēja rasēšanas dēļi un galdi — atradās tieši aiz tualetes telpu sienas.

Pārkārtojot kabinetu, Skrējējs bija pašrocīgi veicis dažus papildu darbiņus. Ja viņš noteiktā veidā iegrozīja skrūves viena rasējumu plaukta aizmugurē, kāds pa otru gaiteni varēja ieiet tualetē, ieslēgties pēdējā nodalījumā, izcelt paneli sienā un pēc tam vēl vienu paneli Halīma kabineta sienā un iebāzt roku Halīma atvilktnē — lai izņemtu papes cilindru, kas viņu tur gaidīja. Teorētiski varēja pieņemt, ka paneli tualetes kabīnē kāds nejaušības pēc varētu atvērt, taču šādi nekas netiktu atklāts. Nākamais, Halīma sienā ierīkotais panelis, pa kuru varēja aizsniegt Halīma atvilktni, paliktu neredzams. Un šo, otro, paneli nejauši nebija iespējams atvērt, jo tas bija dabūjams vaļā tikai ar noteiktu skrūvju pagriezienu kombināciju.

Risks, protams, bija. Ja bieži jāpārvieto daudz materiālu, neviena slēptuve nav ideāla. Bija divas iespējas: vai nu Skrējējs pats ar kompromitējošiem materiāliem atkārtoti dosies uz kādu neitrālu vietu Damaskā, vai slēptuvei jāatrodas viņa kantora tuvumā. Tadžars uzskatīja, ka briesmas būs mazākas, ja Skrējējs nekad un nekur neies, nesdams līdzi kompromitējošās kartes un plānus. Labāk briesmām pakļaut kurjerus, kuriem izvairīšanās no tām ir lielākās galvassāpes. Turklāt šādi Skrējējs pa Damasku varēja staigāt tikai un vienīgi kā Halīms — sīks, bet būtisks apstāklis, ko Tadžars nevarēja neņemt vērā. Josi uzdevums bija iegrozīt skrūves rasējumu plaukta dziļumā, bet Halīms vēlāk, iziedams no kabineta, varēja būt vienkārši Halīms, viņam nebija nekā tāda, kas liktu piesargāties. Skrējējs riskēja vienmēr, taču Tadžars zināja, ka, jo vairāk Halīms būs Halīms, jo risks būs mazāks. Un jebkurā gadījumā Tadžars rēķinājās ar to, ka šī konspiratīvā slēptuve būs vajadzīga tikai īslaicīgi. Pazemes nocietinājumi Golānā gan bija visnotaļ plaši, tomēr tie nebija bezgalīgi.

Tā nu Skrējēja gaitās neizbēgams bija dažnedažāds risks un briesmas, bija vajadzīgi precīzi piesardzības soļi un pastāvīga pielāgošana. Ziādam un visiem citiem Halīma Damaskas paziņām šķita, ka viņa pirmie soļi Sīrijas galvaspilsētā ļoti vienkārši un dabiski seko cits citam kā dzīves un darba vietas — visaugstākā stāva viesnīca, pēc tam kantoris tās pašas ēkas otrajā stāvā, savrupnams ārpus pilsētas centra: viņš pamazām veidoja savu dzīvi un paplašināja darījumus. Taču aiz tā visa slēpās meistarīga plānotāja apdomīgie lēmumi.

Tā ritēja drudžaini, rosības pilni gadi, tomēr drīz Skrējējam apkārt sākās lielas pārmaiņas, jo Vidējie Austrumi neatvairāmi slīdēja pretim Sešu dienu karam, šai neaprakstāmi briesmīgajai arābu sakāvei. Tiek apgalvots, ka sešās dienās Dievs radījis pasauli un septītajā atpūties; nav ne mazāko šaubu, ka 1967. gada karš nieka sešās dienās pilnībā pārgrozīja Vidējo Austrumu likteni. Vienīgi septītās miera dienas vietā šīs pārgrozības nesa slepenu solījumu, ka cits citam sekos nesaudzīgas cīņas gadi. Ziāds bija atlaists no darba un savu neveiksmju sarakstu papildināja ar spiegošanu. Bijušā ģenerālštāba priekšnieka jaunais brāļadēls pēc kara, visu aizmirsts, nozuda dzimtajā drūzu ciemā. Informācijas ministram paveicās vairāk, viņš devās trimdā, kļūdams par Sīrijas vēstnieku Parīzē. Savukārt desantnieku pulkvedis piedalījās neveiksmīgā valsts apvērsumā un aizbēga uz Bagdādi, bet jau drīz ar irākiešu aģentu palīdzību nelegāli atgriezās Damaskā, izlikdamies par vecu zemnieci; viņu uzreiz apcietināja, tiesāja un nošāva, tas viss — divdesmit četru stundu laikā.

Un tomēr, atceroties tās dienas, Halīmam pirmskara periods bija labie gadi, viņš strādāja un virzījās uz priekšu, nenojauzdams, ka jau drīz nejaušība un gudrība nikni pāršvīkos likteņa kartes. Tadžars allaž Josi atgādināja, ka viņš par Halīmu Damaskā kļūs ļoti lēni un pakāpeniski. Pirms Sešu dienu kara Josi tieši tā ari likās, šīs viņa dzīves daļas palika šķirtas. Josi un Halīms bija divi dažādi cilvēki. Katram no viņiem bija savi pienākumi un sava dzīve, katram savas emocijas un vājības, viss, kā jābūt slepenā aģenta iegrožotajā šizofrēnijā. Halīma dzīves gaitu noteica ārēji apstākļi, biogrāfija, kuru Tadžars viņam bija sacerējis, Damaskas darījumu un sabiedriskās dzīves paražas. Halīma dzīve bija izsmalcināti agresīva. Tās mērķis bija izmantot izdevības, un Halīms tā ari rīkojās, lieki nedomādams, jo viņa rīcībai nekad nebija vajadzīgs attaisnojums. Visu, ko Halīms darīja, attaisnoja operācija "Skrējējs".

Turpretim Josi dzīvē pilnīgi viss bija izplānots iepriekš. Josi vienmēr rīkojās saskaņā ar precīziem norādījumiem, īpaši pēc tam, kad par operācijas "Skrējējs" mērķi kļuva nocietinājumi Golānas augstienēs. Par Skrējēja materiālu pārsūtīšanu atbildēja Tadžara sagādāto palīgu komanda, un Josi, drošības apsvērumu pēc, nevienu no viņiem nepazina. Halīms savās gaitās ik dienas sastapa simtiem cilvēku, visdažādākos cilvēkus visdažādākajās vietās. Viņa dzīvesveids tāds nebija nejauši. Ziņas, ar kurām apmainījās Tadžars un Skrējējs, nomaskētas un aizšifrētas, mēdza atrasties starp šķietami visparastākās cigarešu kārbiņas iekšējo un ārējo papes kārtu, kārbiņa bija saņurcīta un tukša, apakša norauta, lai pat bērniem un klaidoņiem pēc tās nebūtu nekādas vajadzības. Sagumzītā cigarešu kārbiņa tika nolikta zināmā vietā, kādā citā zināmā vietā uz sienas vai koka mizā kāds — Halīms vai viens no palīgu komandas — uzvilka pavisam parastu ķeburu, tā pavēstot, kā informācija ir nodota. Apjomīgi materiāli arvien tika nodoti, izmantojot atvilktni Halīma kabinetā, taču šifrētā sazināšanās pastāvēja savrup. Tadžars nemitīgi analizēja šīs metodes, cenzdamies panākt, lai viss izskatītos iespējami dabiski un vienkārši. Tiekoties ar Josi Beirūtā, viņi vienmēr ilgi un pamatīgi pārrunāja Halīma ikdienas gaitas un paziņas, lai Tadžars, bruņojies ar šīm zināšanām, varētu izstrādāt jaunus, drošus paņēmienus, kā Skrējējam uzturēt sakarus ar palīgu komandu.

Tādējādi Josi darbs bija grods un negrozāms. Tas bija mehānisks, ārēji sarežģīts, taču no viņa paša nekas netika prasīts. Josi nebija nedz agresīvs, nedz manīgs. Viņš neizmantoja ne cilvēkus, ne situācijas. Visas šis izpausmes piederēja pie Halīma jomas. Josi — cilvēkam Josi, bijušajam desantniekam, kurš pēc tam bija apmācīts kādā šaurākā jomā — nekas nebija jāapšauba. Viņam bija skaidrs un nepārprotams mērķis — Golā-nas augstienes.

Visa operācija "Skrējējs" — Halīms, Josi, palīgu komandas uzturētās saziņas un piegādes sistēmas — darbojās precīzi kā mehānisms, ko vadīja Tadžars. Tomēr Tadžars ne tikai vadīja šo mehānismu. Faktiski viņš pats bija šis mehānisms.

Pēc Sešu dienu kara viss mainījās. Pagāja kāds laiks, līdz Josi to saprata, taču viņa dažādo dzīvju ērtā šizofrēnija bija neatgriezeniski beigusies līdz ar šo karu, kas šķietami bija viņa un Izraēlas spožākais triumfs. Tagad viņam atlika tikai viena iespēja — bija jākļūst par Halīmu, par cilvēku, kurš — sarežģīti un pretrunīgi — bija tāds pats sīrietis kā Ziāds.

TRĪS

Sešu dienu sagrāve bija tik neaptverami liela, ka Damasku sastindzināja šausmas. Operācija "Skrējējs" acumirklī pārgāja absolūtas pasivitātes fāzē. Halīms patvērās klusākajā no saviem rūpalicm un centās netikties ar cilvēkiem, tieši tāpat kā visi citi. Briesmas vēl pieauga, kad šoks mazliet pārgāja un sākās vainīgo meklēšana un asins nolaišana valdībā, baatistu aprindās un armijā. Josi, paslēpies dziļi Halīmā, pēkšņi varēja atļauties nesteidzīgi klaiņot pa savu namu un dārzu. Viņam piebiedrojās Ziāds, kuram nebija darba un vajadzēja iedzert.

Ziāds nāca pie Halīma, un viņi vecajā savrupnamā pavadīja garus vasaras vakarus divi vien. Stundām ilgi sēdēdami smagajos, troņiem līdzīgajos krēslos uz Halīma plašajām, tukšajām terasēm, virs platajām akmens kāpnēm, kas bezmērķīgi veda lejup, viņi ļāva domām klejot mijkrēslī, iztēlodamies klajus laukus un karavānas, kuru vairs nebija tālumā.

Sakāve — nesaudzīga, milzīga, kaunpilna — tovasar pamudināja Ziādu palūkoties uz nodzīvotajiem gadiem. Pagātne viņam nedeva miera, viņš nemitīgi atcerējās studenta gadu pacilājošās nākotnes cerības un cildenos mērķus — un tas viss tagad izrādījās tukšs un veltīgs.

Arī Josi tovasar atskatījās uz savu dzīvi, lai gan pavisam citādi. Ziņa par Asafa ievainojumiem karā bija izsitusi viņu no līdzsvara daudz vairāk, nekā viņš pats sev sākumā atzinās. Fakts, ka Asafs bija atradies tik tuvu nāvei, izdzēsa visu sajūsmu, ko Josi būtu varējis izjust par Izraēlas uzvaru un savu ieguldījumu tajā. Pēc tik ilgiem drudžainu pūliņu gadiem piepeši nedarīt neko būtu smagi jebkurā gadījumā, taču viņa depresijai pie-jaucās arī milzīga vainas apziņa.

Viņš Asafa labā nespēja izdarīt neko. Viņš nespēja atvieglot Asafā sāpes, nespēja viņu mierināt, viņš nespēja pat stāvēt dēlam blakus. Josi jutās neizturami nederīgs, un fakts, ka viņš lieliski saprata visus apstākļus, necik nespēja atvieglot drūmo sevis šaustīšanu. Viņam bija sajūta, ka viņš ir Asafu pievīlis, un šī nodevība viņu neizsakāmi sāpināja. Pat nams, no kura viņš gandrīz neizgāja, pēkšņi tikai vairoja sirdssāpes.

Josi nams Damaskā ļoti atgādināja to, kur Jeruzālemē dzīvoja Anna, vismaz no iekšpuses. Tadžars bija sīki un smalki stāstījis par Jeruzālemes namu, un šī līdzība, protams, nebija nekas pārsteidzošs. Akmens namus Etiopijas ielā bija cēlusi Našāšībī ģimene, viena no ietekmīgākajām Jeruzālemes arābu dzimtām turku un britu laikos. Gadsimta sākumā vairāki dzimtas atzari sagāja kopā un uzcēla savstarpēji saistītu ēku un pagalmu anklāvu, un, sekojot ieražai, viņi savus namus cēla Damaskas stilā: liela vidusistaba ar augstiem, ģeometriskos rakstos apgleznotiem koka griestiem, augsti, nišās iedziļināti logi un dzelzs durvis, kas veda uz dārziem un balkoniem; ap šo istabu, kur ģimenei pulcēties, atradās mazākas, gulēšanai domātas istabas, bet virtuve un pieliekamie kambari bija tālāk, gara gaiteņa galā. Šāds dzīves telpas iedalījums bija raksturīgs lielajām, bagātajām senlaiku arābu ģimenēm. Visraksturīgākais Osmaņu laikmeta Damaskas stila dzīvojamajiem namiem bija tieši galvenās istabas plašums un apgleznotie koka griesti.

Tādēļ bija iznācis tā, ka Jeruzālemes dzīvoklis, kurā uzauga Asafs, bezmaz kā divas ūdens lāses līdzinājās Josi namam Damaskā. Dārzs bija citāds, turklāt Josi namam bija tikai viens stāvs, taču, klīstot pa savas vecās villas lielo vidusistabu, Josi brīžam pārņēma neizturami smeldzīga sajūta, ka Asafs ir kaut kur tepat blakus, viņš ievainots guļ aiz kādām durvīm, gaidīdams, kad Josi viņu atradīs. Šī sajūta uzradās pēkšņi, spēji satraukuma drebuļi, tikpat gaistoši, cik neracionāli. Nerazdams miera, staigādams šurpu turpu un domādams par kaut ko ļoti praktisku, viņš nejauši pacēla acis, ieraudzīja griestu rakstus un pēkšņi sajuta Asafa tuvumu, kādām durvīm pēkšņi uzradās īpaša nozīme... Vai aiz tām nav Asafs? Šī sajūta bija tik spēcīga, ka viņš pagriezās pret šīm durvīm vai pat metās uz to pusi, taču tad uzreiz kā sitiens viņu ķēra patiesība, sažņaudzot sirdi neizsakāmās mokās; šīs sāpes bija briesmīgākas par visu, ko viņam bija nācies izjust. Josi saprata, ka tik nežēlīgi viņu spīdzina paša sirdsapziņa, taču no šīm mokām nebija glābiņa. Tomēr viņš pamanīja ari, ka tā viņam gadās tikai vienatnē, brīžos, kad viņš sevi uztvēra kā Josi. Ja blakus bija kāds cits, tā nekad nemēdza notikt, pat tad, ja šis cits bija Ziāds. Tadžara apmācību kurss Josi bija pārvērtis tik pamatīgi, ka pat šos milzīgos jūtu uzplūdus grožos turēja Halīma nesatricināmā disciplīna.

Jā, Halīmam nekas nedraudēja, viņa vienatnes bruņās neradās ne mazākās plaisiņas, taču par to neizbēgami bija jāmaksā. Dažu mēnešu laikā Josi gandrīz pilnīgi nosirmoja. Šajā laikā viņa seja kļuva kalsna un asi iezīmēta kā mūžīgam tuksneša klejotājam, un viņa acīs parādījās tas pārsteidzošais, caururbjošais skatiens, kas Tadžaram likās tik neatvairāms, kad viņi pēc vairāku gadu pārtraukuma atkal tikās Beirūtā. Ap to laiku Josi bija pilnībā pārvērties par Skrējēju, un Halīma starojošais smaids bija vienīgā ārējā pazīme, kas Tadžaram atgādināja dedzīgo jaunekli, ar kuru viņš pirms piecpadsmit gadiem bija sēdējis Vidusjūras krastā netālu no Negeva, atklādams tam savu sapni par milzīgi neparastu slepenu operāciju, kuru viņi kopā izdomās un īstenos, par jaunu, pārdrošu dzīvi, kuru Josi veltīs vienvienīgi spodrākajam no visiem ideāliem.

Pats Skrējējs — ak, viņš sirds dziļumos vienkārši centās izdzīvot, un visvairāk viņu pārsteidza tas, cik tāls tagad likās viņa vecais es. Halīms pēkšņi saprata, ka atmiņas par Josi viņam ir kā atmiņas par kādu bērnības draugu. Viņš visos sīkumos pārzināja tā dzīvi, taču atminējās to citā pasaulē. Josi cerības, Josi bailes... tās vairs nebija viņa. Par maskēšanos Halīms zināja visu, un jaunā, kalsnā seja, kuru viņš redzēja spogulī, šīs dziļi iedubušās acis un sirmie mati — tas viņam neko lielu nenozīmēja. Josi aizslīdot arvien tālākā pagātnē, Halīmu satrieca iekšējās pārmaiņas, kas viņā bija notikušas.

Lai izdzīvotu, cilvēks vienmēr virzās soli pa solītim, Skrējējs sev teica. Taču viņš raudzījās uz šīm pārmaiņām, un to skumjā neatgūstamība bija milzīga.

*

Tās vasaras garajos, klusajos vakaros uz Halīma tumšajām terasēm Ziāds sava drauga atsvešinātību tulkoja kā sakāves izraisītu nomāktību, kas bija pārņēmusi visu Damasku. No darba ministrijā Ziāds bija adaists jau pirms kara sākšanās — viņš bija viens no daudzajiem upuriem, bez kuriem neiztika neviena ļaužu masas pārstumdīšana, kas arvien pavadīja armijas sīkās iknedēļas intrigas. Bija arestēts kāds proēģiptiski noskaņots virsnieks; bariņš ļaužu palika bez darba. Ziāds kādu ritu tika pieķerts dzeram kafiju nepareizajā gaiteņa pusē.

Viņš bija vīlies, taču apzinājās, ka pēc kara viņu tik un tā adaistu. Svarīgas personas tika arestētas un iemestas cietumā, un Ziāds taču pat nebija svarīgs. Viņš bija noderīgs. Skraidīja, iznēsāja ziņas. Tagad viņš pa drusciņai rakstīja vairākām avīzēm. Viņa vienīgais draugs bija Halīms, kurš pret viņu izturējās kā pret līdzīgu.

Kopā ar Halīmu viņam nevajadzēja slēpties un tēlot klaunu. Ziāds varēja stāstīt par savām bailēm, būt tāds, kāds viņš bija. Pie tādas veiksmes dzīve sīkaļu žurnālistu nebija radinājusi, un viņš ne bridi nemitējās par to brīnīties un būt pateicīgs par to, ka viņam bija vieta Halīma sirdī.

Bet jā, Halīms nebija tāds kā citi. Halīms bija uzaudzis Argentīnā un sadomājis apmesties uz dzīvi brūkošā savrupnamā, citu laikmetu lieciniekā. Viņš nebija aizmirsis lepnās leģendas par mītisko Damasku un ilgojās būt sīrietis un arābs, tātad laikam ticēja: kaut kas tāds tiešām pastāv. Ziādam tie bija abstrakti, ar realitāti nesaistīti jēdzieni, galu galā pilnīgi tukši. Realitāte Ziādam bija mezglojums, kurā nesaraujami sapinās ģimene, klans un nejaušība, nauda, izmaņa un piederība reliģiskai sektai, kas noteica tavu vietu tirgū, sūkā. Bija daudzi mazi sūki un tad viens lielais sūks, kurā satilpa tie visi — Damaska, šī stadala, kura gadu tūkstošiem bija galvenā vieta satrapijā, provincē vai robežvalsti, kuru mēdza dēvēt par Sīriju, kura reizēm bija grieķiska, romiska un persiska, turciska un mongo-liska, reizēm musulmaniska, kristietiska un pagāniska, karavānu sastapšanās vieta, iebraucamā vieta iekarotāju karaspēkiem no Eiropas, Āzijas vai tuksnešu milzīgajām malienēm. Lūk, šo abstrakciju Halīmam gribējās dēvēt par savu dzimteni, par Sīriju. Un vārdam arābs Ziāda prātā bija vēl mazāk nozīmes. Viņam šis apzīmējums bija tikpat nenoteikts kā latīņamerikānis.

Klau, tas neko nenozīmē, viņš Halīmam teica. Kas kopīgs Amazones indiānim, kurš džungļos medī, spļaudams bultas, un stīvam vāciskas cilmes čīlietim, kurš Andu nogāzē kopj savu vīnadārzu? Tur taču tu to saprati. Kāpēc vajadzētu izlikties, ka šeit kaut kas ir citādi?

Halīms klausījās Ziāda kaismīgos pierādījumus un tikai smaidīja. Kā nu ne, Halīmā bija kaut kas no pareģa, viņam bija nenoliedzamas mistiķa pazīmes. Halīms pat ticēja mērķiem, par kuriem cīnījās palestīnieši, kurpretim visiem citiem tie bija tikai darbarīks, parocīgs darbaspēks, kuru mest savos privātajos karos. Darījumu lietās Halīms bija skadrs un praktisks, taču, vērtējot ļaužu politiskos pūliņus, viņā parādījās tāda kā savāda otra puse, spēja neievērot dzīves ikdienišķās norises un atrast vismilzīgāko ticību cilvēces liktenim. So paradoksu Ziāds nespēja aptvert. Viņš zināja, ka pasaulē nenotiek tā, kā viņa draugs iedomājas, tomēr Halīma ticība viņu neizsakāmi piesaistīja. Halīms bija sapņotājs, un Ziādam viņš tāpēc bija dārgs, lai ko viņš pats par šiem sapņiem domāja.

Taču visvairāk Ziāds Halīmu mīlēja tāpēc, ka Halīms viņu pieņēma. Ziādam dzīve bija skarba, tā bija nebeidzama izmanības, blēdības un maldināšanas izrāde, izmisīgi un neatlaidīgi mēģinājumi būt bravūrīgam. Viņam ne mazākajā mērā nepiemita Halīma šarms un talants viegli saprasties ar cilvēkiem. Nepavisam nebija tā, ka viņš ar savu ākstīgo uzvedību gribētu būt par apsmieklu. Ziāds nebija tik samaitāts. Viņš vienkārši nemācēja saieties ar citiem un netika vaļā no sajūtas, ka dzīve viņu velk dibenā, tā arī ne reizi nedevusi iespēju izslieties un tikt brīvībā. Gandrīz jebkuros apstākļos viņš jutās neiederīgs. Maņas vienmēr viņu pievīla, viņš bija lieks.

Tikai ar Halīmu bija citādi. Halīma klātbūtnē viņš jutās drošāks. Divatā ar viņu Ziāds patiešām atrada sevī mieru, gluži kā svētību, jo Halīms viņu pieņēma tādu, kāds viņš bija. Ziādam tas šķita kā brīnums, debesu dāvana, ne vairāk, ne mazāk.

Patiesību sakot, viņš par draugu bieži domāja tieši tādiem vārdiem.

Man, viņš sev teica, Halīms ir debesu dāvana.

*

Ritēja mēneši, un Halīms sāka arvien vairāk laika un naudas veltīt tam, lai palīdzētu saviem palestīniešu draugiem. Skrējējs atkal ķērās pie darba; viņš ziņoja par to, kas notiek pie palestīniešiem.

Damaskā tas bija nemitīgu pārmaiņu un neskaidrības laiks. Halīma kādreizējais draugs, informācijas ministrs, dka atsaukts no Parīzes un notiesāts uz mūža ieslodzījumu cietumā. Bijušā ministra brālēns — vēl pavisam jauns vīrietis, kurš, būdams tikai nedaudz vecāks par trīsdesmit, bija kļuvis par baatistu izlūkdienesta priekšnieku, — izdarīja pašnāvību, izlēkdams pa kāda aizsardzības ministrijas kabineta logu — vai varbūt viņš tika nogalināts. Arvien niknāk savā starpā cīnījās Baath civilais un militārais spārns, cits citam pūlējās kaitēt irākiešu aģenti un proēģiptis-kie elementi. Tiem, kuri pieprata izspiešanu, papildus parastajām subsīdijām tika Saūda Arābijas un Līča naftas valstu aizbildniecības nauda. Visā šajā haosā Sīrija faktiski slēdza savas robežas rietumniekiem. Pat ietekmīgi sīrieši reti devās kur tālāk par Beirūtu. Jordānijas karalis Huseins, baidīdamies, ka varu viņa valstī pārņems PAO, devās karā pret palestīniešu kaujiniekiem un aiztrieca tos uz Libānu. Jordānijā iebruka sīriešu tanki, taču uzreiz atkāpās, jo Izraēla piedraudēja ar karu un Saūda Arā-bija piedraudēja, ka vairs nedos naudu.

Sīrijas armijai, kas bija rīkojusies Baath civilistu ietekmē, tā bija nopietna izgāšanās. Sīrijas aizsardzības ministrs, godkārīgs armijnieks, sagrāba varu un iesēdās prezidenta krēslā. Baatistu militārais spārns svinēja uzvaru, taču svarīgāk bija tas, ka "jaunā slota" bija zemnieka dēls un nāca no ala-vītiem, neliela un salīdzinoši nabadzīga islāma novirziena, kuru sunnītu vairākums kopš seniem laikiem bija nicinājis un apspiedis. Vēl piedevām izrādījās, ka jaunais prezidents nebija tikai kārtējās virsnieku koalīcijas vadonis. Viņš valdīja viens — kaut ko tādu neviens sīrietis jau gadu simteņiem nebija iespējis. Iesākumam viņš arestēja savu izauklētāju baatistu partijā, bijušo prezidentu, un uz visu mūžu ietupināja to bēdīgi slavenā tuksneša cietumā.

Ziāds bija cinisks un visnotaļ satraukts.

Alavīts par prezidentu? viņš Halīmam sacīja. Prātam neaptverami, kaut kas tāds vēl nekad nav noticis. Tautas acīs viņš pārstāvēs visus, kuri allaž mīdīti kājām, tas ir, kā viegli saprast, lielāko daļu nācijas. Mums te tagad būs īsts el presidente, mūsu pašu baskāju papiņš Perons, tikai daudz izmanīgāks sūka tikumos. Ne jau šāds tāds banānu diktators, kur nu, īsts levantietis, kurš prot gan perināt intrigas, gan griezt rīkles. Nicināts alavīts? Bijušais lauķis, kura pirmais solis ir iekost rokā, kas viņu barojusi?

No nicināta mazākuma rodas pacietīgi, naidīgi bažibozuki, un tauta viņu par šo nodevību mīlēs. Tieši par to viņi visi slepenībā ir sapņojuši. Turklāt šis bijušais lauķis pat izrādās tik atjautīgs, ka jaunībā nomainījis uzvārdu, nosaucies par "Lauvu". Tāds zvērs mums par diktatoru? Vareni. Smalki. Kazi, varbūt viņš pat izraus mūsu zemi no izraēliešu nagiem. Uzkundzēties vai kalpot? Ja citāds, tātad zemāks? Šis alavīts saprot, kā tas ir. Kā nu ne. Viņš taču ir alavīts.

Ziādam acis spulgoja ari tāpēc, ka viņam atkal pavērās jauna nākotne. Jauna valdība — jauni zvēresti. Katrs diktators solīja jaunas iespējas, bet, ja diktators nāca no musulmaņu vairākuma nicinātas sektiņas, tas nozīmēja, ka mazajiem cilvēkiem, caurkritējiem pēkšņi pavērusies iespēja izlauzties ļaudīs.

Ziādam tika jauna dzīve — spiegu branžā. Viņu savervēja viens no jaun-ienācējiem, kāda Sīrijas izlūkdienesta kapteinis, kura kantoris koordinēja palestīniešu kaujiniekus, kuri pēc izdzīšanas no Jordānijas bija sākuši nostiprināties Libānas dienvidos. Ari jaunā Sīrijas valdība pieturējās pie vecā politiskā principa no Sīrijas Izraēlai neuzbrukt, jo tad būtu jārēķinās ar atmaksu. Jordānija PAO kaujiniekiem tagad bija slēgta, un sīriešu slepenie dienesti naudas un ieroču straumi jau pludināja uz Libānu.

Izlūkošanas iestāde, par kuras aģentu kļuva Ziāds, bija viens no vismaz desmit sīriešu uzturētajiem slepenajiem dienestiem. Šiem slepenajiem dienestiem bija katram savs budžets, uzdevumi un pakļautība. Visos tika vākti dosjē, komandēti aģenti un īstenoti mērķi, kurus izvirzīja attiecīgās organizācijas priekšnieks, kāds majors vai pulkvedis, ministrs vai prezidents. Dažas no šīm izlūkošanas iestādēm bija visai prāvas; vislielākās atradās armijas un aizsardzības ministrijas paspārnē. Tomēr lielums ne vienmēr bija tieši saistīts ar ietekmi. Tikpat labi varēja pienākt bridis, kad iestāde ar daudziem tūkstošiem darbinieku nozīmes ziņā zaudēja daudz slepenākai organizācijai, kurai nebija vairāk par dažiem dučiem vērtīgu aģentu.

Savi izlūkdienesti bija aizsardzības ministrijai, ārlietu ministrijai, iekšlietu ministrijai, armijai, Baath, prezidenta kancelejai — visur, kur koncentrējās vara. Lielākoties tie netika dalīti pa ierastajām izlūkošanas sfērām, tie nenodarbojās tikai ar ārējo vai iekšējo spiegošanu, izlūkošanu vai pretizlūkošanu. Gandrīz visi aptekāja jebkura jautājuma abas puses, jo varas centram Sīrijā ārzemju draugi un ienaidnieki bija tikpat milzum nozīmīgi kā draugi un ienaidnieki pašu mājās. Netika nodalītas ari militārās un politiskās funkcijas, jo, ņemta atsevišķi, neviena no tām necik neiespēja. Armijas dienestiem bija ari politiski mērķi, civilie dienesti strādāja ari armijā.

Daža no sīriešu izlūkošanas iestādēm iztika ar šaurāku interešu loku. Baath partijai kopš seniem laikiem bija sava aģentūra, kas nodarbojās tikai un vienīgi ar Irāku, jo ari tur pie varas bija baatisti. Šīs organizācijas galvenais uzdevums bija, sludinot brālīgas attiecības ar līdzīgi domājošiem biedriem, nemanāmi stumdīt un gāzt ietekmīgus Bagdādes baatis-tus, kā ari apkarot irākiešu baatistu nemitīgo kaitniecību Damaskā.

Otrs īpašs gadījums bija lielākā arābu valsts Ēģipte. Ne tik sen Ēģipte politiskas savienības rezultātā īslaicīgi pārvaldīja Sīriju, un armijas un aizsardzības ministrijas izlūkdienestos joprojām netrūka proēģiptiski noskaņotu darbinieku, turpretim iekšlietu ministrijas izlūkdienesti bija dedzīgi Ēģiptes nīdēji. Kaimiņvalsts Jordānija ietilpa armijas un ārlietu ministrijas izlūkdienestu darbības sfērā. Sakarus ar VDK šķietami uzturēja viens ārlietu ministrijas un viens aizsardzības ministrijas izlūkdienests, taču patiesībā tajos ne soli nevarēja paspert bez kādas citas slepenas aizsardzības ministrijas aģentūras.

Lieki sacīt, ka gandrīz katra Sīrijas izlūkošanas iestāde centās iefiltrēt savus aģentus citās vai vismaz ieviest tajās kādu informācijas avotu un nodrošināt kaut daļēju piekļuvi dokumentiem. Visagresīvāk to darīja slepenie dienesti, kurus uzturēja Baath — tiklab civilais, kā militārais spārns;

tie iešmugulēja savus aģentus visur, kur vien bija iespējams, lai gan abiem spārniem bija ari savs pretizlūkošanas dienests, bez kura tie nevarēja iztikt, jo vajadzēja dot pretsparu iekšlietu ministrijas pretizlūkošanas dienestam.

Cits īpašs gadījums bija Saūda Arābijas un Līča naftas valstu slepenā nauda, nozīmīgs neredzamo izrīcību finansēšanas līdzeklis. Tā plūda pa aizsardzības ministrijas izlūkdienestu kanāliem, taču pie šīs naudas varēja tikt ari citi dienesti, izprasot to noteiktiem mērķiem vai izmantojot attiecīgus sakarus. Visi Sīrijas slepenie dienesti lielākā vai mazākā mērā darbojās Libānā, un visi izmantoja palestīniešus. Beirūta bija tikšanās vieta pilnīgi visu Vidējo Austrumu slepeno dienestu aģentiem, ne tikai sīriešiem vien, un palestīnieši bija bandinieki un algoti izsūtāmie zēni.

Gigantiska operācija mafijas stilā, šādiem vārdiem Beirūtu raksturoja Tadžars. Libāna, viņš teica, ir pasaulē līdz šim gluži neiedomājama mēroga bandītisms.

Vispēdīgi, Damaskā vēl bija ari nelieli slepeni dienesti, kas darbojās pie prezidenta kancelejas — tas bija pats īpašākais gadījums. Bruņotās operācijās šie caurcaurēm neredzamie dienesti līdz šim nebija iesaistījušies. Viņu darbs bija informēt prezidentu par to, ar ko nodarbojas citi dienesti, kaut arī prezidents, lai viņš līdz šim amatam tiktu, jau arī tāpat bija šādā vai tādā konfigurācijā sev pakļāvis armijas un aizsardzības izlūkdienestus — un, pēdējā laikā, arī Baath slepenos kadrus.

Damaskas konkurējošie slepenie dienesti nemitīgi sašķēlās un nozuda cits citā, kad likteņi kārtējo reizi bija pārgrozījušies un pie varas, pagrūžot malā citus, bija nācis jauns grupējums vai jaunas personas. Dienesti uzradās, nozuda, pilnīgi un galīgi mainīja savus mērķus, lielumu un ietekmi. Pa divām brīvajām nedēļas dienām apakšnodaļa varēja izjukt, un tās darbinieki atgriezušies uzzināja, ka pieder citam dienestam, viņu darbavieta ir likvidēta vai piepeši iemantojusi patstāvību citā ministrijā pilsētas otrā galā. Pat noturīgākie no visiem — armijas izlūkdienesti — te saplaka, te uzblīda ik reizi, kad izrādījās, ka vara vai nu paklusām uzkrājusies kādā tuksneša štābā, vai ari atkal atgriezusies aizsardzības ministrijas kabinetos. Apbrīnojamākais bija tas, ka slepeno dienestu kopskaits

Sīrijā — divpadsmit — palika nemainīgs; tāds tas bija jau kopš Otrā pasaules kara beigām, kad aizvācās franči.

Pašus sīriešus šis glumības murskulis apstulbināja tieši tāpat kā visus citus, taču Skrējējam bija palaimējies — bija cilvēks, kurš Sīrijas izlūkdienestos orientējās daudz labāk nekā lielākā daļa sīriešu un nenoliedzami labāk nekā jebkurš nesīrietis. Sis zinātājs, protams, bija Tadžars, kurš gadu desmitiem bija Mosad štata burvis visās mīklainajās arābu zintīs.

Mani vienmēr ir mulsinājis tikai šis maģiskais skaitlis, divpadsmit, Tadžars reiz sacīja Josi. Nevienai citai pasaules valstij nav ne pustik daudz spiegošanas iestāžu, turpretim sīriešiem vienmēr ir divpadsmit. Kāpēc? Netieku gudrs. Kāpēc viņiem visiem tā jānopūlas, citam citu nīdējot? Krievi iztiek ar vienu vai diviem izlūkdienestiem. Amerikāņi ciena iniciatīvu un konkurenci, tādēļ viņiem ir trīs vai četri. Un visas pārējās valstis, pat visneuzticīgākās un paranoiskākās, kaut kā apmierinās ar tamlīdzīgu daudzumu — tikai sīrieši ne. Sīriešiem par varītēm vajag duci bries-mekļu. Kam viņiem tādas galvassāpes? Kā viņi tur vispār kaut ko spēj saprast? Un izmaksas, dubultspiegošana, neefektivitāte — vienkārši mati slienas stāvus. Laiku pa laikam kāds no šiem sīriešu kantoriem, nespēdams savaldīt savu alkatību, aprij trīs vai četrus citus; varētu domāt, ka tā izpaudies kāds nieks veselā saprāta, kaut kāda loģika: varenie izdarās tā, kā no varenajiem var gaidīt. Bet kas notiek? Paiet pāris mēneši, un pēkšņi jau ir uzradušās trīs vai četras jaunas slepenās iestādes, sazin kā iespraukušās no dibenplāna, vai. Tas ir kaut kas vienreizējs, man tā arī nav izdevies saprast, kā tas notiek. Acīmredzot kaut kādi Sīrijas slepeno dienestu dabas likumi, arhetipiska iemīlēšanās haosā, nepārvarama tvīkšana pēc maksimāla aizdomīguma. Varbūt šāds domāšanas veids izstrādājas, ja tavas zemes liktenis gadu simtiem ir bijis svešinieku rokās. Neliela slieksme uz kaut ko tamlīdzīgu, protams, ir arī itāļiem un grieķiem, tādēļ zināmā mērā tā varbūt vienkārši ir Vidusjūras piekrastē neizbēgamā anarhija: saule spiež tevi zemē, debesis mūžam zilas — gribot negribot jāsāk domāt, ka īstenās lietiņas notiek kaut kur aiz stūra, slepeni, pa kaktiem... Bet tas nav galvenais. Runājot par absolūtu neuzticēšanos, sīriešiem visā pasaulē nav līdzīgu. Tas ir viņu unikālais devums, salīdzināms ar Ēģiptes piramīdām. Viņu neuzticēšanās ir monumentāla, tāpat kā piramīdas. Kas attiecas uz dabas likumiem un maģisko skaidi, kas zina, varbūt šī paraža ir aizsākusies pirms nepilniem divitūkstoš gadiem, kad Salāhs ad-Dīns izjāja no Damaskas, vezdams musulmaņu karaspēku kaujā ar krustnešiem, un soli pa solītim iztrieca svešzemju velnus no Vidējiem Austrumiem. Kā mums visiem zināms, viņš bija dižs karavadonis un viņam izdevās uz kādu laiku apvienot visus musulmaņu spēkus, taču viņš bija kurds, un tas nozīmē, ka viņš šaubījās.

Par ko? jautāja Josi, un Tadžars smiedamies māja ar galvu.

Tieši to jau es gribēju teikt, Tadžars atbildēja. Droši vien par visiem un visu. Tādēļ ari viņš bija tik liels un slavens karavadonis un tik spoži komandēja — tāpēc ka bija šaubu pilns. Šaubu viņam bija tik daudz, ka viņš zināja: ar vienu izlūkdienestu nepietiks. Arī ar trim un četriem būs par maz. Paša armijā bija pārāk daudz elementu, kurus vajadzēja apkarot, tādēļ viņš izgudroja duci slepenu dienestu, lai ar to palīdzību visu noturētu līdzsvarā. Un varbūt pa šiem nepilniem diviem tūkstošiem gadu atmiņas par viņu ir dziļi iespiedušās sīriešu psihē un nekur nav pazudušas: lai valdītu, vajag ne mazāk par divpadsmit, gluži kā valstij cilšu... Josi, bet kāpēc ne? Šis izskaidrojums ne ar ko nav sliktāks par jebkuru citu. Jo tā taču ir pilnīga bezjēdzība, kāpēc lai valstij vienmēr būtu ducis slepenu dienestu, un varenākie nemitīgi aprij ne tik varenos. No veselā saprāta viedokļa tas ir absurds...

Ērmīgā kārtā, it kā lai pierādītu Tadžara dīvaino teoriju, jaunais saimnieks — tas, kuru Ziāds dēvēja par el presidente, pēc vairākiem gadu simteņiem atkal pirmais Sīrijas diktators, — šo sistēmu paturēja. Tomēr kaut ko viņš mainīja gan — viņš visiem divpadsmit Sīrijas izlūkdienestiem pavēlēja bez starpniekiem atskaitīties tieši viņam — kaut kas tāds līdz šim vēl nebija pieredzēts, vismaz kopš Tadžara teiksmaini aprakstītā Salāha ad-Dīna laikiem.

ČETRI

Ziādam, kurš visu mūžu bija nodzīvojis nabadzībā un Damaskas musul-maniskajā bardzībā, Beirūta bija pilnīgi jauna pasaule. Bāri un naktsklubi, kuros bagāde naftas valstu arābi glābās no savu dzimteņu puritānisma, greznie veikali un viesnīcas, Ziemeļeiropas blondīnes, hašišs, nauda, sekss un alkohols pilnīgi visur, omulīgā alkatība un acīs krītošās intrigas, eiropieši un citi arābi, kuri nemitīgi mainīgā procesijā mēģināja saraust ātru peļņu no atpūsties sabraukušajiem šeihiem un naftas miljonāriem — tā bija liesmaina materiālas un erotiskas pārpilnības fantāzija dekadentā pilnbriedā.

Un Ziādam patika sevi uzskatīt par spiegu. Aiz satraukuma viņš bija kā negudrs: viņš ieradies nelegālās gaitās, viņš Beirūtā uzdodas par ārzemju korespondentu. Tagad viņš bija slepens aģents, ko sūta noslēpumainos starptautiskos braucienos, un kas zina, ko nesīs nākotne? Varbūt šie braucieni, viņš pie Halīma gudroja, ir tikai sākums daudz lielākiem pasākumiem? Varbūt tā viņš galu galā nonāks līdz postenim Eiropā, Parīzē?

Patiesībā Ziāds nebija nekas vairāk par zema līmeņa kurjeru. Leģendai izmantojot savu darbu avīžu redakcijās, viņš vadāja naudu un norādījumus viņa kapteiņa kantora pārraudzītajiem palestīniešu kaujiniekiem Libānas dienvidos. Viņš devās ceļā no Damaskas agri no rīta, prāvā taksometrā, kurā bez viņa sēdēja vēl seši pasažieri, svešinieki — sīrieši un palestīnieši, kuriem Beirūtā bija darīšanas. Visi nevērīgi kūpināja cigaretes un tēloja, ka cits uz citu neskatās; Ziāds pīpēja tikpat daudz kā pārējie. Pēc izskata šis pulciņš nebija atšķirams no jebkuras citas ziņnešu un rīkļurāvēju bandas, kas dodas dienišķajās darba gaitās uz Libānu. Garenais mersedess kļuva par necaurredzamu dūmu kokonu, Ziāds kluknēja uz atlokāmā sēdekļa automobiļa drošajā viduci un nenoteikti smaidīja. Viņi traucās pa ielejām un kalnu nogāzēm, biedēdami kazas, zemniekus un ēzeļus, nepārtraukti pļērcinādami tauri, ripoja turp, kur augstu virs Vidusjūras slējās Beirūtas augstie, mirdzošie nami.

No Beirūtas Ziāds ar autobusiem un taksometriem šmauca tālāk uz bēgļu nometnēm dienvidos un pa to pašu maršrutu atgriezās, vezdams uz Damasku savam kapteinim aizzīmogotas aploksnes. Nakšņoja viņš visbiežāk turpat nometnēs. Reizēm paveicās un kādu nakti izdevās pārlaist Beirūtā, apmetoties lētā viesnīcā, kas pie viena pildīja bordeļa funkcijas.

Kapteinis bija viņam izsniedzis čemodāniņu ar dubultu dibenu, un viņš ar to milzīgi lepojās. Dubultajā dibenā viņš glabāja naudu un norādījumus aizzīmogotās aploksnēs. Viņam bija aizliegts kaut uz mirkli izlaist čemodāniņu no acīm, tādēļ viņš to staipīja līdzi ari vakara klaiņojumos pa Beirūtas bāriem un naktsklubiem. Lai ar savu pieticīgo kabatas naudu iespētu vairāk, viņš žūpoja kopā ar rokpeļņiem pie letēm, kuras bija atrodamas katrā sānieliņā. Tur viņš citu pēc cita izmeta lēta araka piņģerotus un tad, košļādams piparmētru lapas, lai nomaskētu araka aromu, devās dziļāk naktī, pētot pie sarkanajām ādas durvīm izliktās fotogrāfijas, izgaršodams ekstravagantu tuvplāna priekšnesumu pukotos solījumus, īpašas neķītrības taisnā ceļā no Zviedrijas, Holandes un Vācijas; nelabi smirdošās sānieliņās klausījās piedāvājumos, kurus čukstus izteica gludvaidži zēni un milzīgas, spīdīgas nēģerietes no Sudānas, un zināja, ka vajag tikai ieiet pa kādām no tumšajām durvīm, lai kaut kur tepat ieraudzītu franču circus rituālu: mazs, ar raksturīgu dzīvnieku dvaku un hašiša dūmiem pilns amfiteātris, melnā tumsā šauri koka soli ap zāģu skaidām piebērtu, spoži apgaismotu bedri, smirdoņu blietē apdullinoši skaļa mūzika, bedrē stāv divi nosvīduši dresētāji, starp viņiem ēzelis, kuram pār purnu uzsieta lupata, lops gandrīz nav valdāms, viņš mežonīgi spārdās, jo maska pāri viņa acīm un nāsīm ir pievilkusies ar meklēšanās trakuma pārņemtas ķēves sīvo smārdu, bet ēzelim apakšā sakās smagi cilājas gausa, resna, narkotiku apdullināta sieviete.

Un tad, beidzot atradis sev paliekamu vietu aiz kādām sarkanām ādas durvīm, savu kaktiņu šim vakaram kādā naktsklubā, ķebli pustumšā, ļaužu pilnā telpā, kur viņš, kad sareiba galva, varēja atbalstīties pret bāra leti, ostīt savu vienīgo viskiju un ērti redzēt priekšnesumus, blondīnes, kas prožektoru spalgajā baltumā kunkstēja, noņemdamās ar čūskām un gurķiem, bet pēc tam uz tumsas robežas pietupās, sasūkdamas prāvus, falliskus naudas vīstokļus no žākleniski izstieptām rokām, un šaudīgie sārti zilie starmeši rotaļājās ar viņa seju, vulgāros pustoņos uzķerot viņa alkaino smaidu... drosulis, gatavs atdoties pasaulei, gatavs uz visu.

Ziādam šie vienatnīgie vakari Beirūtas sānieliņu savrupībā bija barokāla grēka fūga, neķītrības sapnis, neaprakstāmi tāls no tās nožēlojamās dzimumdzīves, kuru viņš bija pazinis visu mūžu, — viens pats savā nemīlīgajā, trūcīgajā istabelē naktī zagšus noslapinot žurnālu lapu kailās sievietes: labā roka tricinās, prāts virpuļo ķermeņa daļu fantasmagorijā. Nav tiesa, ka viņš no seksa vēlējās tikai pornogrāfiju. Reizēm, Beirūtā skatīdamies kādu romantisku franču filmu, viņš tiešām iztēlojās ko vairāk. Vienkārši dzimumu realitāte viņam no sākta gala bija noplicināta līdz pornogrāfijai, to panāca viņa sabiedrības spīvie tikumi, nepārvaramā siena starp vīriešiem un sievietēm un viņa reliģijas pirmatnējās bailes.

Viņš pa drusciņai pelnījās ar Šveices pulksteņiem, pa kādam ievez-dams tos Sīrijā, paslēptus sava čemodāniņa dubultajā dibenā pie aizzīmogotajām aploksnēm. Kādu nakti Beirūtā, noreibis vairāk, nekā pašam likās, un sārti zilo starmešu burvju varas apstulbināts, viņš aizmirsa čemodāniņu bārā. No rīta, pamodies ar neizturamām galvassāpēm, viņš uzreiz saprata, kas noticis. Izvēmies netīrā viesnīcas numura izlietnē, skrēja uz bāru, kura apkopējs neko nezināja. Ziāds kā vārga nelaimes čupiņa sēdēja priekštelpā līdz dienvidum, kad ieradās uzvalkā uzcirties tips, kurš izņēma viņa čemodāniņu no skapīša, kurā skatienam atklājās arī kurpe, spieķis un smurgaina piezīmju grāmatiņa, vakarnakts svētku zudības un atradības. Ziāds iespieda tipam saujā nesamērīgi lielu banknoti un skrēja atpakaļ uz viesnīcu skatīties, kas noticis ar dubultdibenu. Tas nebija vērts vaļā. Virs slepenās spraugas joprojām bija pielipis viņa mats — viltība, kuru viņš bija aizguvis no kādas spiegu filmas. Ziāds bija kā septītajās debesīs un to nosvinēja, piedzerdamies sānieliņā turpat aiz viesnīcas.

ŠI jaunā loma Ziādu aplamīgi sajūsmināja, un, nespēdams nociesties, viņš visu līdz pēdējam stāstīja Halīmam. Viņš pateica daudz vairāk nekā drīkstētu, un Halīms ļoti baiļojās, vai draugs neiekulsies nepatikšanās, kas pār viņu varētu nākt tiklab Libānā, kā no darba devēja puses. Ziāds, liekas, nemanīja, ka Beirūtā bija ne tikai brīvība un spožums — šajā pilsētā varēja draudēt visnotaļ īstas briesmas. Beirūtas bāri nebija Damaskas kafijas dzertuves, kurās Ziāds bija uzaudzis un visu saprata bez vārdiem. Damaskā dzīve mēdza būt bīstama, tomēr Sīrijā bija valdīšana. Nogalināt varēja tikai tie, kas atradās pie varas. Bandītiskās Beirūtas briesmas ar to nebija salīdzināmas.

Halīmu uztrauca drauga pārgalvība. Viņš juta, ka Ziādu vajag brīdināt. Gadu gaitā gana bieži uzturējies Beirūtā savās importa-eksporta darīšanās, Halīms šo pilsētu pazina, viņam bija skaidrs, ka čemodāniņš, kas nakts laikā tiek staipīts pa bāriem un šaurām ieliņām, var tikt uzskatīts par nozagšanas vērtu: kazi, tajā ir narkotiku krava vai ārzemju valūta. Bagāžu bija vēlams atstāt drošībā — sabiedriskās vietās atradās skapīši ar atslēgām. Tā, šķietami pamācīdams draugu praktiskos sīkumos, Skrējējs pēkšņi atradās ērmīgā situācijā — viņš mācīja Ziādam pamatpatiesības, bez kurām nevarēja iztikt viņa jaunajā darbā, sīriešu spiegošanas biznesā. Halīmam par laimi, Skrējējam to, ko viņš uzzināja no Ziāda, ne reizi neievajadzējās.

Tādas zema līmeņa ziņas, kādas bija Ziāda rīcībā, Mosad Libānā ieguva bez grūtībām. Skrējējs darbojās daudz augstākā līmenī, viņš izmantoja labi informētus palestīniešus, ar kuriem bija satuvinājies jau sen, Jordā-nijas bēgļu nometnēs.

VDK pamazāk sāka likties, ka no Damaskas sūtīt PAO aģentus terora braucienos uz Eiropu ir pārāk bīstami. Sīriešu izlūkdienestiem bija tik daudz palestīniešu grupējumu, kas tika izmantoti tik daudziem un dažādiem mērķiem, ka savus palestīniešus krievi vairs nespēja izrīkot droši. Sīriešu aģentūras pastāvīgi iefiltrējās cita citā, un, lai gan VDK un PAO sazobes īpatnības Damasku pārlieku neinteresēja, ziņas par VDK operācijām noplūda gribot negribot. Lai tā vairs nenotiktu, VDK savas Eiropas terora kampaņas štābu pārcēla uz Kipru. Tur grieķu un turku nesaskaņas bija nemitīgas spriedzes avots, un VDK bija vieglāk kontrolēt savus palestīniešu aģentus, kas lidoja uz Eiropu un atpakaļ.

Nelaimīgā kārtā tas nozīmē, ka Skrējējam būs daudz mazāk ko pavēstīt par lidmašīnu nolaupīšanas plāniem un tamlīdzīgām lietām, Tadžars teica Mosad direktoram ģenerālim Ben-Cvi. Bet droši vien tas bija neizbēgami, ari krievi galu galā ir sapratuši, kas viņiem ir izdevīgi un kas nav. Biedrošanās ar sīriešiem ir viens, bet strādāt Damaskā — tomēr pavisam kas cits. Kā mēdza teikt ēģiptieši, citējot savus brāļus irākiešus, kuri šo pateicienu bija aizguvuši no saviem jordāniešu brāļiem, bet tie savukārt iemācījušies no saviem brāļiem palestīniešiem, kuri tikai atkārtoja vecu brāļu libāniešu parunu: ja ir tādi brāļi kā sīrieši, tad kam vairs ienaidnieki...

Ēģiptes Sadata aizsākts, gāja vaļā 1973. gada karš ar Izraēlu. Sīrijas tanku brigādes Golānas augstienēs cīnījās vareni, un kādu bridi izskatījās, ka tām izdosies atkarot Sešu dienu karā zaudēto teritoriju. Tomēr Izraēlas gaisa spēki tehnoloģijas ziņā bija pārāki, sīriešu armija tika sakauta un cieta milzīgus zaudējumus. Ziāds atkal nāca pie Halīma, un viņi ilgus vakarus sēdēja uz platajām, tukšajām terasēm, noraudzīdamies uz aizaugušo dārzu, kurā starp kokiem un vīnstīgām vīdēja vientuļas skulptūru atlūzas, elēģiskas zudušu atmiņu sargātājas.

Ziāds bija ārkārtīgi nomākts. Bezcerīgi, viņš teica. Es taču biju pārliecināts, ka šoreiz mēs vismaz netiksim sakauti līdz pēdējam. Bet nē, lai kā mēs karojam, vienalga zaudējam. Krievi mums sagādā papilnam pērnā gada ieroču, bet amerikāņi izraēliešiem iedod nākamā gada ieročus, un tie ir kā diena pret nakti. Nav runa par drosmi. Visu izšķir tehnoloģijas, mēs nekad necīnīsimies ar viņiem kā līdzīgi. Tad varbūt mēs uzvarētu, un, kas zina, varbūt arī krievi to nemaz negrib. Kāda jēga? Mūs vienkārši izmanto kā nāvējošas rotaļlietas...

Ari šoreiz, tāpat kā pēc iepriekšējā kara, krievi no jauna apbruņoja sīriešus ar uzlabotiem ieročiem; amerikāņi tāpat apbruņoja izraēliešus. Kā nu ne: elektroniskās vadības ierīces šāviņiem, raķetēm un bumbām, kā ari elektroniskās prcticrices pirmo pārspēšanai vislabāk var pārbaudīt īstos kaujas apstākļos.

Zaļāk nekā jebkad agrāk dzīvoja Beirūta, Vidējo Austrumu baudas un naudas, ieroču un narkotiku depo, ērta tikšanās vieta visiem, kam bija kaut kas vai kāds pērkams, īrējams vai pārdodams. Oktobra karam līdzi bija nākuši naftas embargo, un, cenām augot, par pasaules lielo, melno ieroci kļuva nafta. Eiropas industriālās valstis klupšus krišus metās pie tuksneša šeihiem slēgt slepenus darījumus. Uzņēmīgi ļaudis visos līmeņos steidzās pelnīt milzu naudu. Rietumu bankas un korporācijas saradās Beirūtā, lai palīdzētu naftas prinčiem atbrīvoties no viņu jaunajām, apstulbinošajām bagātībām, un visus Beirūtā vajadzēja apkalpot: gan baņķierus, šeihus un korporācijas, gan neskaitāmus tirdzniecības aģentus no visām valstīm, kurās bija nafta vai kurām naftu vajadzēja, tāpat ari ieroču tirgotājus un kontrabandistus, narkotiku tirgoņus no Āfrikas un Rietumiem, izlūkošanas dienestus no visām Vidējo Austrumu valstīm, izlūkošanas dienestus no lielākajām Austrumu un Rietumu Eiropas valstīm, un pašus lielākos spēlētājus, kuru spiegošanas satelīti vagoja debesis, — VDK un CIP.

Plānu perināšana, sazvērestības un tirgošanās. Es tev, tu man Beirūtā, un kaut kas atlēca arī smaidīgajiem, čaklajiem ļautiņiem, kuri nodrošināja sauli un ūdensslēpošanu, pludmales viesnīcas un tumšas sānieliņas, vidi, kurā varēja notikt jebkādi darījumi.

Tirgošanās dažnedažādās izpausmēs bija Libānas piekrastes svēts aicinājums kopš feniķiešu laikiem, savus piectūkstoš gadus. Īstenticīgo tempļi izsenis atradās citur, pie Nīlas, Tigras un Eifratas, Jeruzālemē un Damaskā.

Halīms gandrīz pārsteigts atskārta, cik lielu attālumu Skrējējs šajos pēdējos gados bija pievārējis. Darījumos bija izveidojusies noteikta kārtība, un viņam pašam par tiem vairs nebija daudz jādomā; ari jaunas jomas viņš šobrīd necentās apgūt. Viņa kantori — namā, kura visaugstākajā stāvā atradās viesnīca "Britānija", — joprojām rosījās tas pats godīgais pārvaldnieks.

Viņi kopā strādāja jau vairāk nekā desmit gadu un bija kļuvuši par labiem draugiem. Halīmam reti vajadzēja apstrīdēt viņa lēmumus.

Līdztekus importa-eksporta biznesam Halīmam pastāvīgi bija pajas vēl divos vai trijos uzņēmumos, no kuriem viņš guva zināmu peļņu. Bagāts viņš nebija, taču pēc Sīrijas mēriem sasniedzis visnotaļ daudz. Tāpat kā viņa vietā darītu jebkurš krietns musulmanis, daļu peļņas viņš ziedoja labdarībai. Skrējēja palīgu izdevumi bija uz Tadžara rēķina, taču pats Skrējējs MosaA neizmaksāja pilnīgi neko. Un ari palīgu bija mazāk nekā pirms Sešu dienu kara, kad Skrējējs nodarbojās ar taktisko izlūkošanu un vajadzēja iespējami ātri pārvietot lielus materiālu daudzumus. Atvilktnes-tualetes slēptuve vairs gandrīz netika izmantota.

Halīms joprojām cēlās agri un, lai izkustētos, uz darbu gāja kājām, dažādības pēc izvēlēdamies ik reizi citu maršrutu. Simtiem cilvēku, gadu gaitā saradušies paziņas, sveicināja un steidzās pastāstīt kvartāla jaunumus, pārdeva viņam cigaretes un laikrakstus, vilināja piesēst un iedzert turku kafiju. Kad viņš iegāja lielā nama vestibilā, tatāru jātnieks, kas tur bija par sargu, novēlot labrītu, svinīgi pacēla senlaicīgo Mauser šauteni ar sarkano pušķi galā. Halīms apspriedās ar pārvaldnieku un iegriezās pie grāmatvežiem — tas allaž bija patīkami nostalģisks bridis viņā slēptajam puikiņam, kurš senos laikos bija līkņājis pār virsgrāmatām.

Vismaz reizi nedēļā viņš ar čīkstošo liftu brauca augšā, lai viesnīcas bārā iedzertu kafiju un apciemotu vecos draugus, kuri joprojām tur strādāja. Tad viņš devās ārā un soļoja uz darījumu sarunām Damaskas centrā, vēlāk kopā ar kādu biznesa paziņu kopā pusdienoja turpat Mocekļu laukuma apkaimē vai upmalā. Paēdis viņš sēdās taksometrā un brauca mājup pēcpusdienas atpūtā, izraudams tālruņa kontaktdakšu un nosnauz-damies vai lasīdams līdz pievakarei, kad, zinādami, ka viņš būs gatavs apmeklētāju uzņemšanai, sāka nākt ļaudis. Tālruni viņš iznesa laukā un nolika uz viena no krēsliem, kas stāvēja pie vīģeskoka, un tur nemitīgā straumē plūda viesi.

Halīms laipni uzņēma visus, savus sīriešu draugus un savus palestīniešu draugus. Viņš uzklausīja, kaut ko ieteica un palīdzēja, kad varēja. Draugi zināja, kur viņš būs, un, iepriekš telefonējuši un norunājuši, taisnā ceļā nāca uz dārzu. Halīms katram uzvārīja turku kafiju un vēlāk vīģeskoka pakājē nolika galdiņu ar dzērieniem. Tur bija omulīgi pasēdēt, mierīgi un netraucēti. Dažkārt viņš kopā ar kādu no viesiem devās vakariņās, taču mājās atgriezās agri, lai vēl palasītu un paklausītos mūziku. Vairākas reizes nedēļā viņš restorānā pie Baradas ieturēja vakariņas kopā ar kādu no savām draudzenēm, tomēr vienalga agri no rīta devās mājup, lai pārģērbtos un ietu uz darbu. Tā bija neprecēta vīrieša vienmērīgā dzīve: darbs un ierastās nodarbes, draugi un vienkārši prieki.

Dzīve bija ari sarežģīts mezglojums, kā jau pie arābiem. Viņa pārvaldnieka brālēns bija tas mehānisko darbnīcu īpašnieks, kas savulaik kļuva par viņa pirmo darījumu partneri Damaskā, dkai viņi iepazinās nejauši, ēdot vakariņas viesnīcā "Britānija". Vecais draugs jau bija meds darbiem mieru, un darbnīcās saimniekoja viņa dēls, kuram Halīms bija cienījams biznesa padomdevējs. Dēla kāzās Halīms bija sēdējis goda vietā un tika uzskatīts par viņa pirmdzimtā krusttēvu. Pārvaldniekam Halīms bija palīdzējis ar galvojumu, kad tas aizņēmās naudu, lai nopirktu jaunu dzīvokli. Apkopēja, kas pie Halīma ieradās no rītiem un strādāja līdz pēcpusdienai, kad viņš atgriezās mājās, bija pārvaldnieka sievas radiniece no trūcīga ziemeļu ciema. Un tā joprojām; cieši sapītas pienākumu un uzticības saites, jo tradicionālā sabiedrībā tā vienkārši ir.

Bēdas, kuras Josi mocīja pēc Asafa ievainošanas, bija gandrīz izzudušas. Mokas lēni un nemanāmi pierimušas, sirdssāpes atlaidušās. Reizēm tās mēdza uzmākties — ne mājās, bet brīžos, kad Halīms viens pats bija dārzā. Tomēr sāpes bija tālas — drīzāk atmiņas, nevis fiziskas sajūtas, kas pēkšņi sažņaudza krūtis un, likās, tūlīt nosmacēs sirdi, tāpat kā agrāk. Tikai skumjas bija tās pašas; neizsakāmās ilgas, kas nekur nepazuda, kad žņaudzējs atlaidās, tukšums, apjaušot to, kas bija zaudēts.

Kā mierinājumam par zaudēto — mierinājums bija neliels, un tomēr, — viņš atkal bija iemīļojis savu veco namu. Tajā viņš bija mocījies un izcietis savas briesmīgās sirdssāpes, un tagad tas patiešām bija viņa nams, viņa stūrītis pasaulē. Viņam bija mīļa tā apdrupusī greznība un aizaugušā dārza mudžeklis, cēlās, vecmodīgās istabas ar augstajām, stiklotajām durvīm, kas veda uz terasēm. Lietainās ziemas naktīs sēdēdams pie kamīna un klausīdamies mūziku, viņš jutās ērti un mierīgi, un siltos vakaros viņam nekad neapnika klīst no terases uz terasi un raudzīties zvaigznēs. Izraēla šķita kaut kas ļoti tāls, tā arvien vairāk atgādināja nosapņotu, izdomātu zemi. Tā bija tāliene tāpat kā Eiropa un Parīze Ziāda ilgās: neaizsniedzama un skaista, rets un neapstrīdams dārgums, ko mīlēt un lolot, kaut kas tik tīrs, ka tādas mēdz būt tikai parādības no ideju pasaules.

Turpretim Tadžars viņa domās vienmēr bija īsts un dzīvs. Arī Tadžars atradās tālu, tomēr Tadžars bija viņa labākais draugs un ne tikai: viņa tēvs, brālis un sargs, viņa labākā es sirdsapziņa. Tadžars viņam bija tik tuvs, ka viņš to bieži pieminēja sarunās ar saviem Damaskas draugiem, izlikdamies, ka gremdējas atmiņās par atraitņos palikušo Argentīnas brālēnu, kurš viņam dzīvē bija palīdzējis nostāties uz kājām. Visbiežāk, protams, tā gadījās, sarunājoties ar Ziādu. Ērmoti, taču Ziāds par Tadžaru — ar citu vārdu, citā laikā un vietā — zināja vairāk nekā par gandrīz jebkuru citu uz pasaules, izņemot vienīgi Halīmu.

Halīms arvien bija cerējis, ka Anna apprecēsies otrreiz, un viņa atmiņas par Annu bija gandrīz idilliskas. Atmiņas, kas atgriezās pie viņa no spraigās dzīves mazajā Negeva apmetnē, kurai drīz bija jākrīt ienaidnieka rokās... Tās dažas būdeles tuksneša plašumos. Tās klusās naktis un pasakainie saullēkti. Viņi divatā pasaules rītausmā, kad pat smilšu graudi, kas ritēja viņiem starp pirkstiem, dzirkstīja cerībā un mīlestībā.

Sievietes, ar kurām viņš pazinās tagad, savā ziņā bija mīļas, taču nekas vairs nebūs tāpat, jo viņš vairs nebija tāds pats. Viņam priekšā vairs nebija viss dzīves neizsakāmais prieks un skumjas.

Tomēr viņš bija sasniedzis to, pēc kā vienmēr bija ilgojies. Viņš jau no sākta gala bija apņēmies savu dzīvi izveidot pats, un tieši to viņš, ar Ta-džara palīdzību, bija izdarījis. Krustceles pēc krustcelēm, lēmums pēc lēmuma — viņš neadaidīgi bija gājis uz priekšu, lai izveidotu Halīmu, Skrējēju, sevi, — tas bija ilgs un grūts ceļš. Tagad viņš bija šeit, šajā namā, paveicis to, kas nevienam citam nebija pa spēkam. Nebija, viņš to zināja.

Bet bija arī dīvaini, neaprakstāmi vareni mirkļi, kad Halīms redzēja kaut ko citu. Vakaros, kad spīdēja mēness un viņa aizaugušajā dārzā paslēpes spēlēja ēnas un bāla mēnesnīca, viņš, palicis stāvam uz kādas terases, starp kokiem redzēja rēgus. Tās bija izbalojušās, aplūzušās skulptūras, kuras viņš bija mantojis kopā ar veco namu. Laucites, kas sendienās ieskāva vientulīgās statujas, jau sen bija atkāpušās vīnstīgu, krūmu un nokārušos zaru priekšā, tāpat kā celiņi, kas pie tām veda. Halīms lieliski zināja, ka tās ir tikai statujas, taču viens brīdis — un tās izslējās, lai tirdītu viņa dvēseli, kļuvušas par cilvēkiem, kas viņa dzīvē bija svarīgi: Anna, Asafs, Tadžars, Ziāds... Katra statuja dzīvoja svinīgā vientulībā. Cēls, nezūdošs tēls savā slepenajā birzītē. Noslēpums, kas savrups balo mēnesnīcā.

Viņu bija tik maz, tik maz cilvēku viņa dzīvē. Bet vai kādam dzīvē ir vairāk?

Šī doma nedeva viņam mieru. Vēl viņš domāja par vienatnes vilinājumiem. Jo pēdējā laikā, gluži kā izsmejot šīs ilūzijas, viņa dārzā naktīs pēkšņi bija sācis parādīties vēl viens rēgs.

Jā, Bells. Tā greizā, sadragātā, likteņa saspridzinātā seja... izbalojuša marmora stumbura smaidā. Bells no rēgiem bija vienīgais, kurš it kā smaidīja, un tas Halīmu savādi iepriecināja. Šāda varbūtība viņu gan intriģēja, gan uzjautrināja, jo viņa acīs Jērikas eremīts bija visaugstākais slēpšanās gara iemiesojums. Jo kurš cits, ja ne pats Dievs, jebkad spētu radīt tik pārpasaulīgu masku kā Bella seja?

Ziāds turpināja braukāt uz netīrajām bēgļu nometnēm Libānas dienvidos. Ar Halīma padomiem gūtā izveicība galu galā nepalika nepamanīta viņa priekšniecībai, un tam bija negaidītas sekas.

Operācija "Skrējējs", gan ne paša Skrējēja vainas pēc, bija nonākusi sastinguma stadijā, un Tadžaru tas mazliet uztrauca. Pirms 1973. gada Mosad nodarbojās gandrīz tikai ar PAO starptautiskā terorisma kampaņu, kuru tik meistarīgi finansēja un vadīja VDK. Mosad direktors ģenerālis Ben-Cvi ne par ko citu nedomāja. Kad VDK pārcēla savas kampaņas štābu no Damaskas uz Kipru, Tadžars un operācija "Skrējējs" atkal kļuva svarīgi. Tomēr ne uz ilgu laiku.

Vēlāk, atskatoties uz saviem darba gadiem, Halīms to redzēja pavisam skaidri. Visas lielās pārmaiņas Skrējēja dzīvē bija saistītas ar kariem: Sešu dienu karš 1967. gadā, Jom Kipur karš 1973. gada oktobri. Līdz jūnija karam viņš bija dzīvojis kā divi cilvēki, kā Josi un kā Halīms; daļa no viņa joprojām bija Izraēlā. Pēc tam, līdz oktobra karam, viņš grūti un sāpīgi mācījās būt viens cilvēks, Halīms, būt viscaur Damaskā. Un tad nāca trešās lielās pārgrozības viņa darba mūžā, tās, kas viņu tik cieši saveda kopā ar Libānu.

Protams, Halīms un Tadžars vienmēr bija zinājuši, ka šis trešais posms ir neizbēgams. Kā nebija grūti saprast, agri vai vēlu kāds no svarīgākajiem Sīrijas izlūkdienestiem izteiks Halīmam piedāvājumu, no kura viņš nevarēs atteikties.

PIECI

Ar Bellu Halīms bija iepazinies pēc Tadžara ieteikuma: lai Skrējējs sajustu laiku citā griezumā, kā Tadžars toreiz teica — toreiz, kad Jērika vēl ietilpa Jordānijā. Tiesa, Tadžars savu pazīšanos ar Bellu, kad pēc Sešu dienu kara radās tāda iespēja, nebija atjaunojis. Viņš pats sev apgalvoja, ka caurcaurēm profesionālu apsvērumu dēļ. Drošības vārdā. Ar namiņu Jērikas apelsīnbirzī cieši saistīts bija Asafs, kurš to bija atradis, draudzēdamies ar bēgli Jūsefii.

Šis pamatojums bija ticams un pat atbilda patiesībai, tomēr Tadžars nebija radis sevi mānīt, turklāt viņš labi zināja, cik viegli drošības apsvērumus var pielāgot savām vajadzībām. Slepenība spiega amatā ne vienmēr bija citu dēļ uzlikta maska. Tā varēja būt ari maska sev, slēptuve, un patiesībā Tadžars pie Bella nebija aizbraucis dziļi personisku iemeslu dēļ. Vissvarīgākais bija tas, ka Bells reiz bija dzīvojis tāpat kā Tadžars, taču vienā brīdī izvēlējies citu ceļu. Tadžaru tas mazliet biedēja. Un viņš neaizmirsa, ka Bells reiz bija spiegu amata lielmeistars, kurpretim Tadžars — novicis, pirms daudziem, daudziem gadiem, Ēģiptes klosterī. Turklāt vēl bija Annas jūtas pret Bellu.

Tādēļ nekas nebija vienkārši, un bija daudz grūti formulējamu iemeslu, kāpēc Tadžars visu laiku adika braucienu uz Jēriku. Tomēr daudz kas mainījās, gadiem ritot un jo sevišķi dziļajā bezcerībā, kas Tadžaru pārņēma pēc Jom Kipur kara.

Vilcināšanās un piesardzība piepeši likās veltīga. Kāpēc vajadzētu ari uz priekšu izvairīties no Bella? Pēkšņi tā šķita gļēvulīga izvairīšanās, ne-skatīšanās sev acīs. Tadžars nolēma beidzot doties šajā svētceļojumā uz

Jēriku, un laikam nav grūti saprast, ka pec šī lēmuma viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

Viss, kas saistījās ar Bellu, Tadžaram šķita vienreizējs un neatkārtojams, un viņš nemūžam neaizmirsa šo pirmo tikšanos pēc trīsdesmit gadu ne-redzēšanās. Kādu vasaras dienu Tadžars apstājās pie Bella vārtiņiem, agri no rīta, domādams, ka šajā stundā Bells uz sava parādes lieveņa būs viens. Zem viņa rokas skaļi nožņerkstēja dzelzs vārtiņi. Viņš dziļi ievilka elpu un uzsauca: Vai kāds mājās starp Dieva apelsīniem ?

Apelsīnbirzī zumēja knišļi. Tadžars iztēlojās, kā no lieveņa tiek aplūkotas viņa kājas apakš pazarēm. Nē, Bells noteikti nepazina šīs vecās kurpes, kurām ieblaku zemē atdūrās alumīnija kruķi. Pretī atskanēja dziļa, aicinoša balss: Ja ne Dieva žēlastība, mēs visi būtu svešinieki pie svešiem vārtiem.

Un tā viss sākās. Tadžars zvārodamies izgāja cauri apelsīnbirzij un ieraudzīja Bellu stāvam pie vecā krēsla; Bells izskatījās tieši tā, kā Tadžars viņu atcerējās. Ja cilvēkam ir tāda seja, viņš nemainās. Plati smaidīdams, Tadžars apstājās pie lieveņa.

Iepriekšējo reizi mēs tikāmies Nīlas krastā, viņš teica. Es toreiz no jums daudz mācījos, bet atceras jau skolnieks, nevis skolotājs, pareizi? Toslai-kus man bija kājas, jūs aizvedāt mani pastaigāties pa tuksnesi, lai man palīdzētu un mani nomierinātu, jo es biju nobijies. Tonakt man bija jādodas uzdevumā, kas šķita ļoti bīstams, un jūs teicāt...

Bells priecājās par Tadžara atbraukšanu, bet tas brīnījās, cik labi Bells viņu atceras. Toreiz, Otrā pasaules kara laikā, kad Bells bija viņa priekšnieks, Tadžars ne ar ko īpašu neizcēlās, viņš bija viens no daudzajiem arābu zemju pazinējiem, bezvārda Mūkiem, kurus Bella neredzamā, tuksnesī netālu no Kairas iemitusī organizācija raidīja tālos ceļos veikt slepenus uzdevumus. Un tomēr, kad Bells saprata, kas viņš ir — un saprata viņš ļoti ātri —, uzreiz ar joni atgriezās to dienu ainas.

Tikpat apbrīnojami bija tas, ka Bellu, kā rādās, pilnīgi nepārsteidza tas, ka Tadžars šai rītā pēkšņi stāv pie viņa lieveņa. Neko nenosaukdams vārdā, Tadžars lika noprast, ka visu mūžu strādājis izlūkošanas jomā, taču Bells, pēc visa spriežot, viņa negaidīto uzrašanos uztvēra kā gluži parastu notikumu. Acīmredzot šim eremītam viss šķita vienādi ikdienišķs un fantastisks. Bells izturējās tikpat nepiespiesti kā Tadžars savās mājās, kad viņš, adaidies guļam tīklā, noraudzījās uz rožukrūmiem.

Viņi runāja par šo un to, atgriezdamies laikā, kad bija iepazinušies, pirms trīsdesmit gadiem Ēģiptē.

Tātad jūs turpinājāt darīt nozīmīgu darbu, Bells bilda. Jūs noteikti esat ļoti lepns uz to. Lielisks veids, kā nodzīvot mūžu. Ja mani dzīvē gaidītu tik brīnišķīgs mērķis — savas dzimtenes celšana, man viss būtu bijis ļoti citādi. Taču mani pēc Otrā pasaules kara beigām nekas tik lepns negaidīja, kur nu, galīgi nekas lepns. Gluži otrādi. Nākotnes iespējas šķita sīkas, šauras un pliekanas. Britu impērijas laiki bija beigušies, bija skaidrs, ka tiks mēģināts daudzmaz kārtīgi atkāpties, un tas nozīmēja, ka sāksies mazi, riebīgi atkāpšanās kari. Es tajos negribēju piedalīties. Piedevām esmu dzimis Indijā un Anglijā gandrīz neesmu dzīvojis, tā nu pēkšņi iznāca, ka esmu cilvēks bez savas zemes. Likās, atliek vienīgi mūžīga trimda, un tā es nokļuvu šeit.

Bells pasmaidīja savu dīvaino, greizo smaidu.

Kā jau visi, esmu dzimis nelaikā, viņš teica. Tā rakstīja viens gandrīz akls argentīnietis. Brīnumaini, ko ļaudis redz, lai gan dzīvo tumsā un cieš mokas. Lielākoties mēs dzirdam tikai pasaules rēkoņu, bet mēdz skanēt arī īstenas gaviļu dziesmas, un šī zeme tādas ir dzirdējusi vairāk nekā daudzas citas. Varbūt tādēļ par to visu laiku tiek karots...

No rīta, vērdams vaļā Bella vārtiņus, Tadžars vēl nezināja, vai viņš ierunāsies par Annu un, tātad, pieminēs Asafu. Viņš cerēja, ka viņu vaļsirdība būs tik liela, ka tas būs iespējams, un tagad, kaut bija pagājušas tikai dažas stundas, runāt par Annu un Asafu šķita caurcaurēm dabiski. Bells bija sajūsmināts un priecīgs un to neslēpa.

Kā jums laimējies, jūs visus šos gadus viņu pazīstat, viņš bilda. Bells stāstīja par to, cik mīļš viņam ir Asafs, pēc tam runāja par pazudušo Jūsefu un mirušo Alī. Tad viņš apklusa.

Vai nav labāk pateikt? Tadžars pēdīgi ieminējās.

Jā, jā, Bells atsaucās. Es domāju par Annu. Tā bija tāda ģeķība, ka tai nelīdzinās nekas no visa, ko es savā gļēvulībā un stulbumā esmu sastrādājis. Reiz Jeruzālemē man izstieptas rokas attālumā bija visa pasaule, un es to nesatvēru, palaidu viņu vaļā, aizbēgu. Tam nebija absolūti nekāda attaisnojuma, un es neesmu to sev piedevis. Kādi mēs esam nelgas, visu saprotam tad, kad jau ir par vēlu. Tagad es to pat iedomāties nespēju. Kāpēc es tā darīju? Kā varēju? Bet nav tādu atbilžu, kas spētu remdināt cilvēka sirdi vai to attaisnot, vai paskaidrot, un šī traģēdija allaž ir viena un tā pati. Man bija mīlestība, un es to pazaudēju, es aizbēgu. Ak vai...

Tadžaram bija laiks doties prom, ilgais atmiņu un jaunu aizsākumu rīts bija galā. Bells pavadīja viņu līdz vārtiņiem.

Auto ir tepat netālu, Tadžars teica. Es atbraukšu vēl.

Viņi apkampās, un Tadžars sāka klibot prom. Bells, atspiedies pret vārtiņiem, noskatījās. Dienvidus tveicē iela bija tukša, un Tadžars vēl nebija aizgājis necik tālu, kad Bellām prātā iešāvās doma.

Tai vakarā, kad mēs staigājām pa tuksnesi, Bells sauca viņam nopakaļ. Toreiz, kad jums vēlāk bija jādodas prom. Uz kurieni jūs devāties?

Tadžars apstājās un atskatījās. Uz Sīriju, viņš sauca pretī. Man bija jādodas uz Damasku, un tas likās ļoti bīstami, bet ar jūsu palīdzību es tiku galā.

Viņš atvadīdamies pavēcināja kruķi un aizkliboja tālāk, saceldams gaisā mazus putekļu mākulīšus.

Tadžars lēni izbrauca no Jērikas, vadīdams savu veco auto ar īpaši pielāgotām rokas svirām, kuras ļāva iztikt bez pedāļiem. Viņam ļoti negribējās doties prom no šīs oāzes košajām krāsām, no violetu bugenvileju un oranži sarkanu liesmukoku triepieniem; negribējās doties prom no Bella un viņa nama apelsīnu birzī. Viņš domāja par to, cik labi Bells apzinās gandarījumu, ko sniedza viņa, Tadžara, dzīve un viss, ko viņš šajos gados bija paveicis. Jā, protams, Tadžars bija darījis daudz, un viņa iecirstie robiņi ļaužu ēkā bija dziļi, un tomēr, ir cilvēciski skumt pēc tā, kas tev liegts, un Tadžars gribot negribot domāja par to, cik vilinoša šķiet Bella dzīve, šī vienatnība.

Tadžaram uznāca smiekli par sevi, par šo slieksmi uz guģošanos. Ja Bells dzīvē atrastos viņa vietā, Bells būtu darījis tieši to, ko šos trīsdesmit gadus bija darījis viņš. Tadžars to zināja nesatricināmi. Un, ja viņš būtu Bella vietā, tad, ak, tad, protams...

Tomēr neticami, kā sapnis var pārvērsties. Viņš domāja par savu tēvu un tēvatēvu, par šiem trūcīgajiem, dievbijīgajiem rabīniem, kuri bija pārdzīvojuši Jeruzālemes postu un apspiešanu turku laikā; šiem vīriem, kuri dzīvoja ar dziļām ilgām, Svētā Pilsēta kalna galā vienmēr bija kaut kas iedomāts, nepiepildāms sapnis, gandrīz kā Bellām, kurš tajā bija zaudējis sava mūža mīlestību. Turpretim viņam, kurš Jeruzālemē bija dzimis un dzīvoja, kurš bija sācis to uztvert kā savas valsts galvaspilsētu, — viņam iztēle meklēja ko citu. Trimdinieks taču bija Bells — šķietami trimdinieks. Un ne jau viņš. Bet?

Tadžars pasmaidīja par to, kur šodien klaiņoja viņa domas. Papurināja galvu un smiedamies darbojās ar svirām, bez kājām dzīdams savu auto kalnā. Ceļš veda līču loču, un viņš vēl reizi varēja atskatīties uz Jēri-kas līdzenumu un Nāves jūru, un tālāk — uz Moāba kalniem, kur Dievs Mozum rādīja apsolīto zemi, kurā Mozus nemūžam nespers savu kāju.

Jā, Tadžars domāja, protams, mēs visu saprotam pārāk vēlu. Dzīve, mūsu Jērikas krustceles, mūsu Jērikas mozaīka... vienmēr uz to skatāmies no tālienes.

Bells pēc Tadžara aiziešanas palika stāvam svelošajā saulē, aizmirsies savās domās. Kāds lielisks cilvēks, Bells atkal un atkal sev teica. Kādu varenu dzīvi viņš sev uzcēlis pa šiem daudzajiem gadiem, kamēr mēs nebijām tikušies.

Bells visu šo laiku bija nodzīvojis viens, un viņam bija tikai divi trīs draugi, kuriem viņš bija svarīgs, turpretim Tadžars, šis klibais, smaidīgais kroplis no kalna gala, bija nepaguris cīnījies par savu cildeno mērķi, un daudzi viņā patiesi bija atraduši pasauli. Jā, protams, Bells sev teica, tam, kurš aizgājis no cilvēkiem, trūcība došanā sagādā vislielākās sirdssāpes.

Bet kāpēc es tā darīju? Kāpēc es kļuvu par vientuļnieku?

Viņš stāvēja blīvajā gaismā un skatījās uz savu lieveni — uz daudz cietušo krēslu un veco galdu ar apdeldēto, putekļaino mantību. Viņa mūža dienu plikatība pēkšņi izskatījās atsegta līdz kaulam — šī nožēlojamā krāmu kaudze, kas reiz paliks kā vienīgais pierādījums, ka viņš te dzīvojis. Bells izgāja cauri lievenim un sāka staigāt pa istabām, apjauzdams, ka tajās gandrīz nekā nav. Tik nemīlīgs tukšums, it kā te vispār neviens nedzīvotu, ja nu kāds klaidonis piemeties uz pāris naktīm.

Bells jutās pārguris, visi spēki bija izsīkuši. Izgājis pa otrām durvīm, viņš metās uz vīnogulāju lapeni, lai paglābtos no savas dzīves pabirām. Šī pli-katīgā tukšība... kāds no tās labums? Tadžars tā priecājās par tikšanos, bet Tadžars atcerējās pavisam citu cilvēku, kurš Ēģiptē saucās pavisam citā vārdā: gudru un drosmīgu vīru, kurš spēja paveikt daudz, Klostera slepeno priekšnieku, kuru Tadžars atcerējās ar cieņu... lūkodamies pagātnē.

Taču Bells tāds vairs nebija. Tāds bija Tadžars. Tieši Tadžars palīdzēja cilvēkiem paveikt lielākas lietas, būt kaut kam vairāk, viņš laiku tumsībai atkaroja gaismu, viņš moži smaidīja un spēra gaisā putekļu mākulīšus uz grūta ceļa kaut kur, bet Bells tikai slīga arvien dziļāk sapnī par drū-pošu nekurieni, vientuļnieks mūžīgajā Jērikā, pazudis ritmos, ar kuriem viņu turēja ciet saule, briedīgā zumēšana un apelsīnbirzs pavēnis.

Šis nams, šī dzīve, Bells domāja. Šī neizsakāmā plikatība... cik baigi.

Tieši tāpēc, ka tas bija tik baigi, viņš pasmaidīja. Arī pašu Bellu reizēm pārsteidza, cik tālu viņš bija aizgājis, radīdams savu pasauli, kurā viss saskanēja ar viņa būtību.

Pievakarē, kad uz dienišķo šešbeša partiju ar Etiopu Mozu ieradās Abū Mūsa, Bells vēl aizvien sēdēja lapenē, un viņa vienīgā, apaļā acs bija punkts Visuma lielajā jautājumā.

Kas tad nu? Abū Mūsa domāja. Viens pats te nolīdis un pat bez lielas araka glāzes greizajā maiglē? Tās būs atmiņas par kādu zudušu Jeruzālemes mīlu, nekas cits mūsu pilsētiņas svētnieku no pilnas glāzes šādā dienas laikā nespētu aizvilināt. Skaidra lieta, viņu vajag sapurināt. Pat svētnie-kam var uzmākties šaubas par sevi.

Abū Mūsa uz pirkstgaliem lavījās klāt. Bells bija pārāk aizmirsies un neko nedzirdēja, taču kaut kādu kustību nomanīja un pēkšņi ieraudzīja Abū Mūsas lielo, cēlo galvu — tumša āda, baltas krēpes — svinīgi norau-gāmies uz viņu starp vīnogām lapenes galā. Ķermeņa galvai klāt nebija. To apslēpa lapas. Tikai Abū Mūsas prāvā, apskaidrotā seja starp saulē piebriedušajām vīnogām, krāšņa aina — cilvēce dabas augļu vidū.

Ak Dievs, Bells salēcies murmināja.

Es melna, un daiļa, Jeruzalemes meitas, galva ducināja. Nebrīnieties, ka es melnīgsnēja, jo saule apdedzinājusi mani.

Galva draiskulīgi nogrozījās un nozuda. Smiedamies, nopūzdamies un sprauslādams, visu reizē, Abū Mūsa ielīgoja lapenē un smagi atsēdās uz sola. Tas bija no Dziesmu dziesmas, viņš teica, krietnā ķēniņa Zālamana spriedumi par mīlestību un mīļošanos. Viņu bija samācījis Mozus, un jo sevišķi viņam gāja pie sirds vārdi Jeruzālemes meitas — rie vedināja uz domām par juteklīgām mistērijām un ziedošiem pagalmiem lepnā harēmā. Zālamanam bija neskaitāmas sievas un piegulētājas, arābu patriarhs teica, un viņš taču noteikti bija vieds ķēniņš un tveicīgās vasaras dienās atkal un atkal papildināja savu gudrību.

Bells pasmaidīja. Abū Mūsa — aplinkus, kā jau vienmēr — apliecināja savu pārliecību, ka nekas tik labi nespirdzina garu kā mīlestība un mīļošanās. Taču, neaizmirsdams, ka Bells ir eremīts un svētnieks, Abū Mūsa steigšus pārgāja uz otro labāko dziedēkli jebkurai bēdai — pasaku. Abū Mūsam patika stāstīt, un viņš jau bija sācis risināt līču loču stāstu par krustnešu drupām vientuļos, pamestos nostūros. Ja ticētu viņam, krustneši kauju Svētajā Zemē bija zaudējuši apakšveļas dēļ. Lielākā daļa no viņiem nāca no Francijas un Vācijas un esot ietiepīgi valkājuši to pašu smago aitādas apakšveļu, kurā bija staigājuši dzimtenes aukstajās, drēgnajās ziemās.

Šejienes garajā vasarā? Abū Mūsa tincināja. Zem tām ciešajām bruņām vēl iedzīti aitādas kumšķi? Vai mēs kaut mazdrusciņ spējam iztēloties to neciešamo kņudoņu?

Abū Mūsa noskurinājās stāvās šausmās par to, ko pats pateicis. Žigli pasniedzās lejup, lai domīgi pakasītu savus dzimumorgānus un sakārtotu tos apakš bālzilās dželabijas vaļīgajām krokām. Citiem vārdiem sakot, nu viņš bija ticis līdz secinājumiem, ka, dodoties meklēt Svēto Zemi, ir velti stiept līdzi savus aizspriedumus. Sajā zemē tiem nav vietas.

Bells smējās. Kam tad šajā zemē ir vieta? viņš jautāja.

Abū Mūsa rādīja vēl domīgāku vaigu. Putekļiem un apelsīniem? viņš atjautāja. Sapnim par to, ka cilvēka gars beidzot varētu būt brīvs no fanātisma drudža? Aukstam ūdenim, paēnai un draugu sarunām, kad diena laižas uz vakaru? Viedam ķēniņam lai ir mīlestība tveicīgās vasaras pēcpusdienās. Un svētnieks lai par to visu smaida, jo tā ir labi un pareizi.

Taču nekur citur pasaulē nav bijis tik daudz drudža un fanātisma, bilda Bells. Kāpēc gan, ja reiz visi lielie skolotāji visās lielajās reliģijās vienmēr ir sludinājuši ko citu?

Kāpēc? Abū Mūsa atjautāja. Tāpēc, ka lielie skolotāji putekļus un apelsīnus saprot daudz labāk nekā mēs. Viņi zina, ka cilvēks ir putekļi un apelsīni. Viņi zina, ka viss pārējais vienkārši ir šešbeša spēles graboņa un kauliņi, nejaušība pamīšus ar meistarību, un mēs visi to spēlējam un dēvējam par dzīvi... graboņa un kauliņi, graboņa un kauliņi. Nāciet nu. Uz lieveņa mūs gaida Mozus un vissmalkākās pļāpas, un mēs ar jums taču zinām, ka, būdams Jērikā, cilvēks vienmēr ir īstajā vietā.

Vakarā, kad šešbeša spēlmaņi bija aizgājuši, Bellām atausa atmiņā tā fantastiskā aina, Abū Mūsas smaids starp saules sastrīpotajām vīnogām. Ļoti, ļoti sen, pēc Pirmā pasaules kara — Abū Mūsas kara — viņš bija neilgi, gaviļaini precējies. Abu laimei nebija ne gala, ne malas. Jaunā sieviņa vēlējās dāvāt viņam dēlu un to izdarīja, taču dzemdībās nomira, un pēc dažiem gadiem nomira ari bērniņš, nepalika nekas. Vairāk nekā pirms pusgadsimta. Un Abū Mūsa ar saviem mīlīgi kārajiem sapņiem gaišā dienas laikā visu šo laiku savā sirdī bija godinājis mīlestību: iedvesma dzejai, omulībai un jutekliskiem stāstiem, atmiņas, ko sargāt un lolot, diža mīlētāja episkais sapnis. Vai tad vispār var pateikt, Bells sev vaicāja, kurš te ir īstais ķēniņš?

Arī tovakar, kā bieži jo bieži, Bellām bija jādomā par Jūsefii, nozudušu kaut kur augšā, Jūdejas tuksneša plašumos. Un, pats brīnīdamies par to, cik tas bija negaidīti, viņš domāja arī par cilvēku, kuru jau vairākus gadus nebija redzējis, par Halīmu, noslēpumaino Damaskas drošuli.

Kāpēc viņš pēkšņi bija atcerējies Halīmu? Brīdi palauzījis galvu, Bells nosprieda, ka tas laikam būs Tadžara piepešā apciemojuma dēļ. Pirmajā brīdī viss likās gluži vienkārši un saprotami. Kad viņš pēdējo reizi bija redzējis Tadžaru, pirms trīsdesmit gadiem Nīlas krastos, Tadžars devās slepenā uzdevumā uz Damasku. Āreče, un Bellām Damaskā bija tikai viens paziņa, Halīms — tas arābu patriots, kuru ar tik milzīgu cieņu pieminēja Jūsefs, kurš tik ļoti ilgojās ar viņu iepazīties.

Bells savā nodabā pasmaidīja tumšajā lapenē, kurā atkal bija atgriezies. Tadžars, Halīms, Jūsefs... kāpēc viņam pēkšņi šķiet, ka tas kopā kaut ko nozīmē? Ja arī kāda saikne bija, tā pastāvēja tikai viņa apziņā. Un vispār, viņš jau nezin cik gadu nebija domājis šādi. Tā bija Klostera domāšana, viņš to ļoti labi apzinājās, spoguļi un atspulgi slepenajā izlūkošanas pasaulē, kuru viņš sen bija atstājis Ēģiptē, bet šodien tā pēkšņi bija atdzimusi Tadžara parādīšanās dēļ. Jo Tadžars joprojām bija ceļinieks tajā otrajā pasaulē, tajā, kur spoguļojas slepenas zināšanas, un droši vien ari Halīms bija tāds pats, kaut arī Halīms dzīvoja pretējā krastā, viņpus Lielajam Afrikas-Sīrijas ģeoloģiskajam lūzumam, kas stiepās cauri Jērikai. Halīms un Tadžars, protams, bija ienaidnieki arābu un ebreju nesamierināmi pasaulīgajā cīņā.

Bet Jūsefs? Ari viņš bija ceļinieks citā pasaulē, vēl svešākā un nepieejamākā par to, kuru apdzīvoja spiegi, — spīvajā, saules vāpētajā Mēness ainavā, ko sauc par Jūdejas tuksnesi: tur viņa dvēselei bija liegtas gan robežas, gan jebkāds mierinājums. Jūsefs bija kaut kas pārvarigs. Gars, kam vairs nav māju cilvēku parastajos lokos.

Tadžars, Halīms, Jūsefs... Trīs pilnīgi dažādi atspīdumi no leģendu zemes, kurā visi lielie skolotāji vienmēr bija aicinājuši uz brīvību no fanātisma. Tas bija Klosterim raksturīgs domāšanas veids, un tomēr, jo ilgāk viņš par šiem trijiem domāja, jo ciešāk tie viņa iztēlē sanāca kopā: ebrejs — spiegošanas meistars no Jeruzālemes, musulmaņu patriots no Damaskas un kristiešu skolotājs, kas slapstās Jūdejas tuksneša klinšu alās. Nē, nebija nekāda pamata viņus satuvināt. Jebkāda kopība bija tikai dīvaina un nejauša. Kas gan varētu vienot šos trīs, tik pretišķīgus sapņus un ceļus? Kā viņiem varētu būt kas kopīgs, ja nu tikai liktenis?

Ja nu tikai liktenis. It kā ar to nepietiktu.

Bells pēkšņi sāka smieties pats par sevi. Tadžars, nabags, vienkārši gribēja uzmeklēt vienu savas pagātnes lausku. Cita iemesla viņa braucienam uz Jēriku nebija, un kāpēc Bellām savajadzējies tīt ap viņu noslēpumu plīvurus, iztēloties neesošas saites? Tāpēc vien, ka viņš Tadžaram nebija pastāstījis par savu pazīšanos ar Halīmu, Tadžara ienaidnieku Damaskā?

Es sāku kļūt tikpat līčločains kā Abū Mūsa, Bells sev sacīja. Sāku domāt kaut kādā Jērikas laikā.

Viņš siltajā tumsā atgāza galvu un ļāva skatienam aizslīdēt augšup pie zvaigznēm. Bet varbūt mēs visi tiešām esam slepenas pasaules? viņš sev jautāja.

SEŠI

Pulkveža Džundī piedāvājums no visiem gadu gaitā saņemtajiem bija pats krāšņākais. Tadžars jau sen Josi bija sacījis, ka operācijas panākumu mērs būs tas, cik ilgi Skrējējs spēs Damaskā nodzīvot, neatkaudamies no sīriešu izlūkdienestu vervētājiem. Galu galā Skrējējam būs jākļūst par dubultaģcntu, tik daudz bija skaidrs no paša sākuma. No tā nebija iespējams izvairīties — jo labāk viņam veiksies Halīma lomā, jo vairāk viņš interesēs sīriešu spiegus. Tadžars un Josi vienīgi cerēja to novilcināt pēc iespējas ilgāk, lai Halīmu savervētu augsta līmeņa sīrieši.

Tadžara uzdevums bija panākt, lai šī stratēģija joprojām tiktu atzīta Mosad. Viņam atkal un atkal vajadzēja katru nākamo Mosad direktoru pārliecināt, ka Skrējējs dara pareizi, noraidīdams piedāvājumus, kas reizēm šķita ārkārtīgi vilinoši.

Runājot ar direktoriem, Tadžars balstījās uz savām dziļajām zināšanām par jucekli Sīrijas izlūkošanas jomā — par divpadsmit sīriešu izlūkdienestu mūžzaļo dabu. Ja reiz viņiem nav galvenā izlūkdienesta, kas nekur nepazudīs un paliks nemainīgs, Tadžars skaidroja, tad Skrējējam nav vērts atdoties kādam no duča. Ja Skrējējs sāktu strādāt vienā no Sīrijas spiegu dienestiem, uz Mosad dažus gadus plūstu informācija, bet Skrējēja labais vārds būtu aptraipīts līdz ar nākamo varas pārbīdi Damaskā, kur visaizdomīgākie allaž bija iepriekšējā režīma slepenie aģenti. Skrējēja neatkarība, viņa spēja manevrēt un tuvināties jaunajiem saimniekiem, lai kas viņi būs, Mosad bija daudz vērtīgāka nekā jebkādi īstermiņa rezultāti.

Šie apsvērumi bija visnotaļ prātīgi, un Tadžaram tika atļauts rīkoties tā, kā viņš uzskata par vajadzīgu. Vienīgā reize, kad viņu gandrīz piespieda pie sienas, bija tad, kad VDK Damaskā ierīkoja savas Eiropas terora kampaņas štābu. Toreiz svaiga operatīvā informācija Mosad bija vajadzīga kā ēst, un, ja tai brīdī Skrējējs saņemtu izdevīgu piedāvājumu, šai vajadzībai būtu upurēti visi operācijas "Skrējējs" tālejošie labumi. Taču VDK, kā zināms, saprata, ka no Damaskas nekādas kampaņas nevar netraucēti vadīt, un jau drīz pārcēla savu štābu uz Kipru.

Sirdī Tadžars par to gribot negribot priecājās. Vēl mazliet tālāk nākotnē atkāpās brīdis, kad Skrējējam vajadzēs kļūt par dubultaģentu, ar visiem sarežģījumiem, ko tas nozīmē. Jā, Tadžars operāciju "Skrējējs" ne mirkli nebija iztēlojis tikai kā iefiltrēšanos kādā arābu galvaspilsētā. Lai operācija pēc Tadžara mēriem būtu izdevusies, Skrējējam vajadzēja patiesi atbalstīt arābu svēto cīņu. Viņam vajadzēja būt īstenam ideālistam — tādam, kāds Tadžars pats būtu bijis, ja Vidējo Austrumu vēsture pēc Pirmā pasaules kara, kad Tadžars savā bērnudienu Jeruzālemē mācījās skriet pa raibraibām kultūrām, būtu ritējusi pa citu gultni. Zināms, Mosad direktoriem Tadžars šādi savas domas neizteica. Tiem viņš lika priekšā izlūkošanas likumos balstītus apsvērumus, un arī tie bija pareizi. Taču pašam Skrējējam tas bija skaidrs uzreiz, un šī perspektīva jau no paša sākuma bija Josi spēka avots.

Halīmam nebūt nebija viegli ik reizi noraidīt Damaskas savstarpēji konkurējošo slepeno dienestu piedāvājumus. Turklāt viņu vervēja ne tikai sīrieši vien. Reizē ar viņa labās slavas izplatīšanos palestīniešu aprindās ari citu valstu izlūkošanas aģentūras sāka saskatīt viņa potenciālo vērtību. Jo īpaši Beirūtā, kur viņš regulāri ieradās savas importa-eksporta firmas darīšanās, viņam bieži gadījās nejaušas sastapšanās un nejaušas iepazīšanās, kas nepavisam nebija nejaušas. Visdedzīgāk viņu vilināja Irākā valdošie baatisti, kas šķietami bija Sīrijas labākie draugi, bet patiesībā — tās niknākie ienaidnieki. Irākieši bija apbrīnojami neadaidīgi, taču priekšlikumus izteica arī Ēģiptes un Francijas izlūkdienesti, Libānas kristiešu grupējums un šāha irāņi. Vēl bija ari kāds miglains vaicājumies, par kuru Halīmam bija aizdomas, vai tikai tas nenāk no Mosad.

Šis pēdējais tuvošanās mēģinājums Tadžaru milzīgi uzjautrināja. Viņš par to ievāca ziņas pirms nākamās tikšanās ar Josi Beirūtas pievārtē.

Desmitniekā, Tadžars teica Josi. Aizdomas apstiprinājās. Es tur, mūsu štābā, sarīkoju tādu nelielu izlūkošanu, un izrādījās, ka tas zēns, kurš uz tevi cielēja, sešdesmitajos bija viens no Skrējēja palīgiem. Viņš pats nešaubījās, ka Halīms uz tāda āķa nemūžam neuzķersies, bet viņa priekšnieks par Halīmu bija tik daudz dzirdējis, ka gribēja tomēr pamēģināt tevi iekārdināt ar tā libānieša starpniecību. Kur nu vēl ērmīgāku pavērsienu, bet tas vismaz liecina, ka ar Skrējēja drošību viss ir pilnīgā kārtībā.

Skrējējs ar savu gadiem ilgo pieredzi tuvošanās mēģinājumus sazīmēja ilgi pirms tam, kad izskanēja priekšlikums. Ne vienmēr viņam izdevās uzminēt, vai priekšlikums būs profesionāls vai individuāls. Ļoti daudzi Sīrijas izlūkdienestu darbinieki nodarbojās ar kontrabandu un citiem nelikumīgiem peļņas veidiem, un Halīms, fabrikants, kurš daudz ceļoja, viņu nelegālajiem nodomiem bija tieši tas, kas vajadzīgs. Tomēr Tadžars jau to bija paredzējis, un Halīms rūpīgi sargāja savu neuzpērkama cilvēka reputāciju; Damaskā tas bija kaut kas aplam eksotisks, viena no ērmotajām īpašībām, ar kurām Halīms izcēlās. Viņa draugi to izskaidroja ar to pašu ideālismu, kas Halīmu bija atvedis no Argentīnas.

Turpretim, kad priekšlikums bija profesionāls un kāds sīriešu izlūkdienesta darbinieks ņēmās apelēt pie Halīma patriotisma, viņa reakcijai bija jābūt daudz sarežģītākai un smalkākai. Halīms sāka bezgala apburoši izrādīt to nākotnes sapņotāja gaišumu, bezmaz naivumu, kas tik ļoti bija valdzinājis Ziādu abu draudzības pirmsākumos. Halīms izjusti runāja par visiem cēlajiem mērķiem, un viņa entuziasms bija neviltots, taču, kad vajadzēja pāriet pie politikas, viņš pēkšņi šķita bezcerīgi nemākulīgs, tāds ideālists, kuram ir pagalam miglains priekšstats par to, kāda ir dzīve Vidējos Austrumos. Tas droši vien bija tāpēc, ka viņš bija uzaudzis Argentīnā un Sīriju redzēja citādi, tā, kā viņam pašam gribējās. Viņš uzreiz aizmaldījās kaut kādā neesošā gaisīgu jēdzienu un veltīgu abstrakciju sfērā, runāja un runāja par arābu vienotību, palestīniešu taisnīgajām tiesībām un Sīrijas lomu arābu brālībā. Sīriešu spiegs, kurš bija cerējis viņu savervēt, itin drīz bija noticējis Halīma vārdos neizteiktajam apgalvojumam, ka praktiskajā dzīvē viņš kaut ko saprot tikai no grāmatvedības un mehānikas. Halīms nenoliedzami bija patriots, bet viņš galīgi nebija piemērots neredzamajai frontei. Viņam bija pārāk godīgas acis. Viņam trūka izmanības un galveno spiega īpašību. Politikā viņš vadījās nevis no izpratnes, bet no ticības, tik vientiesīgā nevainībā, ka tas bija gandrīz bērnišķīgi.

Beigu beigās sīriešu spiegam atlika vienīgi nonākt pie secinājuma, kas, meistarīgi sagatavots, viņu jau gaidīja. Halīms tikai izskatījās pēc tāda, kas varētu būt izmantojams spiegu branžā. Patiesībā par savervēšanu nevarēja būt ne runas. Halīms bija mistiķis, un tādi cilvēki ir nekam nederīgi aģenti, kaut ari vispār viņi mēdz būt vienreizēji. Galu galā sīriešu spiegs devās prom, aģentu nedabūjis, toties ieguvis jaunu, neparastu draugu.

Pulkveža Džundī piedāvājums bija citāds, jo laiki bija citādi. Uz skatuves parādoties diktatoram — tam, kuru Ziāds dēvēja par elpresidente, — Damaskas spiegu pasaulē bija notikušas pārmaiņas. Joprojām pastāvēja divpadsmit sīriešu izlūkdienesti, kuri te uzblīda, te saplaka, taču tagad tie visi bija pakļauti prezidentam, kurš ar šīs sistēmas palīdzību nosūca nesaskaņu enerģiju. Godkārību šahs tika spēlēts spiegošanas sfērā, nevis publiskajā politikā, un izlūkdienestu funkcija bija līdzsvarot citam cita varu.

Pulkvedis Džundī bija no alavītu mazākuma, gluži tāpat kā prezidents. Viņš bija komandējis tanku brigādi un izcēlies 1973. gada karā. Slepenais dienests, ko viņš tagad vadīja, bija viens no pašiem mazākajiem un pakļāvās tieši prezidenta kancelejai. Viņa darbiņš bija paturēt acīs visu Sīrijas slepeno dienestu iekšlietas. Sim nolūkam viņam bija neliels pulciņš aģentu, kuri atskaitījās vienīgi viņam; gandrīz visi bija dažādu Sīrijas izlūkdienestu darbinieki, kuru saistība ar pulkvedi Džundī viņu darba devējiem nebija zināma. Pulkvedis Džundī izspiegoja spiegus, un viņa varas avots bija viņa aģentu nevienam nezināmā identitāte. Viņš brīvi apgrozījās valdības aprindās, taču publiskos pasākumos bija manāms reti. Zināms, no viņa baidījās, taču baidījās izlūkošanas iestāžu augstākie ešeloni, nevis armija vai ministrijas, kur par viņa patieso lomu neviens nenojauta. Pat Ziāds ar savu lielo pieredzi baumu būšanās pulkvedi Džundī uzskatīja par nenozīmīgu militāru padomdevēju, kas piekomandēts prezidenta kancelejai, tāds bijušais varonis ar sinekūru. Vēl viens alavītu sirdsdraudziņš, kā Ziāds viņu saukāja.

Halīms ilūzijas neloloja. Diktators bija pietiekami gudrs, lai šādā amatā turētu tikai izcili spējīgu cilvēku. Halīms pulkvedi Džundī visnotaļ cienīja. Abi bija vairākas reizes tikušies, taču tuvu pazīstami nebija. Viņa zināšanas par Džundī aģentūru nebija smeltas no pirmavotiem un bija neprecīzas, drīzāk mājienu un nojautu līmenī. Tadžars bija pasācis pulkvedi Džundī dēvēt par Sīrijas izlūkošanas ģenerālinspektoru. Sādu apzīmējumu varētu lietot cilvēks, kurš labi zina jomas oderi, tomēr Halīms sprieda, ka tas droši vien ir pareizs. Jau tas vien, ka Halīmam ir tik maz informācijas par Džundī darbību, liecināja, cik augstā līmenī pulkvedis rīkojas.

Vieta, kuru pulkvedis Džundī bija izraudzījies Halīma vervēšanai, bija tikpat iespaidīga kā pats piedāvājums. Halīmam Damaskā nebija auto. Viņš gāja kājām vai brauca ar taksometru, joprojām likdams lietā operatīvās metodes, kuras pirms daudziem gadiem bija izdomājis Tadžars. Kad Halīmam bija darīšanas Beirūtā, šim piecdesmit jūdžu braucienam viņš noīrēja automobili un šoferi. Kādu rudens rītu piebraucot pie Libānas robežas, sīriešu robežsargs lika Halīmam ienākt muitas būcenī.

Tāds rīkojums bija neparasts, taču Halīms, protams, paklausīja. Robežsargs aizgāja, un Halīms palika viens. Pēc brīža iesoļoja civildrānās ģērbies vīrietis, kurš uzrādīja apliecību, ka ir kāda Sīrijas drošības dienesta majors. Viņš pieklājīgi aicināja Halīmu doties līdzi. Viņi izgāja ārā pa otrām durvīm, un Halīms tika iesēdināts automašīnā, kuras aizmugures logiem priekšā bija aizkari. Majors sēdās pie stūres, un pēc divdesmit minūšu brauciena pa nelīdzeniem ceļiem bija nogādājis viņu pie zemnieku nama augstu kalnā, no kura pavērās pasakains skats uz Bekaas ieleju.

Tas bija vienkāršs akmens nams olīvbirzī. Uz sliekšņa stāvēja pulkvedis Džundī, ari viņš bija civildrānās. Sasveicinājies ar Halīmu un pateicies par atbraukšanu, viņš to izveda cauri namam, aiz kura atradās akmens plāksnēm bruģēta terase ar plašu skatu uz ieleju. Bez viņiem trijiem namiņā, pēc visa spriežot, neviena nebija.

Halīms un pulkvedis apsēdās raupjos koka krēslos un lūkojās uz rietumu pamali, bet majors devās vārīt tēju. Sēdētāju muguras sildīja liega rudens saule. Majors atnesa kafiju un iegāja atpakaļ namiņā.

Halīmu dziļi aizkustināja miers, kas valdīja šajā miteklī augstu virs rāmās ielejas, klusums un ainavas neizmērojamais skaistums. Kaut kur kalnu gravās klinkstēja kazu zvārguļi. Tālumā pret apvārsni kāpa smalka dūmu stīga. Sī terase sniedza svētlaimīgu savrupību, dāsnu zemes un saules smaržu. Pulkvedis Džundī smaidīdams pastiepa roku uz ielejas pusi.

Sīrija, viņš bilda. Mūsu īstenā robeža tai pusē vienmēr ir bijusi Vidusjūra, kopš senseniem laikiem. Tagad mums ir visi šie mākslīgie rietumnieku veidojumi, Libāna, Jordānija un Palesūna, šīs blēņas, ko angļi kopā ar frančiem dzemdināja pēc Pirmā pasaules kara, šķēlēdami Osmaņu impēriju tā, kā pašiem ērtāk. Bet impērijas nāk un iet, toties īstas valstis paliek. Jūs to visu zināt, jūs zināt, ka ir pienācis laiks ieviest kārtību, un man liekas, jums laiks nākt strādāt pie manis. Nu, ko jūs par to sakāt?

Pulkvedis Džundī laipnīgi smaidīja, bet Halīms bija kā uz mutes kritis. Viņš nezināja, ko par to teikt. Bridi raudzījies uz pulkvedi, viņš pagrieza galvu un atkal skatījās tālumā. Uz galda stāvēja liels trauks ar mēļi melnām vīnogām, tikko nomazgātām un mirdzošu ūdens lāšu klātām. Pulkvedis norāva vīnogu un iemeta mutē. Norāva vēl vienu un apmierināts košļāja, uzsmaidīdams Halīmam, bet saule apņēma rāmo ieleju ar rudenīgu blāzmu.

Galu galā viņi runājās vairākas stundas un kopā apēda visas vīnogas. Pulkvedis lika, lai atnes vēl vienu bļodu, un viņi apēda arī tās, pa vienai vien — kad bija kas svarīgs sakāms, runātājs koda vīnogā. Pēc trešās kafijas tasītes pulkvedis atvainojās un devās nolaist ūdeni zem olīvkoka, paturēdams acīs brīnišķīgo ainavu. Vēlāk arī Halīms sekoja viņa priekšzīmei. Halīms sākumā bija izteicies tikpat izvairīgi kā vienmēr, taču pulkvedi Džundī viņa atturība neietekmēja. Viņam tā bija zināma. Halīma stāja un reputācija bija tieši tas, kas pulkvedim bija vajadzīgs. īsi sakot, viņš vēlējās, lai Halīms biežāk uzturas Beirūtā un ziņo par to, ko Libānā dara sīriešu izlūkdienestu jūklis. Daļēji viņš to pateica skaidri un gaiši, taču pārsvarā tikai lika noprast.

Kā rādās, pulkvedim Libānā jau bija aģenu, kuri viņu apgādāja ar konkrētām ziņām par konkrētiem objektiem. No Halīma viņš vēlējās kaut ko daudz personiskāku — nepiederošas personas viedokli. Halī-mam bija tieši tāds darbs un raksturs, kā pulkvedis izteicās, lai no viņa varētu sagaidīt attiecīgus spriedumus par norisēm Libānā. Visi zināja, ka Halīms noraidījis nevienu vien izlūkdienestu priekšlikumu, un palestīniešu bēgļu nometnēs viņa labajai slavai nebija līdzīgas. Neviens nemūžam neuzskatīs viņu par sīriešu izlūkdienestu aģentu, nemaz nerunājot par to, ka viņu varētu saistīt ar pulkvedi Džundī. Un tas, no pulkveža Džundī skatpunkta, bija pats galvenais. Halīms šai lomai bija ideāls kandidāts, jo viņš tai šķita tik nepiemērots.

Pulkvedis paziņoja, ka viņš Halīmu apmācīs, taču pavisam nedaudz. Ha-līmam bija jābūt Halīmam. Visvērtīgākais viņš pulkvedim bija tieši tāpēc, ka nebija profesionāls spiegs, un pulkvedis nevēlējās zaudēt šo priekšrocību.

Viņi tiksies šajā zemnieku namiņā, tāpat kā šorīt, un nekad neredzēsies Damaskā. Pulkvedis izklāstīs Halīmam, ko viņš vēlas zināt, un Halīms atskaitīsies viņam un vienīgi viņam. Ne ar vienu citu viņam nebūs nekādu darīšanu. Gluži šādi tas viss Skrējējam netika pateikts, taču viņš, būdams profesionālis, ātri vien saprata, kas pulkvedim padomā. Skrējējam bija jākļūst par Sīrijas spiegu branžas ģenerālinspektora personisko informatoru Libānā, līdz ar visu piekļuvi, ko šāds statuss nozīmēja.

Tādu piedāvājumu patriots Halīms nevarēja noraidīt, un Skrējējs uz kaut ko tādu gandrīz nebija iedrošinājies cerēt. Operācijai "Skrējējs" tas septiņdesmitajos gados nozīmēja to pašu, ko bunkuru ventilācijas sistēmas sešdesmitajos.

Tadžaram atkal bija jādomā un jāgudro, lai Skrējēja jaunos apstākļus pielāgotu Mosad vajadzībām, lai gādātu, ka operācijai nekas nedraud, un sargātu pašu Skrējēju. Tas nebija viegli, un Tadžars ne mirkli neaizmirsa, ka pulkveža Džundī spējas nedrīkst novērtēt par zemu, tomēr viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viņiem abiem ar Skrējēju izdosies panākt, lai viss norit priekšzīmīgi.

Reizēm, Tadžars klusībā prātoja, ideālisms tiešām spēj nest savādus un brīnumainus augļus.

*

Ari Ziāds, pašam negaidot, bija dabūjis jaunu darbu citā slepenā dienestā. Kādu nedēļas nogali kapteinis, kuram viņš kalpoja, bija pārcēlies uz citu Sīrijas izlūkošanas aģentūru, lai ziedotu visus spēkus hašiša tirdzniecībai. Ziādu, kurš bija pierādījis savu izveicību kurjera amatā, kapteinis ņēma līdzi. Halīma uzmanīgie norādījumi, kas būtībā bija Ziāda apmācīšana darbībai neredzamajā frontē, bija izpelnījušies labvēlību priekšniecības acīs.

Ziāds par jauno darbu priecājās, jo tagad viņam vairs nevajadzēja doties uz dienvidiem no Beirūtas. Viņš bija iemācījies baidīties no Libānas dienvidiem, kas tagad bija PAO kaujinieku teritorija un sarunās tika dēvēti par Fatahstānu. Pat viņš, sīrietis un Sīrijas armijas izlūkdienesta kurjers, tur nejutās droši.

Dažādas PAO frakcijas saņēma finansiālu palīdzību no dažādām Sīrijas izlūkošanas aģentūrām. Citi sīriešu izlūkdienesti bija kanāls, pa kuru nonāca arābu naftas nauda. Dienvidos biznesā vai spiegošanas jomā — vai abās — darbojās daudzi un dažādi Libānas musulmaņu un kristiešu grupējumi, reizēm patstāvīgi, taču daudz biežāk savienībā ar kādu PAO grupējumu. Čakli strādāja irākiešu slepenie dienesti. Starp grupējumu teritorijām bija neredzami robežpunkti, daudzviet tādi bija katrā ciemā. Robežkontroles punktos klupa virsū vīri ar šaujamajiem, Ziāds tika apturēts, pratināts, atkal apturēts. Viņš nekad nezināja, vai šoreiz viņam, stiepjot čemodānu ar dubulto dibenu, izdosies izkļūt cauri sveikā. Klīda runas par nolaupītiem un aplaupītiem ceļotājiem, visi augu dienu vēcināja pa gaisu automātus vai ar nemainīgi garlaikotu, vienaldzīgu izteiksmi sejā kaut kur tēmēja to stobrus.

Uz ko viņi tēmēja? Ko dzīrās nošaut? Daudzi no šiem bandītiem vēl bija puišeļi. Uz augšlūpas viņiem bija plāna, melna pūciņa. Viņi vēl nebija sākuši skūties. Vai viņi zināja, kādu spēli spēlē? Vai vēlējās to zināt? Vai viņi noskārta, kurš viņus todien komandē un kāpēc?

Ziāds pie ieročiem bija pieradis, viņš gana bieži bija redzējis militārus apvērsumus un tankus Damaskas centra laukumos. Taču viņa izpratnē cilvēks ar šaujamo bija formas tērpā ģērbts zaldāts, kas soļo ierindā. Sīrijas armijā valdīja nežēlīga disciplīna. Jā, nežēlīga disciplīna valdīja visā

Sīrijā, caurcaurēm musulmaniskā sabiedrībā ar stingriem uzvedības noteikumiem; tā bija despotiska, taču akurāta un valdāma. Anarhija Libānas dienvidos Ziādam iedvesa šausmas. Viņš neviļus sāka drebēt, ierazdamies šajos ciemos, kur visi zēni un jaunekļi skraidīja apkārt ar automātiem. Acīmredzot kāds viņiem maksāja, lai viņi kaut ko izdara, taču kurš — to Ziāds nezināja. Tas viss viņu šausmināja.

Tādēļ Ziāds bija milzīgā sajūsmā par jauno darbu, par paaugstināšanu, kā viņš pats to dēvēja. Viņa talants bija novērtēts, viņam vairs nebija jāstāv Fatahstānas mazgadīgo bandītu priekšā, vairs nebija pazemotam un pārbiedētam jāskatās uz automātu stobriem. Tagad viņš dzīvoja kulturāli, braukāja uz Beirūtu, reizēm uz kristiešu pilsētām Libānas vidienē.

Hašišs un paaugstināšana — kazi, varbūt nākamais solis būs Eiropa un Parīze? Kā jau vienmēr, viņš par visu stāstīja Halīmam, kurš jau tāpat zināja, kādā vērienīgā rūpalā draugs iesaistījies. Hašišs bija Libānas galvenā eksportprece, neizmērojamas nelikumīgas bagātības avots. Libāna apgādāja prāvo Ēģiptes tirgu, tā sūtīja hašišu arī uz melno Āfriku, citām Vidusjūras valstīm un Eiropu. Iekšzemē tas daudziem bija ārkārtīgi svarīgs politisks faktors. Halīms ari bez pulkveža Džundī intereses par hašiša politiku jau būtu zinājis visu par jauno, nelāgo savienību, ko nule bija noslēgušas Sīrija un Libāna.

Damaskas diktators pats nebija amorāls, taču viņam bija jaunākais brālis, kurš tāds bija. Lojalitāte pret ģimenes locekļiem ir visstiprākā, svarīgāka pat par uzticību klanam vai reliģiskai sektai, tādēļ diktators ļāva brālītim manevrēt un tikt pie savas neatkarīgas varas — ja viņam tam pietiek izmanības. Sākumā brāļuks neatvēzējās necik plaši. Vispirms viņš Damaskā izveidoja īpašus armijas bataljonus, kuriem vajadzēja apsargāt diktatoru, pils gvardi. So speciālo vienību priekšnieks bija viņš, visi virsnieki bija alavīti, tādi paši agrākie zemnieki kā viņš un diktators, vīri, kuri par visiem dzīves labumiem varēja pateikties vienīgi viņam.

Pēc tam, gluži dabiski, brāļuks sagribēja savu personisko slepeno dienestu. Lai to finansētu un nodrošinātu neatkarīgus naudas līdzekļus citiem nākotnes pasākumiem, viņš noslēdza hašiša savienību ar vienu no Libānas galvenajām maronītu kristiešu ģimenēm. Maronītu klans, izmantojot Sīrijas diktatora jaunākā brāļa aizbildniecību un ietekmi, varēja ievērojami nostiprināt pozīcijas un pārņemt savā pārziņā lielāku Libānas hašiša eksporta daļu. Brāļuka tiešais partneris šajā aliansē bija godkārīgs un labi izglītots maronīts apmēram tādā pašā vecumā, gadus trīsdesmit piecus vecs, Libānas prezidenta vecākais dēls.

Kapteinis, Ziāda priekšnieks, tagad strādāja jaunākā brāļa izlūkdienesta hašiša nodaļā. Ziāds, kurš atradās pašā hierarhisko kāpņu apakšā, joprojām bija kurjers un braukāja uz Beirūtu, čemodāniņa dubultajā dibenā vadādams aizzīmogotas aploksnes, taču tagad viņš dārgās viesnīcās tikās ar labi koptiem maronītu jaunekļiem, ne vairs ar palestīniešu zeņķiem, kuri nabadzīgos ciemos vicināja automātus. No pašas augšas, līdz ar citiem izmantodams Halīmu, alianses darbībai sekoja pulkvedis Džundī, kurš to vēroja tikpat uzmanīgi kā visu, kas notika Libānā.

Halīmu, uzklausot Ziāda stāstus par viņa jauno dzīvi, gribot negribot pārņēma skumjas. Draugs bija tik ļoti aizrāvies, viņš klāstīja to visu Halīmam ar tādu sajūsmu, nespēdams nosēdēt mierīgi; un visbriesmīgākā bija Ziāda nesatricināmā pārliecība, ka tas tiešām ir paaugstinājums amatā, ka dzīve pēdīgi ir sākusi viņu apbalvot.

Ziāds sīki un smalki stāstīja, kā viņš, gaidīdams starpnieku ar tālākiem norādījumiem, sēž dārgā Beirūtas kafejnīcā pašā jūras malā. Ir saulaina ziemas diena, viņam blakus zaigo Vidusjūra. Visi smaida un smejas — ak, šie vīrieši itāļu zīdā un franču piegriezumos. Garām iet izsmalcinātas sievietes, no to skaistuma aizraujas elpa. Piebrauc spoži automobiļi, šoferi, kas reizē ir miesassargi, atver durtiņas. Viņa priekšā uz galdiņa ir īsts kapučīno, īsts kruasāns, burvīgi, graciozi trauki. Viņš tur rokā Le Monde, svaigu un čaukstošu, tikko nopirktu viesnīcas vestibilā, un tas viss ir patiesi lepnas dzīves idille. Beidzot — lielā pasaule. Beidzot — gaume, ērtības un skaistums, viņa seno sapņu maģija.

Bet visvairāk — viena aina. Viens īss, sirdi plosošs mirklis, kas Halīmam iekrita sirdī tik dziļi, ka vienmēr, kad viņš par to domāja, viņam acīs sariesās asaras.

Šajā ainā Ziāds vakarā viens pats sēdēja kādā no Beirūtas lepnajām viesnīcām pašā jūras krastā. Milzīgs logs pa visu vestibila sienu ļauj lūkoties uz Vidusjūras ugunīm naktīs: kuģīši tālumā, mēness. Skan smiekli un mūzika. Spēlē stīgu orķestris, ļaudis dejo un smaida cits citam. Ziādam blakus notiek svinības, sirma, eleganta, ar dārglietām rotājusies sieviete svin savu dzimšanas dienu. Glīts jauneklis pieceļas un uzlūdz viņu uz deju. Viņas dēls.

Svinību viesi gavilē un aplaudē, raugoties, kā dēls ved māti uz dejas grīdu. Viņi dejo lēni, graciozi, un drīz viņiem ir pievērsti visu skatieni, acīmredzot beirūtieši viņus pazīst. Ziāds kaktiņā žņauga savu viskija glāzi, apbrīnā un bijībā skatās, svīzdams savā vecum vecajā ziemas uzvalkā, tik tikko spēj elpot.

Tas bija tik skaisti, viņš Halīmam teica. Tā zāle, kurā viņiem aiz muguras bija uguntiņas ūdenī, liegā mūzika, un cik lepni jauneklis viņu vadīja, un cik lepni viņa dejoja, mīlestība un prieks viņu acīs, šī elegantā sieviete ar savu glīto dēlu...

Tai vakarā, kad Ziāds Halīmam aprakstīja šo ainu, Damaskā sniga. Viņi bija devušies uz kāda centra kvartāla iemītnieku iecienīto restorāniņu, pavisam mazu ēstuvi, kurā gandrīz neviena nebija nemīlīgā laika dēļ, un paēduši viņi gāja gar upmalu, kā vienmēr, kad bija devušies uz šejieni. Ārā bija auksti, un pie upes nebija ne dzīvas dvēseles. Celiņi bija jauni un balti, sniegā nekur nebija pēdu, un pilsēta sniegputenī šķita neparasti klusa.

Ziāds pēkšņi pagriezās un saķēra Halīmu aiz rokas.

Tu vispār saproti? viņš izsaucās. Es zinu, lai sasniegtu to, kas tev dzīvē ir, tu esi smagi pūlējies, bet tev tas ir izdevies. Tevi ciena. Tevi apbrīno. Tu sev pasaulē esi izbūvējis savu vietu; man nekā tāda nav. Nevienu, izņemot tevi, neinteresē, ka es esmu bijis. Gadi rit un rit, un mana dzīve joprojām nekas nav. Es tikai dzīvoju uz priekšu, un šķiet, ka tā ari jābūt. Bet vienu brīdi tam parādās nozīme, cilvēks sāk saprast, cik vientuļš viņš ir, viņam gandriz neviena nav, un tas ir briesmīgi. Mēs negribam beigās būt vieni. Es zinu, tu kaut kā spēj tā dzīvot, bet tu esi citāds. Tādu kā tu ir ļoti maz. Mani vientulība šausmina. Tādēļ šī ir mana lielā izdevība. Kas par to, ja tā ir tikai ilūzija? Es zinu, kā izskatos, sēdēdams tajās Beirūtas kafejnīcās. Tieši tāpat kā vienmēr un visur — smieklīgs, lempīgs, neiederīgs. Bet pat ilūzija ir labāka nekā nekas. Jebkas ir labāks nekā nekas...

SEPTIŅI

Beirūta ir Vidējo Austrumu vizuļainā mauka, teica Tadžars, tai ir vismaz simt galveno alfonsu un tūkstotis galveno klientu. Alfonsi ir līdz zobiem bruņoti kā Barbarijas pirāti, un katrs no klientiem kāro citu pasaulīgo un garīgo prieku ēdienkarti. Tādos apstākļos tracis ir neizbēgams.

Beirūtas gangsteri un kaujinieki savu bezmērķīgo pilsoņu karu uzsāka trīsdesmit gadu pēc tam, kad franči seno, slaveno piekrasti salika kopā ar kalnu virteni un nosauca to par Libānas valsti.

Septiņdesmito gadu vidū valdību, saskaņā ar Nacionālo līgumu, joprojām kontrolēja Libānas kristieši, lai ari viņi vairs nebija lielākā kopiena. Viņu biedrinieki varas sadalē vēl aizvien bija sunnītu musulmaņi, kaut gan lielākā musulmaņu sekta valstī tolaik jau bija trūcīgākie šiīti. Kalnos bija drūzi; šiīti bija dienvidos, kur saimniekoja palestīniešu kaujinieki. Ari pirms palestīniešu uzrašanās valstī bija vienpadsmit galvenās kopienas. It kā nepietiktu ar reliģiju, vēl bija ari klanu politika, komercija un kari, klanu gods, sava labuma meklēšana, naids un bailes, turklāt arī bēgļi no visām Vidējo Austrumu zaudētajām kaujām. Ne mirkli tālu nebija jāmeklē ari desmitiem ārzemju izlūkdienestu aģentu, kuri, visi kā viens, šķiedās ar naudu un reizumis nebija trūcīgāki par naftas prinčiem.

Beirūta bija vizuļains rotaļlaukums, taču aizjūras valstis to necik lielā vērtē neturēja. Kad Libānas prezidents 1974. gadā ieradās Ņujorkā, lai Apvienoto Nāciju Organizācijā cīnītos par palestīniešu tiesībām, viņa čemodāniem Kenedija lidostā tika uzlaisti suņi, kas meklēja hašišu. Libānas prezidents pārskaitās, taču vareno hašiša aliansi ar Sīrijas diktatora brāļuku bija noslēdzis neviens cits kā viņa miesīgs dēls.

Libānas kristiešu kaujinieki dēvējās par "Tīģeriem" un "Milžiem", un "Falangu". Ieročus viņi toslaikus sapirkās padomju blokā, no bulgāriem. Viņu plātīgie bandīti ap kaklu nēsāja lielus koka krustus, un uz viņu automātu stobriem bija novelkamās bildītes ar Jaunavu Mariju. Lielākā daļa piederēja pie maronītiem, senas austrumnieku baznīcas, kuras nosaukums aizgūts no piektajā gadsimtā dzīvojuša sīriešu eremīta un svētā vārda. Ieročus viņi pirka arī no palestīniešu kaujiniekiem, kuriem gribējās pelnīties. Palestīniešiem ieročus sūtīja Irāka, Saūda Arā-bija, Lībija un Sīrija. Libānas kristieši palestīniešus uztvēra kā draudu, palestīnieši kā draudu uztvēra kristiešus un biedrojās ar Libānas musulmaņiem.

Kaujas sākās 1975. gada pavasari Beirūtas nabadzīgākajos rajonos. Vispirms bija laupīšanas sūkos, pēc tam tās pārmetās uz dzīvojamajiem kvartāliem. Rudenī sākās viesnīcu kauja. Visi naidnieki iekārtojās piejūras grezno viesnīcu augšstāvos un raidīja pilsētā artilērijas šāviņus un raķetes. Naksnīgās debesis pār pilsētu izgaismoja spoži sarkanu trasējošo raķešu astes. Pa dienu cīņas aprima, un krastmalas automaģistrāles bija pilnas automašīnu — ļaudis steidzās savās darīšanās. Mēneša beigās uguns tika pārtraukta, lai visi varētu tikt līdz bankām un saņemt algu.

Kauju pārtraukumi bija arī izdevīgs brīdis ķīlnieku sagūstīšanai. Bruņotas bandas uzslēja uz ceļiem barjeras un pārbaudīja dokumentus, kuros bija norādīta reliģija. Ķīlnieki Beirūtā bija vienkārši jauns naudas paveids. Tie bija maiņas prece, tāpat kā zvērādas kaut kur pierobežas apvidos. Vērtīgos varēja pārdot par skaidru naudu; tādus, kas nebija nekas īpašs, bariem mainīt šurpu turpu. Ar dokumentu palīdzību nokārtot naudas lietas bija vienkārši. Musulmaņu bandas ņēma ķīlniekos kristiešus, kristiešu bandas — musulmaņus.

Tad vairs neviens neizlikās, ka valstī kārtību uztur valdība, un sākās kaujinieku valdīšanas laikmets. Naids un bailes bija tikpat svarīgi kā nauda. Kristieši gūstekņus piesēja aiz automobiļiem un bērnu gaviļu pavadībā valkāja pa saviem kalnu ciemiem tik ilgi, līdz līķi bija saplosīti gabalos. Palestīnieši savā teritorijā ieguva informāciju, graizot gūstekņus ar lod-lampām un metināmajiem aparātiem, locekli pēc locekļa.

Un tomēr, pat šajā jaunajā nekārtībā komercija nevarēja iegrimt snaudā, un abas puses itin drīz ķērās ari pie tās. Palestīnieši aplaupīja lielākās bankas, kuras atradās viņu pārvaldītajā Beirūtas sektorā, un kristieši siroja ostā, kas bija tikusi viņiem. Vienpadsmit lielākās bankas tika iztīrītas tukšas. Visas bandas tēmēja uz pazemes glabātavām, kurās atradās seifi. Dažādu Sīrijas slepeno dienestu dīdītie palestīniešu grupējumi ielās rīkoja savstarpējas apšaudes par tiesībām ielauzties dažādās bankās. Sākumā tika mēģināts glabātavās iekļūt, spridzinot ar dinamītu, taču palestīnieši no spridzināšanas neko nesaprata, tādēļ no Eiropas palīgos tika izsaukti profesionāli noziedznieki. Tikmēr kristiešu kaujinieki laupīja ostā, gandrīz visu sasiroto pēc tam iztirgojot irākiešiem, un neskaitāmi starpnieki atkal bija tikuši pie brangas peļņas.

Brašā laupīšana prasīja ļoti maz cilvēku upuru. Beirūtā peļņa ne vienmēr bija saistīta ar slepkavošanu. Toties ārpus galvaspilsētas tas bija slaktiņu laiks, ciemu sievietes un bērni tika pļauti ar automātiem: palestīnieši un musulmaņi slepkavoja kristiešus, kristieši slepkavoja palestīniešus un musulmaņus. Beirūtā visi skraidīja pa bulvāriem un sānieliņām ar lētiem kartona čemodāniem, cenzdamies kaut kur aizbēgt un kaut ko aizstiept līdzi. Katru sakāvi abas puses īsteni levantiskā garā izsludināja par uzvaru, katru zvērību — par varonības apliecinājumu.

Sīrijas diktators nešpetni nīda PAO vadoņus. Viņš palīdzēja kristiešiem, tomēr kristieši nepārprotami zaudēja. Libāna acīmredzami saira, un neviens Vidējos Austrumos nevēlējās, lai varu pārņem palestīnieši un musulmaņu kreisie, — vismaz to nevēlējās neviens, kam bija cik necik naudas un varas, nedz saūdieši, kas devīgi finansēja palestīniešus, nedz sīrieši un izraēlieši.

Bija laiks sūtīt iekšā miera uzturētājus. Sīrijas diktators laipni piedāvāja savus pakalpojumus. Ar Arābu līgas starpniecību tika panākta vienošanās, un 1976. gadā Libānā iegāja divas sīriešu divīzijas: glābt kristiešus un savaldīt palestīniešus.

Kopš Halīms pulkveža Džundī dienestā strādāja Libānā, viņa cieņa pret diktatora manevrēšanas talantiem bija visnotaļ pieaugusi. Kā Halīms teica Tadžaram: tikai ļoti gudrs mangusts tiek ieaicināts čūsku bedrē uzturēt kārtību.

*

Īstenībā Halīmu mežonīgā cietsirdība Libānā šausmināja. Viņš par to runāja ar Tadžaru, kad abi atkal tikās Beirūtas pievārtē. Viņš par to — pārāk bieži — runāja ar Ziādu Damaskā. Viņš pat runāja par to ar pulkvedi Džundī daudzajās reizēs, kad viņš ieradās akmens namiņā ar plašo skatu uz Bekaas ieleju. Halīms visu mūžu bija domājis, ka šo to zina par karu, nāvi un nežēlību. Nogalināšanu viņš bija mācījies agrā jaunībā, un kopš tā laika daudzi jo daudzi gadi bija nodzīvoti, uzklausot izskaidrojumus, ar kuriem karus attaisnoja viedi cilvēki, ciniski cilvēki, pārbiedēti mazie cilvēki.

Viņš zināja, ka visbiežāk tie ir bezjēdzīgi. Maskēšanās nolūkos parasti tika izmantotas milzu idejas: patriotisms, ģimene un cilts, gods. Vai ļoti personiskas idejas: patriotisms, ģimene un cilts, gods. Taču karš pat vistīrākajā izpausmē, karš tuksnesī — divi pulki vīru, kas labprātīgi vēlējušies būt kareivji un devušies prom no mājām, lai trenkātu cits citu pa smilšainiem klajumiem kā dzīvnieki, — pat tādā karā gandrīz visi šie vīri aizgāja bojā bezjēdzīgi; kad nāca lode, viņi mūžīgi rāpās aplamā kalnā vai nobijušies tupēja kādā caurumā un bēdīgi skatījās uz savu kreiso zābaku, uz savu labo zābaku... tad, kad trāpīja šāviņš, aizmaldījušies milzīgā, neizsakāmā vientulībā.

To visu viņš zināja. Taču šis ļaunais haoss Libānā? Šīs zvērības tūkstošreiz dienā? Šis neizmērojamais naids, bailes un pašnāvība?

Damaskā, Halīma vecā, apdrupušā savrupnama lielajā vidusistabā, Ziāds stāvēja, izstiepis rokas pret kamīnu, cenzdamies sasildīties un nomākt drebuļus. Jau atkal bija ziema, kopš ilgās, nomāktās pastaigas pa upmalas sniegu pagājis gads. Bija izgaisušas Ziāda ilūzijas par Beirūtu, pilsētu, kurā liegi skan mūzika un cilvēki dejo, bet Vidusjūras saulrietu ostas tumsā daiļi rotājas uguntiņas. Sīriešu tanki Libānas pilsoņu karam bija atveduši kaut ko līdzīgu pamieram, taču zudušais bija neatgūstams, un uz mieru nebija ne mazāko cerību.

Silti un gaiši bija tikai kamīna priekšā. Liesmas blāzmoja viņiem uz sejas, taču visa pārējā istaba bija auksta un tumša ala. Uz tālajām sienām snaikstījās milzīgas ēnas, kuras tur zīmēja uguns, caurvēji un Ziāda satrauktie žesti — viņš ar katru savu kustību pie kamīna raidīja tumsā briesmoņu siluetus. Halīms sēdēja pie kamīna, skatīdamies uz draugu un uz šiem ķēmiem, kas dancoja uz griestiem un lēkāja gar sienām. Brākšķi-nādams palmu stīvās lapas, dārzā auroja vējš. Reižu reizēm atskanēja skaļš krakšķis — nolauzusi kādu zaru, vētra to aizlingoja naktī. Viss nams drebēja un čīkstēja, pat akmeņiem bija nelāgi ap dūšu. Halīms domāja par vientulīgajām, aplauzītajām statujām tumsā aiz terasēm: ieslēgušās savās birzīs, tās akli raudzījās pretī vētras trakumam un svinīgi sargāja savas slepenās atmiņas par Grieķiju, Romu vai Bizantiju.

Man ir bail, Ziāds atkal teica. Man vēl nekad nav bijis tik ļoti bail. Es agrāk domāju, ka tur ir briesmīgi, bet tas nebija nekas, salīdzinājumā ar to, kā ir tagad. Viņi slepkavo tāpat vien. Bet vispirms spīdzina, ilgi, ilgi, spīdzina un spīdzina.

Es vairs negribu uz turieni braukt, bet es taču nevaru tā pateikt. Kapteinis pat nepasmiesies. Viņš vienkārši paķers kaut ko, kas gadīsies pa rokai, un iesitis man pa galvu, divas trīs reizes iesitis un skatīsies man acīs. Par ko es čīkstu? Man ir darbs, pareizi? Man maksā, pareizi? Es esmu sīrietis, nevis libānietis, pareizi? Kas tā vēl par ņaukstēšanu? Par ko es vispār varu ņaukstēt?...

Jau atkal viņi sēdēja pie Halīma kamīna līdz vēlai naktij. Ziāds bija dziļi izmisis un dzēra vairāk nekā parasti. Viņa pleci pamatīgi drebēja, rokas, smēķējot cigareti pēc cigaretes, kustējās raustīdamās. Un vēl vēja nenogurdināmie auri, lielās istabas tumsa viņpus gaismas loka, nakts aukstuma brāzmas un tūļīgās, nemierīgās ēnas, kas, ne mirkli neaprimdamas, šaudījās pa sienām.

Halīms mēģināja draugu mierināt. Viņš varēja pateikt gaužām maz, taču vismaz to pasacīja, un viņš zināja, ka jau tas vien, ka viņš uzklausa Ziāda bailes, ir svarīgi. Jau tas vien viņa draugam bija glābiņš no izmisuma.

Halīms to visu labi saprata, viņš pats tādu mierinājumu jau sen atrada pie Tadžara. Tādēļ kaut kādā ziņā šie garie ziemas vakari pie Halīma kamīna varētu būt jebkuras draudzības daļa. Ziādam iedvesa šausmas tas, kur viņš savā dzīvē bija nonācis, un Halīms kā viņa draugs sniedza viņam visu, ko varēja: uzmanību, sirsnību, uzklausīšanas spēku, vietu savā sirdī. Kamīna uguns blāzmā viņš palīdzēja nelaist tuvāk nakts melno bezgalību.

Tas viss bija tiesa, taču Halīmu pašu pārsteidza, cik ļoti viņš baiļojas par savu draugu. Arī viņš bieži braukāja uz Libānu, un viņa braucieni bija stipri sarežģīti. Viņam dotie uzdevumi bija svarīgi, tas vienmēr bija risks. Pulkvedis Džundī bija izcils spiegošanas lietpratējs, nianšu pētnieks, un viņš Halīmam uzkrāva grūtus darbus. Nav vārdam vietas, Halīms visu mūžu bija dzīvojis savrupi, un viņam patika būt vienam sevī, tomēr viņam bija ļoti jānopūlas, lai pulkvedis Džundī būtu gandarīts, un lai viņš reizē būtu Skrējējs. Tas nekad nebija viegli un vienkārši; izejot no mājas, lai dotos kārtējā braucienā, ik solī bija jāņem vērā neskaitāmi sīkumi. Strādāt paviršāk, kaut ko nepamanīt, būtu liktenīgi.

Taču mājās, ejot cauri lielajai vidusistabai vai klīstot pa terasēm, viņš sevi atkal un atkal pieķēra pie domām par Ziādu — viņš iztēlojās kādu ikdienišķu notikumu drauga dzīvē, atcerējās viņa sejas izteiksmi vai nervozu rokas kustību. Šīs ainas Halīmam nelika mieru, it kā viņam kaut kas liktu drauga dzīvi saskatīt labāk nekā pašam savējo. Kāpēc? viņš sev jautāja. Vai Ziāda dzīve ir līdzīga man, vai vismaz mans prāts tā to uztver? Atšķirīgs un ačgārns manas dzīves atspulgs, kaut kas līdzīgs spogulim? Man vieglāk kaut ko ieraudzīt Ziādā, nekā atzīt, ka tas pats ir arī manī?

Tas Halīmam bija milzīgs un negaidīts paradokss. Pazīt sevi — tā bija Skrējēja būtība, tas bija viņa spēks un drošība, un, no malas raugoties, Skrējējam sekmējās tik labi kā vēl nekad. Strādādams pulkveža Džundī dienestā, viņš apgādāja Mosad ar ļoti detalizētām ziņām par visu, ko sīrieši darīja Libānā, nereti vēl pirms tam, kad viņi bija kaut pirkstiņu pakustinājuši. Novērodams to izrīcības pulkveža Džundī uzdevumā, viņš visu informāciju nodeva tālāk Tadžaram. Vēl nekad viņš Izraēlai nebija sagādājis tik vērtīgus materiālus. Nevar taču būt, ka Skrējējam, kurš bija tik spoži apspēlējis visus Damaskas un Beirūtas profesionālos spiegus, misēsies solis drauga dēļ, tāda sīka, nenozīmīga cilvēciņa dēļ?

Šī doma Halīmu apstulbināja. Un viņu ārkārtīgi biedēja tas, ka operācija "Skrējējs" pēkšņi bija kļuvusi vārīga — un par iemeslu bija nevis kaut kādi objektīvi apstākļi, bet viņa paša neapzinātās domas.

Ziāds viņam bija ārkārtīgi mīļš, un viņam ne prātā nenāca drauga dzīvi uzskatīt par nožēlojamu. Tomēr viņam tā likās bezgala skumja, un bija skaidrs, ka tādam cilvēkam, kāds bija viņa draugs — izbiedēts ziņnesis, kas skraida šurpu turpu starp bezsirdīgiem komandieriem, sīks cilvēciņš, kas apmaldījies starp vareniem un baismīgiem spēkiem, — visa šī brutalitāte Libānā var beigties tikai ar katastrofu. Halīms no visas sirds ilgojās, kaut varētu jel kā palīdzēt Ziādam, kaut kā izpestīt viņu no viņa dzīves.

Nedz vienam, nedz otram nebija tādas varas. Halīms to apzinājās, un apzinājās ari to, ka drauga liktenis ir nepārprotams. Tomēr kaut kur no prāta tālākajiem nostūriem viņu tirdīja tās dziļākās šaubas. Kāpēc viņš cita likteni jauc ar savējo?

ASTOŅI

Ari turienē kaut kas apstulbinoši mainījās, un Halīms to uztvēra kā atgādinājumu, ka spiega darbs dzīvē nav vislielākā divkosība, ka māņi, kurus vērpj mīlestība, var būt daudz viltīgāki un dziļāki.

Jaunumus pavēstīja Tadžars: Josi, nevienam nezinot, bija kļuvis par vectētiņu. Par bērna piedzimšanu nenojauta pat Anna. Asafš viņai neko nebija teicis un droši vien ari neteiks. Halīmu šis atklājums satrieca. Viņš savā Skrējēja lomā jutās tālāks nekā jebkad, it kā viņš jau sen būtu devies kādā bezgalīgā ceļojumā pa tuksnesi, un pēkšņi pie viņa telts piejātu vēstnesis no tālas pagātnes ar šo prātam neaptveramo paziņojumu no citas pamales.

Patiesībā bija vasaras vakars, viņi ar Tadžaru sēdēja aizslēģotā istabā Beirūtas dienvidu pievārtē, un līdz Jeruzālemei nebija pat ne simt piecdesmit jūdžu attālums. Tovakar par konspiratīvas tikšanās vietu kalpoja zems, no betona celts lauku nams netālu no jūras. Tagad, kad Halīms pulkveža Džundī uzdevumā lodāja pa Beirūtu, viņi ar Tadžaru tikās biežāk, taču viņu sarunas bija īsākas. Mazā istabele bija smacīga, viņiem virs galvas rotaļājās ventilators, kura vienmērīgo dūkoņu skaļumā brīžiem pārspēja cikāžu varenā dūkoņa.

Ari Tadžaram Asafš to bija pateicis pavisam nesen. Par Abigailu viņš, protams, zināja, atšķirībā no Halīma, kurš šo vārdu dzirdēja pirmo reizi — tik ātri viss bija noticis. Bet ari Tadžars brīnījās par to, cik tas bija sarežģīti.

Tadžara stāsts sākās vairākus gadus iepriekš.

Asafš tagad pasniedza vēsturi universitātē. Studēdams aspirantūrā, viņš bija sadraudzējies ar savu zinātnisko vadītāju un arī ar viņa sievu un diviem mazuļiem. Viņš ciemojās pie profesora mājās un kļuva par savējo.

Viņš spēlējās ar bērniem un palīdzēja sievai, kamēr profesors braukāja pa konferencēm. Laika gaitā, pašiem to nemanot, starp Asafu un profesora sievu izveidojās citāda tuvība. Iespēju netrūka, un galu galā viņi slepeni kļuva par mīlētājiem.

Vīrs par šo romānu uzzināja tikai tad, kad sieva gaidīja bērnu. Viņi domāja par to, kā dzīvot tālāk un kā dzīvos viņu mazie bērni, un nolēma pagaidām saglabāt laulību. Piedzima meitenīte, un nevienam neradās ne mazākās šaubas, ka viņas tēvs ir Asafs. Galu galā vīrs un sieva nolēma ne-šķirties. Viņi izlīga un salaba. Patiesību par viņu meitiņu zināja tikai viņi abi un Asafs, un visi apņēmās ģimenes dēļ to paturēt noslēpumā. Asafs nosolījās vairs nekad netikties ne ar vienu no viņiem — netikties arī ar meitiņu un citiem ģimenes locekļiem. Noslēpumam bija jābūt drošībā, un vairākus gadus tā tiešām bija. Annai un Tadžaram nezinot, Asafs viens pats nesa šīs grūtās nastas: vārdos neizsakāmu uzticību un mīlestību, savu milzīgo vainas apziņu un nožēlu.

Bet tovasar Asafs līdz sirds dziļumiem iemīlējās Abigailā, jaunā amerikānietē, kas Jeruzālemē bija ieradusies kā žurnāliste un tūdaļ nonākusi šīs pilsētas gaismas, saules un vēstures burvības varā. Abigaila Jeruzālemi dievināja, un Asafs viņas acīs bija neatņemama tās sastāvdaļa. Viņu jūtu kvēli nevarēja neredzēt, un pat Anna nešaubījās, ka Asafs sastapis savu mūža mīlestību.

Viņš to milzīgi mīl, un es spēju saprast, kāpēc, Tadžars tovakar Bei-rūtas pievārtē teica. Viņa ir gudra un valdzinoša, un tic, ka par ideāliem ir jācīnās. Turklāt viņai piemīt tas brīnišķīgais amerikāņu talants — optimisms. Zināms, viņa ir jauna un, augot Amerikā, no daudz kā ir bijusi pasargāta. Esmu dzirdējis, ka to debešķīgas žēlastības stāvokli, kādā viņa dzīvo, Amerikā sauc par sešdesmito gadu paaudzi, bet viņa taču nav vainīga, ka viņai piemīt šī ticība, drosme un jaunība. Viņa ies uz priekšu un savu panāks, es par to nešaubos. Un zini, man tas viss nemaz nešķiet tik svešāds. Tagad šķiet, ka tā bija pirms simt gadiem, tomēr es atceros, ka viņas vecumā ar mani bija ļoti līdzīgi...

Mīlestības dēļ Asafs piedzīvoja sirdsapziņas krīzi. Viņš uzskatīja, ka viņam jāpasaka Abigailai par bērnu, kurš reizē ir un nav viņa, taču, no otras puses, viņš to uztvēra kā nepiedodamu nodevību. Izmisumā nezinādams, ko iesākt, viņš aizgāja pie Tadžara un visu izstāstīja.

Viņš alka pēc grēku piedošanas, Tadžars bilda. Ari viņš taču vēl ir jauns — vecāks, nekā Abigaila, un stiprs zēns, tomēr vienalga jauns. Bērni un ģimene viņam ir kaut kas ļoti svarīgs. Tieši tādēļ viņš iekūlās šajā ķezā, un, man liekas, to nav grūti saprast. Šī problēma, meitiņa, kas reizē ir viņa un nav viņa, bija neaprakstāmi samilzusi. Cits to neuztvertu tik dramatiski, bet viņš nevar, viņš vienkārši tāds ir, un vēl ari Abigailas dēļ. Es, protams, liku visu pastāstīt Abigailai, un tas viņam bija milzīgs atvieglojums. Viņi abi tiešām labi sader kopā, un viņi brīnišķīgi saprotas. Diemžēl Abigaila ir ieņēmusi galvā, ka nemūžam neprecēsies, kaut ari viņa Asafu mīl. Viņa ir gatava dzīvot kopā, bet precēties negrib. Tam par iemeslu nav notikumi Asafa pagātnē, bet viņas pašas līdzšinējā dzīve. Viņai ir kaut kādas iedomas, kaut kas saistīts ar to, kā viņa ir augusi. Ak vai, katram savi dēmoni izdzenami. Bet viņi ir jauni, laiks rādīs, visādi var būt. īsi sakot, tā es visu dabūju zināt...

Tadžars aizslēģotajā betona kastē apklusa un sāka skatīties uz savām delnām, kuras, visus šos gadus stumdot kruķus, bija kļuvušas platas un cietas. Lēni griezās ventilators. Arī Halīms lūkojās uz šīm rokām un pēkšņi atskārta, ka Tadžars noteikti zina, par ko viņš tagad domā. Tadžars vienmēr zināja. Viņš nekad nebija slēpis no Tadžara savas izjūtas. Viņi bija runājuši par Beirūtu, viņš bija stāstījis par Ziādu, kā vienmēr, un uzklausījis šos jaunumus par Asafu.

Tadžars nopūtās. Pacēla acis, tajās bija jautājums.

Jā, bilda Halīms, laikam jau mūsu senie lēmumi tiešām turpina dzīvot citu dzīvēs un pavēršas tā, kā mēs nemūžam nebūtu paredzējuši un iztēlojušies, — tiem rodas pašiem sava griba. Asafs un viņa slepenais bērns? Asafs un šī ģimene, kurā viņš tik ļoti ilgojās iekļauties un iekļāvās pilnīgi neiespējamā veidā? Šis juceklis sirdī, un šī briesmīgā piņķerība attiecībās ar Abigailu, tagad, kad viņš beidzot ir atradis sievieti, kuru mīl, kura mīl viņu? Jaunībā mēs sev jautājam, ar ko tas beigsies, bet nē, tas nekad nebeidzas. Tam nav gala. Dziļi pagātnē, zudis nākotnē, tas tikai turpinās un turpinās... šī mūžam neizdibināmā sirds spiegošana. Bet kāpēc tu domā, ka viņš tā ari nepateiks Annai? Viņi vienmēr ir bijuši tik tuvi, viens otram stāstījuši visu. Un viņi viens otram ir tik ļoti līdzīgi.

Tā tiešām ir, atteica Tadžars. Man liekas, viņš to nepateiks vienkārši tāpēc, ka vēlas aiztaupīt viņai ilūziju sāpes. Visi viņas tuvinieki Ēģiptē ir sen miruši, viņa tā ari neapprecējās otru reizi, Asafs ir viņas vienīgais bērns — Annai mazbērns būtu svarīgāks par visu uz pasaules. Un Asafs to zina, tādēļ sargā viņu no šīs zudušās cerības.

Halīms pamāja. Pēkšņi Asafs viņa acīs kļuva daudz sarežģītāks nekā līdz šim. Viņš atskārta, ka Asafa rīcību nespēj saprast, jo viņš pats tā nebūtu rīkojies.

Mīlas dēka ar profesora sievu bija briesmīga kļūda, viņš sacīja. Vai tad Asafs toreiz nesaprata, ka tā ir nodevība?

Es teiktu, ka viņš toreiz netika skaidrībā par savām jūtām un tās pārprata, atbildēja Tadžars. Psihiatrs droši vien to izskaidrotu, uzbūvējot pamatīgu konstrukciju no medicīniskiem terminiem, bet ko tas dod? Asafs toreiz bija tāds, kāds viņš ir. Būdams tāds, kāds viņš ir, viņš smagi kļūdījās, un viss beidzās nelāgi. Skaidrs, ka Asafs tādēļ ir nelaimīgs.

Halīms nokaunējās. Viņš pats gadu gadiem bija slepens tēvs ar tieksmi uz vainas apziņu un nožēlu. Kāds tur brīnums, ka Asafs, pilnīgi citos apstākļos, ir iemaldījies tajā pašā tumšajā kaktā?

Tu tik viegli spēj piedot kļūdas, viņš ierunājās.

Likās, šī doma Tadžaru pārsteidza. Bridi par to prātojis, viņš skumji pasmaidīja.

Ja tā tiešām ir, tad tikai tāpēc, ka manas paša kļūdas ir bijušas tik katastrofalas, viņš atbildēja. Kad es biju Asafa vecumā, mani lieca pie zemes atmiņas par veselām cilvēku grupām, kuras bija gājušas bojā manas aplamības dēļ. Tās tiešām bija kļūdas, tās aplamības bija patiesi šausmīgas. Man liekas, visgrūtākais ir piedot pašam sev, jo neviena dzīve nav salīdzināma.

Ar ko? vaicāja Halīms.

Ar to, kā mēs to varējām nodzīvot, Tadžars atbildēja. Ar to, kādu mēs sev to solījām jaunībā. Mēs visi zinām, ka šis solījums ir īsts, mūžīgs un vienkāršāks par vienkāršu, taču izrādās, ka mēs tādi neesam.

*

Kādu citu reizi tiekoties Beirūtas pievārtē, Tadžars stāstīja, kā atdzimusi viņa draudzība ar Bellu. Visilgāk viņš runāja par pirmo reizi, kad viņš pie Bella bija ēdis vakariņas. Halīms klausījās, ļaudamies nostalģiskām atmiņām, ar lielu sirsnību atcerēdamies stundas, kuras bija pavadījis Jērikā, tajā apelsīnbirzs ieskautajā namā, jau pirms vairāk nekā desmit gadiem.

Jau bija tumšs, kad Tadžars tajā vasaras vakarā ieradās Jērikā, tā bija tikai otrā reize, kad viņš viesojās pie Bella. Viņš bija domājis uzkavēties tikai dažas minūtes, varbūt iedzert kafiju. Jērika viņam bija gadījusies pa ceļam, vispār viņš brauca atpakaļ uz Jeruzālemi no Jordānas ielejas ziemeļiem, taču Bells uzstājīgi aicināja viņu palikt uz vakariņām un, tā kā pēc tam jau būs vēls, pārlaist nakti viņa dzīvojamajā istabā.

Es eju ārā uzreiz, kad ir uzaususi gaisma, Bells teica, dodos savā riņķa gājienā pa ieleju, uz upi un atpakaļ. Tā jūs varēsiet jau rīta agrumā celties un ierasties Jeruzālemē, vēl pirms ļaudis tur būs sēdušies pie brokastgalda.

Tadžaram bija ērtāk braukt uz Jēriku vakarā, un tā palika ari priekšdienās. Pirms saules rieta viņš izbrauca no Jeruzālemes, pievakares vēsumā brauca lejup pa Jūdejas tuksnesi un ieradās Jērikā uzreiz pēc tum-siņas. Bells pacienāja viņu ar vakariņām, un pēc tam viņi lapenē aiz mājas runājās līdz vēlai naktij. Bells priecājās par viņa sabiedrību. Vientuļnieka rāmā izturēšanās iepriekš bija savaldzinājusi Asafu, Jūsefu un Halīmu, un tāpat arī Tadžars jau iepriekš priecājās par šīm stundām, ko viņš kopā ar Bellu pavadīs viņa oāzē pie Nāves jūras.

Anna par to, ka Tadžars tā sadraudzējies ar Bellu, nebrīnījās. Viņa nespēja saprast vienīgi to, kāpēc viņš bija tik ilgi vilcinājies un nebija agrāk uzmeklējis Bellu. Vai tu kautrējies? viņa jautri taujāja.

Tadžars smaidīja. Svēti vīri mani vienmēr padara biklu, viņš atsaucās. Nav taču piedienīgi tā ņemt un ielauzties par svētnieku uzskatīta cilvēka dzīvē. Turklāt šis vietējais eremīts sagadīšanās pēc mitinās Jērikā, un Jērikā laiku mēra citādi. Jeruzāleme ir sena, bet Jērika ir trīsreiz senāka, un vai tad ko tādu vispār var iedomāties? Jērikā tu no rīta sasveicinies ar kaimiņu, paiet desmit gadu, un tu ar viņu atkal sasveicinies pievakarē, apvaicādamies, kā viņam todien klājas. īsi sakot, tur, lejā, laiks nekur neiet, un cilvēki tāpat. Bells apgalvo, ka Abū Mūsa sevi uzskatot par trīssimt gadu vecu, un, kas zina, varbūt tā ari ir. Kukurūzas ražu tur novāc maijā. Vēl Bells apgalvo, ka Etiopu Mozus domājas dzīvojam ķēniņa Dāvida laikos, un varbūt arī tā tiešām ir. Kas tādā vietā ir loģisks un saprātīgs? Jeruzāleme ir mūžīga, jā, bet ko tad lai saka par pilsētu, kas ir trīsreiz vecāka par mūžīgumu? Acīmredzot tās ir kaut kādas pavisam citas āres. Pareizi?

Anna smējās. Viņu uzjautrināja tas, kā Tadžars runā par Jēriku, un viņa labprāt klausījās viņa stāstus par Bellu un apelsīnbirzs ieskauto mājiņu. Taču, lai cik liegi un nemanāmi Tadžars uz to vedināja, viņa vēl nebija gatava pati tikties ar Bellu. Varbūt kādreiz, viņa nenoteikti atbildēja, kā allaž, vairīdamās atdzīvināt pagātni.

Bet tas pirmais vakars pie Bella, kad viņu uzaicināja palikt uz vakariņām — neko tādu Tadžars nemūžam nespētu iedomāties. Kad Tadžars piekrita, Bells nozuda mājiņas dziļumos, tur viņam bija virtuve. Tadžars bija redzējis šo tukšo ūķi ar diviem aprūsējušiem gāzes riņķiem un centās neiztēloties, kas no tā varētu nākt ārā. Labāk jau karaliski iesēsties Bella noplukušajā krēslā uz parādes lieveņa un raudzīties uz ēnaino apelsīnbirzi, iztēlojoties, ka tā ir daļa no paradīzes nākamajā dzīvē, ka tur tumsā smaida sens, gludens un tumsnējs dievs.

Brīžiem kaut kur tālumā, virtuvē, kaut kas šķindēja. Debestiņ, ko šis eremīts tur bur savam negaidītajam viesim? Mēnesi vecu nesalaužamu maizi un akmenscietu kazas sieru no aizpagājušā mēneša? Bļodu pērngada galēšu drupaču, kurām pa virsu uztupināta appelējusi žāvēta datele, un klāt zaļie pipari, asi kā šautenes slauķis — tie mazie, slīdīgie un velna ragiem līdzīgie —, lai izdzēstu jebkādu garšu un uzspridzinātu dabiskās vajadzības? Vai varbūt eremīts, kaut kur virtuves kaktā paslēpušos, atradis aizvēsturisku sīpolu ar visiem lokiem un tagad čakli plēš nost garās, pelēkās saknes? Vienam Dievam zināms, bet kāda starpība.

Tadžars jau bija izticis ar tuksneša ēdmaņu un, lai ko eremīts noliks viņam priekšā, viņš to apēdīs, aci nepamirkšķinājis. Pirmais likums šādos apstākļos ir turēt pa rokai krūzi verdošas tējas. Tā var notiesāt arī sauju pērno siseņu, vajag tikai dezinficēt un atmiekšķēt. Kā vēstī Raksti, pravietis Elija, viens pats dzīvodams tuksnesī, svētlaimīgi smaidījis, kad providence un kraukļi sagādāja viņam šādu mielastu. Smaidīt un rīt nost — tuksneša maltītes likums nebija mainījies. Visi zina, ka eremīti ir bargas būtnes, kuru slavas avots ir viņu spēja vienacaini lūkoties citās pasaulēs. Un saldēdiens jebkurā gadījumā būs garšīgs. Dievs ir radījis arī mango augļus, tas nu nav noliedzams. Jērikā, augļu koku oāzē, saldēdiens bija debesu dāvana.

Tālā blīkšķināšanās virtuvē mitējās. Bells iznāca uz lieveņa un atvainojās par vakariņu aizkavēšanos. Varbūt Tadžars nāktu iekšā? Tadžars apņēmīgi palocīja galvu un ķērās pie kruķiem, noskaņots uzveikt grūtības ar smaidu sejā.

Pie durvīm viņu sagaidīja sveču gaisma. Viņš apstulbots apstājās, raudzīdamies uz grezno kariju un kūpošu risu šķīvju klāstu, ko vietumis atbalstīja mirdzoši trauciņi ar pašgatavotiem čatnijiem: mango — saldumam un trīs ugunīgu citronu krāsas, lai izdegtu cauri jasmīnsmaržainajam vakaram. Dāsnais ēdienu klāsts atradās uz nekrāsotā koka galda tukšajā dzīvojamajā istabā, kas reizē bija arī ēdamistaba un vēlāk kļūs par Ta-džara guļamistabu. Viens otram pretī pie sveču apgaismotā galda gaidīja divi saules izbalināti krēsli; vieglie caurvēji, kas skraidīja pa māju, bija tīri izslaucījuši tukšās grīdas. Iekārtas kaktos, vecas kastes turēja nolasītu grāmatu kaudzes. Nekustīgi gekoni — mazas, draudzīgas ķirzaciņas — augstu uz sienām gaidīja kukaiņus, kas varēja ieklīst pa durvīm un logiem, kuri bija plaši atvērti, laižot iekšā nakts nemierīgās smaržas.

Ak Dievs, kas tad tas? Tadžars neticīgi jautāja.

Smalkākie kariji visā Jērikā, Bells atbildēja, rāmi gandarīts par savu roku darbu. Un ari vienīgie kariji visā Jērikā. Sensenos laikos tādu te bija pārpārēm, bet, kā rādās, to pagatavošanas noslēpums būs gājis zudībā. Ķerieties klāt.

Tadžars klausīja un ēda ar baudu, ņemdams vēlreiz no visa un īpaši no čatnijiem. Kā viņš varēja nezināt, ka ir tik izsalcis? Bells ēda kopā ar viņu, nokopdams kaudzēm ēdiena.

Cik garšīgi, Tadžars starp kumosiem ierunājās. Bet vai tiešām citos laikos Jērika bija slavena ar saviem karijiem?

Noteikti bija, Bells atbildēja, no jauna likdams sev uz šķīvja rīsus. Teiksim, pirms diviem tūkstošiem gadu. Iztēlojieties brašu indiešu tirgoni, kurš pa seno garšvielu ceļu dodas gar Arābijas krastiem uz Sarkano jūru. Viņš nonāk Akabā un piesitas klāt kādai kamieļu karavānai, kas līgo uz Damasku, viņš šķērso tuksnesi pēc tuksneša, un tad vēl priekšā šie tuk-šāji Nāves jūras piekrastē. Tad vienu vakaru karavāna ielīgo Jērikā, tirgonis paceļ acis, paskatās apkārt un domā: šeit? Protams, šeit. Vai tad dzīvē vajag doties vēl kur tālāk?

Tadžars smējās. Ā, skaidrs, viņš teica. Protams, kā nu ne. Noteikti kāds pārītis tirgoņu no Indijas te iegriezās, viņiem iepatikās, un viņi nolēma tepat ari palikt. Vai nav jauki ko tādu paturēt prātā?

Ir, Bells atbildēja, un es visu laiku to atceros. Bet jūs tikai iedomājieties, cik tāla Jērika toreiz bija cilvēkam no Indijas. Daudz tālāka nekā šobrīd mēness. Jērika drīzāk bija līdzīga citai galaktikai, citam nezināma un neiedomājama izplatījuma nostūrim. Bet, rau, te viņš sēdēja, šis ceļotājs laikā, varbūt tajā pašā vietā, kur šobrīd mēs. Sī oāze vienmēr ir bijusi maza, jo ar ūdeni te ir trūcīgi. Un pavēnis ir tas pats, un tuksnesis visapkārt nav mainījies, un arī saule un mēness, un zvaigznes naktīs. Kādas domas piepildīja viņa ilgos vakarus?

Jūs laikam šo izdomāto ceļotāju visnotaļ labi pazīstat, bilda Tadžars.

Bells smaidīja. Tā ir viena no priekšrocībām, dzīvojot tik mazā pilsētiņā, kas reizē turklāt ir senākā pilsēta uz zemes. Padomājiet, cik rai-bum raibi ļaudis Jērikas desmittūkstoš gadu gaitā ir sēdējuši tieši turpat, kur mēs. Brīnumi, nudien...

Halīms smējās, klausīdamies Tadžara lielisko stāstu par pirmajām kariju vakariņām namā, ko ieskauj apelsīnu birzs. Senāk Halīms pats bija piedalījies šajās krāšņajās kariju dzīrēs pie Bella un nebija aizmirsis Bella izdomāto indiešu tirgoni. Bells, dzimis Indijā un ilgus gadus dzīvojis bez dzimtenes, bija ļoti pieķēries savam stāstam par indiešu ceļotāju,

kurš pirms divtūkstoš gadiem nospriedis, ka viņa stūrītis šajā pasaulē ir Jērika.

Tādēļ Tadžara stāsts par Bellu Halīmu iepriecināja, un viņam kļuva jautrāks prāts. Taču tāvakara sarunās bija arī daļa, ko Tadžars konspiratīvajā namā netālu no Beirūtas nepieminēja: Bella ļaunu vēstošais pravietojums par Halīmu. Tas izskanēja, kad kariju mielasts bija beidzies un viņi abi Bella lapenē gausiem malkiem dzēra kafiju.

Par Halīmu sāka runāt Bells. Viņš varēja arī nepieminēt, ka reiz bijis ar Halīmu pazīstams, taču padomājis viņš nolēma, ka grib par to runāt. Kāpēc neatklāt patiesību? Tas būtu Klosterim raksturīgs domāšanas veids.

Savukārt Tadžaram par to ļoti gribējās dzirdēt. Ilgajos operācijas "Skrējējs" gados viņam bija gadījies runāt ar cilvēkiem, kuri Halīmu pazina tikai un vienīgi kā Halīmu; viņu vidū bija gan arābi, gan eiropieši, taču neviens nebija salīdzināms ar Bellu, kura viedoklis viņam bija tik ļoti svarīgs. Bells sāka stāstīt par savu draudzību ar Halīmu pirms nepilniem desmit gadiem, kad viņi, rītausmā un saulei rietot, bija gājuši garās pastaigās pa Jērikas apkaimi.

Cilvēks ar spriegu iekšēju dzīvi, Bells sacīja. Es apzinos, ka viņš, būdams sīrietis, ir jūsu ienaidnieks. Iespējams, pat divkāršs ienaidnieks, jo jūs abi piemājojat slepenās pasaulēs. Es apzinos ari, ka jūs par viņu varbūt zināt daudz vairāk nekā es — ja viņš ir profesionālis, un man jau nu tā liekas. Taču man palicis atmiņā, ka par slepenajām pasaulēm nekad nevar visu zināt, vai nav tiesa? Vienmēr iespējams pielasīt klāt vēl kaut ko, jaunu skatījumu vai citādu saprašanu, kādu nejaušu faktu, no kura var pavērties gluži cita perspektīva... Nūjā, tātad vispirms man jāteic, ka jums viņš patiktu. Viņš jūs neizsakāmi valdzinātu. Viņš ir gudrs un ar plašu sirdi. Viņš raugās nākotnē un sev nemelo. Viņš nav ne naivs, ne cinisks, un tomēr... var gadīties tā, ka beigās viņš nenoturēsies.

Sie vārdi nāca tik negaidīti, ka Tadžars salēcās. Kāpēc? Kā? viņš tincināja.

Man liekas, viņš sakāvi nav iepazinis tik labi kā jūs, atbildēja Bells. Es nezinu, ko īsti viņš dara, bet man ir bail, ka vienu dienu viņam liksies, ka ar to ir par maz — viņa paša acīs. Viņš domās, ka ir pievīlies, iespējams, kaut kur nogriezies pa nepareizu ceļu. Šī doma viņu vajās, un, var gadīties, beigās viņš neizturēs. Man ir bail, es teicu, jo viņš ir labs cilvēks, un man būs žēl, ja tā tiešām būs. Taču jūs saprotat, ka es tagad nerunāju ne par izlūkdienestiem, ne par arābiem un izraēliešiem. Es runāju par citu slepenu pasauli.

Es saprotu, atsaucās Tadžars. Pasauli pēc Jērikas laika, piesaucot jūsu drauga Abū Mūsas vārdus. Bet nav iespējams šaubīties, ka jums šis Ha-līms nav vienaldzīgs un jūsu attieksme pret viņu ir ļoti īpaša. Kāpēc tā ir?

Bells nesteidzās ar atbildi. Man tiešām grūti nosaukt vienu iemeslu, viņš galu galā bilda. Tāds cilvēks kā Halīms ir noslēpums visiem, kuri viņu nav pazinuši ikdienā, ilgu gadu garumā. Tā mēdz gadīties; jūs savā izlūka darbā to atklājat, kad mēģināt par kādu izveidot sakarīgu dosjē. Reizēm, jo dziļāk jūs rokat, jo skaidrāk saprotat, ka ikkatrs jūsu informators apraksta citu personu. Dīvaini, taču Halīms man atsauc atmiņā Sternu, to aģentu Ēģiptē, mēs ar jums par viņu runājām.

Pēkšņi Bells lapenes pustumsā sāka smieties, un Tadžars atkal salēcās. Kas tad nu? viņš taujāja.

Laikam būs kāda Jērikas vēsma smadzenēs, Bells attrauca. Es jau gribēju sekot Abū Mūsas priekšzīmei un teikt... es jums pastāstīšu stāstu. Kāpēc ne? Viena no tām vietām, kur mēs ar Halīmu mēdzām iet saulrieta pastaigās, bija Umajādu pils tepat pilsētas pievārtē. Īstenībā mēs gājām vēl pirms saulrieta, gaismas dēļ. Tās fantastiskās drupas, jūs, protams, tās zināt. Mēs gribējām redzēt mozaīku. Ari to jūs noteikti zināt.

Tadžars pamāja. Jā, viņš zināja. Damaskas Umajādu kalīfi šo mazo pili bija uzcēluši astotajā gadsimtā sev par ziemas mītni, taču jau dažus gadus pēc tam, kad tā bija gatava, pili nopostīja zemestrīce, pēc tam kalifats ar visu islāma bagātību pārcēlās uz Bagdādi, un pils kopš tā laika klusi gulēja drupās, putekļains dārgakmens, aizmirsts Jērikas smiltīs. No pasakainajiem mākslas darbiem, kas noteikti pārpilnībā rotāja pili, bija saglabājies pavisam nedaudz, taču šīs arheologu atsegtās paliekas bija neskartas un pirmatnēji skaistas, to izsmalcinātais krāszieds bija nevainojami saglabājies gadsimtu smiltīs. Šis dārgums bija grīdas mozaīka iegarenas telpas galā, polihroma mozaīka, galā noapaļota, gluži kā vārti uz zemes iekšķumu, vārti uz pasauli, raugoties no debesīm. Varbūt tā bija domāta īpašiem gadījumiem, tāds kā alkovs zāles galā, paaugstinājums, uz kura augstmanim sēdēt, uzņemot viesus.

Mozaīkā kā Dzīvības koks bija attēlota granātābele. Tās zari bija pilni ar smagiem, sēklām bagātiem augļiem, kas kopš seniem laikiem simbolizējuši auglību. Vienā pusē pie koka, galvas paslējušas, ar lapām mielojās divas slaikas gazeles, trešo gazeli stumbram otrā pusē tādā pašā pozā bija notvēris liels lauva, kurš nupat bija uzlēcis gazelei mugurā un ticis pie pirmajām asinīm. Visu mozaīku ieskāva granātābeles ziedu motīvs. Koka zaļie un brūnie toņi un pustoņi, maigi brūno dzīvnieku plūdenās līnijas bija neticami smalkas, reālistiskas un vienlaikus stilizētas.

Otru tik skaistu mozaīku Tadžars savā mūžā nebija redzējis. Koka rāmais, kuplais zaru vainags, kas ietvēra majestātiskā apskāvienā visu pasauli, pretstatā ainām tā pakājē, divām mīlīgām gazelēm un lauvam, kas izstiepies nule bija sagrābis savu medījumu. Gazeļu pāris bija idillisks un pastorāls, tam nekas nebija jāzina par briesmām, kas slēpās dabas aiz-mūžu ritmos, toties koka otrā pusē bija dzīves galējības, nežēlīgs spēks un bezgalīgas ilgas: ciešais, niknais skatiens lauvas acīs, kad tas iekamp-ies ar zobiem, asiņaino nagu švīkas uz piepeši satvertā upura maigajiem sāniem, mazās gazeles skumjās, izbiedētās acis pievērstas lapotnei mirklī, kas tās dzīvē negaidīti bija kļuvis par pēdējo. Izjūtas un pārdzīvojumi mozaīkā šķita tik blīvi, taču reizē tie nesastapās — neapvaldīto nežēlību un daiļumu valdonīgi sargāja Dzīvības koks.

Halīmu šī mozaīka fascinēja, bilda Bells. Mēs tur sēdējām un lūkojāmies uz to, un viņa domas vienā mirklī aizklīda uz visām pusēm uzreiz, krustu šķērso klejoja pa vēsturi pie visām senajām un ne tik senajām tautām, kuras, atritinājušas savus karogus, soļoja šurp, meklējot Jēriku, mūsu līdz galam neaizmirsto Ēdenes dārzu: ēģiptieši un asīrieši, babilonieši un persieši, grieķi, romieši, bizantieši un arābi, krustneši, mamlūki un turki, Israēla dēli pagātnē un ebreji pirms neilga laika, un vēl daudz piemirstu cilšu, kuru gaitas palikušas nezināmas, kuru impērijas tā arī nepiedzima. Jā, Halīmu šī mozaīka apbūra, tā viņā modināja daudz noskaņu, daudz izjūtu un atmiņu. Es, tur sēdēdams, vienmēr esmu atradis mieru, taču ar Halīmu bija citādi. Viņu mozaīka neizsakāmi satrauca. Tomēr viņš vēlējās tur atgriezties, atkal un atkal, un mēs to darījām, reizi pēc reizes.

Bells apklusa, tomēr Tadžars neko neteica, viņš gaidīja. Ja nu tas vēl nebija viss?

Reiz es viņam vaicāju, kas viņu tik ļoti satrauc šajā mozaīkā, Bells pēdīgi ierunājās no jauna. Viņš man pateica, taču viņa atbilde bija pastrupa. Ļoti iespējams, ka viņš toreiz pats to līdz galam nesaprata.

Ko viņš atbildēja? vaicāja Tadžars.

Lauvas skatiens, viņš teica. Nevis tā niknums, bet gan tas, cik šis skatiens ir ciešs. Tāds, liekas, bija viņa nemiera cēlonis.

DEVIŅI

Tagad, kad Beirūtā viņu rīcībā bija Sīrijas armija palestīniešu un musulmaņu kaujinieku apspiešanai, maronītu kristieši varēja netraucēti ķerties pie rīkles cits citam un izspēlēt vēl vienu izrādi pašiznīcības izrādes vidū, pilsoņu karu pilsoņu karā. Uz spēles, kā vienmēr, bija nauda un vara; ma-ronīti to gangsteru manierē sauca par teritoriju, bet Tadžars dēvēja par Libānas mafijas imperatīvu.

Visiem maronītu grupējumu vecīgajiem vadoņiem jau bija krietni pāri septiņdesmit un astoņdesmit. Gadu desmitiem šie klanu virsaiši bija nepagurdami perinājuši ļaunu pret pārējiem, un tikmēr, cits pēc cita, nodevīgi vienodamies ar nāvīgajiem ienaidniekiem, iesēdušies prezidenta krēslā. Izrāde tādēļ nepārtrūka, jo prezidenta amats bija derīgs tikai sešiem laupīšanas gadiem. Franči savā apredzībā pārvēlēšanu bija padarījuši nekon-stucionālu, citādi taču valsts kases atslēgas no vienas bandas nenonāktu pie nākamās. Jaunumi septiņdesmito gadu nogalē bija tādi, ka Sīrijas armija bija apspiedusi maronītu ienaidniekus, un maronītu grupējumi bija ļoti pamatīgi bruņoti. Jau kopš pilsoņu kara sākuma tos ar ieročiem apgādāja gan sīrieši, gan izraēlieši.

Varenāko maronītu virsaišu vidū bija viens, kurš vienmēr pēdējā brīdī bija izgrūsts no prezidenta krēsla, stīvs un bezgrēcīgs vīrs, kuru visi dēvēja par šeihu Zanu-Klodu, visnotaļ šiks savos tumšzilajos franču uzvalkos.

Kaut arī tagad vecīša seja bija sausa un sakritusies kā Ēģiptes mūmijai, savas dzīves gaitas šeihs bija sācis kā aptiekārs un trīsdesmitajos gados izpelnījies iesauku Zans-Klods Kondoms, jo viņa aptieka prieka namu rajonā bija parocīgi atvērta dažnedažādā diennakts laikā — galvenais, ka nauda ripo. Tas bija sen, taču šeiha Žana-Kloda mūžveco vaigu joprojām ieskāva zināma izlaidības aura, kaut arī viņš savā dzīvē visu bija redzējis tik daudz reižu, ka viņa vaibsti uz visiem laikiem bija sastinguši nemainīgā izteiksmē, un kaut ari viņa sūri grūti nopelnītā pārvēršanās, ražīga pusgadsimta laikā, no kondoma par šeihu, caur un cauri atbilda libāniešu priekšstatiem par apbrīnojamiem panākumiem.

Šeihs Žans-Klods pārstāvēja frankofilo elementu maronītu domāšanā, tos, kuriem labpatika uzskatīt, ka Libāna patiesībā nemaz nav Vidējie Austrumi, tā atrodas kaut kur netālu no Francijas dienvidu piekrastes, tāda dāsnāk savircota Rivjēra. Pretējo viedokli visdedzīgāk aizstāvēja ma-ronīti no valsts ziemeļiem — tie jau nu gan domāja, ka atrodas Vidējos Austrumos, īstenībā pat tieši blakus Sīrijai. Ziemeļu maronīti bija pieraduši sadzīvot ar sīriešiem un pat piekopa kopīgus darījumus. Un tātad bijušais Libānas prezidents — tas, kura dēls bija sameties kopā ar Sīrijas diktatora jaunāko brāli un saimniekoja Vidējo Austrumu hašiša alianses Libānas pusē — bija kāda ziemeļu klana vadonis.

Lai nu šeiham Zanam-Klodam neparko nebija izdevies iemanīties prezidenta krēslā, viņš tomēr vēl varēja cerēt uz saviem dēliem. Vecākais, neapstrīdamais mantinieks Zozo, pilsoņu kara sākumā gāja bojā nelaimes gadījumā uz ūdeņiem. Beirūtas pievārtē, vizinoties ar ūdensslēpēm, viņam pārbrauca pāri neidentificēts ātrgaitas kuteris. Savas lielās cerības šeihs Zans-Klods tagad lika uz nākamo dēlu Fuādu un pastarīti Nozo, kurš gan atteicās no šīs no bērnu dienu iesaukas un atkal pieņēma savu īsto vārdu, Nādžī, kuru šeihs Zans-Klods uzskatīja par potenciālam prezidenta amata kandidātam piemērotāku.

Pilsoņu kara laikā Fuāds un Nādžī kļuva par vietēja mēroga vadoņiem. Fuādu, līdzīgi viņa tēvam, vairāk interesēja politiskas organizācijas, turpretim Nādžī gāja pie sirds kaujinieku formas tērpu nevērīgais šiks, un viņš savas dienas un naktis ziedoja šeiha Žana-Kloda bruņotajiem spēkiem. Lai maksātu par savām politiskajām un militārajām nodarbēm, brāļi čakli nodevās ari biznesam. Fuāds bija pievērsies viskija un automobiļu kontrabandai, un piedevām viņam bija daži ienesīgi veikali kopā ar PAO izlūkdienesta priekšnieku. Viņš bija draudzīgās attiecībās ar daudziem

Libānas musulmaņiem un biedrojās ar sīriešu spiegiem, kuri viņam piegādāja ieročus. Nādžī galvenokārt nodarbojās ar hašišu un kontrabandas zeltu. Musulmaņus viņš nicināja, ieročus saņēma no izraēliešiem un biedrojās ar Mosad.

Nādžī, allaž švītīgi uzcirties labi piegrieztā kamuflāžas formas tērpā, kļuva par tēva privātās armijas oficiālo komandieri. Tolaik viņam bija tikai divdesmit astoņi gadi, un viņa mīļākais ēdiens bija Aforešokolādītes. Fuā-dam, saprotams, bija pašam sava armija, kurai ar Nādžī bruņotajiem spēkiem nebija nekā kopīga. Bija vēl arī daudz citu privātu armiju, kuras finansēja arābu valstis, kas Libānu uzskatīja par ērtu vietu, kur slepkavot, neapdraudot ļodzīgos politiskos apstākļus, kādi allaž pastāvēja viņu pašu mājās.

Kādu jūnija rītu Nādžī devās liktenīgā uzbrukumā vasaras pilij, kas piederēja ziemeļu maronītu klana vadonim. Bijušais prezidents todien atradās Beirūtā, un Nādžī tēmēja uz viņa dēlu un mantinieku, ievērojamāko libānieti Nādžī paaudzē un Nādžī lielāko maronītu konkurentu politikā un hašiša rūpalā.

Nādžī, kurš pieredzi bija ieguvis, galvenokārt slaktējot uz ielas, uzbrukumu šai vasaras pilij pārvērta par rūpīgi plānotu militāru ofensīvu. Konkurents, bijušā prezidenta dēls, tika nošauts virtuvē kopā ar sievu, trīsgadīgo meitiņu un ģimenes mīluli suni.

Un tā uz priekšu, Libānas gangsteri šāva un spridzināja, līdz jau ritēja astoņdesmitie gadi. Halīms tikās tiklab ar šo klanu vadoņu palīgiem, kā ar palestīniešiem un Libānas musulmaņiem. Tāpat viņš pazinās gan ar daudziem Sīrijas izlūkdienestu darbiniekiem, kuri organizēja operācijas Libānā, gan ar neskaitāmajiem aģentiem, kuri pildīja viņu uzdevumus, — to visu vajadzēja pulkvedim Džundī. Viņš saprata, ka asiņainu pilsoņu karu Libāna spētu sarīkot ari patstāvīgi, taču daudz asiņaināks tas izdevās, piedzenot šo valsti pilnu ar ieročiem un izmantojot kā slaktētavu cīņā par citiem mērķiem, kad no vienas puses ir Sīrija, no otras — Izraēla un pa vidu PAO.

Nādžī mazpamazām kļuva par lielu izraēliešu draugu un biedru. Sākumā attiecības ar viņu uzturēja Mosad, pēc tam Izraēlas armijas ģenerāļi un tad jau pats jaunais Izraēlas premjerministrs. Sīriešu tanki Libānā bija ieripojuši, aizstāvot kristiešus, taču pagāja tikai daži gadi, kad kristieši jau bija apmetuši kažoku uz otru pusi un karoja ar sīriešiem — vairāk vai mazāk Nādžī vadībā.

Halīms bez grūtībām saprata, kas notiek. Izraēlieši bija izgudrojuši varenu plānu, kā ieviest Libānā viņiem vēlamu kārtību: pie varas — maro-nīti, PAO samalta miltos, sīrieši padzīti, miera līgums, atvērta robeža. Nādžī bija instruments, kurš uzburs visus šos brīnumus — ar Izraēlas armijas palīdzību. Halīmam tas likās idiotisma kalngals. Šis plāns bija pretrunā ar visu, ko viņš zināja par Libānu.

Halīmam bija skaidrs arī, ka viņa ziņojumi Mosad vairs nav vajadzīgi. Apbrīnojamā pieeja informācijai par norisēm Libānā, ziņas, kuras viņš vāca pulkvedim Džundī un pēc tam nodeva Tadžaram, vēl tikai pirms dažiem gadiem šķita fantastiski vērtīgas. Turpretim tagad, kad Izraēlas valdība jau bija izlēmusi, kā rīkoties Libānā, tām vairs nebija ne mazākās nozīmes. Nevajadzīgs Mosad bija kļuvis ne tikai Skrējējs, bet ari Tadžars. Tadžars Vidējos Austrumus pazina sīki un smalki, un viņa skatījumā šis jaunais, varenais Libānas plāns bija absurds. Nādžī Libānā šaudījās pēc sirds patikas, tie, kuriem Izraēlā bija noteikšana, neskopojās ar uzslavām, bet Tadžars arvien vairāk izskatījās pēc pagātnes paliekas. Viņš, kā parasti, savas domas neslēpa, un tādēļ Mosad viņu ignorēja kā vēstnesi, kas ieradies ar nevēlamām ziņām.

Halīmam tas viss nebija noslēpums. Viņi par to runāja, kādu vakaru satikušies citā konspiratīvā mājoklī jūras krastā.

Ko tu padarīsi, bilda Tadžars. Esmu nostrādājis ilgus gadus, laikmeti mainās. Mēs kādreiz prātojām un neticējām, bet tagad tiešām izskatās, ka Izraēla kļūs par īstu Vidējo Austrumu valsti. Šajā pasaules daļā kopš seniem laikiem ir visai trūcīga saprašana par realitāti. Mums te ir vēlmes un fantāzijas. Tu vai nu nesatricināmi tici — šajā gadījumā parasti ir runa pa reliģiju — vai tikpat dedzīgi sev kaut ko iestāsti. Lai vai kā, tādiem kā es tur pa vidu daudz vietas neatliek. Ir bīstami sakāves vienmēr dēvēt par uzvarām, kā mēs to šajā pasaules daļā darām, bet kas īsti mūs vedina tik atdevīgi ļauties šīm liktenīgajām ilūzijām? Varbūt fanātismu veicina tuksnesis ar savām spīvajām galējībām? Tuksnesī viss ir tieši tas, kas tas ir. Vai tāpēc mūsu skatījums uz cilvēkiem ir tik katastrofali vienkāršs? Es nekad mūžā neesmu redzējis neko šausmīgāku par Libānu. Pat reliģija ir tikai metafora tam, kas tur tagad notiek. Maronīti baidās no musulmaņiem, bet tie tikpat nadzīgi slaktē maronītus no kaimiņu ciema, un musulmaņi ne ar ko nav labāki. Kur tur lai liekas palestīnieši? Vai lai viņi vienkārši vācas prom, kā manā bērnībā armēņiem teica turki? Cik nesalīdzināmi vieglāk ir, kad ļaunums ir nosaucams vārdā, kad ir ienaidnieks. Ak vai, Libānā tā nav — ak vai mums visiem un visvairāk tiem, kas tur dzīvo. Ko lai saka, būt izraēlietim vai sīrietim nav nekāda izprieca, bet būt libānietim — par to pat domāt negribas.

Halīms lieliski saprata, ka šobrīd viņš spiego galvenokārt pulkveža Džundī labā. Nedz Mosad, nedz Izraēlai viņa ziņojumi vairs īpaši nebija vajadzīgi, toties pulkvedim Džundī, attiecīgi, Sīrijai tie bija ārkārtīgi vērtīgi. Viņš par to ieminējās Tadžaram.

Jā, tā laikam ir, Tadžars atbildēja. Un tas patiešām izskatās pēc kaut kāda neticama ideālu apvērsuma, uzticības nodošanas. Bet patiesībā tā nav, es nudien tā nedomāju. Paraugies no citas puses. Vārdu panākumi Libānas gadījumā es nevaru lietot — visviens, ko te šobrīd katrs dara, par panākumiem to nevarēs nosaukt. Taču, ja pulkvedim Džundī un sīriešiem kaut kā izdotos noturēt Libānu kopā, tas būs vienīgais apstāklis, kas varbūt pamudinās Izraēlas armiju neiebrukt; mums tā būs debesu dāvana, grandiozs operācijas "Skrējējs" triumfs. Uzvarēt sīrieši te nevar. To nevar neviens. Sādā zemē uzvarētāji nav iespējami. Iebraukt tajā ar tankiem nozīmē zaudēt. Sīriešiem tā būs katastrofa, bet, ja ienāk-sim mēs, mums katastrofa būs daudz lielāka. Ja mēs to izdarīsim, tad būsim kļuvuši par vēl vienu Vidējo Austrumu valsti, kas spēlē savas Vidējo Austrumu spēlītes: ilūzijas, vara, apspied, ko vari, valdi, kur vari. Turklāt doties iekšā, atbalstot tādu darboni kā Nādžī, šo varonīgo savas mazākuma ticības aizstāvi, vairs nav tikai fantāzija, tas jau ir vājprāts.

Tādēļ es tavu darbu pie pulkveža Džundi uzskatu par ārkārtīgi svarīgu pilnīgi negaidītā griezumā. Dīvaini tā sacīt, bet tas ir tikpat nozīmīgs kā viss, ko tu esi darījis. Tu kalpo Izraēlai, Josi. Bet tu to dari aizmiglotā un grūtā pasaulē, kurā patiesība var būt tās pretstats...

Atvadījies no Tadžara, Halīms devās prom, domādams par arābu-izraēliešu karu pastāvību, par to vienmērīgo atkārtošanos ik pēc septiņu līdz desmit gadu pārtraukuma jeb ap to laiku, kad pie varas rīkiem bija nonākusi jauna paaudze. Jā, bet ne jau tikai tāpēc, ka cilvēkiem aizmirstas, Halīms domāja. Tik vienkārši tas nav. Traģiski, ka atmiņa, mūsu lielākais cilvēciskais dārgums, tik bieži zaigo, noglabāta kaut kur labi tālu; un tā ir vienīgā dāvana, kuru mēs nespējam pasniegt kādam citam, pat tiem, kurus mīlam visstiprāk.

Viņš bija sarunājis naktsmājas pie kāda sīriešu virsnieka, paziņas, kurš bija iekārtojies savrupnamā kalnos ar skatu uz Beirūtu. Pirms došanās turp viņam bija vēl viena tikšanās pilsētā, tādēļ viņš pārradās ļoti vēlu. Viņš bija pārguris, kā vienmēr Beirūtā. Te bija jāskatās un jāklausās, visos sīkumos jāiegaumē redzētais un dzirdētais — kad viņš izgāja pa sava Damaskas dārza vārtiem un automobilis sāka ripot lejup uz Libānas pekles haosu, atpūsties nevarēja ne mirkli. Pulkstenis bija gandrīz trīs naktī, un pēc trim stundām viņam jau bija jābūt augšā. Tomēr viņam nešķita, ka būtu vērts mēģināt aizmigt.

Nopietnā saruna ar Tadžaru viņu bija izsitusi no līdzsvara. Namā valdīja klusums, un viņš, ielējis sev brendiju, ar glāzi rokā izgāja uz terases. Kaut kur turpat aiz apziņas sliekšņa murdēja atmiņas, kas centās izlauzties virspusē. Viņš bija pārāk noguris, lai sāktu lauzīt galvu, tādēļ tikai apsēdās uz terases, cerēdams, ka atmiņas iznirs un ļaus viņam likties gulēt.

Tālu lejā bija osta, rāma un skaista, ar uguntiņām jūrā. Šajā klusajā tumsas stundā skaistas ir visas ostas. Tur, kur beidzās uguntiņas, zvaigžņu bezgalību sveicināja lielais, melnais Vidusjūras klajš.

Tad viņš ieraudzīja. Aina, ideāli skaidra un tīra, pēkšņi bija viņa acu priekšā. Tas bija pirms trīsdesmit gadiem, mazajā kolonistu apmetnē Ne-gevā; viņi ar Annu blakus sēdēja galvenajā būcenī un skaitīja lodes. Bija nakts, pie griestiem dega petrolejas lampa. Viņi būcenī nebija vienīgie.

Tur bija visi kolonisti — izņemot tos, kuri stāvēja sardzē, — kopā ap divdesmit. Karošanu bija mācījušies tikai divi, viņš un vēl viens Palmach kareivis. Pārējie vienkārši bija vīrieši un sievietes, tādi paši kā Anna. Ēģiptiešu armijai bija jābūt klāt pēc divām vai trim dienām, un viņi bija sanākuši kopā, lai saskaitītu lodes savām pāris vecajām šautenēm.

Viņi lēma arī, kurš pārņems katru šauteni — kurš būs otrais, kurš būs trešais, — ja tas, kuram šautene piešķirta, vairs nevarēs šaut. Pēc tam Josi salies pudelēs viņu bezgala vērtīgā benzīna atliekas, lai viņam un otram Palmach karavīram būtu vismaz ko mest bruņumašīnām vai tankiem, ja ēģiptieši ieradīsies ar bruņutehniku.

Cik svinīgi nopietni viņi tur darbojās, gatavodamies aizstāvēt savu mazo apmetni, zinot, ka tā kritīs. Cik tīrs viņiem toreiz šķita šis sapnis, cik vienkāršs, pareizs un labs. Un viņiem izdevās, tas jau pats apbrīnojamākais. Viņi stāvēja kā mūris un nosargāja, noturējās veselu dienu, brīnums. Un Halīmam... Josi, lūkojoties pagātnē, šī viena diena tuksnesī šķita viņa dzīves spožākā uzvara. Vairs nekad viņš nebija izjutis tādu pacilātību, tādu tīra triumfa apziņu kā tovakar, kad viņus sargāt atnāca tumsa.

Tikai pirms trīsdesmit gadiem; bet tagad šis. Tagad viņam pie kājām bija šī nomocītā pilsēta, līdz pusei nopostīta un saplosīta karā un atkal nākamajā karā. Tagad bija Nādžī ar saviem bandītiem un visi citi bandīti. Un tagad bija Skrējējs, visizveicīgākais Mosad aģents, kurš sviedriem vaigā pūlējās, strādādams pie pulkveža Džundī, absolūti bezsirdīgā Sīrijas izlūkošanas ģenerālinspektora.

Viņš izdzēra tukšu savu brendija glāzi. Viņš vienmēr bija ticējis sev un idejai, kuras vārdā viņš dzīvoja, taču pēdējā laikā bija sācis sev jautāt, cik ilgi Skrējējs vēl spēs skriet. Tas interesēja tikai viņu pašu un Tadžaru, nevienu citu ne. Ja nu viņš manīs tuvojamies beigas, vai viņam par to jāpasaka? Drīzāk jau tomēr ne. Pēc visa tā, ko Tadžars viņa labā bija darījis, labāk būs vienkārši pasmaidīt un pamāt ar roku. Tadžars noteikti sapratīs, kas un kā.

DESMIT

Tai pēdējā, 1982. gada ziemā, četrdesmitajā kopš Annas bēgšanas no Ēģiptes, Ziāds bija mokoši drūms. Viņš joprojām strādāja Sīrijas spiegošanas biznesā, par kurjeru turpat savā vecajā hašiša nodaļā, un gan mūža gadu, gan nostrādāto gadu ziņā bija tās vecākais darbinieks, var teikt, varonis, kas stāvot un krītot turējies pie sava apdriskātā čemodāniņa ar dubulto dibenu, kamēr viņa nodaļa ceļoja no dienesta uz dienestu, kamēr tā tika regulāri izpurināta, pievākta, pārveidota un pārpievienota atbilstoši Sīrijas izlūkdienestu mainīgās veiksmes likumam. Par priekšniekiem Ziādam bija paspējuši pabūt daudzi kungi. Viņa sākotnējais kapteinis jau sen bija izmēzts. Citi kapteiņi bija pazuduši cietumos, daži — pārcelti uz Golānas augstienēm. Priekšpēdējais kapteinis, neatminētas intrigas upuris, kādu dienu vienkārši nebija ieradies darbā.

Lai kādā izlūkdienestā Ziāda hašiša nodaļa akurāt tajā brīdī ietilpa, tā vienmēr apkalpoja diktatora jaunāko brāli. Kapteiņu aprite tik pastāvīga bija tāpēc, ka viņu līmenī bija liels kārdinājums uztaisīt kādu privātu andeli. Ja viņi riskēja un viss beidzās labi, viņi no rīta pamodās kā bagāti vīri. Ziāds savu kārtējo priekšnieku nemainīgi dēvēja par manu kapteini. Viņi izvilka īsāku vai ilgāku laiku un bija nežēlīgi un uzņēmīgi vīri. Viņu slepenajos dienestos augstākā līmenī bija iefiltrējušies pulkveža Džundī aģenti, un viņu darbs bija ārkārtīgi bīstams. Tomēr iespējamā peļņa bija tik milzīga, ka vienmēr atradās nākamais, kas bija gatavs stāties iepriekšējā vietā.

Ja Ziāds būtu gatavs riskēt, viņš jau sen būtu ticis kur tālāk par savu pieticīgo amatu, taču Halīms neatlaidīgi brīdināja, lai viņš to nedara, un Ziāds tādiem manevriem tomēr bija pārāk bikls. Savus braucienus uz

Libānas kalniem viņš ienīda. Viņam bija bail no maronītiem, kurus viņš apmeklēja, un derdzās tas, kā tie pret viņu izturas. Pirms došanās ceļā viņš vienmēr bija tik nomākts, ka tik tikko spēja parunāt, un atgriezās tik histērisks, ka bija spiests piedzerties līdz nemaņai, lai nomierinātos, it kā ik brauciens būtu negaidīti atcelts nāvessods.

Saticies ar Halīmu, viņš tai pēdējā ziemā bija slimīgi melanholisks un maniakāls vienlaikus. Viņa asprātībām nekas nebija svēts. Viņš smējās kā nesamanīgs, ar asarām acīs, un jokoja tā, ka asaras ritēja viņam pār vaigiem. Viņš smaidīja pa visu seju un nemitīgi žestikulēja, uzjautrinādamies pats par sevi. Taču asaras ritēja un ritēja, līdz beidzot, kad vakars tuvojās beigām, viņa seja sašļuka nemaskētā izmisumā.

Pievakarē, kopā ar Halīmu ejot gar upmalu, viņš laiku pa laikam piepeši atskatījās pār plecu, pārliecinādamies, ka liesajā ziemas gaismā viņiem tuvumā neviena nav. Pēc tam viņš ieķērās Halīmam elkonī, pieliecās pie auss un ķiķināja.

Vai esi pamanījis, ka el presidente ir pacēlies vēl augstāk? viņš čukstēja. Tagad viņš pieprasa, lai avīzes viņu salīdzina ar dižo Salāhu ad-Dīnu, spožāko musulmaņu karotāju laiku lokos. Un turpat tiek uzmanīgi atgādināts, ka šis karamākslas ģēnijs sakāva krustnešus un pēdīgi iztrieca ārzemju velnus no Vidējiem Austrumiem. Pirmajā mirklī es domāju: ap-žēliņ, viņš tiešām taisās sagrābt tikpat lielu varu? Bet pēc tam sapratu: ak, nē, var neuztraukties, tas ir tikai kārtējais neārstējamas lielummānijas gadījums. Vadoņi šajā pasaules nostūri šo ligu saķer vienmēr. Uztraukties vajag, kad viņi sāk sevi pielīdzināt Dievam. Tad gan vairs labi nav, būs grandioza mēroga apvērsums, nekur nevarēs sprukt.

Tāpat citā reizē, saulainā ziemas piektdienā, kad viņi, satuntuļojušies mēteļos, sēdēja uz Halīma terases, un starp viņu augstajiem krēsliem bija brendija pudele, Ziāds viņu kluso dzeršanu piepeši iztraucēja ar kārtējo panisko ieķiķināšanos.

Viņi tur, Libānā, apgalvo, ka visnežēlīgākā spīdzināšana Vidējos Austrumos esot pie sīriešiem, viņš čukstēja. Bet kā var nonākt pie šādiem secinājumiem? Vai kaut ko tādu var izmērīt? Kā tad ar mūsu brāļiem irākiešiem, ari viņiem pie varas ir progresīva Baath partija? Viņu prezidentu dēvē par Bagdādes miesnieku, vai tad tas neliecina, ka progress ir visur? Kāpēc es tik briesmīgi baidos no Nādžī un maronītiem? Vai viņi ir ļaunāki par citiem? Es zinu, nav pamata, bet bailes jau nav racionālas. Tās sākas ar kaut ko mazītiņu un pamazām izplešas pa visu, tad to sauc par trauksmes stāvokli. Man tāds ir, caur un cauri. Kad izraēļi brauks iekšā ar saviem tankiem un izņems Libānu mums no rokām? Vai amerikāņiem beidzot nav laiks lidot šurp un iebumbot Libānu atpakaļ akmens laikmetā? Vai krieviem vispār nav nekādas intereses? Varbūt var pierunāt frančus, lai viņi to paņem atpakaļ? Vai tiešām nevienam to nevajag?

Tai pēdējā ziemā Halīms necik bieži Ziādu nesatika. Viņi abi bieži bija prom no Damaskas, Halīmam, kad viņš atradās Damaskā, bija pārāk daudz darba. Taču reiz šajos pēdējos drauga dzīves mēnešos Halīms satika Ziādu Libānā, vienīgais gadījums, kad viņi tur sastapās.

Tas bija kalnos uz ziemeļiem no Beirūtas. Halīms bija ieradies nocietinātā ciemā tikties ar maronītu klana vadoņa vietnieku, Nādžī ienaidnieku. Vadoņa vietnieks biedrojās ar sīriešiem, un Halīms pulkveža Džundī uzdevumā, aizbildinādamies ar gadījumam piemērotām biznesa darīšanām, bija ieradies, lai uzzinātu ko vairāk par kādu sīriešu izlūkdienesta darbinieku. Kad viņu veda iekšā savrupnamā, ejot cauri priekšnamam, viņš pamanīja vīrus, kas rindā sēdēja uz sola, gaidīdami savu kārtu; uz grīdas katram starp kājām bija čemodāniņš. Viens no sēdētājiem bija Ziāds. Ziāds pacēla galvu un uzreiz nodūra acis, neatlaidīgi raudzījās grīdā. Viņa seja bija nosvīdusi slapja. Savā vecajā, biezajā ziemas uzvalkā viņš izskatījās pēc nabaga lūdzēja, pēc zemnieka tepat no ciema, kas apvilcis savas labākās drānas un ieradies pie zemes īpašnieka izdiedelēt vēl kādu desmitdaļu no savas ražas. Halīms gāja tālāk. Tika ievests vadoņa vietnieka bibliotēkā, izrunāja savu runājamo. Viņu aicināja palikt uz pusdienām, taču pusdienas Libānā var ilgt trīs un četras stundas, un viņš aizbildinājās. Nams bija bagātīgi iekārtots, ar dārgiem paklājiem un mēbelēm. Ar dārziem un peldbaseinu. Šādas mītnes kalnos Libānā bija iedēvētas par vasaras pilīm — tas ir, ja īpašniekam izdevās ar lodēm izlauzt sev ceļu līdz Beirūtas smalkajām aprindām.

Vēlāk Ziāds Halīmam pastāstīja par to dienu.

Tai priekšnamā viņš tik briesmīgi svīdis tāpēc, ka viņam mugurā bija garā apakšveļa. Ziemā kalnos ir auksti, un viņam bija jāvelk garā apakšveļa, lai ceļā uz valdnieciņa ciemu nenosaltu. Kad viņš beidzot bija apsēdies valdnieciņa uzgaidāmajā telpā, tur, protams, bija karsti. Valdnieciņi bija bagāti, viņu nami bija kārtīgi sakurināti. Gaidīt reizēm vajadzēja stundām ilgi, un garā apakšveļa sāka smirdēt. Vismaz viņš manīja, ka tā smird. Un tas vecais uzvalks, tas jau tāpat oda pēc tūkstoš vientulīgām naktīm Damaskā un Beirūtā, pēc nabadzīgu Libānas kalnu ciemu šaurajām ieliņām, pēc visiem tiem kaktiem, kur viņš bija pavadījis desmit pēdējos savas vēstneša dzīves gadus... noskatīdamies uz dzīvi. Jo tieši to taču viņš darīja, ja? Mūždien skatījās uz dzīvi kaut kur no ārpuses, nekad tajā neiekļāvās. Viņš vienmēr tikai ķīķerēja uz to, sapņodams būt kaut kur tur, neveikls savā satiksmē ar cilvēkiem, smieklīgs, neiederīgs un nemākulīgs. To taču nav vērts noliegt, ja? Desmit sava mūža gadus pavadījis, ar bailēm un naidu vadādams vēstulītes uz Libānu, mūžam paslēpies sevī un ilgodamies pēc kaut kā cēlāka, nolādēdams visus, jo netika prom, pārbīdāmies, ja kāds uz viņu paskatījās, viņu uzrunāja un pajautāja, kas viņš tāds ir. Kas es esmu? Es esmu Ziāds, caurkritis bezvārda spiegs no Damaskas. Pirms tam es biju caurkritusi bezvārda mauka, tas ir, žurnālists, un vēl pirms tam biju zēns, kas, sēdēdams tumšā caurumā virs Damaskas sūka, sapņo par pasauli, sapņo par kaut ko kļūt, kad būs izaudzis liels. Bet no tā nekas neiznāca, es tā ari nekļuvu par kaut ko, lūdzu, šaujiet mani nost. Tāds es esmu... Beigās, kad Ziāds vadoņa vietnieka priekšnamā bija gaidījis, svīdis un atkal gaidījis, pa durvīm kāds ienāca un paskatījās uz Ziādu. Tas bija jauns vīrietis, apmēram Ziāda gados, bandīts iesācējs. Nievīgi nosmējies, viņš pieslāja Ziādam klāt un, uzplādams Ziādam pa slapjo pieri, pielipināja tai klāt Libānas mārciņas banknoti. Banknote tā arī karājās, pielipusi pie ādas, un Ziāds saprata, ka viņu aicina iekšā. Bija pienākusi viņa kārta. Galvenais bandīts bija ar mieru viņu pieņemt. Ziāds uzslējās kājās, viņš bija vārgs, viņam bija nelabi, viņš bija iznīcināts. Vilkdamies uz priekšu, viņš domāja: tas esmu es, šī ir mana dzīve. Viņš rīstījās, cenzdamies aiz bailēm neapvemties. Pēdas žļurkstēja kurpēs. Pa rokām, gar kājām plūda auksti sviedri. Banknote joprojām turējās viņam pie pieres, ko viņam ar to vajadzēja darīt? Vai viņš drīkstēja nolupināt to nost un atdot bandītam iesācējam, vai tas tiks uzskatīts par apvainojumu? Varbūt viņam bija jāiet iekšā un jāstājas galvenā bandīta priekšā ar naudu uz pieres? Tā būtu izkārtne: es esmu mauka, es pārdodos, lai kaut kā izkultos šajā pasaulē. Viņš zināja, ka uzreiz aiz durvīm viņam vajadzēs ieraut galvu plecos, galvenā bandīta priekšā bija jāizskatās izbiedētam, taču tas bija vienkārši. Tieši tā viņš jutās. Bet tagad? Katram bandītam labpatika cita veida iztapība. Kā jāiztop šim? Varbūt satraukti jāpadīdās kā puišelim, kas piečurājis bikses? Varbūt jāsmaida un jāpajoko, ka viņš ož pēc slapja auna, kas pārāk ilgi stāvējis ārā, lietū? Varbūt jāizsaka galvenajam bandītam kompliments par viņa franču odekolonu un smalko gaumi, ar kādu viņš Beirūtas namos sazadzies paklājus? Nē, tas viss bija pārāk bīstami. Visdrošāk pieturēties pie vietējiem uzvedības pamatnoteikumiem tiekoties ar Vidējo Austrumu priekšniekiem. Izskaties pazemīgs un izbijies, skaties uz galveno bandītu kā uz spožu gaismu un visu laiku bubini: Lai slavēts Dievs, lai slavēts Dievs...

Tāda bija Ziāda diena nocietinātajā kalnu namā, kur Halīms tika pašsaprotami uzaicināts palikt uz pusdienām, kurās stiklotā verandā ar skatu uz dārziem un peldbaseinu tiktu pasniegti smalki franču vīni. Pabeidzis savu stāstu, Ziāds ieteica Halīmam piesargāties no šī maronītu klana vadoņa vietnieka. Ziāds bija dzirdējis, ka uz viņu nevar paļauties. Ļoti iespējams, viņš tagad ir uz vienu roku ar Nādžī, pārdevis savus sīriešu draudziņus un pārmeties pie Nādžī un izraēliešiem.

Halīms uzklausīja brīdinājumu, skumji klusēdams. Viņš par šo varoni, protams, visu zināja. Zināt bija viņa darbs. Vadoņa vietnieks tiešām risināja sarunas ar Nādžī, un Ziāds darītu prātīgi, ja vairs nekad nerādītos šajā ciemā. Jebkuram pa ķērienam nonākušam sīrietim draudēs nelabs gals, kolīdz šis darījums būs noslēgts, vadoņa vietnieks būs nodevis savus sīriešu paziņas un ar kādu izteiksmīgu žestu apliecinājis savu jauno uzticību Nādžī un izraēliešiem.

Tas viss Halīmam bija zināms. Pulkvedim Džundī tas viss bija zināms. Šādas intrigas viņi atšķetināja vēl līdz brokasdaikam. Viņi bija profesionāli spiegi. Taču Ziādam Halīms par to neko nedrīkstēja sacīt, un, pat ja drīkstētu, ko tas dotu? Ne jau Ziāds izlēma, uz kuriem Libānas ciemiem viņš dosies un kad. Viņam tur nebija ne mazākās teikšanas. To lēma mans kapteinis. Un kas zina? Varbūt pat labāk, ka nabaga Ziāds par neizbēgamo katastrofu neko nezināja, vien bija dzirdējis nenoteiktas baumas. Ja nezina, tad nav bail. Bet, paskat, ko viņš dara, pat tagad viņš uzticīgi mēģina palīdzēt Halīmam, grib draugu brīdināt.

Šī doma Halīmu aizķēra dziļi sirdī, un viņš atkal jutās kā pēdējais nelietis. Viņš Ziādam bija nekam nederīgs draugs, un varbūt tas izrādīsies liktenīgi. Taču viņam nebija izvēles.

Viņu pēdējais kopīgais vakars ne ar ko īpašu neizcēlās. Saprotams, viņi nezināja, ka vakars ir pēdējais, tādēļ tam ari nebija jāatšķiras no citiem. Bija norunāts, ka viņi satiksies pilsētas centrā un kopā paēdīs vakariņas. Tam bija jānotiek diezgan agri, jo Halīms bija tikko atgriezies no Beirūtas un joprojām jutās pārguris. Halīmam bija darbi kantorī, tādēļ viņi vienojās, ka Ziāds viņu sagaidīs viesnīcas bārā ēkas visaugstākajā stāvā.

Ziāds jau ilgu laiku viesnīcā nebija iegriezies. Bārs necik nebija mainījies, joprojām tie paši koka paneļi, podaugi un griestu ventilators, tas gan negriezās, un trauciņi ar riekstiem piedevās dzērieniem. Taču Ziādam tas šķita daudz plukatīgāks, nekā bija palicis prātā no tiem laikiem, kad viņš te sēdēja, gaidīdams, kad viņa draugs — kurš toreiz bijagaučo, jaunais, dedzīgais Argentīnas ideālists — uz balkona pabeigs darbu, ienāks, un viņi runās par to, ko šovakar darīs pilsētā. Jā, zināms, tas bija sen, pagājis jau vairāk nekā divdesmit gadu. Tāpat kā toreiz, Ziāds apsēdās pie loga un raudzījās rietošās saules slīpajos staros. Kad atnāca Halīms, Ziādam klēpī bija izklāts jauns, čaukstošs Le Monde eksemplārs, rokā glāze, turpat blakus neaizskarts trauciņš ar riekstiem. Ziāds bija smaidīgs un atbrīvots, reizi par visām reizēm viņš jutās labi, atmiņas par šo telpu bija atmodinājušas viņā maģisku nostalģiju. Viņš sveicinot pacilāja riekstu trauciņu.

Tu te redzi cilvēku laimes kalngalos, Ziāds bilda. Pirms divdesmit gadiem es sēdēju šajā pašā vietā, nezinādams, kā man ir paveicies. Diez vai tu kādreiz sapratīsi, kā es jutos, dzerdams īstu viskiju un par brīvu nokopdams vienu riekstu trauciņu pēc otra. Tā bija vistīrākā laimība, un vēl vairāk. Tu man parādīji pasauli. Jau skatīties vien uz tevi, redzēt, cik pašapzinīgi tu rīkojies, tas man bija liels brīnums. Ak, jā, tie bija labie laiki, mans draugs. Nekā smalkāka dzīvei nav un nebūs...

Viņi devās uz vienu no Ziāda ēstuvītēm, kas tagad bija arī Halīma iecienītā vieta. Pēc tam viņi gāja gar upmalu, kaut kur iegriezās iedzert kafiju, atvadījās. Halīms iekāpa taksometrā un brauca mājās, tik vien, nekā īpaša. Divi draugi kopā pavadījuši klusu vakaru. Pavisam parastu vakaru 1982. gada ziemas beigās.

Ka Ziāds ir noslepkavots, viņam pateica pulkvedis Džundī.

Kādu ziemas ritu, atgriezdamies no Beirūtas, Halīms pie robežas sastapa pulkveža palīgu, kurš tur viņu gaidīja. Tā nebija jābūt. Viņiem nebija norunāta tikšanās. Viņš sēdās automobilī, kura aizmugures logus aizsedza aizkari, un tas sāka ripot pa kalniem.

Jau no paša rīta agruma apnicīgi lija; tā bija spīva, neatslābstoša lietusgāze, kas varēja turpināties visu dienu. Kalnu ceļa dangās bija dziļas peļķes, līkumi bija izskaloti. Šis majors bija no jaunajiem, pie pulkveža viņš strādāja pavisam nesen. Viņš brauca lēni un piesardzīgi. Šur tur tālumā bija manāmi kazu gani, sakņupuši pie kāda klintsbluķa, kas nespēja paglābt no lietus. Tik daudz Halīms pa aizkaru spraugu redzēja. Ainava bija nemīlīga, vientuļie gani šķita nosaluši un nelaimīgi. Visbeidzot automobilis kratīdamies iebrauca akmens nama pagalmā. Halīms uzsita mēteļa apkakli un skrēja uz durvīm.

Pulkvedis Džundī viņu gaidīja lielajā istabā, stāvēdams ar muguru pret iekurtu kamīnu. Acīmredzot viņš tikko bija atgriezies no pastaigas pa kalniem, jo viņa bikses kūpēja un dubļi uz zābakiem vēl nebija apkaltuši. Smaržoja pēc slapjas vilnas, dūmiem un tā raksturīgā saldā aromāta, kas nāk no kalnu krūmiem, kurus izmanto par kurināmo šajos apvidos, kur ar malku ir trūcīgi. Halīms sasveicinājās un piegāja pie kamīna apsildīties. Viņš pamanīja, ka uz galda ir brendija pudele, — tas bija neparasti. Pulkvedis piepildīja divas glāzes, vienu pasniedza Halīmam.

Pulkvedis Džundī dzēra reti un pa dienu — nekad. Halīms zināja, ka brendijs bija domāts viņam un sev pulkvedis ielējis pieklājības pēc, jo uzstāt, lai kāds dzer viens, nepiedienas. Pulkvedis nostājās viņam pretim.

Man ir ļaunas ziņas, pulkvedis teica. Jūsu draugs Ziāds ir miris.

Saprotams, pulkvedim par Ziādu bija zināms. Viņam šī draudzība vienmēr bija šķitusi dīvaina, jo šie abi ne mazdrusciņ nebija līdzīgi. Halīms bija visādā ziņā neparasts cilvēks, turpretim Ziāds parastāks par parastu. Halīms bija spējīgs un jebkur būtu godājams sabiedrības loceklis, turpretim Ziāds bija viduvējība un jebkur caurkristu. Tomēr draudzībās mēdz pastāvēt ērmots līdzsvars, un pulkvedis zināja, ka Halīms un Ziāds ir pazīstami jau kopš tiem laikiem, kad Halīms bija tikko ieradies Damaskā no Argentīnas.

Pulkveža stāsts bija īss.

Maronītu vadoņa vietnieks pēdīgi bija apmetis kažoku otrādi un kļuvis par Nādžī lielo draugu. Tādēļ, lai apliecinātu jaunajam aizbildnim uzticību, viņš bija izķēris savā teritorijā sīriešus. Nelaimīgā kārtā Ziāds tieši tonakt atradās ciemā. Viņš tika izrauts no gultas un aizvests līdzi, neatļaujot pat apģērbties. Kopā tika noķerti pieci sīrieši, sīki gariņi, tādi paši kā Ziāds. No rīta viņus atrada kailus karājamies uz ātru roku uzslietās karātavās ciema vidū. Bija notikusi spīdzināšana un kropļošana. Viņiem uz krūtīm bija izcirsti lieli, dziļi krusti. Nebija zināms, vai cirsts bija pirms nāves vai pēc.

Tagad tam vairs nav nozīmes, teica pulkvedis Džundī. Jūsu drauga mokas ir beigušās, viņš dus mierā, viņam vairs nekas nesāp. Mums vēl sāp, bet mums jādomā par dzīvajiem...

Pulkvedis runāja vēl un vēl, taču Halīms neko nedzirdēja. Viņš izgāja no zemnieku namiņa un tika aizvests uz robežpunktu, no kura devās tālāk uz Damasku. Kad viņš tika līdz mājām, joprojām lija tikpat stipri. Bija auksts, un viņš nevilka nost mēteli, kaut arī negrasījās nekur iet un neko darīt. Nemiers bija pārāk liels, viņš nespēja sēdēt pie kamīna un sildīties, tādēļ ielēja sev brendiju un ar glāzi rokā staigāja pa māju, klausīdamies, kā tajā atbalsojas viņa soļi.

Vidusistabas galā pie augstajām durvīm bija pilnos ziedos izplaucis mandeļkoks, tā balti sārtās ziedlapiņas braši spītēja dārza pelēkajiem ģindeņiem. Tas bija uzziedējis pirmais, drosmīgi metot ziedus ziemas visdziļākajā tumsībā ilgi pirms tam, kad citi koki nesīs pirmos nedrošos pumpurus. Šajā lietū un aukstumā mandeļkoka skaistums vienmēr bija kaut kas satriecošs; tā maigais rožainums kā negaidīts atdevības un cerības kliedziens atmodināja atmiņas par gadalaiku, kas vēl likās tik tāls. Tik neiedomājams ziemas kailajā, pelēkajā postažā. Mandeļkoka daiļās, smalkās ziedlapiņas jau sāka vīst un bira zemē, sīvā lietus šaustītas.

Visu pēcpusdienu lietus dārdināja pa māju. Tumsa iestājās agri, taču Halīms neiededza lampu.

Vakarpusē virs pilsētas izcēlās milzīgs negaiss. Vispirms terases kapāja krusa, pēc tam apdullinoši grāva pērkons un pāri visām debesīm plaik-snīja spožas zibens švīkas, izgaismojot lielo vidusistabu un dārzu žilbinošā baltumā, kas acumirklī kļuva melns. Tumsā palika dzīvas tikai mandeļkoka ziedlapiņas. Dārzu atkal aizkūra pārpasaulīgas gaismas zibsnis, un Halīms aiz koku pelēkajiem stumbriem paspēja pamanīt vientuļu statuju: akmens svēdrains un saārdēts, puse galvas nolūzusi, viena acs ieplesta, skatās.

Viņš bija priecīgs par šo vētru. Zibens sprādzieni un un pērkona dārdi viņu mierināja, izkliegdami naktī viņa izjūtas. Negaiss bija mežonīgs un haotisks, dievi debesīs saķērušies karā, un tā milzīgie dārdieni kā divas ūdens lāses atspoguļoja viņa melno izmisumu.

VIENPADSMIT

Tai pavasarī Halīms uz Libānu brauca daudz retāk, un pēc tam vairs nebrauca nemaz. Daļēji tas bija operatīvu iemeslu pēc: pulkvedim Džundī bija uzradušās svarīgākas rūpes, un Halīma ziņojumi viņam šobrīd nebija tik būtiski. Pulkvedis bija pārliecināts, ka jau vasaras sākumā Libānā iebruks Izraēla, un tas nozīmēja, ka sīriešu slepenajiem dienestiem būs darīšana ar regulāru armiju kaujas laukā, ne vairs tikai ar Libānas klanu naidu kvēpainajām intrigām. Libānas prezidenta amata pienākumu termiņš beidzās septembrī. Pulkvedis Džundī domāja, ka izraēliešu karaspēks jau krietnu bridi iepriekš būs ieņēmis visas pozīcijas, lai nodrošinātu Nādžī ievēlēšanu.

Skaidrs, protams, ka šiem pekstiņiem nav nekādas nozīmes, pulkvedis Halīmam teica. Ja Nādžī ievēlēs, viņš tiks nogalināts. Tā tikai vēl trūka, lai mēs te blakus paciestu tādu kā viņš.

Uz Libānu Halīms retāk braukāja arī tāpēc, ka pulkvedis Džundī bažījās par viņa veselības stāvokli. Gadu gaitā divkāršā dzīve Libānā, darbs pie pulkveža Džundī, — un vēl aiz tās viņa trīskāršā dzīve, darbs pie Ta-džara, — no Skrējēja bija prasījusi augstu maksu. Kopš 1975. gada, kad sākās pilsoņu karš Libānā, Halīms bija strādājis bez pārtraukuma.

Laika gaitā viņš arvien vairāk stiprinājās ar alkohola palīdzību, un tas pulkvedi uztrauca. Viņam Halīms allaž bija šķitis nesatricināmi līdzsvarots un mērens cilvēks. Tomēr viņš savām acīm bija redzējis, kāds trieciens Halīmam ir Ziāda nāve, un Halīma milzīgās bēdas uz viņu atstāja lielu iespaidu. Tikai tad, tajā apnicīgi lietainajā rītā akmens namiņā netālu no robežas, viņš bija sapratis, cik Halīms ir pārguris. Un ne tikai to. Pār viņu pēkšņi bija nākusi vēl viena atskārta. Viņam neviļus bija sev jājautā, vai viņš tiešām Halīmu pazīst tik labi, kā pats domā.

Tā vedināja vaicāt Halīma emociju dziļums. Halīms dzīvē bija daudz sasniedzis, viņa draugu pulks bija milzīgs. Jo sevišķi viņu par nesatricināmo godaprātu cienīja palestīnieši. Vai tiešām bija iespējams, ka viņš Damaskā visus šos gadus bija juties tik vientuļš, lai senākā drauga bojāeja viņam būtu tik milzīgs trieciens?

Protams, ka tas ir iespējams, pulkvedis domāja. Pat tāds cilvēks kā Halīms var justies vientuļš. Viens no iemesliem ir kaut vai tas, ka viņš dzīvo slepenu dzīvi — ka viņu neviens līdz galam nepazīst. Bet tas vēl nav viss, Halīma vientulības iemeslam nav noteikti jābūt spiega eksistencei. Viņš tomēr ir uzaudzis Argentīnā, varbūt tādēļ viņš jūtas nepiederīgs. Vai varbūt viņš tāds ir no dabas. Cilvēks, kurš bauda cieņu, kuru pats uzskata par nepelnītu, noteikti var justies visiem svešs, sevišķi tāds ideālists kā Halīms ar savu stipro ticību, ar savu lielo gribu pēc labākas nākotnes. Neba pulkvedis Džundī spiegošanas branžā tik augstā amatā būtu ticis tāpēc, ka viņam trūktu saprašanas par cilvēka dabu. Viņš apzinājās, ka Halīma un Ziāda draudzība varētu būt tieši tāda, kāda tā vienmēr bija izskatījusies — ērmīga divu nejaušības pēc sen satikušos cilvēku saskanība.

Tādēļ nevar teikt, ka pulkvedis Džundī pēkšņi būtu sācis apšaubīt Halīma lojalitāti vai patriotismu. Tās nebija aizdomas, un tobrīd viņam bija jādomā par simt svarīgākām lietām. Libānā drīz ieies Izraēlas karaspēks. Palestīnieši dienvidos tiks samalti miltos. Iespējams, uzbrukumā cietīs Sīrijas armija. Nādžī, Izraēlas tanku bīdīts, šaudīdamies lauzīsies uz Bei-rūtas virsotnēm. Kā iesaistīsies šiīti, drūzi, Nādžī naidīgie maronīti, visi neskaitāmie grupējumi un bruņotie kaujinieki? Pilsoņu karš Libānā plosījās jau septiņus gadus un, ja visi turpinās to barot ar ieročiem un aģentiem, varēja turpināties bezgalīgi.

Pulkvedis Džundī rāvās melnās miesās. Turklāt viņam, gluži personiski, Halīms ļoti patika. Viņam bija tīkams Halīma godīgums, pieticība un mērķtiecība. Halīms bija ļoti daudz paveicis pulkveža labā Libānā un pārpūlējies. Viņš izskatījās izmocīts. Viņš pārāk paļāvās uz alkoholu.

Libāna viņam riebās, un drauga nāve viņam šobrīd bija par daudz, pēdējais notikums, kas viņa nastu padarīja nepanesamu.

Tādēļ pulkvedi Džundī vadīja ne tikai līdzjūtība. Viņš dziļi un patiesi uztraucās par Halīmu. Viņš to slavēja un mudināja vairāk uzturēties Damaskā. Vēl viņš silti ieteica uz kādu laiku mest mieru darījumiem, kurus jebkurā gadījumā pārtrauks iebrukums. Izraēlieši metīsies savā veltīgajā dēkā ar Nādžī. Zaudēs un atvilks savu armiju no Libānas. Pēc tam pulkvedis un Halīms varēs mierīgi pasēdēt un padomāt, kas viņiem abiem darāms tālāk.

Halīms piekrita un pateicās pulkvedim. Iebrukums bija nenovēršams, taču viņš nojauta arī, ka Skrējējs Libānā tālāk vairs nejaudāja cīnīties. Viņš gandrīz desmit gadu bija nostrādājis pie pulkveža Džundī un pats uzskatīja, ka nav panācis pilnīgi neko. Gaidāmais Izraēlas karš Libānā bija viņa vaina. Skrējējs bija skrējis tālu, bet arī viņš, tāpat kā Ziāds, galu galā neko nebija sasniedzis.

Ar savu lielo pieredzi Halīms nojauta arī par šaubām, kuras viņš bija iedēstījis pulkveža Džundī prātā. Viņš zināja, ka nākamgad, aiznākam-gad viņš šīs šaubas bez grūtībām izkliedētu — ja viņam būs šis nākamais un aiznākamais gads. Taču viņam tas bija vienalga, jo viņš vairs nedomāja par Skrējēja nākotni Damaskā. Halīms redzēja, ka Skrējēja ilgais ceļš tuvojas beigām. Drīz, ļoti drīz būs laiks vēl pēdējo reizi pasmaidīt un pamāt Tadžaram.

Pirms daudziem gadiem, otrajā Libānas pilsoņu kara ziemā, sēžot viņa mājas lielajā vidusistabā pie kamīna, viņš bija skumji, bezpalīdzīgi klausījies, kā Ziāds krata sirdi, skatījies, kā Ziāda šausmas zvārojas uz istabas tālākajām sienām kā pirmatnēja nāves deja kaut kur alā pie ieejas viņpasaulē. Toreiz Ziāds viņam bija tuvākais cilvēks uz zemes, tik tuvs, ka viņš bijās, vai Ziāda liktenis viņam nesajuks ar viņa paša likteni.

Jā, draugs viņam šo gadu gaitā bija daudz devis, nesalīdzināmi vairāk, nekā viņš spēja nojaust. Un vai nav savādi, ka Skrējējam to visu neizbēgami vajadzēja pieredzēt? Pat ar visrūpīgāko plānošanu un stiprāko gribu pasaulē laikam tomēr nav iespējams zināt, kurš mazais pagātnes brītiņš noslēpumaini uzplauks par visu tavu nenovēršamo nākotni.

Kad tas sākās, vai es atceros?

Bet kas bija tas, kas sākās? Kurš elements šajā samezglotajā konstrukcijā? Tas derdzīgais murgs, ko sauc par Libānu? Viņa sarežģītā attieksme pret Ziādu? Cilvēka atsvešināšanās no savas zemes un kultūras?

Jā, tieši tas. Visus šos gadus viņam nebija laika sev uzdot jautājumus, par kuriem vientuļnieki, tādi kā Bells, domāja augu dienu un nakti. Bet reiz taču bija ilgas, svabadas stundas, kad viņš par to prātoja kopā ar Bellu Jērikas Umajādu pils drupās, sēžot pie brīnišķīgās mozaīkas ar granāt-ābeli, trim gazelēm un lauvu.

Pirms Sešu dienu kara. Jā, Halīms ļoti labi atcerējās tos laikus.

Tai pavasari Josi un Tadžars redzējās tikai vienu reizi. Nebija nekādas vajadzības tikties, jo viņi abi galu galā bija atzinuši, ka šobrīd Skrējējs galvenokārt strādā pulkveža Džundī labā. Tadžars zināja daudz vairāk nekā pulkvedis Džundī, un viņam pietika iemeslu bažīties par to, kā Josi iespaidojusi Ziāda nāve. Viņš noskārta, ka abi bija ļoti tuvi un Josi kaut kādā dīvainā un negaidītā veidā Ziādā bija saskatījis sevi.

Tomēr Josi nebija noskaņots padarīt tikšanos dramatisku. Tieši otrādi, viņam gribējās, lai tā būtu pēc iespējas ikdienišķāka. Nav vārdam vietas, viņa spēja saņemt sevi rokās grūtā brīdī kopš sākta gala bija kaut kas fenomenāls.

Viņi tikās konspiratīvā mītnē Beirūtas pievārtē pie jūras. Josi bija apcerīgs, atbrīvots un apvaldīts. Tadžars nomierinājās. Josi šajos apstākļos acīmredzot turējās teicami.

Parunājuši par Ziādu, viņi pievērsās citiem tematiem, un tas Tadžaru iepriecināja. Bija tikai dabiski, ka Josi pēc drauga nāves lūkojās pagātnē, gremdējās atmiņās par senajām dienām. Tadžaram šķita, ka tā ir laba zīme. Viņš nopriecājās ari, kad Josi apvaicājās par Annu, it kā viņš grieztos atpakaļ laikā, meklēdams, kur glabājas visstiprākās atmiņas. Tadžars jutās atvieglots un metās tērgāt.

Annas dzīvē ir notikušas lielas pārmaiņas, Tadžars stāstīja. Viņa pēkšņi ir kļuvusi par ļoti ievērojamu gleznotāju. Viņai ir izstādes ārzemēs, un jebkuram sevi cienošam Jeruzālemes galeristam katrā ziņā jāspēj piedāvāt viņas darbus. Slava pie viņas atnāca ātri, to atnesa pārvērtības Jeruzālemes ainavā.

Anna ir gadu gadiem gleznojusi pilsētas apkaimes kalnus tādus, kādus viņa tos pirmo reizi ieraudzīja: mandeļkoku un olīvkoku puduri, nogāzei pieplakušas akmens nama drupas, pussabrukuši vārti bez mūra un aiz tiem — tukši lauki, arābu ciema taupīgā ģeometrija, cauri gadsimtiem vijusies ēzeļu taka.

Tagad šīs pieticīgās Jeruzālemes ainas bija kļuvušas par dārgumu, jo betona daudzdzīvokļu nami manījās ārā no pilsētas un apsēda kalnus, ielaužoties pat reiz vientulīgajos Jūdejas tuksneša klajumos, kas kopš neatminamas senatnes bija pirmatnēja mēness ainava: tikai vējš, saule un klejotāji.

Tas notika ļoti ātri, ar to skurbinošo optimisma vilni pēc Sešu dienu kara, bilda Tadžars. Vispirms kalni tika pārtaisīti pēc modernu Rietumu priekšpilsētu šnites, pēc tam vajadzēja izkaisīt automaģistrāles, lai to visu sasaistītu kopā. Taču mazpamazām ļaudis aptvēra, kas ir zaudēts, un sāka ilgoties pēc atmiņām par īsto Jeruzālemi, veco Jeruzālemi, un uzgāja Annas gleznas, kas bija tapušas visu šo daudzo gadu laikā, tik vienkāršas un iedarbīgas savā pieticībā, brinum skaists sapnis par gadu tūkstošu nepārgrozītu, cerības apdeldētu pilsētu. Nūjā, tātad vecais nams Etiopijas ielā vienā mirklī kļuva par tādu kā svētceļojuma objektu, īpaši bagātiem amerikāņiem, kas šurp sabrauc vasarā. Viņi uzrodas Annas durvju priekšā, saģērbušies kā uz Floridas pludmali, bet gatavi demonstrēt cieņu un bijību — šī tomēr ir Svētā Zeme —, un snāj gar Annas sienām, pirkdami šīs iedomātās īstās Jeruzālemes skatus, ko pārvest uz savām modernajām priekšpilsētām. Annai ir neērti pelnīt naudu ar nostalģiju. Gleznas viņa vienmēr izrāda bikli, viņa nav pieradusi pie uzmanības apliecinājumiem. Man dažas reizes gadījās sēdēt stūri, kad ieradās tūristu grupa, un tā ziņkārība, ar kādu viņi uz mani šķielē! Kas tas par kroplu, smaidīgu vecu arābu? Uzticams kalps, kas tiek turēts žēlastības maizē, lai gan nekāda labuma no šā vairs nav? Bet zināms taču, ka mākslinieki ir dīvaiņi, tā nu apmeklētāji izturas pieklājīgi, ja nu pēkšņi es esmu kāds šaubīgs dižās gleznotājas drauģelis. Cik jauka, saulaina diena, viņi sirsnīgi saka, un es tīksmīgi māju ar galvu. Kā nu ne, kā nu ne. Pat veciem, uz mutes kritušiem arābiem patīk jaukas, saulainas dienas. Brīžiem man gribējās kādu no viņiem pa ceļam uz durvīm noķert ar kruķiem, iespiest kaktā kā tādam aizvēsturiskam, trakam tuksneša jūrniekam, ar neprātīgām acīm ieurbties viņiem sejā un čukstēt: Ziniet, es biju Mosad pirmais direktors, klausieties, ko es jums stāstīšu...

Tadžars jautri smējās, nelabojami delverīgs.

Bet nabaga Anna, viņš izjusti piebilda. Slava viņai patiešām ir smaga nasta. Viņa priecājas par atzīšanu, bet svešu cilvēku klātbūtnē vienmēr jūtas neērti. Tie domā, ka viņa ir noslēgta un vēsa, bet viņa vienkārši ir kautrīga...

Tadžaram bija ari labi jaunumi par Asafu un viņa Abigailu. Pārdzīvojuši grūtu posmu, abi tagad bija tuvāki nekā jebkad, lai gan Asafs joprojām vēlējās, lai viņiem būtu bērns, un Abigaila joprojām atteicās precēties.

Viņa ir sadraudzējusies ar Annu, un tas taču ir labi, teica Tadžars. Un vēl, nezin kāpēc, viņai patīk runāt ar mani. Mums ir garas, sirsnīgas sarunas uz Annas balkona, kamēr Anna strādā. Viņa laikam mani uztver kā savdabīgu atslēgu uz Asafa pagātni. Viņa iztaujā par tevi un par Dāvidu, Annas brāli, un man acīmredzami būtu jāpalīdz atminēt visus noslēpumus Asafa personības tapšanā. Es viņai stāstu, ka nekādu noslēpumu nav, lai viņa runā ar pašu Asafu, taču viņai šķiet, ka es tikai izlokos no atbildes, un viņa izgudro citu paņēmienu, kā mani tērpināt. Man viņa arvien vairāk patīk. Zināms, viņai ir savas bailes, kuras jāpārvar, ne tā, kā mums visiem tajā vecumā — vai šajā vecumā...

Ari Bells ienāca viņu sarunā, ari abi šešbeša spēlmaņi, kas bija aplenkuši viņa parādes lieveni, Abū Mūsa un Etiopu Mozus, un Asafa draugs no Sešu dienu kara atskaņu laikiem, nelaimīgais skolotājs Jūsefš, kurš joprojām slapstījās kaut kur Jūdejas tuksneša alās. Viņi visvisādi pieminēja pagātni, bet par nākotni nerunāja. Josi taktiski lika noprast, ka šis nav īstais bridis. Viņš izbaudīs pulkveža Džundī atvēlēto atpūtu, pēc tam redzēsim.

Tadžaram nebija iebildumu. Viņam nepavisam nebija vēlēšanās spriedelēt par to, kas tuvākajos mēnešos notiks Libānā. Visi Skrējēja ziņojumi bija nonākuši pie Mosad direktora, bet ko tas līdzēja? Kurss bija nosprausts, Izraēlas spožais Libānas plāns jau tika īstenots. Palestīniešu nacionālismam bija jāpieliek punkts, Nādžī būs Libānas nācijas pestītājs.

Tādēļ Tadžars un Skrējējs runāja par to, no kurienes viņi bija nākuši, un nepieminēja to, kurp iet. Tā gribēja Josi, savukārt Tadžars Skrējēja rāmo spēku uztvēra kā labu zīmi. Josi, uzticīgs sev, tovakar no tā piekrastes nama devās prom, smaidīdams un pamādams ar roku, un Tadžars juta, kā viņam kļūst silti ap sirdi.

Viņam vismaz ir izdevies pārdzīvot šos drausmīgos Libānas gadus, garā neskartam, Tadžars domāja. Vismaz tik daudz.

DIVPADSMIT

Tai pavasari Halims visbiežāk bija atrodams sava dārza tālākajā galā, kur viņš sēdēja zem vīģeskoka un skatījās, kā atdzīvojas mudžeklīgie vīteņi, krūmi un koki. Vīģe, salīdzinājumā ar citiem kokiem, lapas riesa visērmī-gāk. Katra lielā zara galā parādījās sīciņa lapiņa, un kopā tādu bija daži desmiti. Pēc vairākām dienām blakus vienīgajai lapai izspraucās zaļš pum-puriņš, nākamā augļa priekšvēstnesis. Un tad, dažu dienu laikā, visu zaru galos izsprāga koši zaļas lapas, kas uzvaroši soļoja atpakaļ uz savu spēk-avotu, melni pelēcīgo ziemišķā koka stumbru.

Viņam bija ārkārtīgi jutekliska, dažas nedēļas nogales ilga mīlas dēka ar jaunu itālieti. Viņa bija jaunāka par Asafu, vēl pat ne trīsdesmit gadu veca. Strādāja lidsabiedribā un ieradās uz viņa durvju sliekšņa formas tērpā, pieprasīdama tik vien kā vannu un hašišu, bet pēc tam viņi visu nedēļas nogali mīlējās. Kad vīģeskoka lapas pavisam izplauka, viņi mīlējās arī zem vīģeskoka. Reiz, tur zvilnēdama, smejoša un kaila pievakares zeltainajā gaismā, smaržodama pēc mīlas smārdiem, viņa pastiepa gurdu roku pēc vīģes cietajiem auglīšiem.

Vai tu zini, kas vīģe ir itāļu slengā? viņa jautāja. Nē? Gudra vīrieša brokastis...

Pat tikmēr, kamēr tas ilga, Halīms sevī viņu dēvēja par itālieti — tieši tā šo krāšņo būtni sauktu Ziāds. Tā bija ziādiska fantāzija, gaišā dienas laikā sapņots sapnis par valdzinošu jaunu eiropieti, kas itin kā ar burvju varu ielidojusi viņa dzīvē, kas lokās uzbudinājumā un neilgajā kopā būšanas laikā nevēlas neko citu kā vien jutekliskas pārmērības. Dēka bez prologa un bez sekām, bez paskaidrojumiem, neapvaldīta iekāres svinēšana, kas apstiprinātu visas Ziāda teiksmainās fantāzijas par dzīves erotiskajām iespējām, par mīlēšanās neatvairāmību, par priekpilnas, drosmīgas juteklības galīgo uzvaru pār vientulību, erotiskas dzīres, kas vienmēr, kamēr tās ilgst, ir te, šeit, un vienmēr ir tikai pagaidām.

Pēc dažām nedēļas nogalēm viņa pazuda, sāka lidot citā maršrutā, kaut kur citur. Aploksnē atceļoja papīra lapiņa ar zīmējumu: vīģeskoks, virs tā — saule un mēness. Augšējā stūrītī prom traucās lidmašīna, aiz kuras palika asaru sliede.

Viņa nebija uzrakstījusi nevienu vārdiņu, vēstulīte nebija parakstīta.

Lai cik neilgs tas viss bija, viņš zināja, ka būtu varējis mīlēt šo brīnišķīgo, jauno sievieti. Sieviete, kas spēj dot tik daudz, ir rets dārgums, jebkādos apstākļos. Ja viņi būtu satikušies pirms gada, pat pirms sešiem mēnešiem, kas zina, ar ko tas varētu beigties? Bet viņš to bija sastapis tieši tai brīdī. Kāpēc? Vai viņa bija jutusi, ka viņas atdevība pie šī vīrieša būs drošībā? Nebūs nākotnes, lai to pētītu, izprastu un ierobežotu? Vai pilnība ir sastopama tikai tad, kad tu par to neliecies zinis, neko neprāto, neko neaplēs, neko neapsver?

Visu apsver gudrinieki un bodnieki, viņa teica.

Jā, kur nu vēl krāšņāku idilli, ideāla mīlas dzīve. Itāliete uzradās un nozuda, pēdējās juteklības dzīres... zem Halīma vīģeskoka uz bridi bija piepildījies Ziāda lielais, skaistais sapnis.

Kāda izcila dzīves garša. Viņš smaidīdams domāja par tās spožumu.

Paraduma pēc viņš joprojām cēlās agri, lai gan reti izgāja no mājas un dārza. Kādu rītu mazā gaismiņā izgājis dārzā, viņš atrada mironi.

Viņš sēdēja zem vīģeskoka, turpat, kur stāvēja dārza mēbeles. Mironim galvā bija līdz acīm uzvilkta, nospeķota lupatu cepure, mugurā līdz kaklam aizpogāts skrandains ziemas mētelis. Bikses bija uzrāvušās līdz ceļgaliem, atkailinot kārnos stilbus. Viņam nebija zeķu, un nonēsātās kurpes bija milzīgas, bez saitēm. Kurpju mēlītes bija atļukušas, bet zoles noļukušas, tādēļ kurpes izskatījās pēc klauna rekvizīta no cirkus. Viņa acis bija aizvērtas un piere saraukta, it kā viņš būtu iegrimis dziļās domās, taču poza pārlieku nedabiska, lai rastos jautājums, vai viņš ir miris. Halīms zvanīja policijai.

Dīvainākais bija tas, ka viņš šo cilvēku pazina, tas ir, pazina skata pēc, tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku. Viņš jau daudzus gadus manīja šo garo, kalsno klaidoni klimstam pa Damaskas centra ietvēm, visbiežāk — galvenā pasta apkaimē. Tas bija sakumpis vīrietis ar šaudīgām acīm, kuras arvien cītīgi urbās ietvē. Ziemā un vasarā viņš staigāja vienās drēbēs un, liekas, nemanīja neko sev apkārt, ja nu vienīgi smaidu, to viņš uztvēra uzreiz, it kā uzskatītu par sev domātu. Tad viņš satraucās un kaut ko nikni purpināja. Ja viņam nepievērsa uzmanību, viņš nomierinājās.

Vasaras tveicīgajā svelmē klaidoņa biezais mētelis izskatījās groteski, ziemas spīvajos vējos un lietū viņa neapsegtās, pelēcīgās kājas šķita mokoši nosalušas. Damaskieši bija iemācījušies apiet apkārt, viņu neiztramdot. Vīrs slaistījās gar namiem, radot iespaidu, ka viņš kuru katru bridi nolems bēgt un dosies prom pa ielu. Reizēm viņš tiešām paspēra dažus varenus soļus uz priekšu, cītīgi lūkodamies tālumā. Taču pagāja desmit minūtes vai divas stundas, un viņš joprojām bija tajā pašā vietā, darīja tieši to pašu.

Halīms, tāpat kā visi, bija nospriedis, ka par viņu kāds rūpējas, jo viņš izskatījās diezgan sakopies, tikai ziemā kailās kājas bija apķepušas ar dubļiem.

Policisti, ieradušies aizvākt līķi, daudzkārt atvainojās. Viņi apgalvoja, ka parasti šis klaidonis uzturējies ļaužu pilnajās pilsētas centra ielās, jo viņam patika atrasties starp cilvēkiem, kuri steidzas uz visām pusēm. Kad sametās tumšs, viņš, nevienu neaizskardams, taisnā ceļā devās uz savu būceni. Viņš bija gluži nekaitīgs, pirms daudziem gadiem sajucis prātā, par viņu rūpējās māsa.

Mazliet vēlāk Halīmam piezvanīja rajona policijas priekšnieks, viņa draugs, kurš teicās netiekot gudrs, kāpēc klaidonis iemaldījies kārtīgā dzīvojamā rajonā. Viņš nekādi nespējot izskaidrot, kāpēc tam vajadzējis pārrāpties pāri Halīma žogam, lai apsēstos un nomirtu šajā dārzā. Būs kāda vēsma Dieva prātā, kā tajā vecajā pateicienā. Ari policijas priekšnieks atvainojās par nelāgo starpgadījumu.

*

Tai pavasari Halīms bieži domāja par Bellu. Viņš arvien vairāk un vairāk apbrīnoja visu, ko Bells bija sasniedzis kā cilvēks, viņa pazemību, gudrību un spēju samierināties ar sevi par spīti briesmīgajam sakropļojumam. Tas, ka Bells nebija domājis kļūt tāds, kāds viņš tagad bija, nekādā ziņā nemazināja viņa panākumus.

Ja Halīmam šobrīd būtu ļauts izvēlēties, kur viņš dzīvē gribētu atrasties, viņš vēlētos būt tāds, kāds viņš ir, uzsākot jaunu dzīvi Bella mājiņā kopā ar itālieti. Jā, kāpēc lai nebūtu pilnība? Kāpēc lai nebūtu viss? Viņš mielotos ar dzīves augļiem un sēdētu uz Bella parādes lieveņa, Bella apel-sīnbirzī, kur ir putekļi un saule, un no rītiem san kukaiņi, un kaut kur turpat blakus dziedātu šī fantastiskā sieviete.

Viņš pilnīgi noteikti izraudzītos Jēriku un nevis Jeruzālemi vai Damasku. Bērnībā, uzaugot mazajā ciemā netālu no Eifratas, Jeruzāleme un Damaska viņam bija teiksmu pilsētas. Tagad, mūža otrā galā, pietika ar to, ka viņš bija iepazinis vienu no tām. Cilvēks dabū dzirdēt daudz teiksmu, bet izdzīvo, beigu beigās, tikai vienu.

Jērika, joprojām un allaž, bija citāda. Jērikai nekad nebija slējušies diži tempļi, tā nav bijis impēriju tronis. Armijas nelikās to manot, un alkainas ciltis soļoja garām. Iekarotāji lūkojās citur. No visiem cilvēces sapņiem tā bija pats senākais. Tieši tādu pilsētiņu, kuras vērtība ir tās balzami, Marks Antonijs vēlējās pasniegt Kleopatrai kā savas mīlestības apliecinājumu, bet valdniece pagriezās un to par krietnu summiņu iznomāja Hērodam, kuram Jērikā patika, jo tur bija saule. Hērodam gribējās paglābties no Jeruzālemes ziemu lietus un aukstuma. Marks Antonijs domāja par impērijām, Kleopatra — par nomas naudu, bet Jērika dusēja vien tālāk, pasaules rosības Lielajā lūzumā tā bija oāze, kurā viena tūkstošgade nemaz tik ļoti neatšķīrās no otras.

Galu galā pilsētiņai, kas ir desmit tūkstoš gadu veca, nav jāliekas zinis par īslaicīgām aušībām. Jeruzāleme un Damaska ar to spožajiem varoņdarbiem un drupām, ar to varenajām kaislībām un iespaidīgajām idejām nebija ne pustik senas.

*

Domādams par Bellu un Jēriku, viņš nāca uz domām par Bella audžudēlu Jūsefu, jauno arābu skolotāju, kas vienu rudeni, ziemu un pavasari pēc Sešu dienu kara bija sadraudzējies ar Asafu. Jūsefs kopš tiem laikiem bija kļuvis par bēgli, kas slēpās Jūdejas tuksnesī, — trimdinieks savā dzimtenē, ideālists, kas tādā caur un cauri personiskā un veltīgā veidā mēģināja izdzīvot savas tautas cīņu par brīvību. Visu šo laiku, gandrīz piecpadsmit gadu, tas bija vienīgais, ko Jūsefs darīja: centās palikt dzīvs tuksnesī, slapstījās alās un vādī, ne pret vienu nepacēla roku, gandrīz netika redzēts. Tagad viņš noteikti jau bija mazliet jucis, viņu bija skārušas milzīgās vientulības galējības tajos nedzīvajos tukšājos.

Ziņojumos, kuri pie Tadžara nonāca no Sin Bet, Jūsefs tika dēvēts par Zaļo — šo segvārdu viņam pirms daudziem gadiem bija piešķīris Tadžars. Zaļais arābiem izsenis bija pravietis Elija. Šis segvārds Tadža-ram toreiz bija kluss veltījums neparastai draudzībai un atgādinājums par garīgo spirdzinājumu, ko Jūsefs bija dāvājis Asafam pēc tam, kad Sešu dienu karā bija gandrīz nāvīgi ievainota Asafa dvēsele. Šin /ier vīriem Zaļais bija aptaurēts palestīniešu vientuļnieks, kuram nebija pilnīgi nekādas operatīvas vērtības; viņi par to no saviem informantiem reizēm dzirdēja ļoti pastarpinātas ziņas. Kaut ko uzzinājuši, viņi, kā prasīts, informāciju nodeva tālāk Mosad, nespēdami saprast, kāpēc lai par tādu absolūti nevajadzīgu tipu interesētos pat ļoti zema līmeņa Mosad, papīru pārcilātāji. Ja viņi nojaustu, ka retos ziņojumus par Zaļo saņem tik svarīga persona kā Tadžars, viņi būtu mēmi. Taču Tadžars Mosad iekšienē savu interesi par Jūsefu neatklāja, un tikai Tadžars un Josi zināja, kāda personiska nozīme piemīt šim segvārdam.

Kad viņi pēdējo reizi tikās Beirūtas pievārtē, Tadžars pieminēja arī to, ka šis citā laikmetā dzimušais segvārds neizskaidrojami bija iemantojis savu realitāti. Cik noprotams, Jūdejas tuksneša apkaimes arābu ciemos bēglis Jūsefs māņticīgāko ļaužu acīs tik tiešām bija kļuvis par tādu kā Eliju, nenotverams tukšaiņu gars, kuram bērni, pieskatīdami savus

kazu ganāmpulkus, slēptuvēs atstāja kādu nieku ēdamā.

*

Halīms smaidīja. Zem vīģeskoka atkal piepildīja savu glāzi ar brendiju. Tadžara senais segvārds Jūsefam viņam bija atsaucis atmiņā Tadžara paradumu pēkšņi iemesties vēsturē — bez bildinājuma, bez ievada. Tadžars kopš seniem laikiem bija ar to slavens. Kad viņš kaut ko pieminēja, tu reizēm nevarēji saprast, vai runa ir par vakardienu vai tūkstoš gadu tālu senatni.

Pa Jūdejas tuksnesi šoslaikus un šai gadsimtā klejo Zaļais, Elija?

Halīma ausīm tas izklausījās ērmoti, bet tieši tā Tadžars kopš sākta gala visu uzpazina, piešķīra visam tādu apveidu un lielumu, kāds viņam bija saprotams. Arī atmiņa, zināms, rīkojas tāpat, kā Tadžars mīlēja norādīt.

Tā ir brīva un neparedzama kā taurenis... Tadžara vārdi.

Reiz, pirms diviem gadu desmitiem Zenēvā, apspriežoties par slepenām pastkastēm Damaskā, Tadžars pēkšņi sāka runāt par Ēģiptes piramīdām. Josi tikai klausījās, viņam trūka vārdu. Kas tad nu? Kā Tadžars pēkšņi bija nonācis Ēģiptē? Vai viņam bija iešāvies prātā, ka piramīdas ir vēstures grandiozākā slepenā pastkaste? Masīvs akmens pierādījums cilvēces nepiesātināmajām alkām pēdīgi atrast drošu patvērumu, paslēpties? Bet Tadžars jau jūsmīgi stāstīja par Heopsa statuju, kuru bija apbrīnojis Kairas muzejā, vienīgo pēctečiem zināmo portretu, kurā bija attēlots faraons, kas sev par mūžamāju bija uzcēlis Lielo piramīdu.

Heopsa statuja ir mazītiņa, pirksta lielumā, Tadžars apgalvoja.

Tu tikai iedomājies, Tadžars toreiz teica. Tuksnesī slejas Lielā piramīda, seši miljoni tonnu salāgotu, ideāli sakrautu akmeņu, neizmērojama un neaptverama. Un piectūkstoš gadu vēlāk muzejā — šī sīksīciņā liecība par tās radītāju. Nabaga Heopss, ak vai. Viņš vēlējās palikt atmiņā kā svarīgākais valdnieks pasaules vēsturē, bet kāds nenozīmīgs amatnieks, nieka stundu paskrubinājies ar kaltu, viņu pazudināja. Mēs viņu redzam. Lūk, viņš — pirksta lielumā un ne lielāks...

Halīms zem vīģeskoka smaidīja. Viņš atcerējās, kā toreiz Zenēvā bija smējies un vaicājis Tadžaram, kā tam, runājot par slepenām pastkastēm, pēkšņi ienācis prātā Heopss. Tadžars kaut ko atbildēja, taču Halīms viņa

aušīgo pamatojumu vairs neatcerējās.

*

Atmiņas... Tadžara taureņi.

Tur, savā dārzā, Halīms tai pavasari ļoti centās ieraudzīt, ka galu galā Skrējēja dzīve ir bijusi pareiza. Viņš zināja, ka Skrējēja dienas Damaskā ir skaitītas. Viņš bija paveicis daudz, taču Skrējēja loma lika skriet, un Halīms zināja, ka viņš jau sen ir pārsniedzis savas izturības robežas. Šī bija jauna cilvēka sūtība, tā prasīja jaunekļa acis un jaunekļa izveicību. Spiegi nesasniedz vecumdienas darba gaitās. Tie pārceļas uz kabinetiem kā Tadžars vai atrod oāzi pašā tuksneša malā kā Bells — vai iet bojā, nenoņēmuši masku, kā Ziāds. Kur lai iet viņš?

Viņš jutās kā Bells Otrā pasaules kara beigās — kā cilvēks bez savas zemes. Anglis Bells nekad nebija dzīvojis Anglijā. Viņš bija uzaudzis Indijā, bet viņa pagātne bija viņam atņemta, viņš vairs nevarēja tur atgriezties savas rases, kara un apstākļu dēļ. Halīma mājas nebija Izraēla. Pat tolaik, kad viņš tur dzīvoja, viņš Izraēlā nejutās savējais, nemaz nerunājot par to, kā būtu tagad, kad viņš gandrīz divdesmit piecus gadus ir bijis arābs Damaskā. Viņš bija no tīras sirds kalpojis Izraēlai, taču Izraēlai kā idejai, kā priekšstatam: kas zina, varbūt tāpat kā Bells, dzīvodams Indijā un Ēģiptē, bija kalpojis Anglijai. Tas Bellām nebija pietiekams iemesls domāt, ka pastāv Anglija, kurā viņam atgriezties.

Kurp tad? Kādā arābu kopienā Dienvidamerikā? Ziemeļamerikā? Kopā ar citiem veciem vīriem sēdēt arābu kafijas dzertuvē Bruklinas Atlantijas avēnijā, spēlēt šešbešu un gremdēties atmiņās par tālo dzimteni? Atcerēties Tadžara joku un kādu dienu slepus aizmukt, lai ar metro aizbrauktu uz Bruklinas ebreju kvartāliem, kur iespiest stūri dažus pārbiedētus skolniekus un čukstēt kā tādam aizvēsturiskam, trakam, brivsoli paņēmušam jūrniekam: Ziniet, es biju spožākais slepenais aģents Mosad vēsturē, klausieties, ko es jums stāstīšu?...

Viņam bija jāsmejas. Tas bija ārkārtīgi smieklīgi un reizē skumji un bezcerīgi. Bet kas vēl bija iespējams? Jauna identitāte un jauna dzīve Hon-kongā? Jauna identitāte un jauna dzīve Ņūmeksikā? Gobi tuksneša malā? Kāda Hindukuša pakalna nogāzē?

Viņš ļoti centās nepārdzīvot par to, ka viņa Skrējēja dzīve ir beigusies. Viņš centās noticēt, ka var kaut kur doties — doties, nevis vienkārši atvadīties no Damaskas, šī nama un šī dārza. Šo gadu laikā viņš bija pieredzējis dziļas draudzības un ļoti vēlējās parādīt godu Tadžaram un Ziā-dam, godu, kuru viņi bija pelnījuši; viņš nevēlējās nožēlot vai skumt. Viss, ko viņš bija darījis, bija viņa paša izvēle, tādēļ nožēlot un skumt bija nevietā. Pasmaidīt un pamāt ar roku — tā viņš pagodinās savus draugus, taču viņš zināja, ka šiem žestiem jābūt īstiem.

Lai godinātu viņus, viņam vajadzēja godināt sevi, bet tas ir grūtākais, ko vienam pašam beigās darīt. Tadžars to spēja, bet viņš nebija viens. Viņam bija Anna un Asafs, un Abigaila. Bellām tas bija izdevies, bet viņš nebija gluži viens. Viņam bija Abū Mūsa un Etiopu Mozus. Ziādam neizdevās, un viņš bija viens.

Zaļais.

Šī ideja viņam radās starp Heopsu un Hērodu. Sākumā tikai zibsnis, iedoma, kas pamazām ieguva aprises. Tai pavasarī, viņa dārzā zem vīģes-koka, starp Heopsu un Hērodu: Zaļais.

Tajā bija kaut kāda majestātiska vienkāršība. Jūsefs taču vienmēr bija vēlējies ar viņu iepazīties. No ļaužu acīm nozudušais bēglis, kurš kā dzīvnieks mitinājās tuksnesī, vienmēr bija ilgojies tikties ar augsti cienīto nākotnes sapņotāju no Damaskas: ar neuzpērkamo Halīmu, ar palestīniešu svētās cīņas sirdsapziņu.

Gadiem ritot, Halīma dārzā atkal un atkal uzradās no Rietumkrasta atceļojuši vīri ar Jūsefa pazemīgo lūgumu. Sūtņi nebija izglītoti un pasauli redzējuši likteņa lutekļi. Tie bija visu mūžu Jūdejas tuksneša apkaimes ciemos nodzīvojuši ļaudis, kuri turēja godā to, ko viņi zināja par Jūsefu. Vienkārši zemnieki un kazu gani, kuriem bēglis Jūsefs kaut ko nozīmēja. Viņiem Jūsefs bija brīvības simbols, pretošanās gars. Visus šos gadus Jūsefs nebija atstājis savu zemi, nebija no tās šķīries, bet viņš bija gatavs to darīt, šķērsot Jordānu un doties uz austrumiem: ja tā viņš satiks Halīmu.

Cik tas ir savādi, Halīms domāja. Slapstīšanās ir savāda, tāpat kā ilūzijas un īstenība, mīti un mīlestība. Tadžars allaž bija atgādinājis, ka Skrējējam, lai viņš Damaskā kaut ko sasniegtu, jābūt patiesam ideālistam;

viņš tāds bija un savu mērķi sasniedza. Jūsefs ari bija patiess ideālists, gan pavisam citāds.

Skrējēja ideālisms bija nesis daudz labuma. Vai kaut ko bija devis Jū-sefa ideālisms?

Varbūt jā, nedaudz. Dažos nabadzīgos Palestīnas ciemos bariņš arābu bērnu Jūsefa dēļ sapņoja. Viņš bija tiem devis kaut ko līdzīgu cerībai, bet cerība un sapņi vienmēr ir cerība un sapņi. Zaļais? Elija?

Kurš to lai zina, varbūt reiz no tā kaut kas iznāks...

Ideja lēni ieguva aprises, viņam tā malkojot brendiju, dārzā zem vīģes-koka. Vispirms viņš nolēma iepazīties ar Jūsefu. Pēc tam — ka tam jānotiek nevis upes Jordānijas krastā, bet Izraēlā. Viņš šķērsos upi un ieradīsies Jērikas līdzenumos: spiegs, kurš pārnāk apsolītajā zemē.

Tas viņu sasmīdināja. Šādi šķērsot šo upi nebija izdevies pat Mozum. Dievs viņam bija pateicis nē. Mozus jau bija nācis pietiekami garu ceļu. Ilgi, ilgi klīdis pa tuksnesi, un viņa klejojumu noslēgums bija šis: skats uz apsolīto zemi.

Skrējējs stāvēs kāda Moāba kalna nogāzē, raudzīdamies pāri ielejai un upei uz rietumiem, un, kad iestāsies tumsa, viņš nemanīts tiks upei pāri uz Jērikas līdzenumu. Jūsefs bija zvērējis nekad neatstāt savu dzimteni, un Halīms godinās šo zvērestu, nākdams pie viņa uz otru krastu, uz Jūsefa krastu. Tā viņš Jūsefu pagodinās arī par to, cik ļoti tas jaunekļa gados bija palīdzējis Asafam. Jūsefs šīs visas smalkās zemstrāvas nezinās, bet tam nav nozīmes. Halīms to darīs sevis dēļ.

Arī Tadžars sapratīs šo pēdējo žestu.

Halīms pat zināja, kur viņi ar Jūsefu varētu tikties. Upes krastā bija mazs, pamests etiopu klosteris. Bērnībā Jūsefs uz turieni bija devies izbraukumos kopā ar savu brāli Alī, kurš tagad bija miris, un ar Bellu, Abū Mūsu un Etiopu Mozu. Skrējējs un Zaļais tur sēdēs tumsā, līksmodamies par to, ka beidzies viņu abu garais ceļš pa tuksnesi. Un, tā kā Jērikas līdzenumā viņi abi būs dzimtenē, nevienam vairs nekur nevajadzēs doties. Halīms pacēla telefona klausuli. Vakarā pie viņa iegriezīsies kāds palestīniešu draugs. Kad ziņa nonāks pie Jūsefa, jau drīz uz Damasku atceļos atbilde. Viņš vienīgi cerēja, ka tas viss notiks vēl pirms vasaras iestāšanās, lai viņam nebūtu jādzird par Libānu.

TRĪSPADSMIT

To pēdējo desmit gadu laikā Bells Jūsefu sastapa reti. Reizi gadā kādā naktī, kad nespīdēja mēness, Jūsefs pēkšņi uzradās Hēroda ziemas pils drupās Jērikas nomalē, kluss rēgs tumsā. Visu pārējo laiku Jūsefs uzturējās savās alās augstu tuksnesī, slēpdamies dziļākajās aizās un grūtāk pieejamos vādī.

Jūsefs staigāja bass un zem savām skrandām bija neizturami kalsns. Viņam vairs nebija gandrīz neviena zoba, tādēļ viņš izskatījās izģindis un sakrities kā cilvēks, kam nav miesas. Viņa kājas un rokas klāja pūžņojošas vātis, iekaisuši kodumi, ar kuriem viņu mocīja sīksīciņas radības tajās alās, kurās viņš dzīvoja. Tagad viņš vairs nebija tik žigls, bet vienmēr modrs kā dzīvnieks, viņa skatiens liecināja par vientiesīgu vērību. Bellām viņš šķita vismaz paaudzi vai divas vecāks par Asafii. Abū Mūsam diemžēl izrādījās taisnība. Viņu Jūsefs bija sen zudis.

Kad Bells viņu sastapa tai pavasari — pavasari pirms tam, kad Izraēla devās karot Libānā, — Jūsefs runāja daudz vairāk nekā parasti. Viņš izjautāja Bellu par Jēriku, par iekoptajiem laukiem tālāk uz upes pusi, par armijas patruļām pierobežā. Viņš pat atminējās sendienu brīnišķīgos izbraukumus uz mazo etiopu klosteri upes krastā, kā viņi pārdabiski klusi bija lidojuši pa līdzenumu vecajā, lepnajā tvaika automobilī, kuram pie stūres sēdēja Mozus savās platajās, dzeltenajās drānās un sacīkšu brillēs: izbraukumus, kurus Bells bija pielīdzinājis ceļojumiem ar lidojošo paklāju. Tur, pie klostera, Alī un Jūsefs, Abū Mūsas modro acu pieskatīti, bija stundām ilgi spēlējušies ūdenī, bet Bells, atšķīris grāmatu, klejoja līdzi savām domām, un, kad Mozus bija apdarījis savus darbus, viņi visi sēdās ieturēt pasakainu maltīti Jordānas krastā. Klausoties šajās sirsnīgajās atmiņās, Bellām salēcās sirds. Vai Jūsefs beidzot dziras doties prom no tuksneša?

Bet nē, viņš bija solījis Bellām to iepriekš pateikt, un viņš neļāva noprast, ka būtu nācis pie šāda lēmuma. Laikam tikai piepeši nostalģijas uzplūdi, Bells domāja, noraudzīdamies, kā Jūsefs uzsāk garo ceļu atpakaļ neauglīgajos kalnos.

Un Bells devās prom no Hēroda ziemas pils drupām, gurdi gāja atpakaļ uz savu apelsīnbirzi, un, kā vienmēr pēc tikšanās ar Jūsefu, viņu smagi lieca pie zemes viņa dzīves nemīlīgākās ainavas.

Tas pavasaris Tadžaram bija drūms laiks. Izraēla posās karam, un visi Mosad spēki bija koncentrēti Libānas virzienā. Apokaliptiska mērķtiecība bija pārņēmusi valdību, kas rīkojās kā hipnotizēta, nespēdama vien noticēt tam, ar kādu vieglumu izdosies panākt tik daudz ar vienu sitienu.

Tadžars iebilda pret iebrukumu un izteicās tik klaji, ka viņu atbīdīja nost gandrīz no visa, kas Mosad tika darīts. Pat Skrējēja ziņojumi neiz-pelnījās ievērību, varbūt tāpēc, ka tie vēl vairāk pamatoja Tadžara iebildumus. Skrējējs skaidri un gaiši informēja, ka Sīrija nemūžam nepieļaus, ka Libānā pie varas ir maronītu kristieši. Uz to tika atbildēts, ka sīriešiem nebūs teikšanas, jo Izraēla ir daudz spēcīgāka par Sīriju: ja noliek armiju pret armiju. Un vispār, bija zināms, ka Skrējējs, tāpat kā Tadžars, reizēm visu redz no arābu skatpunkta, un tagad tas nebija vajadzīgs.

Mosad nemitīgi sūtīja aģentu komandas uz Beirūtu; Tadžaram neļāva piedalīties plānošanā. Nostumts malā un izolēts, viņš vēl vairāk tvērās Jērikā un Bella apelsīnbirzs pārpasaulīgajā mierā.

Kādu pievakari jūnija sākumā pa aizu Moāba kalnos, kas slējās Jordānas ielejas Jordānijas pusē, augšup kāpa beduīnu zēns. Tas ik pēc brīža apstājās: skatījās, klausījās. Garās dienas laikā, kad saule nekustīgi karājās virs Jērikas izkaltušā līdzenuma, kazas nekad nemēdza noklīst no ganāmpulka. Toties, kolīdz saule piecēlās no sava troņa virs ielejas un sāka zagties uz rietumu pusi, kāda no tām aizklīda un apmaldījās: kazas vilināja dziņa atgriezties — vietā, kaut vai iedomātā vietā, ko cilvēki sauc par mājām; šo dziņu pazīst visi dzīvnieki, to neizprotami pamodina mazītiņais solījums, ka vairs nav tālu līdz tumsai.

To viņam bija iemācījis vectēvs. Zēns veikli joza augšup pa aizu. Viņš jau vairāk nekā vienpadsmit stundu staigāja pa šīm nogāzēm ar savas ģimenes melnajām kazām. Gājiens no telts uz austrumiem bija sācies ar pirmajiem gaismas stariem un prasīja vēl divas stundas. No rīta lopiņi bija izgulējušies un izbaduši, lai aizdzītu tos mājās, vajadzēs vairāk laika, taču pagaidām viņš neraizējās. Vēl var paspēt atrast noklīdušo un līdz tumsai pārrasties mājās. Šī kaza ari agrāk mēdza aizmaldīties, viņš zināja, par ko tā domā.

Lai nezustu dūša, zēns sapņoja par dēkām. Šajā ielejā varēja notikt brīnumi. Kad viņa vectēvs bija jauns puisis, beduīnu zēns tepat ielejas otras puses kalnos, meklējot noklīdušu kazu, bija uzgājis alu, kurā no zemes rēgojās senas māla krūkas. Krūkās gan nebija zelts, taču atradums izrādījās vēl vērtīgāks — tas bija trausls pergaments ar ērmīgiem burtiem. Kazu gans bija nolauzis stūrīti un paņēmis līdzi. Nolauztais stūrītis ceļoja no vieniem svarīgiem ļaudīm pie nākamajiem, vēl svarīgākiem, un beigās zēna ģimene tika pie bagātības, jo viņš bija atklājis Nāves jūras tīstokļus. Tā notika vectēva bērnībā. Kas zina, kādas lielas lietas var notikt, kamēr viņš ir puika?

Zēns apstājās kā zemē iemiets. No augšas lūkodamies mazākā aizā, viņš bija pamanījis vīru, kurš tur vienkārši sēdēja un raudzījās pāri ielejai uz rietumiem. Sēdētājs izskatījās pēc beduīna, ļoti nabadzīga beduīna, noskranduša un netīra, it kā viņš ilgu laiku būtu nodzīvojis viens pats tuksnesī. Pirmajā mirklī zēns nodomāja, ka svešais ir bēglis.

Viņš zināja, kas ir tie cilvēki, kurus var pamanīt šajās aizās, un šis nebija viens no tiem. Zēnam pat iešāvās prātā, vai tikai viņš nav teiksmainais Zaļais, mežonīgais tuksnešu iemītnieks, par kuru viņš bija dzirdējis, pārpasaulīga būtne, reizē gars un svētnieks. Zaļais gan dzīvojot kalnos ielejas otrā pusē, bet kas tad var zināt, kur klīdīs gars? Varbūt viņš naktī bija pārlaidies uz šo pusi.

Zēns skatījās pavisam neilgu brīdi. Vai nu šis bija Zaļais, vai nebija, zēnam pietika prāta svešiniekiem šajās gravās netuvoties. Tepat lejā bija Izraēlas robeža. Bēglis, kurš sēž Jordānijas kalnos tik netālu no robežas, skatās uz Palestīnas pusi, it kā gaidīdams tumsu, — ar to pietika, lai šeit pazudušo kazu nemeklētu. Otrajam Nāves jūras tīstokļu brīnumam vajadzēs pagaidīt citu dienu. Nebija īstais bridis atklāt senas vēstures atlūzas, kas dārgākas par zeltu.

Zēns bez skaņas atkāpās, devās atpakaļ turp, no kurienes bija nācis.

Iā, svešinieks pirmīt bija redzējis zēna ganāmpulku un zināja, ka nevajag baidīties. Beduīnu bērns ar savām kazām tuvumā nenāks un par to, ko viņš ir redzējis, stāstīs tikai saviem ģimenes locekļiem, vakarā. Tāds bija likums klejotāju ciltīs bīstamu ienaidnieka valsts robežu tuvumā.

Jebkurš svešo būtu noturējis par beduīnu, taču viņu nodeva vecums. Uz kalsnās, tumsnējās sejas izcēlās sirmas bārdas rugāji. Zēns to savā prātā bija nosaucis par bēgļa baiļpilno izskatu, taču patiesībā tie atmaidzināja svešā izģjndušos, nogurušos vaibstus. Taču, lai no kura tuksneša nākdams, viņš šajās aizās nebija savējais, jo te bez slepeniem nolūkiem klaiņoja tikai kazas, un tās ganīja tikai bērni.

Viņš pats nepavisam nejutās kā svešinieks, taču tāpēc, ka viņš pāri lielajai, tukšajai ielejai raudzījās uz zaļo plankumu otrā pusē, iztēlodamies, ka viņš jau ir tur. Zaļais plankums bija Jērikas oāze ar tās krāšņajiem augļu-kokiem un ziedu ūdenskritumiem, tā bija mazliet augstāk ielejā, un uzreiz aiz tās atradās pretējā kalnu grēda, Jūdejas tuksneša austrumu nomale. Šo novērošanas punktu viņš bija izvēlējies tāpēc, ka no šejienes uz oāzi varēja skatīties, paglābjoties no Nāves jūras nežēlīgā zvīļuma acīs. Tagad saule jau laidās uz tālās pamales pusi, metot tuksneša ēnas pār nedzīvajiem, mēļi zilajiem ūdeņiem, taču pirmīt jūras spogulis bija pārāk žilbinošs. Un šī dzega Moāba klintīs atradās tieši virs zināmas vietas — divām no šejienes neredzamām mājelēm —, kura slēpās plānajā zaļu lapotņu līnijā, kas pa blāvās, izkaltušās ielejas vidu vijās uz Nāves jūru: šīs urgas krasti, kas tad ari bija robeža. Nupat, saulei slīgstot pretim apvārsnim, jau smalkās krāsās atdzīvojās arī milzīgais, tukšais līdzenums, un burvju oāze tālumā dienas atblāzmās zaigoja vēl zaļākā zaļumā.

Tieši tā viņš pie sevis to sauca — burvju oāze. Zaļā bija Jērikas, Pravieša karoga un paradīzes krāsa. Un jā, tieši Jēriku sātans bija izplājis Jēzus priekšā, lai viņu tuksnesī kārdinātu, kā Abū Mūsa mīļuprāt pieminēja.

Pag, pag, Abū Mūsa bilda, paceldams acis no šešbeša galdiņa uz Bella parādes lieveņa. Kā tas var būt, ka sātans cerēja iedzīvoties Jēzus dvēselē, piedāvādams viņam Jēriku? Kāpēc sātans viņam nerādīja Romu un Persiju, un citas dižās impērijas? Bet laikam jau atbilde pati dodas rokā. Tos-laikus droši vien nopietni ļaudis bija makten līdzīgi man, viņi domāja par dzīves īstenajiem augļiem. Tāda arī bija izvēle pirms diviem tūkstošiem gadu. Ko tu ņemsi: Jēriku vai mūžīgo dzīvību? Runā.

Abū Mūsas acīs ielavījās nereti manīta pazīme, velnišķīgas līksmības dzirkstelīte. Bet varbūt tas ir viens un tas pats? viņš čukstēja. Vai tad tā arī nevarētu būt? Un vai jūs tagad domājat, ka mēs te esam dziļi smiltis? Ak, ko nu, esam gan, tāpat kā Jēzus, kad viņš toreiz stāvēja Kārdināšanas kalnā mums aiz muguras. Un Jēzum vajadzēja izvēlēties toreiz, un mums jāizvēlas tagad, bet es uzstāju, ka jāizvēlas abi, jāņem viss, jo man mūžība un Jērikā nodzīvota dzīve ir viens un tas pats, un cik saldi tā...

Tad Abū Mūsas vecajā sejā izsprāga milzīgs smaids un viņa prāvais augums cilājās mēmos smieklos, bet Bells pacēla glāzi, salutēdams pašaudzētajai teoloģijai, un Etiopu Mozus laipnīgi smaidīja un turpināja tīksmināties par jasmīna smaržu, kas vēdīja uz viņa pusi...

Saule bija nozudusi aiz apvāršņa ielejas otrā pusē. Šīs dāsnās atmiņas par Bella parādes lieveni, par Bellu, Abū Mūsu un Mozu vēl nekad nebija atgriezušās tik spilgti. Viņš šīs atmiņas izjuta tūkstoš dažādos veidos. Jērikas zaļums krēslā zem vienmuļajiem kalniem kļuva tumšs un nopietns. Jā, tad kas, galu galā, viņam bija Jērika?

Bella mūžs, protams. Viņš apzinājās, ka tieši to viņš patiesībā visu laiku bija vēlējies, bet tagad jau bija par vēlu. Viņš bija aizgājis pārāk tālu, gājis pārāk ilgi. Viņam bija misējies, un viņam nekad nebūs Bella mūža. Reiz, sensenos laikos, bija jūsma un veiksme, grandioza veiksme Sešās radīšanas dienās. Un pēc tam bija bēdas, kuras viņš pārvarēja, bija skumjas un sēras, un tas viss atgriezās pie viņa — tālumā pazibējis Jērikas sapnis. No tukšajām terasēm tā pavasara garajās dienās un naktīs pēc Ziāda nāves ziemas nogalē viņš bija raudzījies aizaugušajos atmiņas dārzos un redzējis savas dzīves statuju adūzas, vientuļas, mēmas un laika sasvēdrotas: mistiķa svinīgās biedrenes.

Tad varbūt tiešām bija tā, kā Ziāds allaž apgalvoja, varbūt viņš savā būtībā tiešām bija mistiķis. Varbūt tas pat bija nepieciešams, lai viņš varētu būt Skrējējs. Mistērijas, misticisms un spiegošana, ezoteriski kodi, rituāli un neatšifrētas identitātes, nenoskārsti riti — vai tas viss no sākta gala neceļoja kopā šo mūžseno zemju teiksmainajās karavānās? Viņš domāja par Bellu un karalaika Klosteri Ēģiptē, kur Bells bija neizdibināms nenotveramo Mūku lielmeistars, bet Tadžars — viens no noviču pulka. Tava loma Damaskā būs strādājošs mistiķis, tā es to iztēlojos, Tadžars reiz Skrējējam sacīja.

Viņš domāja par Ziāda domīgo smaidu un skumjajiem sapņiem par ilgoto, mūžīgo turieni... Ja mums izdosies, tā var strādāt bez sava gala, Tadžars sacīja Skrējējam — citā dzīvē, kad viņš bija jauns, un toreiz tam visam tiešām neredzēja galu.

Iestājās nakts. Tumsa izrotāja gravu, nogāzi, Moāba kalnus. Nakts bija mīļa draudzene, tā bija atnākusi, lai paslēptu nemīlīgā tuksneša plašumus, kas pletās starp viņu un mazās Jērikas tālajām gaismiņām, to brīnum skaisto sapni mēness neskartajās dzīlēs milzu ielejā viņam pie kājām. Bija laiks iet, un viņš cēlās no savas dzegas, no sava novērošanas punkta, cēlās un devās lejup. Viņš lika soļus ļoti uzmanīgi. Ceļš bija tikai viens, cita nebija, un vajadzēja virzīties naigi, bez minstināšanās, bez aplamas nogriešanās. Viņš iznāca sausajā, plaisainajā līdzenumā un traucās tālāk.

Reiz viņam likās, ka nekustīgajā tumsā viņu čukstus uzrunā apslāpēta dunoņa. Vai tiešām tur naktī dimd Etiopu Mozus slavenās bungas, un kāda aušīga vējpūta to skaņas atnesusi līdz viņa ausīm? Tomēr nē, neiespējami. Līdz Jērikai vēl bija vairākas jūdzes, un Mozus mazā kapela atradās pašā oāzes viducī. Pat ja Mozus Jērikā sistu bungas, to ritmus uzsūktu augļukoku blīvās lapotnes. Steigdamies pa tuksnesi, viņš dzirdēja savas sirds pukstus.

Priekšā bija zemā koku galotņu līnija, tātad upe un robeža. Viņam adika vienīgi to šķērsot un aizkājot dažus simtus jardu uz ziemeļiem, tur ari būs tās būdeles, vieta, kur Jūsefu bērnībā vizināja piknikā. Viņa miesīgs dēls bija vesels un pie pilna prāta, pateicoties Jūsefam, kurš dzīvoja ar tīru sirdi: dzīvoja tādu dzīvi, kādu viņš pats bija tikai tēlojis. Bet jā, protams, kaut ko paveikt ir daļēja izlikšanās, un tīra sirds ir ārprāta paveids. Šovakar viņš vēlējās savienot savu mūžu ar Jūsefu, sasaistīt viņu abu slepenos mērķus. Tam jānotiek nāvē, jo šādi viņi divatā lauzīs laiku; tā nebūs pašnāvība, bet galējs un nepieciešams solis šķērsām patībai. Šo lēmumu viņš pieņēma par abiem, un tā arī jābūt. No tā nevarēja izvairīties. Priekšā bija pēdējā robeža, pēdējā šķērsošana, un tā nebija domāta bezvainīgajiem. Maz ticams, ka viņi pabūs kopā vairāk par pāris minūtēm: ja vispār satiksies. Taču, ja viņš tiešām šo nabaga apmulsušo dvēseli sastaps, viņš saņems to aiz rokas un teiks, ka arī viņu patiesībā sauc Josefs, un ar to tikai sākas neticamais slepenais stāsts, kas viņiem abiem ir kopīgs, juceklīgā teiksma, ak, ja tikai viņiem būtu laiks to izstāstīt...

Viņš iebrida ūdenī, pagāja tos dažus jardus, izkāpa laukā pretējā krastā.

Jordānas upe. Viņš bija pārgājis tai pāri, te bija apsolītā zeme. Sen jo sen šajā pašā vienmuļajā Jērikas līdzenumā pravietis Elija bija atstājis aiz muguras sava likteņa slepeno bezcerību un ar ugunīgiem ratiem pacēlies mūžībā, ar viesuli debesīs.

Necik tālu gar krastu neaizgājis, viņš izdzirdēja tuksneša auto motora rūkoņu. Pēc skaņas spriežot, tas bija turpat tuvumā, bet varbūt viņš to jau pirmīt bija dzirdējis un piespiedis sevi nedzirdēt. Tad laikam bija ieslēgts prožektors, un, automobilim rāpjoties uz priekšu, gaismas stars vērsās stars bija vērsies lejup uz risēm un atspīdējis no smiltīm, jo pēkšņi pār ieleju viņam priekšā uzlēca spocīga blāzma. Tā bija izkliedēta un iluzora, šī blāzma nelauzās cauri tumsai, bet turējās pie zemes, it kā tuksnesis padodamies sniegtu naktij blāvu atmiņu miriādes, pēdējās atiiekas no saules sveilētajiem dienvidiem. Viņš pat uz brīdi apstājās, tik hipnotizējoša bija šī rēgainā iluminācija ar milzīgajiem siluetiem un dejojošajām ēnām. Taču deja pēkšņi kļuva straujāka, spokainajai blāzmai pieņemoties spēkā, un viņš metās skriešus un skrēja arvien ātrāk un ātrāk, lidoja pa zemes virsu.

Kaut kur pa kreisi atskanēja klaigas, un viņš ieraudzīja pirmo no namiņiem, kas čurnēja upes krastā. Pārdabiskajā blāzmā blakus namiņam parādījās kāds stāvs, rēgains tēls ne no šīs pasaules. Tas bija Jūsefs, dīvainais, nenotveramais Jūdejas tuksneša iemītnieks; viņš lūkojās apkārt ar bērnišķīgu ziņkārību, apjucis un izbiedēts, nezinādams, ko darīt. Brīdinošie kliedzieni tagad skanēja tuvāk un skaļāk, blāzma uz zemes kļuvusi spožāka. Tumsā skanēja arī spalgi blīkšķieni, tie varēja būt brīdinājuma šāvieni uz zvaigznēm. Viņš skrēja un smaidīdams māja ar roku rēgu tēlam, un Jūsefs laikam bija sapratis, jo arī viņš, iznākdams namiņa priekšā, liekas, smaidīja. Josi skrēja vēl ātrāk un izkliedza vienu vienīgu pazīšanas vārdu, tas bija viņa pēdējais kliedziens — viņu vārds, tas, kas viņi abi bija — te, apsolītās zemes malā, laikam iztekot, māja un smaidīja, un skrēja, cik ātri vien spēdams, taču viņš joprojām tikai skrēja uz namiņa pusi, bet no tumsas jau sprakšķēja pirmā ložu brāzma.

Viņš paklupa, redzēja Jūsefa smaidu, pēc tam vairs neko. Jūsefs, apjucis, Jūsefs, rēgs ar sveicienam ieplestām rokām nakts blāvajā gaismā, gandrīz turpat blakus. Bet tad no tumsas sprakšķēdams izbrāzās vēl viens liesmiņu spiets, un rēgs nodrebēja, noslīga uz ceļiem, viegli apgūlās skrandu plīvā dažu jardu attālumā, kad pēdējā lode noklakstēja putekļos starp diviem sagumušajiem svešiniekiem, blakus upītei, kas gausi tecēja uz Nāves jūru.

Kādu vakaru jūnija sākumā, kad Tadžars ciemojās pie Bella, aiz Bella vārtiņiem apstājās džips. Tonakt nebija mēness, un viņi tikko bija pamielojušies Bella izcilajiem karijiem. Viņi vēl arvien sēdēja pie galda un sveču gaismā lūkojās viens otrā. Bells runāja par Indiju. Viņš redzēja, ka Tadžars pēdējā laikā nokaujas ar drūmām domām, un, nojauzdams, ka tas ir Libānas dēļ, centās kaut kā izklaidēt draugu. Džipa uzrašanās pie vārtiņiem Bellu nepārsteidza, lai gan nekad iepriekš tā nebija gadījies. Bellām nebija telefona, tādēļ pats par sevi saprotams, ka Tadžars kādam bija paziņojis, kur būs atrodams.

Vārtiņi nožvadzēja, kāds nāca uz viņu pusi cauri apelsīnbirzij. Tadžars paspēja tikai satvert kruķus, piecelties kājās viņš nepaguva, uz lieveņa jau dunēja soļi, un nācējs parādījās durvīs. Jauns armijas kapteinis aizsargkrāsas formas tērpā, bruņots. Pašķielējis uz Bellu, viņš uzrunāja Tadžaru.

Zvanīja viens no jūsējiem. Tepat netālu pie robežas nošauts Zaļais. Upmalā, viņu notvēra viena no mūsu patruļām.

Ko? Viņš mēģināja nokļūt Jordānijā?

Pēc visa spriežot, nē, bet tur bija neliels juceklis. Reizē ar viņu nošauts vēl viens cilvēks, un tas gan acīmredzot bija šķērsojis robežu — ieradies no Jordānijas. Kā liekas, sīrietis.

Bells redzēja, kā šausmās ieplešas viņa drauga acis.

Sīrietis? Kā viņi to zina?

Viņam bija dokumenti, jaunais virsnieks atbildēja. Es varu...

Tadžars jau bija ieķēries kruķos un slējās augšā. Ķeblis ar blīkšķi apgāzās, viņš kliboja uz durvju pusi. Kapteinis nozuda vēl pirms viņa, Bells dzirdēja nožvadzam vārtiņus, džips aizbrauca. Tas viss notika pāris minūšu laikā.

Bells palika sēžam un pēc kāda brīža sāka novākt galdu. Nomazgāja traukus, uzkopa virtuvi, noglabāja ēdamlietas un gribēja uzvārīt kafiju, taču pārdomāja. Parasti viņš pēc vakariņām gāja uz lapeni, bet šonakt atgriezās uz parādes lieveņa un apsēdās ar araka glāzi rokā, blakus karafei uz galdiņa. Viņš nedomāja, ka Tadžars vēl atgriezīsies, taču juta, ka viņa vieta ir šeit, ar skatu uz apelsīnbirzi, vārtiņiem un ceļu. Tā bija klusa nakts ar zvaigznēm un visliegākajām vasaras vējpūtām.

Zaļais... Elija?

Tas, protams, bija segvārds, kuru Tadžars bija piešķīris Jūsefam. Jūsefa rēgs beidzot bija prom, atsvabināts no savām mokām tuksnesī, iemaldījies juceklī pie robežas, pie upes, Izraēlas armijas patruļas nošauts. Lūk, kādēļ Jūsefs bija Bellu iztaujājis par upmalu un robežas patruļām: viņš gribēja turp doties.

Un sīrietis, kas kopā ar viņu bija nošauts upmalā?

Bells nezin kāpēc nešaubījās, ka tas varēja būt vienīgi Halīms, cilvēks, ar kuru Jūsefs arvien bija cerējis iepazīties, noslēpumainais Damaskas drosminieks, kurš senāk kopā ar Bellu svētīja krēslas stundu pie brīnum skaistās mozaīkas Umajādu kalīfu ziemas pils drupās.

Tās šausmas Tadžara acīs?

Jā, Bells bija pilnīgi pārliecināts, ka Halīms bija Tadžara aģents. Nejaušība, liktenis un alkas — kas to lai zina, kādā savienojumā? — bija Halīmu atvedušas pāri upei, lai tiktos ar Jūsefu Jērikas līdzenumā, kurā viņi abi aizgāja bojā.

Bells pacēla glāzi un cauri dzidrajam šķidrumam raudzījās uz savu apelsīnbirzi. Padomā tikai, un viņš reiz bija šos trīs savijis iluzorā esamības ķēdē... nabaga Jūsefu, nabaga Halīmu, nabaga Tadžaru.

Raudzīdamies cauri arakam, Bells domāja par seno ēģiptiešu ticējumu, ka, atkārtojot mirušā vārdu, aizgājēju var atsaukt dzīvē.

ČETRPADSMIT

Gandrīz trīs gadu desmiti bija aizritējuši kopš tiem laikiem, kad Tadžars sāka lolot savu pārdrošo domu par operāciju "Skrējējs" un spēra pirmos klusos soļus, lai to īstenotu. Viņa plāna milzīgais vēriens kļuva redzams tikai tad, kad pagāja daudzi gadi, un ari tad tikai četri cilvēki, Mosad bijušie un tagadējie direktori, par operāciju zināja tikpat daudz, cik Tadžars: Mazais Ārons, kurš sākumā bija Tadžara sāncensis Mosad, ģenerālis Drors un ģenerālis Ben-Cvi, un tagad ģenerālis Reuva. "Skrējējs" bija vērienīgākā iefiltrēšanās operācija Izraēlas izlūkdienestu vēsturē. Gandrīz divdesmit piecus gadus Skrējējs bija ietekmīgs damaskietis, cienījams sīriešu patriots, apbrīnots arābu nākotnes sapņotājs. Sī operācija bija arī visrūpīgāk glabātais izraēliešu spiegu noslēpums. Bez Tadžara tikai šie četri Mosad direktori zināja, kas Skrējējs ir patiesībā: ka viņš ir izraēlietis, ieceļotājs no Irākas, kas iemācījies uzdoties par arābu, kareivis, kurš drosmīgi cīnījies 1948. gada karā par Izraēlas valsti.

Pēc Skrējēja nāves Tadžars augām dienām vāca faktus no Šin Bet, ro-bežpolicijas, patruļas kareivjiem. Joprojām satriekts un sašļucis, joprojām nespēdams attapties no pēkšņajām, milzīgajām bēdām, viņš kādu vakaru sēdēja Mosad direktora kabinetā, divatā ar direktoru.

Ģenerālis Reuva bija plecīgs, skarbs un ļoti sīksts vīrs, bijušais desantnieks un Jom Kipur kara varonis — tā laikā viņš atradās Golānas augstienēs un cīnījās ar sīriešiem, līdzīgi pulkvedim Džundī izceldamies kā tanku komandieris. Tadžaram nebija izdevies atrast pamatu draudzībai ar ģenerāli Reuvu, varbūt tāpēc, ka viņu uzskati pārāk atšķīrās, bet varbūt vienkārši Tadžars vairs nespēja pārvarēt plaisu, kas atradās starp viņu un šiem arvien jaunākajiem ģenerāļiem.

Ģenerālis Reuva nekad nebija slēpis savu netīksmi pret Tadžara metodēm, un Tadžars nekad neklusēja, kad ģenerālim nepiekrita. Taču ģenerālis pārlieku labi zināja, kas ir nāve, sevišķi tad, ja bojā iet biedri, kas reizē ir arī draugi. Skrējējs bija Tadžara Skrējējs, viņa fantastiskais un vienreizējais radījums, tādēļ tovakar viņiem bija daudz kopīga. Patiesībā viņi pēkšņi juta milzīgu saprašanos — un lielu vientulību. Un zināja: lai cik atšķirīgi viņi ir, viņus līdz mūža galam saistīs stipras saites.

Kas attiecas uz faktiem, nekas daudz nebija sakāms. Tātad bija raidīti šāvieni, un tādos gadījumos vienmēr ir vērts apsēsties un uzdot jautājumus, ja tas ir iespējams. Bet naktī, pie robežas? Sensori uztaustījuši gājēju, kas pa Izraēlas neitrālo joslu virzījās uz upes pusi? Un otru, kas skrēja pa neitrālo joslu pretējā krastā un tad, šķērsodams Jordānu, pārgāja Izraēlas robežu? Uz to pusi dodas patruļas auto, brīdinājuma kliedzieni tumsā, brīdinājuma šāvieni tumsā, skriešana tumsā?... Nē, te nekas nebija sakāms, varēja tikai uzdot vienu vienkāršu jautājumu: kas Skrējējam bija meklējams Jērikas līdzenumā? Tādēļ viņi nepieminēja tās liktenīgās nakts faktus un labāk runāja par Skrējēju; pareizāk sakot, ģenerālis klusi uzdeva jautājumus, un Tadžars runāja par Skrējēju.

Un jūsu pēdējā tikšanās reizē Libānā?...

Tagad ir viegli iztēloties, ka es visu redzēju, bet nelikos zinis, jo negribēju to redzēt, mūsu abu dēļ. Pazīmes bija redzamas — vai tad, raugoties atpakaļ, tās vienmēr nav redzamas? Protams, mēs runājām par to, ka agri vai vēlu viņam būs jādodas prom no Damaskas un kurp viņš varētu doties un ko gribētu darīt. Jā, viņš nedomāja atgriezties un dzīvot Izraēlā. Viņš prātoja, ka, iespējams, varētu atbraukt ciemos, bet pēc tam doties prom un apmesties uz dzīvi citur, kādā tik tālā un svešā zemē, lai viņš tajā vienmēr varētu palikt svešinieks un nekad nekļūtu par savējo. Zaļo, Jūsefu, Skrējējs neklātienē pazina jau daudzus gadus, kopš Sešu dienu kara atskaņām, kad Jūsefs sadraudzējās ar viņa dēlu. Jūsefs visu šo laiku vēlējās ar viņu iepazīties. Tas bija Jūsefa lielais sapnis, un ir skaidrs, ka viņš, lai to īstenotu, būtu mēģinājis šķērsot upi, ja tikai Skrējējs viņam to lūgtu.

Bet tā vietā?...

Jā, tā vietā Skrējējs ieradās mūsu krastā. Pēc visa spriežot, viņiem bija

jātiekas tajā pamestajā klosteritī, tajā vientuļnieka mītnē upes malā. Tur ir tikai pāris būdeles, nekas vairāk. Zemes gabals joprojām pieder Etiopu baznīcai. Gadu desmitiem tur dzīvoja mūžvecs anahorēts. Vai jūs esat par viņu dzirdējis? Nē.

Šis vientuļnieks bija etiopu mūks, kas upmalā bija dzīvojis kopš turku laikiem, Tadžars stāstīja. Pēc Sešu dienu kara armija viņu pārvietoja. Aba Avrahams, tā viņu sauca, bija gandrīz kurls un no lielā vecuma tā sakrities, ka vairs nebija daudz lielāks par bērnu. Bezmaz simtgadīgs, kā visi vienprātīgi apgalvo. Būdams nomodā, viņš visu laiku skandēja lūgsnas, diezgan skaļi — kurluma dēļ. Kā man stāstīja, vienmēr varēja zināt, ka viņš ir kaut kur tuvumā, jo izklausījās, ka tur dūktu bite. Armija viņu nogādāja Jērikas etiopu klosteri, kur dzīvoja daži mūki, bet nākamajā dienā viņa tur vairs nebija. Viņš pa nakti bija atgriezies savā upmalas būdelē. Virsnieks pūlējās viņam ieskaidrot, ka upe tagad ir robeža, armijas zona, kurā ieeja ir aizliegta, bet mūžvecajam Abam Avrahamam tas viss bija tukša skaņa. Viņš skaidri zināja, ka šī būdele upes krastā ir viņa stūrītis šajā pasaulē. Te Jānis bija kristījis Jēzu, te bija viņa vieta.

Jērikas etiopu mūku priekšniekam, milzenīgam, vecam einuham, vārdā Mozus, izdevās vientuļnieku pierunāt, un kādu laiku viss ritēja labi. Izskatījās, ka mūžvecais Aba Avrahams paliks Jērikā. Bet tad, kādu rītu, viņš atkal bija pazudis, un, kā gan citādi, patruļa atrada viņu, pakritušu tuksnesī, vārgi jo vārgi dūcam, pusdzīvu no pārguruma: viņš bija gājis atpakaļ uz upi. Mozum bira asaras. Es taču nevaru viņu ieslodzīt, viņš teica, bet, ja es to nedarīšu, viņš atkal un atkal ies atpakaļ, līdz dabūs galu. Bet pēc šī pēdējā pārgājiena mūžvecais Aba Avrahams vairs neatspirga. Uz Jēriku viņu atgādāja jau gandrīz bezsamaņā, un pēc dažām dienām viņš nomira — plunčādams roku ūdens bļodā, ko Mozus bija nolicis pie viņa lažiņas. Vismaz savā prātā, Abas Avrahama prātā, viņš devās uz debesīm tieši no savas svētās upes krasta. Ar Mozus palīdzību, protams.

Izklausās, it kā tas būtu noticis pavisam citā gadsimtā, bilda ģenerālis Reuva.

Jā, atsaucās Tadžars. Un tā Skrējējs nolēma ierasties mūsu krastā, lai tiktos ar Jūsefu: jāšķērso tikai dažu jardu attālums, nekas vairāk. Upe tur ir tikai tāda urdziņa. Taisnību sakot, nekad neesmu sastapis nevienu, kurš, pirmo reizi ieraugot Jordānu, nebūtu apstulbis. Tik maza, mazītiņa — rāma tērcīte, dažus jardus plata, sekla un silta — bet tik slavena. Visi to allaž iztēlojas pavisam citādu, kā dižu, varenu upi, un tās šķērsošanu kā nozīmīgu notikumu. Stindzina, miesu, dvēseli ne, aleluja... kā tiek apgalvots tajā amerikāņu dziesmā, tikai viss ir pilnīgi otrādi. Tātad Skrējējs vēlējās to šķērsot un to arī izdarīja, un viņam pat līdzi bija dokumenti, lai apliecinātu, ka viņš ir sīrietis... ja kaut kas atgadītos.

Ja kaut kas atgadītos. To Tadžars sacīja čukstus. Pēc tam nodūra galvu un skatījās uz savām rokām. Ģenerālis nesteidzās ko bilst, un, kad viņš pēdīgi ierunājās, gandrīz šķita, ka viņš runā pats ar sevi.

Es puslīdz nešaubos, ka viņš zināja par mūsu sensoriem, ģenerālis teica. Par robežām viņam taču vajadzēja zināt visu.

Tadžars vēl arvien raudzījās uz savām rokām. Protams, ka Skrējējs zināja par robežām. Tas bija viņa darbs. Un viņš zināja, ka sensori iedarbina trauksmes signālus, un turp uzreiz dodas kareivji. Viņš zināja arī, ka no Jērikas ir tikai piecpadsmit jūdžu līdz Jeruzālemei un tādēļ robeža Jērikas apkaimē tiek ļoti rūpīgi sargāta. Un naktī? Kad acumirklī tiek sūtīti karavīri? Ja robežpārkāpējs tūlīt pat nepaliek stāvam, kā viņam tiek pavēlēts, ir tikai viena iespēja, automātu uguns. Neviens nevar cerēt, ka nejaušība palīdzēs viņam šķērsot šo robežu, ielavīties un nesadurties ar pienācīgu, gaidāmu reakciju.

O, jā, Tadžars abildēja, viņš par robežām zināja visu. Arī par šo viņš zināja.

Ģenerālis atkal bridi klusēja un tikai tad ierunājās.

Varbūt tas, ko mēs armijā dēvējam par mēmi ievainotajiem, viņš teica. Esmu redzējis krietnus karavīrus, kuri gadiem dzīvo, bet tad pēkšņi, bez iemesla, šķietami bez iemesla... Bet es gluži velti spriedelēju par Skrējēju. Nekad neesmu viņu sastapis, bet jūs viņu pazināt... faktiski visu mūžu. Patiesībā neviens cits viņu vispār nepazina. Vismaz ne šos trīsdesmit gadus.

Tadžars pamāja. Sažņaudza rokas un, sakopojis spēkus, runāja tālāk. Pieminēja Annu un Asafu, un kādu brīdi stāstīja par viņiem abiem.

Kā jūs izlemsiet, sacīja ģenerālis Reuva. Ja vēlaties viņiem pastāstīt, jūs drīkstat to darīt, taču viņi, pats par sevi saprotams, šo noslēpumu nevienam nedrīkstēs atklāt. Rīkojieties tā, kā uzskatāt par pareizu, tikai pasakiet man. Neviens cits neko nezinās, un neviens šeit nekad neteiks ne vārda par Skrējēja eksistenci, pat neatzīs, ka ir bijusi tāda operācija "Skrējējs". Gan oficiāli, gan neoficiāli: ne pušplēsta, vārda. Aģentūrā paklīdis runas, ka ir beigusies kaut kāda noslēpumaina operācija, viens otrs no mūsu zinīgākajiem darbiniekiem lūkos neuzkrītoši izdibināt, kurš nozīmīgs arābu diplomāts nesen ir atsaukts, aizgājis pensijā vai kāda cita iemesla dēļ atstājis dienestu. Taču pat mūsu drošības dienestos neviens nezina, kas ir bijis šis sīrietis, kas nošauts reizē ar Zaļo, un arī nemēģinās uzzināt, jo mēs nekavējoties pārņēmām šo lietu, un no viņu viedokļa Zaļais nebija nekas svarīgs. Tādēļ no mūsu puses nebūs nekā. Tukšums un klusums. Damaskas drošības dienesti vēlēsies noskaidrot, kur palicis Halīms, un tas viņiem izdosies. Viņi izdibinās, ka Halīms šķērsojis upi, lai tiktos ar Jūsefu, un viņu acīs tā būs kārtējā ideālistiskā neprātība palestīniešu labā. Viņš Damaskā aizslaucīja pēdas, kā mēs zinām, deva mājienus, kaut ko ļāva noprast — kā viņu dzen izmisumā tas, kas notiek Libānā. Tādēļ tur tas tikai vēl nostiprinās leģendu, ka Halīms ir bijis arābu svētās cīņas īstenā sirdsapziņa. Kaut kādā mērā viņš tos jau sen kaut kam tādam gatavoja. Viņa atsacīšanās iesaistīties kliķēs, stāvot tam visam pāri, un tad pēkšņi viņš sadomā šķērsot Jordānu, lai tiktos ar tik nenozīmīgu personu kā Jūsefs — sīriešiem tas viss liksies loģiski, Halīms paliek Halīms. Kāds viņš tomēr bija vienreizējs aģents, cik nevainojami spēlēja savu lomu. Pat tad, kad viņš izšķīrās par... šo soli, viņš to sagatavoja un nomaskēja, lai viss izskatītos dabiski un pašsaprotami, pat neizbēgami. Jā, tieši tā es domātu tā sīriešu izlūka vietā, kurš pētīs Halīma dzīvi un nāvi. Ka tas jau bija gaidāms.

Tadžars pacēla acis. To visu ģenerālis sacīja tāpēc, ka iekšēja nepieciešamība viņu mudināja runāt par Skrējēju, viņu cildināt, godināt un pieminēt. Un, nespēdams par Josi runāt kā cilvēks un kā draugs, viņš darīja, ko varēja: cildināja un godināja viņu kā darbabiedrs. Tadžars to saprata. Šos prātojumus viņš būtu varējis uztvert kā primitīvus un noniecinošus, taču viņam bija skaidrs, ka ģenerālis Reuva vēlas tikai labu.

Un viņš bija pateicīgs par to, ka ģenerālis tik rūpīgi izvairās no viena vienkārša jautājuma: kāpēc Skrējējs bija devies uz Jērikas līdzenumu? Jo viņš uz to nevarēja atbildēt, vienīgā atbilde bija tā, ka pirms trim tūkstošiem gadu Mozum bija dāvāta šī ainava, šādi viņš ieraudzīja apsolīto zemi, kurā Dievs viņam nebija lēmis spert kāju.

Viņi runājās ilgi. Tad Tadžars satvēra kruķus un uzslējās kājās. Viņš ies prom no darba Mosad, viņa darāmais ir padarīts. Josi piesauktais spiegošanas lielrabīns dodas pensijā. Kolēģu acīs Tadžars allaž bija laimes-bērns, apdāvinātais un spējīgais. Viņš bija leģenda, kurai nebija līdzīgu, Izraēlas izlūkošanas patriarhs, vienreizējais, nesalaužamais varonis, kura noslēpumainās pēdas veda pāri gandrīz pusgadsimtam panākumu un drosmīgu pasākumu, aizsniedzoties līdz pat Bagdādei 1936. gadā. Kad ģenerālis devās uz priekšu, lai apskautu sīciņo, sakropļoto, bēdu saliekto stāvu, viņa acīs bija asaras.

Skrējējs bija vērtīgākais aģents Izraēlas vēsturē, ģenerālis teica.

Ak, jā, čukstēja Tadžars. Arī tas viņš bija.

Bija kluss jūnija vakars. Tadžars kopā ar Annu un Asafu sēdēja plašajā, augstajā Etiopijas ielas vecā akmens nama istabā un stāstīja par Josi slepeno ceļu cauri gadiem, ceļu, kas pirms ceturtdaļgadsimta bija aizsācies Argentīnā. Tadžars runāja sveču gaismā, lēni un sirsnīgi iedziļinādamies visos sīkumos, gādīgi pakavēdamies pie nenozīmīgiem mirkļiem, kas viņiem varētu palīdzēt sazīmēt Josi no viņu atmiņām, puskrēslā atdzīvināt Josi pašaizliedzības un pūliņu atbalsis, viņa spožās, vientuļās uzvaras un vēl daudz vientuļākās sakāves, no grandiozajiem panākumiem Sešu dienu kara priekšvakarā līdz arvien biezākajai pēdējo gadu tumsai, nerimtīgu iešanu uz priekšu, sekojot laika pēdās, kas pēdīgi aprāvās liktenīgajā gājienā pāri Jordānai, gājienā uz Jērikas līdzenumu pie Jūsefa.

Visa garā stāsta laikā Anna un Asafs viņu ne reizi nepārtrauca. Kad Tadžars apklusa, Anna piecēlās un piegāja pie balkona durvīm. Tur viņa apstājās ar muguru pret istabu, raudzījās naktī. Asafam sākumā, liekas, bija tūkstoš jautājumu, taču drīz arī viņš meklēja glābiņu klusumā: šīs atklāsmes bija tik milzīgas, ka šis mirklis tās nejaudāja aptvert.

Pēc kāda laika Tadžars aizgāja uz virtuvi vārīt kafiju. Asafš gāja viņam līdzi, lai to atnestu.

Atgriezdamies no virtuves ar trim tasītēm uz paplātes, Asafs lielās istabas vidū apstājās un ar savādu sejas izteiksmi lūkojās sveču apgaismotajā Josi fotogrāfijā uz Annas galda pie balkona loga, pūlēdamies aptvert kaut nelielu daļu no dzirdētā. Ari Tadžars, atklibojis viņam nopakaļ, apstājās un izsekoja viņa skatienam. Tā bija tā pati fotogrāfija, kurā Josi bija redzams desantnieka formas tērpā, divdesmit deviņus gadus vecs, izskatīgs un smaidīgs kaut kur tuksnesī; tā bija uzņemta mēnesi pirms tam, kad sākās 1956. gada karš un Josi šķietami krita kaujā pie Mitlas pārejas Sīnājā. Tai brīdī Anna uz balkona sliekšņa pagriezās un abiem uzsmaidīja: ērmoti mīklainu smaidu sveču gaismā. Viņa pacēla rokas, itin kā vēlēdamās abus sveicināt — vai apskaut.

Asafs ar savām veltēm uz paplātes un dziļi nopietnais Tadžars ar kruķiem, smaidošā Anna ar izstieptām rokām un fotogrāfija turpat blakus starp viņiem: ilgu bridi visi trīs tā stāvēja un nekustējās, raudzīdamies cits citā un atmiņās, klusējot sastinguši pāri laikiem plašajā, augstajā istabā, kas viņiem visiem bija mīļa — nopietna un mūžsena dzīvā aina itin kā no kāda neskaidri atminama rituāla.

Pirmā ierunājās Anna.

Saproti, kaut kādā ziņā tas mani nepārsteidz, viņa bilda. Mēs šovakar dzirdējām tikai pilnīgi fantastiskas lietas, kaut ko līdzīgu burvju izrādei. Tomēr kaut kādā ziņā tas mani nepārsteidz, jo katru dienu... mēs tik reti zinām, pa kādām pasaulēm staigājam.

Tadžars un Asafs to nenojauta, bet Anna šai brīdī atmodināja dzīvei Josi vārdus, kas bija izskanējuši pirms daudziem, daudziem gadiem, kad viņi abi ar Annu sēdēja tuksneša pakalnā un raudzījās saullēktā pār Ne-gevu, sijādami starp pirkstiem upes atnestās, jūras atnestās, vēja atpūstās smiltis, kas bija ceļojušas no pašas Nīlas augšteces, lai tagad gulētu viņiem pie kājām — šiem diviem, kas tajā klusajā stūritī priecājās par pasaules ritu.

PIECPADSMIT

Tai vasarā Izraēla devās karot Libānā un Bells nomira ar aci vaļā, sēdēdams uz sava parādes lieveņa, raudzīdamies uz savas dzīves putekļiem un apelsīniem. Viņu atrada Abū Mūsa.

Vecais arābs kādu pievakari ieradās parastajā laikā, elsdams un buldurēdams iespēra pa Bella vārtiņiem tā, ka tie žvadzēdami atsprāga vaļā — tā viņš allaž Bellu brīdināja, ka miegainās diendusas stundas ir pagājušas un tagad vajadzēs pievērsties nopietnam šešbešam un sabiedrībai, neizdibināmiem etiopu dziedājumiem, hašiša dūmu mākuļiem un bezgalīgiem monologiem par princesi, Dievu un svētu upi, par mīlas alkām, pilīm debesīs un visu, kas spēj augt un zaļot.

Jā, sērstību stunda Jērikā. Skandāli un tenkas, un apkaunojošas intelektuālas nekārtības pasaules viszemākajā un senākajā pilsētiņā. Sevi cienošs svētnieks taču bez tā nekādi nevar iztikt.

Abū Mūsam bija pilnas rokas ar koši sarkaniem mango augļiem, sulīgiem un lipīgiem, tik tikko no koka rautiem. Bellām patika apgalvot, ka seno grieķu ambrozija, Olimpa dievu barība, patiesībā nav bijis nekas pārpasaulīgs, vienkārši ienākušies, sulīgi mango. Vai tā tiešām bija? Bet, ja senie grieķi nudien tik dedzīgi dzinās pēc zināšanām, Abū Mūsa prātoja, tad kāpēc viņi neapmetās uz dzīvi šeit, lai mielotos ar ambroziju, pētot cilvēces un dabas likumus, izstrādājot savas filozofijas un zinātnes, savas episkās traģēdijas un komēdijas? Ja reiz viņi bija tik gudri, tad kāpēc viņi nepalika Jērikā, bet joņoja tālāk uz austrumiem, sapņodami par Persijas, Indijas un Baktrijas impērijām? Aplam neldzīga rīcība, un grieķi acīmredzot bija tādi paši. Jo ir taču skaidrs, ka, meklējot zināšanas, neviens nevar doties dziļāk par zemāko un senāko, un zemākā un senākā taču ir šeit.

Bālzilā dželabija, kas aptvēra Abū Mūsas apaļīgo vēderu, bija izraibināta ar tumšiem mango sulas traipiem. Viņam rokā kvēloja oranži sarkani liesmukoka ziedi, arī no viņa paša dārziem. Abū Mūsa joprojām nebija ticis gudrs, kuru no trim austrumzemju ķēniņiem viņam vajadzēja simbolizēt Bella komplicētajā pasaules ainā — vai tad kāds spēj izdibināt svētnieka domas? Taču viņš ne mirkli nešaubījās, ka viņš ir ķēniņš, un uz sērstībām allaž ieradās ar veltēm diviem pārējiem ķēniņiem, kuri bija pateicīgi un viņu tencināja. Bells sagrieza mango, un Mozus daiļi aizsprauda liesmukoka ziedus aiz ausīm, ierāmēdams savu milzīgo, šokolādes brūno seju ar oranži sarkanu oreolu, un, kamēr abi tā darbojās, viņš pats bija svabads un varēja uzsākt kārtējo aizraujošo stāstu par to, kā bija aizritējusi viņa diena Jērikā.

Šovakar viņš jutās īpaši labi, jo diendusas laikā viņu bija apciemojis noslēpumains un sarežģīts sapnis, brinum skaists sapnis, kurā bija vieta lieliem lāgiem no viņa dzīves un netrūka simbolu, varenu notikumu un juteklīgu prieku, sapnis ar augļukokiem, lauvām un gazelēm, ar raibum raibām krāsām, plašiem tuksnešiem un tālu oāzi, un tas nebeidzās un nebeidzās... vēl šobrīd viņš vai piepūtās, par to domādams. Abū Mūsas sirds dega.

Cik nārgīles vajadzēs, lai kaut jele uzsāktu šādu stāstu?

Bella vārtiņi žvadzēdami atvērās, un Abū Mūsa izgudrēm piemiedza acis. Varbūt labāk draugus pamocīt? Tikai ieminēties par to, cik krāšņs bija sapnis, un izstiept stāstījumu pa visu nedēļu? Bet gan jau pa to starpu būs vēl citi sapņi, ko tad? Vai būs prātīgi nogaidīt un vilkt garumā? Un vai draugi, kad viņš būs iekvēlinājis to iztēli, vispār pacietīs novilcināšanu? Viņš jau redzēja, kā Mozus, līgani klanīdams galvu šešbeša galdiņa otrā pusē, izliekas pusbalsī skandējam lūgsnas, taču patiesībā rītin rij katru vārdu. Un viņš jau redzēja, kā Bells smaida, sēdēdams savā noplukušajā krēslā, izlikdamies sapņojam ar glāzi araka rokā, taču slepenībā uzmanīgi seko visiem brīnumainajiem notikumu pavērsieniem. Skaidrs kā diena, viņi pieprasīs. Viņi gribēs dzirdēt, tūlīt pat uz vietas, visu Abū Mūsas sapņa aizraujošo drāmu no sākuma līdz beigām.

Straumēm plūda sviedri. Pat pievakarē vasaras tveice šeit, saulē pie vārtiņiem, bija neizturama. Elsdams, perinādams plānus un savā nodabā smaidīdams viņš ar savu mango augļu un liesmukoka ziedu klēpi ielīgoja vientuļnieka dārzā un, galvu nodūris, lauzās cauri apelsīnbirzij, lai uzrastos tieši lieveņa priekšā. Tur viņš jau daudzus gadus reizēm, kad prieks un bēdas bija tik lieli, ka vairs neietilpa vārdos, laidās neprātīgā dancī. Cik labi viņš pazina šo laucīti.

Viņš pacēla acis. Bells lūkojās viņam pretim un smaidīja, kalsns un askētisks baltās drānās, sēdēdams turpat, kur vienmēr, kreisās rokas maiglē satverto, pusizdzerto araka glāzi nolicis uz galda, kas, kā jau vienmēr, bija pilns ar augļu traukiem, daudzkārt lasītu grāmatu kaudzēm un divām karafēm, kurās šķietami bija ūdens, lai nepieļautu organisma de-hidratāciju. Abū Mūsa plati pasmaidīja un jau dzīrās uzsaukt sveicienu, taču tajā brīdī viņu ķēra neredzams sitiens.

Bella acs. Tajā nebija dzīvības.

Klusi uzlavījies uz lieveņa, viņš nolika uz galda savu augļu un ziedu nešļavu. Pacēla no Bella klēpja viņa roku — viņa veselo roku —, saspieda to, meklēdams sirdspukstus; saudzīgi noguldīja atpakaļ. Pārlaida pirkstus pāri Bella sejai, aizvērdams vienīgo aci. Viņam paspruka milzīgs šņuk-stiens. Piespiedis abas rokas pie krūtīm, viņš grīļīgi atgriezās laucītē un noslīga uz ceļiem lieveņa priekšā. Bells joprojām sēdēja ar seju pret apel-sīnbirzi, viņš smaidīja un turēja glāzi, tikai viņa acs tagad bija ciet. Abū Mūsa kunkstēja un zvārojās uz priekšu un atpakaļ, atmeta un nokāra galvu, viņa rokas tvarstīja putekļus un kaisīja putekļus uz galvas, atkal un atkal izkaisīja putekļus, kas dziestošajā saules gaismā sajaucās kopā ar viņa mokām, asarām un neskanīgajiem kliedzieniem.

Drīz pāri laucītei aizstiepās ēna: tur bija ieradies milzenis Etiopu Mozus savās koši dzeltenajās drānās. Mozum no rīkles izlauzās kauciens, un viņš tūdaļ sāka čukstēt slavu Dievam un pateicību Dievam par Viņa raibum raibajām dāvanām, par Viņa veltēm. Tad Mozus sāka svinīgi skandēt psalmus, atkārtot Dāvidu, kā to sauc viņa valodā, un tā tas viss turpinājās, Mozus tumsā skandēja un Abū Mūsa, ceļos nokritis, vaidēja un kaisīja uz galvas putekļus — tā tas viss turpinājās vasaras nakts maigajā apskāvienā.

SEŠPADSMIT

Viņam vienkārši apstājās sirds, Abū Mūsa teica Asafam. Vienubrīd, pavisam neilgi pirms manas ierašanās, viņš iedzēra malku araka un nolika glāzi uz galda, par kaut ko pasmaidīja un... aizgāja. Mozus bēdājas un nespēj rimties, vecais, jūtelīgais mūks. Viņam par visām varēm vajadzēja izvadīšanu. Kā tad tā, es prasīju, ja mirstīgās atliekas jau ir aizvestas un sadedzinātas? Bet Mozus nepiekāpās, un tu jau zini, kāds viņš ir, ja ir kaut ko ieņēmis galvā, — neizkustināms. Viņš ir tik liels, kā dabas parādība, kā tuksnesis vai kalns. Viņš vienkārši tur sēž un nekust ne no vietas. Parasti jau viņam neko daudz nevajag, viņš ļauj domām laisties līdzi dziedājumiem un gremdējas atmiņās par savu princesīti un sapņos par svēto upi, kas plūst tepat līdzās, kas par to, ka tai nevar tikt klāt. Taču šoreiz viņš neatkāpās, un viņam neko nevarēja iestāstīt. Bellu vajag izvadīt, viņš paziņoja, un izvadīt no viņa parādes lieveņa, un vai nu tu bungosi, vai es nolīgšu pāris ielaspuikas, un bungos viņi. Nu, kas man cits adika? Es zināju, ka tur vairs nekas nav grozāms, jo, kad Mozus ir sadomājis izvilkt savas lielās Āfrikas bungas, tad mums būs bungošana.

Bungas, par kurām runāja Abū Mūsa — Jērikā tās visi dēvēja par Mozus sirdspukstiem — no Etiopijas uz Svēto Zemi bija atvedusi sīciņā Etiopijas princese, tā pati, kas uz Svēto Zemi atveda Mozu. Bungas bija garas, resnas un glītas; pēc izskata tās atgādināja izdobtu koka stumbru, un no tādiem tās agrāk ari tika izgatavotas. Bungu galiem pāri bija nostieptas zvērādas, gludās koka sienas bija smalki rotāja abstrakti raksti sarkanā, zaļā un zeltā, Etiopijas karoga krāsās. Stalts vīrietis ar garām rokām varēja sēdēt ar šīm bungām klēpī, vienu galu atbalstot pret zemi, un ar delnām bungot pa abiem galiem — divi sitieni ar labo, viens ar kreiso, tāds bija parastais ritms... ta-da-bum. Varenās bungas šķita aizvēsturiskas, un Mozus apgalvoja, ka to izskats nav mainījies gadu tūkstošiem.

Kurš nu būtu šaubījies, Abū Mūsa reiz, acīm nešpetni zibot, čukstēja Bellām ausi. Skaidrs, ka izskats nav mainījies gadu tūkstošiem, tikai es nedomāju, ka aizvēsturisks te būtu īstais vārds. Pirmatnējs, drīzāk jau tā. Mozus ir tik garīga persona, ka nezina, kas viņam tur ir, bet man par šīm bungām viss ir skaidrs. Diez vai arī viņa princesītei bija kaut mazākās šaubas par to, ko tās simbolizē. Tā būšana rādās sapņos maziem puisēniem, meitenītēm arī. Sauciet to par zizli vai spēka zaru, koku vai dzīvības bungām, tas pats vien būs. Labāk jau sauciet par dzīvību. Bez tā neviena no mums te nebūtu. Garš un resns, glīts un dārdīgs? Ak, es jau nu gan to pazīstu. Doma par to, tā esības fakts, nozīme un atmiņas par to moka manas dienas un nedod miera manām naktīm. Mozus pat neapzinās, kā viņam laimējies, ka viņš savus spēkus var veltīt augstākām sfērām. Viņš ar to rokās skandē lūgsnas, bet ko lai darām mēs? Ja ne šī būšana, es būtu varējis kļūt par svēto...

Lielās bungas tika skandinātas tikai vislielākajos Etiopijas kristiešu svētkos, un ari tad tās redzēt dabūja ļoti nedaudzi — Mozus un divi trīs viņa biedri, tikpat veci mūki, — vien dzirdēja dobjo dunoņu plūstam tumsā no etiopu kapelas Bellām kaimiņos. Sajās svētajās naktīs visa Jērika klusi pulsēja stundām ilgi, no saulrieta līdz pirmajai gaismiņai, un visi gulēja īpaši ciešā miegā, jo šo bungu pirmatnējie ritmi bija tieši tas, kas vajadzīgs miegam. Gudrinieki tie etiopi, Abū Mūsa mēdza sacīt. Viņu apslāpētie ta-da-bumi tumsā aizžūžo mūs atpakaļ labākos laikos, atgādinot par svētiaimīgo mūžību, kad mēs saldi dusējām mātes klēpī un visas mūsu nelaimes vēl nebija sākušās.

Un tā tika ieplānota un izsludināta Mozus rīkotā Bella izvadīšana, un, tai dienai pienākot, Bella apelsīnbirzī sapulcējās pulciņš draugu un kaimiņu, kuri sasēdās koku paēnā. Tur bija Asafs un Tadžars, un pat Abi-gaila un Anna. Bella parādes lievenis izskatījās uz mata tāds pats kā Bella dzīves laikā. Visas mājiņas durvis un logi bija vaļā, istabās virmoja tumšas ēnas. Bella noplukušajā krēslā uz lieveņa gulēja viņa vecā salmenīca, un šī krēsla priekšā laucītē sev vietu bija izvēlējies Mozus. Viņš stāvēja savās koši dzeltenajās drānās iepretim savai draudzei, atbalstījies uz augsta spieķa, aizspraudis aiz ausīm liesmukoka ziedu pušķus, un vienmuļi skandēja lūgsnas bungu ritma pavadījumā.

Mozus skandēja geeziski, savas baznīcas senajā dievkalpojumu valodā, un, zināms, neviens viņu nesaprata. Abū Mūsa pirms dievkalpojuma bija ieminējies, ka varbūt Mozus tikai šo reizīti vien varētu dziedāt arābiski. Citādi nevienam nebūs ne jausmas, kas tev padomā, teica Abū Mūsa, un Bells neprata geezu mēli; vai tādā gadījumā prātīgāk nebūtu arābiski? Taču Mozus, lūgsnu lietās allaž caurcaurēm pašapzinīgs, atbildēja ar platu smaidu un citātu: reliģijas jau vispār mēdz būt svešādās un arhaiskās valodās... — kurš to ir teicis? Bells, Abū Mūsam negribīgi bija jāatzīst, ar to pašu samierinoties ar daudzām stundām nesaprotamas geezmēles, kas nenoliedzami bija vissvešādākā un arhaiskākā valoda, kādu jebkurš no apelsīnbirzī sasēdušajiem savā mūžā dabūs dzirdēt.

Abū Mūsa, piemeties Mozum pie kājām laucītē pie lieveņa, bija ķēries pie bungošanas, taču pēc kāda laika viņš samirkšķinājās ar kādu jaunu, slaiku jērikieti, un tas pienāca viņu nomainīt. Bungošana ir hipnotisks darbs, Abū Mūsa bija atklājis. Mozus laikam pie tā bija pieradis, bet Mozus bija mūks, tāds bija viņa darbs. Abū Mūsam no vienmērīgas bungošanas briesmīgi nāca miegs. Bungodams viņš atkal un atkal attapās klanām galvu, aizslīdam sapņainā paradīzē, un Mozus monotoni mierinošā dziedāšana to padarīja vēl neatvairāmāku. Nē, tā neies cauri. Neviens nesaprata Mozus lūgsnas, turpretim bungu rīboņu saprata visi. Tādēļ viņš atdeva bungas jauneklim, pierausās kājās un, nosvīdis pie visām miesām, grīļīgi atgriezās apelsīnbirzs paēnā. Atbalstījies pret koku, viņš noslaucīja seju dželabijas piedurknē. Daudzi apelsīnbirzī sasēdušie jau šķita guļam ciešā miegā, izstiepušies ar seju pret lieveni, atspieduši muguras pret kokiem. Vai Mozus to zina? Abū Mūsa sev jautāja. Vai viņš tādēļ bēdātos? Vai bēdātos Bells?

Abū Mūsam blakus stāvēja sīkais vīriņš ar kruķiem, tas pats, kas pēdējos gados bija tik ļoti sadraudzējies ar Bellu. Asafs no rīta abus bija iepazīstinājis, taču parunāt viņiem vēl nebija radusies izdevība. Vīriņš bija aptuveni uz pusi mazāks par Abū Mūsu. Tagad viņš pamāja uz tiem, kas dusēja zem apclsīnkokiem, un čukstēja, lūkodamies augšup uz Abū Mūsu.

Kā rādās, izjustai lūgsnai un miegam ir daudz kas kopīgs, viņš bilda.

Tiesa, Abū Mūsa čukstēja pretim. Bells arī tā apgalvoja. Rāmums, lūgsna, mierīgs prāts, miegs — tas viss nāk ar vienu liegu vēsmu, viņš mēdza sacīt. Es tikai ceru, ka jums tas nešķiet briesmīgi nepiedienīgi. Vai jūs esat kristietis?

Nē, čukstēja Tadžars.

Labi. Es vienkārši nespēju iedomāties, ko kristietis varētu domāt par šo izvadīšanu, ko Mozus te ir sarīkojis. Nostājies pie lieveņa kā pie altāra un vēl nolicis Bella veco salmenīcu tajā plukatīgajā krēslā kā tādu biķeri. Tā taču droši vien ir zaimošana. Nav saprotams, kas Mozum pēkšņi uznācis. Kā jūs domājat, vai tas vispār ir atļauts? Vai no debesīm neatšau-sies kāds kristiešu svēto pulks, lai mūs visus aizstieptu uz šķīstītavu? Vai neattrauksies pāvests? Apžēliņ.

Kas zina, varbūt tā ir kāda etiopu variācija, čukstēja Tadžars. Afrikāņu pagātnes paliekas. Seni ticējumi nemirst, vai tad nav tiesa? Pat tālās zemēs.

Kaut nu jums būtu taisnība, čukstēja Abū Mūsa. Man negribētos domāt, ka Mozum, viņa gados, varētu būt nepatikšanas ar priekšniecību. Viņš ir par vecu, lai tagad ietu savu ceļu un dibinātu jaunu reliģiju. Varbūt agrāk, sensenos laikos, kad viņš pirmo reizi uzlika savas sacīkšu braucēja brilles un sēdās pie stūres tajā milzīgajā vāģī ar Jūdas lauvu priekšā. Kas zina, varbūt viņš toreiz bija nolēmis viens pats apmesties tuksneša otrā galā. Bet tas bija pirms daudziem gadu simteņiem, kad viņa prin-cesīte vēl bija dzīva un viņš bija jauns, un visa dzīve bija priekšā. Ja dibini reliģiju, vēlams būt jaunam, es allaž esmu tā teicis.

Nekad mūžā neesmu redzējis otru tik lielu cilvēku, čukstēja Tadžars.

Tik apņēmīgu ari ne, Abū Mūsa atbildēja. Ar viņu ir ļoti bīstami spēlēt šešbešu. Einuhiem piemīt vienreizējas koncentrēšanās spējas, mums pārējiem tās izkliedē dzimuma dziņas.

Ak tā. Kas tagad notiks ar jūsu šešbeša partijām?

Mēs grasāmies turpināt, Abū Mūsa čukstēja. Mozus šajā ziņā ir nelokāms. Ik pievakari parastajā laikā mēs nākam šurp, apsēžamies uz Bella parādes lieveņa un spēlējam. Mūsu sarunas, protams, vairs nebūs tādas, jo Mozus vienmēr tic visam, ko es apgalvoju, un es vienmēr ticu visam, ko apgalvo viņš. Agrāk Bells uzdeva jautājumus, un viss nostājās savā vietā.

Abū Mūsa ar piedurkni noslaucīja seju. Sviedri joprojām tecēja straumēm.

Šodien Jērikā sist bungas — tas noteikti ir karsts darbs, čukstēja Tadžars.

Gan šodien, gan jebkuru citu dienu, Abū Mūsa piekrita. Taču, dzīvojot zemākajā un vecākajā pilsētiņā uz pasaules, cilvēkam jārēķinās ar zināmu tveici. Jūs ari neizskatāties pārlieku jauns. Vai jūs saprotat sapņus?

Mazliet. Par kādiem sapņiem mēs runājam?

Par tiem, kas rādās miegā, Abū Mūsa čukstēja, noliekdamies, lai viņa mute atrastos tuvāk klibā sīkuļa ausij. Vecais arābs atkal noslaucīja seju.

Šī svelme, Tadžars čukstēja. Bet sapņi, jūs sakāt?

Jā. Saprotiet, todien, kad Bells nomira, es redzēju sapni.

Ā.

Kad gulēju diendusu. Es viņu atradu, kad biju atsteidzies, lai izstāstītu sapni Bellām un Mozum. Viņš sēdēja tieši tur, kur jūs tagad redzat viņa cepuri, sēdēja un smaidīja, turēdams rokā araka glāzi un skatīdamies uz apelsīnbirzi, apmēram uz to vietu, kur mēs tagad stāvam. Tas bija kaut kas pārdabisks. Viņš izskatījās tieši tāpat kā vienmēr.

Ā.

Kalsns, Bells bija kalsns, un vienmēr sēdēja ar ļoti taisnu muguru. Es nekādi nespēju saprast, kā viņš var būt tik kārns, tik daudz ēzdams. Tās milzīgās kariju dzīres vakarā, piemēram. Jūs pats zināt. Viņš ar tiem mieloja jūs, mieloja mani un Mozu, agrāk mieloja Asafii un citus.

Citus?

Kādreiz viņam bija viens sīriešu draugs, no Damaskas. Viņam arī Bells rīkoja dzīres ar karijiem. Un pēc tam, gandrīz katru nedēļu, vai vismaz man tā likās, caurbraucot iegriezās viens indiešu tirgonis. Pirms tam, kad Bella dzīvē uzradāties jūs, ieņemdams tirgoņa vietu.

Viņš man vienreiz stāstīja par kādu indiešu tirgoni, Tadžars čukstēja, bet es domāju, ka šis tirgonis ir izdomāts. Vēl es toreiz domāju, ka viņš runā par notikumiem, kuri varbūt risinājušies pirms divtūkstoš gadiem. Vai tad dešām bija tāds indiešu tirgonis?

Abū Mūsa domīgi palocīja galvu un ar piedurkni noslaucīja seju, vēl aizvien pieliecies, nokāris galvu tuvāk Tadžaram, kurš bija izstiepis kaklu. Viņu čukstu dūkoņa bija labi noslēpta bungu nemitīgajā rīboņā, Mozus varenajā dziedājumā, kukaiņu zumēšanā apelsīnbirzī un klusajos krācienos, kas lauzās no koku paēnā aizmigušo skatītāju mutēm.

Varat nešaubīties, šis indiešu tirgonis eksistēja, Abū Mūsa čukstēja. Mēs viņu nevarējām redzēt, bet viņš eksistēja Bella prātā. Reizi nedēļā Bells paziņoja, ka šovakar ciemos gaidāms indiešu tirgonis, un agri devās prom no mūsu vakarēšanas, lai virtuvē ķertos pie gatavošanas.

Ā,saprotu.

Ta-da bum.

Citiem vārdiem sakot, lai pagatavotu karijus, kurus viņš pēc tam ēda viens, kopā ar indiešu tirgoni, kurš eksistēja viņa prātā. Un jūs zināt, kā viņš ēda, kad viņa priekšā bija kariju dzīrēm klāts galds: kā kamielis, kas četrdesmit gadu maldījies tuksnesī. Tādēļ es vienmēr sev jautāju, kā viņš var būt tik kārns?

Un kāda ir atbilde?

Noslēpums līdz pēdējam, Abū Mūsa čukstēja. Viena no Dieva noslēpumainajām dāvanām svētniekam. Un šis noslēpums nebija vienīgais, bija vēl citi. Piemēram, mans sapnis todien, kad viņš nomira. Tieši tajā dienā. Kas zina, varbūt pat tikai dažus mirkļus pirms viņa aiziešanas. Ļaudis runā, ka dažkārt mēs pirms nāves redzam tādu kā vīziju, un šajā vīzijā mums gar acīm aizzib visa mūsu dzīve, vienā mirklī, un varbūt tieši šajā mirklī mēs to nodzīvojam. īsi sakot, vienu mirkli mums dots redzēt visu — visu, kas mēs esam un bijām, visu, ko esam darījuši. Vai jums ir gadījies dzirdēt šādas runas? Jā.

Tad klausieties, tieši tā ar mani bija, Abū Mūsa čukstēja. Es noredzēju tādu pilnīgi visu aptverošu sapni un steidzos šurp, lai to izstāstītu Bellām un Mozum, lai viņi palīdzētu man to izskaidrot — vēl nezinādams, ka tas bija sapnis, kurā izteikts vesels mūžs, — un ko es ieraudzīju?

Es ieraudzīju Bellu, kurš smaidīja, it kā viņam prātā nupat būtu ienācis kas jauks... smaidīja un bija miris, un es aizvēru viņa aci. Tikai vēlāk, visu pārdomājis, sapratu, ka tas bija viņa sapnis, ne manējais. Es, no viena gala līdz otram, biju noredzējis viņa mūžu, tieši tādēļ šis sapnis man likās tik noslēpumains un mazlietiņ greizs. Lūk, šis jau ir svarīgāks noslēpums. Nāve piemeklēja viņu, bet sapnis — mani. Un tas vēl nav viss. Nākamajā dienā es par savu ērmīgo sapni pastāstīju Mozum, un atklājās, ka ar viņu bija noticis tieši tas pats.

Ta-da bum.

Ko? Tad ari Mozus nosapņoja Bella dzīvi? čukstēja Tadžars

Abū Mūsa smaidīja un susināja seju. Tā Mozus apgalvo, viņš čukstēja, bet kas zina, varbūt viņš tikai dara man pakaļ. Garīgās lietās mūsu mū-ciņš Mozus arvien gaužām viegli ļāvies ietekmēm, pat savējām. Paskatieties kaut vai uz šo izvadīšanu, ko viņš te sarīkojis Bellām. Vai jebkuram nopietnam kristietim tā nešķistu kaut kas briesmīgi nepiedienīgs?

Es gan laikam šaubos, vai kādam te kaut kas liktos aplam, čukstēja Tadžars. Vismaz man patīk. Man patīk šī bungošana un Mozus dziedājumi, un man patīk, kā izvadītāji snauž zem kokiem. Liekas, visi jūtas labi, un tas ir lielisks cieņas apliecinājums Bellām. Es, patiesību sakot, jūtos visnotaļ pacilāts.

Abū Mūsas acis nozibēja. Viņa slapjā, pilošā seja atplauka platā, sirsnīgā smaidā.

Bet tas ir brīnišķīgi, viņš čukstēja. Man arī patīk, un pacilātība ir vispareizākais vārds. Un mēs tā jūtamies, jūs un es, tāpēc ka mums abiem ir bijusi tā milzum lielā laime pazīt šo līdzcietīgo, patieso, no araka glāzes neatraujamo svētnieku, kuru godināt mēs te esam ieradušies. Dievam nekad nav izdevies smalkāks rokudarbs, vai jums tā nešķiet? Bet tagad nāciet, tūlīt pat.

Uz kurieni?

Abū Mūsa bija saķēris Tadžaru aiz pleca un rāva ārā no paēnas uz laucītes vidu. Apdullušā jaunekļa vietā bija stājies cits apdullis jauneklis, kurš bungoja vien tālāk. Arī Mozus ducināja vien tālāk, un gandrīz visi draugi un kaimiņi apelsīnbirzī jau pavisam noteikti bija aizmiguši. Atskatījies pār plecu, Tadžars pamanīja Annu, kura kopā ar Abigailu un

Asafii sēdēja netālu no vārtiņiem un lūkojās viņam pretim pārsteigtām acīm. Abū Mūsa pievilka viņu pie Mozus.

Sveicini viņu, viņš ir viens no mums, Abū Mūsa čukstēja, raustīdams Mozu aiz drānām.

Mozus mitējās dziedāt, pagriezās un uzsmaidīja. Nolaida rokas, satvēra Tadžaru aiz padusēm un atrāva no zemes kā mazu bērnu, paceldams tā, lai viņu acis būtu vienā augstumā. Kruķi karājās Tadžaram elkoņos. Mozus pievilka viņu sev klāt, apkampa un uzspieda skaļu buču uz abiem deniņiem.

Esi sveicināts, Mozus starodams sacīja. Pēc tam viņš nolaida Tadžaru zemē un, atkal pagriezies pret lieveni, noplukušo krēslu un Bella veco salmenīcu, atsāka dziedāt. Abū Mūsa līksmi pamāja ar galvu, apsēdās Mozum pie kājām un pārņēma bungošanu savā ziņā. Tadžars izkliboja no laucītes un pa apelsīnbirzs paēnu devās pie Annas, Abigailas un Asafa, bet tie viņu sagaidīja, bez skaņas aplaudēdami. Kad viņš apsēdās Annai blakus, tā saņēma viņu aiz rokas.

Bravo, viņa čukstēja. Bet kas tas bija? Izskatījās pēc neliela, ļoti izmeklēta rituāla. Vai tu kaut kur tiki uzņemts?

Tadžars smaidīdams māja ar galvu.

Man rādās, esmu kļuvis par trešo šešbeša spēlmani, viņš teica. Viņi spēlē, es skatos. Vēl es izsaku piezīmes par to, ko viņi runā. Reizi pa reizei te ierodos un kopā ar viņiem sēžu uz lieveņa.

Un viss?

Viss? Bet, Anna, šī spēle ir bezgalīga. Vai tad tu nesaproti? Esmu uzaicināts ieņemt vietu Jērikas laikā.

Vēlāk Abū Mūsa piesēda pie viņiem koku paēnā netālu no vārtiņiem. Vecais arābs priecājās, ka viņi ir atbraukuši, īpaši pateikdamies Annai. Brīdi patērgājis, viņš norādīja uz laucīti un parādes lieveni.

Skatieties, viņš bilda, jūs varat aizslīdēt prom, kad vien gars jūs sauc tālāk. Nav tāda loģiska brīža, kad jādodas prom no šādas ceremonijas. Jā, stāstiem mēdz būt sākums, vidus un beigas, bet dzīvei Jērikā nav, un jo īpaši Mozus sarīkotās svinībās. Kad Mozus apbur Jēriku, viņa dziedāšana mēdz plūst un plūst, un nemitēties, gluži kā viņa mīļākā svētā upe. Nav vārdam vietas, kādā nevienam nezināmā stundā šodien, rit vai parit viss nemanāmi pārtaps un kļūs par ko citu, bet kas zina, kad tas notiks? Esmu pārliecināts, ka ari pats Mozus to nezina. Es tur sēdēšu un bungošu, un pēkšņi sajutīšu — kaut kas ir mainījies, pasaule vairs nav gluži tāda kā agrāk. Un tad es pamanīšu, piemēram, ka sīkie kukaiņi apelsīnbirzī zum skaļāk nekā pirmīt. Vai esmu sācis labāk dzirdēt, jo atkal esmu jauns? Varbūt vairs neesmu tik ļoti apdullis? Nē jel. Es pacelšu galvu un ieraudzīšu, ka Mozus lūpas vairs nekustas, viņš tikai stāv tur, atspiedies uz savas nūjas, stāv un skatās uz veco salmenīcu Bella krēslā. Dievs mans liecinieks, es domāšu, ak, re, kāpēc dūkoņa šķiet skaļāka, Mozus taču vairs nedzied. Tad es zināšu, ka ir laiks jo īpaši stipri uzsist pa bungām, un tās tad arī būs beigas, galīgās beigas. Es, tāpat kā Mozus, jau būšu ļengans un paguris, pacilāts un apmierināts, es skatīšos uz veco salmenīcu Bella krēslā, un tādas tās lietiņas. Dzīve, Bells, viena diena Jērikā... ak, jā, tādas tās lietiņas. Mūsu lielais draugs būs izvadīts tā, kā svētniekam pienākas, Jērikas gaumē, un mēs ar Mozu jutīsimies gandarīti, jo viņš mums bija bezgala mīļš. Bet mūsu draugi un kaimiņi? Tie, kas omulīgi dus zem Bella apelsīnkokiem? Agri vai vēlu viņi atmodīsies kā no sapņa, šodien, rit vai parit, izlocīs rokas un kājas un gausi dosies mājās, lai ieturētu vakariņas, kad saule laižas uz rietu, lai aplaistītu savus augļu kokus un noglaudītu galvu saviem bērniem vai bērnu bērniem, novēlētu labu nakti un liktos gultā, kur vieni ieņems jaunu dzīvību, otri dzemdēs, bet vēl trešie izdvesīs pēdējo nopūtu, bet es tikai bungošu, un Mozus tikai skandēs lūgsnas savā geezu valodā, kuru neviens pats cilvēks nesaprot, un Jērikā visiem par visu būs sevišķi labs prāts. Bet nebaidieties. Man attapības pietiek, esmu uzpircis dažus apkaimes jaunuļus, lai viņi te pakavējas un bungodami stāv nomodā kopā ar mani, tādēļ viss būs labi. Es varēšu gan nosnausties, gan bungot, un mūsu svētniekam Jērikā būs atdots pienācīgs gods...

Savas klusās runas beigās Abū Mūsa ļāva vaļu smiekliem. Bet tu, viņš uzbildināja Asafu, pirms došanās prom izvadā savus tuviniekus pa pilsētiņu. Tas noteikti ir īstais veids, kā pieminēt Bellu.

Priecīgi smaidīdams, mādams ar roku, slaucīdams seju piedurknē un kasīdamies — to visu vienlaikus —, Abū Mūsa atvadījās no viņiem pie vārtiņiem. Abigaila Jēriku pazina no iepriekšējām ciemošanās reizēm kopā ar Asafii, taču Annai viss bija jauns; kamēr Bells bija dzīvs, viņa šurp nebija vēlējusies braukt. Tādēļ Asafs, kurš todien bija par šoferi, paklausīja Abū Mūsas ieteikumam un veda pārējos ekskursijā. Gandrīz uzreiz aiz Bella mājiņas viņi brauca garām teļam, mākslīgi tapušam kalnam, kurā arheologi bija atraduši Jērikas milzīgo, apaļo akmens sargtorni; tas, desmit tūkstoš gadu vecs un visiespaidīgākā senā būve uz pasaules, tagad atradās dziļā bedrē apakš zemes virsus un liecināja par laika uzkrājumiem un gadu tūkstošu klīstošajām smiltīm. Aiz teļa urdzēja Elīšas avots, kas dzirdināja Jēriku un spirdzināja tās augļu dārzus un ziedus. Pilsētiņas nomalē viņi piestāja pie slavenās Umajādu ziemas pils drupām, lai Anna varētu apskatīt izsmalcināti skaisto mozaīku ar granātābeli, trim gazelēm un lauvu, šo nežēlīgo un liego dzīvības attēlojumu, kas bija dziļi iekritis Josi sirdī. Pēc tam Asafs lēni izbrauca pa Jērikas mazajām ieliņām, šaurām, putekļainām gatvēm starp biezām lapotnēm, pussagruvušiem namiņiem, kas slēpās aiz augļu kokiem, puķu dobēm un apdrupušiem mūriem un vārtiem. Tadžars aizmugures sēdeklī smaidīja vienā smaidīšanā un turēja Annas roku.

Cik savāda un skaista pilsētiņa, ierunājās Anna. Tik zaļa un nepiespiesti krāšņa, bet vien tik tālu, cik aiztek ūdens, un tad vairs nav nekā. Ir tikai tuksnesis, gluži citāds skaistums, spīvs un tīrs. Te ne uz mirkli nevar aizmirst par dzīves pretstatiem. Redzot Jēriku, nav grūti saprast, kā mēs esam nonākuši pie ļoti daudziem mūsu sapņiem.

Asafs pamāja, un Tadžars smaidīja; abi priecīgi par to, ka beidzot Anna kopā ar viņiem ir Jērikā. Ari Abigaila, skatīdamās pa logu, smaidīja, kaut ko klusībā domādama.

Viņi atkal klusēja. Apcerīgums kļuva vēl dziļāks, kad zaļie, putekļainie tuneļi palika aiz muguras un Asafs lēni stūrēja uz rietumiem, prom no oāzes, un automobilis ripoja arvien augstāk virs Jērikas uz Jūdejas tuksneša kalniem, aiz kuriem saule slīdēja uz rietiem, jau mezdama pirmās garās vakara ēnas. Ceļš pārtapa tuksneša stigā. Asafs no tās nogriezās, un viņi lēkādami turpināja ceļu pa cietajām smiltīm, līdz apstājās vādī malā. Ieaužoties tuksneša līdzenumā, vādī bija plats un sekls, taču augšpusē, laužoties cauri tuksneša masīvam uz rietumiem, kļuva par dziļu, stāvu aizu. Jērika bija tieši zem viņiem.

Netālu no vādī zemi sašvīkoja drupas, apdiluši un saules balti izbalināti akmeņi, kas reiz bija Hēroda ziemas pils sienas. Reiz tur saulē mirgoja lieli, grezni baseini — pirms diviem tūkstošiem gadu, kad pils slējās pār vādī un ziemas lietavu ūdeņi no kalniem dzirdināja lepnās strūklakas.

Viņi atradās virs līdzenuma un varēja pārredzēt ne tikai Jēriku, bet arī visu Jordānas ieleju. Tālu dienvidos, zila un tukša, zaigoja Nāves jūra, austrumos, ielejas pretējā pusē, pievakares saulē sārti mēļa slējās Moāba kalnu grēda. Klusums, kad viņi izkāpa no mašīnas, lai papriecātos par skatu, bija neaprakstāms. Anna viena pati aizgāja līdz pašai vādī malai. Tā dziļumā bija beduīnu telts ar vēsumam paceltiem sāniem, tai apkārt spēlējās mazi bērni un suņi, knābājās vistas, turpat blakus izkaltušajā zemē ganījās daži ģimenes kamieļi. Vādī otrā pusē kleķa mājiņu pudura vidū bija neliela mošeja, un tās slaikais, brūnais minarets taisns un nelokāms sniedzās pretim debesu neticami zilajam plašumam. Gar vādī malu auga banānkoki. Tālāk augšup smilšainajos kalnos tukšāju izraibināja melnu punktiņu virtene — kāds no lielākajiem bērniem dzina lejup ģimenes melno kazu ganāmpulku.

Šī aina jau tūkstošiem un tūkstošiem gadu droši vien gandrīz nav mainījusies, Anna domāja. Tā šeit izskatījās ilgi pirms tam, kad Hērods uzcēla savu pili, un tā izskatās joprojām, tikai pils drupas jau sen atgriezušās tuksnesī.

Viņa gāja gar vādī malu, kā apburta vērodama iespaidīgo ainavu un beduīnu saimes rāmās ikdienas gaitas dziļi lejā. Viņiem tur ainavas nebija, toties vādī apgādāja ar šādu tādu trūcīgu barību kamieļus. Ģimene posās doties pie miera, drīz pēc tumsas iestāšanās viņi visi saldi gulēs, savu modro suņu apsargāti. Kamieļi telts tuvumā lūkojās pēc vietas, kur mesties uz ceļiem; vispirms salocījās ģindenīgās priekškājas, tad ari pakaļkājas, un viņi neveikli nolikās uz vēdera gulēt, jaunulis blakus mātei, tēviņš mazliet iepakaļ, sargājot kamielēnu no otras puses. Viņi bija iekārtojušies tieši pret austrumiem, gaidīdami rītdienas gaismu. Vai kamieļi vienmēr tā guļ? Anna sev vaicāja. Tie bija nesapīti un nepiesieti, jo pa tumsu tie nekur prom neklīdīs, un neviens zaglis nepacels roku pret kamieli. No kalnu puses līču loču tuvojās melno punktiņu virtene. Anna jau varēja saskatīt sīku skrējēju, bērnu, kas joza kopā ar aitām, palēkdamies steidzās lejup no kalna pēc ilgās vasaras dienas tuksnesī. Cik aicinoša no turienes droši vien izskatās vaļējā telts. Cik labi beidzot pārnākt mājās. Suņi, vistas un kamieļi, visa ģimene staigā ap telti... laimīgs brīdis bērnam, kurš krēslas stundā skrien lejā no kalniem.

Arī Annu pārņēma liela laimes izjūta. Viņai bija labi kopā ar savu ģimeni, viss bija pareizi, viņa bija mierā pati ar sevi. Asafu viņa gadiem ilgi nebija redzējusi tik bezbēdīgu, un Abigaila dāsnajā pievakares saulē vienkārši staroja. Un Tadžars, tik lepns, ka uzaicināts piebiedroties šešbeša spēlmaņiem uz Bella parādes lieveņa... Jā, dzīvē mēdz būt brīnišķīgi laiki, tik skaisti mirkļi, ka aizžņaudzas elpa.

Viņu sauca Asafs. Anna griezās atpakaļ un piegāja pie segas, kuru Abigaila bija noklājusi zemē viņu vēlīnajai maltītei, olīvas un tomāti, sieri un maize, vīnogas, firziķi un vīģes. Viņi mielojās, lūkodamies ieleju tālumā, uz Jērikas spilgti zaļo oāzi un vienmuļo līdzenumu, kas pletās tai apkārt; viņi raudzījās uz austrumiem kā kamieļi, tur, pāri, bija Moāba kalni un dienvidos — Nāves jūra, viņi vēroja, kā mainās pasaules krāsas, kad saule viņiem aiz muguras laižas uz rietu un ļauj vēl mazliet pamielot acis ar brīnišķīgo vasaras mijkrēsli pār tuksnesi.

Kad mielasts beidzās, Abigailai bija kas pavēstāms. Viņai un Asafam būs bērniņš. Anna pūlējās apvaldīt asaras, taču tās vienalga izlauzās. Protams, viņa priecājās, kā gan citādi, taču sirdī jautās arī skumjas. Asafs pie-kļāva māti sev klāt, lai mierinātu. Tadžars pacēla roku, un Abigaila ar Asafu piecēlās un pagājās uz vādī pusi, uz brīdi atstādami abus divatā. Tadžars satvēra Annas roku.

Es to negribēju teikt, viņiem dzirdot, Anna čukstēja, bet man gribot negribot jādomā par to visu, kas šim vēl nedzimušajam bērniņam agri vai vēlu būs jāpiedzīvo. Tā nu man uz mirkli sirds bija pilna. Viss, ko mēs laika gaitā pieredzam... dzīves nebeidzamās atvadas. Tu taču saproti, ja?

Tadžars ciešāk saspieda viņas roku. Ak, jā, viņš atsaucās. Mēs, tu un es, to saucam par atmiņām... un jā, mīļā Anna, es saprotu.

Kalni otrpus ielejai palsi vizēja pēdējos dienasgaismas staros. Anna notrausa asaras un pacēla galvu. Viņa jau smaidīja, un Tadžars smaidīja viņai predm. Viņš pamāja, aicinādams atpakaļ Abigailu un Asafu.

Un tagad, visumīļā Anna, viņš bilda, vai mums nav laiks doties kalnup, atgriezties mūsu teiksmainajā pilsētā... mūsu brinum skaistajā, izdomātajā un īstajā — tik ļoti īstajā — Jeruzālemē?

Content

Vitmors Edvards Jeruzalemes kvartets-4 Jērikas mozaīka

Pirmā daļa

VIENS

DIVI

TRIS

ČETRI

PIECI

SEŠI

SEPTIŅI

ASTOŅI

DEVIŅI

DESMIT

VIENPADSMIT

DIVPADSMIT

TRĪSPADSMIT

ČETRPADSMIT

PIECPADSMIT

Otra dala

VIENS

DIVI

TRIS

ČETRI

PIECI

SEŠI

SEPTIŅI

ASTOŅI

DEVIŅI

DESMIT

tresa dala

VIENS

DIVI

TRĪS

ČETRI

PIECI

SEŠI

SEPTIŅI

ASTOŅI

DEVIŅI

DESMIT

VIENPADSMIT

DIVPADSMIT

TRĪSPADSMIT

ČETRPADSMIT

PIECPADSMIT

SEŠPADSMIT